Pokrovskis Sergejs

Ciemats pie ezera

S. POKROVSKIS

CIEMATS PIE EZERA

pirmā daļa UOMI

Vecā meža cūka ar duci sivēnu mierīgi zvilnēja strautā, meža gravas dibenā. Pēkšņi viņa saoda ienaidnieku. Meža cūka pietrūkās kājās un, skaļi rukšķēdama, metās lejup pa strautu. Sivēni urkšķēdami joza pakaļ mātei. Gaisā nosvilpa bulta, un viens no atpalikušajiem sivēniem, neganti kviekdams, sāka griezties uz vietas.

Klajumiņā izlēca slaids mednieks, kas bija slēpies aiz vētras izgāzta stumbra. Dažos lēcienos viņš piesteidzās pie ievainotā dzīvnieka. Sivēns pūlējās bēgt, bet viņa priekškājas Saļodzījās un šņukurs bez spēka atdūrās zemē.

Sivēnam zem kreisās lāpstiņas rēgojās bulta, dziļi ieurbušies ķermenī.

Mednieks nometās uz ceļiem, ar vienu roku piespieda sivēnu pie zemes un ar otru, uzmanīgi griezdams, izvilka bultu.

Sivēns sāka raustīties stiprāk; tad mednieks izrāva aiz ādas jostas aizbāztu smagu melnu akmeni. Viens gals tam

bija smails, otrs — truls; akmens bija uzdzīts ozolkoka kātā un rūpīgi noslīpēts no visām pusēm. Ar triecienu pa pieri mednieks apdullināja sivēnu, un tas, izstiepis pakaļkājas, uzreiz sastinga. Mednieks pietupās, noglaudīja ar roku medījumu un sāka čukstēt:

—   Nesirdies, meža cūkas dēls! Ne jau Uomi tevi noga- lēja. Tev uzbruka svešs mednieks. Atnāca no tālajām zemnīcām, no tās puses, kur lec saule. Lai tava ēna lido uz turieni! Atdusies, meža cūkas dēls! Lai tava elpa lido pie Meža cūku Veča. Saki: tā viņam pavēl Uomi. Lai tev veselība, Lielais Meža kuili! Sūti allaž Uomi daudz sivēnu. Uomi ies medībās, sacīs paldies Vecajam Meža kuilim.

Kamēr Uomi čukstēja, sivēns pārstāja raustīties. Uomi vēlreiz noglāstīja to, piecēlās un apgāja apkārt sastingušajam ķermenim.

—   Bet tagad atdod Uomi savu dvēseli. Lai tavs spēks kļūst par manu spēku, tavs siltums — par manu siltumu, lai tava dzīvība pievienojas manai dzīvībai.

Mednieks pacēla sivēnu un ar lūpām pieplaka pie brūces.

Pēc tam Uomi nolika sivēnu zemē, izvilka aiz jostas aizbāzto krama nazi koka spalā, ar ierastu kustību novilka medījumam ādu un izņēma iekšas.

Uomi bija izsalcis. Žigli noskalojis strautā rokas, viņš ar nazi nogrieza sivēnam pakaļējo cisku un ar stiprajiem, vilka ilkņiem līdzīgajiem zobiem iekodās jēlajā gaļā. Ar aso krama asmeni jauneklis veikli atšņāpa gabalu pie pašām lūpām un kāri saka mieloties ar sulīgo sivēna gaļu.

Norijis pirmo kumosu, viņš jau grasījās griezt otru, kad pēkšņi kāda doma spieda viņu apstāties. Uomi uzmanīgi pažūrēja apkārt.

Nu kā tad! Tā bija Dabu grava. Pagājušas četras ziemas kopš tā laika, kad viņš šeit bija atnācis pēdējo reizi.

Uomi un Dabu

Uomi ātri parvilka roku par matiem un ievīstīja nogriezto sivēna cisku ādā. Vīstoklī viņš ielika arī izgriezto sirdi un plaušas. Paslēpa atlikušo gaļu zem lazdu krūma, apklāja ar dažiem zāles kušķiem un stingra solī gāja turp, no kurienes pāri klinšu kāplei guldzēdams lejup plūda strauts.

Uomi uzrāpās uz kāpies un sastinga uz vietas.

Šeit grava bija plašāka un veidoja apaļu ieplaku, ko apjoza mežs.

Visapkārt slējās koku siena. Pašā vidū auga milzīgs dižozols. Tā grumbuļainais, ērmotiem puniem klātais stumbrs radīja izbrīnu, tik baismīgi resns tas bija. Deviņi pieauguši vīri, saķērušies rokās, diezin vai varētu aptvert šo milzeni.

Arī citi apkārtējie koki bija krietni lieli un diža vecuma, plaši izplestiem zariem. Tomēr arī šo meža milžu vidū vecais dižozols šķita īsts milzenis. Tā kuplais vainags pacēlās augstu pāri mežam.

Milzīgo apakšējo zaru tumšā telts klājās pār gravu, tā ka zaru gali gandrīz skāra zemi. Divi gluži kaili resni zari atgādināja spēcīgas, plati izplestas rokas ar izstieptiem pirkstiem.

Starp abiem šiem zariem augstāk par cilvēka auguma tiesu rēgojās gaužām dīvains melns dobums — gluži ka atplesta mute ar biezām lūpām.

Augstāk par dobumu tumsa divas melnas iedobes, prasmīgi izdobtas un izdedzinātas ar uguni. Virs katras iedobes puslokā liecās liels kroplīgs uzaugums, līdzīgs sarauktām uzacīm. Tālab resnais stumbrs apakšējā daļā izskatījās kā baisa seja ar atplestu muti un melnām, šausmigām acīm.

Tas bija vecais Dabu — svētais koks, šejienes ciematu dieveklis. Dižozola apakšējos zaros karājās veltes, ko bija atnesuši svētā koka pielūdzēji. Vējā šūpojās sermuļu, ūdru, vāveru un bebru ādas, kā arī citu zvēru mala veidoli — dāvanas, ko bija atnesuši mednieki pēc laimīgam medībām vai arī ziedojuši iepriekš, vēlēdamies pielabināt vareno meža saimnieku.

Šur tur šūpojās sakaltuši vainagi — jauno līgavu veltes. Zaros karājās arī garas ozolzīļu virtenes, ko bija atnesušas sievietes, izlūgdamās vieglākas radības.

Uomi pie Svētā Ozola jau kopš bērna kājas allaž sagrāba neizskaidrojamas trīsas. Tā notika ik reizi, kad māte kopā ar citām sievietēm atveda viņu svētbirzī uz lūgšanu pie Diženā Dabu.

Milzīgā zaru juma dziļajā ēnā vēl noslēpumaināks

šķita pēc meža trūdiem smaržojošās miklās gravas mijkrēslis.

Tikko Uomi iegāja ēnā, viņš nodrebēja gandrīz aizmirstajās, bērnišķīgajās bailēs. Sirds Uomi sažņaudzās kā bērnam, zem raupjajām uzacīm dziļi iedubušie dievekļa redzokļi nolūkojas viņā gluži kā dzīvi. Uomi bijīgi nolika ziedojumu uz dižozola saknēm un pieplaka pie zemes. Jauneklis satvēra plaukstās galvu, aizmiedza acis un, piespiedis seju pie sausajām pērngada lapām, gulēja tā ilgu laiku.

Pēkšņi vecais Dabu klusītiņām sašūpoja zaru galus. Lapu šalkšanā Uomi saklausīja dzīvā gara noslēpumainos čukstus. Uomi pietrūkās kājās, priecīgs izstiepa uz priekšu iedegušās rokas un sāka runāt:

—   Diženais Dabu, Sirmgalvju Sirmgalvi, Meža koku saimniek, mūsu ģints Sentēvu Sentēvi Pie tevis atnācis Uomi. Ģints ļaudis viņu sasēja. Domāja, ka viņš esot Ļaunā Mežaina dēls. Ģints ļaudis iesvieda Uomi laivā un palaida, lai peld pa upi lejup. Upe aiznesa vienkoci sev līdzi. Visapkārt griezās ledus gabali. Uomi redzēja, ka ledus gabali ir ļauni. Tie grūdās virsū vienkocim un grasījās to noslīcināt. Ledus blāķi krāvās cits uz cita. Pagāja dienas. Pagāja naktis. Uomi nenomira. Ne ēda, ne dzēra, tikai kliedza. Tava dvēsele izdzirdēja. Tā pasacīja Upei, un Upe paklausīja. Upe iznesa Uomi talu, tālu liekņā un tur atstāja. Cilvēki atrada Uomi. Viņi atraisīja Uomi rokas un kājas. Cilvēki viņu pabaroja. Četras ziemas un četras vasaras Uomi dzīvoja un medīja kopā ar šiem ļaudīm … Un tagadiņ viņš ir atgriezies … Paņem labāko daļu no viņa pirmā medījuma. Ed, Dabu, un neaizmirsti Uomi!

Uomi iesvieda gaļu atvērtajā dievekļa mutē. Pēc tam viņš izņēma no ādas sivēna sirdi, izspieda no tās uz plaukstas lipīgas asinis un, pakāpies uz mizas grubuļiem, aptriepa dievekļa lūpas. Sirdi viņš iesvieda ozola dobumā:

—  Dzer, Dabu! Piešķir Uomi veiksmi medībās. Palīdzi Uomi ātrāk atgriezties mājās .. .

Klusas šalkas no jauna pārskrēja par lapām.

«Laba atbilde,» Uomi nodomaja.

Pēkšņi dziļāk ozola dobuma kaut kas sarosījās. Uomi atlēca soli atpakaļ. Un tad notika brīnums, kas uz visiem laikiem iespiedās viņa atmiņā.

No dobuma nesteigdamies izlīda milzīgs ūpis. Putns notupās uz dievekļa apakšējās lūpas.

Ūpis turēja nagos sažņaugtu sivēna sirdi, no kuras vēl sūcās asinis.

Izbrīnā sastingušā Uomi acu priekšā ūpis ar knābi plosīja gaļu un nesteigdamies ar dīvainu cieņu rija kumosu pēc kumosa.

Kad putns bija apēdis visu, viņa dzeltenās acis nemirkšķinādamas blenza uz Uomi.

svēta ozola gars

«Svētā Ozola gars!» Tikko Uomi to iedomāja, viņam pār muguru pārskrēja trīsas.

Paraug vien, kāds ir Svētā Ozola gars!

«Nu, protams,» Uomi domāja, «Dabu grib parādīt, ka viņš pieņēmis Uomi upuri. Pats Dabu ūpja izskatā mielojas ar Uomi atnesto barību. Dabu ir viņam labvēlīgs. Dabu palīdzēs Uomi.»

Uomi bija satraukts līdz sirds dziļumiem. Viņš nokrita ceļos un izstiepa rokas pretim noslēpumainajam putnam.

— Dabu, Dabu! — viņš čukstēja. — Meža ozolu tēvs! Mūsu ciemata aizstāvis! Labais gādnieks, kas rūpējas par Uomi!

IJpis savicināja spārnus un pazuda biezoknī. Pie mednieka kājām nokrita liela rūsgana spalva …

Kā sastindzis Uomi cieši lūkojās tumšajā dobumā. Tur dziļāk nekā nevarēja saskatīt.

Uomi piecēlās, satvēra izkritušo spalvu, paslēpa to uz krūtīm, ar plaukstu apslauclja nosvīdušo pieri un pēkšņi metās diebt lejup pa gravu, projām no Svētā Ozola. Viņš skrēja līdz tai pašai vietai, kur bija nomedījis meža cūkas sivēnu. Šeit Uomi žigli savāca atstātos ieročus un gaļu un steidzās projām uz leju pa strauta malu.

Mežā sāka ātri tumst. Lazdas un alkšņi strauta krastos šķita kā nakts ēnas, ērmotas un neskaidras.

Kad grava beigu beigās izveda Uomi upes krastā, viņš atviegloti atvilka elpu.

Viņa skatienam pavērās rāmais ūdeņu spogulis, bet aiz tā — plašās applūstošās pļavas.

Pļavas pletās viņā pusē, plašajā kreisā krasta palienē. Bet šajā pusē, zem augstās krasta krants pie paša ūdens, vjņu pacietīgi gaidīja vilkukārklos paslēptā laiva.

No upes dvesa drēgnums, un Uomi steigšus kūra uguni.

Jau pirms medībām jauneklis bija salasījis veselu kaudzi sausu zaru. Viņš notrausa pelnus, uzsvieda izdzisušajam ugunskuram sausu zāli un tievus zariņus un sāka uzpūst tik tikko kvēlojošos apdegujus. Drīz vien ap iekuriem sāka lēkāt līksma uguntiņa, šaudīdama dzeltenas liesmu mēlītes. Uomi uzsvieda ugunskuram klēpi resnu zaru, apsēdās tuvāk pie uguns un, atspiedis plaukstās vaigus, iegrima dziļās domās.

par ko domaja Uomi?

Uomi bija slaids jauneklis. Kad viņš atmeta atpakaļ garās gaišo matu šķipsnas, atsedzās augsta piere, kurā nemanīja nevienas grumbiņas. Taisns, pakumps deguns un asi veidotas lūpas darīja viņa seju skaistu, kaut arī vaigu kauli bija mazliet izspiedušies.

Par ko domāja Uomi, noraugoties dzirkstelēs, kas aši lidoja augšup?

Viņš vēl joprojām prātoje par Svēto Ozolu. Domāja, kas notiks, kad viņš atgriezīsies mājās. Vai Gunda, viņa māte, ir vēl pie dzīvības? Kā Uomi saņems ģints locekļi? Ko teiks Mandru, ciemata vecākais sirmgalvis? Viņš taču bija tas, kurš pirmais sacīja:

—   Uomi ir Ļaunā Mežaiņa dēls.

Jaunekļa atmiņā neparasti skaidri atainojās tā šausmīgā diena, kad viņu sasaistītu iesvieda laivā. Saule, baltie mākoņi, lēzenais krasts, ļaužu bars ar bailēs izvaik- stītām sejām un pašā priekšā bargs sirmgalvis ar garu, sirmu bārdu.

Cik dobji skanēja vecā vīra balss, kad viņš noliecās pār laivu:

—  Peldi projām, Uomi! Mēs atdodam tevi Upei. Ja tu esi Ļauna Mežaiņa dēls, Upe tevi noslīcinās, ja labā Gara dēls, tā tevi neaiztiks.

Sirmgalvis atgrūda vienkoci no krasta. Upe sagrāba laivu un aiznesa lejup pa straumi kopā ar ledus līšiem. Ģints pavadīja laivu skatieniem. Mate, iespiedusi seju plaukstās, lēja gaužas asaras.

Kad vienkoci iegrūda ūdenī, viņa ievaimanājās skaļāk, nekā apraudot mirušos. Viņas brēcieni plosīja Uomi ausis. Ledus gabali valstīja un šūpoja laivu. Brīžiem viņš redzēja, kā māte izpūrušiem matiem skrien pa krastu un lauza kalsnējās rokas.

Vējš atnesa līdz viņa ausīm mātes kliedzienus. Viņš dzirdēja, kā māte žēlabainā balsī lūdzās Lielās Upes garu:

— Upe, izglāb Uomi! Iznes viņu uz smilšu sēres. Atdod viņu atpakaļ, Upe!

Vējš pluinīja mātes matu pinkas.

Upe nesa laivu aizvien tālāk un tālāk. Sānstraume aizvilka to pašā upes vidū. Straume nesa vienkoci tik ātri, ka māte palika iepakaļ. Kādā līkumā Uomi ieraudzīja viņu pēdējo reizi. Viņa vēl joprojām skrēja, tad pēkšņi paklupa un nokrita zālē. Straume aiznesa laivu uz mežainā krasta klintīm, un Uomi palika viens pats bangojošajā upē. Ledus līši grūstīja vienkoci un grasījās to apgāzt. ..

Uomi ar pūlēm aizgainīja atmiņas par pagājušo. Viņš juta izsalkumu, nogrieza dažus gabalus gaļas, izcepa tos uz karstajām oglēm un ar baudu ieturēja azaidu.

Pēc tam jauneklis piesvieda ugunskuram sausas kritalas un virsū uzkrāva klēpi zaļu, lapotu zaru. Biezs pelēku dūmu mākonis ietina Uomi. Jo vairāk dūmu, jo labāk paglābties no odiem. Uomi nolika blakām ieročus, apgūlās uz zemes un turpat ugunskura dūmos aizmiga ciešā jaunekļa miegā.

No kā viņam jābaidās?

Viņu apsargās Uguns — Šķiltavu un Posās dēls. Au- sainais ūpis — Svēta Ozola gars — lido pa mežu, lai palūkotos, vai kaut kur nezogas ļauns cilvēks vai plēsīgs zvērs. Pats Lielais Dabu, kas mīt dziļajā gravā, ir viņam labvēlīgs un sargā viņa miegu no meža šausmām un nakts uzbrukumiem.

pirms divdesmit diviem gadiem

Kādā karstā, saulainā dienā tieši pirms divdesmit diviem gadiem aizsakās gara virkne apbrīnojamu un dīvainu notikumu, kam bija liela ietekme Uomi dzīvē.

Šajā dienā aiz nocietinātās apmetnes žoga pie Zivju Ezera notika kaut kas neparasts.

Sievietes — jaunas un padzīvojušas, līgavas, sirmas vecenes un pusaugu meitenes — ciešā lokā ielenca nelielu no zariem pitu telti pašā ciemata vidū. Vīriešu nebija.

Jāsaka — par to nebūtu ko brīnīties. Viņi ari citreiz visi līdz pēdējam devās zvejot zivis. Tikai vārgākie večuki un pusaugu zēni parasti palika mājās.

Šoreiz neredzēja ne zēnu, ne sirmgalvju.

Tikai sirmais Mandru, balts kā pūce, vecākais no visiem Ku-Pio-Su cilts sirmgalvjiem, bija palicis viens pats savā augstajā, zvērādām apklātajā būdā.

Viņu apkalpoja divas sirmgalves un uzturēja pavardā uguni. Uz oglēm karsa liels māla pods, līdz malām pieliets ar ūdeni. Izeja bija aizklāta ar zvērādām, bet no ārpuses aizkrauta ar koku zariem.

Visas pārējās sievietes izturējās gaužām dīvaini. Viņas sēdēja visapkārt zajajai teltij ar garām rīkstēm roka. Te viena, te otra piecēlās un sāka vicināt rīksti. Šķita, ka viņas kādu gaiņā projām no telts; Sevišķi cītīgi plītēja ar vicām divas vecenes, kas stāvēja pie telts ieejas.

Laiku pa laikam no telts iekšpuses atskanēja sievietes brēcieni.

Tad visas sievietes, apdullinoši spiegdamas, ar šausmu grimasēm sejā pielēca kājās.

Sieviešu negantās vaimanas aizskanēja tālu pāri ezeram, bet pēkšņi, kad sirmgalve pacēla virs galvas plaukstas, apklusa kā pēc komanda^. Tad visas jaunās meitenes pilnā balsī uzreiz izkliedza noslēpumainu vārdu:

— Dabu!

Kādu mirkli visas, sasprindzinājušas dzirdi, ieklausījās, kamēr no augstā, mežu apaugušā ezera stāvkrasta atlidoja atšalkas:

«Dabu! . . .»

Sievietes nomierinājās un no jauna apsēdās pie telts ieejas.

Ciemats atradās uz nelielas saliņas netālu no krasta, kur kuploja liepu mežs. Saliņas lēzenās nogāzes bija nostiprinātas ar kaļķakmens bluķiem.

Garas laipas uz ezerā iedzītiem pāļiem savienoja saliņu ar krastu.

Arī te varēja manīt kaut ko dīvainu: vidu laipas bija izjauktas. Salinieki laipas izjauca tikai vakaros pirms tumsas iestāšanās vai ari gaidot ienaidnieka uzbrukumu.

No kāda ienaidnieka sargājās ciematnieki?

Mežainajā krastā pie paša ezera atradās kaujas nometne. Dega ugunskuri. Pie tiem visapkārt sēdēja vīrieši un pusaudži. Zēni turēja rokās nūjas, vīrieši — šķēpus, lokus, lingas, akmens cirvjus un kaujas vāles.

Kad no saliņas atskanēja griezīgās sieviešu vaimanas, vīrieši izšāva uz meža pusi dažas bultas, citi ar ādas lingām svieda akmeņus.

Zēni tūdaļ metās sameklēt nokritušās bultas un ar tām steigšus dieba atpakaļ.

Šaudīšana pa neredzamo mērķi atsākās no jauna katru reizi, tiklīdz kliedzieni uz saliņas kļuva skaļāki.

Tikai viens pats melnīgsnējs, plecīgs virs nepiedalījās šajos vingrinājumos. Viņš klusēdams sēdēja sāņus, zemu noliecis galvu un satvēris plaukstām bārdainos vaigus.

Tas bija Suego — labakais mednieks visā novadā un pats stiprākais vīrs no Ku-Pio-Su cilts.

Pagāja vēl kāds laiks. Beidzot maza kupraina vecene pienaca pie ciemata zemā žoga un no turienes pamāja ar roku.

Cilvēki ezera krastā sarosījās. Daži aizskrēja pie ūdens un sāka stumt ezerā vienkoces. Četri spēcīgi vīrieši uzkāpa uz laipām un salika uz pā|u šķēršiem noņemtās kārtis. Viņi rūpīgi sasēja kāršu galus ar lokanām klūgām un tikai tad pa tām pārgāja uz laipu otru pusi. Viņiem nopakaļ barā plūda bērni, kas bija gaidījuši krastā. Kad viņi jau bija pārskrējuši pāri izlabotajai vietai, Suego lēnam piecēlās, papurināja galvu un nesteigdamies soļoja pāri tiltam. Tas, kas bija atgadījies, ne pa jokam satrauca visus ciemata iemītniekus. Jauniņā Gunda, Suego sieva, bija dzemdējusi dvīņus, bet tas, pēc viņas cilts domām, nozīmēja, ka te, bez šaubam, iejaukusies neredzami spēki.

Tikai pagaidām vēl neviens notika skaidrībā: vai šie neredzamie spēki bijuši naidīgi visam Ku-Pio-Su ciematam?

dvīņi

Pagāja trīs dienas. Gunda ar bērniem gulēja uz paklātajām zvērādām un gaidīja vīru. Viņam pirmajam no vīriešiem vajadzēja apskatīt dēlus. Tas, kuru uzskatīja par vecāko, gulēja mātei labajā, jaunākais — kreisajā pusē.

Bet Suego vēl joprojām nenāca.

Vientulība mocīja Gundu. Ne vienu reizi vien viņai gribējās raudāt. Lai aizgainītu garlaicību, viņa gremdējās atmiņās par pagājušajām dienām.

Suego paņēma viņu no kaimiņu zvejnieku ciemata Ku- Oni. Viņa labi atceras, kā desmit jauni Ku-Pio-Su puiši pēkšņi izlēca no krūmiem, kad piecas Ku-Oni meitenes kāpa lejā pie upes pēc ūdens. Meitenes spiegdamas metās bēgt, bet nevienai no viņām neizdevās aizlavīties projām. Suego spēcīgās rokas sagrāba Gundu kā knaiblēs. Viņš uzmeta meiteni uz pleca tik viegli, it kā viņa nebūtu smagāka par zaķi. Suego ātri noskrēja lejā pie vilkukārklu krūmiem, aiz kuriem gaidīja jaunekļu vienkoces. Tur viņu un citas meitenes iesvieda laivās, un pēc mirkļa līgavu laupītāji jau airēja lejup pa straumi. Lai meitenes nevarētu ielēkt ūdenī, viņām sasēja rokas un kājas.

Meitenes griezīgi spiedza. Ku-Oni ciematā sacēlās briesmīga kņada un trauksme. Ku-Oni vīrieši, apbruņojušies, ar ko gadījās, jau skrēja uz upi un stūma ūdenī laivas. Sākas pakaļdzīšanās. Bet meiteņu nolaupītāji strauji dzina ar kārtīm savas vienkoces. Straume viņiem palīdzēja.

Katrā laivā bija divi airētāji: viens pakaļgalā, otrs priekšgalā. Viņi rīkojās ar garajām kārtīm ļoti veikli, spēcīgi atgrūzdamies pret upes gultni, un drīz vien va- jātāji palika tālu iepakaļ.

Gunda pavisam skaidri atcerējās, kā laivas iegriezās attekā, kas savienoja upi ar Zivju Ezeru, atcerējās, kā viņi piestāja pie saliņas nostiprinātajiem krastiem. Taisnību sakot, vajātāji — panāksnieki pārāk nesteidzās. Līgavu laupīšana un zagšana bija visai parasta un nemaz nedraudēja izjaukt draudzību starp ciematiem, ja vien līgavu laupītāji pienācīgi atpirkās. Viena ciemata puiši aizveda meitenes no otra ciemata. Bieži vien laulības noslēdza, bildinot līgavu. Tomēr līgavu laupīšanu uzskatīja par vairāk cienījamu. Nolaupīšana un panāksnieku pakaļdzīšanās bija vairāk skata pēc. Līgavu laupītāji godīgi un dāsni samaksāja izpirkumu, vispirms krietni pakaulējušies.

Pēc tam abas puses dzīroja trīs dienas. Panāksnieki kļuva par viesiem, līgavu laupītāji — par viesmīlīgiem saimniekiem.

Gunda iemīļoja Suego. Viņš bija pats pārgalvīgākais un drošsirdīgākais mednieks ciematā. Viņš prata meistariski

taisīt akmens ieročus, lieliski pulēt akmens cirvjus un nažus, izveicīgi rīkojās ar lingu.

Jau aizritējušas trīs aizlieguma dienas, bet vīrs vēl joprojām netaisījās palūkoties uz abiem dēliem, ko viņa tam dāvājusi . ..

Pēkšņi telts aizklājs sašūpojās, un pa šauro ieeju iespraucās drukns vīrieša stāvs.

Bet tas nebija Suego.

Sirmajā, matiem un bārdu apaugušajā vecajā vīrā Gunda sazīmēja Mandru.

Viņam aiz muguras stāvēja divas sakumpušas vecenes un drūzmējās citas Ku-Pio-Su sievietes.

Gunda pārsteigumā nodrebēja. Sirds viņai sažņaudzās baisā priekšnojautā.

Mandru pakāpās atpakaļ. Viņš vērīgi uzlūkoja jauno sievieti. Pēc tam uzmeta skatienu abiem dvīņiem, tad no jauna pievērsās Gundai.

—   Kurš ir jaunakais? — viņš vaicāja.

Gunda klusēdama parādīja ar pirkstu.

—       Gunda, — Mandru sacīja, — tavs jaunākais dzimis no Neredzamā. Viņš ir Uomi! Ja no laba — būs labi. Gan tev, gan visam Ku-Pio-Su. Ja no ļauna — viņu iesviedis upē, kad atnāks palu laiks. Lai ūdeņi aiznes viņu tālu!

Mandru vairāk nekā nesacīja.

Uomi bērnība

Kopš pašām pirmajām dienām Uomi auga, dīvaina noslēpuma iezīmēts.

Vecākie ģimenes locekļi noraudzījās viņā gandrīz vai ar bailēm. Visi zinaja, ka viņš nav parasts bērns. Tāda bija visas cilts pārliecība. Jaunāko no dvīņiem dzemdinā- jis kāds Neredzamais. Neredzamo ir daudz. Daži no tiem — mirušo ēnas, citi — priekšmetu vai to noslēpumaino saimnieku gari. Tāds ir upes saimnieks — Ūdensgars, ezera saimnieks — Ezergars. Pļavās mīt cits Neredzamais — Pļavainis, aušīgs radījums, gaisagrābslis, kas lido ar vēju, kur vien viņam tīk. Ziemu viņš saceļ sniegputeņus, saulainās rudens dienās uzjautrinās, likdams mirdzošiem zirnekļu tīmekļiem lēnītiņam lidot pāri pļavām. Trešie — tie ir meža zvēru saimnieki. Ikvienai zvēru ciltij — aļņiem un sumbriem, lāčiem un meža cūkām, vilkiem un lapsām — ir savi saimnieki, ciltstēvi.

Vai Uomi, Gundas dēls, piedzimis no laba vai ļauna Neredzamā? Tas bija jautājums, kas satrauca ikvienu Ku-Pio- Su ciemata iemītnieku. Mandru vēl nebija sacījis savu vārdu, un šī neziņa biedēja un mocīja visus. Kad zēns paaugās, viņš dzirdēja, kā mātes aprāj bērnus:

— Neaiztiec viņu: viņš ir Uomi. Viņa tēvs — Neredzamais. Nodarīsi pāri — Neredzamais dabūs zināt un nodarīs ko ļaunu.

Vecāko no dvīņiem — Tektu bieži vien sauca vienkārši «Uomi brālis». Pēc sejas viņi abi bija līdzīgi, bet Tektu bija plecīgāks, mazāka auguma.

Ku-Pio-Su zēni agri iemācījās pieaugušo amatus un nodarbības. Vecākie ņēma puišeļus līdzi zvejā. Pieaugušie mācīja zēnus rīkoties ar atskabargaino kaula žebērkli un veikli ietriekt to lielas zivs mugurā. Viņi kopā izmeta tīklus, aizsprostodami ezera līcīšus. Zēni iemācījās izšķilt no krama dzirksteles un uzpūst ugiļni.

Uomi ātri iemanījās visos prasmīgo meistaru — krama apskaldītāju un akmens pulētāju darbos.

Piecpadsmit gadu vecumā viņš jau bija liela auguma spēcīgs jauneklis, veikli airēja un lieliski šāva ar loku.

Ap to laiku visi kaut kā sāka aizmirst, ka Uomi joprojām apdraud liktenīgas aizdomas.

Visi aizmirsa, tikai Mandru neaizmirsa.

Mandru bija vecs. Neviens Ku-Pio-Su nevarētu pateikt, cik viņam gadu. Pēdējā laikā viņš tikai sakumpa un sarāvās it kā mazāks.

Ne atmiņa, ne atjautība viņam nekļuva vājāka. Viņa dēli jau sen bija nosirmojuši, bet Mandru vēl joprojām dzīvoja un palika mednieku vadonis.

Siltas, skaidrās dienās Mandru patika sēdēt un sildīties saulītē. Salīcis, nekustīgs viņš ar izbalējušajām acīm klusēdams vēroja skraidelējošos bērnus un vienkoces, kas šaudījās visapkart saliņai.

Katru reizi, kad garām paskrēja Gundas dēli, viņš vērīgi nolūkojās uz tiem un viņa bālās lūpas sāka kustēties.

Uomi viņu uztrauca.

Zēns visiem patika, bet sapņi, ko redzēja Mandru, stās- tija ko citu. Pēc sapņiem varēja spriest, ka ar šo Neredzamā pēcnācēju saistītas briesmas, kas apdraud visu Ku- Pio-Su.

Kādu reizi ziemas beigās Mandru pamodās stipri satraukts. Viņš bija noredzējis ļaunu sapni. Sirmgalvis ar pūlēm piecēlās un nolaida kājas no lāviņas, ko klāja aļņu ādas. Izģindis, sakumpis viņš sēdēja uz lāviņās. Zem ādas izspiedās asie atslēgas kauli. Vecais vīrs smagi dvašoja, vārstīdams muti kā no ūdens izvilkts sams, un ar plaukstu berzēja krūtis sirds apvidū.

Beidzot Mandru mazliet atvilka elpu, bet satraukums viņa acīs vēl nepagaisa.

Sapni viņam rādījās, ka mežā uznākusi pusnakts. Viņš steidzas laukā no meža, bet krūmi neļauj. Te pēkšņi kāds no muguras satver viņu, nogāž gar zemi un sāk žņaugt. Viņš zina: tas ir Uomi, bet aiz muguras rēgojas kāds milzīgs vecis egles garumā. Pinkains — gluži kā lācis. Vecis atņirdz zobus un atkārto vienā laidā:

«Žņaudz viņu, dēliņ! Nožņaudz pavisam!»

Mandru ilgi sēdēja uz lāviņas un berzēja kārno kaklu. Viņam šķita, ka tur vēl jūtami kādi pirksti.

Vakarā Mandru sasauca padomi. Sirmgalvji sasēdās visapkārt pavardam un sāka klausīties.

—    Uomi tēvs ir Mežainis, — Mandru iesāka. — Naktī atnāca pie manis. Vēlēja dēlam mani žņaugt.

Sirmgalvji pārsteigumā ievaidējās.

—   Ļauns. Pinkains. Ļaunāks par lāci. Un smird kā lācis …

Sirmgalvji ievaidējās korī.

—    Šim Gundas dēlam nevar ticēt. Viņš ir Uomi. Ļauna Mežaiņa dēls. Izaugs — atnesīs mums postu! — Mandru čērkstēja.

—   Vajag nokaut, — sacīja milzīgais Pižmu.

—    Nokaut vilcēnu! — atskanēja vēl divi vai trīs nikni saucieni.

—    Nokaut nedrīkst! — iekliedzās Mandru un sirdīgi uzsita ar dūri pa lāviņu. — Pirksta nedrīkst piedurt! Nedrīkst darīt pāri. Uzzinās Mežainis — būs slikti. Tik slikti, ka gals klāt! …

—   Vai tad var nogalēt savējo? — kaktā kads ierunājās skanīgā balsī, gandrīz kā sieviete. — Uomi — mūsu asinis. Dzimtas asinis. Grib dzīvot, nogalināt nedrīkst!

Visi atskatījās uz mazu večukiņu, kas stāvēja pie pašas ieejas. Viņš bija pavisam balts kā zaķis ziemā. Mazā sejiņa zem baltajām sprogām bija stipri sasārtusi. Vaigi kļuvuši sarkani kā pīlādža ogas, bet acis, pārvilkušās ar duļķainu plēvi, raudzījās nekustīgi pāri galvām. Viņa kreisā roka balstījās uz gara spieķa, bet labā bija pastiepta uz priekšu, it kā taustīja gaisu.

Tas bija aklais Hodža, stāstu un pasaku teicējs, labākais dziedātājs visā ciematā. Viņš zaudēja redzi pēc acu slimības, bet joprojām saglabāja ārkārtīgi smalku atmiņu, skanīgu balsi un muzikālu izjūtu.

Nevieni svētki ciematā nenotika bez viņa. Viņš stāstīja teiksmas par seniem varoņiem, veiksmīgiem medniekiem, par Ku-Pio-Su pirmo ciltstēvu Orru, par draudzīgām saitēm un naidīgām sadursmēm ar meža iemītniekiem. Tumsa klāja viņa acis, bet pati mīļākā teiksma viņam bija stāsts par gaišajiem brāļiem — sauli un mēnesi, par to, kā viņi abi gājuši meklēt sev līgavu. Vecie un jaunie mīlēja Hodžu un uzsmaidīja, kad gadījās viņu sastapt.

—   Nedrīkst nogalināt! Nebūs labi. Neļaušu viņu nogalināt! — kliedza Hodža, sizdams ar spieķi pret zemi.

—   Pagaidi, Hodža! — sacīja Mandru, un viņa seja atplauka smaidā. — Mandru neļaus viņu nogalināt. Bet tu labāk ej mājās. Ej vien, ej! Netraucē! Ej runājies ar savu ezeru!

Hodža apklusa, bikli pasmaidīja, pagriezās uz izejas pusi un paklausīgi aizvilkās pie ezera, klaudzinādams nūju un murminādams zem deguna nevienam nesaprotamus vārdus.

Pēc viņa aiziešanas visi kādu laiku sēdēja klusēdami. Pats Mandru, domās nogrimis, stingi raudzījās pavarda uguntiņās.

—   Ko tad darīt? — beidzot ierunājās Pižmu.

—   Pavēli! Ko vēlēsi darīt?

Veči gaidīja, ko teiks Mandru, bet Mandru bija mēms. Tikai lūpas viņam kustējās, itin kā sirdī iecerētie vārdi nevarētu izlauzties uz āru. Beidzot Mandru ierunājās:

—   Pienāks pavasaris, pamodīsies strauti un upes. Sāks brīkšķēt ledus. Upe aiznesīs Uomi. Vajag izraudzīties

labāko laivu. Salikt tur ieročus, loku, bultas, vāli, podu ar ūdeni un labas zivis. Saņemsiet ciet aizmigušu no rīta. Sasaistīsiet siksnām, aiznesisiet uz laivu — un lai peld projām. Ja Upei labpatiks — paņems sev. Upes griba. Nepatiks — izsviedīs krastā.

Mandru no jauna aizvēra acis un vairs nesacīja neviena vārda. Viņa galva noslīga. Viņš atgūlās sāniski uz lāča ādas un sāka dvašot tik vienmērīgi, kā elpo visi aizmigušie.

Veči piecēlās klusītiņām, cits aiz cita saliekušies izlīda laukā pa zemo izeju.

Togad sasniga daudz sniega. Ku-Pio-Su ciematnieki, baidīdamies n.o plūdiem, pārcēlās no salas uz zemnīcām krastā.

Kad ledus upē sāka plaisāt, veči aizgāja pie krastā izvilktajām vienkocēm. Izraudzījās pašu labāko laivu un sāka gatavot to braucienam.

Viņi izdarīja visu, ka bija vēlējis Mandru. Laivu sarīkoja tā, kā to dara, aizvadot mirušo ceļā uz veļu valsti.

Visu darīja klusēdami, un neviens, atskaitot večus, nezināja, kas taisās ceļā.

Pret vakaru upe ielauzās ezerā, kas senāk bija saistīts ar tās gultni, un uzlauza ledu. Uz rīta pusi ezers jau pārvērtās garā upes attekā, pa kuru griezdamies garām peldēja ledus gabali.

Rītausmā zemnīcā, kur mitinājās Suego un Gundas ģimene, atnāca veči un sasaistīja Uomi. Viņam lika gulēt mierīgi, pēc tam pasauca vīriešus un vēlēja viņiem nest zēnu uz laivu.

Gunda raudādama skrēja nopakaļ. Visi ciematnieki barā nokāpa lejā pie upes. Uomi ieguldīja laivā un ilgi gaidīja, kamēr atnāks Mandru. Pēc mednieku vadoņa atvadu vārdiem vienkoci iestūma ūdenī, un bangojošā upe to aiznesa uz leju.

Tā sakās Ku-Pio-Su zēna dīvainie piedzīvojumi.

Bija pagājušas četras gadskārtas kopš tā laika, kad Uomi aizpeldēja līdz ar pavasara paliem. Ļaudis sāka uzskatīt viņu par mirušu un, kā tas allaž mēdz būt, pamazām aizmirsa.

Tikai viena pati Gunda nevienu mirkli neaizmirsa dēlu. Uomi bieži rādījās viņai sapņos. Viņa pamodās, juzdama dēla silto ķermenīti pie savām krūtīm. Redzēja viņu kā mazu puisīti, kurš tikko sper pirmos soļus, kā draisku zēnu peldamies kopā ar citiem puišeļiem uz balto smilšu sēres, kā mednieku, kas šauj ar loku.

Kopš tās dienas pagāja ilgs laiks. Suego nomira. Viņu saplosīja lāču māte. Bērni paaugās lielāki. Vecais Mandru novecoja vēl vairāk.

Diena aizlidoja pēc dienas, bet Gunda vēl joprojām gaidīja. Torīt, kad Uomi vēl gulēja tur, upes krastā pie ugunskura, Gunda rītausmā iznāca saliņas dienvidu galā, lai pa- raudzītos uz tālo ezera spoguli.

Viņa tā darīja gandrīz katru dienu.

Viņai allaž šķita, ka pēkšņi no krūmiem apaugušā krasta likuma parādīsies Uomi laiva.

Viņa gaidīja Uomi arī šajā rītā. Viņas lūpas kā aizvien atkārtoja dēla vārdu.

pa sumbru taku

Uomi piecēlās, tikko saule sāka sildīt.

Zālē vēl vizuļoja spirgta rasa. Uomi nometa apģērbu, ieskrējās no krasta un, šļakatas šķiezdams, metās ūdenī.

Pelde atspirdzināja Uomi. Viņš juta jaunus spēka uzplūdus. Viņu sagrāba viena vienīga vēlēšanās: drīzāk, drīzāk ieraudzīt māti un dzimto ciematu!

Jauneklis ātri sakravāja mantas un jau taisījās iestumt vienkoci ūdenī, kad pēkšņi viņu apturēja jauna doma.

Upe šajā vietā bija ļoti līkumaina. Tā šeit meta vairākus lielus līčločus. Vajadzētu irties kādas divas dienas, lai pa upi nokļūtu Ku-Pio-Su ciemata.

Uomi karsti vēlējās pēc iespējas ātrāk atgriezties mājas un nolēma iet kājām — tieši cauri mežam.

Viņš paslēpa vienkoci biezos kārklu krūmos, palika zem laivas ķeksi un airi un ātri uzkāpa kraujajā mežainajā krastā. Pie gravas, pa kuru Uomi vakar kāpa lejā pie upes, viņš atrada kopš bērnības pazīstamu taciņu.

Šo taku jau kopš senseniem laikiem bija iestaigājuši sumbri. To izmantoja arī citi meža dzīvnieki. Pa taku varēja iziet pie strauta, kas ietecēja ezerā tieši iepretim ciematam.

Uomi ātri aizsoļoja pa sumbru taku. Sākumā jauneklis gandrīz skrēja, lēkdams pāri izgāztu koku stumbriem. Kā- duviet viņš pēkšņi izdzirda līdzās skaļi brīkšķam zarus. Tur aizskrēja aļņi ar alnēniem, un Uomi paspēja ievērot, ka tumšbrūnās dzīvnieku muguras pazib un nozūd biezokni.

Kādu brīdi vēlāk, kad viņš šķērsoja zibens izdedzinātu noru, no mežmalas zaļās lapotnes izspraucās milzīga galva ar platu pieri. Lejup nokarājās tumša bārda, no pinkainās vilnas smagnēja galvaskausa abās pusēs rēgojās īsi, līki ragi.

Sumbrs panācās uz priekšu un apstājās. Milzenis niknām acīm blenza cilvēkā, kurš bija uzdrošinājies stāties

viņam ceļā. Sumbrs stāvēja, nejuzdams nekādu bai]u. Uomi ieraudzija, ka dzīvnieka acu baltumi pieplūst asinīm. Kuprainais meža vērsis ar priekškāju  pasvieda gaisā sausu zemi.

— Neskaisties, Ragaino Saimniek! — Uomi sacīja. — Uomi dos tev ceļu. Viņš neaiztiks ne tevi, ne tavus bērnus. Neaizsprosto viņam ceļu!

Mednieks pagāja sānis, nenolaizdams acu no pinkainā milzeņa.

Sumbrs pagaidīja un nosprauslājies aizslāja pa ierasto taku.

Viņam nopakaļ virknē nāca sumbru mātes ar teļiem. Gājienu aizmugurē noslēdza liels un droši vien ļoti vecs sumbrs. Viņš bija vēl pinkaināks nekā pirmais. Sumbrs tikai ar vienu aci mazliet pašķielēja uz nekustīgi stāvošo cilvēku.

Kad dzīvnieku soļi apklusa, Uomi atgriezās uz takas un, aizturējis elpu, ieklausījās meža trokšņos.

Viss bija klusu. Vējš nešūpoja ne zarus, ne lapas. Tikai jaunie tikko izvadātie dziedātāju strazdi, ragaino milzeņu bara izbiedēti, satraukti aizspurdza pa krūmiem un zaļā dzilna aizšāvās no koka stumbra un pazuda biezoknī.

sastapšanās

Pēc pusdienas Uomi iznāca no krūmiem mežmalā uz augstā krasta kraujas. Viņam aizrāvās elpa.

Pie viņa kājām, tur, lejā, pletās mīļā ezera gaišais spogulis, viņa dzimtene, viņa bērnības šūpulis, viņa dzimtā ciemata dāsnais barotājs.

Ezera platā, gaišzilā josla izliecās pakava veidā. Pakava gali pazuda kaut kur tālu aiz krasta līkumiem.

Ezerā skanēja putnu balsis. Skaļi klaigāja kaijas un bariem riņķoja virs ūdens. Virknēs lidoja pīles. Skanīgi brēca tilbītes.

Tomēr Uomi acis tikai aizslīdēja pāri šim plašumam. Nocietinātā Ku-Pio- Su saliņa — lūk, kas piesaistīja viņa skatienu.

Tāpat kā pirms četrām gadskārtām pelēkas dūmu strūkliņas stīaza pār smail- galu jumtiem, kas bija izkaisīti visā saliņas garumā. Vecajiem jumtiem bija pievienojies viens jauns.

Uomi piesardzības labad nolēma kāpt lejā pa gravu un pēc tam tūliņ aizskriet līdz laipām, kamēr viņu nav pamanījuši saliņas iemītnieki.

Tomēr viņš nepaspēja noiet dažus sojus līdz gravas krantij, kad viņa priekšā izauga divi slaidi stāvi: zilacaina meitene īsā kažociņā un jauns mednieks, tērpies aļņa ādā.

—   Kas tas? — viņam satraukti uzsauca.

—   Es, Uomi, — skanēja atbilde.

Tajā pašā mirklī mednieks nokrita ceļos un šausmās izstiepa uz priekšu rokas.

—   Uomi? Uomi gars vai viņa ēna? Tu esi atnācis mūs sodīt? Uomi! Uomi! Nenogalini savu brāli Tektu! Te ir tava māsa Naja. Nenogalini mūs!

Viņa nobālušās lūpas drebēja.

—   Es neesmu ēna! Es esmu dzīvs. Pats Uomi. Atgriezos mājās, lai dzīvotu. Tektu, brāl, nebaidies! Es esmu dzīvs…

Pēc mirkļa abi brāļi un māsa jau bija stingri saķērušies rokās un apbēra cits citu jautājumiem, uz kuriem tikko spēja atbildēt. Bet vēl pēc stundas, turēdamies rokās, viņi jau skrēja pāri laipām uz ciematu. Naja un Tektu skaļi sauca ciematniekus nākt un skatīties.

—   Uomi atgriezies! Pavisam atgriezies! Dzīvs, sveiks un vesels! Pats Dabu, visu ozolu tēvs, palīdz viņam!

Kliedzienu atmodinātie suņi sāka neganti riet. Bērni klaigāja un spiedza. Zvejnieki, kliedzienu satraukti, no visām ezera malām jau grieza uz saliņas pusi savas vien- koka laivas. Sievietes un meitenes steigšus līda ārā no būdām pa šaurajām spraugām. Dažas skrēja pretim; pa priekšu visām traucās pusapģērbusies Gunda, un viņas gaišbrūno matu šķipsnas plīvoja vējā.

— Uomi! Uomi! — Gunda sauca un, tikko viņi sastapās piekrastes smiltis, pieplaka pie dēla kājām un kā murgos sāka plaukstām glāstīt viņa dzelkšņiem saskrambātos ceļus.

kā Uomi klājās svešajā zeme

Kad Mandru izdzirda, ka Uomi pārnācis, viņš pārvērtās vaigā, ilgi sēdēja sakumpis uz lāviņas un turēja roku pie krūtīm.

Sirmgalvis nevēlējās vai arī nespēja iznākt pretim pārnākušajam trimdiniekam. Arī pa to laiku, kamēr Uomi stāstīja Isteniekiem par saviem piedzīvojumiem, Mandru sēdēja, aizmiedzis acis. Varēja domāt, ka viņš aizmidzis.

Beidzot sirmgalvis atvēra acis. Būdā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Visi — mazi un lieli — bija aizgājuši paklausīties Uomi.

Mandru paaicināja sievietes. Neviena neatsaucās. Vecais gribēja piecelties, bet vārgās kājas viņam neklausīja. Mandru smagi nopūtās un stenēdams atkrita guļvietā. Viņš ieklausījās neskaidrajā balsu murdoņā, kas atnāca līdz viņa būdai.

Uomi stāstīja par gadiem, ko aizvadījis pie svešajiem ļaudīm, attēloja, kā viņi dzīvo, kā ēd, kā ģērbjas, stas- tīja par melno nāvi, kas kādu vasaru aiznesusi gandrīz pusi viņu ciemata iemītnieku.

Uomi nodzīvojis pie šiem ļaudīm četrus gadus. Viņi tam iemācījuši daudz kā tāda, ko nezināja neviens no Ku-Pio- Su ciematniekiem, arī pats Mandru ne. Viņi iemācījuši tam iztaisīt krama zāģi — rīku, ar kuru var zāģēt gan koku, gan akmeni; iemācījuši izlikt slazdus putniem un zvēriem. Viņi taisot koka lingas akmeņu sviešanai, neba tādas lingas kā Ku-Pio-Su, bet daudz labākas. Ar tādu lingu sviests akmens lidojot tālu un trāpot mērķi. Kopā ar svešajiem ļaudīm Uomi aizstāvējis ciematu no klejojošo meža cilvēku uzbrukuma. Klejotāji uzmākušies ciematam, kad tur bijis maz vīriešu. Meža cilvēki jau ņēmuši virsroku. Tad Uomi ieskrējis kādā zemnīcā, uzmetis plecos lāča ādu ar visu galvu un rūkdams meties ārā no būdas virsū ienaidniekam. Tiem licies, ka tas ir pats Lāču Saimnieks, un tie šausmās laidušies uz mežu.

Tad atsteigusies no medībām vīrieši un kopīgiem spēkiem aiztrenkuši klejotājus.

Kādu citu reizi viņam izdevies pasargāt no nāves pašu vecāko sirmgalvi. Meža kuilis nogāzis veco vīru pie zemes, bet Uomi ietriecis šķēpu saniknotajam zvēram pašā sirdī.

Tālab svešie iemīļojuši Uomi un skaitījuši viņu par savējo.

Dzīve pie viņiem bijusi laba, un ēdamā nav trūcis. Pagājuši četri gadi; Uomi sācis ilgoties pēc mājām. Viņam sapņos rādījusies māte Gunda, ezers un Ku-Pio-Su ciemats. Māte saukusi viņu mājās, un viņam tā gribējies atkal redzēt visu, kas palicis dzimtajā pusē, ka viņš nav varējis izturēt — kādā vasaras rītā sacījis sirmgalvjiem:

«Gribu mājās! Māte sauc Uomi! Katru nakti sauc.»

Sirmgalvji pašūpojuši galvu un sacījuši:

«Māte sauc — vajag iet. Mātei jāpaklausa!»

Tie bijuši labi ļaudis. Viņi vēl teikuši:

«Mēs tevi neturam. Ej!»

Šajā brīdī ļaužu drūzmā atskanēja skaļi šņuksti. Tur raudāja Gunda. Visi atskatījās.

—       Tas ir tiesa. Es katru nakti saucu Uomi, — viņa sacīja.

Uomi pasmaidīja, sapurināja matus un turpināja stāstu:

—       Sirmgalvis, ko izglāba Uomi, iedeva viņam apburtu nazi, kādu vēl neviens Ku-Pio-Su ciematā nav redzējis. Viņš sacīja: «Kuram ir tads nazis, tam ne no kā nav jābaidās. Nazis nav vienkāršs. To atveda sveši ļaudis. Tas mirdz kā uguns. Tas paglābs tevi jebkurā nelaimē. Neviens neuzdrošināsies tev darīt pāri.»

—   Parādi! — atskanēja ziņkārīgo balsis.

—       Parādīšu, — Uomi sacīja, — bet vispirms lai to apskata Mandru.

Tā runāja Uomi.

Viņš stāvēja līdzenā gliemežvākiem un zivju asakām nokaisītā laukumiņā Gundas būdas priekšā.

Te bija sapulcējušies visi ciemata ļaudis. Priekšā sēdēja bērni un aklais Hodža. Aiz viņiem tupus bija sasēdušies sirmgalvji. Sievietes bija pietupušās uz ceļiem, aiz viņām stāvēja vīrieši. Meitenes drūzmējās mazliet attā- lak, bet līdzās Uomi stāvēja Gunda un zilacainā Naja, nenovērsdamas no viņa skatienus. Pats brīnišķīgākais no visa, ko sacīja (Jomi, bija stāsts, kā Uomi gājis pie paša Dabu un kā Dabu gars parādījies viņam ūpja izskatā.

— Zināt, — Uomi sacīja, — Uomi tēvs ir pats Dabu. Viņš pieņēma manu upuri. Upis ēda ga|u, ko Uomi viņam atnesa. Viņš nometa man spalvu, lai visi zina: Uomi ir Dabu dēls.

Uomi izņēma no azotes lielu svītrainu nakts putna spalvu un pacēla to virs galvas.

Atskanēja izbrīna saucieni. Tikai vecā Hodžas acis lūkojās kaut kur debesīs, bet viņa labā auss bija pagriezta pret Uomi. Viņš gribēja vēl klausīties un klausīties.

Uomi bija savaldzinājis Ku-Pio-Su ciematu. Visi sajūsmināti raudzījās jauneklī. Pārnākušais Gundas dēls likās varonis, neparastā noslēpumā tīts.

Visi gribēja pēc iespējas ātrāk apskatīt apburto nazi un, drūzmēdamies barā, veda Uomi uz Mandru būdu.

Krasta smiltīs palika viens pats Hodža. Sirmgalvja seja staroja, viņš, likās, nemanīja, ka pēkšņi iestājies klusums.

Mandru BŪDA

Mandru būda bija pati lielākā ciematā. Tā līdzinājās dziļi zemē ieraktam konusam.

Lai iekļūtu būdā, vajadzēja,iziet pa šauru gaiteni. Pareizāk — nevis iziet, bet gan līst rāpus, tāpēc ka eja bija zema.

Būdas klons atradās vismaz kādu soli zemāk par pamatu. No bedres izmestās zemes apjoza būdu ar augstu valni. Šis valnis veidoja celtnes pamatu. Tajā bija saspraustas garas kārtis, kas turēja jumta niedru klājumu; lai būtu siltāk, niedres nosedza ar sašūtām zvēru ādām.

Sirmgalvji pirmie iegāja būdā. Viņiem sekoja vīrieši un dažas sievietes.

Būdā valdīja krēsla.

Uguns pavardā bija gandrīz apdzisusi, un zem pelniem plēnēja tikai dažas sarkanīgas oglītes.

Dūmsprauga augšā bija vienīgais logs, kas ielaida gaismu.

Kad Uomi acis pierada pie krēslas, viņš ieraudzīja kalsnēju veci, baltu kā ziemeļu pūci, kas klusēdams blenza viņā izbalējušām acīm.

Kāds uzsvieda pavardam sausas skujas un priežu zarus. Iedegusies liesma apgaismoja Mandru mītni.

Mītne bija liela.

Tās pamatā bija aplis divdesmit soļu caurmērā. Smilšu sienas klāja ar mietiem nostiprināts zaru pītenis. Visapkārt sienam lokā liecās zemas, platas smilšu lāviņas, ko klāja aļņu, vilku un citu zvēru ādas. Uz lāviņām varēja sēdēt ka uz sola un gulēt ar galvu pret sienu, izstiepjoties visā garumā. Tikai pie ieejas lāviņu lokā bija sprauga. Te stāvēja divi resni stumbri, kas balstīja jumtu. Otri divi atradās pretim ieejai. Vēl pa stabam bija ierakts labajā un kreisajā pusē.

Abās pusēs ieejai stāvēja divi māla podi. Tie sniedzās cilvēkam gandrīz līdz vidum. Sievietes podos glabāja ūdeni, ko sanesa no upes ar bērza tāss spaiņiem.

Uomi, starp citu, nepievērsa vērību labi pazīstamajam būdas iekārtojumam. Jauneklis skatijās tikai uz sirmgalvi, viņa ilgas trimdas galveno vaininieku.

—           Runā, — sacīja Mandru, pastiepis uz priekšu bālu, kaulainu roku. — Kur biji? Kāpēc atgriezies?

—    Biju tālu, — Uomi atbildēja. — Atgriezos dzīvot mājās.

—    Stāsti, — sirmgalvis pavēlēja.

Uomi vajadzēja atkārtot vēlreiz visu, kas noticis ar viņu svešatnē.

—    Klausies, Mandru! — Uorni pabeidza savu stāstu un pagājās dažus soļus uz priekšu. Viņš nostājās pie uguns, un tikai pavards šķīra viņu no sirmgalvja. — Uomi dzīvoja pie svešiniekiem. Viņi izglāba Uomi. Viņi dzirdināja un ēdināja Uomi. Viņi sasddīja Uomi, kad viņš-sala. Viņi deva Uomi visu, kas viņam bija vajadzīgs. Bet Uomi tomēr neaizmirsa Zivju Ezeru. Viņš ilgojās pēc mātes, kas viņu bija izaudzinājusi. Tad Uomi sadomāja griezties atpakaļ uz mājam. Svešie ļaudis deva viņam laivu un ieročus un atlaida viņu. Viņi vēlējās, lai Uomi apņem par sievu labāko meitēni. Bet Uomi gribēja atgriezties, un tad svešinieku vecakais iedeva viņam šo nazi.

Uomi aši izvilka no azots asu, garu dunci, kas iespī- dējās viņa rokā. Tas bija bronzas nazis, kura uztrītajā smailē atspoguļojās uguns.

Uomi turpināja:

—    Sirmgalvis man deva to un- sacīja: «Ņem! Šis nazis nav vienkāršs. To darinājuši cilvēki, kas dzīvo tālu. Viesis to izmainīja pret divdesmit caunādām un vienu lāčādu. Kuram ir tāds nazis, tas neviena nebaidās. Šis nazis līdzīgs zibenim. Kam šis nazis pāršķeļ sirdi, tas mirst.»

Uomi savicināja dunci, rādīdams, kā nodurs ienaidnieku.

Un visi ieraudzīja, ka Mandru kļuvis bāls kā nāve. Visi būdā vienā mirklī pieklusa un, elpu aizturējuši, gaidīja, kas notiks.

—   Četrus gadus Uomi dzīvoja pie svešiem ļaudīm, — jauneklis sacīja. — Četrus gadus māte raudāja pēc viņa. Bet Uomi neaizmirsa ne ezeru, ne dzimto ciematu. Ku-Pio-Su sirmgalvji atdeva Uomi Upei, lai tā viņu noslīcina. Bet Uomi dzīvo un kļuvis vēl stiprāks nekā agrāk. Mandru sacīja: Uomi ir Ļaunā Mežaiņa dēls. Bet Uomi saka: tā tas nav. Uomi aizgāja, pie paša Dabu un redzēja viņa garu. Gars bija līdzīgs ūpim. Ūpis ēda gaļu, ko atnesa Uomi. Upis atklāja viņam patiesību: nevis ļaunais Neredzamais bijis Uomi tēvs, bet gan pats Dabu, visu ozolu tēvs… Un nu raugies, vectēv: ūpis iedeva Uomi savu spalvu un sacīja: «Parādi to Mandru! Lai viņš zina, ka Uomi ir Dabu dēls!»

Mandru piecēlās, balstīdamies uz ķeburainas nūjas, un viņa acīs atspoguļojās neslēptas šausmas.

Kādu brīdi viņš klusēdams raudzījās uz Uomi, kustinādams lūpas, un it kā pēc milzīgas piepūles pateica:

—  Dzīvo! — Pēc tam atlaidās uz lāviņas un piebilda: — Dabu dēls! …

dzīres

Ku-Pio-Su ciemats dzīroja. Dzīres turpinājās līdz naktij un nākamajā dienā līdz vakaram. Uomi atgriešanās diena bija atnesusi lielisku lomu — gluži kā par godu šim gadījumam. Zvejnieki vienkoka laivās pārveda milzum daudz līdaku, karpu un sterletu, bet Saimu būdas vīrieši atstiepa no meža stirnu. Ēdamā bija pārpilnam, un tas ielīksmoja sirdis. Visi priecājās arī par to, ka pats vecākais sirmgalvis atzinis Uomi. Visi atkārtoja pēdējos Mandru vārdus.

Ja Dabu, ozolu tēvs, Ku-Pio-Su labvēlis un aizgādnis, patiešām ir Uomi tēvs, tad visas šausmas, kuru dēļ Uomi izdzina no ciemata, zaudējušas savu spēku.

Ļaudis mielojās ne vien ar iesmā ceptu gaļu un zivīm, ko izcepa uz kvēlojošām oglēm, dzīrēs netrūka arī gliemju, ko ēda tāpat jēlus. Mielastā dzēra ne tikai ūdeni vien. Sievietes iznesa no mītnēm podos dzērienus, ko bija brūvējušas no ķiršu un aveņu sulas. Sulas saldināja ar bišu medu.

Dzērieni norūguši kļuva reibinoši un ielīksmoja sirdi.

Pamazām sākās rotaļas un dejas. Rotaļās piedalījās ne vien jaunie, bet arī tie vecie ļaudis, kuru kājas vēl bija pietiekami stipras.

Svētku varonis bija Uomi.

Uomi apstaigāja dzīrotājus. Viņam reiba galva. Bet, kad jauneklim pastiepa taura ragu, līdz malām pilnu ar norūgušu medalu, viņš neatteicās un labprāt iztukšoja ragu līdz dibenam.

Aizvien skaļāk skanēja dziesmas. To motīvi bija vienveidīgi un vienmuļi.

Dejotāji riņķoja, mazliet pieklibodami un pietupdamies. Viņi sita rakstā plaukstas un palēcās pēc katriem trim soļiem.

Deja vienā mirklī pārtrūka, kad pie kāda ugunskura rakstā iedunējās tamburins.

Aklais Hodža sita ar pirkstiem pa šo pasaulē vecāko mūzikas instrumentu.

Tamburīns bija taisīts, koka stīpai pārvelkot stingri nostieptu suņa ādu, un sirmgalvis izvilināja no tā dobjas skaņas, kas satrauca klausītāju sirdis.

Hodža uzsāka jaunu dziesmu — teiksmu par Uomi piedzīvojumiem, par viņa neparasto piedzimšanu, par sirmgalvju slepeno padomi, par Uomi izraidīšanu un likstām, par viņa dzīvi un varoņdarbiem, par viņa brīnišķīgo atgriešanos Lielā Dabu aizgādniecībā.

sapnis

Kādu nakti Uomi redzēja sapnī, ka iet pa krastu un dzird balsi:

«Meklē mani, Uomi! Kāpēc esi mani pametis?»

Uomi zina, ka viņu sauc laiva.

Uomi atceras, kā slēpis to krūmos, bet aizmirsis, kur to atstājis. Visi krūmi līdzīgi cits citam.

Gan te, gan tur atskan noslēpumaina balss:

«Es esmu šeit! Meklē mani!»

Uomi iet aizvien tālāk un tālāk. Tad viņš paraugās zem kārklu krūma, bet tur sēž tikai maza vardīte, izbolījusi apaļas, zeltainas acis.

Uomi iet pie nākamā krūma, bet arī tur varde, tikai lielāka.

Un atkal balss, un atkal jāskrien pie krūma, no kurienes tā atskanējusi. Šoreiz laivas vietā viņš atrod pavisam lielu vardi, viņa māsiņas Najas augumā. Varde kurkst un maj ar ķepu.

Beidzot viņš ierauga milzīgu kuplu krūmu. Uomi palūkojas zem zariem: tur patiešām atrodas vienkoce. Bet — tavu brīnumu: laivā sēž zilacaina meitene ar melnām sermuļu astītēm apšūtā baltā kažociņā! Meitene pin matus bizē, un viņai pār pleciem jau krīt astoņas pīnītes, gaišas kā salmi. Uomi raugās uz viņas sārtajiem vaigiem, un viņam kļūst žēl, ka meitene uz viņu pat neparaugās.

«Kāpēc tu esi šeit, laivā?» Uomi jautā. «No kurienes atnāci?»

Meitene pēkšņi sāk smieties.

«Es esmu Neredzamā meita,» viņa saka. «Mans tēvs ir Lielo Ūdeņu saimnieks.»

«Vai viņš dzīvo mūsu Ezerā?» Uomi vaicā.

Meitene smejas:

«Vai redzēji vardes? Tās ir manas krustmātes. Tad klausies: kā pati mazākā no tām pret mani, tā jūsu Ezers nieks vien ir pret Lielajiem Ūdeņiem. Tur mīt mans tēvs. Bet es dzīvoju krastā, ciematā.»

«Bet kur ir Lielie Ūdeņi?»

Meitene atkal smejas:

«Sēdies laivā un airē! Airē dienu un nakti. Nomirs viens mēnesis un vēl viens. Tad ieraudzīsi Lielos Ūdeņus. No turienes rudeņos lido gulbji un zosis.»

«Kā tevi sauc?»

Meitene uzkāpj uz vienkoces malas un nolec zemē.

«Iesim!» viņa saka, saņem Uomi aiz rokas un raugās viņam acīs.

Uomi jūt, ka galva viņam sāk reibt it kā no medus dziras.

Meitene, saņēmusi Uomi pie rokas, aizved viņu paša krastā un apsēdina tā, ka viņam uz kājām šļācas viļņi.

Meitene nomet kažociņu un paliek vienā zivju ādas jakā bez piedurknēm. Tērps spulgo kā ņirbu vilnīši un laistās perlamutra mirdzumā. Viss tērps klāts lielām zivju zvīņām un sīkām gliemežnīcām.

«Tēvs mani sauc par Lāsi. Ūdens māsas — par Zivtiņu. Cilvēku valodā man ir cits vārds. To uzzināsi pie Lielajiem Ūdeņiem.»

Viņa iebrien ūdenī un mazgā Uomi kājas. Un no jauna šķelmīgi raugās viņam acīs:

«Tā dara meitenes tam, kuru mīl.»

Uomi no jauna jūt — krūtīs viņam ielīst kaut kas svelošs. Viņš vēlas noķert nepazīstamo, bet rokas tver tikai dūmus. Miglas mākulitis aizlido pār viņa galvu. Meitene izgaist, un it kā no tālienes atskan viņas jaunavīgā balss:

«Vai tad tu neredzi? Es esmu tikai elpa. Mans ķermenis ir tur, pie Lielajiem Ūdeņiem, bet elpa šeit.»

«Es baidos,» Uomi saka. «Kālab tu atlidoji pie manis?»

«Nebaidies! Lāse jau sen pazīst Uomi, Lāse viņu redzēja, kad ledus lītis gribēja viņu noslīcināt. Tā bija Lāse, kas izvilka laivu krastā.»

«Kur tu esi? Kāpēc tevi nevar saskatīt?»

«Meklē mani, Uomi! Meklē pie Lielajiem Ūdeņiem! …»

pamošanās

Uomi pamodās. Saule spīdēja viņam acīs.

—       Lāse! Lāse! — viņš murmināja. —- Vai gan tādas mēdz būt?

Uomi palūkojās visapkārt, berzēdams acis. Te viņš pamanīja, ka zem galvas viņam pabāzts mātes zvērādu kažoks, bet pati māte nometusies ceļos un lej no bērza tāss spaiņa ūdeni uz viņa kailajām pēdām. Otrs tāds pats spainītis stāv tukšs turpat līdzās.

—   Māt! Bet kur tad viņa?

—       Kāda viņa? Par ko tu vaicā? — Gunda smaidīdama prasa.

—       Viņa! Cita! Meitene! — Uomi pietrūkās kājās un sāka lūkoties apkārt. — Viņa bija šeit. Viņa mazgāja man kājas.

—   Kājas nomazgāja Gunda, — māte sacīja.

Uomi ar plaukstu pārvilka pār seju.

—       Tu nomazgāji? — viņš brīnījās. — Tu? … Nu, bet arī viņa! Viņa arī mazgāja. Māt, vai zini, kas tā tāda ir? Tā ir Lāse! Viņa mīt pie Lielajiem Ūdeņiem.

—   Kas viņa tada ir?

—       Viņa ir Lielo Ūdeņu saimnieka meita. Viņa pati sacīja.

—   To tu būsi nosapņojis, Uomi!

—       Kā tad! Viņa bija šeit… nē, tur. Mēs bijām tur, krastā. Tā bija viņas elpa. Viņa aicina mani!

Gunda sarauca uzacis.

—       Uomi! — viņa iesaucās. — Piesargies! Viņa ir ļauna. Viņa izsūks tavas asinis.

—       Nē, viņa ir laba! Viņa mani pažēloja. Sirmgalvji sasaistīja mani un iegrūda upē, bet viņa mani izglāba un izvilka laivu krastā. Viņa pati sacīja.

Gundas seja mazliet noskaidrojās, bet viņa joprojām palika sadrūmusi.

—   Baidos, — viņa klusu nočukstēja.

—       Nebaidies! Uomi sameklēs viņu. Uomi atvedīs viņu pie tevis.

—  No kurienes?

—       No turienes! — Uomi izsaucās un rādīja uz ziemeļiem. — No turienes rudeņos lido gulbji un zosis.

Gunda kļuva domīga.

—       Pagaidi! — viņa sacīja. — Tagad drīz atnāks rudens. Neviens nemeklē līgavu vasaras beigās. Pavasarī, kad noskries ūdeņi, tad meklē!

Uomi apsēdas uz akmens pie ieejas būdā un iegrima domās.

Domās iegrima arī Gunda. Viņa raudzījās uz to pusi, kur rādija Uomi, un viņas acīs iemirdzējās asaras. Sirds viņai sažņaudzās, viņu sagrāba nemiers un bailes. Meitene, kura bija rādījusies sapnī viņas dēlam, Gundai likās īsta, dzīva meitene, kas grasās atņemt mātei viņas mīļoto dēlu.

rīts Gundas būdā

—   Uomi, zivis!

Tektu stāvēja pie ieejas būdā un gaidīja. Jau agrā rītā viņš aizirās pāri uz otru krastu, kur mazā līcītī bija izmetis tīklus. Viņš bija pārvedis daudz zivju un tagad aicināja brāli pamieloties.

Būda, kurā mitinājās Gundas ģimene, bija mazliet mazāka nekā Mandru mītne. Te dzīvoja ne vien Gundas bērni, bet arī vectēvs Aza — vecis ar garu, sirmu bārdu.

Pašā vidū kūpēja pavards —-laukumiņš, visapkārt ap likts ar pelēkām kaļķakmens plāksnēm.

Pie pavarda stāvēja zemē ierakts koka bluķis ar rupji izgrieztu cilvēka galvu. Tas bija majas dieveklis. aizgādnis, kas sargāja mājokli, kurā mitinājās sen mirušās vectēva mātes Orru gars.

Dievekļa galva varēja samanīt divas bedrītes, kas attēloja acis, palīku degunu, cieši sakniebtas lūpas. Rokas un kājas tam nepienācās. Dieveklis bija ierakts zemē taisni un allaž raudzījās nopietni un pat sirdīgi uz ļaudīm, kas ieturēja azaidu.

Pie pašiem griestiem, uzmaukti uz sienā iespraustu zaru galiem, žuva daži apdedzināšanai sagatavoti māla podi.

Malka ugunskurā beidza degt. Pavardā kvēloja ogļu kaudze. Līdzās pītā grozā kustējās nesen atnestās dzīvās zivis.

Pusdienotāji izraudzījās zivis, kas labāk garšoja, un uzmeta tās uz kvēlojošajām oglēm.

Zivis spārdījās, palēcās uz augšu, no jauna atkrita uguns svelmē. Līdakas, plauži, asari un sterletes, nokritušas uz sāniem, ātri apcepa no vienas puses, bet otri sāni tām vēl palika jēli. Pie ugunskura sēdošie ar garām nūjiņām pagrieza zivis uz otriem sāniem. Kad abas puses bija izcepušas un zivs ada kopā ar zvīņām apogļojušās gluži melnas, zivi izņēma no pavarda un, notīrījuši apdegušās vietas, apēda.

—  Sēsties, — sacīja vectēvs Aza, kad Uomi saliecies ienāca būdā.

Sirmgalvja uzacis nokarājās virs pašām acīm, un varbūt tālab viņš likās skarbāks nekā bija īstenībā.

Uomi negribējās ēst, tomēr neklausīt vectēva aicinājumam nedrīkstēja. Viņš nosvieda zvērādas vamzi un sēdās pusdienot.

—  Naja, — sacīja Aza, — aizskrien pie neredzīgā Ho- džas, aiznes viņam stori. Mums šodien zivju daudz, bet viņam nav.

Naja paķēra no groza smagu zivi un kā vējš aizjoza pie Hodžas.

Visi beidza ēst, sāka izklīst.

Vectēvs atlaidās nosnausties turpat netālu no ugunskura, bet Tektu un Uomi, uzmetuši apģērbu, atstāja mājokli, ar baudu ieelpodami spirgto ezera gaisu.

vienkoka laiva

Karūsa sēdēja uz ozola bluķa un kala to ar kaltu. Par Karūsu viņu dēvēja tāpēc, ka viņam mugura bija izliekušies kūkumā un šis kūkums ar katru gadu kļuva aizvien lielāks.

Par spīti kūkumam un gadiem, Karūsa bija apbrīnojami stiprs un neatlaidīgs. Sevišķi spēcīgas bija viņa rokas, ko norūdīja ieroču meistara amats un nemitīgā vingrināšanās.

Jau kopš bērnības Karūsa iemanījās apskaldīt akmeņus. Neviens cits visā ciematā neprata iztaisīt tik gludus, skaistus pareizas formas darba rīkus un ieročus kā viņš.

Karūsas darbnīcā viss bija nolikts tā, lai būtu ērti strādāt. Pašā vidū gulēja liels, gluds akmens sēdēšanai. Sēdekļa priekšā atradās otrs, mazliet mazāks akmens — lakta. Uz tās Karūsa sašķēpelēja krama gabalus un ap- skaldīja citus akmeņus. Pa labo roku atradās milzīgs akmens, uz kura meistars apslipēja un pulēja krama šķēpeles. Turpat bija dažas cieta smilšakmens galodas un divas vizlas gneisa galodas visasāko uzgaļu apslipēšanai un pulēšanai. Pa kreisi stāvēja zemē ierakts liels māla pods, izrotāts ar punktu virkni.

Poda dibens bija nevis plakans, bet apaļš, tāpēc tas varēja stāvēt tikai šim nolūkam izraktā bedrītē. Podā glabājās ūdens. Ar ūdeni mitrināja slīpēšanas akmeni, un pie poda dzesēja slāpes meistari, kas grūtajā darbā lēja no mazums sviedru. Turpat pie poda bija sabērtas divas kaudzītes smilšu: vienā — rupjgraudainas rupjai slīpēšanai, otrā — ļoti smalkas. Ar smiltīm pašās beigās nospodrināja akmens rīkus.

—       Ho, ho, Uomi! — uzsauca Karūsa, ieraudzījis Uomi domās nogrimušu soļojam viņam garām uz krastu. — Nāc palīgā vecajam Karūsam!

—  Ko taisi? — Uomi vaicāja.

—   Vai tev acu nav? Lai tās tev pasaka.

—  Oho! Laiva jau pavisam gatava?

—   Nē.

—   Uomi palīdzēs! Uomi prot kalt koku.

Karūsa iedeva viņam akmens kaltu un koka āmuru, un viņi abi sparīgi ķērās pie darba. Turēdami krama kaltu slīpi, viņi ar asu sitienu atskaldīja nelielu koka gabaliņu.

—   Vai sen sāki taisīt? — Uomi prasīja.

—   Kopš tā mēneša, kad Mandru tevi iegrūda ūdenī.

Un starp kalta cirtieniem, atpūtas brīžos, nesteigdamies

vecais Karūsa pavēstīja Uomi apbrīnojamu stāstu par jauno laivu.

Tie paši palu ūdeņi, kas pirms četrām gadskārtām aizrāva projām Uomi vienkoci, atnesuši Ku-Pio-Su ciematam vērtīgu dāvanu. Ūdens izskalojis krastā pie saliņas lielu ozolu. Tas kaut kur iegāzies upē kopā ar nobrukušu krasta gabalu.

Karūsa aizgāja pie sirmgalvjiem un sacīja:

—   Atdodiet ozolu Karūsai.

—   Kāpēc? — sirdīgi prasīja Pižmu.

—       Pižmu zina: kad sirmgalvji palaida upē Uomi, viņi sagatavoja tam pašu labāko laivu. Viņi paņēma Karūsas laivu. Tagad viņam palikusi tikai slikta vienkoce. Ar to nevar iziet ezerā vējainā laikā. Atdodiet Karūsai ozolu. Viņš iztaisīs no ozola vienkoci.

—       Lai ņem, — sacīja Mandru, un sirmgalvji piešķīra ozolu Karūsai.

Kopš tā laika Karūsa kopā ar dēliem sāka taisīt vienkoci. Tas bija grūts darbs. Ozols ir ciets koks, un to nav viegli kalt.

Pirmām kārtām vajadzēja atdalīt vienkocei nepieciešamo taisno un resno stumbra gabalu.

Bet kā to lai izdara bez metāla cirvja vai zāģa?

Ku-Pio-Su Jaudis prata strādāt. Viņi noplēsa stumbram mitro mizu un nomērīja divpadsmit solu garu gabalu. Karūsa bija nodomājis iztaisīt savu laivu garāku par vislielākajām vienkocēm ciematā.

Pie pašām saknēm stumbra resgalī zem guļošā koka sakūra ugunskuru no sausiem zariem. Te būs laivas pakaļgals.

Otru ugunskuru sakūra zem stumbra, tur, kur būs laivas priekšgals.

Uguni nekūra pārāk lielu, lai nenodegtu viss koks. Uguns pamazītiņām darīja savu. Stumbrs pakāpeniski ap- oglojās un sāka lēnām gruzdēt. Vajadzēja rīkoties ļoti prasmīgi, lai koks gruzdētu tikai pieminētajās vietās. Kad uguns iedegās pārāk stipri, stumbru aplaistīja ar ūdeni, lai liesmas neapņemtu visu koku. Apdzēsuši uguni, vīri ar kapļiem atskaldīja pārogļojušos daļu un nākamajā dienā no jauna darīja to pašu. Vajadzēja lielu pieredzi, lai pārdedzinātu koku šķērsām un nenosvilinātu visu stumbru.

Karūsa labi prata savu amatu.

Nesteigdamies, bet arī velti nezaudēdams laiku, viņš taisīja akmens cērtes. Tie bija smagi un izturīgi darba rīki.

Cērti izšķaidīja no cietas, garas akmens šķilasf ar platu vidu un smailiem galiem. Platajā vidusdaļā izurba caurumu kātam.

Karūsas darbnīcā izgatavoja ne vien cērtes, bet arī izturīgus akmens kaltus un smagus cirvjus — citiem vārdiem, visus rīkus, kas vajadzīgi vienkoces būvei.

Pagāja visa vasara un rudens pirmā puse, iekām ozola stumbru beidzot pārdedzināja un milzīgais bluķis atbrīvojās no saknēm un stumbra augšējās daļas.

Pa sauso rudens laiku bluķi ar lielam pūlēm aizvēla tālāk no ūdens.

Tad sākās aukstās rudens lietavas. Tām sekoja agrs sals. Sniegs apraka bluķi, un pa ziemu Karūsa iztaisīja vienīgi airus.

Pavasari no jauna sākās neatlaidīgs darbs. Vispirms raupjajam, resnajam bluķim vajadzēja piešķirt slaidas vienkoces izskatu. Šajos pūliņos pagāja visa vasara un rudens siltais laiks. Trešajā gadā sākās laivas izdobšana. Katru dienu pēc zvejas Karūsa un viņa dēli atnāca pie vienkoces, lai ar akmens kaltiem un cērtēm atskaldītu pa drumslai no cietās koksnes. Trešajā vasarā bluķis jau līdzinājās neveiklai silei. Laivas sāni vēl bija ļoti biezi. Tā vēl nebija nekāda laiva, tas bija smags, dobs klucis. To vajadzēja padarīt vieglu un tilpīgu. Ceturtajā vasarā sākās galīgā apdare. Laivas sāni pamazītiņām kļuva plānāki.

— Strādā kopā ar mani! — Karūsa aicināja Uomi. — Uomi roka — Dabu roka! Palīdzi Karūsai. Ievajadzē- sies Uomi lielas laivas, Uomi ņems un brauks, kurp vien vēlēsies.

Tā salīga pats prasmīgākais Ku-Pio-Su laivu cirtējs un jaunais Uomi, Gundas un Lielā Dabu dēls.

Pižmu un Mandru

Ku-Pio-Su ciematā atsākās ierastā dzīve.

Par visiem rosīgākas bija sievietes un bērni. Jau agra rītā viņas steidzās pie ezera un smēla ūdeni māla podos vai bērza tāss traukos. Citas sievietes pa laipām gāja uz mežu otrā krastā, lai salauztu sausus zarus un celtu plecos malkas nastas.

Vecākās mātes uzpūta ugiini visos pavardos, un no dūmejām pāri jumtiem cēlas pelēku dūmu strūkliņas.

Vīrieši vienkocēs aizīras ezerā, paņēmuši līdzi tīklus, makšķeru āķus, žebērkļus un citus zvejas rīkus. Pie katras mītnes varēja redzēt večus sildāmies saulē.

Daži no sirmgalvjiem strādāja: meta tīklus, meistaroja dažādus sīkus priekšmetus no tāss un lūkiem. Citi sēdēja tāpat, domas nogrimuši, saliekuši kūkuma kumpo muguru. Un ka lai nedomā!

Atgriezies Uomi, tas pats, kuram viņi kopējā padomē pirms četrām gadskārtām bija piesprieduši izraidīšanu no dzimtā ciemata. Atgriezies pašā spēku plaukumā, stiprs, laimīgs un skaists. Viņam azotē ūpja apburtā spalva, paša Dabu dāvana. Viņam apburts duncis, kas padarījis viņu neuzvaramu.

Kas būs, ja Uomi nav aizmirsis ļaunumu, kas viņam nodarīts? Kas būs, ja viņš taisās nežēlīgi atmaksāt un atriebība pēkšņi grūs pār veco vīru sirmajām galvām, pār vaininiekiem, kas izraidījuši Uomi?

Veco Pižmu māca drūmas domas. Viņš taču bija tas, kurš toreiz padomē prasīja Uomi nāvi.

Kā pasargāties no gaidāmās atriebes? Kā cīnīties ar cilvēku, kuram palīdz pati Upe un Svētā Ozola gars?

Pižmu nīgri palūkojās uz to pusi, kur klaudzēja krama kalti. Tur Uomi un Karūsa kala ozola bluķi.

—   U-u, kumpais! Pagaidi, gan viņš tev parādīs … —. Pižmu murkšķēja.

Viņam nepatika Karūsas draudzēšanās ar jauno Uomi. Pižmu redzēja, ka Uomi pamāj kādam ar roku un pie laivas pienāk viņa brālis Tektu ar resnās Dammu trim vecākajiem dēliem.

Drīz vien visi četri jaunekļi piebiedrojās strādājošiem, un sparīgā kaltu klaudzēšana sāka mīties ar skaļiem saucieniem un jautru smieklu šaltīm.

Pižmu sirdīgs aizgriezās. Beidzot viņš neizturēja un stenēdams aizklumzāja uzzināt, ko domā Mandru.

Plašā būda bija krēslaina un klusa.

Tās pastāvīgie iemītnieki — jo sevišķi jaunieši — vispār pūlējās pēc iespējas mazāk rādīties sirmgalvim acīs. Viņu viss kaitināja. Viņš necieta skaļas sarunas. Bērnu rotaļas un kņada viņu ātri saniknoja. Pēc sastapšanās ar Uomi sirmgalvis gandrīz nemaz vairs nerunāja. Rītos ar rokas mājienu paaicināja vecāko meitu — sirmo Ondu un pasacīja tikai vienu vārdu:

—  Dzert! . ..

Mandru gandrīz nemaz neēda.

Katru nakti vecās sievas pamodās 110 dobja, žēla brēciena, kas atskanēja būdā. Plēnējošo ogļu nespodrajā gaismā varēja samanīt, kā sirmgalvis ar pūlēm pieceļas un nolaiž kājas pār zvērādām klātās lāviņas malu, ar roku berzē kaklu un kailās krūtis, smagi un bieži dvašodams. Onda pasniedza viņam ūdeni. Sirmgalvis iedzēra malku un čukstēja:

—  Žņaudz! Grib pavisam nožņaugt. ..

Viņš rādīja ar pirkstu uz galvu, bet vecene, iesmēlusi ar plaukstu ūdeni no māla poda, slapināja viņa sirmo matu ērkuli.

Kad Pižmu, pa reizei iestenēdamies, ienāca būdā, Mandru sēdēja uz lāviņas, pievilcis kājas.

Pižmu klusītiņām apsēdās pie pavarda un blenza klonā.

Pilnīgā klusumā pagāja brīdis pēc brīža. Beidzot vecene pagāja sānis un sacīja:

—       Nekā neēd! Slikti guļ. Allažiņ vaid. — Pēc tam, pamājusi ar roku uz sirmgalvja pusi, piebilda: — Baidās no Uomi.

Pižmu palūkojās uz sagumušo sirmgalvi.

—       Žņaudz mani. Katru nakti žņaudz. Saņem, paraug, tā, — Mandru parādīja uz rīkli, — un žņaudz…

—  Nāk pie tevis? — nobažījies jautāja Pižmu.

—       Katru nakti! Arī agrāk nāca. Kad tālu bija — arī tad nāca. Tikai reti. Bet tagad — katru nakti.

Pižmu klusēja.

—   Grib nozūmēt! Nikns uz mani. Un acis kā vilkam.

—  Ko tad lai dara ar viņu?

Mandru tikai atmeta ar roku. Viņi abi, gadu nastas un slimīgo sapņu dzemdinātās māņticības baisās tumsības mākti, tā kvernēja ilgi. Beidzot Pižmu piecēlās, apsēdās uz paklātajām briežādām pie Mandru un, piesedzis no sāniem lūpas ar plaukstu, iečukstēja pašā ausī:

—  Vajag nokaut…

Mandru saviebās kā zobu sāpēs:

—   Nedrīkst nokaut! Viņam ir apvārdots nazis.

Pižmu atkal aizsmacis iečukstēja ausī:

—   Aizmigušu! Aizmidzis neizdzirdēs.

—  Bet spalva? Izdzirdēs … Dabu visu dzird …

Sirmgalvji no jauna apklusa. Pavardā klusu sprakšķēja malka. Tur beidza degt pēdējie zari. Pāri dziestošajām oglēm klājās pelēki pelni.

—  Viņš mūs pazudinās! — Mandru smagi nopūtās.

Pižmu nodrebēja, un viņa seja kļuva zilgansārta.

—       Sadedzināt viņu! — viņš dobji iemurkšķējās. — Dzīvu sadedzināt! Lai ne ēnas nepaliktu! …

Mandru no jauna atmeta ar roku un pēkšņi negaidot skaļi iekliedzās savā aizlūzušajā balsī:

—       Visus večus pazudinās! Iznīdēs pusi Ku-Pio-Su ļaužu!

Tie bija pēdējie vārdi, ko sacīja Mandru. Otrā rītā viņu atrada mirušu guļam pie pavarda ar sirdij piespiestam rokām.

Mandru nāve bija šausmīgs trieciens visai Ku-Pio-Su ciltij.

Bija miris visu mednieku vecais vadonis.

Ku-Pio-Su ciematā vīrieši bija kopš jaunības pieraduši paklausīt savu vecāko. Sis paradums saliedēja ļaudis un uzturēja kārtību. Bet kārtība un paklausība bija nepieciešama, lai aizstāvētu savu dzīvību tūkstoš briesmās pret jebkādiem ienaidniekiem — gan četrkājainiem, gan divkājainiem.

Cilts vecākā nāve satricināja ierasto kārtību, un vecā vadoņa vietā pēc iespējas ātrāk vajadzēja izraudzīt jaunu vecāko. Bija tikai nepieciešams, lai jauno vadoni par vecāko atzītu visi ciemata sirmgalvji.

Tomēr šis jautājums nebija tik vienkāršs, kā likās pirmajā mirklī. Vairums sirmgalvju slikti prata skaitīt savus gadus vai gluži vienkārši tos nezināja. Viņiem piemita vājība pārspīlēt savu vecumu, jo cieņa pret cilvēku auga līdz ar gadiem.

Dažkārt ņēma vērā, cik lielā mērā cilvēks bija nosirmojis, un vīrus, kuri ilgi saglabāja tumšas matu cirtas, uzskatīja jaunākus salīdzinājumā ar pilnīgi sirmiem večiem, baltiem kā ziemeļu pūce. Liela nozīme bija arī prasmei izturēties ar cieņu, kā nākas vīram sirmā vecumā.

Dažs vecum vecs sirmgalvis vārguma, slimības vai iedzimta kautrīguma dēļ pats labprātīgi atkratījās no izraudzīšanas par vecāko, kaut arī patiešām bija pats vecākais ciltī. Tāpēc uzņēmīgam, vāldonīgam raksturam bieži vien īstenībā bija lielākā nozīme nekā gadu skaitam.

kurs nogalināja Mandru?

Bija vēl arī cits jautājums, droši vien ne mazāk svarīgs.

— Sirmgalvji, — sacīja Pižmu, — domājiet: kurš nogalējis Mandru?

Mandru bija miris ģimenes vidū, mājoklī, kur mitinājās viņam tuvi cilvēki. Neviens no viņiem nebija ievērojis kaut kāda sveša vardarbību. Mandru bija sasniedzis lielu vecumu un par daudziem gadiem pārdzīvojis visus citus savas cilts locekļus. Pēdējā laikā viņš jutās ļoti vārgs un žēlojās par sirdi un nemitīgu elpas trūkumu.

Kas varēja būt dabiskāks par tāda nevarīga sirmgalvja nāvi?

Bet Ku-Pio-Su ļaudis domāja citādi. Viņi neatzina dabisku nāvi. Cilvēks mirst tāpēc, ka viņam kāds atņēmis dzīvību. To var atņemt ar spēku. Medniekam un zvejniekam tāda nāve ir vislabāk saprotama. Tomēr ari mednieks panāk savu, izmantojot ne tikai spēku, bet arī viltību. Nāvi var uzsūtīt ar vārdošanu un dažādām viltīgām burvestībām. Slimības pašas neatnāk, tās kāds uzsūta. To dara vai nu ienaidnieki, vai mirušo ēnas, vai neredzamās, noslēpumainās būtnes, ko pirmatnējo ļaužu iztēle iemiti nāja pļavās, mežos, ezeros, upju atvaros un strautos — citiem vārdiem, visā dabā.

Mandru bija nolēmis, ka Uomi izraidāms no ciemata. Tikai brīnums izglaba Uomi 110 neizbēgamas nāves. Tātad viņam ir pietiekams iemesls, lai nīstu Mandru un vēlētos viņa nāvi. Neviens neredzēja, kā nomira Mandru. Tomēr istenieki un vecais Pižmu savām ausīm dzirdējuši, ka Mandru īsi pirms nāves sacījis: Uomi nākot pie viņa sapni un katru nakti viņu žņaudzot.

Pižmu pastāvēja pie sava: Mandru miris no atriebēja rokas. Šis atriebējs varēja būt tikai Uomi!

Pižmu runāja nikni un atkārtoja Mandru vārdus: Uomi pazudināšot Ku-Pio-Su vecos vīrus.

Vecie vīri sēdēja, stingi blenzdami ugunī, glaudīja bārdas un šūpoja sirmās galvas …

Vēlu vakarā Gundas būdā spoži dega ugunskurs. Gaidīja veco Azu, bet viņš kā nenāca, tā nenāca. Pēkšņi sašūpojās aizkars, kas piesedza ieeju, un zem tā pabāžas galva ar sešām tievārn-bizītēm, gaišām kā sausi salmi.

—   Neguļat? — jautāja meitenes balss.

Būdā ielīda gadus septiņpadsmit veca jaunava. Tā bija Pižmu mazmeita Kunja. Acis viņai bija zilas, bet vaigi sārti kā meža rozes zieds.

—  Naja, — viņa klusītiņām pasauca, — iznāc ārā!

Naja ātri uzmeta apģērbu un izskrēja no būdas.

Pēc kāda brīža no būdas iznāca Uomi un sastapa abas meitenes asarām acīs, ļoti uztrauktas.

Kunja pastāstīja, ka viņa klusītiņām ielavījusies sirmgalvju slepenajā padomē un noklausījusies, ko tie gvelž. Vecie vīri atzinuši Pižmu par mednieku vecāko, bet Pižmu — Uomi ienaidnieks. Viņš tikai maļot vienu un to pašu — Uomi nožņaudzis Mandru miegā un taisoties pazudināt visus cilts vecos vīrus. Viņam ticot. Tikai Hodža un Karūsa, laivas cirtējs, un Aza sakot — tas neesot tiesa. Pižmu kūdot sadedzināt Uomi bēru ugunskurā. Veči tikai baiļojoties. Ja nebaidītos, droši vien paklausītu Pižmu. Viņi baidoties apvārdotā dunča un paša Dabu dusmu. Līdz šim brīdim vēl joprojām strīdoties . ..

Naja raudādama piespiedās pie brāļa krūtīm. Kunja stāvēja nomaļus un ar dūri slaucīja asaras.

Uomi sarauca pieri. Pēc tam sparīgi papurināja galvu un sāka mierināt raudošās meitenes:

—   Nebaidieties! Veči man nav bīstami. Viņi vēl nezina, ko Uomi var padarīt.

Viņš pavēlēja meitenēm ciest klusu un neteikt nevienam ne pušplēsta vārda.

Otrā rītā, kad ļaudis sāka mosties, viņi ievēroja, ka Uomi pazudis. Kopā ar viņu pagaisuši arī viņa loks, bultas un citi ieroči. Arī Gundas nekur neredzēja.

Naja un Tektu izsekoja viņu pēdas līdz laivu piestātnei. Tur mitrajās smiltīs rēgojās vīrieša, sievietes un suņa pēdas.

—  Viņi aizveduši sev līdzi suni, — sacīja Naja.

—   Sadomājuši braukt tālu, — piebilda Tektu.

Viņš norādīja uz vagu irdenajās smiltīs, ko atstājusi nesen aizvilktā laiva. Bija skaidrs: māte un dēls abi kopā naktī aizbraukuši.

Bet uz kurieni vedis viņu ceļš? Uz šo jautājumu neviens nekā nevarēja atbildēt.

bēres

No rīta Ku-Pio-Su vīrieši sāka rakt bedri. Raka starp citiem vecākiem kapiem neliela paugura virsotnē, kādus divsimt soļus no ciemata. Raka ar akmens cērtēm, ozola mietiem, rauša smiltis ar plaukstām un cietas mizas gabaliem. Irdenās smiltis viegli padevās racēju pūliņiem.

Pret pusdienu ne visai dziļā bedre jau bija izrakta. Tās dibenu noklāja biezā kārtā ar svaigu zāli, lai aizgājējam būtu mīkstākā gulēšana.

Mandru līķi iznesa no būdas un nolaida kapā.

Mirušo noguldīja uz labajiem sāniem. Elkoņos saliektās rokas nolika tā, kā tās būtu saliecis cilvēks, aizmig- dams savā gujvietā. No augšas mirušo apkaisīja ar sarkano okeru. Sarkanā krāsa — asins krāsa. Sarkanais okers — siltuma, dzīvības, atjaunošanās simbols.

To darīja tāpēc, lai nelaiķis atmostos jauns, spēcīgs un vesels jaunajā pasaulē, uz kurieni viņš aizceļojis.

īstenībā tā bija visa bēru ceremonija. Vēl atlika pienācīgi apgādāt nelaiķi ar visu nepieciešamo.

«Pilnīgas nāves nav,» ticēja Ku-Pio-Su ļaudis, «nelaiķis tikai aizgājis miega valstībā. Tur ir viss tāpat kā šajā pasaulē. Tādas pašas upes, ezeri un meži. Tur peld zivis, lido putni, skraidelē meža zvēri. Mandru arī tur dzīvos tādu pašu dzīvi kā šeit.

Tur viņu jau gaida mirušie senči, tāpat arī dēli, mazdēli un mazmazdēli, kas nomiruši agrāk. Kopā ar viņiem aizgājējs uzcels jaunu mājokli, izcirtis jaunu laivu, zvejos zivis un medīs meža zvērus.»

Kapā nolaida ieročus un darba rīkus, ko kādreiz pats sev bija taisījis nelaiķis: loku un bultas, īsu šķēpu, lingu, akmens cērti, kaltu, kaula adatu un krama kasīkli. Līķi apklāja ar lāča ādu, lai nelaiķinļ būtu siltāk.

Mandru mazdēli atstiepa veco airi, ar kuru pats sirmgalvis kādreiz bija īries ezerā, kā ari sausā bērza tāsī satītu posu un šķiltavas.

Sievietes nolika divus podus — vienu ar ūdeni, otru ar meža bišu medu. Karūsa atnesa pie kapa citu — jaunu airi.

— Ņem, Mandru! — Karūsa sacīja un ielaida airi kapā. — Lai Mandru atceras veco Karūsu, kad zvejos zivis siltajos apakšzemes ūdeņos.

Tajā brīdi pāri ezera spogulim sāka skanēt neganti kaucieni. Divi Pižmu dēli vilka uz kapu siksnas cilpā piesietu suni. Suns rāvās ārā no rokām, gūlās zālē, rūca, rēja un žēlabaini gaudoja, visiem spēkiem turēdamies pretim vedējiem.

Tas bija paša Mandru suns, kas, gluži kā nojauzdams kaut ko nelabu, neparko negribēja nākt tuvāk saimnieka kapam.

Suni atstiepa kapa malā. Te viņam kaklā uzmauca otru cilpu, un divi Pižmu mazdēli sāka vilkt cilpas galus katru uz savu pusi. Suns sāka gārgt, viņa mēle izkārās no mutes, un acis sastinga.

Pižmu pacēla nožņaugto dzīvnieku un teica:

—       Mandru, ņem sev līdzi savu suni. Suns negribēja palikt šeit bez tevis.

To sacījis, viņš nometa beigto dzīvnieku pie nelaiķa kājām.

Tajā brīdī pie kapa pienāca Mandru vecākā meita atraitne Onda. Viņas acis bija saraudātas. Sirmās matu pinkas nokarājās pār pleciem.

Onda piegāja pie bedres un apsēdās uz zemes.

—       Mandru, — viņa sacīja, — kas tevi tur padzirdīs un pabaros? Kas izsukās matus? Kas naktī pados ūdeni, ko padzerties? Bez manis nav neviena. Ņem līdzi arī mani, tāpat kā paņēmi savu suni.. . Sirmgalvji, gribu iet uz veļu valstību. Uz kurieni viņš, turpu arī es. Pižmu, tagad tu esi pats vecākais, aizvadi mani pie veļiem…

Viņa piecēlās, paklanījās Pižmu līdz zemei un palika guļam, izstiepusies, pieplakusi ar pieri miklajām smiltīm.

Pižmu piecēlās — milzīgs, sagumis, neveikls kā lācis.

—       Vajag aizvadīt! — viņš sacīja un paaicināja ar rokas mājienu pīe sevis jaunāko dēlu Kurbu.

Kurbu bija tēva augumā, tikai vēl plecīgāks, vēl lielākiem kauliem. Starp platajiem pleciem uz īsā kakla rēgojās apaļa galva, apaugusi ar rūsganu matu ērkuli. No zemās pieres un biezo uzacu apakšas drūmi raudzījās mazas, bezkrāsainas ačeles.

Pižmu pieliecās un kaut ko pačukstēja dēlam pie auss. Kurbu gausi pagriezās un gāzelēdamies aizslāja uz būdu.

Pižmu piegāja pie sirmgalves un noglaudīja viņai galvu:

—       Guli, Onda, un nebaidies. Ne no kā nebaidies! Tu esi to labi iedomājusi. Par veco Mandru vajag parūpēties, Viņš pie tevis pieradis. Viņam bez tevis būs garš laiks.

Kurbu atgriezās ar brieža ādu un garu, baltu aļņa ādas siksnu.

Pižmu, klusītiņām kaut ko runādams, apklāja Ondu ar ādu.

—  Nebaidies, Onda, būs labi! Ne 110 kā nebaidies.

Kurbu uzmeta siksnas vidu cilpu un pasniedza tēvam.

Pižmu nesteigdamies pieliecās, pacēla brieža ādu, uzmauca cilpu sirmgalves kaklam un atkal pārklāja guļošo ar ādu. Vienu siksnas galu atdeva Kurbu, otru — vecākajam dēlam, tādam pašam lamzakam kā jaunākais.

Dēli nostājās abās pusēs sirmgalvei un gaidija.

— Nu! — sacīja Pižmu, un abi stiprinieki no visa spēka savilka siksnas galus.

Sirmgalve sāka raustīties un spārdīties.

Pižmu pienāca ar akmens šķilu rokās un sataustīja On- das galvu.

Vīrieši, sirmgalvji, sievietes un bērni, aizturējuši elpu, vēroja viņu. Daži nodūra galvas un aizmiedza acis. Pižmu pacēla savu briesmīgo ieroci. Smagais akmens atvēzienā triecās pret Ondas galvu.

PIEMIŅAS MIELASTS

Milzīgs ugunskurs pie kapa svieda pret debesīm svelmainus uguns kūļus. Ku-Pio-Su svinēja apbedības. Piemiņas mielasts turpinājās jau trešo dienu. Visi saliņas iedzīvotāji ielenca kapu.

Ļaužu pulciņi vienā laidā devās pa laipām pēc jaunām malkas nastām. Viņi stiepa malku uz muguras vai vilka uz garām vai īsām sliecēm ar izliektu priekšgalu kā slēpēm, kas bija sastiprinātas kopā un atgādināja ragutiņas.

Virieši laiku pa laikam sēdas vienkocēs, lai izmestu tiklus un sazvejotu zivis.

Tikko saķertās zivis cepa turpat uz kvēlojošajām oglēm, un ļaudis mielodamies daļu no zivīm svieda atpakaļ ugunī vai ari uz kapa pusi:

—   Ņem, Mandru! Ēd vesels. Ēd arī tu, Onda. Jums tālu jāiet. Jāspēcinās.

Dažreiz apēda visu zivi, bet ugunī iesvieda zivs galvu, sacīdami:

—   Tu biji mums galva. Ņem sev galvu, Mandru! Ed, tā ir salda. — Pēc tam iemeta ugunī asti, teikdami: — Tu biji viņam aste, Onda. Kur galva, tur arī aste!

Kaps ap to laiku jau bija piesegts ar zariem un no augšas aizbērts smiltim. Tikai viens stūris palika vaļā. Sajā caurumā lika barību mirušajam. To atstāja vaļēju arī tālab, lai mirušo dvēseles varētu izlidot pa naktīm un no jauna atgriezties pazemes mājoklī. Bērni rāpus pielīda pie kapa un ziņkārīgi paglūnēja tur iekšā.

Trešajā dienā no kapa sāka plūst saldena, šķērma trūdu smaka. Tā liecināja, ka aizgājēja dvēsele galīgi šķīrusies no miesām.

Tad caurumu kapā aizbāza ar zāli un dzeloņainiem meža rožu zariem. Nelaiķa elpa droši vien var iznākt no kapa. Bet, ja mēģinās izlīst pats nelaiķis, viņš uzdursies ērkšķiem un netiks ārā. Miroņiem nav ko klimst apkārt un biedēt dzīvos.

Katra mirušo piemiņas diena sākās ar Hodžas dziedāšanu.

Līdz ar saules lēktu atskanēja dobja tamburīna dudināšana. Aklais, apsēdies uz paklātas zvērādas iepretim kapam, uzsāka vienmuļo muzicēšanu. Tamburins sākumā dunēja skaļi, pēc tam aizvien klusāk un klusāk un pēkšņi iedārdējās ar jaunu sparu. Pēc tam kad tamburins pamazām pierima jau trešo reizi, atskanēja ritmiska dziedāšana. Melodiju veidoja tikai viena vai divas muzikālas frāzes. Tās bez gala atkārtojās viena pēc otras, kaut gan ar dažādiem vārdiem.

Dziedonis melodiskajā runā vēstīja par mednieku vadoņa ilgo mūžu, piedzīvojumiem un varoņdarbiem. Viss, kas jebkad bija stāstīts ciematā par Mandru slavenajiem varoņdarbiem, glabājās akla sirmgalvja apbrīnojami asajā atmiņā. Pašam gluži nemanot, Hodžas dzīvā iztēle ievija stāstā aizvien ko jaunu. Patiesie varoņdarbi — ciņa ar meža kuili, divkauja ar brūno lāci, ko Mandru bija nodūris ar ozola šķēpu, uzvara pār satrakotu alni — savijās ar nostāstiem par Mandru sapņiem, kurus viņš bija uzticējis saviem tuviniekiem. Sapņu un nostāstu bija daudz, un dziesmu to apdziedāšanai pietika visām trim apbedību mielasta dienām.

Kad nogurušajam dainotājam atnesa ēdamo un dzeramo, dziesma apklusa. Pēc diendusas teiksmas par Mandru sapņiem atsāka skanēt ar jaunu sparu un turpinājās līdz vakaram. Pie debesim iedegās zvaigznes, no krūmiem un kokiem izlīda nakts ēnas, un pāri ūdeņiem cēlās migla. Dziedoņa nogurusi galva noslīga uz krūtīm, un viņš aizmiga, turēdams rokās tamburīnu.

Ta notika pirmajā un otrajā bēru mielasta dienā. Tā turpinājās arī trešajā dienā. Saule jau bija noslīgusi zemu, bet Hodža vēl arvien apdziedāja Mandru varoņdarbus.

Piepeši Tektu, rādīdams uz ezeru, iekliedzās:

— Uomi brauc! Uomi! …

Pie ugunskura sēdošie pielēca kājās un sāka lūkoties uz to pusi, uz kurieni rādīja Tektu.

No augstās pakrastes uz saliņu iegriezās šaura vien- koka laiva. Laivas pakaļgalā varēja saskatīt Uomi slaido stāvu ar kārti rokās …

kopā ar māti

Tajā vakarā, kad Kunja un Naja atnesa vēsti par Pižmu ļaunprātīgajiem nodomiem, Uomi devas pie miera vēlāk par visiem citiem, kas mitinājās Gundas mājoklī. Miegs kā nenāca, tā nenāca, un acis nevērās ciet. Nedeva miera doma, ka viņam no jauna draud briesmas.

Uomi grozījās no vieniem sāniem uz otriem un, domās nogrimis, vēroja gaišos zvaigžņu punktus, kas spīdēja atvērtajā dūmejā.

Pēkšņi kāda maiga roka pieskārās viņa pierei. Līdzās stāvēja Gunda.

—   Māt, — viņš čukstus vaicāja, — kāpēc tu neguli?

—   Uomi neguļ, un arī Gundai nav miega, — māte atbildēja. Viņa lēnītiņām glāstīja dēla galvu. — Naja man visu pastāstīja.

Uomi satvēra mātes mazo roku.

—       Iesim projām! — Gunda sacīja. — Aiziesim tālu! Lai viņi mūs nevar atrast.

Uomi nolaida kājas uz klona.

—       Iesim projām, — Gunda čukstēja. — Aiziesim pie paša Dabu. Viņš aizstāvēs. Viņš pamācīs. No viņa mēs uzzināsim, ko darīt.

—       Iesim! — Uomi sacīja. — Un lai neviens nezina, uz kurieni aizejam.

Viņš vēlreiz apskatījās visapkārt: visi mājinieki gulēja ciešu miegu.

—   Ej, māt, ārā! Es tev sekošu …

Taustīdamies viņš savāca savus ieročus un mantas ceļam un zagšus izlīda no būdas.

Māte saņēma viņu aiz rokas.

Debess malā jau sāka svīst gaisma. Uomi ievēroja, kā sprikst mātes acis.

—   Ātrāk, ātrāk! — Gunda čukstēja.

Un viņi abi steidzās pie laivām. Laipas, kas savienoja saliņu ar krastu, bija izjauktas, lai neviens svešinieks nevarētu iekļūt ciematā.

Gundas un Uomi acis jau varēja izšķirt piekrastes smiltīs vienkoču tumšos siluetus. Tajā brīdī kaut kas balts pavēlās viņiem zem kājām. Viņiem pa pēdām bija atsteidzies suns.

—        Klusu! — Gunda sacīja un padraudēja sunim ar pirkstu.

Uomi izraudzījās vieglu laiviņu, iesēdināja tajā māti un iekravāja ieročus un citas mantas.

Suns, luncinādams asti, lūdzās, lai arī viņu ņemot līdzi.

—       Paņemsim viņu arī, — Gunda sacīja. — Sāks kaukt — sacels visu ciematu.

Viņa pasauca suni, un tas saritinājies nogūlās viņai pie kājām.

Uomi iestūma vienkoci ūdenī, uzrāpās pakaļgalā un ar kārti atstūmās no krasta. Laiva nedzirdami aizslīdēja blāvajā miglā, kas ietina Ku-Pio-Su salu.

Uomi aiziras pāri šaurumam. Viņš iebrauca laivu upē, kas ietecēja ezerā pa mežiem aizaugušu gravu. Tur viņš izraudzījās ērtu vietu un paslēpa vienkoci biezos krūmos. Uomi to izdarīja tik veikli, ka pamanīt laivu būtu ļoti grūti.

To padarījis, viņš gāja uz augšu pret straumi un veda arī māti sev līdzi pa ūdeni. Tekošā ūdenī nepaliek nekādas pēdas.

Pabriduši dažus desmitus soļu, viņi uzkāpa augstajā gravas nogāzē un tālāk gāja pa zināmu taciņu.

Tā bija tā pati taka, kas veda uz Dabu gravu.

Pret vakaru viņi iznāca no meža tajā vietā, kur bija paslēpta Uomi vecā laiva. Vai tā vēl vesela? Vai ķeksis un airis ir vēl turpat?

Viņš uzmeklēja krastā ugunskura pelnus un oglītes, atcerēdamies neaizmirstamo nakti, ko toreiz bija aizvadījis šeit pie uguns.

Kad Uomi pašķīra krūmus, sirds viņam sāka strauji dauzīties: kas būs, ja viņš ieraudzīs to pašu Lāsi, kura viņam rādījusies sapnī?

Vienkoce atradās turpat, kur bijusi, tajā sēdēja nevis meitene, bet gan varde. Varde izbijās un ielēca ūdeni.

— Aha! — viņš sacīja skaļi. — Lāse sūta vardi, lai tā sargā manu laivu.

Gunda tūliņ negribēja iet pie Svētā Ozola: viņa ceļā bija nogurusi. Viņa salūkoja maisā gabalu ceptas zivs vakariņām.

Uomi ar krama šķiltavām izšķīla dzirksteli uz sausas posās, uzpūta liesmiņu un sakūra uguni. Gunda sāka cept teteri, ko Uomi bija nošāvis pa ceļam. Pēc vakariņām nolēma iet tālāk.

Uomi piesēja suni ar siksnu pie laivas un paņēma līdzi pusi līdakas, lai pamielotu Dabu. Līdz Svētajam Ozolam vajadzēja aiziet pirms tumsas. Pusnakts — tas ir laiks, kad lido nakts ēnas un Neredzamie atklāj cilvēkiem savu gribu.

Tikko māte un dēls iegāja gravā, viņi juta, ka meža tumsība uzmācas daudz ātrāk, nekā viņi to gaidījuši.

Seit, zem kuplo ozolu biezās lapotnes, vakara blāzmas pēdējie atspulgi dzisa ātri. Gunda steidzīgi čukstēja senus buramos vārdus pret ļauniem mežaiņiem un nakts mošķiem.

Uomi manīja, ka. viņa stipraja plauksta dreb matēs sastingušie pirksti.

—  Nebaidies, māt! Dabu ir tuvu. Viņš mūs aizstāvēs.

Dēlam gribējās uzmundrināt māti, bet, gluži negribot, viņas bailes sāka uzmākties ari Uomi. Ar katru soli meža mijkrēslis kļuva aizvien tumšāks. Šķita — ar katru brīdi atdzīvojas meža ēnas. Krūmu un koku zari stiepās pretim gājējiem it kā rokas, lūgdamas barību.

Gunda lauza pa mazam gabaliņam no ceptās zivs un svieda krūmiem un kokiem, runādama laipnus vārdus:

—  Ēdiet, mīļie! Ēdiet! Pasargājiet Gundu un Uomi!

Tā viņi nokļuva līdz Svētajam Ozolam. Ar satraukumā pukstošu sirdi Gunda iznāca krēslainajā norā un apstājās.

Dabu stāvēja viņas priekšā. Šeit, zem dižozola zariem, Gunda jutās maza un nevarīga.

Uomi un Gunda noslīga zemē un pieplaka ar seju pie Svētā Ozola saknēm. Bet Ozols slējās viņiem pāri, izpletis ķeburainās zaru rokas un atplētis melno dobuma rīkli.

Beidzot Uomi piecēlās.

—       Tēvs, — viņš sacīja, — pie tevis atnācis tavs dēls, Uomi! Pasargā viņu no ienaidniekiem!

—       Pižmu grib nozūmēt Uomi, — sacīja Gunda. — Dabu! Tu devi Gundai Uomi. Pasargā viņu! Uomi — tavas asinis. Aizstāvi viņu . ..

Viņa iesvieda līdakas galvu un palikušo gaļu ozola dobumā, kas rēgojās virs galvas.

Māte un dēls, izstiepuši rokas, stāvēja un gaidīja atbildi. Viņu dedzīgā iztēle rosījās par spīti gribai, bet acis, skaidras kā bērniem, pievērsās dievinātajam Ozolam.

Viņu dzirde un visi jutekļi kļuva neticami asi un smalki. Viņi saklausīja tikko dzirdamu strauta čalošanu, nolūzuša zariņa iebrikšķēšanos, peles čabināšanos sausajās lapās.

Viņi pūlējās pēc sava prāta iztulkot šo skaņu nozīmi. Viņi meklēja tajās atbildi uz saviem lūgumiem.

Pēkšņi starp zariem pazibēja pelēka ēna. Uomi šķita, ka tā izlidojusi no dobuma un bez skaņas pagaisusi starp koku stumbriem. Pēc brītiņa kaut kur līdzās atskanēja skaļš ūpja brēciens. Debesīs ieblāzmojās tālu zibeņu plaiksnīšanās, kas šeit, melno koku ielokā, šķita sevišķi spoža.

Tā bija neapšaubāma atbilde. Dabu atsaucās uz viņu lūgumiem. Bet kā šī atbilde jāsaprot?

—   Tas ir Dabu gars! — Uomi iečukstējās. Gunda, piekļāvusies dēlam, drebēja.

—   Vai redzēji?

—   Redzēju … — Gunda čukstēja.

—   Paliksim šeit lidz rītam. Uzzināsim, ko teiks Dabu.

apvārdotais zizlis

Viņi aizmiga vēlu. Gunda, piespiedusies dēla rokai, iesnaudās pirmā. Pēc tam aizmiga ari Uomi.

Spilgti sapņi atalgoja viņu pacietību. Gundai sapņos rādījās, ka viņa, vēl jauna, sēž viena pati tukšā mājoklī. Pavardā deg spoža uguns. Būdā ienāk skaists sirmgalvis, sārtiem vaigiem, laipnām acīm. Viņš apsēžas pie ieejas un izņem no azots garu nazi. Un viņa skaidri redz: šis nazis ir tas pats, ko Uomi pārvedis no tālās zemes.

«Atdod to Uomi,» sirmgalvis saka. «Saki viņam, lai nekā nebaidas. Kuram ir šis nazis, tas ir par visiem stiprāks.»

Gunda zina: šis sirmgalvis nav neviens cits kā pats Dabu.

«Lai brauc meklēt līgavu! Atnāks pavasaris. Sāks lidot dzērves. Lai tad iras tālu, tālu! Saki Uomi: Dabu viņam palīdzēs.»

Gunda atmodās, un sirds viņai sitās kā noķerts putniņš. Un kā gan ne! Viņa runājusi ar pašu Dabu. Viņš pats apsolījis palīdzību.

Uomi jau bija nomodā. Viņš gaidīja, kamēr māte atvērs acis. Viņam vajadzēja izstāstīt savu sapni.

Ar viņu bija noticis tas, kas retu reizi gadās ikvienam. Uomi bija redzējis to pašu sapni, kas jau kādreiz bija viņu apciemojis. No jauna viņš meklēja laivu, no jauna redzēja meiteni — Ūdensvīra meitu. No jauna Uomi rādījās . sapnī, ka meitene mazgā viņam kājas un aicina meklēt to pie Lielajiem Ūdeņiem.

Sapnis atkārtojās, tātad tā nav nekāda nejaušība. Tas ir pravietisks sapnis. Tas pareģo nākotni.

Gunda saplūca ziedus un iesvieda tos ozola dobumā.

Pēkšņi vēja brāzma sašūpoja ozola apakšējos zarus, un viena no ziedotajām veltēm nokrita pie Uomi kājām. Tas bija zizlis, viens no tiem, kas karājās ozola zemākajos zaros.

Uomi apstājās šaubīdamies. Ziedotās veltes ir neaizskaramas. Bet Dabu taču pats bija nosviedis zizli Uomi.

Uomi nedrošu roku pieskārās zizlim.

—   Ko tu dari? — Gunda izbijusies čukstēja. — Zizlis ir apvārdots. To ozola zaros pakāra pats Mandru. Toreiz tu vēl biji mazs. Pižmu bija uzbrukusi Honda. Dedzināja viņu vienās ugunīs. Kratīja viņu drudzī un lauzīja. Pižmu pats stāstīja. Neviens netika redzējis Hondu, bet viņš redzēja. Pa naktīm Honda dzēra viņa asinis. Pižmu izkalta kā žagariņš. Seja pavisam nobālēja. Mandru apvārdoja slimību. Dzirdīja Pižmu ar vērmeļu dziru. Pēc tam ņēma zizli un apvardoja: «Honda, Honda, ieej zizli! Sasienu tevi ar lūkiem. Sasienu ar siksnu. Tu netiksi laukā, kamēr siksna neatraisīsies! .. .» Viss ciemats gāja skatīties. Kā Dabu pieņēma zizli, tā slimība no Pižmu atstājās.

—   Ko vairāk, — Uomi sacīja. — Dabu pats atdod man šo zizli. Tagadiņ Pižmu ir manās rokās. Ko gribēšu, to ar viņu darīšu.

aļņu māte

Mājup viņi devās pa upi. Uomi nolēma atgādāt atpakaļ Ku-Pio-Su ciematā vienkoci, ar ko bija saistīti tik nozīmīgi notikumi viņa mūžā.

Upe meta platus līčločus, Gan pa kreisi, gan pa labi baloja sēkļi. Gar krastiem peldēja ūdens putni un bez bailēm lūkojās uz cilvēkiem laivā. Pāri galvai aizšāvās kaijas. Uz smilšu sērēm pie paša ūdens kā sastinguši stāvēja pelēkie gārņi.

Augstajā mežiem apaugušajā krastā baloja kaļķakmens kraujas. Šur tur stāvo krastu izroboja šaurās meža gravu spraugas.

Nakti viņi pārlaida nelielā kārklu krūmiem apaugušā saliņa un agri no rīta atkal īrās tālāk.

Diena bija karsta. Uomi nometa visu apģērbu, atskaitot šauru bebrādas gurnu apmetni. Zem sarkanbrūni iedegu- šās ādas ritinājās dzelžaini cietie muskuļu kamoli.

Baltais suns snauda pie viņa kājām. Gunda, savilkusies čokurā, smaidīdama uzlūkoja dēlu.

Negaidīta sastapšanās aizkavēja viņus gandrīz pie pašas ieejas Zivju Ezerā. Viņi jau gatavojās ieirties šaurajā caurtekā, kas savienoja ezeru ar upi, kad Uomi pēkšņi saausījās.

Pie paša līkuma no krasta peldēja milzīga aļņu māte, un tai sekoja pusgada vecs telēns. Viņi šajā vietā peldēja pāri upei, un cilvēki pēkšņi pārsteidza dzīvniekus.

Aļņu māte iesprauslājās, un abi peldētāji pagriezās atpakaļ. Tomēr bija jau par vēlu. Ar dažiem spēcīgiem kārts vēzieniem Uomi ātri dzina laivu uz aļņu mātes pusi. Iekām tā paguva aizpeldēt līdz seklākai vietai, Uomi to panāca un pēkšņi, satvēris bronzas dunci, uzlēca pārbiedētajam dzīvniekam skaustā.

Uz mirkli abi pazuda zem ūdens, tad aļņu māte atguvās un atkal izslēja galvu virs ūdens. Uomi cieši ieķērās tai kaklā. Aļņu māte skaļi purslāja, nāsis viņai piepūtās, un niknās acis pielija asinīm. Šajā mirklī viņas pakaļkājas pieskārās upes dibenam. Dzīvnieks tūliņ saslējās stāvu un lēca, saceļot ūdens šļakatu mākoni.

Stāvoklis kļuva bīstams. Uomi sasprindzināja visus spēkus, lai noturētos aļņa mugurā. Bet tad upē atkal sākās dziļumi, un aļņu mātei vajadzēja laisties peldus. Uomi sažņaudza plaukstā dunča spalu un ietrieca bronzas asmeni dzīvniekam pakausī pie pirmā kakla skriemeļa. Aļņu māte krampjaini salēcās, no jauna saslējās uz pakaļkājām un tad sabruka, smagi iegāzdamās ūdenī.

Vajadzēja nopūlēties krietnu brīdi, lai nogalināto dzīvnieku nogādātu krastā un kaut kā kopējiem spēkiem izvilktu no ūdens.

Lai upes ūdeņi neaiznestu medījumu, Uomi cieši piesēja alni pie vītola stumbra un uz ātru roku apklāja ar niedrēm. Pēc tam viņš izpeldējās, lai nomazgātu dzīvnieka asinis, tad atkal iekāpa laivā un devās pa caurteku uz ezeru un tālāk uz Ku-Pio-Su salu.

Pa to laiku saule jau bija norietējusi. Pāri ūdeņiem cēlās miglas vieglā dūmaka. Kļuva dzestrs, un Uomi vajadzēja apģērbties, lai paglābtos no aukstuma.

Ku-Pio-Su iemītnieki pamanīja Uomi tikai tad, kad viņš jau bija nonācis pie saliņas un pagrieza laivu, lai izkāptu malā tieši piestātnē.

Pižmu vai Uomi?

Uomi neviens negaidīja.

Vairums nodomāja, ka Uomi aizmucis pavisam. Ciemata visi drīz uzzināja, kas nospriests Pižmu būdā.

Uomi īstenieki bargi raudzījās uz Pižmu. Viņi nebija apmierināti ar Pižmu izraudzīšanu par vecāko. Gundas un Uomi pazušana satrauca viņus vēl vairāk. Naja un Kunja izpļāpāja meitenēm, kāpēc Uomi pazudis. Vecākās sievietes to uzzināja no savām meitām.

Visi bija pārliecināti, ka Uomi devis kājām ziņu. Bet, ja devis kājām ziņu, tātad baidās. Ja baidās, tātad Pižmu ir stiprāks par Uomi un ciematniekiem jārēķinās ar Pižmu.

Bet nu Uomi negaidot atgriezies. Ciematnieki sagaidīja viņu klusēdami. Šajā klusēšanā slēpās pirmām kārtām ārkārtīgi stipra ziņkārība. Drīzāk, drīzāk uzzināt, kā tie abi satiksies un kurš no abiem ņems virsroku.

Tikko Uomi pienāca pie ļaudīm, kuri sēdēja visapkārt ugunskuram, jauniešu acis iedegās sajūsmā.

Uomi soļoja kā uzvarētājs, augstu pacēlis skaisto galvu. Viņa gaita bija viegla, acis sprikstīja uzvaras priekā. Aiz jostas viņam rēgojās bronzas asmens. Gunda tikko spēja tikt līdzi dēlam. Viņa, salīkusi zem mantu maisa smaguma, nesa rokās garu loku, žebērkli un citus dēla ieročus. Baltais suns, saslējis ausis, tecēja ņopakaļ.

Uomi devās taisni pie akmens, uz kura sēdēja Pižmu, jaunāku mednieku ielenkts.

—            Vectēv Pižmu, — viņš sacīja smaidīdams. — Redzi, Mandru nomira, un mūsu sirmgalvji izraudzījās tevi par vecāko. Uomi domāja visu nakti, un viņam iegribējās apsērst tēvu. Uomi un Gunda aizgāja pie paša Dabu. Viņi runāja ar Dabu. Gunda, pasaki, ko tu redzēji pie Svētā Ozola.

—           Es redzēju lielu pūci, — Gunda sacīja. — Tas bija Dabu gars. Tas iznāca no paša Dabu mutes un laidelējās pa mežu. Naktī Dabu guļ, bet viņa gars visu redz. Tas redz visu, bet acis tam ir kā ogles.

—       Tas lido tuvu un tālu, tad griežas atpakaļ, un Dabu uzzina visu, — Uomi sacīja. — Dabu zina, ka Pižmu lūkojis pierunāt sirmgalvjus, lai tie iesviež Uomi ugunī.

Izbrīna pilni čuksti pārskrēja ļaužu drūzmai. Pižmu seja izstiepās, un viņš sāka plūkāt sirmo bārdu.

Uomi uzvaras priekā pārlaida skatienu samulsušajiem sirmgalvjiem.

—       Dabu zina tos, kuri nepiekrita Pižmu, un zina, kuri nolasa visu no Pižmu acīm. Un Dabu to visu pastāstīja Uomi. Un Dabu vēl sacīja: nebaidies! Tev ir apburtais nazis. Tas paglābs tevi no visiem uzbrukumiem, bet Dabu gars sargās tevi gan dienā, gan pēc saules rieta.

Šajā bridi no mežmalas atskanēja spalgs, griezīgs brēciens. Tur smējās un ulināja kāds nakts putns.

—       Vai dzirdat? — Uomi prasīja un pastiepa roku turp, no kurienes nāca ūpja brēciens. — Vai dzirdat? Tas ir Dabu gars. Tas ir tuvu .. .

Visi sastinga šausmās. Pižmu kļuva balts kā viņa baltā bārda.

Bet Uomi turpināja:

—       No kā lai baidās Uomi? Pats Dabu palīdz viņam. Bet šis apvārdotais nazis — tas kvēlo kā uguns un nogalē kā zibens. Vai kāds ir nogalinājis alni ar vienu pašu nazi? Lai runā Gunda!

—       Uomi uzlēca alnim uz skausta kā lūsis, — Gunda sacīja, — un ietrieca tam nazi pakausī.

Gunda nolika maisu zemē un izņēma no turienes nogrieztu aļņa ausi. Uomi nosvieda to pie ugunskura.

—       Skatieties, — Uomi sacīja. — Aizbrauksiet turp, uz kurieni teikšu. Atvedīsiet gaļu visam ciematam.

Par atbildi atskanēja skaļi smiekli un piekrišanas saucieni.

Uomi pagriezās pret Pižmu un vērīgi ielūkojās viņam acis.

—       Nebaidies, Pižmu, no apvārdotā naža, — viņš sacīja. — Baidies no kā cita!

Uomi pagriezās pret māti un paņēma no viņas rokām zizli ar resnu rokturi.

—       Vai Pižmu pazīst šo zizli? Pats Dabu atdeva to Uomi. Lai Pižmu tagad sargās darīt Uomi ko ļaunu. Uomi atraisīs siksnu, un ugunīgā Honda iznāks brīvība.

Uomi satvēra siksnas galu, rādīdams, ka viņš gatavs šo pašu bridi izpildīt savus draudus.

Pižmu pārvērtās sejā un ar pūlēm uzslējās kājās. Viņam reiba galva. Viņš pacēla abas rokas, it kā sargādamies no šausmīga rēga. Sagumis, neveikls kā lācis viņš stāvēja Uonu priekšā, grīļodamies aiz bailēm. Viņa lūpas trīcēja. Mute mēmi vārstījās. Viņš nespēja pateikt neviena vārda. Viņa ceļi ļodzījās, un viņš viss drebēja kā drudzī.

Beidzot Pižmu noliecās līdz pašai zemei.

— Nē! — viņš dobji iestenējās. — Neizlaid laukā Hondu! Pižmu neteiks neviena vārda pret Uomi.

Vecais Pižmu padevās bez cīņas un ar kaunu lūdza pēc žēlastības.

otrā daļa

sirmgalvju padome

Mandru bēru mielasts turpinājās vēl veselu dienu. Kad pārveda nogalināto aļņu māti, Uomi pamieloja ar gaļu visu Ku-Pio-Su, laipniem vārdiem cienādams ciemata vecos vīrus.

Jauneklis sacīja, ka drīz nākšot pie viņiem lūgt padomu svarīgā lietā.

Pagāja dažas dienas. Dzīve, likās, atsāka ritēt parastajā gaitā, tomēr visi juta, ka sākušās pārmaiņas un tagad viss būs pa jaunam, nevis tā kā agrāk.

Mandru ir miris, bet jaunais cilts vecākais nav iemantojis ļaužu cieņu. Un tad vēl Uomi sadomājis kaut ko noslēpumainu.

Vecos vīrus mocīja ziņkārība:

— Grib padomu prasīt… Par ko?

Lūkoja aizsūtīt kādu, lai izprašņā.

Gaišmatainā Kunja, Pižmu mazmeita, ieslīdēja Gundas mājoklī. Ilgi stāvēja bez smaida, neteikdama neviena vārda.

—   Kunja, apsēdies šeitan, — sacīja Naja, pavirzīdamas sānis.

Meitene apsēdās uz draudzenes zvērādām apklātās guļvietas.

—   Kas dzirdams? — Naja vaicāja.

—   Nekas nav dzirdams, — Kunja atbildēja, un klusēšana ilga vēl kādu brīdi. Pēkšņi Kunja apskāva draudzenes kaklu un klusītiņām sacīja: — Vectētiņš pavēlēja uzzināt, par ko Uomi grib apspriesties ar vecajiem vīriem. s

Uomi taisīja krama zāģi. Šis darbs prasīja daudz pūļu un pacietības. Jaunas apsītes stumbrs bija pāršķelts gareniski, un starp abām pusītēm vajadzēja iespīlēt pusotra desmita asu krama zobu, iepriekš izmeklētās vienāda resnuma šķēpeles salikt tā, lai zobi visi atrastos vienā rindā. Bez tam vēl katru zobu vajadzēja nostiprināt un pārbaudīt, vai tas stingri turas savā ligzdā, kas ierobīta ar akmens kaltu.

Ar tādu zāģi nevarētu pārzāģēt resnu koku, bet pavisam labi varēja nozāģēt zaru vai apzāģēt visapkārt jaunai eglei, lai pēc tam būtu vieglāk to nolauzt. Ar šādu zāģi varēja izzāģēt dziļu reni slānekļa plāksnē un pēc tam ar spēcīgu sitienu atskaldīt vajadzīgo gabalu tieši pa iero- bīto rievu.

Kunja bikli atkārtoja jautājumu un tūliņ paslēpa sasarkušo seju aiz Najas muguras.

—   Pasaki vectēvam: ja sirmgalvji paaicinās — Uomi aizies un visu pateiks. Ja neaicinās — Uomi ies pie paša Dabu.

Uomi vairāk nekā nesacīja. Kunja vēl pagaidīja kādu brīsniņu un tad klusītiņām atstāja būdu.

To pašu dienu vecie vīri salasījās kopā Hodžas miteklī un aizsūtīja pēc Uomi.

Kad vēstnesis atveda Uomi, sirmgalvji jau sēdēja visapkārt liesmojošam pavardam.

Uomi, ienācis būdā, zemu paklanījās.

—   Sirmgalvji! — viņš sacīja. — Sapnī Uomi attecēja līgava, Lielo Ūdeņu saimnieka meita. Tns reizes attecēja, vedināja viņu pie sevis. Gaidīšot Lielo Ūdeņu krastā.

—  A-ā! Gaidīšot? — bija dzirdamas ziņkārīgas balsis.

—   Gaidīšot. Uomi grib ņemt šo meiteni par sievu.

—  Vai laba meitene?

—       Ka gulbis! Klanos jusu priekšā, sirmgalvji. Jums vairāk saprašanas. Dodiet padomu, pasakiet, kur ir Lielie Ūdeņi!

Vecie viri saskatījās, nezinādami, ko atbildēt.

Uomi atkal paklanījās:

—  Dodiet padomu, sirmgalvji! Jums vairāk saprašanas.

Vecie vīri klusēja.

Pirmais uzņēma valodu aklais Hodža:

—       Hodža augumā mazs, bet prātā īsāks par visiem. Gaidīja, lai runā tie, kas lielāki. Neviens never muti vajā un nesaka ne vārda. Pavēliet, lai runā aklais Hodža!

—   Runā! — Pižmu sacīja.

—       Teikšu jums, vecie vīri, tīru patiesību. Bija Hodža jauns, bija viņam acis. Toreiz jaunie taisījās ceļā pēc līgavām. Un Hodža viņiem līdzi. Sarīkoja astoņas laivas. Arī tolaik klīda valodas par Lielajiem Ūdeņiem. Gribēja aizbraukt lidz Lielajiem Ūdeņiem.

—   Un aizbrauca?! — līksmi iesaucās Uomi.

Hodža klusēja kādu brītiņu, pakustināja lūpas un pēkšņi skumji pašūpoja galvu:

—       Neaizbrauca. Pietrūka nelielas tiesas, griezās atpakaļ. Bet bija tuvu!

—   Arī mēs par to esam dzirdējuši, — Karūsa sacīja.

—       Nu redz! — Uomi sacīja. — Hodža netika līdz Lielajiem Ūdeņiem. Tagadiņ brauks Uomi. Klanos jums, sirmgalvji. Uomi grib sapulcēt jaunekļus tālajam ceļam. Kurš gribēs, atļaujiet. Grūti vienam pašam braukt uz pasaules malu.

—       Nē! — atskanēja Pižmu dobjā balss. — Pats brauc, uz kurieni gribi, bet jaunos nemusini. Lai paliek mājās. Līgavas ir arī tuvumā.

Pižmu sēdēja nosvīdis, sarkans kā vēzis, un varēja redzēt, ka viņa slēptais naids pret Uomi lauztin laužas uz āru.

Uomi pagriezās pret Pižmu un uzmanīgi paraudzījās saniknotajā sirmgalvī.

—       Pižmu, — viņš sacija, — atceries: tavs zizlis ir manās rokās. Ja esi aizmirsis, Uomi tev atgādinās.

Pižmu piecēlās, sasarcis tumši sarkans. Niknums viņu smacēja vai nost. Acis zvēroja. Viņš saskaities pavēcināja roku un, neraudzīdamies uz Uomi, iebļāvās: — Lai brauc uz pasaules malu! Lai brauc! Bet tad lai negriežas atpakaļ!

Viņš izgāja un dusmās aizrāva aiz sevis ciet zvērādu aizklāju.

jaunie un vecie

Sev par nelaimi, Pižmu bija sācis kliegt veco vīru padomē. Šī aiziešana, līdzīga bēgšanai, stipri iedragāja viņa cieņu Ku-Pio-Su ļaužu acīs. Tagad visiem bija skaidrs: Pižmu baidās. Kas viņš par vecāko, ja jaunais ņem virsroku?

Šajās dienās Uomi. bija kļuvis jaunekļu acīs īsts va- lonis.

Padzīvojušie ļaudis un jo sevišķi vecie vīri raudzījās piesardzīgāk. Dažam tāpat bija iemesls bīties no Uomi.

Pēc Pižmu aiziešanas viņi sāka tērgavot:

—   Kas tur — lai brauc!

Dažiem, tāpat kā pašam Pižmu, nebūtu nekas pretim tikt vaļā no šī pārāk drosmīgā Gundas dēla. Turpretim nevienam negribējās laist līdzi viņam savus dēlus.

Jaunekļi domāja citādi. Paradums lūkot sievu attālos ciematos jau bija stingri iesakņojies Zivju Ezera ļaužu dzīvē. Šī paraža liecināja par jaunekļu drosmi un pārgalvību. Jo tālāk ņemta līgava, jo lielāks gods un cieņa līgavainim.

—       Kālab nelaist? — runāja Karūsa. — Jaunekļiem līgavas jālūko? Jālūko. Kāpēc tad jāstrīdas? Uomi ir varens puisis. Kopā ar viņu nav ne no kā jābaidās. Ko tur runāt par jaunekļiem? Es pats braukšu viņiem līdzi! Pietiek Karūsai tupēt mājās. Varbūt arī Karūsa atradīs sev līgavu.

Vēsts par to, ka arī Karūsa grib doties līdzi Uomi, satrieca pēdējās Pižmu cerības. Tagad neviens vairs neklausīja večus. Jaunie kliedza:

—   Ar mums ir arī vecie vīri!

Pēc Karūsas Uomi piekritējiem pievienojās aklais Hodža. Aklais apsolīja, ka ceļā stāstīšot pasakas un dziedāšot dziesmas.

Un vēl viena sirma galva pēkšņi piebiedrojās jauniešiem. Tas bija vectēvs Aza.

Aza bija tikai mazliet jaunāks par Pižmu. Slimības un vecuma nespēks bija piesaistījis viņu pie lāviņas. Tomēr Aza saprata jauniešus.

— Ejiet, ejiet! — viņš murmināja ik reizi, likdamies gulēt. — Ejiet, nebīstieties! Pats, kad biju jauns…

Pie šiem vārdiem Aza apklusa, un neviens nedabūja dzirdēt, kādi slaveni jaunības varoņdarbi atausuši vecā vīrā atmiņā.

pošanās tālajā ceļā

Sākās gatavošanās ceļam. Pirmām kārtām vajadzēja salabot laivas. Vienkoces bija kopīgs īpašums. Kad sākās runas par to, kādas laivas varētu atdot aizbraucējiem, iedegās strīdi.

Talajam braucienam bija nepieciešamas lielas, labas un ātras laivas. Līdzi vajadzēja ņemt daudz visvisādu mantu: apģērbu, ieročus, tīklus un citus zvejas rīkus. Pieredzējuši vīri deva padomus:

— Ņemiet līdzi luģes un slieces. Ne jau visur varēsiet tikt uz priekšu pa ūdeņiem, laivas nāksies vilkt vilkšus.

Vajadzēja ņemt līdzi daudz dāvanu, lai varētu miera ceļā izlīgt ar meiteņu īsteniekiem. Kopā sanāca krietna krava, un tādam tālam braucienam nederēja maza vien- koce. Bet arī tie, kuri palika mājās, nepavisam negribēja apmierināties ar nelielām, sliktām laivām. Arī Zivju Ezers vētrās un negaisos nejoko! Turklāt sirmgalvji un padzīvojušie vīri nevēlējās atdot labākās vienkoces, darinātas ilgā un smagā darbā. Ikviena laiva taču bija viņu roku taisīta.

Jaunekļi varēja ceiēt galvenokārt uz laivām, kuras vē! nebija uztaisītas.

Tagad saliņā jau no agra rīta skanēja dobji sitieni. Klaudzēja krama grebļi, kalti un cirvji, atskaldīdami pa gabaliņiem koksni no ozola vai apses bluķiem, kas jau bija pa pusei izdobti.

Bet cik airu un ķekšu vēl vajadzēja pataisīt!

Citas ne mazāk svarīgas rūpes — ieroči. Tālajā un bīstamajā ceļā vajadzēja doties labi apbruņotiem. Katrā mājā bija šķēpi, loki un bultas. Bet šie ieroči bija nepieciešami arī šeit, ciematā.

Tektu, Uomi, Karūsas dēli un citi jaunekļi neatlaidīgi

pūlējās, apstrādādami akmens uzgaļus: mazus — bultām un lielus — šķēpiem.

Vasara jau gāja uz beigām. Sākās rudens lietavas. Ar katru dienu kļuva aizvien skaidrāk redzams, ka līdz pavasarim nav ko domāt par braukšanu.

Pižmu

Kopš Mandru apbedīšanas mierīgais miegs pavisam atstājās no vecā Pižmu. Viņš dzīvoja vienās bailēs. Uomi — Mandru slepkava tur savās rokās apvārdoto zizli. Iegribēs — izlaidis Hondu, un Ugunīgā Meita atkal atnāks, plosīs un mocīs viņu. Pižmu atcerējās tos laikus, kad vārga niknajā sērgā, un mati viņam šausmās slējās stāvu.

Drudzis jau tā ir briesmīgs cilvēku mocītājs. Bet Pižmu sevišķi šausmināja biedēkle Honda. Viņš labi atcerējās, kā tā nāca pie viņa un naktīs sūca viņa asinis.

Gandrīz katru nakti Pižmu uztrūkās no miega, nemiera un bažu tirdīts. Viņš apsēdās uz lāviņas un bailīgi žūrēja apkārt. Klausījās guļošo mierīgajā dvašošanā un noskatījās, kā pamazām izdeg uguns pavardā, kā plēnē dziestošās ogles.

Reizēm sirmgalvis piesvieda ugunskuram dažus zarus un no jauna atgūlās, lai mocītos jbez miega līdz rīta gaismai. Bet visbiežāk sagumis, balstīdamies uz resna ozola ķeģa, izlīda ārā no būdas.

Domas par Uomi neatlaidīgi vajāja veco vīru. Ja Pižmu gadījās sastapt Uomi pirms gulētiešanas, sirmgalvis reizēm nevarēja aizmigt visu cauru nakti.

Pēc kādas bezmiega nakts Pižmu pusi dienas novāļājās uz lāviņas un tikai ar pūlēm uztrausās sēdu. Būdā atradās tikai viena pati Kunja. Meitene sēdēja pie pavarda un sildīja ūdeni. Viņa meta podā sakarsētus akmentiņus un ziņkārīgi vēroja, kā no tiem šņākdami ceļas uz augšu burbulīši.

— Kunja! — Pižmu aizsmakušā, dobjā balsī pasauca mazmeitu. — Piesēdi šeitan! — Viņš pamāja ar pirkstu. Kunja pielēca kājās un apsēdās līdzās sirmgalvim.

—    Vai Naju apciemo? — Pižmu noprasīja.

—    Apciemoju, — Kunja atbildēja.

Pižmu ilgi klusēja. Kunja domāja, ka saruna beigusies, grasījās celties un iet projām. Pēkšņi vectēvs stipri uzsita ar plaukstu pa meitenes ceļgalu, un viņa balss iedūcās:

—      Uomi ir ienaidnieks! Grib mani nozūmēt. Noņēmis no svētozola manu apvārdoto zizli. Par to agrāk iesvieda ugunī!

Kunja šausmās ievēroja, kāds niknums pēkšņi izķēmo vectēva seju.

—       Noslēpis zizli, bet zizlī mana slimība. Atraisīs, palaidīs sērgu vaļā, un tad man — nāve! — Sirmgalvis savilka dūres, un vaigi viņam pietvīka sarkani. — Kunja, sameklē zizli! Uzzini, kur paslēpts. Ja neatradīsi, dzīvu neatstāšu!

Viņš pēkšņi sagrāba meiteni aiz rīkles un tik stipri sažņaudza, ka Kunjai pietrūka elpas. Viņa gribēja iekliegties, bet nevarēja.

Pižmu palaida mazmeitu vaļā un ar abām rokām saķēra galvu. Kunja sēdēja ne dzīva, ne mirusi. Viņa sāka raudāt. Šņukstēja klusītiņām, un asaras tecēja par netīro, kvēpiem notriepto vaigu.

Pižmu izdzirda Kunjas raudas un pacēla galvu.

—    Ej! Izdari! — viņš strikti pavēlēja.

Kunja pārstāja pinkšķēt, nesacīja ne vārda un izlikās, ka ir ar mieru. Labāk jau nerunāt pretī!

Kunja pēc pieredzes zināja: paklausība vārdos — labākais līdzeklis galu galā izdarīt pēc sava prāta.

Šajā cīņā, kuru Pižmu bija uzsācis pret Uomi, meitenes sirds nenostājās vectēva pusē.

Pižmu nodoms

Pižmu viltus viņam nekā nedeva. Kunja gandrīz vai katru dienu dieba pie Najas. Centās atnākt dienā, kad vīriešu nebija mājās.

Lāgu lāgiem Kunja piesardzīgi lūkoja ieminēties par dvīņu brāļiem, bet, kad atgriezās Uomi, apklusa un viņas vaigi pietvīka koši sārti. Cieši satvērusi Najas roku, viņa sēdēja kā sastingusi un nenovērsa acu no Uomi.

Kādu reizi viņa atzinās Najai, ka vectēvs sūtot viņu izokstīt, kur Uomi glabājot apvārdoto zizli.

—           Bet lai Uomi nebaiļojas: Kunjai Pižmu — vilks. Kunja nedarīs to, ko viņš uzdomājis.

Naja vakarā visu atstāstīja mātei un brālim. Uomi saausījās.

Pēc dažām dienām negaidot atslāja pats Pižmu. Viņš cītīgi bija nolūkojis, kuru bridi Aza paliek viens pats, un atnāca ar neslēptu nodomu pārsteigt večuku.

Bet Aza negulēja. Viņš sēdēja uz klona un kāsēja.

Arī Pižmu vajadzēja apsēsties pie pavarda un gaidīt izdevīgu brīdi.

Ar pūlēm viņš izspieda kādu vārdu, bet saruna nevedās.

Lai neveiksme būtu pilnīga, piepeši būdā atgriezās Gunda. Viņa apsēdās uz lāviņas, pavīpsnāja un sāka vērīgi lūkoties nelūgtajā viesī.

Pižmu apklusa un pietvīka sarkans kā vēzis, šaudelē- dams vainīgi nodurtās acis.

—           Nemaz neieņem galvāl — Gunda pēkšņi ierunājās. — Tava zižļa te nevaid. Kāp vien projām, atstiep locekļus pēc lielajiem pūliņiem!

Pižmu sabozās, ierāva galvu plecos un neatvadījies aiz- klumzāja uz savu būdu.

Vairākas dienas pēc tam viņš jutās kā nopērts suns.

Bet kādā skaidrā rītā Pižmu pretēji paradumam uzmodās pavisam mundrs un jautrs. Vai viņš bija noredzējis labu sapni, vai viņam prātā iešāvusies kāda laimīga doma? Vecais vīrs piecēlās možs, ieturēja krietnu maltīti un sāka posties ceļā. Pasauca Kunjas vecāko brāli Garru un pavēlēja sagatavot laivu.

Garru aizskrēja uz piestātni, atdzina laivu tuvāk mājai, pārnāca un sacija:

—    Gatavs. Laiva grib peldēt!

Pižmu stāvēja pie pavarda un vilka mugurā ceļa apģērbu.

—    Brauksim tālu ceļu. Paķer līdzi vairāk ēdamā.

Vectēvs un mazdēls paņēma ieročus, zvejas rīkus un iekāpa vienkoka laivā. Garru nostājās vienkoces pakaļgalā un spēcīgiem kārts grūdieniem stūma laivu uz priekšu. Pižmu palīdzēja irties un stūrēja vienkoci ar īsu airi.

Saule cēlās aizvien augstāk pāri ezeram. Applūstošajās lankās šur tur mirdzēja vecupes līkumi, purvi un mazi ezeriņi.

Urhatu

Todien saule sāka cepināt jau no paša rīta. Pie debesim nemanīja neviena mākonīša. Virs meža trīsuļoja tveicīga dūmaka. Ap pusdienu Garru jutās pagalam nomocījies. Viņš sāka lūgties pēc atpūtas. Pižmu piestāja krastā.

Vietu izraudzījās labu — zaļā zālē, kuplu bērzu paēnā. Vienkoci izvilka krastā. Garru, nezaudēdams laiku, metās ūdenī un ilgi plunčājās, mērcēja ūdenī galvu, sprauslāja un no jauna nira dzelmē. Vectēvs pa tam izbēra no poda zemē kvēlojošās ogles, uzmeta tām sausus zāļu stiebrus un uzpūta uguni.

Pēc maltītes abi nolikās ēnā atpūsties. Pižmu gulēja mierīgi, it kā aizmirsis satraucošās bažas.

Atpūtušies viņi īrās tālāk. Debesu rietumu pusē milža apsnigušiem kalniem līdzīgi mākoņi.

Aiz kāda krasta līkuma skatienam piepeši pavērās drūma aina. Izdedzis mežs ar smailiem apogļotu egļu stumbru šķēpiem te nolaidās pie paša ūdens. Neskaitāmi koki, ko vētra bija izgāzusi ar visām saknēm, gulēja stā-

vaja krasta nogāzē ar galotnēm uz leju.

— Pagriez uz to pusi, — Pižmu sacīja. — Piestāj pie Klinšu Plaisas!

Te pie upes iznāca dziļa grava — Klinšu Plaisa. Pie paša gravas lejgala milzīgs bērzs, noslīdējis lejā ar mālainu velēnu, liecās zemu pār upi un mērca ūdenī garos, kuplos zarus.

Garru piesedza ar plaukstu acis, un pēkšņi viņa sejā atspoguļojās neviltotas izbailes.

—    Vecotēv! — viņš čukstus iesaucās. — Skaties: Me- žainis!

Uz nolikušā bērza stumbra sēdēja kāds radījums, ko tik tikko varēja noturēt par cilvēku.

Tumšbrūnu, pinkainu matu ērkulis tam klāja ne vien galvu, bet arī kaklu un plecus. Pār spalvainām krūtīm vijās kupla bārda, bet gurniem apjozto lūša ādu iztālēm varēja noturēt par viņa paša spalvu.

Šausmīgais radījums sēdēja, nokāris līdz ūdenim garas, līkas kājas, un, šķiet, nelikās ne zinis par peldošo vienkoci.

—    Airē, airē! — rupji uzkliedza vectēvs. — Kāds Me- žainis? Tas ir Urhatu! . ..

Garru sāka smieties aizvilkdamies. Par Urhatu viņš bija dzirdējis jau agrāk. Kālab viņš uzreiz nebija atģidis, pie kā brauc vectēvs?

Kad Pižmu un Garru pieīrās tuvāk krastam, viņi saprata, kāpēc Urhatu nepaceļ galvu. Mežainis vērīgi lūkojās ūdenī un tu*ēja labajā rokā no dzīslām savītu garu makšķeres auklu. No balta kaula izgrieztais makšķerāķis spīdēja cauri ūdens slānim, bet virspusē peldēja tieva zara gabaliņš — pludiņš.

—    Atbraucām pasērst, — Pižmu uzbildināja makšķerē, tāju.

—     Iesim uz māju, — Urhatu atsaucās un ielēca no bērza ūdenī.

Tikai tad, kad Urhatu bija pienācis pavisam klāt, varēja pa īstam apjēgt, cik ērmots un milzīgs ir šis vīrs.

Augumā Urhatu bija vismaz galvas tiesu lielāks par Pižmu. Pārlieku garās, spalvām apaugušās rokas un līkās kājas nemaz nelikās esam cilvēka locekļi. Garās, kudlai- nās uzacis nokarājās tik zemu, ka acis likās paslēpušās zem tumšām nojumēm.

—    Atvedu vēdzeli, — Pižmu sacīja un izcēla no vienkoces lielu zivi.

—    Makten laba! — Urhatu, pasvārstīdams vēdzeli rokās, pasmaidīja platu smaidu.

Pēkšņi koku lapās iešņācās vēja brāzma. Nozibsnīja zibens, un debesis ieducinājās dobjš pērkona grāviens

Garru ar skubu izvilka vienkoci krastā un skriešus joza pakaļ vectēvam un Urhatu, kuri jau iegriezās gravā.

Grava bija tikpat drūma kā tās saimnieks. Žigls strauts bija starp kaļķakmens klintīm izlauzis šauru gultni.

Taciņa sāka celties augšup. Gājēji uzkāpa plašā laukumā virs pašas kraujas.

Divi suņi, nikni riedami, metās nācējiem pretim. Urhatu uzkliedza un atvēzējās ar nūju. Suņi, asti iemieguši, paskrēja sāņus pie kraujas un palika stāvam, sabozuši spalvu un nešpetni atņirguši zobus.

Garru izbrīnījies palūkojās apkārt. Šeit nebija nekā, kas līdzinātos cilvēku mājoklim. Nebija pat zemnīcas. Pie kraujas akmens sienas sēdēja pusmūža sieviete un.ķidāja zivis. Urhatu nolika viņai priekšā grozu ar jauno lomu un sacīja:

—    Ātrāk! Negaiss!

Viņš nepaspēja aizvērt muti, kad mākoņos noplaiksnī- jās spoža zibens šautra un gandrīz tajā pašā mirklī 110- granda apdullinošs pērkona spēriens.

—    Vajag iet, — Urhatu sacīja un veda ciemiņus sev līdzi.

Pēc kādiem pāris desmit soļiem viņu priekšā zem kaļķakmens kraujas pavērās liela velve, bet tās dziļumā — zema eja, kas pagaisa tumšā pazemē.

Urhatu ieveda viesus šaurā gaitenī, un viņi nonāca lielā, augstā alā, ko apgaismoja pavarda uguns. Apkārt pavardam sēdēja vairākas sievietes un pusaudži.

Refa

Urhatu mitekli nepavisam nevarēja saukt par apakšzemes māju. Mitekļa viena puse atradās zem akmens pajumes un patiešām līdzinājās alai, tikai cilvēka roku izkaltai. Otru mājokļa pusi veidoja dziļa, plata bedre, kuru no augšas klāja garu kāršu segums. Starp akmens pajumes malu un kāršu jumtu atradās šaura sprauga — dūmeja. Pa spraugu lejup krita lietus lāses, un Urhatu aizsūtīja sievietes aizklāt dūmeju ar ādām. Tomēr vēl ilgi pēc tam no koka griestiem pilēja lielas lāses — cauri segumam sūcās lietus ūdens.

Uz klona pilošo lāšu plīkšķēšana saplūda īpatnējā mūzikā, ko Garru klausījās, nemiera un bažu mākts. Laiku pa laikam lietus lāšu kluso čalošanu pārmāca apdullinoši pērkona grāvieni, drebinādami alas sienas.

—           Pērkontēvs spārdās! — sacīja Urhatu, uzmezdams bažīgu skatienu griestiem.

Urhatu piesvieda ugunskuram sausu zaru klēpi, un garas liesmu mēles spoži apgaismoja pazemes mitekli.

Te Garru pamanīja^ ka pēkšņi sašūpojas aļņa āda, kas karājās pie sienas. Adas malu kāds palieca sānis, un spraugā negaidot pabāzās krunkaina vecenes seja.

Mazie redzokļi abpus smailā, kumpā, pūces knābim līdzīgā deguna nodzalkstīja zem sirmajām uzacīm un ziņkārē blenza uz Garru un Pižmu, kas sēdēja pie pavarda.

—    Nāc iekšā, māt! Viesi!

Aizkars paslīdēja sānis, un aiz tā pavērās šaura eja, gluži tāda pati kā tā, pa kuru viņi bija ienākuši alā. Ejā stāvēja sīka vecenīte, tik sakumpusi, it kā mugura viņai būtu pārlauzta uz pusēm.

Vecene pačāpstināja lūpas un papurināja galvu.

—           Ko, Pižmu? — viņa ierunājās čērkstošā balsī. — Zināju, ka atnāksi. Liksta piesitusies? Palīdzības ievajadzējies? …

Pižmu piespieda pie krūtim abas plaukstas un zemu nolieca galvu.

—           Atbraucu uz zīlēšanu. Domāju — Refa veca, zina daudz, pazīlēs. Ja ko nezinās pati, paprasīs meža gariem.

Kamēr Pižmu runāja, Refa pieklumzāja pie uguns. Viņa neapsēdās, bet tikai pieliecās, salūkoja uz oglēm izcepušos zivtiņu un klusēdama līda atpakaļ pie aizkara.

—           Refa tagadiņ nebildis ne vārdiņa. Pērkontēvs pārskaities — nedod miera. Pārstās spārdīties, tad reģošu un zintēšu.

Refa pavēra aizkaru un pazuda tumšās ejas dziļumā.

jaunais ciemats

Urhatu piedzima Ku-Pio-Su ciematā. Bērnībā viņu sauca citādi. Iesauku «Urhatu» viņš ieguva sava auguma un milzu spēka dēļ.

Ku-Pio-Su cilts valodā šis vārds nozīmēja — lielais lācis.

Jau kopš jaunības viņš nekādi nevarēja sadzīvot ar pašu Mandru. Urhatu nepatika paklausīt Mandru pavēlēm.

Viņš paņēma laivu, iesēdināja laivā sievu, divus puikas, suni un jaunāko brāli; ņēma līdzi arī māti, kupraino Refu, ieročus un visu mantību. Naktī atstāja ciematu un uz ilgu laiku pazuda bez pēdām.

Neviens nezināja, kur viņš palicis.

Tikai pēc dažiem gadiem uzzināja, ka aizbraucējs apmeties Klinšu Plaisas gravā.

So vietu Urhatu bija nolūkojis jau agrāk, turklāt ar gudru ziņu.

Sensenos laikos, par kuriem paši vecākie sirmgalvji bija dzirdējuši stāstām vectēvus, šajā gravā bijis liels ciemats. Seit dzīvojusi nuonki cilts. Šās cilts ļaudis runājuši īpašā izloksnē un daudzināti par prasmi sameklēt apbrīnojami labus krama gabalus — apaļus akmeņus gandrīz bērna galvas lielumā. Šos krama gabalus klāja garoziņa, bet pāršķelts akmens bija gaišpelēkos toņos.

No šādiem gabaliem iegūtais krams deva lielisku materiālu apstrādāšanai. Tos varēja sašķēpelēt, tos varēja lieliski apskaldīt un pulēt, un ļaudis no tāliem ciematiem brauca pie nuonkiem iemainīt vai izlūgties labus akmeņus.

Nuonki lauza kramu kaļķakmens slāņos, ierīkojot iežos dziļas alas.

Akmeņlauztuve sākās ar ļoti platu un apaļu bedri. Bedres sienā izcirta pakāpienus, un pa tiem varēja nokāpt pašā dibenā. Trīs četru cilvēku auguma tiesu dziļumā krama meklētāji bedri dziļāku vairs neraka un sāka lauzt ne visai garas apakšzemes ejas.

Klinšu Plaisas kaļķakmens slānekļos bija veselas trīs tādas lauztuves. No vienas lauztuves uz otru veda apakšzemes ejas. Viena lauztuve bija iebrukuši, bet abas pārējās saglabājušās labi.

No akmeņlauztuvēm izsviesto šķembu kaudzes jau bija apaugušas ar zāli un krūmiem un ļoti labi apslēpa ieeju pazemē.

Šajās vecajās akmeņlauztuvēs bija apmeties uz dzīvi Urhatu ar savu ģimeni.

Uzcelt būdu tomēr ir grūtāk nekā iekārtoties gatavā alā, ko var ātri pielāgot dzīvošanai.

Neapdzīvotajos piekrastes mežos dažreiz parādījās zvēri un klaiņojošie meža ļaudis. Tumšajās akmeņlauztuvēs no tiem varēja labi patverties.

Ieejas Urhatu aizkrāva ar jaunu priežu stumbriem un virsū uzbēra biezu kūdras un zemes kārtu.

Iemītnieku skaits jaunajā apmetnē strauji palielinājās.

Piedzima bērni. Abu brāļu ģimenēm piebiedrojās vel kāds jauns ienācējs ar padzīvojušu sievu un veselu baru viņas bērnu. Sieva drīz nomira. Jaunais ienācējs nolēma apsievoties par jaunu un devās saderēt līgavu kādā zvejnieku ciematā. Bildināšana vieicās, un viņš pārveda uzreiz divas sievas. Abi brāļi arī salūkoja pa jaunai līgavai. Sieviešu rokas bija nepieciešamas. Rūpju netrūka: vajadzēja iekārtot jaunus mitekļus, šūt apģērbu, taisīt māla traukus, mērcēt nātres, šķeterēt diegus tīklu mešanai.

Lielākas drošības labad Urhatu atstiepa no meža resnu priedes stuburu, izcirta no tā dievekli un uzstādīja to laukumiņā pie ieejas.

Urhatu un Pižmu kavēja laiku rāmā tērzēšanā, gaidot, kamēr apklusīs Pērkontēvs. Beidzot vējš pierima. Negaisa mākonis aizslīdēja projām. Skaidrajā debesu jumā ielāk- tījās zvaigznes, un pāri mežam izlīda smalks mēness sirpis.

Zvērādu aizkars vēlreiz paslīdēja sānis, un Refa vedināja Pižmu savā apakšzemes mājoklī. Tas nebija liels.

No zemajiem, nelīdzenajiem griestiem karājās tievas kaļķa lāstekas. Telpas vidū dega ugunskurs. Refa apsēdās pie uguns uz akmens. Līdzās viņai stāvēja augsts pods, līdz malām pilns ar ūdeni.

Vecenes galva trīcēja. Kāsī izliektais deguns nokarājās pār bezzobu muti, un lūpas bez skaņas kustējās.

Pižmu apsēdās uz otra akmens un nolika vecenei priekšā kakla rotu — kaula krelles.

—     Pazīlē, kā glābties no ienaidnieka. Uomi aiznesis zizli, bet tajā visas manas slimības. Draud izlaist laukā, grib mani pazudināt.

—    Zinu, zinu, — Refa pasmīnēja. — Visu zinu! — Viņas galva iedrebējās vēl stiprāk. — Visu, kas bijis, uzzināsim un, kas būs, arī uzzināsim, — Refa murmināja.

Viņa noliecās pār podu, iemeta ūdenī trīs sakaltušas bērza lapas, sāka pūst podā, un viņas acis, asas kā adatas, uzmanīja, kā ūdenī skraidelē šīs zīmlēmu lapas.

Plānās lūpas ātri sāka čukstēt nesaprotamus vārdus. No griestiem plīkšķēdama nopilēja liela lāse. Iepīkstējās sikspārnis. Sākās pesteļošana …

ziema

Pižmu atgriezās trešajā dienā jautrs un apmierināts. Viņš bija nomierinājies. Reizēm pasēdēja pie būdas, iznāca patērgavot ar vecajiem vīriem un par Uomi nebilda neviena vārda.

Mednieku vecākais, šķiet, bija aizmirsis to, kurš vēl pavisam nesen nedeva viņam miera. Vecais vairs neizprašņāja Kunju par Uomi, vairs naktīs nezagās uz Azas budu. Tikai dažreiz, kad Uomi pagāja garām, Pižmu raidīja jauneklim nopakaļ vērīgu, naida pilnu skatienu.

Pa to laiku atnāca un aizskrēja rudens, un no rītiem uzkrita salna. Nobira pēdējās lapas. Tikai ozolos vēl dzeltēja sakaltušās lapas, spītēdamas rudens vēju brāzieniem.

Beidzot sametās pavisam auksts. Debesis ietinās ziemas mākoņos, un kādu rītu Ku-Pio-Su ciemats pamodās viss mīkstā, pūkainā sniegā tīts.

Pa svaigi uzsnigušo sniegu uz mežiem pulciņos devās mednieki. Zivis bija paslēpušās atvaros, Zvejnieki tagad pārvērtās zvēru ķērājos. Ziema vajadzēja sagādāt pēc iespējas vairāk siltu zvērādu.

Uomi un Tektu sapulcināja medniekus.

Gunda laboja ziemas apģērbu, piešuva piedurknēm garus uzročus, lai būtu siltāk pirkstiem un bargā salā varētu uzročos paslēpt nosalušās plaukstas. Katram dēlam viņa pašuva pa diviem pāriem mīkstas, garas kažokādu zeķes.

Mednieki nostiepa ciešāk stopu cinkslas, uztrina bultu smailes, pārbaudīja, vai sviežamo šķēpu uzgaļi ir cieši nostiprināti.

Kad viss bija sagatavots, ikviens mednieks sakravāja mantību lielā ādas somā. Tur iestūķēja kaltētas un sasaldētas zivis, rezerves ieročus un darba rīkus, kas nepieciešami dzīvei mežā. Mantu maisu ar garu siksnu stingri piesēja pie sliecēm, kas bija sastiprinātas ar lūkiem un koka šķēršiem. Uz augšu uzliekto slieču priekšgaliem piestiprināja pa stiprai ādas cilpai. Ikviens mednieks pats vilka savas šaurās, garās šļūkās — ragutiņas.

Ceļā izgāja agri no rīta. Soļoja cits aiz cita, mīdami priekšējā gājēja pēdās. Pa priekšu un sānos gājienam skrēja pinkainie baltie suņi, pieradināti medībām.

Mednieki bija projām no mājām veselas trīsdesmit dienas. Dienu un nakti soļoja pa apsnigušajiem mežiem un pļavām. Nogalināto dzīvnieku gaļu ēda jēlu, kamēr tā vēl bija silta, un tikai vakarā pirms gulētiešanas uzcepa to uz ugunskura kvēlojošajām oglēm. Gulēja vecās zemnīcās, bet reizēm kupenās kā lāči migā.

Pa šo laiku nomedīja daudz lielu un mazu zvēru. Dzenāja ar suņiem zaķus, ar trulām koka bultām notrieca no kokiem vientiesīgās vāveres. Reizēm bija labi paēduši, reizēm cieta badu un visā garajā ceļā uz zvēru takām izlika koka lamatas un ēsmu ādas siksnu cilpas, ko nostiepa sniegā. Apbrīnojamā atmiņa palīdzēja medniekiem atcerēties, kur bija izlikuši lamatas, un atceļā viņi ne tikvien nenomaldījās, bet arī neaizmirsa apskatīt nevienu no mežā atstātajiem slazdiem.

Mājās atgriezās novājējuši, nokvēpuši melni, bet apkrāvušies ar zvērādām. Tuvinieki bija gaidījuši medniekus, un vēl ilgi pēc tam mātes un māsas ar krama kasīkļiem skrāpēja zvērādas, attīrīdamas tās no taukiem un gaļas.

pēc lāča nagiem

Pagāja dažas dienas. Sals kļuva vēl spalgāks. Bērzu galotnēs rotājās balta sarma.

Gundas būdā visi iemītnieki bija mājās: dažs sēdēja uz lāviņas, dažs uz klona. Uomi zvilnēja uz aļņa ādas, kas viņam aizstāja gultu.

Piepeši zvērādu aizkars, kas sedza ieeju būdā, sašūpojās, un pa spraugu pabāzās brūns lāča purns.

Sievietes un bērni spiegdami metās uz otru būdas galu. Tektu norāva no sienas šķēpu, un Uomi sagrāba smago kaujas milnu.

Lācis atsvieda aizkaru sānis, izslējās uz pakaļkājām … un sāka smieties visā rīklē.

Zem lāča galvas rēgojās spalvaina, apaļa seja, pluskainas uzacis un milzīga mute, apaugusi ar ūsām un bārdu.

Izbiedētās sievietes ieraudzīja Urhatu, pārlieku apmierinātu ar savu joku.

Urhatu zvaigāja tik aizrautīgi, ka ari visi būdas iemītnieki nespēja valdīt smieklus. Smējās vīrieši un sievietes, smējās, klepodams un mādams ar roku, vectēvs Aza. Pat mazie bērni, pirmiņ izbijušies, pārstāja raudāt un priecājās līdz ar citiem.

Izsmējušies tiku tikām, saimnieki apsēdināja ciemiņu pie pavarda un sāka uzcienāt viņu ar žāvētām zivīm. Viesis ēda ar gardu muti, bet saimnieces no kādiem slepeniem krājumiem salūkoja vēl podiņu medus, lai viesa cienasts būtu saldāks.

Urhatu bija jautrs. Smiedamies viņš atbildēja uz jautājumiem, pavēstīja dažādus meža jaunumus, pastāstīja par šausmīgo vētru, kas vasaras beigās plosījusies Klinšu Plaisā un nolauzusi mežā daudz priežu.

Urhatu tikai neieminējās ne pušplēsta vārda, ka negaiss uznācis tieši tajā laikā, kad pie viņa pasērst atbraucis Pižmu.

Otrā dienā Urhatu uzņēma valodas par lāču medībām. Viņš esot uzokšķerējis mežā biezos vēja sagāztos kokos lāča midzeni. Urhatu aicināja jaunekļus uz turieni iet kopā un izcelt zvēru no migas. Lai jaunie pamācoties no veciem lāču medniekiem.

— Uomi ies līdzi, — Uomi sacīja.

Viņš jau iedomājās par jaunu lāča zobu pakariņu virkni.

Tektu kā atbalss atkārtoja to pašu.

—           Nē, — iebilda Uomi. — Uomi grib pats dabūt lāča nagus un zobus.

Tektu noklausījās Uomi vārdos klusēdams, noliecis galvu, un tad pēkšņi ierunājās strikti un noteikti:

—           Dabu dēls ies pēc lāča zobiem, bet Tektu, Gundas dēls, sargās viņu no lāča nagiem.

Gunda paskatījās uz savu pirmdzimto tik mīļi, kā vēl nekad uz viņu nebija lūkojusies.

Norunāja doties ceļā jau nākamajā dienā un sāka gatavoties medībām. Ieroču noliktavā lāču duršanai salūkoja divus ozolkoka šķēpus ar asi uztrītu galu. Paņēma arī divus citus smagus šķēpus. Maisā ielika žāvētas zivis.

Urhatu aizgāja pārnakšņot pie Pižmu, bet, tikko svīda maza gaismiņa, viņa lāča galva jau parādījās pie Gundas mitekļa zvērādas aizkara.

—           Uomi, taisies! — ierēcās milzis, nopurinādams sniegu no kažoka.

Brāļi pielēca kājās un izlīda ārā, kur jau atradās vakar vakarā noliktie ieroči un somas. Visi trīs piesēja pie kājām luģes un virknē cits aiz cita aizslēpoja tieši pāri ezeram.

jāglābj Uomi

Nepagāja ne divas stundas kopš mednieku aiziešanas, kad Naja aizelsusies atdirba mājās un pasauca Gundu ārā.

Tur, aiz būdas, bikli žūrēdams apkārt, stāvēja Garru, ko aiz rokas turēja Kunja. Garru izskatījās pavisam apmulsis. Viņš, acīm redzot, no kaut kā baidījās un reižu reizēm paglūnēja uz to pusi, kur rēgojās Pižmu būdas jumts.

Tikko pienāca Gunda, Kunja paraustīja brāli aiz piedurknes:

— Pastāsti! Pastāsti visu, ko dzirdēji!

Garru stostīdamies sāka runāt. Viņa valoda bija saraustīta un juceklīga. Tomēr stāstītā jēgu varētu pateikt tā.

Jau vasarā, pēc Mandru apbedīšanas, viņš vedis vectēvu Pižmu sērst pie Urhatu. Pižmu stāstījis Urhatu, ka baidoties Uomi: Uomi esot viņam naidnieks, sagrābis zizli, kurā apvārdota Pižmu vecā slimība. Pižmu lūdzis draugu, lai palīdzot un paglābjot no Uomi. Pēc tam viņi likuši vecajai Refai burt un pareģot.

Plosījies šausmīgs negaiss ar niknu pērkonu. Refa aizvedusi Pižmu savā alā. Tur vecā zīlējusi viņam ūdenī un pasacījusi, ka Uomi varot dabūt galu lāča nagos, ja vien pazaudētu apvārdoto nazi. Urhatu apsolījis Pižmu sameklēt tuvējā mežā lāča migu, kur nolicies uz ziemas guļu pats lielākais zvērs. Visu rudeni Urhatu staigājis pa lāča pēdām un izokšķerējis, kur tas apgūlies.

Pie paša midzeņa uz sausiem egļu zariem Urhatu atradis lāča vilnas kušķi. Urhatu paņēmis vilnu un aiznesis mātei. Refa apvārdojusi vilnu un pasacījusi: lācis ta- gadiņ esot apburts. Sastapšot Uomi — tas iepazīšot lāča nagus.

Urhatu iebāzis apvārdoto vilnu azotī un atnācis uz Ku- Pio-Su vedināt Uomi medībās. Urhatu, nakšņodams Azas būdā, pabāzis Uomi pagalvī lāča vilnu. Un tad Uomi pašam sagribējies iet uz apvārdoto midzeni. Vakar vakarā, taisoties uz medībām, Urhatu pamanījies izvilkt no Uomi mantu maisa paslēpto dunci.

Šonakt Garru uztrūcies no miega un izdzirdis: vecie vīri čukstus apspriežas. Viņš izlicies aizmidzis, bet visu dzirdējis. Urhatu stāstījis par lāci un par to, kā viņam izdevies izvilkt no Uomi maisa apvārdoto nazi.

Garru pievērtiem plakstiem uzmanījis večus un nolūkojis, ka Urhatu atdod dunci vectēvam. Pižmu ilgi smējies un paslēpis nazi zem sava pagalvja.

«Tagadiņ nebaidies,» sacījis Urhatu. «Lācis nogalēs Uomi. Bet, ja nenogalēs, tad to izdarīs pats Urhatu.»

Vecie vīri aizmiguši, bet Garru ilgi palicis nomodā un domājis garu domu. 2ēl bijis Uomi, bet viņš nezinājis, ka lai glābj. Aizmidzis vēlu. Pamodies — būda tukša! Arī Pižmu nezin kur aizgājis.

Pārnākusi Kunja un sākusi uzpūst uguni. Garru izstāstījis māsai visu, ko dzirdējis. Kunja pieskrējusi pie vectēva guļvietas un izvilkusi apvārdoto Uomi dunci. Sagrabusi brāli aiz rokas, un viņi abi jozuši uz Gundas māju …

Gunda stāvēja ne dzīva, ne mirusi:

— Kur nazis?

Garru klusēdams atdeva viņai bronzas dunci. Gunda sagrāba nazi un paslēpa to uz krūtīm. Pēc tam steidzās modināt visus vīriešus: — Celieties! Skriesim glābt Uomi! Viņa aizjoza arī pie Karūsas un sacēla kājās jauniešus viņa vecās sievas mājā. Paķert ieročus varēja vienā mirklī. Drīz vien apbruņoto ļaužu pūlis jau skrēja pa slēpju sliedēm, dzīdamies pakaļ viltīgajam Urhatu.

pie lāča midzeņa

Urhatu atveda Uomi un Tektu vējlaužu mežā. Viesuļvētra bija šeit izgāzusi ļoti daudz vecu koku. Tie gulēja vēl pavisam zaļi, ar nenobirušām skujām. Kādā vietā lauzma bija sevišķi bieza. Koki gulēja ar galotnēm uz vienu pusi, sakrituši cits uz cita, jukjukumis, tā ka likās — kāds milzis šeit nokrāvis diženu malkas strēķi.

Taciņa, pa kuru Urhatu bija soļojis ne vienu reizi vien, aizveda brāļus pie izgāztiem kokiem, kas bija sakrituši ar galotnēm pret ziemeļiem. Ar saknēm izrautie stumbri bija pacēluši gaisā lielus velēnas gabalus, kas šur tur rēgojās kā milzīgas smilšu sienas.

Taciņa beidzās starp divām eglēm, kas gulēja blakām. Egļu saknes, sazarojušās mālainajā velēnā, veidoja it kā vārtus.

— Šeitan! — Urhatu čukstēja un rādīja ar pirkstu ejā starp abam eglēm.

Tur, sniega kupenā, kas klāja egļu apakšējos zarus, rēgojās apaļš, dzeltens, lāča karstās elpas izkausēts plankums.

Turpat sānos atradās caurums — ieeja midzenī.

Urhatu lika brāļiem nostāties šeit un gaidīt, bet pats aizgaja pie otra cauruma, lai no turienes pabiedētu lāci.

Uomi sagatavoja lāču šķēpu, iesprauda kāta galu sniegā, bet asmeni pagrieza pret midzeni. Tektu arī satvēra smago lāču šķēpu dūrienam un nostājās līdzās brālim.

Pagāja pāris minūšu, kas Uomi likās vesela mūžība. Pēkšņi ierēcās zvērs. Urhatu biedēja lāci, dauzīdams pa koku saknēm ar smago šķēpu. Midzeņa dziļumā kaut kas dobji nosēcas, un tieši pretim Uomi no sniega iznira lača galva.

Uomi gatavojās triekt šķēpu lācim krūtis, bet zvērs pakāpās atpakaj un atkal pazuda midzenī. Pēkšņi atskanēja izmisuma pilns Urhatu kliedziens. Varēja dzirdēt kņadu, brīkšķēja zari, lācis rūca, un Urhatu mežonīgi vaimanāja.

Uomi pakampa šķēpu un metās palīgā. Urhatu gulēja augšpēdu, un viņam virsū uzzvēlies plosījās satracinātais meža saimnieks. Turpat sniegā gulēja asinīm notrieptais un salauztais lāču šķēps.

Saniknotais zvērs ar nagiem plosīja zemē nogāzto ienaidnieku un, likās, nemanīja nekā cita kā vien guļošo Urhatu. Uomi pieskrēja zvēram cieši klāt un atvēzējies ietrieca tā krūtīs šķēpu. Trieciens bija tik spēcīgs, ka ozolkoka šķēps dziļi iedūrās lāča miesās. Zvērs metās uz priekšu ar tādu sparu, ka šķēps pārlūza. Lācis sagrāba nolauztā kāta galu ar abām ķetnām, it kā pūlēdamies izvilkt to no brūces.

Uomi atlēca sānis un iegrūda roku somā, lai izvilktu dunci.

Dunča nebija …

Uomi bija palicis bez ieroča satracinātā, ievainotā zvēra priekšā!

Bet lācis nemetās virsū Uomi. Viņš nolieca galvu un piepeši saļima, ar visu smagumu uzgāzdamies virsū Urhatu. Asins strūkla izšļācās no zvēra rīkles un tecēja pār Urhatu galvu.

Šajā mirklī piesteidzās Tektu un trieca lācim ar šķēpu. Šā dūriena vairs nevajadzēja: Uomi šķēps bija pāršķēlis lāča sirdi.

Vēl dažas reizes noraustījies, lācis izkāra mēli un sastinga.

—    Dzer asinis, Tektu! Dzer, kamēr karstas. Tavs dūriens!

—     Nē, — Tektu sacīja. — Tavs šķēps nogalināja. Tavs šķēps — tavas asinis!

Uomi noliecās, samērcēja asinīs plaukstas un aplaizīja.

Tajā brīdī ievainotais sāka stipri vaidēt. Brāļi ķērās pie lāča, lai atbrīvotu Urhatu. Pinkainis bija smags. Medniekiem vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, lai pavilktu sānis lielo zvēru.

Saplosītā Urhatu izskats lika viņiem nodrebēt. Lācis ar nagiem bija noplēsis viņam ādu no pakauša un galvvidus un novilcis asiņaino skalpu pār mednieka pieri un acīm līdz pat virsdegunei. Lāča nagi bija saplēsuši ari kažoku, un šķērsām pāri krūtīm rēgojās vairākas dzijas brūces.

Tektu pacēla Urhatu galvu un uzstiepa noplēsto ādu vecajā vietā. Pēc tam viņš ar sniegu sāka tīrīt asinīm noplūdušo Urhatu seju. žēls kunkstiens izlauzās no Urhatu krūtīm. Viņš bija vēl dzīvs par spīti briesmīgajām brūcēm. Asiņu zudums bija laupījis viņam spēkus. Uomi apbēra plēstās brūces uz krūtīm ar irdenu sniegu. Urhatu pieklusa, ar pūlēm vilka dvašu un viebās aiz sāpēm.

—    Ar mēli! Ar mēli vajag! — viņš iegārdzās.

Tektu sāka laizīt brūci.

—           Palaid mani! — Uomi sacīja, pastumdams brāli nostāk. — Ļauj arī man!

Viņš nometās uz ceļiem un sāka aplaizīt dziļās brūces, izstiepjot plēsumu malās sačokuroto ādu. Viņš laizīja cilvēka un zvēra asinis, kas bija sajaukušās, tā paņemdams sev zvēra un cilvēka vareno spēku.

abi divi dzīvi

Aiz muguras iebrikšķējās krūmi. Starp koku tumšajiem stumbriem parādījās skrejošu cilvēku bars. Visiem pa priekšu joza Karūsa, tam nopakaļ Uomi bārdainie tēvabrāļi, bet aiz tiem jaunekļi, apbruņojušies ar visu, kas vien gadījies pie rokas.

—           Vai dzīvs, Uomi? — Karūsa kliedza, iztālēm vicinādams rokas.

—    Uomi dzīvs! Bet Urhatu …

Ļaudis barā brīnīdamies bez elpas ielenca nesenā cīniņa vietu. Visi ar šausmām raudzījās uz asinīm noplūdušo beigto lāci un ievainoto Urhatu.

—    Kurš nokāva? — Karūsa jautāja.

—           Uomi, — Tektu atbildēja. — Urhatu gulēja lācim apakšā.

—           Nu, tā viņam ari vajadzēja! — ar dusmām sacīja Karūsa.

Un tad visi cits caur citu aizgūtnēm sāka stāstīt, ko zināja par Urhatu un Pižmu ļaunpratīgajiem nodomiem.

Notikumu ar dunci un Refas buršanu attēloja ar sevišķu sašutumu.

Tas bija slepkavības mēģinājums un neģēlīga zādzība, bet zādzība Ku-Pio-Su kopienā bija gandrīz nedzirdēts noziegums.

Karūsa izvilka no somas bronzas dunci un sirdīgi atvēzējās ar to pret Urhatu.

—    Ņem, Uomi! — Karūsa sacīja. — Nogalē viņu pats.

Uomi paņēma nazi un klusēdams palūkojās uz Urhatu.

—    Nogalini! —Urhatu iegārdzās.

Uomi paskatījās uz Urhatu gandrīz ar žēlumu.

—           Nē, Uomi neaiztiks Urhatu! Uomi saradojies ar viņu: Uomi tikko laizīja Urhatu asinis. Tagad Uomi nesāks izliet Urhatu asinis. Pats Dabu sodījis Urhatu. Nevis lācis nogāzis viņu pie zemes, viņu nogāza Dabu.

Urhatu izbrīnījies raudzījās uz ienaidnieku, kurš nevēlējās viņam atriebties.

—    Kurš tevi samācīja? — bargi noprasīja Karūsa.

—    Pižmu, — neskanīgā balsī atbildēja Urhatu.

Ļaudis stāvēja apkārt ciešā lokā. Urhatu aizmiedza acis,

lai nebūtu jāraugās tik daudzās naidīgās sejās, kurās atspoguļojās dziļa nicināšana un nosodījums.

—           Aiznesīsim Urhatu uz Klinšu Plaisu, — Karūsa sacīja, — lai tur gaida nāvi. Lāča nagu plēstās brūces ne- aizdzīst.

—           Nogalē… — tikko dzirdami iečukstējās Urhatu, uzmetis skatienu Uomi, un atkal nolaida plakstus; viņš ar katru brīdi kļuva aizvien vārgāks.

Mednieki klusītiņām apspriedās, kā būtu labāk nest. Karūsa sacīja: vispirms jāaizejot līdz upei, bet no turienes viņš ceļu zinot.

Jaunekļi uz ātru roku pataisīja nestuves. Ar pūlēm noguldīja uz tam smagnējo Urhatu, un drūmais gājiens klusēdams sāka virzīties uz upes pusi.

—    Uomi, — uzbilda brāli Tektu, — paņemsim nagus!

Viņš pamāja uz lāča pusi. Tektu izvilka no somas krama nazi, bet Uomi savu bronzas dunci, un, kamēr Tektu paspēja tikai pāršķelt ādu apkārt lāča labajai ķetnai, Uomi jau bija nogriezis visu kreiso ķepu ar garajiem, līkajiem nagiem. Tektu sajūsmināts skatījās uz asi trīto asmeni, kas gaužām viegli tika galā ar savu uzdevumu.

Uomi ātri nošņāpa abas ķetnas un sāka griezt nost lāča galvu. Tektu palīdzēja nodīrāt lāča galvai ādu un nolocīt lo uz leju gar kaklu.

Pabeiguši darbu, brāļi salika nogrieztās ķetnas un galvu maisos un metās pakaļ nestuvēm, ko viri stiepa gausā solī.

Ar slēpēm viņi abi tika ātri uz priekšu pa sniegā iemīdīto nolaideno taku. Viņi jau gandrīz bija panākuši gājienu, kad pēkšņi spalgs sievišķa kliedziens pāršķēla salto gaisu. Pretim ar paceltām rokām skrēja sieviete. Viņai aiz muguras varēja manīt vēl dažus vīrus un sievas. Sievietes vaimanāja skaļā balsi.

—    Uomi! Uomi! — viņas kliedza.

—      Māte! — iesaucās Tektu un joza garām gausajam gājienam.

Uomi skrēja viņam pakaļ.

Tā patiešām bija Gunda. Viņa nebija spējusi gaidīt baisās vēstis un nolēmusi pati doties pa mednieku pēdām.

Kopā ar viņu skrēja Naja un vēl dažas sievietes. Baltais medību suns, kā allaž, sekoja Najai pa pēdām. Drīz sievietēm piebiedrojās trīs pusaudži, kuri paķēra no mājām lokus un piesēja mednieku luģes. Kad Gunda steidzās garām Pižmu būdai, pienāca Kunja un Garru un tāpat nosprieda, ka iešot līdzi Gundai.

Sievietes steidzās žigli. Daudzu ļaužu kāju un slēpju nomīdītā taka bija pietiekami cieta. Bars, iegriezies no upes krasta mežā, uzdūrās uz nestuvēm, kas nāca gausā solī.

—       Nes Uomi! — pusaudži iebrēcās, un tūliņ atskanēja satricinošais kliedziens, kas piespieda gājienu apstāties.

Vaimanāšana vienā mirklī apklusa, kad sievietes ieraudzīja abus dvīņu brāļus skrējām pretim.

—       Dzīvs! Dzīvs! — kliedza visapkārt, un Gunda priecīga, vēl asarās mirkstošiem vaigiem, metās Uomi apskāvienos.

Tektu klusēdams stāvēja līdzās un gaidīja. Viņam tā gribējās, lai māte paraudzītos arī uz viņu.

Gunda piepeši palaida Uomi un izbijusies atskatījās.

—    Bet Tektu? Kur ir Tektu?

—       Te viņš ir, — klusu ieminējās Tektu, satverdams mātes rokas.

—       Abi divi dzīvi! Abi divi dzīvi! — viņa iešņukstējās, nezinādama, uz kuru dēlu raudzīties.

Lēnām pienāca pārējie. Nestuves nolika zemē. Sākas iztaujāšana un garu garā stāstīšana, kā viss noticis.

Urhatu gulēja kā miris, aizvērtām acīm. Viņš vēl joprojām elpoja, kaut arī bija iekritis nesamaņā.

Šeit ļaužu bars sadalījās. Sievietes kopā ar dvīņu brāļiem un pusaudžiem griezās atpakaļ uz Ku-Pio-Su, parejie aiznesa Urhatu uz Klinšu Plaisu.

Pa priekšu soļoja Garru un Karūsa. Viņi rādīja ceļu.

kurš aizstāvēs?

Pižmu drebēja.

Uomi atgriezies sveiks un vesels. Sabiedrotais un draugs Urhatu — pie miršanas. Visi sazvērnieku nodomi atmaskoti. Pats Dabu pavisam atklāti uzmeties Uomi par aizgādni, satriecis un aizmēzis visus vecenes lāstus un ļaunās burvestības, no kurām tā baidījās tuvie un tālīnie kaimiņi. Pižmu visvairāk šausminājās par to, ka tik noslēpumaini pazudis apvārdotais duncis, kuru viņš bija noglabājis zem sava pagalvja.

Garru cieta klusu, un Gunda apsolīja Kunjai, ka nevienam neatklāšot viņas noslēpumu.

Viss Ku-Pio-Su ciemats dūca šausmīgā sašutumā pret Pižmu. Uzzinājuši par sazvērestību pret Uomi un dunča zādzību, 110 Pižmu atkrita pat tie, kuri līdz šim atbalstīja mednieku vecāko.

Jau pirmajā dienā pēc Gundas dēlu atgriešanās līdz Pižmu ausīm aizskanēja Hodžas dziesmas, ko aklais sirmgalvis sacerēja par godu Uomi. Ļaudis barā staigāja pakaļ dvīņu brāļiem un reizi pēc reizes prasīja, lai viņi pastāstot, kā pieveikuši nikno midzeņa iemītnieku un kā izjaukuši naidnieku slepenos nodomus.

Pižmu drūms un nomākts kvernēja būdā. Par visu notikušo viņš bija uzzinājis jau iepriekšējā dienā: Kunja — vēl spilgto iespaidu varā — izstāstīja mājiniekiem par Uomi brīnišķīgo uzvaru un Urhatu kaunu.

Pižmu tikai noprasīja:

—    Bet kur Garru?

—    Kopā ar vīriem aiznesa Urhatu uz Klinšu Plaisu. Urhatu taisās pie veļiem.

Pižmu sabozās un apklusa. Līdz vēlai naktij viņš kver-

nēja viens pats. Mājinieki aizgāja paklausīties Hodžu, kā arī Tektu un Najas bezgalīgos stāstus.

Garru pārnāca otrā dienā. Viņš pat neuzmeta skatienu vectēvam un tūliņ kaut kur aizgāja.

Pret vakaru vectēvs Pižmu izgāja ārā. Viņš aizvilkās līdz ciemata nomalei palūkoties uz to pusi, kurp tik nesen bija aizgājis Urhatu ar dvīņiem. Bet šeit vecais vīrs vēl asāk izjuta savu vientulību. Sievietes, viņu ieraudzījušas, novērsās. Vīrieši, pamanījuši vecāko iztālēm, uzgrieza viņam muguru un lavījās projām. Meitenes piegrūda cita citai ar elkoni un čukstējās.

Divi sirmgalvji, kuri sēdēja pie būdas, zemu nodūra galvu un pūlējās neskatīties uz vecāko. Viens pat aizmiedza acis un pēc tam aizklāja seju plaukstām.

Nomaļus aiz būdām Pižmu pamanīja dvīņu brāļus un kopa ar viņiem Karūsas dēlus. Viņi dīrāja nogalināto lāci un taisījās zvēru uzšķērst. Turpat stāvēja arī viņa mazdēls Garru.

— Arī viņš ir kopā ar tiem! — Pižmu nočukstēja.

Sagumis viņš aizvilkās mājās un vairs nerādījās laukā.

Vakarā vecie vīri sanāca kopā pie Azas. Viņi nebija sarunājuši, pulcēšanās notika pati no sevis. Sirmgalvji nespēja nosēdēt mājās. Neapjausts nemiers dzina viņus aiziet pie kāda cerībā, ka varbūt kļūs vieglāk ap sirdī.

Ku-Pio-Su ciematam uzbrukusi nelaime. Tas, kuru viņi atzinuši par vecāko, zaudējis ļaužu cieņu. Vecākais paliek vecākais, tur nekā nevar grozīt, tāpat kā neviens nevar padarīt īsāku vai garāku savu augumu. Vecākums — tas nav amats. Pižmu joprojām paliek vecākais, par spīti visam notikušajam. Bet tā jau ir īsta nelaime. Vecākais, kurš zaudējis cieņu, vairs nav nekas. Kopiena zaudējusi savu vadoni, vadītāju.

Vecie vīri sēdēja uz klona apkārt Azas ugunskuram un klusēja. Tikai retumis kāds izmeta pa vārdam un atkal apklusa.

Par ko lai runā?

Ar vārdiem slikti padarītu darbu nevar vērst par labu. Vajadzētu rīkoties, bet tavu nelaimi — neviens nezināja, kas darāms.

Nav vadoņa. Kas aizstāvēs Ku-Pio-Su, ja uzbruks posts un bēdas?

Aza arī cieta klusu. Viņš tikai reizi pa reizei zobgalīgi pažūrēja uz satriektajiem sarunu biedriem. Vairāk nekā puse no tiem jutās pavisam nelāgi, tāpēc ka vēl nesen bija draudzējušies ar Pižmu.

Tomēr Aza ne tikai klusēja vien. Viņa rokas bija aizņemtas ar darbu. Viņa priekšā uz lāviņas atradās divdesmit milzīgi nogalinātā lāča nagi. Uomi ar krama īlenu bija izurbis nagos caurumus, un Azam vajadzēja tikai savērt nagus virknē. Sirmgalvis ņēma tos pēc kārtas un katru uzvēra īsā cīpslā. Pēc tam salūkoja stipru, bet tievu siksnu, apmeta ap kaklu un pamērīja, vai iznāks plata kakla rota, un sāka siet nagus pie siksnas. Sēja ne jau kā pagadījās: pašus lielākos nagus — vidū, mazākos — gar virknes malām. Pats vidus palika brīvs. Te atstāja vietu, kur piesiet četrus ilkņus, kas bija izrauti no lāča žokļiem.

Kad kakla rota bija gatava, Aza jautri palūkojās uz savu roku darbu, un viņa acis iezvīļojās.

— Vecie vīri, — atskanēja viņa labsirdīgā balss, — te ir lāča nagu un zobu rota! Uomi pārnesa šos nagus un šos zobus! Viņš pasargās Ku-Pio-Su! Uomi, Lielā Dabu dēls! …

izdzīta no mājas

Otrā dienā, par spīti salam, Ku-Pio-Su sākās dzīres. Būdas priekšā dega liels ugunskurs, un sievietes cepa uz iesmiem uzspraustus lāča gaļas gabalus. No ugunskura izgrāba ogles, uz oglēm salika māla podus un kausēja biezo zemādas tauku kārtu.

Kad gaļa bija izcepusies, sievietes sāka aicināt visus uz mielastu. Viņas skaļā balsī sauca:

—    Ēstu! Estu! Estu! …

No visām būdām līda laukā ļaudis un nesteigdamies nāca pie ugunskura. Katrs saņēma savu tiesu. Ar smago lāci varēja krietni pamieloties viss ciemats.

Tikai Pižmu neviens neaicināja. Ja vecākais slimības dēļ pats nespēja atnākt uz mielastu, pēc paražas viņam tomēr aiznesa labāko gaļas gabalu. Parasti ar cienastu sūtīja jaunās sievietes, pa vienai no katras mājas.

Šoreiz neviena nebija ar mieru nest vecākajam gaļu.

Beidzot pasauca Kunju, un Pižmu vecākā vedekla pasniedza meitenei iesmu ar uzspraustu cepeša gabalu.

—    Aiznes vectēvam! — vedekla pavēlēja.

Kunja piesarka, un viņas pastieptā roka atkal noslīga lejup.

—   Neiešu! — viņa sacīja.

Ar varītēm meiteni pierunāja.

Kunja gāja nelabprāt, pa ceļam mulsumā apstādamās, un beidzot, saņēmusi dūšu, iegāja būdā.

—   Vecotēv, tev atsūtīja!

Viņa pastiepa vectēvam lāča cepeti.

Pižmu uzreiz nesaprata.

—       Kas atsūtīja? — viņš, saraucis uzacis, ņemdams gaļu, jautāja.

—   Visi. Viss ciemats mielojas.

—   Kā — vai tad neviena cita nebija ko sūtīt kā vien tu?

—   Neviena nebija, — Kunja tikko dzirdami izdvesa.

—   Kādi svētki? Kas tā par gaļu?

—   Lāča gaļa, — Kunja čukstēja. — Uomi nogalējis.

Tikai tagad vecais vīrs aptvēra savu kaunu. Viss ciemats svin viņa ienaidnieka uzvaru, bet viņam kā pēdējam atsūta žēlastības dāvanu.

Pižmu aiz niknuma nobāla un pēkšņi izslējās visā milzīgajā augumā.

—       Ārā! — viņš iebrēcās nelabā balsī, un gaļas gabals kopā ar iesmu triecās pret meitenes galvu. — Nositīšu! — viņš rēca, saniknots vēl vairāk tālab, ka Kunja paspēja izvairīties no sitiena.

Vecais uzlēca uz lāviņas un norāva no sienas šķēpu, kas tur karājās.

Kunja metās priekšnamā un pa galvu pa kaklu izskrēja no būdas.

Viņa dzirdēja, kā sienā ietriecas sviestais šķēps un kā aiz muguras dārd saniknotā veča balss:

— Skrien pie sava Uomi! Ja nāksi atpakaļ, nositīšu!

Kunja šausmās joņoja cauri visam ciematam. Meitenei šķita, ka vectēvs dzenas viņai pa pēdām.

Tikai pie Azas būdas viņa atskatījās. Vectēva nekur nebija.

Drebēdama kā drudzī, meitene ieskrēja būdā un, skaļi raudādama, metās pie Gundas.

—           Nokaus! Nokaus! — viņa kliedza. — Tūdaliņ atnāks šurp!

—     Kas nokaus? Kas tev lēcies? — Gunda taujāja.

—    Vectēvs! Pižmu! Grib nokaut!

—    Kālabad nokaut?

—           Par lāča galu. Mani sūtīja. Aiznesu, bet viņš ar šķēpu. Aizsvieda garām . ..

Tikai tagad Gunda atskārta, kas īstenībā noticis.

—           Nevajadzēja sūtīt, — viņa sacīja. — Viņš domā, ka gribējuši izsmiet.

—    Viņš ir zvērs! Zvērs! — meitene šņukstēja.

Gunda mierināja Kunju kā mācēdama.

—           Pagaidi, es paskatīšos, — Gunda sacīja, palūkojās ārā un turpat priekšnamā vēl uzsauca: — Viņa nekur nav! Nav nemaz iznācis no būdas.

—           Viņš šurpu nenāks, — atskanēja Azas balss. — Nobīsies. Uomi neļaus darīt pāri.

Kunja pamazītiņām atguvās. Viņa dziļi nopūtās un pateicībā uzlūkoja sirmo Azu. Salīdzinājumā ar briesmīgo vectēvu viņš meitenei likās tik labsirdīgs — par spīti pikti izpūrušajām uzacīm.

Ciemiņi un saimnieki sēdēja juku jukām. Mielojās klusēdami, lēnām nokozdami gaļu pa mazam kumosiņam.

Kunja sēdēja maliņā un, aizmirsusi visu, klusēdama raudzījās uz Uomi.

—    Kunja, kālab tu neēd? — viņai jautāja.

Kunja nodrebēja un sāka raudāt.

Gunda pastāstīja, ka vectēvs izdzinis meiteni no mājas un sviedis viņai ar šķēpu.

Kunja pēkšņi iekliedzās skaļā balsī:

—    Neiešu, neiešu pie vectēva! Teica — nokaušu!

Visi sāka mierināt meiteni. Gunda sacīja, lai viņa nebaiļojoties. Šodien vecais nikns, rīt aizmirsīšot.

Kunja negribēja nevienā klausīties.

suaminti

Izdzinis no būdas mazmeitu, Pižmu grīļodamies aizvilkās pie guļvietas. Mežonīgā dusmu lēkme bija laupījusi viņam spēkus. Niknumu nomainīja grūtsirdība. Smagi dvesdams, turēdams roku pie krūtīm, viņš ar pūlēm uzsvempās lāviņā un smagi atkrita uz kažokādām apklātās guļvietas.

Galvā dūca, asinis tukstēja, ausīs šņāca; vecākajam šķita, ka viņš iegāzies purva slīkšņā un jau iestidzis dum- brājā līdz kaklam.

Viņš iegrima smagā nemaņā.

Pižmu atžirba tikai otrā rītā. Sirds smeldza. Dīvaini — viņš atcerējās, ka noticis kaut kas ļauns, taču nekādi nevarēja atgādāties, kas īsti.

Atmiņa atgriezās tikai pamazām. Viņš sēdēja uz lāviņas drūms un nomākts.

Pa to laiku dzīve Ku-Pio-Su ritēja ierastā gaitā. Vīrieši zvejoja zem ledus zivis, ķēra vēdzeles, ar garās kārtīs uzspraustiem žebērkļiem izdurstīja dziļos atvarus, meklēdami ziemas miegā aizmigušos samus. Jaunekļi gāja medībās. Šāva medņus un rubeņus, ar trulām bultām medīja vāveres, izlika slazdus caunām.

Sievietes sēdēja būdās un 110 zvērādām šuva ziemas apģērbus gan vīriešiem, gan pašas sev.

Te uzreiz mierīgo dzīvi pārtrauca nelaimes vēsts.

Sojona mājas jaunekļi pārskrēja no meža, skaļi kliegdami:

— Suaminti! Suaminti!

Ku-Pio-Su ļaudis par suamintiem sauca klejojošos meža cilvēkus. Tā viņi bija iedēvējuši noslēpumainu cilti, kas runāja svešā valodā. Kad zvejnieku ciltis, nākdamas no dienvidiem, apmetās uz dzīvi šeit, ziemeļu apgabalos, viņi visur sastapa šos klejotājus. Klejojošie meža ļaudis pārtika vienīgi no putnu un zvēru gaļas. Sie ļaudis nelielām ordām mūžīgi klaiņoja no vienas vietas uz otru, meklēdami bagātus medību apgabalus.

Viņi neiekārtoja pastāvīgus ciematus, bet īslaicīgajās apmetnēs no koku zariem savija divas trīs nelielas teltis. Ziemā viņi mitinājās zemnīcās.

Tikko tuvākajā apkārtnē vairs nevarēja neko lielu nomedīt, orda atstāja apmetni un pārcēlās uz citu apvidu.

Turpretim zvejnieki mitinājās daudz lielākos ciematos, ko uzcēla zvejai ērtās vietās — upes salās vai pie ezeriem, kur netrūka zivju.

Zvejnieki visur aizdzina suamintus tālāk no saviem ciematiem. Pareizāk — suaminti paši aizklaiņāja mežu biezokņos, kur zvejnieki viņus netraucēja.

Suaminti tikai paretam tuvojās lielo upju krastiem. Ku- Pio-Su ciematā par viņiem nedzirdēja gadiem ilgi. Tomēr reižu reizēm suaminti no jauna sāka klaiņot ciemata apkārtnē.

Par klejotāju parādīšanos liecināja ne tikai nejaušas sastapšanās. Suaminti nekautrēdamies pievāca lamatās iekritušos zvērus un reizēm aizstiepa arī pašus slazdus un cilpas.

Bija gadījumi, kad viņi nolaupīja bērnus un sievietes. Tāpēc zvejnieki klejotājus nīda vēl jo vairāk. Klīda neticamas, taču neatlaidīgas valodas, ka viņi esot cilvēkēdāji un aprijot ikvienu, kas krītot viņu rokās.

Šoreiz suaminti bija uzbrukuši vienam no Sojona sievas Arras dēliem. Agrā rītā jaunais Sojons bija aizgājis pārbaudīt izliktos slazdus un vairs nepārnāca. Kad uzausa gaisma, biedri gāja meklēt pazudušo. Slazdu izlikšanas vietas visiem bija labi zināmas. Pēc ilgas meklēšanas jauno Sojonu atrada pie tālīnajām lamatām. Asiņainajā ķermeni rēgojās vairākas dūrienu brūces.

Mednieku bija nogalinājuši un aplaupijuši. Aiznesuši visu: zvērādu apģērbu, apavus, medību somu un ieročus.

Sojona brāļi uzmanīgi aplūkoja slepkavu pēdas. Pieredzējušie pēdu dzinēji uzreiz pamanīja, ka te bijuši vismaz deviņi cilvēki. Viņi aizgājuši dziļāk mežā, projām no upes. Soļojuši virknē cits aiz cita, ta ka iemīdījuši mazu taciņu.

Sniegā līdzās mirušajam gulēja īss salauzts loks un viena bulta. Loks un rupji apstrādātais bultas uzgalis izkliedēja visas šaubas. Jauno Sojonu nogalinājuši suaminti.

Slepkavu tūlītēja vajāšana bija saistīta ar lielam briesmām. Zvejnieku kopā ar nogalināto bija tikai pieci vīri. Vajadzēja skriet uz ciematu un pulcināt ļaudis.

Viss Ku-Pio-Su ciemats sarosījās kā izurdīts skudru pūznis. Visi, kas spēja nest ieročus, apbruņojās ar šķēpiem, lingām, iesmiem un ozola rungām. Žigli piesēja pie kājām luģes un tāpat skriedami uzvilka siltu apģērbu. Visi taisījās dzīties pakaļ suamintiem.

Kādi divdesmit — paši knašākie jau atstāja ciematu.

— Pagaidiet! — pēkšņi atskanēja Uomi balss, kad ļaužu bars tuvojās Gundas būdai. — Visi nedrīkst aiziet: suaminti ir viltīgi. Uzbruks, kad būsim projām, — kas aizsargās bērnus un mātes?

Karavīri apstājās.

—    Kurš tad lai iet?

—    Ies tie, kuriem žiglākās kajas.

—           Uomi vārdi ir kā medus, — sacīja Karūsa. — Ej un izraugies tos, kuri dzīsies pakaļ suamintiem.

Uomi pienāca un sāka aicināt sānis spēcīgākos un jaunākos.

—    Vecākie paliks Ku-Pio-Su!

Dīvaini, ka neviens nebrīnījās: pats gandrīz par visiem jaunāks, bet viņu paklausa kā sirmu vīru.

—    Viņš taču ir Uomi! . ..

Nemanot jaunais Dabu dēls bija iemantojis sirmgalvju cieņu un bijāšanu. Kopš Pižmu bija kritis kaunā, ciematā vairs nepastāvēja vecākā sirmgalvja vara.

No muguras pienākušie karotāji taujāja:

—    Kālab apstājušies?

Viņiem atbildēja:

—    Uomi pulcina karotājus.

—           Uz mežu ies žiglie skrējēji. Kurš vecāks, paliks sargāt Ku-Pio-Su, — sacīja Uomi.

Visi piekrita, ka tā būšot labāk. Uomi sprieda kā sirmgalvis. Ikviens paklausīgi gāja turp, kur norādīja Dabu dēls. No jaunajiem pēc Uomi pavēles vienīgi Garru vajadzēja palikt ciematā.

—    Garru skrien ātri! — tas aizvainots iebilda.

—           Nekas, — Uomi sacīja. — Arī šeit tavas kājas noderēs. Ku-Pio-Su vajadzīgs vismaz viens žigls skrējējs.

Uomi zemu paklanījās vecajam Sojonam.

—           Lūdzam tevi, Sojon, uzņemies karotāju vadibu!… Kurš no tēviem vislabāk pazīst mežu? — viņš uzrunāja ļaudis.

—    Sojons! — atsaucās vairākas balsis.

—    Kurš visvairāk steidzinās vajātājus?

—    Sojons! Suaminti nozūmējuši viņa dēlu!

Sojons, kurš klusēdams bija sēdējis uz akmens, piecēlās — briesmīgs, spalvām apaudzis, vējā sasarkušu seju:

—    Sojons dzīsies pakaļ slepkavām kā vilks!

Pieredzējušais mednieks jutās glaimots. Uomi bija atzinis viņa tiesības atriebties par nogalināto dēlu, atzinis viņu par labāko taku zinātāju meža biezokņos.

—           Vēl pagaidiet, — Uomi apturēja ļaudis. — Tektu, stiep šurp kaltētās zivis! Vajag paņemt līdzi krājumu ne vienai dienai vien.

Vairāki vīri steidzās talkā Tektu.

Aiz katras mājas Ku-Pio-Su ciematā atradās ziemas noliktava. Tā līdzinājās lielai ērgļa ligzdai. To ierīkoja zemē ierakta staba galā. Noliktavā sabāza kaltētas vai saldētas zivis. Ne vilks, ne lapsa, ne ciematā atklīduši meža pele nevarēja tikt augšā pa stabu pie krājumiem.

Tektu pieslēja pie staba zarainu priedes žuburu un uz- trausās augšā kā pa kāpnēm. Viņš atvēra noliktavu un sāka sviest lejā veselus klēpjus kaltētu zivju. Visi steigšus bāza zivis savās medību somās.

Sojons un Arras dēli devās projām, un trīs desmiti karotāju steidzās viņiem nopakaļ. Visi dega nepacietībā drīzāk nokļūt tur, kur mežā asiņainajā sniega gulēja jaunā Sojona sastingušais ķermenis.

meža karš

Vairākas dienas par aizgājušajiem nebija ne ziņas, ne miņas.

Piektajā naktī ciemata iemītniekus uzmodināja suņu rejas un gaudošana. Suņi ķilkstēja tik nikni, ka ļaudis tvēra ieročus un metās laukā no būdām.

Nakts bija tumša. Pie debesīm, ko klāja smagi mākoņi, neredzēja nevienas zvaigznes. Suņi, sadrūzmējušies barā pie laivu piestātnes, kvenkšķēja uz meža krastu.

Tur kāds staigāja: suņi saoda svešus.

Varbūt ciemata apkaimē atklīduši vilki vai meža ļaudis? Vajadzēja pagaidīt, kamēr uzaust gaisma. Tumsā iet neviens neuzdrošinājās.

Karūsa pavēlēja sakurt ugunskuru:

—    Lai zina, ka mēs neguļam.

Sirmgalvji tagad vairs nekur neiejaucās. Kopš tā laika, kad cilts vecākais bija apkaunojis sevi ar piedalīšanos zādzībā, viņi jutās gaužām apjukuši.

Paši rosīgākie tikai deva padomus savējiem. Neviens no vecajiem vīriem neuzdrošinājās iznākt priekšā un izrīkot visus, kā to bija darījuši agrāk. Vislabprātāk uzklausīja Azas vārdus, bet viņam bija vārgas kājas, un viņš gandriz nekad nenāca ārā no mājas.

Karūsa kā labs ieroču taisītājs un meistars bija iemantojis izveicīga cilvēka slavu.

Viņš it nemanot pārņēma vadību nocietinātajā ciematā.

Pēc nemierīgās nakts Karūsa ar pāris desmitiem vīriešu aizgāja izlūkos.

Uz ezera ledus sniegā rēgojās svaigas pēdas. Bija skaidrs, ka cilvēki pienākuši saliņai diezgan tuvu un pēc tam, kad ciematā sākusies trauksme, griezušies atpakaļ.

—    Izbijušies! Laiduši ļekas vaļā! — Karūsa pasmējās.

Pēdu nospiedumi uz meža pusi atradās tālāk cits no cita.

Pēdu bija daudz. Varēja domāt, ka šoreiz apvienojušās

vairākas sīkas ordas un suaminti, meklēdami labākas medību vietas, sapulcējušies daudz lielākos baros nekā parasti.

Tomēr nosprieda iet pa meža ļaužu iemīto taku un izsekot, uz kurieni tā ved. Bet izlūki nepaspēja noiet ne tūkstoš soļu, kad pēkšņi priekšā ejošos apbēra vesels mākonis bultu.

Karūsas vadītie ļaudis soļoja virknē cits aiz cita, un tāpēc priekšējie nokļuva neizdevīgā stāvoklī. Ienaidnieks viņus aplenca, uzbrukdams ne vien no priekšas, bet arī no sāniem. Suamintu bultas bija sliktas, bet viņi šāva trāpīgi un šajā apšaudē ievainoja vairākus cilvēkus. Vajadzēja ātri atkāpties. Suaminti kliegdami un svilpdami vajāja zvejniekus, kas bēga līdz pašai mežmalai. Izskrējuši no meža, zvejnieki jutās drošāki.

Suaminti bija pieraduši cīnīties, slēpdamies aiz stumbriem, krūmiem vai izgāztiem kokiem. Klajumā viņi jutās nedroši. Viņi neprata uzbrukt ierindā, neatzina nekādu pakļautību un bija raduši rīkoties, kā kuram ienāca prātā.

Šoreiz viņi bija sapulcējušies lielākā skaitā nekā zvejnieki, tomēr neuzdrošinājās iznākt no meža un pamest ierasto aizsegu.

Sākās apšaudīšanās.

Suaminti slēpās aiz mežmalas krūmiem un kokiem. Karūsas vīri atkāpās no meža suamintu bultu lidojuma attālumā un, izvērsušies plašā ierindā, savukārt apšaudīja ienaidnieku.

Tajā laikā žiglais Garru jau joza pa ledu uz Ku-Pio-Su pēc palīgiem, lai gan tur bija palicis maz karotāju, kas spēja cīnīties.

Apšaudīšanās turpinājās diezgan ilgi. Karūsa jau sāka bažīties, ka arī suamintiem atnāks papildspēki. Meža ļaudis kļuva aizvien drošāki, un viens viņu pulciņš saka apiet Zivju Ezera zvejniekus.

Stāvoklis kļuva tik grūts, ka Karūsa jau grasījās atkāpties uz Ku-Pio-Su nocietināto saliņu, kad kaujas gaitā iezīmējās pēkšņs pagrieziens.

Suamintu aizmugurē atskanēja skaļi uzbrucēju kliedzieni. Tur ienaidniekiem no muguras uzklupa Uomi karotāji, kas nāca atpakaļ uz ciematu.

Pēkšņi pārsteigtie suaminti taisījās bēgt, bet viņu atkāpšanās ceļš bija nogriezts. No priekšas viņiem metas

virsū veco vīru vienības bārdainie karotāji. Suaminti nokļuva starp divām ugunīm.

Izglābās tikai tie, kuri cīnījās nomaļus. Pārējos gandrīz visus apkāva.

Karotāji gavilēja, priecādamies par spožo uzvaru. Vecie vīri sajūsmināti apkampa jauniešus, kas bija atsteigusies īstā laikā, un visi, neklausīdamies cits citā, vāvuļoja un stāstīja par saviem varoņdarbiem.

Kad dedzīgā sajūsma pierima, sāka meklēt Uomi. Bet viņa nekur nemanīja.

—    Kur tad Uomi? — nobažījies taujāja Karūsa.

—    Dzīvs vai nogalināts?

—           Dzīvs, dzīvs, — par visiem atbildēja Sojons Vecākais. — Nāk nopakaļ. Palika tur ar diviem ievainotajiem.

—    Drīz pārnāks, — mierināja citi.

Pagāja labs laiks, bet no meža neviens nerādījās.

—           Būs atgadījusies nelaime! — sacīja Karūsa. — Vajag iet un meklēt.

Viss jaunekļu pulks Sojona un Karūsas vadībā devās atpakaļ uz mežu. Viņiem līdzi gāja arī daži no vecajiem.

Tikai stipri sasistie un ievainotie pagriezās uz Ku-Pio-Su pusi, no kurienes viņiem pretim jau steidzās sirmgalvji, bet tiem nopakaļ — sievietes un bērni.

pa suamintu pēdām

Kas bija atgadījies Uomi?

Pirmajā, dienā, kad karotāji uzsāka pakaļdzīšanos, sua- mintus panākt neizdevās.

Vienība ātri aizgāja līdz klajumam, kur bija nogalināts Sojona dēls. Viņa līķis vēl tāpat gulēja mežmalā, bet, kad zvejnieki piegāja tuvāk, no tēva krūtīm izlauzās šausmu kliedziens. Nogalinātajam nebija galvas. Suaminti, acīm redzot, bija atgriezušies, nogriezuši mirušajam galvu un aiznesuši sev līdzi.

Kādu brīdi visi stāvēja kā sastinguši. Pēkšņi klusumu pārtrauca Sojona brēcieni. Viņš kliedza, kratīja šķēpu, draudēja ar dūri un zvērēja bez žēlastības atriebties meža ļaudīm, kuri atņēmuši viņam dēlu.

Pēc tam Sojons pēkšņi pierima un dobjā balsī sacīja:

— Vajag apglabāt…

Visi karotāji piedalījās apbedīšanā. Kopējiem spēkiem izraka lielu bedri. Nogalināto apbēra ar sniegu un no sniega uzbēra arī kapu kalniņu. No augšas to apkrāva ar kritalām un jaunu priežu stumbriem.

Vecais Sojons uzrunāja noras garu un aicināja to sargāt zem paugura guļošos dēla pīšļus.

Ar to apbedīšana beidzās.

Ienaidnieka meklēšana turpinājās līdz pašai naktij. Bija jau pavisam tumšs, kad taka izveda stāvā meža upītes krastā.

Te pēdas nošķīrās uz divām takām. Viena veda tieši lejup, bet otra aizvijās pa kraujas malu un pazuda krūmos.

Sojons un Uomi nolēma apstāties. Tumsā bija grūti dzīt pēdas. Tāpēc nevarēja izlemt, pa kuru taciņu iet.

Kamēr ļaudis iekārtojās apmetnē, Sojons, Uomi un Tektu nolēma trijatā paieties pa vienu un otru taciņu. Vispirms viņi nokāpa lejā pa nogāzi līdz pašai upei. Pēdas pagriezās pa kreisi un veda pa ledu uz to pašu pusi, uz kurieni gāja augšējā taciņa.

Izlūki griezās atpakaļ un gāja pa taciņu krastā. Tikko viņi bija pagāju- šies kādus divsimt vai trīssimt soļus, Sojons izslēja galvu un ievilka nāsīs gaisu.

—    Paod! — viņš sacīja, ar elkoni piegrūzdams Tektu

—    Dūmi! — atsaucās dvīņu brāļi.

Sojons saslapināja mutē pirkstu un pacēla roku virs galvas. Tikko manāma vēja pūsma vilka viņiem tieši sejā.

Izlūki piesardzīgi pagājās vēl mazliet uz priekšu. Drīz viņi nonāca krasta kraujas malā, un šeit viņiem acīs ielāk- tīja spoža uguns. Upes krastā apakšā dega ugunskurs, un viegla dūmu strūkla gausi strāvoja nācējiem pretī.

Līdz suamintu nometnei vēl palika kādi divi tūkstoši soļu. Tad izlūki atgriezās un sacēla kājās karotājus, kas jau bija iesnaudušies. Visi piesardzīgi sāka zagties tuvāk suamintu nometnei.

Sojons ātri atrada kraujā vietu, pa kuru varēja ērtāk nokāpt lejā. No augšas apmetne bija labi pārskatāma.

Apakšā dega ugunskuri. Melnēja egļu zariem noklātās teltis. Varēja redzēt arī sniega būdas, kas līdzinājās lieliem pauguriem. Suaminti ieturēja vakariņas. Smaržoja pēc ceptas gaļas.

Slēpnim tuvākajā ugunskurā meža ļaudis iesvieda sausu zaru klēpi. Iesprakšķējās skujas, un augstu gaisā uzšāvās dzirksteļu kūlis. Uzliesmojusi uguns apgaismoja visu apmetni, un varēja saskatīt, ka zemē iespraustas kārts galā rēgojas matiem apaugusi cilvēka galva.

Sojons iekliedzās, un viņa karotāji metās lejup pa krauju. Pēkšņi pārsteigtie suaminti sāka šaudīties šurpu turpu, meklēdami ieročus, kas mētājās sniegā. Sievietes metās bēgt pa ledu uz pretējo upes krastu.

Sākās nikna kauja.

Zvejnieki, augumā lielāki un spēcīgāki, ātri salauza suamintu pretestību. Satracinātais Sojons nomaitāja ienaidniekus ar ozola vāli, kam galā bija piesiets smags akmens.

Suaminti pajuka uz visām pusēm; ikviens no viņiem domāja tikai par savas dzīvības glābšanu.

atgriešanās

Otrā dienā karotāji piecēlās vēlu. Noguruši pēc tālā gājiena un niknās kaujas, visi bija gulējuši ciešā miegā.

Turpretim stipri satrauktais Uomi neaizmiga līdz rītam. Viņš apstaigāja visu nometni un pārliecinājās, ka suamintu orda te mitinājusies ilgu laiku. Sniegs visapkārt bija stipri nomīdīts. Visur mētājās atkritumi. Uz visām pusēm aizstiepās taciņas.

«Ja viņiem būtu bijuši suņi,» Uomi nodomāja, «tie nebūtu ļāvuši mums piezagties apmetnei nemanot.»

Nākamo dienu vienība aizvadīja tajā pašā nometne. Neviens zvejnieks nebija nogalināts, bija tikai savainotie — trīs no tiem diezgan smagi. Ievainotie, noasiņojuši un zaudējuši spēkus, gulēja teltīs, apsegušies ar zvērādām, kas te mētājās lielā skaitā.

Bez tam otrā rītā atrada lielu, jau nodīrātu alni. Nogurušie ļaudis ar lielu patiku cepa un ēda aļņa gaļu un atpūtās pie ugunskuriem.

Izturīgākie ar Uomi un Sojonu gāja izlūkos pa visām takām, kas veda projām no suamintu nometnes.

Sojons, tikko piecēlies, nolieca kārti un noņēma no tās cilvēka galvu. Viņš pazina dēla sejas vaibstus un rūgti apraudājās. Pēc tam ielika galvu somā:

— Aiznesīšu uz turieni. Nav labi, ka miesas guļ bez galvas!

Izlūkošana vilkās līdz pašam vakaram, tomēr nekā nedeva.

Ceturtajā dienā viens no smagi savainotajiem nomira. Mirušo apraka un virs kapa uzsprauda zizli. Citi ievainotie tiktāl atspirga, ka jau varēja paiet. No rīta karotāji devās atceļā uz mājām, bet ievainoto dēļ vajadzēja vēlreiz pārnakšņot mežā.

Savainotajiem šajā pēdējā pārgājienā klājās sevišķi grūti. Pārtikas karotājiem bija atlicis maz. Visi steidzās uz mājām. Ievainotie drīz vien sāka atpalikt. Sojons ar saviem ļaudīm aizgāja uz priekšu, lai pagūtu apglabāt dēla galvu tajā pašā bedrē, kur jau gulēja mirušā miesas.

Jo ātrāk steidzās priekšējie, jo garākā virknē izstiepās ļaužu pulciņš. Visiem nopakaļ vilkās divi savainotie. Kopā ar viņiem soļoja Uomi. Līdzās gāja jauns karotājs, Hodžas mazdēls, garais Anosu, kas ne soli neatkāpās no Uomi.

Pēkšņi viens no savainotajiem ievaidējās un apsēdās uz izgāzta koka stumbra. Viņam vajadzēja atpūsties. Te Uomi pamanīja, ka visi karotāji jau nozuduši mežā.

Uomi mēģināja kliegt, bet vējš pūta pretim, un biedri viņa kliedzienus nedzirdēja. Neviens neatsaucās.

Tad Uomi aizsūtīja Anosu, lai tas panāk karotājus un pa vēstī, ka jāpagaida atpalikušie.

Vēstnesis laidās skriešus un pazuda takas līkumā. Uomi gaidīja, kamēr ievainotie atpūtīsies. Arī viņš pats jutās visai noguris. Viņa plaksti aizvērās, un viņš nemanot mazliet iesnaudās, kā mēdz snauduļot stipri piekusuši cilvēki.

Kaujas šķēpa kāts bija iesprausts irdenajā sniegā pie labās rokas.

Pēkšņi spēcīgs rungas zvēliens pa galvu piespieda Uomi iekliegties. Kāds metās viņam virsū un nogāza pie zemes. Uomi vēl paspēja ievērot, ka pelēki stāvi uzklūp ievainotajiem. Viņš šāvās uz priekšu un izrāvās no rokām, kas bija viņu sagrābušas, bet otrs sitiens apdullināja jaunekli, un viņš zaudēja samaņu.

Pieci piezagušies suaminti ātri nobeidza abus ievainotos un gavilēja sajūsmā par negaidīto veiksmi. Kad pēc brītiņa Uomi pavēra acis, viņš ieraudzīja piecus uzvarētājus dejojam kara deju apkārt nogalinātajiem.

Viens no suamintiem uzmeta Uomi ap kaklu adas cilpu un vilka viņu projām pa sniegu.

Uomi seja sasarka, pēc tam kļuva zilgana. Jauneklis juta, ka tūliņ viņu nožņaugs. Tajā mirklī siksna pārtrūka un suamints, zaudējis līdzsvaru, uz deguna iegāzās kupenā.

Viņa biedri skaļi smējās, noraudzīdamies, kā pakritušais pieceļas ar sniegā novārtītu seju.

Uomi gulēja kā mironis. Tomēr samaņu viņš šoreiz nebija zaudējis. Viņš nolēma nekustēties, lai nepievērstu suamintu uzmanību. Uomi dzirdēja, kā suaminti vāvuļo turpat pie auss. Pēc tam viņi pagāja nostāk un sarunājās asās rīkles balsīs.

Uomi uztvēra vārdu «maijamo», ko viņi atkārtoja vairākas reizes. Apziņa, kļūdama aizvien skaidrāka, atgādināja viņam, ka šis vārds ir viens no nedaudzajiem, kas ir pazīstams. Suamintu valodā tas nozīmēja «gribam ēst» vai «mēs esam izsalkuši».

Pēkšņi saruna beidzās, un visi apklusa. Uomi piesardzīgi pavēra plakstus un, gulēdams tāpat kā agrāk, pūlējās saskatīt, kas tur notiek. Viņš vispirms ieraudzīja to suamintu, kurš tik tikko nebija viņu nožņaudzis. Suamints saliecies sēdēja sniegā ar muguru pret Uomi un kaut ko meklēja pie jostas piesietajā somā. Pārējie četri pazuda biezokni. Tobrīd suamints atskatījās.

Uomi gulēja nekustīgs, pievērtiem plakstiem.

Pēc brīža akmens sāka dobji sisties pret akmeni. Uomi saprata, ka suamints šķiļ no krama dzirksteles. Aizturējis elpu, guļošais no jauna uzmanīgi vēroja visu notiekošo.

Divi suaminti tālumā stiepa sausu priežu zaru klēpjus, bet uguns kūrējs tupēja uz ceļiem saliecies un šķīla dzirksteles sausu skuju kaudzītē. Suaminti nosvieda zarus viņam blakus un atkal aizskrēja pēc malkas.

Uomi juta, ka dzīvība pamazām atgriežas viņa ķermenī.

Ilgāk gaidīt vairs nedrīkstēja. Vajadzēja rīkoties.

Šajā brīdī suamintam izdevās panākt, ka skujas sāk gruzdēt. Viņš nogūlās knūpu ar muguru pret Uomi, un ņēmās uzpūst uguni. Tas bija mirklis, kādu otrreiz nevarētu sagaidīt.

Uomi klusītiņām, viss sasprindzis, pagriezās, pacēlās četrrāpus, izvilka no azots bronzas nazi un metās virsū suamintam. Ietrieca viņam dunci zem kreisās lāpstiņas un pienagloja viņu pie zemes.

Ar vienu dūrienu pietika. Suamints tikai ievaidējās un uzreiz apklusa …

Ceļš uz mājām bija brīvs, jo suaminti bija aizgājuši pēc malkas uz pretējo pusi.

Uomi žigli noliecās pie nogalinātā un vienā vēzienā nošņāpa tam labo ausi.

Tas bija sens ticējums. Ja vēlies, lai tev medībās allaž laimējas, nogriez ausi tikko nogalinātam zvēram.

Iebāzis nogriezto ausi azoti, Uomi metās projām pa taciņu.

Pēkšņi atskanēja gaudojošas balsis. Uomi ieraudzīja, kā pa kreisi no meža izskrien divi suaminti un, nometuši salauzto zaru klēpjus, jož, lai aizšķērsotu bēglim ceļu.

Viens no suamintiem skrēja žiglāk par otru. Rokās viņam bija tikai gara nūja.

Uomi sagatavojās cīņai. Pirmais vajātājs izskrēja uz taciņas Uomi priekšā un apstājās. Bet suamints pārrēķinājās: iekām viņš attapās, Uomi notrieca viņu no kājām un nodūra ar dunci.

Šajā mirklī otrais vajātājs, apbruņojies ar īsu sviežamo šķēpu, arī izjoza uz taciņas. Tomēr viņš neuzsāka

tuvcīņu, kurā šķēpam būtu lielas priekšrocības salīdzinājumā ar nazi, bet apstājās un svieda savu ieroci.

Uomi vienā mirklī atguva ierasto modrību. Viņš žigli noliecās, un šķēps aizsvilpa pāri galvai.

Nākamajā mirklī suamints jau gulēja pie zemes, ar pirkstiem ieķēries Uomi izstieptajā rokā.

Bet Uomi bija daudz spēcīgāks. Viņš izrāva roku un ietrieca dunci suamintam sirdī.

Cīņa beidzās gandrīz tikpat ātri kā ar abiem pirmajiem. Vienā vēzienā Uomi nogrieza nogalinātajam ausi un izslējās, lai pamestu skatienu atpakaļ. Divi suaminti skrēja pāri klajumam, bet atradās vēl tik tālu, ka Uomi paspēja atgriezties un nošņāpt ausi arī otrajam nogalinātajam.

Tagad jauneklis izslējās, lai mazliet atvilktu elpu. Viņš ievēroja, ka vajātāji skrien nevis tieši šurp, bet gan pie ugunskura, kur atstājuši ieročus.

Uomi galvā pazibēja pārdroša doma. Viņš ar skatienu nomērīja attālumu un saprata: viņš atrodas tuvāk ugunskuram nekā suaminti. Bez tam viņš varēs skriet pa iemīdītu taciņu, bet suamintiem būs jābrien pa irdenu sniegu.

Izlemts! Viņš metās skriet tik ātri, ka vējš svilpoja gar ausīm, un sasniedza ugunskuru, kad suaminti vēl nebija nemaz tik tuvu. Uomi šķēps vēl joprojām rēgojās iesprausts sniegā, un turpat zemē gulēja nogalinātā biedra stingri savilktais loks un bultas.

Suaminti samulsa.

«Tagad man ir ieroči!» Uomi nodomāja.

Tomēr suaminti vilcinājās tikai vienu mirkli. Viņi satvēra lingas, ko bija aizsprauduši aiz jostas, un ielika tajās sviežamos akmeņus, kuri glabājās pie jostas piesietajās somās.

Ienaidnieki pat nedomāja atkāpties. Pieredzējušu karotāju rokās linga — briesmīgs ierocis. Divas reizes akmeņi aizdūca pāri Uomi galvai — viņš divas reizes pieliecās.

«No lingotājiem jāatšaudās!»

Viņš iesprauda sniegā satverto šķēpu. Suaminti paskrēja tuvāk un metās katrs uz savu pusi. Viņi rīkojās kā vilku pāris: kad viens uzbrūk no priekšas, otrs piezogas klāt no muguras.

Uomi negaidīja, kamēr naidnieki uzbruks pirmie.

Loka cinkšļa iedūcās kā stingri nostiepta stīga, un viens no suamintiem apsēdās sniegā ar bultas caururbtu kaklu. Viņš ar abām rokām pūlējās izraut iestrēgušo šautru, bet tad pēkšņi sāka slīgt zemē un nogāzās uz sāniem. Tajā brīdī spēcīgs trieciens ar akmeni piespieda Uomi nolaist kreiso roku. Roka kļuva pavisam nejūtīga, un asas tirpas skrēja pa to no pirkstiem līdz pašam plecam.

Uomi nosvieda loku un izrāva no sniega šķēpu.

Bet, kad pēdējais suamints redzēja, ka palicis viens pats pret briesmīgo ienaidnieku, viņš pavisam zaudēja dūšu un pa kaklu pa galvu laidās bēgt.

Uomi dzinās viņam pakaļ, gluži tāpat kā lapsa vajā zaķi.

Abi viņi skrēja pa taciņu. Uomi tuvojās bēglim. Suamints saprata, ka uz takas glābiņa nebūs, un metās sānis.

Aprēķins bija pareizs. Pa irdeno sniegu Uomi bez lu- ģēm nevarētu tikt bēglim līdzi. Te pēkšņi suamintam aizķērās kāja, un viņš nogāzās sniegā. Bēglis gan trausās kājās, bet bija jau par vēlu.

Karotāji, atgriezušies mežā, atrada Uomi tikai pret vakaru.

Viņš sēdēja netālu no takas zem garas, kuplas eglītes. Meklētāji būtu pagājuši garām, ja viņš tiem neuzsauktu. Netālu no viņa atrada piecus nogalinātus suamintus.

Kad Ku-Pio-Su uzzināja, kā Uomi viens pats cīnījies ar suamintiem, neviens nevarēja nosēdēt uz vietas. Sievietes rokas vien noplātīja, it kā pašas savām acīm skatītu briesmīgo kauju.

Vakarā Uomi vajadzēja izstāstīt sirmgalvjiem par visiem saviem piedzīvojumiem.

—     Redzat, — sacīja Uomi, — sirmais vīrs sacījis taisnību: «Nebaidies, Uomi. Glabā šo nazi. Ja nazis pie tevis — neviens tevi nepieveiks.»

Uomi izvilka no azots un nosvieda pie sirmgalvju kājām piecas nogrieztas cilvēku ausis.

—    Dabu dēls! — sacīja Hodža. — Viens pret pieciem. Kurš no Ku-Pio-Su vīriem spēj cīnīties tā kā Uomi?

honda

Visi šie notikumi, kas satricināja Ku-Pio-Su ierasto dzīvi, risinājās bez jebkādas Pižmu līdzdalības. Viņš gandrīz nekur nerādījās.

Pēdējās dienās viņš stipri novājēja un izkritās sejā. Ar pūlēm uztrausās kājās, lai pasēdētu pie pavarda, kad visi mājinieki taisījās ieturēt pusdienas.

Dažas dienas Pižmu dzīvoja cerībā, ka viņa ienaidnieks neatgriezīsies no bīstamā karagājiena.

Bet, kad Uomi pārradās mājās, turklāt ar spožu uzvaru, Pižmu kļuva pavisam grūtsirdīgs.

Kas tas ir par cilvēku? Pret viņu neko neiespēj ne pūšļošana, ne vārdošana. Vai patiešām viņam palīdz pats Dabu?

Un viņš, Pižmu, Ku-Pio-Su vecākais ciemata mednieku vadonis, ir šā puišeļa rokās! Uomi var darīt ar viņu, ko vien grib. Tādu pazemojumu Pižmu nebija piedzīvojis ne savu mūžu.

No jauna naktīs atsākās murgi un bezmiega mokas. No jauna vecais vīrs naktīs pietrūkās no miega un klaiņoja ap būdām.

Kādu nakti, kad Pižmu klejoja pa ciematu, plosījās putenis, un vecais vīrs stipri sasaldējās. Otrā dienā viņu sāka kratīt drudzis.

Pirmā slimības lēkme laupīja viņam pēdējās vīrišķības paliekas.

— Pagalam! — viņš čukstēja, kratīdamies aukstos drebuļos.

Murgos viņam rādījās Ugunīgā Meita — Honda. Honda atnākusi dzert viņa asinis. Viņu mocīja visādi rēgi, un no tiem pats briesmīgākais bija Uomi ar bronzas nazi rokā.

Vecajam Pižmu bija pilnīgi skaidrs: šis cilvēks savām rokām «atraisījis» slimību. Te varēja sajukt prātā. Katru brīdi viņš jutās Uomi noslēpumainajā varā.

Pa tam tuvojās ziemas beigas. No meža atgriezās mednieki, ar kuriem kopā medīja arī Garru. Garru un viņa biedri bija izlikuši slazdus netālu no Klinšu Plaisas un kādu reizi iegriezušies pārnakšņot Urhatu apakšzemes mītnē.

Garru stāstīja par viņu dīvainas lietas.

Urhatu neesot vis aizgājis pie veļiem no briesmīgajām lāča plēstajām brūcēm, gluži otrādi — rādoties, kļuvis stiprāks nekā agrāk. Refa viņu atkopusi. Viņa apvārdojusi Urhatu asinis un brūces. Viņa ziedusi Urhatu brūces ar āpšu taukiem un noklājusi ar kļavu lapām.

Pēc diviem pilnmēness griežiem vecā piecēlusi Urhatu kājās. Pagājis vēl viens mēnesis, un viņš atkal ejot medībās un jau nogalējis purvā lielu meža kuili.

Te Garru atskatījās. Pižmu, kurš pirms tam bija zvilnējis nekustīgi uz muguras, tagad sēdēja uztrausies savā guļvietā, un viņa acis dega. Vecā vīra sejā staroja mežonīgs prieks, un viņš vēl un vēlreiz lika mazdēlam pastāstīt, kā Refa aizdziedējusi Urhatu šausmīgās brūces.

Otrā dienā Pižmu pavēlēja dēliem un mazdēliem aizvest viņu uz Klinšu Plaisu.

No divām garām luģēm uztaisīja kaut ko līdzīgu platām šļūkām — ragavām, uzsēdināja uz tām zvērādās ievīstīto vectēvu un sešatā aizvilka pa ledu, pa slēpju iesliedētu taciņu.

Tikko viņi atstāja ciematu, sāka plosītfes putenis. Vējš dzina gar zemi baltas sniega strūklas. No padebešiem lejup gāzās biezs sniegs. Balta sega pārklāja ļaužu galvas un plecus. Dēli ieteica Pižmu griezties atpakaļ, bet vecais stūrgalvīgi atsacījās.

Katrā ziņā jau šodien jātiek līdz Klinšu Plaisai! Tur mīt burve un pareģone Refa. Tikai viņa viena spēj atpestīt Pižmu no Ugunīgās Meitas.

Naja un Kunja izgāja palūkoties, uz kurieni aizved sasirgušo Pižmu.

Viņas ilgi vēroja, kā aizvien niknāk plosās putenis un virpuļojošos sniega mākoņos pazūd zvērādās satinušies Pižmu dēli un mazdēli.

kurrumba

Šis pēdējais ziemas putenis trakoja trīs dienas.

Vējš gaudoja un svilpa, ielauzdamies būdu dūmejās. Lai kā tās pūlējās aizklāt ar ādām un platām seģenēm, ko sašuva no bērza tāss gabaliem, sniega vētra rāva nost segas un no augšas pavardā sijājās smalkas sniega pārslas.

Bet tad pēkšņi viss pārvērtās. Debesīs iespulgojās līksma saule. No siltās dienvidu puses sāka pūst mīlīgs vējš. No egļu zariem lejup slīga ledus lāstekas, apkārt koku stumbriem kusa sniegs, izveidojot pa ziemu sadzītajās kupenās dziļas iedobes.

Ap dienas vidu saule sāka sildīt tā, ka sniegs starp Ku- Pio-Su būdām ātri kļuva pelēcīgs. Vēl pēc dienas šur tur parādījās arī pirmās pavasara ūdeņu lāmas.

Bērni un pieaugušie gandrīz visi izlīda ārā no mājokļiem un līksmi atkārtoja maģisko vārdu:

— Kurrumba! …

«Kurrumba» nozīmēja «pavasaris», agrs pavasaris. Tomēr šā vārda nozīme bija daudz sarežģītāka.

«Kurrumba» nozīmēja arī «gulbis». Šā vārda sākotnējā, šaurā jēga bija tieši tāda. Tā sauca lielos, koši baltos putnus, kas prāvos baros atlidos uz ezeru, tikko uzlūzīs ledus.

Pārnāks gulbji, tas nozīmēs — beidzies sals, atnācis dziesmu un putnu klaigu laiks. Kopā ar pirmajiem putniem atlidos prieks par visu dzīvo.

Bet vārds «Kurrumba» nozīmēja arī «vecākā gulbju māte», visu gulbju cilšu pavēlniece un māte.

Gulbju māte Kurrumba apveltīta ar noslēpumainu spēku. Tā spēj iedvest jaunu dzīvību visam, kas iesnaudies vai kļuvis vārgs garajā ziemā.

. .. Kādā siltā pavasara naktī Uomi pamodās un nometa zvērādu segu.

Viss bija kā parasti. Mājinieki gulēja ierastajās vietās. Tik tikko kvēloja ogles izdzisušajā pavardā, un dūmejas spraugā jau spulgoja rīta blāzma.

Uomi pasmaidīja.

Ar pirmajām pavasara dienām atkal no jauna atkārtojās viņa agrākais satraucošais sapnis. Sapnī viņam rādījās meitene. Tā bija tā pati jaunava ar acīm mēness spožumā un gaišajiem salmu krāsas matiem, kas viņam bija rādījusies sapnī tik daudz reižu, kopš viņš bija pārradies dzimtajā pusē.

Kā allaž, sapnis sākās ar laivas meklēšanu un sastapšanos pie alkšņu krūmiem. No jauna meitene vedināja viņu turp, uz Lielo Ūdeņu krastiem, un sacīja, ka tikai tur tā pasacīšot viņam savu vārdu.

Uomi uzvilka apģērbu un klusītiņām izgāja laukā.

Laukums starp būdām, kur vēl nesen zaigoja balts sniegs, tagad bija kļuvis tumšs un pārklājies peļķēm.

Kādas klusas skaņas lika Uomi saausīties. Tas bija dīvains troksnis, kurā reižu reizēm ielauzās dobju grāvienu atbalsis.

Upē sākās ledus iešana. Ūdens bija cēlies un lauza ledus vāku, skaldīdams to neskaitāmos smagos līšos.

«Upe nomet smago slogu, drīz sāks arī ezers.»

Uomi sajūsmināts alkatīgi ieelpoja spirdzinošo gaisu.

— Kurrumba! Kurrumba! — viņš sacīja un spieda abas plaukstas pie sirds.

Un, it kā atsaukdamies viņa aicinājumam, virs meža debesīs iznira putnu bars. Tie bija pirmie pavasara gulbji.

Uomi, ļaudamies dedzīgajai iztēlei, iedomājās, ka pa priekšu gulbjiem lido pati apbrīnojamā Kurrumba, brīnišķīgā gulbju māte, ko mudina steigties uz priekšu siltais vējš.

«Ātrāk, ātrāk! Arī Uomi laidīsies pēc līgavas uz pasaules malu. Kurrumba jau atlidojusi…»

* *

Kad ledus bija izgājis, Uomi un viņa draugi steidzās pabeigt gatavošanos tālajam ceļojumam.

Jaunieši rautin rāvās ceļā. Karūsa un Hodža uzstāja, ka vēl vajagot pagaidīt. Sirmgalvji iezieda ar taukiem spieķus, ko veltīja neredzamajiem gariem — aizstāvjiem. Viņi dedzināja pie šiem spieķiem upurus. Vecie vīri lūdza garus, lai tie pasargā bērnus no briesmām.

īsi pirms aizbraukšanas Uomi sāka piebiedroties aizvien vairāk ļaužu.

Tālajā braucienā posās visi jaunekļi. Viņiem pievienojās atraitņi un pat daži precēti vīri, kuru sievas bija novecojušas un kļuvušas sirmas. No vecajiem ceļā taisījās arī Sojons. Viņa sieva bija metusies bēru sārtā, ko sakūra, pieminot suamintu nogalināto Sojonu Jaunāko. Viņa vēlējās pavadīt dēlu klejojumos pa veļu valsts upēm un ezeriem.

Gunda visu to vēroja sažņaugtu sirdi. Viņas pieķeršanās dēliem, sevišķi Uomi, ar gadiem nebūt nekļuva vājāka.

Viņa lepojās ar Uomi drosmi un pārgalvību. Viņa pietvīka aiz laimes, dzirdot valodas par dēla varoņdarbiem.

Uomi aizceļos, un viņa nekad vairs neredzēs dēlu. Viņš aizbrauks projām ne vien no Ku-Pio-Su. Viņš aizbrauks pie tās, kura viņam rādās sapņos.

Ja arī dēls pārradīsies, viņš neatgriezīsies pie mātes, pie Gundas. Viņš uzcels jaunu telti meitenei no Lielajiem Ūdeņiem.

Ledus izgāja, un ezers beidzot bija nometis smago slogu. Gunda satraukta izgāja krastā un vēroja, vai ūdens jau nav sācis kristies.

Nē, nē! Ūdens vēl ceļas. Šodien krasts applūdis vēl vairāk nekā vakar.

Gunda uzkāpa pakalnā un no turienes raudzījās, kā upe un ezers saplūduši milzīgā jūrā. Pavasaris savienoja to, kas bija šķirts visu gadu. Palu ūdeņi pārplūdināja lankas, un ezers saplūda ar upi. Vairs nebija ne Zivju Ezera, ne upes. Bija tikai bezgala plaša Ku-Pio-Su jūra. Virs jūras laidelējās kaijas, pa to peldēja gulbju bari. Pati gulbju māte Kurrumba mazgāja ūdeņos koši baltos spārnus.

Kādu vakaru atgriezās Uomi un jautri uzsauca:

—    Ūdeņi sākuši kristies!

Gundai sāpēs sažņaudzās sirds. Viņa piecēlās un aizgāja paskatīties, vai Uomi nav^kļūdijies.

Nē, viņš nebija kļūdījies. Ūdeņi atkāpās, un lielais akmens, kas no rīta vēl atradās zem ūdens, tagad jau rēgojās ārā un rīt pavisam izkāps krastā.

Šajā naktī Gundas vaigi mirka asarās.

—           Uomi aizbrauks! Uomi aizbrauks! — viņa čukstēja.

Visi guļ. Neviens neizdzirdēs šņukstus.

Pēkšņi kāda roka apskāva Gundas kaklu. Tā bija Kunja.

Kopš tā laika, kad Pižmu izdzina Kunju no mājas, Gundas miteklis kļuva par meitenes patvērumu. Kad Pižmu aizveda uz Klinšu Plaisu, Istenieki aicināja Kunju atpakaļ uz mājām. Vecais virs palika burves apakšzemes mājoklī. Viņš atsūtīja atpakaļ uz ciematu dēlus, un nu jau vairāk nekā mēnesi par viņu nebija ne ziņas, ne miņas. Dažreiz brāļi un māsas aizveda Kunju pie sevis pusdienās, bet vakarā viņa tik un tā atgriezās un apgūlās līdzās Gundai. Gunda bija stājusies meitenei mātes vietā.

Gunda noglāstīja meitenes seju. Tā kvēloja un tāpat mirka asarās.

Abas sievietes apskāvās un aizmiga. Viņām nevajadzēja neko jautāt, pārmīt kādu vārdu. Viņas abas raudāja viena un tā paša iemesla dēļ.

aizbraukšana

Agrā rītā Gunda piecēlās rosīga un mundra kā allaž.

Visās Ku-Pio-Su mājās uzpūta uguni, un pāri jumtiem jau cēlās pelēkas dūmu strūkliņas.

Sievietes gatavoja atvadu mielastu.

Kad laivas iestūma ūdenī, viss ciemats izgāja pavadīt aizbraucējus. Meitenes slaucīja asaras. Sirmgalvji deva pēdējos padomus. Bērni šaudījās un skraidelēja apkārt mājām. Pat paši mazākie, pazīdušies mātes pienu, izrāpoja no būdām un raudzījās uz laivām apaļām actiņām.

Beidzot Karūsa pavēlēja:

—    Sēsties!

Viņš iekāpa savā milzīgajā jaunajā laivā un ar kārti atgrūdās no krasta.

Dobji ieducinājās tamburīns, un Hodža uzsāka dziesmu.

Pēc Karūsas atīrās arī citas laivas. Uomi ar skatienu meklēja māti, lai pēdējo reizi pirms aizbraukšanas to apskautu. Bet Gundas nekur nemanīja.

—    Ātrāk! Ātrāk! — biedri viņu skubināja.

Uomi vēlreiz palūkojās uz visām pusēm un tikai tad pamanīja vieglu laiviņu, kurā sēdēja māte, Kunja un Naja.

—     Māt! — Uomi līksmi iesaucās.

—            Mazlietiņ pavadīsim. Pārlaidīsim kopā ar jums vienu nakti. . .

Laivu karavāna izstiepās garā virknē. Upes straume palīdzēja irties. Krastā atskanēja skaļi saucieni. Tamburīna dobjā dunoņa un vecā Hodžas dziedošā balss priekšējā laivā kļuva aizvien klusāka.

Otrā rītā Klinšu Plaisas iemītniekus uzmodināja balsis, kas skanēja no upes.

No teķīm un apakšzemes mājokļiem iznāca sievietes un bērni un skrēja uz krastmalu. Vīrieši paķēra lokus un bultas un arī sekoja nopakaļ sievietēm.

Gara vienkoču virkne parādījās pie stāvās krasta kraujas. Laivas strauji devās lejup pa straumi.

—           Kādu ļaužu? — jautāja cits citam Klinšu Plaisas iemītnieki.

Pižmu kopā ar Urhatu nesteigdamies kāpa lejup krastmalā.

Urhatu piesedza acis ar plato plaukstu. Sāka skaitīt, pieliekdams pirkstus; pielieca četras plaukstas un vēl vienu pirkstu.

Tik daudz bija laivu!

Laivas slīdēja garām. Neviena neiegriezās pasērst.

Pižmu alkatīgi skadrām acīm ieurbās laivā, kas slīdēja karavānas priekšgalā.

Refa bija palīdzējusi viņam tikt vaļā no drudža. Viņa dzirdīja Pižmu ar vērmeļu dziru, un Ugunīga Meita uz laiku atstāja vārgdieni mierā.

—            Jaunie brauc. No Ku-Pio-Su! — viņš ierunājās dobjā balsī. — Pēc līgavām. Sataisījušies uz pasaules malu. Uz Lielajiem Ūdeņiem, uz turieni brauc …

—           Kāpēc gan neiegriežas paviesoties? — Urhatu ievaicājās.

—           Lai brauc! Kaut tikai neatgrieztos…

Urhatu nokāpa pašā krastā.

—           Padod šurp loku! — viņš sacīja jaunākajam dēlam.

No laivām jau sen pamanīja cilvēkus. Redzēja, kā Urhatu uzvelk loku un sāk mērķēt. Bulta nosvilpa gaisā un iekrita ūdenī tikai dažus soļus no laivām. Bulta nenogrima, tā peldēja lejup pa straumi.

Uomi pagrieza laivu pie bultas. Tai nebija akmens uzgaļa. Ar tādām bultām šauj vāveres, lai nesabojātu ādiņu.

Bultas kāta galā rēgojās piesiets kaut kas balts. Tā bija gara, stipra spalva no gulbja sparna.

Gulbja spalva! Pavasara, miera un draudzības zīme. Aicina noslēgt miera derību un aizmirst visu ļaunu.

Arī Uomi satvēra loku. Bulta, ko izšāva Uomi, ieurbās mitrajās smiltīs pie pašām Urhatu kājām. Bultai bija smags krama uzgalis, bet tās kāta galā ar cīpslām stingri piesiets liels lāča nags.

treša daļa

vēstnesis

Sašūpojās garās niedru skčlras. Kāds lauzās cauri biezajam niedrājam, kas slēpa ezera spoguli. Varēja dzirdēt, kā šļakst ūdens un lūst švīkstošie stiebri.

Bet tad biezais niedrājs pašķirās, un jpļaviņā izlēca mazs cilvēciņš, slapjš no galvas līdz kājām. Ūdens straumēm tecēja no viņa īsā zvērādu uzmetņa, kas apņēma vārgo stāvu.

Iznācis sausā vielā, cilvēciņš bailīgi pažūrēja atpakaļ un, smagi elsodams, sāka nopurināt ūdeni gluži kā suns. Noskurinājies viņš sāka rokām spaidīt ūdeni no biezajām matu pinkām, pēc tam atskatījās vēlreiz un pieliecies aizsoļoja gar niedrēm. Nobrūnējušās, pūkainās vilkvāli- tes šūpojās augstu pār viņa galvu.

No purvainās liekņas viņš uzkāpa sausā pļavā un iegāja jaukā bērzu mežā, pa kuru vijās taciņa. Vietām taka tuvojās mežmalai, un tad starp koku stumbriem gājēja skatienam pavērās neaptverami plaši ūdeņi.

Tur, tālumā, ūdeņi saskārās ar debesīm.

Lielie Ūdeņi!

Cilvēks ar lūša cepuri galvā piezagās pie krūmiem un vērīgi lūkojās tālumā. Tomēr viņu nesaistīja milzīgā ezera skaistums. Viņš modrām acīm izlūkoja, kas notiek tur, mazajā saliņā, no kurienes viņam tikko bija izdevies aizbēgt.

Tur klusu snauda svešu ļaužu nometne. Viņi parādījas saliņā, gluži kā no pazemes iznākuši, un pēkšņi sagūstīja viņu kopā ar brāli.

Nē, tur vēl neviens nebija pamodies. Svešie mierīgi gulēja savās vienkocēs, ko bija izvilkuši lēzenajā krastā.

Neviens nebija pamanījis viņa bēgšanu. Nekādu pazīmju, kas liecinātu par pakaļdzīšanos vai mazāko nemieru un trauksmi! Bēglis mierīgi varēja turpināt savu ceļu.

Ap pusdienu viņš jau bija šķērsojis bērzu mežu, un taka izveda viņu šaura līča zaļajos krastos.

Lejā, līča vidū, gluži kā no ūdens pacēlās smaili jumti, līdzīgi indiāņu vigvamiem. Pāri jumtiem vijās zilganas dūmu strūkliņas. Atskanēja skaļas suņu rejas. Mājas bija uzceltas nevis uz zemes, bet uz klāstiem, ko ierīkoja uz pāļiem. Klāstu mītnes liela pakava veidā ietvēra mākslīgi veidotu ieapaļu piestātni. Tur netālu no mājām stāvēja piesietas laivas.

No otra krasta uz ciemata pusi stiepās smilšains zemes rags. Tā gals pienāca pavisam tuvu mītņu loka vienai pusei, un šauras baļķu laipas savienoja zemes ragu ar ciematu. Pa laipām varēja nokļūt ciematā, bet tālabad vajadzētu apiet apkārt visam garajam līča galam.

Cilvēciņš ar lūša cepuri noskrēja tieši lejā un sāka skaļi ūjināt pēc laivas.

Pagāja kāds brīdis, un no ciemata atīrās neliela vien- koce, kuras pakaļgalā stāvēja cilvēks ar garu airi rokās. Viņš bija tērpies tādā pašā īsā bezrocī, bet garie, bizēs sapītie mati ļāva noģist, ka tā ir sieviete.

—    Nabu! No kurienes? Kur tava laiva? — viņa uzsauca, piestādama krastā.

—    Ašāk! Ašāk! — atbildēja Nabu. — Ved! Nelaime! Sveši ļaudis …

Pārcēlājas atirtajā vienkocē Nabu devās pāri līcim, un tūliņ visā ciematā sākās neaprakstāms satraukums. Cilvēki izskrēja no mājām, kliegdami šaudījās šurpu turpu un drūzmējās ap pārbraucēju, bez gala likdami viņam atkārtot stāstu par to, kas noticis.

Bet noticis bija tā.

Iepriekšējā dienā divi zveji no Pāļu ciemata zvejojuši ezera piekrastē. Viņi izmetuši tiklu, aizsprostodami nelielu līcīti, un lēnītiņām vilkuši tīklu uz krastu, cerēdami saķert visas līcītī sanākušās zivis.

Un tad pie ieejas līci parādījušās vairākas laivas ar apbruņotiem ļaudīm.

Pamanījuši zvejas vīrus, laivinieki griezušies uz viņu pusi, un abi zivju ķērāji pārvērtušies gūstekņos.

Svešzemnieki runājuši kaut kādā savādā valodā, bet viņus varēja saprast. Viņi pūlējušies uzzināt no zvejiem tikai vienu: kur atrodas viņu ciemats.

Kavu, otrs zvejnieks, izbijies. Parādījis, uz kurieni jā- iras, un tagadiņ svešzemnieku laivas jau esot Lāču saliņā. Tur svešie apmetušies atpūsties, sakūruši ugunskuru, cepuši zivis, izlikuši sargus, bet gūstekņus sasaistījuši un noguldījuši smiltīs zem apgāztas laivas.

Nabu visu nakti pūlējies atraisīt rokas. Uz rīta pusi viņam tas izdevies. Ar krama šķēpeli pārgriezis siksnu, ar ko bijušas sasaistītas kājas. Pēc tam sācis rakt smiltis pie vienkoces malas. Papriekšu atrausis tikai šauru sprau- dziņu, lai palūkotos ārā. Visapkārt visi gulējuši. Sācis rakt dziļāk. Izbāzis galvu. Ieraudzījis, ka sargi pie ugunskura iemiguši. Tad izlīdis laukā, rāpus aizlavījies līdz ūdenim un meties peldus. Neviens nav ievērojis viņa bēgšanu.

Aizpeldējis līdz krastam, Nabu pa niedrāju aizlīdis lidz sausai zemei, bet pēc tam cauri bērzu mežam pa taciņu pārskrējis mājās.

—    Kas tie par ļaudīm? — vaicāja sirmgalvji.

—    Sveši! Visi tādi lieli. Paraug, cik lieli!

Nabu pacēla roku un parādīja, kāda auguma esot svešzemnieki.

—    Vai daudz?

—    Laivu viņiem, paskat, cik daudz!

Stāstītājs divas reizes izstiepa pa desmit pirkstiem.

—           Laivas īsas. Mazākas par mūsējām. Vienkāršas, bez galvgaļa . ..

—    Aā! — klausītāji brīnījās.

Pāļu ciemata laivu priekšgals bija izrotāts brieža galvas veidā. Pēc zvejnieku domām, laiva ir dzīva būtne. Kā lai tā iztiek bez galvas? Galva vajadzīga, lai skatītos. Galvā mīt laivas dvēsele. Laivai bez galvas pļetrūks prāta. Laivā bez galvas bīstami irties pa Lielajiem Ūdeņiem.

Dažādie ciemati pie ezera atšķīrās pēc laivu priekšgala rotājuma: viens ciemats greznoja laivas ar briežu, otrs ar putnu, trešais — ar zivju galvu.

Iztaujājuši visu par laivām, sāka prašņāt par ieročiem.

— Šķēpi viņiem lieli. Loki lieli. Vāles — paraug, kādas! Kad biedēja Kavu, pret viņu atvēzējās ar vālēm. Kavu palaida raudienu. Visu viņiem izstāstīja. Trīcēja aiz bailēm.

Jautājumiem nebija gala, un Nabu tikko spēja uz tiem atbildēt.

Sirmgalvji sāka apspriesties.

svešinieki

Ciematā, neskaitot sievietes un bērnus, taja laika bija palikuši tikai astoņi sirmgalvji un četri vīrieši karotāji. Pārējie bija aizbraukuši uz Elku Ragu.

Tieši iepriekšējā dienā pēc viņiem atsūtīja savas meitas pats Oihu, bargais Elku Raga saimnieks. Izdzirdis, ka noķēruši bedrē lāci. Vēlējis sacīt: saimnieks Oihu jau sen neesot mielojies ar lāča gaļu.

Viņam aizveda dzīvu lāci, sasaistītu resnām siksnām.

Lāci iecēla pašā lielākajā laivā un stingri piesēja pie tās malām.

Lācis grozījās un šūpoja laivu. Airētāji jau bija aizirk- lējušies tālu no ciemata, bet tur vēl joprojām varēja dzirdēt sasietā zvēra nikno elsošanu.

Lai nokļūtu Elku Ragā, vajadzēja irties ilgāk par dienu un nakti. Kad gan atgriezīsies ciemata aizstāvji?

Nabu sacīja:

— Svešinieki ir gaužām briesmīgi. Ko pret viņiem iespēs sirmgalvji, sievietes un bērni?

Joldu, pats vecākais no sirmgalvjiem, klusēdams klausījās sieviešu vaidos un šņukstēšanā. Viņa dzeltenīgā, dziļām grumbām izvagotā seja ar lielajiem vaigu kauliem likās sastingusi. Tajā neatspoguļojās ne bailes, ne rūpes.

Pēkšņi vecais pacēla virs galvas lielo griezumiem izrotāto zvejnieku vadoņa zizli, un visi apklusa.

—    Vīri un sievas, sirmgalvji un pusaudži! Lai visi ņem šķēpus rokā, — viņš sacīja. — Svešie atnāks, iztālēm nevarēs izšķirt, vai ciematā daudz karavīru.

Paju ciematā bija vairāk nekā divdesmit pieci jumti. Mājas bija mazākas, ne tik ietilpīgas kā Ku-Pio-Su ciematā. Tomēr iedzīvotāju te bija vairāk nekā Ku-Pio-Su.

Apmēram sešdesmit cilvēku — vīriešu un sieviešu — apbruņojās ar šķēpiem, vālēm, lokiem un akmens cirvjiem.

No tālienes patiešām varēja izskatīties, ka viss ciemats izslējis iebrucējiem pretim šķēpu mežu. Joldu acis kļuva jautrākas.

—    Jābrauc pēc vīriešiem! — viņš sacīja.

Vairāki uzreiz pieteicās braukt. Joldu atmeta ar roku:

—    Pats izraudzīšos!

Sirmgalvis pārlaida skatienu ļaudīm.

Pāļu ciemata būdās mitinājās maza auguma cilvēki. Kopš seniem laikiem viņi bija saradojušies ar maza auguma cilšu ļaudīm, kam bija dzeltenīgas sejas un kas mitinājās Ezera apkaimē. Jau sen viņi vairs neizskatījās tādi kā viņu senči, kas uz šejieni bija pārcēlušies no Lielās Upes krastiem. Gan pēc auguma, gan pēc īpašā sejas veidojuma ar lielajiem vaigu kauliem, gan pēc šķībajām acīm viņi sāka stipri līdzināties ļaudīm ar dzeltūksnējām sejām. Tikai valoda bija palikusi radniecīga Lielās Upes cilšu valodai.

Pats Joldu, mazs, likām kājām, sausnējs, likās neizskatīgs pat starp ciemata sievietēm un pusaudžiem. Tomēr viņa pusaklās, šaurās acis raudzījās viltīgi un asi, un visa ģints bija pieradusi uzklausīt pašu vecāko no sirmgalvjiem.

—    Vīriešus nesūtīšu, — Joldu sacīja. — Vīrieši vajadzīgi šeit. Kuras no sievām bijušas Elku Ragā?

Joldu izraudzījās divas padzīvojušas, prātīgas sievietes un lika tām posties ceļā.

Drīz vienkoce ar abām vēstnesēm jau atīrās 110 piestātnes. Viss ciemats vēroja, kā laiva iziet no līča un iegriežas aiz mežiem apaugušā stāvā krasta.

Joldu vēl joprojām neatstāja piestātni. Kaut kas viņu darīja nemierīgu. Beidzot vecais vīrs pasauca divus pusaudžus, savus mazdēlus, un pavēlēja arī viņiem taisīties ceļā. Viņš sūtīja zēnus uz Elku Ragu kājām pa ezera krastu. Vecais bažījās, ka vēstneses varbūt nevarēs aizirties uz Elku Ragu, ja svešinieki pamanīs laivu.

Zēni, paķēruši pa vieglam šķēpam, ātri pārskrēja pa laipām un dieba projām taisnā ceļā pa taciņu.

Joldu, pavadījis acīm jaunos vēstnešus, nomurmināja ceļam labus buramos vārdus, pavēlēja izjaukt laipas un, pašūpojis galvu, atgriezās budā.

Pāļu ciemats pamazām nomierinājās un pieklusa.

Pēkšņi skaļš kliedziens aizbiedēja klusumu. Kliedza meitenes, rādīdamas uz ezera pusi.

Visu ciematu sagrāba uztraukums. Pie ieejas līcī parādījās vesela laivu virkne. Tās bija svešinieku vienkoces.

Laivas cita pēc citas iegriezās līcī. Airētāji īrās nevis airiem, bet gan kārtīm. Laivas patiešām bija vienkāršas, bez galvām, un tālab uzreiz bez kļūdīšanās varēja pateikt, ka tuvojas svešinieki. Bet starp tām bija redzama vēl viena laiva ar aļņa galvu.

Visi vienā balsī nosprieda, ka uz Elku Ragu sūtītās vēstneses nokļuvušas gūstā pie svešzemniekiem.

Laivā ar aļņa galvu varēja manīt divus cilvēkus, acīm redzot, sievietes, kas sēdēja, atspiedušas plaukstam vaigus. Airētāju nebija. Laivu vilka sev līdzi pali lielākā svešzemnieku vienkoce, ar ķeksi aizķērusi sagūstītās laivas aļņa galvu.

Svešie izkāpa krastā iepretim Pāļu ciematam un izvilka mala arī savas vienkoka laivas.

Krastā izkāpušie ļaudis sakūra četrus ugunskurus. Sievietes jau rosījās pie uguns, bet vīrieši stāvēja barā nostāk 110 krasta un par kaut ko apspriedās.

Pēkšņi atbraucēji sagāja pašā krastā. Visi viņi nostājās ar seju pret ciematu un it kā pēc pavēles nosvieda ieročus.

Pēc tam nometās vispirms uz ceļiem, tad nogūlās uz mutes, piespiedušies pie zemes ar vaigiem un pieri. Tā bija skaidra zīme, ka svešzemnieki ieradušies miermīlīgos nolūkos.

Joldu stāvēja sirmgalvju pulciņā un noraudzījās, kas notiek krastā.

— Nogūlās! — viņš iečukstējās. — Grib nākt ar mieru.

Vecie viri iesmējās, parādīdami cits citam retos zobus.

Joldu iznāca priekšā un nosvieda šķēpu zemē. Arī visi pārējie ciemata ļaudis nolaida ieročus.

—    Atdodiet sievietes! — smalkā balsī skaļi iekliedzās Nabu.

Pēc kāda brīža no krasta atīrās divas laivas.

Vienā sēdēja Uomi un Sojons Vecākais, otrā — sievietes.

Visiem par lielu izbrīnu, gūsteknes bija nevis vēstneses, ko sūtīja uz Elku Ragu, bet divas Oihu meitas, kas iepriekšējā dienā bija aizbraukušas no ciemata. Sieviešu laivas pakaļgalā sēdēja un airēja skaistais Tektu, un abas sievietes ziņkārīgi aplūkoja jaunekli.

—    Nebaidieties! — sacīja Sojons Vecākais, tuvodamies ciematam. — Gribam lūkot līgavas. Atsūtiet sirmgalvjus. Viņiem būs dāvanas.

iepazīšanās

Sakās miermīlīga iepazīšanās. Ku-Pio-Su jaunekļi pacienāja Joldu un citus sirmgalvjus ar medu. Karūsa uzdāvināja Pāļu ciemata vīriešiem ieročus. Ciema vecajām sievietēm uzmauca kaklā perlamutra gliemežvāku rotas.

Viesi bija atveduši sev līdzi nogalinātu alni, un ciematnieki saņēma pa gabalam ceptas gaļas.

Saimnieki nepalika parādā. Viņi pacienāja atbraucējus ar lašiem, un ciemiņi slavēja ļarkanās zivs maigo garšu:

— Nekad neesam tādas baudījuši!

Pēc mielasta sākās rotaļas, un te bija saimnieku reize pabrīnīties: tik lielus, spēcīgus un skaistus jaunekļus viņi vēl nekad nebija redzējuši.

Laušanās sacīkstes rādīja, ka Pāļu ciemata ļaudis nespēj mēroties spēkiem ar svešzemniekiem. Tāpat bija arī citas sacensībās: šaušanā ar loku, šķēpa mešanā, akmeņu sviešanā ar lingām. Tikai uz ūdens saimnieki bija pārāki. Atbraucēji nespēja turēt viņiem līdzi airēšanā. Viesi jūsmoja par slaidajām laivām, kuru priekšgalu rotāja aļņu galvas. Ku-Pio-Su neprata taisīt tik slaikas laivas un tik platus airus. Pats kuprainais laivu meistars Karūsa bija spiests to atzīt.

No pāļiem noņemtās laipas atkal salika atpakaļ, un pa atjaunotajām laipām gandrīz visi ciemata iedzīvotāji pārnāca uz pretējo krastu, kur atradās ciemiņu nometne.

Priekšā, pie lielā ugunskura, apsēdās Pāļu ciemata sirmgalvji paša Joldu vadībā.

Kopā ar viņiem sēdēja vecākie no viesiem — Karūsa, Sojons un Hodža. Uomi un Tektu stāvēja pie ugunskura kopā ar citiem jaunekļiem — līgavu lūkotājiem.

Hodža atnesa tamburīnu, un līdz pat saules rietam pret debesim cēlās dziedoņa skanīgā balss.

Hodža dziedāja par tālo Zivju Ezeru, par Lielo Dabu, pašu sirmāko no visiem dižozoliem mežā, par Dabu garu, kas ūpja izskatā izlido naktīs no tumšā dobuma un riņķo pāri Ku-Pio-Su ciematam. Viņš pastāstīja par Uomi noslēpumaino piedzimšanu, par viņa neparasto likteni un apbrīnojamiem varoņdarbiem. Pāļu ciemata iemītnieki no akla dziedoņa dziesmām uzzināja arī par kauju ar suamintiem un lielo braucienu pēc līgavām.

Vēlu vakarā, kad rieta blāzma jau sāka dzist, ciemata saimnieki pēc Joldu mājiena nelabprāt devās atpakaļ uz savu saliņu. Arī viesi likās pie miera uz ātru roku savītās zaļu zaru teltis, kur slēpās viņu sievietes, kas bija atbraukušas šurpu kopā ar līgavu lūkotājiem.

Pie lielā ugunskura atstāja nakts sardzi. Pēc Sojona padoma Uomi pavēlēja visiem nolikt ieročus pie labās rokas.

Sirmgalvji pie lielā ugunskura izturējās laipni, bet, kamēr līgavu lūkotāji vēl nebija pasēdējuši pie saimnieku pavardiem, pirmā iepazīšanās palika tikai iepazīšanās. To vēl nebija nostiprinājusi draudzības ceremonija.

Uomi nevarēja aizmigt.

Viņš iznāca no savas telts un lēnām aizsoļoja pie laivām. Debesīs vēl kvēloja vakara blāzmas pēdējie atspīdumi, un asins sarkana svītra spoguļojās rāmajos līča ūdeņos.

— Lielie Ūdeņi! Lielie Ūdeņi! . ..

Cik reižu viņa lūpas bija čukstējušas šos vārdus!

Nu jau veselu gadu viņš dzīvo tikai ar vienu domu.

Viņš, par spīti visam, aizies līdz Lielajiem Ūdeņiem. Viņš pieveiks visus, kas stāsies ceļā. Viņš ieraudzīs teiksmaino ezeru, aiz kura atrodas noslēpumainā «pasaules mala».

Viņš tur atradis to, ko meklējis. Viņš ieraudzīs savu sapņu meiteni.

Viņa sapņi piepildījušies. Sapņi kļuvuši par īstenību.

Ku-Pio-S_u ciematā īstenībā neviens nekā nezināja par Lielajiem Ūdeņiem. Tikai aklais Hodža viens pats bija pa ausu galam par tiem dzirdējis.

Un tagad Lielie Ūdeņi atrodas viņa priekšā! Viņš ir atnācis šurp, irdamies pa vairākām upēm, pārvilcis laivas vilkšus līdz pēdējās meža upes augštecei, un šī upe beidzot atvedusi viņu pie ilgotā mērķa.

… Apritēja turpat vai trīs pilnmēness grieži, kamēr līgavu lūkotāji no Ku-Pio-Su nokļuva līdz Pāļu ciematam. Daudz dienu viņi klejoja pa ezera krastiem, iegriezdamies zvejnieku mītnēs. Tomēr ciematu nebija daudz. Pirmās apmetnes biklie iemītnieki, ieraudzījuši iztālēm tuvojamies laivu virkni, aizbēga kur kurais. Ar lielām pūlēm izdevās atsaukt ļaudis no bērzu birzs, kur viņi bailēs no svešajiem bija paslēpušies.

Tikai pēc tam, kad ciema vecākais sirmgalvis saņēma dāvanu — kaula makšķeru āķi un mazu podiņu salda medus, — ciematnieku bažas pagaisa. Vecie vīri ēda medu, laizīja pirkstus un mīlīgi smaidīja. Šajā ciematā jaunekļi saderēja vairākas līgavas. Dažas meitenes viņi bija salūkojuši un paņēmuši līdzi jau agrāk — garajā ceļā pa upēm.

Pāļu ciemats, kā stāstīja ļaudis, bija pati tālākā no lielajām apmetnēm ezera krastā. Tālāk esot tikai piecas būdas pie Elku Raga. Tur mītot vecais Elku Raga saimnieks, burvis Oihu, viņa sievas un Istenieki. Vēl tālāk uz pusnakts pusi aizstiepjoties tikai meži. Tie šņācot Lielo Ūdeņu tuksnesīgajos krastos, un tikai zvēru ķērāji ar dzeltūksnējām sejām klejojot pa šiem mežiem nelielām ordām vai vienatnē savu smailausaino medību suņu pavadībā.

Šajos ilgajos klejojumos gandrīz visi Uomi karadrau- dzes jaunekļi bija saderējuši sev meitenes. Katrā zvejnieku ciematā, ko viņi sastapa pa ceļam, nolika līgavu lūkošana un izpirkšana. Iepazinušies ar saimniekiem, jau. nekļi pacienāja sirmgalvjus un mātes. Jaunie ļaudis uzsāka derību rotaļas. Rotaļu laikā viņi izraudzījās līgavas un aizveda sev līdzi.

Klejojošo ļaužu pulks pēc katras viesošanās kļuva arvien kuplāks, tur redzēja ņirbam aizvien vairāk raibu tērpu, aizvien skaļāki kļuva sieviešu smiekli un mazāk vietas palika laivās. Ari laivu skaits palielinājās: dažām līgavām īstenieki dāvināja laivas.

Ap to laiku, kad laivu karavāna sasniedza Lielos Ūdeņus, tikai daži jaunekļi vēl nebija paspējuši salūkot sev līgavas. No vecajiem bez sievām vēl palika Karūsa, Sojons un, protams, dziedonis Hodža, kas arī nemaz nedomāja par precībām. No jaunajiem vēl joprojām nebija izraudzījuši sev sievas Garru, divi Sojona sievas dēli un dvīņu brāļi — Uomi un Teklu.

Uomi nebildināja nevienu: neviena no līgavām nelīdzinājās tai, kuru viņš bija redzējis sapnī. Kālab viņam šīs līgavas? Ūdeņu Saimnieka meita taču gaida viņu Lielo Ūdeņu krastā.

Kad Zivju Ezera jaunekļi nokļuva līdz Pāļu ciematam, Uomi sasprindzināja uzmanību.

«Palūk!» viņš domāja. «Kaut kur šeit!»

Vai nu tagad viņam lemts beidzot atrast savu sapņu meiteni, vai nekad. Par to domāja Uomi, sēdēdams uz liela akmens klusi snaudošā līča krastā.

Pēkšņi maiga roka piesardzīgi noglāstīja viņa galvu.

Uomi atguvās. Viņam aiz muguras stāvēja Gunda un laipnām acīm raudzījās dēlā.

—    Nu, Uomi? — viņa jautāja. — Nav līgavas?

Uomi pašūpoja galvu.

—     Kā tad tā? — māte smaidīja.

—     Kādas tās līgavas! Viņas Uomi rādās kā akmeņi.

—    Vēl ir citas meitenes. Uomi visas nav redzējis.

Uomi tikai atmeta ar roku.

Gunda apsēdās līdzās dēlam un paņēma viņu aiz rokas. Mātes lūpas kustējās, it kā viņa gribētu ko sacīt.

… Kad Uomi laiva atirās no Ku-Pio-Su piestātnes, Gunda gribēja pavadīt savus dvīņus tikai vienu dienu. Aizbraukt kopā ar viņiem līdz pirmajai apmetnei, pārnakšņot pie nometnes ugunskura, paraudzīties uz viņiem pēdējo reizi un griezties atpakaļ. Bet pirmajā apmetnē viņa nodomāja: «Kāpēc gan neaizbraukt vēl tālāk?» Otrajā apmetnē atkārtojās tas pats. Nolēma braukt kopā vēl vienu dienu. Pēc trešās nakts Gunda pamodās un sāka smieties. Viņa nebrauks nekur' projām no dēliem. Kālab gan viņai jāatgriežas uz Ku-Pio-Su? Viņa pārbrauks atpakaļ, bet vienīgi kopā ar Uomi un Tektu.

Naja un Kunja sasita plaukstas. Viņas arī braukšot kopā ar līgavu lūkotājiem. Viņas gribot būt turpat, kur Gunda.

Kopš tā laika Gunda, Naja un Kunja jau daudzas dienas dalījas visās tālā ceļojuma likstās un grūtībās. Dažu reizi tas nebija viegli. Vajadzēja panest saltumu un mirkt lietusgāzēs. Dažu reizi iznāca badoties. Odu, aklo dunduru un meža knišļu mākoņi nedeva miera ne dienu, ne nakti. Tomēr Gundai tas viss likās tīrais nieks. Toties viņa varēja redzēt dēlus savā tuvumā un katru dienu parunāties ar Uomi.

Naktī Gunda slepus aizzagās pie saviem dēliem, kas gulēja ciešu miegu. Rīta blāzma ne vienu reizi vien sastapa viņu pie Uomi guļvietas.

draudzības noslēgšana

Otrā dienā vecākie vīri ar jaunām dāvanām devās uz Pāļu ciematu. Laivas airēja Uomi un Tektu.

Viņi ienāca ciematā bez ieročiem un jautāja, kā sameklēt Joldu būdu.

Nabu piedāvājās viņus pavadīt.

Viesi piesardzīgi soļoja pa egļu sklandu klāstu, kas balstījās uz resniem pāļiem. Viņus interesēja viss — cilvēki un mājas, bet visvairāk pāļi, kas bija prasmīgi iedzīti seklajā līcī.

Katras būdas priekšā, izsliets stāvu, rēgojās augsts jaunas eglītes stumbrs ar saknēm uz augšu. Eglītes stumbra paresninājumam pie saknēm vajadzēja attēlot gara — mājas sargātāja galvu, saknēm — matu ērkuli, bet rievai stumbrā zem paresninājuma — kaklu.

Iegājuši Joldu būdā, ciemiņi atlaidās uz briežādām noklātā klona. Viņi pieskārās ar pirkstiem pie pavarda akmens plāksnēm. Pieskaršanās pie pavarda nozīmēja, ka ienākušie pakļaujas mājas saimnieka gribai un lūdz viņa aizbildniecību.

Joldu vēroja viesus uzmanīgām acīm. Viņam bija patīkami, ka svešzemnieki, kuri vēl nesen likās tik briesmīgi, tagad atnākuši un lūdz pēc viņa draudzības.

Joldu pietupēs uguns priekšā, izrausa nelielu oglīti un, svaidīdams no plaukstas plaukstā, pasvieda oglīti tā, ka tā aizlidoja pie Karūsas. Karūsa noķēra oglīti un pasvieda to Sojonam, tas savukārt aizlidināja to Uomi, Uomi — Tektu, bet tas iesvieda oglīti atpakaļ pavardā.

Tā atbraukušie viesi un Pāļu ciemata ļaudis noslēdza draudzību. No šā brīža kā viena, tā otra puse atsacījās no jebkādas naidīgas rīcības un apņēmās aizstāvēt jaunos draugus visās briesmās, kā arī pret ienaidnieku uzbrukumiem.

Pēc Joldu mājiena kāda sirmgalve pienāca tuvāk un nolika ciemiņu priekšā māla muldu ar gliemežiem un ceptām zivīm.

Viesiem ēst nemaz tik ļoti negribējās, bet paraža prasīja nobaudīt cienastu. Tā nebija tikai pieklājība vien. Svinīgam mielastam pie pavarda bija īpaša, noslēpumaina jēga. Tas bija upuris, ko ziedo mājas garam, kas mīt svē- taja zizlī aiz pavarda.

Uomi un citu atbraucēju mierīgā saruna turpinājās diezgan ilgi, kad pēkšņi skaļi sieviešu kliedzieni vēstīja par kaut kādu ārkārtēju notikumu.

Būdā visi saausijās. Varēja dzirdēt, kā dun pa egļu sklandu klāstu skrejošo bērnu un sieviešu soļi, kā viņi kliedz:

— Brauc! Brauc!

Joldu kopā ar viesiem izgāja ārā. Ciematnieki drūzmējās klāsta malā un māja ar rokām. Visi raudzījās uz to pusi, kur licis savienojās ar ezeru. Tur gar mežiem apaugušu zemes ragu līcī ieslīdēja gara laivu virkne.

Tur no Elku Raga atgriezās šurpu ataicinātie vīrieši.

Laivas ātri tuvojās saliņai. Katrā laivā bija pa diviem vai četriem airētājiem, neskaitot stūrmani, kas sēdēja pakaļgalā un vadija laivu ar stūres airi.

Airētāji steidzās. Visi viņi pastāvīgi atskatījās uz krastu, kur varēja redzēt svešinieku nometni.

Joldu sagaidīja laivas piestātnē, kur pārbraucēji jau pēc sieviešu stāstījuma uzzināja, kas šeit noticis.

Atbraucēji gatavojās niknai sadursmei un brīnījās, kad ieraudzīja svešos pašā ciematā mierīgi sarunājamies ai Joldu.

līgavu lūkošana

Pārbraucēji bērnišķīgā ziņkārībā aplūkoja svešzemniekus. Viņi taustīja svešinieku apģērbu, viņu ieročus un rotas lietas.

Viņu interesi sevišķi saistīja Uomi kakla rota — lāča zobu un nagu pakariņu virkne.

Otrā dienā sarunāja rīkot līgavu lūkošanu.

Pēc pusdienas salika uz pāļiem laipas, kas pa nakti bija noņemtas.

No ciemata pa laipām nāca ļaužu bars. Pa priekšu lēnī- tiņām soļoja sirmgalvji ar mazo Joldu priekšgalā. Viņš gāja, atspiezdamies uz nūjas. Viņiem nopakaļ nāca vīrieši. Daži bija apbruņojušies ar šķēpiem; citi nesa lokus; citiem ieroču nebija. Aiz viņiem ciešā barā jukjukumis steidzās sievietes, vezdamas pie rokas mazus bērnus. Mātes nesa uz rokām mazuļus; citas stiepa bērnus uz muguras, iesēdinājušas tos ādas maisos vai bērza tāss šūpuļos. Saķērušās rokās, sievietēm sekoja meitenes.

Viņas bija posušās un rotājušās jau no agra rīta. Dažas jau iepriekšējā vakarā bija sākušas šūt uz tumšajiem caun- ādu kažokiem vāverādu strēmelītes. Meitenes nokrāsoja ar sarkano miniju vaigus un ieberzēja pieri ar dzelteno okeru. Dažas apvilka apkārt acīm melnus ogles riņķus, un gandrīz visas, dzīdamās izskatīties skaistākas, iekrāsoja melnus priekšējos zobus.

Jaunās sievietes un meitenes apsēdās tieši zālē ar seju pret lielu ugunskuru, kas bija sakurts pļaviņā.

Pretējā pusē sasēdās līgavu lūkotāju jaunās sievas, kuras arī bija uzvilkušas visus savus tērpus. Meiteņu galvas bija apklātas par zīmi, ka viņas ir izgājušas pie vīra.

Ciemata sirmgalvji apsēdās nelielā pakalniņā, no kurienes varēja labi pārredzēt visu klajumu.

Pāļu ciemata meitenes uzsāka vilkt žēlabainu dziesmu, kuras vārdus Ku-Pio-Su ļaudis gandrīz nemaz nespēja saprast. Pēc tam viņas uzņēma citu melodiju, daudz dzivaku un jautraku, ko dziedāja, sizdamas takti ar plaukstām. Pēc kāda laika dziesmai piebiedrojās arī precētās sievas. Kora balsis dziedāja aizvien spēcīgāk, un ritms kļuva arvien straujāks. Dziesma gan pieklusa, gan pēkšņi pacēlās līdz tādam spalgam kliedzienam, ka dziedātāju sejas pietvīka aiz piepūles.

Beidzot meitenes piecēlās, saķērās rokās un virzījās apkārt ugunskuram garām sirmgalvjiem, garām sava ciemata jauno vīriešu bariņam un atbraukušajiem jaunajiem līgavu lūkotājiem. Viņas kustējās lēnām, sastingušām, nekustīgām sejām, bez mazākās dzīvības vai smaida zīmēm. Viņu dziesmas un rotājās nepavisam nelīdzinājās Ku-Pio-Su līksmajām dejām.

Padzīvojušās sievietes pa to laiku rosījās pie ugunskura, cepdamas vīriešu pārvestās zivis un nomedītos dzīvniekus. Beidzot dziesmas apklusa, un visi sapulcējušies sāka mieloties, ēzdami uz oglēm ceptas zivis un gaļu.

Vakarā pēc dzīrēm sākas jauniešu rotaļas. Viesi no jauna rādīja savu spēku un mākslu, bet meitenes dejoja un dziedāja dziesmas daudz jautrāk nekā dienu.

Meitenes sarīkoja skriešanos. Vīrieši centās viņas panākt un meta viņām uz galvas siksnas cilpas.

Ne Naja, ne Kunja nepiedalījās šajās līgavu lūkošanas rotaļās: viņām nebija nekādas vēlēšanās palikt uz visiem laikiem Pāļu ciematā. Jau pirms dzīru beigām viņas kopā ar Gundu aizgāja savā zaļajā teltī, ko bija sapinušas kārklu krūmos netālu no laivām. Šeit viņas varēja labi novērot, kas notiek pļavā. Naja vienā laidā dalījās ar māti un Kunju visā redzētajā:

—    Sojons, Sojons! Gluži kā jauneklis! Dzenas pakaļ rudmatainajai taisni pa krūmiem. Nu, un rudmatainā kāda! Kā lapsa! Nedodas rokā. Aizbēga birzī.

:— Bet kur Uomi? — klusu ievaicājās Kunja.

—    Pat neskatās ne uz vienu. Paraug, sēž kopā ar sirmgalvjiem.

Gunda mīļi paskatījās uz Kunju un nekā nesacīja.

Otrā dienā Garru, Sojonam Vecākajam un diviem viņa jaunākajiem dēliem nācās samaksāt izpirkumu par noķertajām līgavām.

Tikai vecais Karūsa, Uomi un Tektu neatveda pie savām teltim nevienu meiteni. Karūsa pateica, ka esot pārdomājis un neņemšot sievu. Tektu sacīja, ka nevēloties apņemt sievu agrāk kā brālis. Uomi klusēja, bet visi zināja, ka neviena no ciemata meitenēm nav viņam iepatikusies.

jabrauc uz Elku ragu

Pagaja vēl trīs dienas. Nometne joprojām palika vecajā vietā, bet jaunekli sāka taujāt:

—    Ko tagad darīsim?

Gandrīz visi, kas vien gribēja, jau bija saderejuši līgavas. Ko gan domā Uomi? Braukt vēl uz priekšu līdz pašai pasaules malai vai griezties atpakaj?

Uomi, šķiet, netaisījās darīt ne vienu, ne otru.

Uzmetis par plecu loku, ar īsu šķēpu rokā viņš rīta agrumā aizgāja viens pats, klaiņāja gar ezera krastu un atgriezās vēlu, dažreiz ar nomedītu zosi vai pīli. Neteicis nevienam ne vārda, viņš paslēpās teltī un gulēja viens, aizgriezies ar seju pret sienu.

Gunda atnesa viņam ēdienu. Uomi ēda maz un nelabprāt. Gunda nobažījusies vēroja dēlu, aizvien gribēja par kaut ko apvaicāties, bet neuzdrošinājās.

Trešajā dienā pēc derību rotājām Hodža pasauca Karūsu sānis. Viņi abi ilgi čukstējās, pēc tam iesēdās laivā un aizīrās uz Pāļu ciematu. Tur viņi ne tikai pavadīja visu dienu, bet arī pārnakšņoja Joldu mājā.

Tikai otrā rītā pārbrauca nometnē. Atgriezās ne jau vieni paši. Laivā līdzās viņiem sēdēja Nabu, tas pats, kuru Zivju Ezera ļaudis nesen bija saņēmuši gūstā.

Tikko izvilka laivu krastā, tūliņ sāka meklēt Uomi. Viņi atrada jaunekli līdzās Gundas teltij. Viņš zvilnēja viens pats uz zāles klēpja pie pašas ieejas. Uomi nebija aizmidzis.

—     Uomi… — ierunājās Karūsa un apklusa; viņā raudzījās sakritusi, novājējusi seja ar degošām, it kā iekaisu- šām acīm. — Uomi, — atkārtoja Karūsa, — ko esi nodomājis darīt?

—    Nezinu, — Uomi sacīja.

—           Brauci uz pasaules malu. Meklēji līgavu. Tik daudz meiteņu redzēji. Kāpēc neizraugies sievu?

—    Mana līgava nav tāda. Nav līdzīga šīm.

—    Ņem kaut kuru. Tālāk vairs nav lielu ciematu.

Uomi klusēja.

—           No Pāļu ciemata jebkura ies pie tevis. Izraugies, kuru gribi. Skaties vērīgāk!

Uomi pašūpoja galvu:

—    Esmu visas redzējis. Viņas nav tādas . ..

Nabu un Karūsa pietupās. Kādu brīdi visi klusēja.

—           Šeit ir vēl ciemati pie meža upītēm. Var aizbraukt. Arī tur ir meitenes. Tikai dzeltūksnējām sejām un nerunā mūsu mēlē. Paprasi viņam, — sacīja Karūsā, rādīdams uz Nabu, kas sēdēja, neteikdams ne vārda.

Nabu pasmaidīja un pamāja ar pinkaino, mazo galviņu.

—           Nē, — atbildēja Uomi. — Mana līgava nav tāda, nav ar dzeltenu seju. Uomi atradis viņu pie Lielajiem Ūdeņiem.

—    Nu, — sacīja Karūsa, — lai Nabu tagad pasaka visu.

Nabu no jauna pamāja ar galvu.

—    Ir, — viņš sacīja un cieši piemiedza šaurās ačeles.

—    Kas ir? — Uomi saausījās.

—    Ir tāda līgava.

—    Dzeltenu seju?

—    Nē, baltu! Pavisam baltu.

—    Kur? — Uomi jautāja.

—    Ir tāda vieta.

—           Kur? Kur? — steidzināja viņu Uomi un pat pielēca kājās no guļvietas. — Varbūt tālu mežā?

—    Nē, pie Lielajiem Ūdeņiem. Netālu.

Uomi sagrāba viņu aiz labā pleca:

—    Runā!

—           Pie Elku Raga. Jāiras ar laivu veselu dienu un nakti…

—    Tu esi tur bijis?

—    Biju.

—    Un pats redzēji?

—           Viņu neviens neredz. Tikai Oihu. Nevienam viņu nerāda.

—    Kurš ir viņas tēvs?

—           Oihu. Viņš ir Elku Raga saimnieks. Un visu ūdeņu saimnieks. Briesmīgs. Mēs no viņa baidāmies.

—           Ūdeņu saimnieks? Ka tu sacīji? Lielo Ūdeņu saimnieks?

—           Visvisādu ūdeņu saimnieks. Viņam klausa visvisādi ūdeņi. Gan ezerā, gan upē, gan mākonī — visur ūdens. Ko viņš sacīs, to ūdens darīs.

Uomi paberzēja pieri. Sapnis piepildās. Paraug vien, kur viņš atradīs Ūdeņu Saimnieka meitu! Paraug vien, kur viņu gaida sapņu meitene!

—           Kā viņu sauc? — Uomi jautāja, aizturēdams satraukto elpu.

—           Par Soldu, bet Oihu viņu dēvē citādi. Nejauj viņai rādīties ļaudīm. Viņa mīļotā meita. Negrib nevienam viņu atdot.

—    Kā lai viņu dabū redzēt?

—           Nezinu. Dzīvo mājā uz augstiem stabiem. Oihu pie viņas nevienu nelaiž.

—           Bet tu taču esi Uomi, — pēkšņi atskanēja Hodžas balss. — Citi nevar — Uomi var visu! Viņam palīdz pats Dabu.

Sirmgalvis to pateica tik ciešā pārliecībā, ka Karūsa, kurš klusēdams sēdēja nomaļus, pamāja ar galvu par zīmi, ka ir pilnīgi vienis prātjs ar Hodžu.

Uomi satraukts sāka staigāt šurpu turpu telts priekšā.

—    Uomi brauks, — viņš sacīja.

—           Sargies, — sacīja Nabu. — Oihu ir briesmīgs. Mēs baidāmies no viņa.

Uomi ātriem soļiem piegāja pie Nabu un ar abām rokām saspieda viņa šauros plecus.

—           Nabu, parādi ceļu uz Elku Ragu! Uomi brauks pie savas līgavas.

Nabu papurināja galvu.

—           Nē! Nabu baidās. Oihu uzzinās — liks nokaut. Arī tevi liks nokaut. Viņš ir briesmīgs . .,

—    Kam liks?

—           Ļaudīm ar dzeltūksnējām sejām. Viņi paklausa Oihu. Viņš ir briesmīgs.

Negaidot klusa čabēšana lika Uomi atskatīties. Teltī pie pašas ieejas, pa pusei aizslēpusies aiz sausajiem zariem, stāvēja Kunja. Viņa bija bāla. Acis plaši ieplestas, kailās rokas cieši piespiestas pie sermulīšu bezroča krūtīm. Viņa izliecās no telts un ar tādām šausmām klausījās Nabu, it kā briesmas draudētu viņai pašai.

—     Kunja! — neviļus pasauca Uomi.

Bet meitene vienā mirkli aizklāja seju rokām un ieslīdēja atpakaļ telti. To viņa izdarīja tik žigli, ka Uomi nepaspēja piebilst neviena vārda.

—           Nekas, — Karūsa sacīja. — Mēs arī bez Nabu rīt atradīsim ceļu. Sirmgalvji un vīrieši no ciemata atkal brauks uz Elku Ragu.

—    Kālab?

—    Svinēt lāča svētkus.

—    Viņi jau bija aizbraukuši uz turieni, — Nabu sacīja,

—   bet atsteidzās atpakaļ uz mājām. Baidījās, ka svešie izpostīs ciematu. Lāci aizveda, bet nogalināt nepaspēja. Tagad atkal brauks svinēt lāča kazas.

—    Varbūt ar mums negribēs! — sāka klaigāt Hodža.

—    Bet mēs taču tagadiņ esam saradojušies, paņēmuši no viņiem līgavas. Tagadiņ esam savēji, nevis sveši! . . .

Hodža kliedza neparasti dedzīgi, kaut gan neviens ar viņu nestrīdējās.

Ar lielām pūlēm nomierināja iekarsušo aklo sirmgalvi un aizgāja pavēstīt visiem, ka jātaisās ceļā:

—    Posties! Brauksim uz Elku Ragu!

es esmu Uomi!

Vakarā, iedams garām Gundas teltij, Uomi ieraudzīja māti. Viņa sēdēja zālē pie telts ieejas, bet līdzās mātei knūpu gulēja Kunja, atspiedusi seju pret Gundas ceļiem. Meitenes pleci drebēja, un Uomi likās — viņa raud.

Gunda mīļi un skumji glāstīja meitenes galvu.

No telts paraudzījās māsa Naja. Arī viņa likās satraukta.

«Kāpēc viņas tā?» Uomi nodomāja un apstājās.

Tobrīd kāds viņu pasauca skaļā balsi. No telts, kur viņi mitinājās kopā ar Karūsu un Hodžu, kliedza Tektu.

Brālis tikko bija atgriezies no medībām. Kopā ar biedriem viņš parnesa bagātu medījumu. Tur bija gan trekns bebrs, gan jauns briedis, kam viņi bija uzglūnējuši dzeršanas vietā.

. .. Naktī Uomi atkal redzēja sapnī savu meiteni. Šoreiz sapnis nebija gluži tāds kā parasti.

Viņš ieraudzīja Lāsi atkal krastā, bet šoreiz it kā pie

Lielajiem Ūdeņiem. Meitene sēž uz sarkana akmens, un viņas baltās kājas iemērktas ūdeni.

Dzidri viļņi šļācas uz viņas kājām un glāsta tās. Viņa uzvilkusi baltu kažokādas bezroci. Galva apsegta ar bebr- ādu, un seja nav redzama. Uomi grib ieskatīties viņai acis, bet meitene aizsedz seju ar plaukstām un novēršas.

«Kad atklāsies pavisam?»

«Tagad drīz.»

«Kur tu dzīvo?»

«Pavisam tuvu.»

Uomi sirds krūtīs sāk stipri dauzīties.

«Kā lai atrod tavu māju? Tu neesi sacījusi savu vārdu. Tu negribi atklāt seju.»

«Atceries. Tu taču jau tik daudz reižu esi to redzējis.»

Uomi ar šausmam jūt, ka pavisam aizmirsis viņas seju. Viņam tā jāatceras. Viņš pūlas atcerēties, bet nevar. Tad viņš ātri noņem meitenei no galvas bebrādas kapuci, bet viņa abām rokām aizklāj seju, un viņš redz tikai, ka meiteni no visām pusēm sedz vaļēji mati, gaiši dzelteni kā salmi, kā Kunjas gaišie mati.

«Atceries,» viņš dzird, «tad atklāšos.»

Pēkšņi kāda silta roka noglāstīja viņam seju. Uomi pamodās.

Viņa priekšā stāv māte un glāsta viņa seju.

—    Celies, Uomi, — Gunda runā. — Man tev jāsaka …

—           Māt, ko tu izdarīji! — izmisumā iekliedzās Uomi. — Kāpēc uzmodināji?

—    Laiks celties, Uomi. Vīri grib tevi redzēt!

—            Kur? Kur tad viņa? — pikti taujāja Uomi. Viņš mežonīgām acīm lūkojās apkārt. — Viņa taču bija tepat! Sēdēja uz akmens. Uomi tikai vajadzēja pazīt seju. Kāpēc iztraucēji?

—     Kas viņa tāda ir? — Gunda jautāja.

—    Tā meitene. Tu jau zini.

—    Atkal rādījās?

—            Tepat bija. Pavisam līdzās. . . Sacīja: viņa esot tepat, pavisam tuvu. Man tikai vajadzēja atcerēties. Tu atkal iztraucēji!

Uomi pārmetoši raudzījās matē.

. Gunda pēkšņi satvēra viņa roku:

—           Klausies, Uomi. Gunda atnāca tev sacīt.: nebrauc! Nebrauc uz turieni! Viņi tevi pazudinās. Viņi visus

pazudinās: mani, Naju, Kunju. Nebrauc, Uomi! Tas ir māns. Viņi ir ļauni. Viņi tevi nogalinās …

Gunda gandrīz kliedza. Viņa likās zaudējusi prātu. Viņas acis vērās kaut kur pāri dēla galvai, it kā viņa redzētu kaut ko šausmīgu tur, aiz dēla muguras.

Uomi pietrūkās kājās un spēji izrāva roku.

—           Māt, — viņš sacīja, — kāpēc Uomi braucis tālu ceļu? Viņš grib atrast Lielo Ūdeņu meiteni! Un nu viņa ir tepat, tuvu … Pavisam tuvu! Uomi negriezīsies atpakaļ, kamēr neatradīs savu sapni… — Viņam pēkšņi kļuva žēl mātes, tik izbiedēta, tik baiļu pārņemta un izmocīta tā likās.

—           Nebaidies, māt, — viņš sacīja laipni. — Nebaidies! Atceries: es esmu Uomi! …

Pēdējos vārdus viņš pateica ar tādu spēku un ticību sev, ka Gunda pasmaidīja un viņas acis lepni iemirdzējās.

Bet no krasta atskanēja balsis:

—    Uomi! Ātrāk, Uomi.. .

Uomi papurināja galvu un ātri aizsoļoja pie laivām.

kāpec baidījās no Oihu?

Pie laivām trokšņoja ļaudis. Pūlis dūca, skanēja satrauktas balsis un kliedzieni. Vairākas lielas ciematnieku laivas šūpojās turpat pie krasta.

Tektu, panācies brālim pretim, sacīja, rādīdams uz jaunekļiem:

—    Negrib braukt…

—    Nebrauksim! Nebrauksim! — atskanēja kliedzieni.

Satraukums nometnē bija sācies, kad agrā rītā krastā

piestāja vienkoce no Pāļu ciemata. Laivā sēdēja vairāki sirmgalvji, bet pakaļgalā — Nabu ar stūres airi rokās.

Sirmgalvji pasacīja Zivju Ezera ļaudīm, ka braukt uz Elku Ragu varot tikai vīrieši.

Jaunekļi brīnījās. Pie Zivju Ezera lāča svētkos piedalījās visi. Sirmgalvji saskatījās. Šķita, ka viņi nevēlas visu stāstīt. Beidzot viņi sāka runāt, un tad jaunekļi uzzināja brīnumu lietas.

Runa neesot par lāča svētkiem. Runa esot par Lielo Ūdeņu saimnieku — Oihu.

Uz Elku Ragu neviena jauna sieviete nebraukšot no laba prāta. Ikviena meitene vai precēta sieva, pagadījusies Oihu acīs, varot drīz zaudēt ne vien brīvību, bet bieži

pat dzīvību. Oihu kārojot pēc jaunām sievietēm. Tikko ieraugot kādu meiteni, tūliņ ņemot sev par sievu. Tā vēl nebūtu pati lielākā nelaime. Dažas sievas viņš mokot un spīdzinot bez žēlastības.

Oihu turot sievas ieslodzītas. Piedraudēdams ar nāvi, aizliedzis vīriešiem uz tām pat paskatīties. Piedraudēdams ar nāvi, aizliedzis tam iziet no mājas. Vakaros no viņa mājas skanot sieviešu vaidi un brēcieni. Bet pēc dažām dienām kādas nelaimīgās sadauzītais, sakropļotais līķis, iesviests upītē, peldot ezera ūdens klajumos un šūpojoties viļņos, te aizpeldot tālu ezerā, te griežoties atpakaļ. Vētrā saniknotie viļņi izsviežot līķus smilšainajā krastā.

—     No kurienes Oihu salūko sev sievas, ja sievietes uz turieni nebrauc? — jautāja Zivju Ezera vīri.

No sirmgalvju stāstiem varēja saprast, ka Oihu uzlicis apkārtējiem zvejnieku un mednieku ciematiem īpašu nodevu, kas jākārto katru gadu. Viņš pieprasot sev līgavas gan no viena, gan otra ciemata.

Jaunekļi brīnījās un jautāja — kāpēc gan sievietes braucot, ja zinot, kāds liktenis viņas tur gaidot? Izrādījās — neviens neprasot sieviešu piekrišanu. Viņas tiekot izraudzītas ar lozēšanu. Pirms diviem gadiem Pālu ciemats aizsūtījis burvim jaunu meiteni. Šajā gadā šķībacaino sāmu cilts ciemats pie Melnās Upītes aizvedis Oihu jaunu sievieti, labākā lāču mednieka sievu.

—     Kāpēc gan visi izpilda viņa pavēles? — jaunekli jautāja.

Sirmgalvji pasmējās:

—     Kā var neklausīt! Oihu nav vienkāršs cilvēks — viņš ir Elku Raga saimnieks. Viņam paklausa saule un mākoņi, vētra un paši Lielie Ūdeņi. Iespītēsies — un nedos zve- jiem nevienas zivs. Apžēlosies — un atsūtīs tik daudz zivju, ka tik tikko varēs izvilkt krastā pilnos tīklus. Viņš var uzsūtīt jebkuru nelaimi: slimību, ugunsgrēku, slīkšanu, lāča zobus un nagus.

Tikko sievietes uzzināja, ka Uomi sadomājis vest savus ļaudis uz Elku Ragu, nometnē sākās raudas un vaimanas. Pirmās iegaudojās līgavas, kas bija saderētas Pāļu ciematā. Viņas ļoti labi zināja, cik bīstami ir braukt pie Oihu. Citas sievietes, saderētas no patālakiem novadiem, drīz piebiedrojās Pāļu ciemata meitenēm, tikko uzzināja par draudošajām briesmām.

Kad Uomi atnāca piestātnē, visa nometne viļņojās kā Lielie Ūdeņi vētras brāzmās. Pirmo reizi kopš izbraukšanas no Ku-Pio-Su Uomi ceļa biedri nebija apmierināti ar sava vadoņa nodomiem.

Neviens nevēlējās vest savu jauno sievu uz briesmoņa midzeni. Neviens negribēja atstāt sievas šeit bez aizsardzības, ja Uomi iedomātos ņemt sev līdzi tikai vīriešus.

Tektu, Karūsa, Sojons un Nabu, cits citu pārtraukdami, pūlējās visos sīkumos izstāstīt Uomi, cik bīstams ir brauciens uz Elku Ragu.

—    Nekas, — sacīja Uomi, — man līdzi brauks tikai tie, kuri paši gribēs. Precētie ļaudis paliks šeit. Ja neviens negribēs — Uomi brauks viens pats.

Trakojošo vētru nomainīja dziļš klusums. Neviens nebija gaidījis tik skaidru un vienkāršu atbildi. Tie, kuri bija niknojušies vairāk par citiem, tagad juta sirdsapziņas pārmetumus.

Protams, Tektu, Hodža un Karūsa bija pirmie, kuri pasacīja, ka braukšot līdzi Uomi. Mazliet padomājuši, nolēma braukt arī Sojons Vecākais un divi Karūsas dēli, kaut gan viņi tikko bija saderējuši sievas Pāļu ciematā. Cits pēc cita braucējiem sāka piebiedroties arī pārējie jaunekļi. ļ

Tagad vajadzēja pierunāt, lai precētie paliek tepat nometnē. Pirmām kārtām Uomi uzstāja, lai paliek Sojons. Nometnei vajadzēja vecāko. Sojonu visi cienīja un godāja. Jaunekļi uzklausīja viņa domas, un uz viņu varēja paļauties.

Uomi nekādi nevarēja pārliecināt Garru un divus Karūsas dēlus. Viņi stūrgalvīgi atkārtoja vienu un to pašu:

—    Sievām nekas ļauns nenotiks. Lai pagaida dažas dienas. Mēs gribam būt tur, kur būs Uomi.

Tajā laikā krastā piestāja vēl citas laivas. Sākās brauciens uz Elku Ragu. Airētāji steidzās.

Nometnē aizbraucējiem piebiedrojās divas pašas lielākās vienkoces: Karūsas laiva un Uomi laiva.

Ielecis laivā, Uomi uzsauca, lai kāds aiziet un pasaka Gundai: māte kopā ar Naju un Kunju lai gaidot viņu atgriežamies.

Nabu apņēmās to pateikt, jo arī šoreiz neuzdrošinājās braukt pie Oihu.

Uomi atgrūdās ar ķeksi no krasta, un abas Zivju Ezera laivas laidās pakal karavānai, kas jau īrās projām. Šoreiz braucienu vadīja pats Joldu.

Krastā vēl joprojām drūzmējās Uomi ļaudis. Viņi ilgi stāvēja un noraudzījās pakaļ aizbraucējiem.

Kad laivas pazuda aiz krasta līkuča, Nabu nopūtās un aizsoļoja uz Gundas telti. Viņš steidzās izpildīt uzticēto uzdevumu.

Elku ragā

Elku Ragā atbrauca tikai otrā dienā.

Pēc Joldu padoma nolēma apstāties un pārnakšņot vēl pirms Elku Raga: pie debesīm savilkās lietus mākoņi. Bija kluss, rāms vakars, bet tādā laikā pēc zvejnieku ticējuma gaidāmi bagāti lomi.

Pusceļā starp Pāļu ciematu un Elku Ragu ezers ar likumu ieliecās krastā. Te bija paplats līcis. Šo seklo ieloku ar smilšainu gultni daudzināja par labu zvejas vietu.

No laivām izmeta garus tīklus. Katras divas laivas vilka vienu tiklu un īrās aizvien dziļāk līcī. Airētāji lēnām virzījās uz lēzenā krasta pusi, kur varēja ērti izvilkt tīklus malā.

Loms bija patiešām bagāts. Sevišķi palaimējās Zivju Ezera vīriem. Viņu prasmīgi uzmestais tīkls izvilka krastā veselu kaudzi visdažādāko ziVju. Starp tām bija daudz lašu.

Līdz vēlai naktij kurināja uguni, cepa zivis un tad, apsegušies ar alkšņu zariem, likās gulēt, lai otra dienā no jauna irtos tālāk.

Jo tālāk laivas aizvirzījās uz ziemeļiem, jo augstāks kļuva krasts.

No paša rīta turējās rāms, skaists laiks. Saule, pacēlusies pāri austrumu krasta skujkoku sienai, ātri kāpa augšup. Ap pusdienu priekšā parādījās gleznainais, akmeņainais Elku Rags.

Neaizbraukuši līdz Elku Ragam, laivinieki pagriezās uz krasta pusi un ieīrās ne visai platas upes atklātajā grīvā. Pāļu ciemata zvejas vīri to dēvēja par Melno Upīti.

Piestājuši krastā, atbraucēji izkapa malā ar biezu zāli apaugušā pļavā. Te viņi ievēroja upmalā sakurtu ugunskuru un virs tā zilganu dūmu strūklu.

Kāds gan bija Uomi izbrīns un satraukums, kad pie ugunskura viņš ieraudzīja māti Gundu, Kunju, māsu Naju, mazo Nabu ar lielajiem vaigu kauliem un abus jaunākos Sojona dēlus. Viņi visi sēdēja zālē un mielojās ar svaigām zivīm.

Tektu un Uomi viņi sagaidīja ar jautriem smiekliem un lepojās, ka esot atsteigušies šurp pirmie.

Brāli apbēra viņus jautājumiem: kā gan viņi uzdrošinājušies braukt? Un kā pamanījušies nokļūt šurp agrāk par citiem?

Viss bija noticis pavisam vienkārši. Visas trīs sievietes vēl nemaz nezināja, ka Uomi jau aizbraucis. Viņas gulēja uz izklātajām ādām, un Gunda mierināja abas raudošās meitenes. Viņa atkārtoja vārdus, kurus šķiroties bija dzirdējusi no dēla:

—    Viņš ir Uomi!

Ar to bija pateikts viss. Tas, kas citiem nevedas tik viegli un draud ar nelaimi, Uomi atnes jaunu slavu. Cik reižu viņš nebija laimīgi izvairījies no visādām briesmām!

Naja pamazītiņām nomierinājās un kļuva jautrāka. Bet Kunjas bēdas nekādi nebija remdināmas.

—    Nē! IJomi ir stiprs, bet viņa pazudinās Uomi!

—    Kāda viņa? — jautāja Naja.

—    Tā, kura nāk pie Uomi sapnī. Viņa ir ļaunsuEs viņu pazīstu. Viņa ir ļauna! …

Gundas atplaukusī seja vienā mirklī izstiepās bailēs. Vārdi pamira uz viņas lūpām. Viņa nezināja, ko sacit, tāpēc ka sirds dziļumos baidijās no tā paša.

—    Viņa pazudinās Uomi! — Kunja atkārtoja un no jauna lēja gaužas asaras.

Kad Nabu iegāja teltī, viņš atrada abas meitenes asarās. Viņš pastāstīja, ka Uomi kopā ar Tektu jau aizbraukuši uz Elku Ragu. Uzzinājusi par to, Naja sāka brēkt skaļi kā bērns, aizvilkdamās un mirkdama asarās. Kunja raudāja klusītiņām. Viņa sēdēja, atspiedusies ar muguru pret sienu, un viņas asaru pierisušās acis vērās nekustīgi vienā punktā, it kā tur, tālumā, viņa jau saskatītu Uomi tuvo bojā eju.

Nabu apmulsis blenza gan uz vienu, gan otru meiteni un pēkšņi pavisam dīvaini saka mirkšķināt plakstiņus un ar plaukstu satvēra kaklu.

Viņš nekad nebija varējis mierīgi noskatīties sieviešu asarās, bet divu tādu skaistu meiteņu asaras laupīja viņam saprašanu.

Pēkšņi Gunda piecēlās, piegāja pie Nabu un zemu viņam paklanījās:

— Palīdzi mums aizirties līdz Elku Ragam! Kur Uomi, tur būs arī Gunda.

Šajā mirklī māte saprata, ka nevar pamest dēlus. Viņas vieta ir tur. Varbūt pār viņas dvīņu galvām jau savelkas jauna nelaime.

Nabu bija ar mieru. Viņš sakārtoja drošu laivu un pierunāja Sojona dēlus braukt līdzi par airētājiem.

Naja un Kunja tūliņ pateica, ka ari viņas braukšot kopā ar Gundu. Kunjai uzreiz tika vieglāk ap sirdi.

Vīrieši ātri salūkoja ēdamo un visu citu cejam vajadzīgo.

Izbrauca viņi vēlāk nekā Uomi, bet airēja bez mitas augu dienu. Kamēr laivu karavāna kavējās līcī un vīri zvejoja zivis un gatavojās nakšņošanai, viņi aizsteidzās karavānai garām un vēlu naktī laimīgi sasniedza Melnās Upītes grīvu.

Apspriedies ar Nabu un ar vienu otru sirmgalvi, Uomi nolēma, ka sievietes uzcels sev telti bērzu meža malā. Tur, nerādoties uz Elku Raga kailajiem akmeņiem, sievietes pagaidīs, kamēr beigsies svētki un visa laivu karavāna irsies atpakaļ.

Lāča svētkiem vajadzēja sākties nākamajā dienā, tāpēc nekur nebija jāsteidzas.

Pa to laiku Joldu ar sirmgalvjiem devās uz Elku Ragu, lai ieziestu ar taukiem koka dievu lūpas. No turienes viņi gāja uz augšu gar upi, lai paklanītos Elku Raga saimniekam Oihu un aiznestu viņam tīkamas dāvanas.

lāča kāzas

Lai nokļūtu pie Oihu, vajadzēja iziet cauri priežu me- žiņam pa taku, kas izveda līkumainās Melnās Upītes ielejā. Šeit, netālu no ezera, pašā mežmalā stāvēja vairākas būdas ar koniskiem meldru jumtiem.

Būdās mitinājās Oihu radinieki, viņa sievas un daudzie bērni. Šīs sievietes bija laimīgi izvairījušās no pārējo sievu bēdīgā likteņa.

Oihu tagad šīm sievām vairs nepievērsa sevišķu uzmanību, tāpēc viņas varēja dzīvot samērā mierīgi un pat pārtikušas. Viņas iztika no bagātīgajiem ziedojumiem, ko tuvie un tālie zvejnieku un mednieku ciemati piegādāja slavenajam zīlniekam, pūšļotājam, vēju pavēlniekam, burvim un ūdeņu apvārdotājam.

Vienu no lielajām būdām aizņēma jaunāko brāļu ģimenes, un pavisam nomaļus, attālāk no citām, jaunu bērzu birzī, stāvēja paša Oihu māja. Šī mītne bija ne vien lielāka par citām — tā atradās uz augsta koku klāsta, kas bija nostiprināts uz resniem stabiem.

Joldu un sirmgalvji klanīdamies tuvojās šausmīgajai mājai. Uz klāsta neviena nebija. Uz kāpnēm gulēja zizlis. Tā bija zīme, ka Oihu ir mājās, bet nevēlas, ka viņu kāds traucētu. Ieeju būdā aizklāja zvērādu aizkars.

Sirmgalvji samulsuši noraudzījās cits citā un pirmajā brīdī nezinaja, ko darīt. Joldu apsēdās zālē, pēc tam atsēdās arī visi pārējie un ilgi gaidīja, vai beidzot neparādīsies saimnieks.

Vai viņš patiešām gulēja un nemanīja atnākušos viesus vai arī tāpat vien izlikās, ka nav ievērojis?

Oihu patika klīrēties, izbaudīt savas varas apziņu un papriecāties par lūdzēju apmulsušo izskatu.

Saule jau slīga uz rieta pusi, kad Joldu piecēlās. Pēc viņa zīmes sirmgalvji piesardzīgi klusēdami gāja projām.

Sastapšanās notika tikai otrā dienā — agri no rīta.

Oihu pieņēma sirmgalvju atnestās dāvanas — svaigus lašus un pavēlēja bez kavēšanās sākt lāča kāzu ceremoniju.

Lācis tupēja lielā baļķu būrī. Būra sienas veidoja stingri zemē iedzīti priežu baļķi ar resnu zaru pinumu. Arī būra griestus klāja smagi, ar stiprām klūgām sasaistīti stumbri, lai lācis tos nevarētu izārdīt.

Vienā būra sienā baļķi bija salikti līmeniski; tos varēja atraisīt un izvilkt pēc vajadzības.

Šajā sienā starp baļķiem rēgojās spraugas, pa kurām lācis varēja izbāzt ķepas, nevis galvu. Kad svinīgais kāzu gājiens tuvo-

jās, lācis sagaidīja ļaudis ar rēcieniem, kas līdzinājās neapmierinātām, skaļām vaimanām. Pats Joldu piegāja pie būra ar zivju grozu un sāka bāzt pa spraugu lācim lielas līdakas un lašus.

Pēc Joldu pie būra nāca arī citi. Ikviens, barodams gūstekni, neaizmirsa pasacīt viņam laipnus vārdus.

— ēd! — viņi sacīja. — ēd krietni! Drīz atnāks tava līgava.

Pēkšņi atskanēja apdullinoša spiegšana. No krūmiem iznāca ļaužu bars, lielāko tiesu jauni vīrieši un pusaudži, kas dziedāja un kliedza visi reizē. Sā trokšņainā bara vidū varēja manīt slaidu meitenes stāvu.

Viņa bija ģērbusies izrotātā līgavas kāzu tērpā. Vaigi spilgti izkrāsoti ar sarkanu, bet piere — ar dzeltenu krāsu gluži tāpat, kā rotājās Pāļu ciemata līgavas.

Tā bija «lāča līgava», kurai vajadzēja izklaidēt zvēru šajos svētkos.

Dejotāja ar garajām melnajām bizēm, šmaugo stāvu un lunkanajām kustībām iztālēm varēja likties skaista. Turpretim tuvumā dūrās acīs patruļā seja, mazais, pieplacinātais deguns, pārāk biezās lūpas un smagie žokļi, kas radīja atbaidošu iespaidu.

Līgavas lomu tēloja Gullinda, viena no Oihu jaunākajām meitām, kas bija piedzimusi sievai ar dzeltenīgu seju. Viņa dejoja pēc paša Oihu pavēles, kuram patika noraudzīties ceremonijā.

Tikko dejotāja iespiedzās, varēja sadzirdēt ari dobjus tamburīna dārdus un no krūmiem iznāca pats burvis un pareģonis.

Uomi, stāvēdams atbraucēju barā, ar interesi vēroja Elku Raga valdnieku, kas soļoja svinīgā gaitā.

Pirmajā mirklī šķita, ka no viņa dveš kādas dīvainas šausmas. Oihu, ko ielenca viņa mazā auguma sievas un bērni, likās īsts milzenis. Tomēr ne jau lielais augums bija cēlonis bijībai, ko iedvesa burvis. Visā viņa stāvā, augstprātīgi atmestās galvas un garā kakla dīvainajā pozā, caururbjošajās pelēkajās acis, kas it kā iezldās cilvēkos, uz kuriem viņš lūkojās, vīdēja kaut kāda nepatīkama, lepna un reizē plēsonīga izteiksme.

Līdz ar Elku Raga saimnieka tuvošanos aprima ļaužu bara pļāpāšana un smiekli. Visi, gaidot burvja tuvošanos, salīka un beidzot cits pēc cita nometās guļus zemē.

Oihu pagāja garām knūpu gulošajiem viesiem un apsēdās uz liela akmens iepretim būrim.

— Nu! — dobji sacīja burvis, un viņa spalgā balss bez jebkādas piepūles aizskanēja tālu pilnīgajā klusumā.

Viņš pamāja ar roku, un dejotāja no jauna savas svītas spiedzienu un klaigu pavadībā sāka griezties riņķī un vicināt rokas.

Pamazām viņas deja kļuva dzīvāka. Viņa virpuļoja aplī, un lācis viņu uzmanīgi vēroja ar savām mazajām ačelēm. Dejotāja gan tuvojās būrim, gan paskrēja nostāk, riņķoja un izvirzīja uz priekšu gan vienu, gan otru plecu. Dziesmas un tamburīnu duna kļuva aizvien draiskāka, aizvien skaļāk iedimdējās kāju piesitieni, un šīs mežonīgās mūzikas pavadījumā «līgava» turpināja deju. Beidzot viņa nometās uz viena ceļa, ar plaukstām aptvēra galvu un nokrita knūpu.

Ļaužu barā sacēlās balsu vētra.

—      Tava līgava! Tava līgava! — sauca no turienes. — Ņem, lāci, jauno sievu!

—    Laiks vest, — sacīja Oihu.

Pie būra no jauna piegāja Joldu ar grozu un vēl daži zvejnieki. Viņi nesa garas, platas aļņa ādas siksnas.

Joldu parādīja lācim lielu lasi, un, tikko zvērs pastiepa pa baļķu spraugu priekšējās ķepas, viri tām uzmeta ādas cilpas. Tūliņ vairāki cilvēki satvēra cilpu brīvos galus un sāka stiept lāča ķetnas katrs uz savu pusi. Lācis ierēcās un mēģināja izrauties, bet nekā nevarēja padarīt. Lācis bija vēl jauns un ne visai liels. Siksnu galus satvēra aizvien vairāk spēcīgu puišu, un lācis bija spiests stāvēt ar izplestām priekšējām ķetnām.

Zvērs rūca, stenēja, vaidēja un raustīja siksnas, bet, jo niknāk plosījās, jo stingrāk savilkās cilpas.

Lai pasargātos no briesmām, ja kāda siksna pārtrūktu, uz katras ķetnas uzmauca vēl pa siksnai.

Beidzot zvērs apgura raustīties. Viņš tikai klusītiņām pūta un šņākuļoja, ar šaudīgajām ačelēm nolūkodamies savos mocītājos.

Kad zvērs aprima, Oihu pavēlēja izvilkt būra līmeniskos baļķus, un lāci izveda ārā. No jauna iedunējās tamburīni, dziedātāji uzsāka dziesmas, un apdullinošu skaņu pavadībā lāci veda aiz priekšējām ķetnām, kas bija izstieptas katra uz savu pusi.

Lāča priekšā, vicinādama rokas, dejoja un griezās riņķī «līgava». Aiz muguras un gar malām gāja pārējie skatītāji un ceremonijas dalībnieki. Pats Oihu, balstīdamies uz nūjas, lepnā gaitā soļoja visiem pa priekšu.

Gājiens nevilkās visai ilgi. Ļaudis devās turp, kur netālu no elkiem stāvēja divas priedes ar apogļojušos mizu un nobirušām skujām. Šīs priedes bija gluži kā vārti, pa kuriem vajadzēja iziet, lai nokļūtu svētnīcā. Aiz priedēm rēgojās Elku Raga gludā granīta virsma.

Zvēru ieveda starp priedēm un ar siksnām rūpīgi piesēja pie stumbriem. Kad mezgli bija savilkti stingri, visi pagāja sānis.

Lācis stāvēja ar izstieptām ķetnām ļaužu loka vidū un bikli noraudzījās uz līgavu, kas joprojām klīrējās viņa priekšā.

Oihu piegāja pie lāča un bāza viņam purnā zivi, ko paņēma no Joldu groza.

Lācis novērsās, un zivs nokrita zemē.

Oihu zemu paklanījās lācim, nometās ceļos un ar pieri pieskārās nomīdītajai zālei.

—    Klanāmies tev, meža viesi! — viņš sacīja, pieceldamies un raudzīdamies zvēram acīs. — Nedusmojies, ka par maz tevi pamielojām. Nedusmojies, ka devām sliktu līgavu. Labākas nebija, — viņš sacīja, pievirzīdamies tuvāk lāča purnam.

Lācis izbijies kāpās atpakaļ, cenzdamies novērst acis no caururbjošā skatiena.

—    Nu, tagad dziediet pēdējo reizi, — sacīja Oihu, pagriezdamies pret ļaudīm, kas stāvēja lokā apkārt.

No jauna atsākās tā pati skaļā dziesma — ar spiegšanu un plaukstu sišanu. «Līgava» no jauna sāka riņķot apkārt lācim.

Apmetuši trīs lokus, ļaudis apstājās. Tagad zvēra priekšā dejoja tikai «līgava», iespiegdamās un vicinādama rokas.

—    Klanies līgavainim, — sacīja Oihu.

Meitene paklanījās.

—    Pieej tuvāk! Ko baidies?

Oihu satvēra meiteni no muguras aiz kakla un tik stipri pagrūda, ka viņa ar seju atsitās pret zvēra pinkainajām krūtīm.

Lācis atņirdza zobus. Meitene atlēca nost un raudādama metās bēgt.

Oihu palaida skaļu smējienu.

—            Nu ir laiks! — viņš sacīja un pamāja ar roku zēnam, savam dēlam, kas turēja rokās loku un bultas.

Burvis nostājās iepretim lācim, uzlika bultu un, gandrīz netēmēdams, atlaida stopa cinkšļu.

Lācis ierēcās un sāka neganti raustīties. Akmens smaile bija pāršķēlusi viņam ādu un iestrēgusi starp ribām.

Oihu no jauna iesmējās. Pēc tam pagriezās pret ļaužu baru:

—           Nu, kurš nogalēs? Tikai uzreiz! Kurš nogalinās viena rāvienā, tam došu acis: ieraudzīs, ko vēl neviens nav skatījis. Ies pa mežu — neapmaldīsies, ko meklēs — atradis pat tumšā naktī.

Zvejnieki mīņājās no vienas kājas uz otru un klusēja.

—    Ko, baidāties? — pilnā kaklā smējās Oihu.

—           Uomi! Uomi! — atskanēja dažas balsis no tās puses, kur stāvēja Zivju Ezera vīru pulciņš.

Uomi iznāca priekšā; viņam rokās nebija nekāda ieroča.

—           Ņem! — sacīja Oihu, pastiepdams Uomi loku ar bultām.

Uomi papurināja galvu un izvilka no azots bronzas dunci. Duncis bija no jauna uztrīts, un asmens spoži mirdzēja, atspulgodams ugunskura liesmas.

Uomi apgāja apkārt siksnās piesietajam lācim un, izraudzījis vietu, pēkšņi ietrieca garo dunci zvēram zem kreisās lāpstiņas. Asmens uzreiz iegāja līdz pašam spalam, it kā būtu iedurts speķī. Lācis nosēcās un saļimis palika karājamies siksnās.

Uomi izrāva dunci no brūces un, ne uz vienu nepaskatījies, izgāja no ļaužu loka.

lāča sirds

Oihu ar viesiem svinēja lāča kāzas trīs dienas.

Kamēr lācis vēl karājās starp priedēm, Oihu pietecināja māla podu ar siltajām zvēra asinīm. Nodzēris pusi, viņš pavēlēja atgādāt šurp Gullindu.

Meiteni atveda, turēdami aiz abām rokām, tāpēc ka viņa ne par ko nevēlējās iet no laba prāta.

Oihu lika viņai izdzert trīs malkus siltās dziras, pēc tam iemērca plaukstas podā, notriepa ar asinīm meitenes vaigus un pieri un pavēlēja viņai sēdēt līdzās nogalinātajam «vīram».

Tagad Gullinda skaitījās lāča sieva un nedrīkstēja atiet no zvēra nevienu soli.

Otrā rītā meiteni atrada tikko dzīvu aiz bailēm, paslēpušos krūmos dažus soļus atstatu no beigtā lāča. Visu nakti viņai rādījās visādas šausmas, visu nakti viņa dzirdēja kliedzienus un balsis, bet, par spīti šaušalām, neuzdrošinājās atgriezties mājās un atstāt vietu, kur viņai bija pavēlēts sēdēt.

Otrā dienā Oihu aptriepa asinīm lūpas elkiem, kas bija uzstādīti svētajā vietā.

Pabarojis elkus, Oihu aizraidīja projām visus pavadoņus, bet pats aizgāja uz Elku Raga galu, kur neviens bez burvja atļaujas neuzdrošinājās ielūkoties.

—     Runās ar pašu, — noslēpumaini čukstēja Joldu Karūsai, kas soļoja līdzās sirmgalvim.

—    Ar ko? — apvaicājās Karūsa.

—     Ar Lielo ūdeņu saimnieku. Ar Ūdens Veci. Oihu viens pats sarunājas ar viņu.

Sievietes jau rosījās pie ugunskura un kopā ar pusaudžiem cītīgi stiepa šurp sausus zarus, ko salasīja mežā.

Ugunskurs iedegās aizvien spožāks, un pienāca laiks dalīt gaļu. Tomēr neviens nesāka rīkoties. Gaidīja atgriežamies Oihu.

Beidzot pārnāca Oihu un pavēlēja sākt.

Vispirms nogrieza lāča galvu. To darīja sevišķi svinīgi. Lāča sievu Gullindu noguldīja līdzās lācim un pārklāja ar ādu. Kad lācim nogrieza galvu, Gullindu piecēla kājās un nostādīja pretī zvēram. Viņa tūliņ sāka skaļā balsī vaimanāt, apraudāt «viru», kuram nocirsta galva. Meitene sauca zvēru mīlīgos vārdos un žēlojās par ienaidniekiem, kuri padarījuši viņu par atraitni. Viņa raudāja visu laiku, kamēr uzšķērda zvēru un sagrieza gabalos.

Pirmām kārtām uzcepa galvu un aiznesa Oihu. Citi viesi godbijīgi sēdēja visapkārt, vērodami Elku Raga saimnieka svinīgo mielastu.

Tikko Oihu paņēma izcepto lāča galvu, atraitne pār stāja raudāt un sāka iet rotaļās kopā ar citām sievietēm

Pie ugunskura atveda aklo Hodžu, un svinīgā ceremonija beidzās ar slavas dziesmām par godu Uomi un viņa apvārdotajam duncim.

Starp citu, Hodža slavināja ne tikai jaunā varoņa drošo roku. Elku Raga saimniekam un viņa viesu baram dziedonis noskandēja visas savas teiksmas par varoņa Uomi likstām un varoņdarbiem. Viņš pavēstīja arī par kauju ar klejojošiem meža ļaudīm, tāpat par slaveno braucienu pēc līgavām no tālā Ku-Pio-Su līdz Lielo Ūdeņu krastiem Viņš pastāstīja par to, kā Uomi iecerējis šo braucienu, lai uzmeklētu meiteni, ko redzējis sapņos. Nu jau daudzas dienas viņš klejojot Lielā Ezera krastos. Visi viņa ceļa biedri atraduši sievas. Visi atgriezīšoties mājās kā precēti vīri. Bet pats Uomi līdz šim laikam neesot sastapis līgavu. Meitene, kas gaidot viņu šeit, Lielo Ūdeņu krastā, vēl neesot atklājusi viņam savu seju …

Tā pie ugunskura stāstīja savas teiksmas aklais Hodža.

—     Bet kur tad Uomi? — iejautājās Oihu, kad Hodža beidza dziedāt.

Viņam atbildēja: Uomi paņēmis šķēpu un aizgājis viens pats pa Lielo Ūdeņu krastu. Viņš meklējot to, kas viņam rādoties sapnī.

—     Lai nāk šurp. Bez Oihu viņš neatradīs to, ko meklē. — Burvis pēkšņi pasmaidīja platu smaidu un iesmējās dobjiem, netīkamiem smiekliem: — Lai nāk šurpu! Oihu pazī- lēs un pateiks, kur mīt līgava.

Tikai vakarā Uomi atveda pie ugunskura un nosēdināja zālē iepretim Oihu.

—    Ed! — sacīja Oihu un pasniedza jauneklim lielu gabalu ceptas gaļas. — Ed, Uomi! Tā ir sirds. Kas apēdis kāzu lāča sirdi, tas atradīs ne vienu līgavu vien. Atradīs divas vai vairāk, cik gribēs.

Uomi izvilka no azots bronzas dunci un pārgrieza sirdi gareniski uz pusēm.

Vienu pusi viņš nolika sev līdzās, otru pasniedza Oihu.

—           Pietiks, — Uomi sacīja. — Uomi vajadzīga tikai viena līgava. Otras nevajag.

Uomi noplūca zāles kušķi un rūpīgi noslaucīja netīro asmeni. Oihu sajūsmināts noraudzījās uz aso bronzas dunci, kas mirdzēja ciemiņa rokā.

—           Uzdāvini nazi, Uomi! — sacīja burvis, un viņa acis plēsonīgi piemiedzās.

Uomi klusēdams papurināja galvu.

—     Par šo nazi ņem no manis, ko vien gribi.

Uomi iesmējās.

—           Nazis nav parasts, — viņš sacīja. — Apvārdots. Uomi ar to staigā dienu un gu] nakti.

Oihu vērīgi nolūkojās Uomi.

—: Oihu visu zina, — sacīja burvis. — Gari viņam pastāstīja, kālab Uomi atbraucis šurpu. Uomi meklē meiteni, kas viņam rādās sapņos.

Uomi sarāvās.

—           Meitene ir šeit. Mitinās šeit tuvu, pie ūdens. Sapni lido pie Uomi.

Oihu piemiedza acis un apklusa. Uomi nobāla.

—    Viņa ir tuvu, tikai bez Oihu viņu nevar atrast.

Uomi izbrīnījies raudzījās burvī. Viņš nezināja, ka Hodža veselu dienu dziedājis par viņu slavas dziesmas, un viņu satrauca Elku Raga saimnieka gaišredzība.

—    Dod nazi. Oihu palīdzēs Uomi.

Uomi pielēca kājās. Viņš grasījās tūliņ atdot dunci. Tomēr burvja dzeldigais, atbaidošais skatiens, ko uztvēra jauneklis, lika viņam savaldīties.

—           Tava palīdzība — un nazis tavs, — viņš sacīja. — Uomi saņems līgavu, un tad Oihu saņems nazi.

Pareģoņa acis iezvērojās. Tajās ielēca nikna dzirkstele, un viņa seja savilkās nīgrā grimasē. Taču pēc mirkja burvis apķērās, un viņa skatiens atkal kļuva liekulīgi glaimīgs.

—           Ēd, Uomi. Kālabad piecēlies? Tu vēl neesi nobaudījis cepeti. Ed acis: naktī ieraudzīsi to, ko neviens nav redzējis. Apēdīsi sirdi — līgava tevi mīļos.

Uomi apsēdās un ķērās pie savas daļas. Kopš rīta viņš vēl nekā nebija ēdis, tāpēc jutās izsalcis un stiprinājās ar patiku.

Oihu uzmanīgi vēroja viņu. Lika pasniegt jauneklim vēl vienu gabalu gaļas un, kad Uomi beidzot bija remdējis izsalkumu, pieliecās un klusītiņām sacīja pie auss:

— Kad uzlēks mēness, atnāc atkal šurpu! Gaidi Oihu pie priedes. Oihu zīlēs un pareģos, Oihu pateiks visu …

pie elkiem

Mēness kāpa debesu jumā apaļš un sarkans kā asinis. Tikko tas izlīda virs meža, pieci tumši stāvi atnāca lāča svētku vietā.

Te bija kurējies ugunskurs, te, zālē, sēdējuši dzīrotāji, tur abas priedes, starp kurām piesēja lāci.

—    Piesargies, — klusu sacīja Karūsa. — Piekrāps!

Uomi īgni atmeta ar roku.

Kad Uomi vakarā pie Gundas ugunskura pastāstīja, ka burvis viņam šo nakti zīlēšot un pareģošot, visi šausmīgi uztraucās. Gunda lūgtin lūdzās dēlu, lai viņš nekur neejot. Naja sāka šņukstēt un atkārtoja to pašu, ko bija sacījusi māte. Kunja sēdēja maliņā un klusēja.

Uomi sadrūma un aizgāja pie laivām.

Lai kaut kā nomierinātu māti, Tektu sacīja, ka viņš ar Karūsu un viņa dēliem pavadīšot Uomi. Viņi paaicināšot līdzi arī abus jaunākos Sojona dēlus.

Pēc stundas septiņi apbruņoti vīri jau laidās lejup pa Melno Upīti uz ezeru. Jaunie Sojoni, abi Karūsas dēli un Tektu irklēja, Karūsa laivas pakaļgalā rīkojās ar stūres airi, Uomi sēdēja priekšgala. Viņš vērīgi ielūkojās piekrastes krūmu tumšajos siluetos.

Kad laiva izgāja ezerā, sāka stipri šūpot. Vējš pūta no rietumiem. Lieli viļņi vēlās krastā un šļācās pret stāvajām granīta klintīm. Kad piestāja Elku Raga līcī, mēness jau spoži spīdēja pie debesīm.

Jaunie Sojoni palika sargāt laivu, bet pārējie devās uz satikšanās vietu.

Gaidīt nenācās ilgi. Oihu parādījās pēkšņi. Viņš iznāca no krūmiem nepavisam ne tajā pusē, kur to gaidīja.

Oihu bija uzvilcis raibu sievietes kažociņu. Rokās viņš turēja lielu tamburīnu.

—     Iesim, — sacīja pareģis un pamāja Uomi ar pirkstu. — Apaļš mēness! — viņš piebilda. — Atnāks viesos Lielo Ūdeņu saimnieks.

—    Lielo Ūdeņu saimnieks? — pārvaicāja Uomi.

Jauneklim aizrāvās elpa. Viņš stāvēja Oihu priekšā,

piespiedis pie krūtīm abas plaukstas, it kā cenzdamies apturēt sjrdi, kas dauzījās kā negudra.

Lielo Ūdeņu saimnieks! Lāses tēvs! Meitene stāstīja par tēvu, kad pirmo reizi parādījās Uomi sapnī. Tātad viņa ir šeit, tuvu . ..

Tādas domas pazibēja Uomi galvā, bet viņam pietrūka vārdu, lai tās izteiktu.

—    Trokšņo, — sacīja Oihu, ieklausīdamies viļņu šņākšanā.

Burvis gāja pa priekšu. Uomi un viņa pavadoņi soļoja nopakaļ burvim. Kad piegāja tuvāk elkiem, Oihu atskatījās un padraudēja ar pirkstu.

—     Klusāk, — sacīja burvis. — Viņi nemīl tos, kas ceļ troksni.

Un viņš zīmīgi pamāja uz elku pusi.

Svētnīcai tuvojās klusi un nopietni, cenzdamies soļot nedzirdami. Tektu bikli nokāra galvu un, acis nodūris, lūkojās zemē. Kādi četrdesmit koka elki stāvēja ciešā barā visapkārt lielam granīta bluķim. Daži elki bija tāpat pieslieti pie akmens, citi — ierakti zemē, citi — sasprausti saplaisājušās kailās klintīs, kas šur tur rēgojās virs augsnes.

Akmens priekšā gulēja vesela kaudze gaišu vai laika gaitā nobrūnējušu kaulu un galvaskausu. Visvairāk bija lielu briežu un aļņu galvu. Te mētājās arī daži lieli lāča galvaskausi ar atņirgtiem zobiem. Bija ne mazums suņu, vilku un lapsu galvaskausu. Aiz akmens gara mieta galā rēgojās ziemeļbrieža galva ar garu, baltu spalvu bārkstīm. Galvaskausa priekšā uz ^ernes melnēja pelnu un ogļu plankums, kas bija palicis pāri no nesenā upuru ugunskura.

Daži elki līdzinājās vienkāršiem zemē iespraustiem mietiem. Tikai aplī izgriezta iedobe, kas attēloja kaklu, atšķīra galvu no ķermeņa. Citi elki bija daudz resnāki un garāki. Tie mazliet atgādināja cilvēka figūru.

Dažiem varēja skaidri atšķirt galvu, garu kaklu, plecus un sānos slīpus iegriezumus, kas attēloja ribas.

Vecais Karūsa un dvīņu brāļi nobažījušies raudzījās uz elku baru, kas drūmi klusēja. Viņi baidījās pat ievilkt dziļāk elpu, lai nesaniknotu viegli aizkaitināmos dievekļus.

Zivju Ezera viri klusēdami noraudzījās, kā Oihu pēc kārtas, sākdams ar pašiem lielākajiem, apzieda elku lūpas ar lāča taukiem.

Kad dievekļu barošana beidzās, burvis aizveda pavadoņus pie dziļas plaisas, kas pāršķēla Elku Raga granīta kori.

Seit viņš Uomi pavadoņiem lika apstāties, bet pats saņēma Uomi aiz rokas un veda sev līdzi.

reģošana

Oihu aizveda Uomi pašā Elku Raga galā. Uomi bikli ap'ūkoja dīvaino vietu, kurā viņi atradās.

Elku Rags veidoja daļu no ledāja kādreizējās cietās granīta gultnes. Tā bija nedaudz nolaidena granīta nogāze, ko bija nopulējusi gludu smagā šļūdoņa ēvele. Klints kūkums nolaidās pie paša ūdens, tāpat kā galvaskausam piere nolaižas līdz acu dobumiem.

Ezera ūdeņi slīpās viļņu virknēs šņākdami vēlās virsū Elku Ragam un pikti šļāca virsū granīta klintīm baltu putu lēkšķes.

Tik lielas bangas Uomi vēl nekad nebija redzējis. Zivju Ezers pat visspēcīgākajā vējā nekad tā neviļņojās.

Oihu lika nostāties Uomi tā, lai mēness paliktu viņam pa labo roku un nedaudz aizmugurē:

—    Skaties! Skaties vērīgāk!

Burvis rādija ar pirkstu uz leju, uz gludo granīta virsmu. Te Uomi pēkšņi pamanīja to, kam agrāk nebija pievērsis uzmanību.

Visu gludi pulēto klinti klāja dīvaini granītā izcirsti attēli. Ēnas, ko meta slīpie mēness stari, veidoja asas attēlu aprises no vienas puses, turpretim pretējā puse gandrīz pilnīgi saplūda ar apgaismoto sarkanīgo fonu.

Starp attēliem vīdēja kādi putni ar gariem kakliem.

Gandrīz pie pašām Uomi kājām varēja atšķirt milzīgas pēdas, kas stiepās virknē no tās vietas, kur stavēja Oihu līdz pašam krastam, kam gāzās virsū viļņu šļakatas.

—    Tur «Viņš» iznāk no ūdens, — sacīja Oihu.

Burvis veda Uomi pa akmenī iecirstajām pēdām. Pēc

dažiem soļiem viņi apstājās pie milzīga klinti izkalta

attēla. Tas izskatījas pec kaila cilvēka, kas stāv uz vienas kāj as, turklāt ta, ka viņa peda sakrīt ar pēdējo pašu lielāko pēdas nospiedumu.

—    «Viņš» ir šeit, — sacīja burvis. — Šeit stāv. Tā ir viņa ēna.

Uomi ar bailēm aplūkoja brīnumaino attēlu. Tā garums krietni pārsniedza cilvēka augumu.

—    Aizmiedz acis! — Oihu pavēlēja.

Tikko Uomi paklausīja, viegla vēja dvesma iesitās viņam sejā un sašūpoja matu cekulu. Atskanēja dobjš, gari stiepts dūciens no attēla un līdzās stāvošā burvja puses.

Uomi nodrebēja un atvēra acis. Burvis stāvēja, pacēlis virs galvas tamburīnu.

Oihu nolaida tamburīnu un čukstus vaicāja:

—    Dzirdēji?

—    Dzirdēju, — Uomi pačukstēja.

Burvis lika palūkoties apkārt. Tagad Uomi skaidri atšķīra akmenī izgrieztos attēlus. Sojodams nopakaj Oihu, Uomi raudzījās tajos ar kaut kādu satraukuma pilnu ziņ- kārību. Visvairāk te redzēja putnus ar gulbju kakliem.

—    Kurrumba, — sacīja Oihu. — Gulbji. Šeit viņi nolaižas pavasaros.

Turēdams Uomi aiz rokas, Oihu izvadāja viņu pa visu laukumiņu, ko klāja dīvainie attēli. Pēc tam viņi abi no jauna atgriezās pie gara, kas stāvēja uz vienas kājas, no kurienes bija sākuši apstaigāt Elku Ragu.

Burvis lika nostāties Uomi līdzās attēlam un atkal aizmiegt acis. Tikko Uomi to bija izdarījis, viņš skaidri sajuta, ka vaigam uzvēdī dzestrums. Burvis sāka klusītiņām murmināt dīvainus vārdus un staigāt apkārt. Laiku pa laikam no jauna atskanēja dīvaina dūkšana, bet pēc tam sekoja auksta dvesma. 43omi ievēroja, ka tā pūta vienmēr no tās puses, kur tajā mirklī atradās Oihu. Beidzot jauneklis neizturēja un nemanot mazliet pavēra plakstus. Caur puspievērtajām skropstām viņš ieraudzīja, ka dūkšanas cēlonis ir pats Oihu, kas velk ar saliektu pirkstu pa tamburīna ādu. Pēc dūciena burvis pavicināja tamburīnu, un Uomi sajuta to pašu vēja pūsmu, kuras izcelšanās viņam līdz šim nebija saprotama.

Uomi mazliet nomierinājās.

Pa tam burvis saka riņķot aizvien ātrāk. Tagad viņš nevien dūcināja, bet ari uzsita pa tamburīnu un viņa murmināšana kļuva aizvien skaļāka.

Laiku pa laikam burvis dobji ievaidējās un no jauna ņēmās murmināt. Uomi brīnījās, ka no purpināšanas nekā nevar saprast.

Deja pārgāja neprātīgā trakošanā. Oihu kliedza, žākstījās, mežonīgi bolīja acis, vicināja tamburīnu un pēkšņi pieskrēja pie ūdens un meta tamburīnu atpakaļ pāri paša galvai. Tamburīns lēkādams aizripoja pa akmeņiem un nokrita līdzās kādam attēlam. Tajā brīdī burvis iebrēcās šaušalīgā balsī un nokrita augšpēdu pie zemes.

Uomi pielēca klāt un šausmās skatījās uz pakritušo. Kādu brīdi Oihu gulēja kā miris ar sastingušu, stulbu skatienu. Pēc tam pagriezās, paslējās uz elkoņa un apsēdas sēdus. Viņš vairākas reizes smagi nopūtās un ar muti kampa gaisu.

Beidzot viņš piecēlās un ar plaukstām noslaucīja sasvīdušo pieri.

— Dod roku, — sacīja Oihu.

Viņi gāja abi kopā. Tamburīnu atrada līdzās vīrieša attēlam. Vīrietis dzinās pakaļ sievietei.

Oihu trīs reizes apgāja apkārt taniburīnam un pacēla to neparasti svinīgi.

—           Skaties, — viņš sacīja, rādīdams uz granītā iecirstajiem attēlic n. — Tā ir Uomi ēna, kas noķērusi līgavu. Rit Uomi saņems meiteni, kas viņam rādījusies sapnī. — Viņš stingri paskatījās uz Uomi, kurš bija sasarcis kā magone. — Saule uzkāps debesu kalnā. Pašā pusdienā Uomi atnāks pie šīm priedēm. Viens pats, bez ļaudīm. Te gaidīs zēns. Viņš parādīs Uomi ceļu.

Burvis šķelmīgi paskatījās uz Uomi un pēkšņi piebilda pavisam parastā tonī:

—    Nu, dod nazi! Oihu labi uzzīlēja.

Uomi iebāza roku azoti un jau sataustīja dunča spalu, bet šajā mirklī no jauna ievēroja tik alkatīgu un viltīgu burvja skatienu, ka neviļus sāka vilcināties. Viņš lēnām izvilka dunci, kura asmens iespulgojās mēness gaismā, un palūkojās uz Oihu.

—           Uomi atdos nazi, — viņš sacīja, — kad saņems savu līgavu.

Kunja

Šajā naktī Gundas teltī gulēja tikai viena pati Naja.

Gunda grozījās no vieniem sāniem uz otriem un pa brītiņam smagi nopūtās. Viņa pati atradās šeit, bet dvēsele bija tur, uz kurieni aizgājis Uomi.

Kunja sēdēja uz mīkstas zāles klēpja. Viņas acis bija vaļā, un tajās nemanīja miega.

Uz rīta pusi Gunda iegrima smagā miegā.

Tikko pār ezeru pārskrēja pirmie rīta blāzmas stari, Kunja klusītiņām piecēlās un izgāja no telts.

Viņu aptvēra valgais rīta"*Јaiss. Rasotā zāle mazgāja viņas basās kājas.

Meitene lēnītiņām gāja uz upes pusi. Laivu virkne mierīgi snauda uz dzeltenajām upes smiltīm.

Vai ir atgriezusies tā, ar kuru vakar aizbrauca Uomi?

Meitene labi pazina šo vienkoci. Tā bija Karūsas jaunā laiva.

Nē, tā nekur nebija redzama.

Kunja pagāja garām teltīm, kurās gulēja Paļu ciemata ļaudis. Neviens vēl nebija piecēlies.

Palūk, jauno Sojonu telts. Ja viņi atgriezušies, tad . ..

Meitene lēnītiņām piezagās pie telts un piesardzīgi palūkojās iekšā. Uz paklātas zvērādas gulēja aklais Hodža. Bet viņš taču nebija devies līdzi aizbraucējiem.

Vairāk neviena nebija.

Tur, nometnes malā, palika vēl viena telts. Bet uz turieni viņa neparko neies. Viņa tikai palūkosies iztālēm.

Kunja stāvēja un skatījās kā sapnī. Vispār viņai tikai šķita, ka viņa stāv, jo kājas soļoja pašas no sevis. Meitene nekādi nevarēja saprast, kā tas noticis, ka viņa piegājusi pie telts. Viņa tik tikko neiekliedzās, pamanījusi, ka stāv pie pašas ieejas. Gribēja bēgt projām, bet kājas viņai neklausīja.

Pieliekusies pažūrēja vaļējā telts ieejā.

Telts bija tukša. Uz klona mētājās ieroči. Pie sienas pieslieti stāvēja šķēpi. Uz lāča ādas gulēja milzīgs ozola loks un ar siksniņu sasiets garu bultu saišķis.

Tas bija Uomi loks.

Kunja grīļodamas gāja projām. Viņas sirds likās tikpat tukša kā telts.

Tagad Kunja nezināja, uz kurieni lai iet, un tomēr gāja. Viņa soļoja it kā pa sapņiem, neapzinādamās, ko dara.

Neapzinādamās, ko dara, viņa atgriezās pie upes un gāja pa taciņu, kas veda pret straumi, gar grīšļiem apai> gušu krastu.

Viņai reiba galva no saules vizuļu ņirbas, no neskaitāmu uguņu dzirkstīm ūdenī. Cik ilgs laiks pagājis, viņa nezināja un apstājās tikai tad, kad taciņa beidzās. Tālāk sākās krūmi un biezs mežs. Taciņa aizlocījās pa labi lejup un pazuda uz smilšu sēkļa. Smiltīs varēja manīt svaigas cilvēku pēdas.

Kunja uzmanīgi vēroja pēdas. Tās veda līdz ūdenim, bet ne visai platās upes otrā krastā arīdzan bija smiltis, un uz tām turpinājās tās pašas pēdas.

Tātad šeit ir brasls. Te var tikt pāri upei.

Kunja pastāvēja kādu bridi, pēc tam nometa balto ser- mujādu bezroci. Tas bija viņas vienīgais apģērba gabals.

Atri saritinājusi bezroci, meitene uzlika to uz galvas un iebrida ūdenī.

Upes vidū bija diezgan dziļš. Ūdens sniedzās gandrīz līdz pleciem, tomēr Kunja brida tālāk. Drīz kļuva seklāks, un viņa izkāpa otrā krasta smiltīs.

Šeit meitene apģērbās un bailīgi palūkojās apkārt.

Kur viņa atnākusi? Ko viņa šeit darīs? Uz kurieni ies?

Visapkārt sēklim kuploja biezi kārklu krūmi. Augstāk auga alkšņi. Vēl augstāk — bērzi. Aiz tiem nekā nevarēja saskatīt. Cauri krūmiem vienā vietā veda tikai šaura taciņa, un uz mitrās zemes vīdēja pēdu nospiedumi.

Kunjai sametās baisi.

Nē, viņa griezīsies atpakaļ. Viņa ies pie Gundas un gaidīs, kamēr tie pārnāks. Varbūt viss beigsies labi.

Viņa tikai maķenīt sasildīsies un ies. Saule jau sāka manāmi sildīt. Apsēdusies uz zālaina ciņa, meitene atbalstīja plaukstā zodu un iegrima domās.

Pēkšņi krūmos kaut kas iešvīkstējās. Kunja pielēca kājās un izbijusies skrēja atpakaļ pie upes. Bet bija jau par vēlu: divi vīrieši ar šķēpiem rokā aizšķērsoja bēglei ceļu.

Viņa izlēca atpakaļ uz taciņas, bet ari no turienes viņā glūnēja tukla cilvēka seja. Seja smējās.

Meitene klupšus krišus metās sānis, projām krūmos, bet kādas spēcīgas rokas viņu sagrāba un pacēla gaisā …

Vīrietis pārsvieda meiteni pār plecu kā maisu un, smiedams skaļus smieklus, aizsoļoja uz upes pusi. Kunja ar šausmām ievēroja apkārt sev četrus vīriešus. Visi viņi bija drukni, dzeltūksnējām sejām un šaurām acīm. Trīs bija tērpušies platos kažokādas apģērbos, kas bija pašūti kā maisi ar caurumu galvai. Diviem rokās bija šķēpi, trešais nesa airi.

No kurienes viņi uzradušies?

Visi četri skali runāja nesaprotamā valodā. Runāja ātri, vāvuļodami un tikpat steidzīgi smējās aprautiem, skarbiem smiekliem.

Viens no vīriešiem iebāza mutē divus pirkstus un griezīgi iesvilpās.

Netālu atskanēja atbildes svilpiens, un pēc brīža no upes likuma iznira divas šauras, garas vienkoces.

Vīrs ar dzelteno seju, kas līdz šim turēja Kunju, nolaida viņu zemē.

—    Laba meitene! — viņš pēkšņi sacīja pazīstamiem vārdiem kaut kādā dīvainā izrunā. — Meitene, vai mani mīļosi?

Te uzreiz pats resnākais no vīriešiem ar divām baltām gulbja spalvām matos skaļi, sirdīgi iekliedzās, sāka mīdīties kājām, un visi pārējie tūliņ pieklusa. Kunja saprata, ka tas ir vecākais.

—    Mana meitene! — sacīja resnais un uzstājīgi sāka grūst Kunju uz laivas pusi.

Negaidot Kunja izrāvās un kliegdama ielēca ūdenī. Dažos lēcienos resnais panāca meiteni un sagrāba viņu aiz matiem. Vienā mirkli vīri ar dzeltenajām sejām atlauza viņai rokas uz muguras un iesvieda viņu laivas dibenā. Kunja spārdījās un kliedza, kamēr viņu sasaistīja un iebāza viņai mutē ka,ut ko mīkstu.

No rīta Oihu pasauca Aldaju, piecpadsmit gadus veco dēlu, ko bija dzemdējusi kāda no viņa daudzajām sievām. Aldajs atjoza kā vējš. Viņš pazina tēva cieto dabu. Uz tēva aicinājumu vajadzēja steigties bez kavēšanās. Oihu aizsūtīja zēnu uz Elku Ragu, lika tur sagaidīt Uomi un strikti pieteica, ko runāt un ko darīt. Aizraidījis zēnu, burvis atgriezās būdā un nolikās pasnaust. Viņu pamodināja neatlaidīgs klauvējiens. Kāds dauzīja ar nūju pa klāsta baļķiem.

Oihu saīdzis paraudzījās gar durvju aizkara malu.

— Kas tur ir?

Pie klāsta malas atkal pieklauvēja.

Apakšā stāvēja trīs vīri dzeltenām sejām. Priekšā resns tēvainis — šaurām acīm, platiem vaigu kauliem, ar divām gulbja spalvām matos — ar šķēpa kātu klauvēja pa egļu baļķiem.

—    Kas tur dauzās?! — Oihu nikni uzkliedza.

—    Uzuns, — īsi atbildēja šķībacainais.

—    Kālabad atnāci?

—    Atnesu dāvanu!

—            Kas tā par dāvanu? — Oihu, kļuvis rāmāks, ievaicājās.

—           Noķēru meiteni, — sacīja Uzuns, atiezis baltos, asos zobus. — Uzuns grib uzdāvināt meiteni!

—    Kur ņēmi?

—           Uzuns nezina. Sēdēja pie upes. Laba meitene! — Uzuns skaļi paklakšķināja mēli.

—           Ved šurp, — sacīja Oihu un pēkšņi sāka gardi smieties sīkiem smiekliņiem.

—           Atvedīšu. Tikai izdari tā, lai būtu vairāk zvēru. Pavisam sliktas medības. Pavisam maz zvēru mežā. Būs jāmirst badā.

—    To var!

Uzuns iekrekšķējās un no jauna sāka klakšķināt ar mēli, slavēdams savu «dāvanu».

—    Nu ej, ej. Pats paskatišos.

Oihu paķēra garu nūju un kāpa lejā pa ļodzīgo baļķu slīpumu.

Kad viņa soļi apklusa, zvērādu aizkari pie ieejas būdā sašūpojās un mazliet pašķīrās. Spraugā pazibēja balta seja un iespulgojās divas acis, melnas kā ogle.

Mazas plaukstas pirksti pieturēja abas aizkara malas. Ne vaigus, ne degunu, ne lūpas nevarēja saskatīt. Lejā zem paceltā aizkara malas rēgojās sārtas sievietes kājas pirkstgali.

Tumšie redzokļi uzmanīgi vēroja Oihu, kas devās projām uz upi. Kad burvis un mednieki ar dzeltenajām sejām pazuda krūmos, aiz zvērādām atskanēja dīvainas rīkles skaņas, apslāpēti sievietes smiekli, kas nezin kāpēc skumīgi un pēkšņi aprāvās.

Aizkars pievērās, un būdā iestājās nāves klusums.

Pagāja kāds laiciņš, un no mežmalas puses atskanēja garš svilpiens. —

Pēkšņi būdā varēja saklausīt basu kāju plakšķēšanu. Aizkars no jauna pašķīrās tikpat piesardzīgi kā pirmiņ.

Svilpiens atkārtojās. Uz taciņas mežmalas pusē iznāca divi cilvēki. Viens bija gandrīz zēns, un tajā nebija grūti pazīt Aldaju. Viņam nopakaļ soļoja garš, slaids jauneklis cirtainiem gaišbrūniem matiem, ar īsu šķēpu rokā.

Tas bija Uomi.

Gājēji nāca tieši uz Oihu pāļu mitekli.

Aizkars gandrīz sakļāvās, bet zem tā apakšējās malas vēl varēja redzēt basās kājiņas.

Gājēji pienāca pie mājas un apstājās. Zēns iesvilpās trešo reizi.

No mājas neviens neparādījās.

—    Viņa nav, — Aldajs sacīja. — Aizgājis!

Aiz zvērādām atskanēja tik tikko dzirdami smiekli.

Uomi seja pārvērtās.

—    Ej, Uomi, — zēns sacīja. — Oihu vēlēja iet.

Uomi uzkāpa uz baļķu klasta. Tūliņ aiz zvērādu aizkara kāds iekliedzās un atskanēja bēgoša cilvēka baso kāju plakšķēšana.

Uomi apstājās un pārvilka ar roku pār matiem. Viņu, kurš tik drošsirdīgi bija meties virsū lācim, viņu, kurš bez bailēm viens pats bija kāvies ar pieciem suamintiem, pēkšņi sagrāba dīvains biklums, un viņš nedroši raudzījās uz pievērtajiem aizkariem.

—           Aldajs ies projām, — zēns sacīja. — Bet tu klausies, viņa pasauks.

Viņš pagriezās un skriešus laidās projām uz upi.

Uomi palika viens pats, ieklausīdamies klusumā, kas viņam likās nepanesams.

Mājā no jauna atskanēja soļi, un tad viss apklusa. Uomi apmulsis pavērās apkārt. Viņam reiba galva tāpat kā toreiz, sapnī, kad viņš ķēra vēju.

Pagāja moku pilns brīdis. Te pēkšņi viņš izdzirda dziļāk mājā dīvainas skaņas. Tās varēja noturēt tiklab par apslāpētiem smiekliem, kā arī par sievietes raudām.

Asinis iesitās Uomi sejā. Viņš ātri uzskrēja augšā pa slīpo baļķu klāstu un atrāva vaļā aizkaru, kas sedza ieeju .. .

Iekšā nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Oihu būda Uomi likās zema, tumša un šaura. Gaisma ieplūda vienīgi pa atvērto ieeju. Pēc spožā saules mirdzuma Uomi ar pūlēm spēja saskatīt būdā esošos priekšmetus.

Šeit viss bija neparasto un dīvains: pie sienām sakarinātie zvēru galvaskausi, milzīgie briežu ragi, kaktos saliktie lielie māla trauki. Bet vēl dīvaināka likās doma, ka viņš, Uomi, iekļuvis briesmīgā burvja midzenī un kaut kur tepat tuvu slēpjas tā, kuras dēļ viņš lauzies šurpu, uz pasaules malu, — viņa sapņu meitene, noslēpumainā līgava, kas viņu apciemojusi nakts murgos tik daudz reižu!

Uomi stāvēja kā sastindzis un klusajā būdā aiz zvērādu šķērssienas skaidri saklausīja elpošanu un apģērba švīkstēšanu.

Klusums viņu mocīja. Viņš ātri pagājās uz priekšu un pavēra aizkaru.

Tagad viņš bija nokļuvis būdas galvenajā telpā, kur gaisma ieplūda pa dūmeju un kur pavardā dega uguns. Aiz pavarda viņš ieraudzīja kaktā iespiedušos sievieti. Viņa stāvēja, aizgriezusies pret sienu. Galvu viņa bija ietinusi pelēkā lūša ādā, ko pieturēja ar kailu, patuklu roku. Sieviete bija tērpusies garā, baltā bezpiedurkņu jakā.

Uomi, pieslējis pie sienas šķēpu, gaja sievietei klāt un izstiepa viņai pretim abas rokas.

—    Lāse! — viņš iesaucās. — Uomi ir atnācis pie tevis uz pasaules malu. Tu sauci viņu pa sapņiem. Atklāj un parādi savu seju! Pasaki savu īsto vardu!

—    Ej projām! — zem lūša ādas atskanēja kaut kāda brēkulīga, spalga balss. — Ej projām! Viņš nokaus . .. Viņš nokaus tevi un mani. Bēdz, viņš drīz pārnāks! — Sievietes spalgajā valodā varēja saklausīt neviltotas šausmas.

—    Oihu nenokaus Uomi. Oihu saņems par tevi izpirkumu. Viņš pats vēlēja man atnākt. Viņš atdos tevi.

—    Netici Oihu! Viņš piekrāps. Paņems izpirkumu, bet pēc tam nokaus.

—    Nebaidies! Oihu tā nedarīs. Atklāj tikai seju, un

tad neviens tevi man neatņems.

— Ej projām, ej projām! — lūdzās tā pati balss, un tad pēkšņi sieviete pagriezās pret Uomi un pacēla lūša ādu. Uomi nolaida rokas. Viņā raudzījās tukla, apaļa seja. No sievietes galvas nokarājās vairākās bi- zītēs sapīti melni mati.

Sieviete samulsusi smaidīja, bet šim smaidam piejaucās tik daudz nožēlojamu baiļu, ka tas nemaz nepadarija daiļāku viņas tuklo, taukaino seju.

Uomi uztvēra sievietes dīvaino skatienu, verdzenes skatienu, kura gribētu zagšus pamieloties ar medu, bet izjūt nāves bailes no saimnieka. Spilgti krāsotie vaigi padarīja viņu līdzīgu lielai lellei, un šausmīgi bija noskatīties, kā šī lelle kustas un grib pasmaidīt.

Uomi uz mirkli sastinga. Palūk, kāda izskatās viņa, šī meitene, kuras dēļ viņš braucis šurp, uz pasaules malu! Palūk, ko viņš gribējis saukt par savu līgavu! Vai tiešām tā bijusi viņas dvēsele, kas lidojusi uz Ku-Pio-Su no šiem tālajiem, tuksnesīgajiem krastiem?

Domas kā viesulis riņķoja viņa smadzenēs.

«Tā nav viņa, tā nav viņa!» Uomi gribējās kliegt, un tajā mirklī viņa iztēlē apbrīnojami skaidri iezīmējās tā, īstā, kas bija rādījusies sapņos.

Tā izskatījās pavisam citāda: smalku seju, laipnām, zilām acīm, mazu muti un matiem — gaišiem kā salmi.

«Tā, kas rādījās sapņos, bija kā Kunja,» zibenim līdzīgi ieplaiksnījās smadzenēs. «Gluži tāda pati kā Kunja! Bet šī…»

—     Uomi, — iečukstējās sieviete, — atnāc pusnaktī. Es tevi ielaidīšu. Tu nokausi viņu guļošu. Un tad Ninda būs tava līgava.

Sieviete iesmējās tādiem smiekliem, ka viņam pār muguru pārskrēja trīsas. Kad Ninda pastiepa viņam pretim tuklās rokas, Uomi pakāpās atpakaļ. Atvirzīdamies viņš aizķēra pie sienas pieslieto īso šķēpu, kas klaudzēdams nokrita uz grīdas.

Ninda ar plaukstām satvēra galvu un izbiedēta iečukstējās:

—    Ai, tas ir viņš! Nāk šurp, nāk šurp! Bēdz, Uomi! Slēpies!

Nobālušu seju Ninda metās uz kaktu, kur gulēja vesela kaudze nomestu zvērādu — Oihu viesu bagātīgās dāvanas. Ninda drudžainā steigā sāka ierausties zem ādām gluži kā pele, kas slēpjas alā.

Uomi sagrāba nepārvarams riebums. Viņš atsprāga atpakaļ un pāris lēcienos, aizmirsis pacelt nokritušo šķēpu, izskrēja no mājas.

Viņa dvēselē plosījās vesels jūtu un domu viesulis. Izmisums, riebums un dusmas cīnījās savā starpā: izmisums — kad viņš domāja par pieviltajām cerībām, kuras bija lolojis visu šo gadu, un dusmas — kad viņš iedomāja krāpnieku, kurš apsmējis viņa uzticību.

Drīz vien niknums sagrāba viņu pilnīgi.

Spožās saules apžilbināts, viņš uz mirkli apstājās baļķu klāsta malā. Piesedzis ar plaukstu acis, palūkojās apkārt un pēkšņi tālumā uz taciņas, kas veda no Melnās Upītes, ieraudzīja cilvēku. Virs zaļajiem zariem varēja saskatīt likai vienu pašu galvu, bet Uomi asais skatiens skaidri atšķīra pazīstamos vaibstus.

Tas bija Oihu.

«Krāpnieks!» Uomi gribējās uzsaukt, un viņš droši vien arī būtu iekliedzies, ja Oihu neatrastos tik tālu.

Uomi izvilka bronzas nazi, ko iepriekšējā dienā tik tikko nebija atdevis burvim, un ar pirkstu pārvilka tā asmenim. Tad viņš ātri noskrēja lejā pa kāpnēm un devās pretim Oihu. Jaunekļa asinis mutuļoja. Viņš baidījās tikai vienu — burvis laikus noskārtīs, ka draud briesmas, un lūkos aizbēgt.

Tomēr izlikties vienaldzīgs Uomi neprata. Viņš krampjaini sažņaudza plaukstā apvārdoto dunci un gandrīz skrēja pa taciņu. Aiz kāda taciņas -līkuma sākās biezi alkšņi. Tālāk skatienam pavērās zaļa pļaviņa ar priedi vidū. Lai nokļūtu pie Oihu, vajadzēja šķērsot šo pļaviņu. Šajā brīdī Uomi, ko vēl slēpa lieli krūmi, no šā aizsega pamanīja burvi.

Burvim aiz muguras parādījās vēl citi ļaudis. Tie bija vīri ar dzeltenajām sejām. To bija četri. Būdami drukni, neliela auguma, viņi pilnīgi pazuda krūmos, turpretim Oihu galva pacēlās virs tiem.

Visi viņi iznāca pļaviņā, un Uomi skatienam pavērās negaidīta aina. Vīrs ar dzeltūksnējo seju, kurš nāca tūliņ aiz Oihu, turēja rokās siksnas cilpas galu, bet cilpa bija uzmaukta kaklā meitenei. Meitene turējās pretī, bet dzel- tensejainais vīrs vilka viņu kā noķertu suni, un divi citi grūda gūstekni no muguras. Rokas meitenei bija atlauztas uz muguras un sasietas.

Uomi sev par šausmām ieraudzīja, ka tā ir Kunja.

Kā tas varēja gadīties?

Pārdomām nebija laika. Meiteni vajadzēja glābt bez kavēšanās.

Bet kā lai to izdara? Viņš taču ir viens pats! Skriet pēc palīdzības? Biedri ir tālu. Viņi gaida Uomi tur, krastā, pie laivas. Kamēr viņš aizskries pie biedriem, paies pārāk ilgs laiks. Ko šie ļaudis darīs ar meiteni, kamēr viņš būs projām, uz kurieni aizvedīs gūstekni? Jā, turklāt viņi jau bija pamanījuši Uomi.

Ja Uomi skries projām, viņi sapratīs, ka Uomi no viņiem baidās. Varbūt viņi pēc tam sapulcēsies vēl lielākā bara. Bēgt bija par vēlu. Jārīkojas!

Uomi rokās bija tikai duncis. Bet tas taču ir apvārdots ierocis. Kamēr tas ir Uomi rokās, kālab lai viņš baidās no burvja?

Uomi paslēpa dunci aiz muguras un soļoja uz priekšu. Viņš iznāca no krūmiem, bet, tikko paspēra dažus soļus, atskanē^*, sirdi plosošs kliedziens:

—    Uomi! Uomi! Viņi tevi nokaus! Bēdz!

Šajā mirklī viņam no jauna prātā pazibēja doma, ka Kunja par visām vairāk atgādina meiteni, kas viņam rādījusies sapnī. Uomi sajuta, ka viņa spēki pieauguši desmitkārt, un stingriem soļiem tuvojās burvim.

Oihu saspringa. Viņa viltīgajās acīs pazibēja niknas uguntiņas. Šķita, ka viņš uzminējis svešzemnieka nodomu.

—           Burvi, tu esi apmānījis Uomi! Ne jau tava resnā Ninda ir viņa līgava. Mana līgava — paveries, te tā ir! Noņem cilpu viņai no kakla! un atdod viņu Uomi!

Burvis iesmējās:

—    Vai tad Uomi ir redzējis manu Nindu?

—    Redzēju! Viņa nav lidziga manu sapņu meitenei.

—    Bet šī? — burvis noprasīja.

—    Šī pati ir īstā.

—           Ai, cik slikti! Ai, cik slikti steigties! Oihu jau sen zina, kura tev vajadzīga. Viņš vēlēja noķert šo meiteni. Šī ir Lielo Ūdeņu saimnieka meita. Viņu sasaistīja tāpēc, ka viņa negribēja iet. Nem viņu un atdod Oihu, ko solīji.

Uomi acis iedzirkstījās priekā.

—            Kunja! Es nemaz nezināju, ka tu esi Lielo Ūdeņu saimnieka meita. Tu esi mana līgava. Tā biji tu, kas mani sauci sapņos?

Uomi redzēja, ka meitenes vaigi iekvēlojās košā sārtumā.

—    Paraug vien, kur es tevi iepazinu! Oihu, saki, lai

viņai atraisa rokas un noņem cilpu, — Uomi sacīja, ar dunci rādīdams uz meiteni.

— Uzun, laid meiteni vajā, — Oihu pavēlēja.

Vīri ar dzeltenajām sejām noņēma Kunjai cilpu un atraisīja rokas.

—           Ņem, — burvis sacīja, — un atceries: Oihu izdara visu, ko sacījis. Lai to pašu dara arī Uomi. Viņš sacīja: kad Uomi saņems līgavu, Uomi atdos Oihu apvārdoto nazi.

Burvis pastiepa plaukstu un gaidīja.

Uomi ar vienu roku apskāva Kunju ap pleciem, bet ar otru pasniedza burvim dunci.

—            Labs nazis, — sacīja Oihu, tīksminādamies par dunci. — Spīd kā jauns mēness. — Burvis smaidīdams pasauca vīrus ar dzeltenajām sejām. — Skaties, Uzun, kāds nazis! Tas ir apvārdots.

Uzuns izbrīnā iesaucās, ar plaukstām uzsita pa gurniem un priecīgs paklakšķināja mēli.

—           Tas ir labs izpirkums. Par tādu izpirkumu var atclot jebkuru līgavu. Kuram ir tāds nazis, tam nav vairs baiļu. Tagad arī Oihu neviena nebaidās, — burvis izplūda skaļos smieklos. — Tagad pienākusi Uomi reize baiļoties. Viņam rokās ir līgava, bet nav ar ko varētu to aizsargāt. Tagad Oihu spriedīs tiesu pār Uomi.

—    Par ko? — Uomi noprasīja.

—           Uomi patvaļīgi iegājis Oihu mājā. Uzun, ko Oihu dara par to?

—           Tuk-tuk! — sacīja Uzuns un ar dūri padauzīja pa savu galvu.

—    Uomi skatījies uz Oihu Nindu. Uzun, kas par to būs?

—           Tuk-tuk! Daudz tuk-tuk! — atkārtoja Uzuns, 110 jauna dauzīdams sev pa pauri ar dūri.

—           Uomi slēpa aiz muguras nazi. Uomi gribēja nokaut Oihu. Ko par to darīt?

—    Ai-ai-ai! — Uzuns iekliedzās. — Oihu to nepiedos.

—           Grābiet viņu ciet! — Oihu uzkliedza vīriem ar dzeltenajām sejām.

Visi četri plecīgie, druknie Oihu pavadoņi kā vilki metās virsū Uomi. Ar dūres sitienu Uomi notrieca pie zemes resno Uzunu, bet divi citi stingri ieķērās jaunekļa rokās. Uomi pūlējas atkauties, bet Uzuns pieskrēja no muguras

un ar abām rokām sagrāba Uomi aiz kakla. Kopējiem spēkiem viņi nogāza jaunekli gar zemi.

—    Uomi! Uomi! — griezīgi iekliedzās Kunja.

Viņa metās kautiņa drūzmā un aiz matiem atrāva nost resno Uzunu. Tas izrāvās un tik stipri iesita meitenei pa deniņiem, ka viņa savicināja rokas un bez samaņas nogāzās pie zemes.

Pēc tam visi no jauna uzklupa Uomi. Viņi sasēja jauneklim rokas un kājas, aizbāza muti ar zāles kušķi un pēc Oihu pavēles piesēja pie priedes.

Pa to laiku atguvusies, Kunja pietrūkās kājās un no jauna ņēmās kliegt. Arī viņu sagrāba un piesēja pie balta bērza stumbra dažu soļu attālumā no Uomi.

Nu bija pienākusi burvja uzvaras prieka pilnā stunda! Cik daudz dziesmu viņš bija izklausījies par nepieveicamo varoni Uomi! Tagadiņ Uomi ar sasaistītām rokām un kājām ir pilnīgā viņa varā! Nu pienācis brīdis, kad viņš var izbaudīt savu varenību un ļaut vaļu asinskārīgajām kaislībām …

Oihu, vicinādams dunci, slāja no viena koka pie otra un izlikās, ka tūliņ ietrieks asmeni viena vai otra upura miesās. Burvis izbaudīja savu gūstekņu bezspēcību un taisījās viņus saplosīt gabalos lēnitiņām, ar zvērisku baudu.

Burvis tīšām nebija licis aizbāzt Kunjai muti, lai meitenes kliedzieni un raudas dotu viņam iespēju tiku tikām iztīksmināties par Uomi bezspēcīgo niknumu.

—    Skaties! — burvis kliedza, aizgūtnēm smiedams riebīgus smieklus. — Paraugies, kā es izduršu acis tavai Kunjai! Es nogriezīšu viņai vienu ausi, tad otru, es pāršķelšu viņai vaigus …

Viņš atvēzējās ar dunci un katru reizi vēroja, kā dusmas un niknums izķēmo Gundas dēla seju.

Kunja raudāja un kliedza kā neprātīga, un viņas skaļie brēcieni aizskanēja tālu visapkārt.

—    Kliedz, kliedz! — Oihu skali smējās. — Drīz tu brēksi vēl stiprāk!

Oihu lēnītiņām vilkās klāt meitenei, un viņa seja kļuva līdzīga rūcoša vilka purnam. Ar vienu roku Oihu sažņaudza meitenes kaklu, ar otru pacēla saulē mirdzošo dunci un izraudzīja vietu, kur to ietriekt.

—    Skaties, skaties! Klausies, kā kliegs Kunja! — ņirgājās burvis, pažūrēdams uz Uomi.

Bet šajā mirkli notika kaut kas nesaprotams. It kā zibens ķerts, Oihu pēkšņi nogāzās augšpēdu. Akmens, iezvēlis viņam pa deniņiem, ar sparu atsprāga atpakaļ un aizvēlās pa taciņu.

Vicinadams lingu, no krūmiem izlēca Tektu un viņam pakaļ Karūsa, abi viņa dēli un jaunie Sojoni ar paceltiem šķēpiem.

Vīri ar dzeltenajām sejām metās bēgt, pat nepaspējuši paķert nomestos ieročus. Neparasti veikli viņi iemuka krūmos un pazuda biezajos kārklājos.

Uzbrucēji netaisījās vajāt bēgošos. Viņi priecājās, ka paklausījuši Karūsu, kurš jau no paša rīta, par spīti burvja aizliegumam, bija devis padomu katrā ziņā sekot Uomi un neizlaist viņu no acīm.

Tikko atsūtītais zēns aizveda Uomi uz Oihu māju, viņi visi sekoja gājējiem pa pēdām, cenzdamies ne ar ko sevi neatklāt.

Viņi noskatījās, kā Uomi izskrien no būdas — projām no savas iedomātās līgavas un kā, vicinādams dunci, metas uz upes pusi.

Viņa izskats nevēstīja neko labu, un satrauktie biedri nolēma sekot jauneklim.

Kunjas skaļās vaimanas lika viņiem pasteigties un laikus ierasties traģisko notikumu vietā.

Karūsa ātri atraisīja gūstekņu saites, izrāva bronzas dunci no mirušā Oihu sažņaugtās dūres un pasniedza Uomi.

—    Drīzāk uz laivu! — Karūsa uzsauca. — Drīzāk! Citādi vēl saskries šurp šejienieši.

Uomi pacēla uz rokam bezspēkā saļimušo Kunju un skriešus nesa to uz ezera krastu, kur atradās smiltīs izvilktā laiva.

NOBEIGUMS

Uomi ar saviem biedriem — līgavu lūkotājiem devās uz mājām.

Tajā pašā dienā, kad Tektu ar akmeni nosita burvi, visas vienkoka laivas, kas bija atbraukušas no Pāļu ciemata, atstāja Melnās Upītes grīvu.

Gunda jutās bezgala laimīga, ka Uomi nosaucis Kunju par savu līgavu. Tagad Gunda vairs nebaidījās, ka meitene, kura saukusi dēlu sapņos, viņu pazudinās. Šī meitene taču bija viņas iemīļotā Kunja.

Viņa pārāk nebrīnījās, izdzirdusi, ka Kunja esot Lielo Ūdeņu saimnieka meita.

Kas tur ko brīnīties? Ja Uomi ir Dabu dēls, kālab gan Kunja lai nebūtu cita Neredzamā meita?

Otrā dienā Zivju Ezera ļaužu nometnē nerimās valodas par nesenajiem notikumiem pie Elku Raga.

Joldu un visi ciematnieki pierunāja Uomi un viņa ceļa biedrus paviesoties vēl kaut dažas dienas. Viņi lūdza ciemiņus pakavēties ne tikai tāpēc, ka nevēlējās tūlīt šķirties no meitām, kas bija apprecējušās ar svešzemniekiem, — sevišķi draudzīgo saišu galvenais cēlonis, izrādās, bija atbrīvošanās no nežēlīgā Oihu varas.

Tikai pēc tam, kad Oihu bija kļuvis nekaitīgs, visiem atraisījās mēles, un Zivju Ezera ļaudis uzzināja no šejieniešiem, kādas bailes riebīgais vecis iedvesis visiem apkārtējiem ciematiem, cik daudz pārestību nodarījis gan brūnmatainajiem zvejniekiem, gan melnmatainajiem mežu medniekiem.

Oihu bija pratis iedvest tādu ticību viņa nesatricināmai varenībai, ka vēsts par viņa nāvi no svešzemnieku rokas daudziem šķita neticama.

No dzijiem mežiem mazās laiviņās atbrauca zvēru ķērāji, lai pārbaudītu, vai dzirdētās valodas ir patiesas. Kad šīs ziņas apstiprinājās, mednieki ieradās Zivju Ezera ļaužu nometnē un lūdza, lai viņiem parādot Tektu, kurš bijis stiprāks par burvi un nav baidījies pacelt pret to roku.

Tektu vārds šajās dienās gandrīz aizēnoja Uomi slavu.

Beidzot pēc vairākiem draudzīgiem mielastiem Zivju Ezera ļaudis sakravāja laivās visu mantību un atstāja Paļu ciemata līci.

Šajās pēdējās dienās Pāļu ciemata zvejnieki izprecināja viesiem pašas labākās līgavas, kādas viņiem vēl bija palikušas. Ar jaunām sievām aizbrauca visi, atskaitot Tektu un Hodžu, un pat Karūsa paņēma sev lidzi Joldu jaunāko meitu.

Zivju Ezera ļaudis laimīgi sasniedza tās upes grīvu, pa kuru pirms pusotra mēneša bija atbraukuši līdz Lielo Ūdeņu krastiem.

Šeit no viņiem atvadījās Pāļu ciemata ļaudis, kuri līdz šejienei bija pavadījuši viesus laivās, un tad līgavu lūkotāji pa zināmu upju ceļu virzījās atpakaļ uz dienvidiem,

Ku-Pio-Su nocietinātajā ciematā viņi nokļuva ne tik drīz — tikai nākamā gada pavasarī.

Viņiem vajadzēja ziedot daudz dienu, lai saltajās rudens lietavās aizvilktu laivas pa sauszemi līdz seklajām upēm, kas veda uz vētraino Balto Ezeru.

Lielo Upi viņi sasniedza tikai vēlā rudenī, kad dienas kļuva īsas un naktis tumšas, kad debesis novilkās saltiem lietus mākoņiem un vētrainie ziemeļu vēji ne vienu reizi vien draudēja piešlākt vienkoka laivas ar zemajām malām.

Kādā no draudzīgajiem zvejnieku ciematiem Lielās Upes krasta viņiem vajadzēja uz ātru roku uzcelt teltis un zemnīcas, lai pārlaistu šeit ziemu, jo tā jau atradās durvju priekšā, bet veicams vēl bija tāls ceļš.

Šajā ciematā arī Tektu salūkoja sev skaistu meiteni. Viņš atdeva par līgavu visas Gundas kakla rotas, kuras vēl bija palikušas ceļa maisā.

Tikai nākamajā pavasarī, kad no jauna sāka sildīt un starot ziedoņa saule, viņi beidzot sasniedza dzimto Zivju Ezeru.

Braucot garām Klinšu Plaisai, viņi uzzināja par trim sirmgalvjiem, kuri pārcēlušies uz pazemes upēm veļu valstī.

Gandrīz vienā dienā nomirusi burve Refa un viņas dēls Urhatu, kuram pēc cīņas ar saniknotu meža kuili atvērušās vecās briesmīgo lāča nagu plēstās rētas. Viņa asinīs iekļuvusi nāvējoša uguns un viņu sadedzinājusi. Pēc dažām dienām upes krastā atrasts miris vecais Pižmu, jo vairs nav bijis neviena, kas varētu viņu paglabt no ļaunās Hondas mocībām.

Ku-Pio-Su par vecāko bija izraudzīts vectēvs Aza, kas aizvien vēl lūkojās uz ļaudīm ar savām gaišajām acim.

Laivas no upes galvenās gultnes iegriezās rāmajā Zivju Ezerā. Debesīs traucās gājputnu bari: lidoja dzērves, virs ezera kliedza tilbītes un kaijas, bet ūdeņos gulbju bari

svinēja visu gulbju mātes — līksmās'sniegbaltās Kurrum- bas atgriešanos.

Ku-Pio-Su saliņas laivu piestātnē priecīgi drūzmējās sa- skrējušie vīrieši un sievietes. Bērni pirmie bija pamanījuši tālumā daudzās laivas un noskārtuši, ka tur atgriežas Uomi ar līgavu lūkotājiem.

No būdām izlīda sirmie vīri un sievas. Ciemata vecāko vīru Azu zem rokas izveda piestātnē, lai viņš paskatās, kādas sievas salūkojuši jaunekļi, kas mērojuši ceļu uz Pasaules Malu, uz Lielo Ūdeņu tālajiem krastiem.

pēcvārds

S. Pokrovska stāsti «Mamutu mednieki» un «Ciemats pie ezera» tēlo ainas no mūsu tālo senču — Krievijas līdzenuma seno iemitnieku dzīves akmens laikmetā.

No tiem laikiem nav saglabājušās ne teiksmas, ne hronikas — toreiz vēl neviens nekā nezināja par rakstu mākslu.

Šķiet, sen aizmirstie notikumi uz visiem laikiem nogrimuši pagājībā un zinātne nespēj kaut vispārējos vilcienos reproducēt to laiku vēstures iezīmes. Bet tagad mēs zinām, ka tā nebūt nav.

Vēstures zinātne konstatējusi, ka cilvēku sabiedrība, attīstīdamās saskaņā ar īpašiem, tai raksturīgiem likumiem, visur pārdzīvojusi vienus un tos pašus galvenos attīstības posmus. Dažādos zemeslodes apgabalos nevienmērīgas attīstības rezultātā cilvēki sasnieguši vienus un tos pašus vēstures posmus dažādā laikā.

Vēl mūsu dienās šur tur, piemēram, Dienvidamerikā, Austrālijā, mīt kultūras ziņā atpalikušas ciltis. Šīs ciltis vēl lieto akmens, kaula un koka darba rīkus un ieročus. Šo cilšu ļaudis neprot iegūt un apstrādāt metālus, tas ir, dzīvo vēl akmens laikmetā. 15.—18. gadsimtā, pēc eiropiešu ceļotāju ziņām, tādu cilšu bijis daudz vairāk. Iepazīstoties ar šo cilšu dzīvi, var uzzināt, kā dzīvojuši mūsu senči tālajā pagātnē.

18. gadsimta trīsdesmitajos gados Krievijas Zinātņu akadēmijas students Stepans Krašeņiņņikovs pētīja ļaudis, kas toreiz vēl dzīvoja akmens laikmetā, — itelmeņus Kamčatkā, bet N. Mikluho-Maklajs 19. gadsimta otrajā pusē — papuasus Jaungvinejā.

Kultūras ziņā atpalikušas ciltis, kas dzīvo mūsu dienās, pētī etnogrāfijas zinātne, turpretim par senajiem ciematiem, kas tagad vairs neeksistē, reizēm ļoti pilnīgu ainu dod arheoloģiski izrakumi. Mītņu, pavardu, darba rīku, dzīvnieku kaulu paliekas ļauj dažreiz ļoti sīki iedomāties, kā izskatījies ciemats senatnē, bet kapenēs atrastie skeleti dod iespēju spriest par cilvēku fizisko tipu, tas ir, par antropoloģiskajām īpatnībām.

S. Pokrovska stāsti rāda, ka autors labi pārzina materiālus, kas iegūti izrakumos, kuri jo sevišķi plaši izvērsu- šies padomju laikā.

Stāsta «Mamutu mednieki» varoņi dzīvojuši paleolīta — senā akmens laikmeta beigās, tas ir, vismaz pirms piecpadsmit līdz divdesmit tūkstošiem gadu, kaut kur Volgas augštecē, netālu no lēni kūstošā kontinentālā ledāja dienvidu malas. Stāsts tēlo ļaudis, kas jau pieder pie mūsdienu antropoloģiskā tipa, un viņu medību gaitas. Šie cilvēki dzīvoja ģints kopienās un radniecību skaitīja pēc mātes līnijas. Viņi jau prata celt izturīgus mājokļus — zemnīcām līdzīgus mitekļus, bet bija vēl vāji cīņā ar dabu, tālab ļoti māņticīgi un naivi.

Kopš mamutu mednieku laikiem pagāja daudzi gadu tūkstoši, un viņu apmetnes, tādas pašas kā stāstos aprakstītās, pārklājās ar vēlāko nogulu slāņiem. Tagad arheoloģiskos izrakumus izdara pat divdesmit un vairāk metru dziļumā.

Otrajā stāstā attēlotais ciemats pie ezera varēja pastāvēt aptuveni starp trešo un otro gadu tūkstoti pirms mūsu ēras, tas ir, pirms kādiem četriem tūkstošiem gadu, jaunā akmens laikmeta — neolīta pašās beigās. Šis ciemats atradās kāda ezera krastā Volgas augšteces apgabalā. Stāsta varoņa Uomi ceļojumam uz ziemeļiem pa upēm uz Balto ezeru bija gala mērķis — «Lielie Ūdeņi», Oņegas ezers ar tā slavenajiem neolīta un agrā bronzas laikmeta attēliem uz klintīm.

Ne viss stāstos stingri atbilst zinātnes datiem, tomēr šis apstāklis nemazina attēloto pirmatnējo cilvēku dzīves ainu vispārējo ticamību.

Saistoši uzrakstītie S. Pokrovska stāsti, ko veiksmīgi papildina mākslinieka G. Nikoļska izteiksmīgie zīmējumi, palīdzēs jaunajam lasītājam gūt priekšstatu par cilvēku dzīvi Krievijas līdzenumā akmens laikmetā.

O. Baders

SATURS

Ciemats pie ezera PirMā da|a

Uomi ……………………………………………………………….. 131

Uomi un Dabu……………………………………………………. 132

Svētā Ozola gars………………………………………………….. 136

Par ko domāja Uomi?…………………………………………… 137

Pirms divdesmit diviem gadiem……………………………….. 130

Dvīņi ……………………………………………………………….. 140

Uomi bērnība……………………………………………………… 112

Pa sumbru taku………………………………………………….. 148

Sastapšanās………………………………………………………… '49

Kā Uomi klājās svešajā zemē…………………………………… 151

Mandru būdā…………………………………………………….. 153

Dzīres……………………………………………………………….. 156

Sapnis…………………………………………………………………………………………………. 15?

Pamošanās ………………………………………………………… 159

Rīts Gundas būdā……………………………………………….. 160

Vienkoka laiva……………………………………………………. 162

Pižmu un Mandru……………………………………………….. 165

Kurš nogalināja Mandru?……………………………………… 163

Bēres …………………………………………………………………………………………………… 1? 6

Piemiņas mielasts…………………………………………………. 173

Kopā ar mati………………………………………………………. 175

Apvārdotais zizlis………………………………………………… 179

A)ņu māte…………………………………………………………… '60

Pižmu vai Uomi?…………………………………………………. 183

Otrā dala

Sirmgalvju padome………………………………………………. 186

Jaunie un vecie……………………………………………………. 189

Pošanās tālajā ceļā…………………………………………… 190

Pižmu……………………………………………………………….. 191

Pižmu nodoms…………………………………………………….. 192

Urhatu………………………………………………………………. 194

Refa ………………………………………………………………… 196

Jaunais ciemats…………………………………………………… 197

Ziema……………………………………………………………….. 200

Pēc lāča nagiem…………………………………………………… 202

Jāglābj Uomi………………………………………………………. 203

P10 lāča midzeņa……………………………………………… 205

Abi divi dzīvi……………………………………………………… 208

Kurš aizstāvēs?……………………………………………………. 21t

Izdzīta no mājas……………………… ,………………………… 213

Suaminti……………………………………………………………. 215

Meža karš………………………………………………………….. 220

Pa suamintu pēdām……………………………………………… 222

Atgriešanās………………………………………………………… 224

Honda………………………………………………………………. 230

Kurrumba ………………………………………………………… 232

Aizbraukšana ………………………………… 236

Treša da)a

Vēstnesis…………………………………………………………………………………………….. 2J9

Svešinieki…………………………………………………………… 212

Iepazīšanās…………………………………………………………. 245

Draudzības noslēgšana………………………………………….. 240

Līgavu lūkošana………………………………………………….. 251

Jābrauc uz Elku Ragu………………………………………….. 253

Es esmu Uomi!…………………………………………………….. 256

Kāpēc baidījās no Oihu?……………………………………….. 258

Elku Ragā………………………………………………….. '261

Lāča kāzas…………………………………………………………. 263

Lāča sirds………………………………………………………….. 270

Pie elkiem…………………………………………………………… 273

Regošana …………………………………………………………… 275

Kunja……………………………………………………………….. 278

Nobeigums…………………………………………………………. 291

Pēcvārds ……………………………………….. … 295

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors J. Svenčs. Telin. redaktore A. Pētersone. Korektore L. Zeilara.

Nodota salikšanai 1971. g. 18. februāri". Parakstīta iespiešanai 1971. g. 14. jūnija. Tipogrāfijās papīrs Nr. 2, formāts 81X108.32. 9,38 fiz. iespiedi.; 15,76 uzsk. iespiedi.; 16,40 Izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 61 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 24 27U/J2401. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļeņina ielā 137;139. Pašūt. Nr. 157.

* * *

Content

Pokrovskis Sergejs Ciemats pie ezera

pirmā daļa UOMI

Uomi un Dabu

svēta ozola gars

par ko domaja Uomi?

pirms divdesmit diviem gadiem

dvīņi

Uomi bērnība

Uomi viņu uztrauca.

pa sumbru taku

sastapšanās

kā Uomi klājās svešajā zeme

Mandru BŪDA

dzīres

sapnis

pamošanās

rīts Gundas būdā

vienkoka laiva

Pižmu un Mandru

kurs nogalināja Mandru?

bēres

PIEMIŅAS MIELASTS

kopā ar māti

apvārdotais zizlis

aļņu māte

Pižmu vai Uomi?

otrā daļa

sirmgalvju padome

jaunie un vecie

pošanās tālajā ceļā

Pižmu

Pižmu nodoms

Urhatu

Refa

jaunais ciemats

ziema

pēc lāča nagiem

jāglābj Uomi

pie lāča midzeņa

abi divi dzīvi

kurš aizstāvēs?

izdzīta no mājas

suaminti

meža karš

pa suamintu pēdām

atgriešanās

honda

kurrumba

aizbraukšana

treša daļa

vēstnesis

Lielie Ūdeņi!

svešinieki

iepazīšanās

draudzības noslēgšana

līgavu lūkošana

jabrauc uz Elku ragu

es esmu Uomi!

kāpec baidījās no Oihu?

Elku ragā

lāča kāzas

lāča sirds

pie elkiem

reģošana

Kunja

NOBEIGUMS

pēcvārds

SATURS