Purs Laimonis

Degošais pilskalns

Laimonis PURS

DEGOŠAIS PILSKALNS

IEVADAM

Vēsturiskajam romānam padomju literatūrā ir redzama vieta. Šai žanrā sarakstīti daudzi darbi, kurus pamatoti pieskaita pie labākā, kas padomju literatūrā radies. Te pirmām kārtām minams Alekseja Tolstoja romāns «Pēteris Pirmais», te ir vairāki romāni par izcilo krievu zemnieku sacelšanās vadoni Stepanu Razinu, V. Siškova plašais romāns par Jemeļjanu Pugačovu, S. Borodina romāns par Donas Dmitriju, A. Stepanova «Portartūra» un vēl daudz citu darbu, kas attēlo Krievzemes vēsturi no tālās senatnes līdz pat mūsu dienām. Prāvs skaits šo romānu tulkoti arī latviski, un tie iemantojuši lasītāju atsaucību.

Šie romāni veido veselas laikmetu panorāmas, kur dzīves virzītājs spēks nav spilgtas vēsturiskas personas, valstsvīri, kā tas parasti ir pirmspadomju romānos, bet daudz sarežģītāki sabiedriski ekonomiskie apstākli un pirmām kārtām pati tauta. Šie romāni blakus mākslas vērtībām satur arī lielas vēstures procesu, tautu dzīves izziņu vērtības. Tas, ko vēsturnieki izsecina pētnieciskā ceļā, ir iedzīvināts mākslas tēlu valodā. Tādējādi vēsturiskais romāns iegūst lielu audzinošu nozīmi. Ta3 māca dziļi izprast, ka īstā vēstures veidotāja ir tauta, ļauj labāk saskatīt tautas un personības attieksmes, māca dziļāk ielūkoties tautas pagātnē, lai saprastu, kā virzījušās tautas likteņgaitas uz mūsu šodienu.

Latviešu padomju romāns šobrīd vēsturē iesniedzas tikai līdz pagājušā gadsimta pēdējam ceturksnim — līdz laika posmam, kad notiek pastiprināta šķiru diferenciācija laukos un jo drīz pilsētās sāk strauji veidoties proletariāts. Te atzīmējami Andreja Upīša romāni «Zaļā zeme» un «Plaisa mākoņos», tāpat ari Roberta Sēļa romāns «Silaines muiža».

Laimoņa Pura romāns «Degošais pilskalns» aizved mūs 13. gadsimta Zemgalē. Tas ir ļoti svarīgs laikmets latviešu tautas vēsturē. Vācu kolonizatori — krustneši, kam dzīvo spēku ar pāvesta atbalstu un svētību piegādāja visa tā laika Eiropa, ar uguni un zobenu iebruka Baltijas zemēs un lauzās uz austrumiem — centās sagrābt savā varā krievu zemes, turienes tirgus. Lielā kaujā, kas 1242. gadā notika uz Peipusa ezera ledus, krievu karapulki Aleksandra Ņevska vadībā sakāva krustnešus un apturēja viņu ekspansiju uz austrumiem. Baltijā — Latvijā un Igaunijā — krustneši tomēr nostiprinājās. Šeit senlatviešu ciltis vēl nebija saliedētas valsti, aizstāvējās pret iebrucējiem katra atsevišķi, bez vienotas vadības, tās bija arī sliktāk apbruņotas par krustnešiem. Izšķiroša nozīme bija arī tam, ka Baltijas tautu sabiedrotais — Krievzeme tolaik piedzīvoja feodālās sadrumstalotības laikmetu un bija saistīta cīņās austrumos pret uzbrūkošajiem mongoļiem. Brivību zaudēja lībieši, latgaļi, sēļi, kurši; visilgāk iebrucējiem pretojās Zemgale.

Par Latvijas vēstures tēmām romānus, stāstus un lugas diezgan daudz rakstījuši buržuāziskie latviešu rakstnieki, bet viņu darbos vēsture parādās nepareizā gaismā. Tas pats sakāms arī par vēstures grāmatām, pēc kurām tolaik mācīja skolās. Buržuāziskie rakstnieki un vēsturnieki tautas vēsturi izmantoja saviem šauri šķiriskajiem, nacionālistiskajiem mērķiem, sagrozīja vēsturisko īstenību. Tā, piemēram, tēlojot seno Zemgali, tika uzsvērts, it kā visi senās Zemgales iedzīvotāji būtu dzīvojuši bajāriskā pārpilnībā un jūsmīgā vienprātībā. Starp tautas masām un valdošajām šķirām rūpīgi tika noklusētas jebkuras pretrunas, senā Zemgale tika rādīta kā šķiriski nediferencēta zeme.

Tas viss, protams, neatbilst īstenībai. Tāpēc padomju rakstniekam, rakstot par notikumiem 13. gadsimta Latvijā, nākas jaunā — patiesi vēsturiskā skatījumā parādīt ta laika dzīvi un vēsturiskos nolikumus. Nākas paradīt seno Zemgali bez buržuāzisko rakstnieku idilliskās apjūsmošanas, iezīmēt reālistiski gan labiešu un citu valdošo slāņu savstarpējās attieksmes, gan pretrunas starp valdošajām aprindām un tautu. Tāpat nākas daudz dziļāk ielūkoties tā laika politiskajā situācijā gan pašās Latvijas zemēs, gan to sakaros ar kaimiņiem — krieviem, lietuviešiem utt. L. Pura romāns «Degošais pilskalns» ir pirmais padomju romāns, kur šie jautājumi risināti.

īpaša interese par L. Pura romānu, domājams, būs skolu jaunatnei. Romāns palīdzēs labak priekšstatīt un izprast skolā apgūstamo vēstures materiālu, darīs tuvākas tautas cīņas par brīvību. Tas, kas vēstures grāmatas dots zinātnisku faktu valodā, romānā iegūst mākslas dzīvīgumu; mūsu priekšā ataust sen dzīvotas dzīves, mēs redzam, ka cilvēki jau tālos gadsimtos cīnījušies pret netaisnību un varmācību, aizstāvējuši savu zemi pret iekarotājiem. Tā šīs senās cīņas sasaucas ar tiem procesiem, kas pašreiz notiek kapitālistiskajā pasaulē, kur tieši mūsu dienās ārkārtīgi plaši attīstās apspiesto tautu cīņa pret saviem verdzinātājiem.

J. Kalniņš

1

Kad nonāca ar savu baru

Mestrs Zemgalē, to teikt jums varu,

Liels laupījums tur tika tiem.

Augsts un varenīgs pret rīta debesīm pacēlās pilskalns.

Tā piekājē abi cilvēciņi izskatījās sīki kā skudras un arī viņu gaita šķita rāpulīgi lēna. Šaipus Tērvetes upes mazākais no viņiem, vēl zēns, pasteidzās uz priekšu pāris naskākiem soliem un, apstājies laipu tilta vidū, līgani pašūpojās. Tālāk viņš atkal prātīgi kāpa sava vectēva solī un, ejot gar pārupniekiem, kas arī posās dienas gaitām, visus goddevīgi sveicināja. Aiz pēdējiem piebūvniekiem viņu ceļš uzvijās augšup un garām kapu kalnam veda ozolu audzē. Nokļūstot kalna plakumā, no kurienes pavērās skats uz atceļu un vieglas, dūmakainas miglas tīto Tērvetes pilskalnu, kas slējās pāri lielsila tumšajām galotnēm, abi gājēji nogriezās uz pašauras taciņas, kura līčloču spraucās caur varen smuidru priežu un biezlazdu pieaugušu nostūri. Pēc. pāris simt soļiem celiņš pierisa upes kraujai, un rēnā, rasas piebārstītā pakrēsla tūlīt kļuva gaišāka; virs pārkrasta meža cēlās piesarkusi saules ripa. Kā ievēstot rīta atmodu, viegli iešalcās rītenis mūžveco priežu kuplīgajās galotnēs, turpretī te, lejā, vēl bija it kā ietvēries pārlaistās nakts miers un gandrīz necaurejamais saaudznis snauda kluss un nogaidošs.

—     Ta šodien saulīte tecēs gar pašu zemīti, — visu laiku klusējis, vectēvs ierunājās, pēc viņam vien zināmām zīmēm paredzot saulainu dienu.

—      īsta bišu diena, — atsaucās mazdēls, gadus piecpadsmit vecs jaunulis.

Pāri platajam plecam vectēvs pārmetis jauno dzeini; ar to viņi tagad viegli jo viegli uzvilksies pat vissmuidrākā bišu kokā. Dzeini aizziem taisīja pats vectēvs: atšķēla no mazliet ieliekta oša sēdamo dēli, novija stingrus kaņepāju

striķus, izdrāza pie augšzara aizkarināmo liedzeri, ap kuru atsējs slīdēja kā pa pirmo ledu, kad viņi paksī izmēģināja. Taču visskaistākā bija izrakstītā vārna; ne velti vectēvs nostaigāja vai veselu cēlienu, līdz atrada īstenu trīsžuburi bērzu. Vienīgi dzelzs āķi nokaldināja pils kalējs.

Otrā rokā vectēvs nesa medus vācelīti.

Tukšā nesojoja arī Gunvaldis, vectēva vienīgais mazdēls. Viņš nesa jaunu vainas atspaidu un dūlēju.

Ceļu uz vectēva bišu dravu Gunvaldis nostaigātu aizsietām acīm; tik tikko tekainītis — viņš jau pekoja līdzi, pietvēries raupjajai vecā vira rokai, jo tā nu bija iznācis šajā dieva pasaulītē viņiem diviem vien palikt; kā vectēvs stāstīja, Gunvalža tēvs kritis tieši tajā gadskārtā, kad Gunvaldis dzimis. Ilgas dienas gājienā no šejienes pie Saules notikusi neganta kauja, kurā zemgaļi un augstaiši sakāvuši dzelžotos zobenbrāļus, taču viņa tēvs palicis uz mūžu damakšā guļam. Nākamziem arī māte pasirgusi un nomirusi. Tā viņi šodien soļo divi vien — viens vecs un viens jauns.

—       Izdēdināsim vēl pāris dores, — pēc brīža sirmgalvis ierunājās,, kā aizsāktu domu risinot.

—       Vai arī es drīkstēšu pamēģināt? — Gunvaldis paspēra soļus platākus, lai mazliet ieskatītos vectēvam sejā.

—       Tu? — Sirmais bitenieks kā pārsteigts apstājās un tad ar skatienu nomērīja jau it slaiki pastiepušos puisi.

I parunāt nevarēdams, Gunvaldis mirdzošām, klusa lūguma pilnām acīm cieši vērās vectēva sejā, un skaidri redzams, cik zēnam gaidāmā atbilde nozīmīga.

—     Vai dzi, puis! Tiešām, kāpēc tev nepamēģināt ielikt savu dori? Esi jau man līdz plecam! — Sirmgalvja skatienā nošķīlās šķelmīga dzirksts.

—     U-hū! — mežu notrīcināja gaviļpilns sauciens, un zēns sagriezās aiz prieka kā vilciņš.

Neko uz pasaules Gunvaldis tā nemīlēja kā savu vectēvu — visjaukāko un visgudrāko starp visiem vectēviem. Un kā gan nemīlēt, ja, cik vien atceras, vienmēr līdzās bijis vectēvs — gan rītos ceļoties un vakarā guļoties, gan prieka brīdī un nedienā. Ja Gunvaldis šodien zina šo to vairāk un ari prot šo to vairāk nekā citi viņa gājuma pusaudži, tad ari te visa nopelns pieder vectēvam.

Dižais Nārvaitis — tā ļaudis viņu dēvēja, un šo vārdu pazina tāli ciemi. Ne mazums nodrasēts skaudros kara ceļos!

Gunvalža vectēvs savlaik bija viens no Zemgales virsaiša Viestura karadraucīzes tuvākajiem vīriem, un kas gan tad nav pieredzēts! Nevar ne atklausīties, kad dižais Nārvaitis aizsāk savus kara stāstus: par kara gājienu uz Toreidu, kur ieņemta Kaupo pils, par vācu sūtīto palīgspēku pēkšņo sakapāšanu uz Lielupes un Mežotnes pils atbrīvošanu, par cīņām pret mestru Volkvinu, par to drūmo nakti, kad zobenbrāļi negaidot ielenca Viesturu un pirmajā bridi tas nav paspējis pat zobenu satvert, bet šķaidījis uzbrucējus ar degošu no ugunskura izrautu koka slaideni.

O, Gunvaldis var iedomāties, kā tas noticis!

Tagad gadi vectēvu gan stipri saliekuši, bet neba velti viņš saucas par dižo Nārvaiti; dažs labs puisietis īstos spēkos tā vien stāv viņam līdzi, jo augumā vīrs padevies reti ražens — kā lācis, ko i pakustināt nedomā.

Nu jau vai veselu mūžu viņš nav jājis kara ceļos. Tai pašā reizē, kad smagi savainoja Viesturu, arī viņš neizkļuva sveikā — tik tikko varējis pavilkties, un pats neatceras, kā vēl nosēdējis tās divas dienas zirgā. Taču izdzīvot izdzīvojis. Un vēl briesmeklīgo ziņu sagaidījis: no lielā karagājiena pret vāciem, kas atgriezušies ar bagātu laupījumu no augstaišu zemes, nepāmāca arī viņa vēl pēdējais dzīvais dēls, Gunvalža tēvs . ..

Tavu gauju netaisnību! Viņam, vecim, sen laiks doties veļu valstī, bet veļi neņem un neņem pretī, kamēr to, kam vēl jāpaveic šai saulē ne mazums darbu, — to viņi raušus aizrauj. Pat pirmdzimto neļauj redzēt! Un nekas cits kā bēdas vien tās bijušas, kas arī Gunvalža māti aizsaukušas veļos; tā vectēvs palicis gandrīz vai ar zīduli uz rokām.

Un tomēr jādzīvo. Aiziet viena vasara pēc otras, zeme aizmieg un atmostas, sazaļo un nosirmo, bet dižais Nārvaitis gan vairs nemainās — kāds bijis balts, tāds arī paliek, un spēks vēl turas kaulos un turas. Vismaz Gunvaldis atceras vectēvu vienmēr tādu pašu, kāds viņš šodien, — tumši zilā uzsvārcī, kam piedurknes un apkakles apšuve izrotāta ieaustām vijiņām, platu ādas jostu ap vidukli un ādas vīzēm kājās. Arī Gunvaldis nēsā ādas vīzes, lai gan vairumam viņa kārtas pusaudžu jāskrien tais pašās no lūkiem plēstajās.

Jā, vectēvs par maizes kumosu nevar sūdzēties. Bišu kokus vien nemaz tik viegli nesaskaitīs. Tepat netālu sākas, un paiet sava pusdiena, ja tos grib apstaigāt vien.

Vectēvs apstā jās.

—     Klau! — Pamāja ar galvu Gunvaldim. — Dzilna izklaudzina bites.

Arī Gunvaldis tagad izdzirda ātro un spalgo knikšķināšanu.

—     Aizskriet pabiedēt?

— Nu skrien.

Ar pāris lēcieniem mazdēls pazuda krēslainajā biežņā.

Mežs te vispārēm Tērvetes upes krastos padevies aplam dāsns. Vecais Nārvaitis, izstaigājis tālu tālos siru ceļus, teicās nekur nematījis tik dažādu koku mistru. Citur, ja redzējās priedes, tad priedes, kā uz zemgaļu ostas Mītavas pusi, ja lapkoku meži, tad lapkoku meži, bet pie Tērvetes zem slaidu slaidās priedes auga tādas lazdas, ka vai atstiepies, tās liekdams; un nav tāda zaļokšņa, ko te nevarētu sameklēt: zaļskuje egle, kuplule liepa, platlape kļava, baltkamzolis bērzs, drebele apse, līkažiņa ieva, skaudrule vilkābele, sīkstule vīksna un ozolīši, zemzarīši. Tie auga ap Tērveti ar raženām zīlēm, un neba jāiet pārāk tālu, lai nokļūtu mežā, kur savus varenos zarus pleta mūžsenie ozoli, — cik vectēvs vien atceras, tie viņa jaunībā pletušies uz mata tādi paši kā šodien, un arī viņa vectēvs esot atcerējies tos tādus pašus savā jaunībā. Četri cilvēka mūži aizritējuši, bet tie stāv un stāv.

Nārvaitis pameta skatienu lejup, upes rāvienī, kur alkšņi saauguši kā tādi gnīdaļas, — viņš necieš šo uzbāzīgo koķeli: ne no tā lūku plēst, ne citu ko darināt.

Vēzdu vicinādams, atgriezās Gunvaldis.

—     Tālu biji?

—     Gandrīz līdz Sauciešu bišu kokiem. Otrpus izcirtuma viņi trumpē galotnes.

—     Jā, Saucieši arī teicās iedēt jaunas dores. Bet nu ejam, nopļāpāsim un nepadarīsim nekā, — vectēvs paskubināja.

Nokļuvuši līdz savai dravai, viņi vispirms salūkoja bitenieka darba rīkus, kas glabājās lielā ozolā ar tukšu vidu. Sliķi vectēvs bija nodarinājis pagājušajā reizē no pamatīgas egles galotnes, un tas jaū tā nokaltis, ka to varēja sliet pie zemajām dorēm un droši kāpt augšā. No ozola dobuma viņš izņēma arī cērti un padeva Gunvaldim.

—    Pielūko! Cirtīsim dores abi divi. Bet bišu koku pats noskati. Gribu redzēt, vai tev ir bičoļa acs.

Dāvātā uzticība zēnu samulsināja, un viņš, slēpdams satraukumu, gausi aplaida skatienu no ozola uz ozolu.

—    Būtu jāpaiet tālāk, uz Vilcēnu pusi, — beidzot sacīja.

—     Tas pareizi. Cilvēks vēl, bet bitīte gan nemīl saspiesti dzīvot, — vectēvs apstiprināja.

Gunvaldis pamazām atguvās un, ejot no koka uz koku, vērīgi meklēja īsteno. Beidzot šķita atradis.

— Okstoņi! Rau, vectēv, kur okstoņi dzied! — zēns priecīgi iesaucās. — Te dursim dori!

Dažu pēdu augstumā virs galvas, kādu sprīdi no resnā ozola stumbra, pretī nelielam dzeņa kaltam iedobumam, sīca bišu izlūki, meklējot vietu jaunam spietam. Tātad bitēm šī vieta patīk, būtu tikai bišu mājiņa.

—      Ir gan tai bitei daudz prāta! — brīnījās Gunvaldis, raugoties mazajos lidoņos, kas tik rūpīgi un centīgi meklēja jaunu mājvietu.

—     Jā, dziesmiņa jau saka, — piebilda vectēvs:

Kas varēja gudrāks būt Par bitītes gudrumiņu?

Sarīkojot bitenieka piederumus, vecais vīrs turpināja stāstīt:

—     Taisni brīnums, kā viņas izņem ziedam saldumiņu un saritina vaska ritulīti. IJn kur vēl tās rūpes un gādība par bištēviņu! tas dzīvo kā īsts bišu virsaitis! Bet tranus — tos bites nokož. Pie viņām slinkumlāpītāji nav cieņā — izdzen ārā uz laipiņas, iekšā nelaiž, un tā nu tiem jāaiziet bojā bada nāvē. Un cirmenīšus! Kā bitīte mīlē savus bērnus cirmenīšus! Jo zina — izaugs peri, būs jauni talcinieki.

—     Vecotēv, dzelonīti izlaidusi, kāpēc bitīte nomirst?

—     Tads jau, dēls, viņas mūžs. Atceros, mans tēvs deva savas kājas tām kost. Ja sāp locītavas — bites kodiens pirmā zāle. Jā, ar bitīti, zeltspārnīti, neviens kukainītis nevar mēroties. Neba jau viņai arī tik daudz naidnieku — gan kārumnieks lācis un ložņa āpsis, gan bailule pele un naskulis sermulītis, gan bišu kode … VI, ja tu redzētu, cik veikli tā mēģina ietikt bišu mājiņā, bet nekā — skrejas sargi vēl manīgāki, — caps! — ciet un nodur.

Tikmēr abi runātāji bija sakārtojuši dzeini, un dores cirtējs varēja dzīties augšā.

—     Sēdies nu un pamēģini, — vectēvs sacīja.

Gunvaldis nostājās pie dzeiņa sēdamā, paņēma vedgu mutē, bet cērti aizbāza aiz jostas blakus spožajam cirvītim un, saspļāvis saujās, vilka sevi augšā. Atsējs caur vārnu slīdēt slīdēja, vectēvs to bija ieziedis ar zaļo sūnu, un Gunvaldis sevi uzrāva augšup necerēti viegli. Veikli uzmetis cilpu, jo ne vienu reizi vien bija uzmanīgi vērojis, kā to vectēvs dara, jaunais bičolis paņēma cērti. Un, pametis vēl lepnuma pilnu skatienu lejup, cirta ozolā, ka miza vien nošķīda.

Lejā stāvētājs, galvu atgāzis, vēroja zēna izrīkošanos ar siltu smaidu, un varēja just viņa prieku par acīgo zēnu. Tikai cērtei nozibot, seja pēkšņi samācās.

— Kur tad, dēls, tev dienvidi?

Gunvaldis nolaida otram cirtienam pacelto riku un piesarka zemenes košumā. Tāda kļūdīšanās! Viņš labu brīdi nosēdēja nekustēdamies. Tad gausi pastūmās ar dzeini sāniski, atsiedamies pie blakus zara, lai varētu ielikt dori tieši pretī saules pusei.

Un, brīdi pavērojis mazdēla darbu, vectēvs, būdams tagad ar to apmierināts, paņēma sliķi un aizgāja pārlūkot zemākos bišu kokus. Ar vienu roku viņš pabīdīja nost pamatīgu bluķi, kas karājās tieši pretī dorei, sargādams medusvācējas no kārumnieka lāča; kā ķepainis, salduma sakārojies, grūda bluķi prom, tas, krītot atpakaļ, belza ar tādu sāpi, ka pat vislielākā kāre uz medu saplaka. Ar otru roku Nārvaitis pagrieza vainu — pabiezu, skaistiem rakstiem izrakstītu dēli, kas sargāja čaklās medneses no lietus, vēja un našķiem putniem.

Kāres bija medus pilnas un smaržoja tik saldi, ka vai galva noreiba; ienesums šogad solījās būt reti dāsns. Pārlūkojis vēl dažas bišu saimes, vecais vīrs jutās apmierināts — šoruden par medu un vaskiem vien varēs daudz ko iemainīt. Vienu daļu viņš pats nolēmis novest līdz zemgaļu lielajai ostai Mītavai, kur iegriežas pa svešzemju kuģim, paglābdamies Lielupes grīvā no jūras vētrām, un apgrozās arī kuršu kuģinieki. Gan senās godības vairs neesot, vācieši visus kuģus ij ar varu, ij viltu gribot aizdabūt līdz Rīgai. Tāpēc sen jau daļa vīru runā, ka būtu pienācis brīdis nekauņas atkal pārmācīt, kā to savā laikā ne reizi vien izdarījis Viesturs.

Līdz Mītavai šoruden jāaizjāj, mazdēls jāpaņem līdzi, lai sāk redzēt pasauli; cik vēl ilgi, kad puisim jāstājas vīra kārtā. Lai apskatās zemgaļu Lielupi un ostu pie jūras. Un pie viena varbūt paspētu aiztikt ar kādu drasētāju pulciņu līdz pat Rīgas krastam un kaut ar vienu aci palūkoties uz pilsētu, kur iesēdušies nolādētie svešzemnieki. Dižais Nārvaitis jūt sevī vēl gana daudz spēka un spirgtuma, lai veiktu šo ceļa gabalu, un tad jau varētu arī mirt. Saules mūžu nedzīvot.

Nokāpis no.sliķa, vecais vīrs apsēdās atpūsties. Drīz Gunvalža liktajai dorei jābūt gatavai, un tad jāiet palīgā notrumpēt galotni un uzsiet bluķi. Taču, kā apsēdās, tā domas tūliņ kļuva nemierīgas, skrienot tāltālis kā putni pa plašo pasauli. Vectēvu pēdējās dienās māca nelabas nojausmas.

Jau tik garus gadus viņš bija nodzīvojis mierā un tu-' ribā; un ne tikai viņš, Tērvetes karadraudzes loceklis, bet dažs labs zemgalis novācis no tīrumiem gadu no gada labu ražu un pratis pieaudzēt laidarus pilnus. Taču ko tas līdz, ja nav ass sargātājs zobens, ja tas sācis ierūsēt. Zemgaļos rodami daudzi slaveni vīri, bet tā viņi arī nosirmoja, istabā sēžot, un jaunie — tie nezināja īsta vīra cirtienu. Ilgāk tā turpināties nevarēja, jo teju vectēvs zināja — nekas nav mūžīgs. Un varbūt tas dižo Nārvaiti vērta nemierīgu. Bet varbūt arī kas cits.

Varbūt tas, ka šobrīd Zemgalē nevaldīja rūdīts karavadonis, par kuru varētu sacīt, ka tam jaunekļa spars, vīra spēks un sirmgalvja gudrība. Virsaitis Viesturs miris. Būdams vēl dzīvs, viņš vienmēr ņēma līdzi karagājienos māsasdēlu, gatavoja sava zobena cienīgu nesēju, jo tā nu bija gadījies, ka pašam Viesturam visi dēli aizgājuši veļu saimē pirms tēva. Taču arī māsasdēlu, aplencot mežotniešu pili, kur bija ieperinājušies melnie viltvārži, ķēra bulta, un viņš turpat virsaiša rokās izdzisa. Viesturs jaunekļa nāvi tā pārdzīvoja, ka pat virsaiša tuvākie labieši ilgu laiku neuzdrošinājās ar viņu runāt; šīs sāpes bija saprotamas — virsaiša ģimenē māsasdēls tolaik bija vienīgais vīrietis. Pats Viesturs jau skaitīja gadmijas stingri pāri pusmūžam, arī brāļi visi apgūluši kapu kalnā, jo, kas tiesa, tas tiesa, bet virsaiša cilts, cik vien Nārvaitis atceras, bija varen sirdīgi un drosmīgi karotāji, kā jau tas īstiem vīriem piederas.

Un tad nu apprecējās Viestura jaunākā māšele, un visas cerības pievērsās viņai, līdz tai piedzima dēls, kuru nosauca par Nameju. Nārvaitis atceras: kas tas bija par prieku, kad viņi, atgriežoties no nelaimīgā sirojuma pa Aizkraukli, uzzināja jauno vēsti! Viesturs gan jutās gluži vārgs, taču tūlīt lika ataicināt māsu ar jaundzimušo un nodeva savu zobenu un gredzenu labiešu vecākajam, lai tas tos nodotu vēlāk Namejam, kad zēns paaugsies un būs cienīgs uzņemties virsaiša pienākumus. Viesturs gan vēl savārga dažu labu gadu, un tomēr Namejam nebija pilnas pirmās desmit vasaras, kad veļi aizsauca zemgaļu virsaiti pie sevis …

Dižais Nārvaitis sēž un domā par visu to, nemaz nemanīdams, ka, priecīgi palēkdamies, šurp skrien Gunvaldis. Mazdēls, pamanījis sirmajā sejā domīgumu, samulsis apstājas.

—     Vectēv, vectēv!

Nārvaitis lēnām pavērš galvu un ar rokas mājienu pieaicina mazdēlu.

—     Sēdies, dēls! Ta par mūsu zemi sadomāju … Un sirds kļūst grūša … Mūsu virsaiti Viesturu pieminu …

—      Pastāsti, vectēv, pastāsti par viņu!

— Esmu jau gana tev stāstījis …

—     Vēl, vectēv, lūdzu, vēl! — Jaunajās acīs deg it kā mazas liesmiņas, jo neviena rotaļa nav tik aizraujoša un neviens medus nav tik salds kā vectēva stāsti. Tie paver tāles, ko zēnam vēl aizsedz drūmi šalcošie meži, tie paceļ plīvuru tam mēmajam un tumšajam laikam, ko sauc par pagātni, bet kas mazā zēna iztēlē, vectēvu klausoties, pārvēršas par šodienu un liek sastingt asinīm, rokai satvert dūča spalu.

Dižais Nārvaitis slavējās visā Tērvetē kā labs teicējs.

—      Sirojumu uz Aizkraukli virsaitis sadomāja pēkšņi, lai atriebtos ordeņa mestram Volkvinam, kas tolaik mācās mums virsū kā lietons, — vectēvs sāka stāstīt, plakstus mazliet pievēris un it kā iegrimis citā pasaulē. — Kā sumpurņi viņi viengad sebu vakarā pielēkšoja kumeļos pie pils tik spēji, ka daudzus pils-sētas [2] ļaudis apkāva vai aizrāva gūstā. Tīri vai par brīnumu mēs abi ar tavu tēvu izcirtāmies augšā līdz pils vārtiem un uzspējām tavu māti pilī noslēpt; daudz netrūka — un mēs te nesēdētu šodien un nerunātu, bet mātes kauliņi diez kur balinātos … Un redzi, tā nu Viesturs, pilns niknuma, pēkšņi vienā dienā teica: «Iesim, vīri, notrumpēsim tiem krusta pielūdzējiem galvas, lai tie vairs nevar piecelties un nākt uz mūsu zemi laupīt un postīt, piesmiet mūsu sievas un aizvest mūsu bērnus.» Atsaucāmies mēs visi kā viens: «Iesim, virsait!» Jo dedzīgs mums tolaik bija gars un roka tā vien cilājās zobenbrāļus kapāt.

Tā nu devāmies ceļā tik strauji, ka līdz ienaidniekam nepaspeja nokļūt, ne miņa. Kauču mūsu pulks nebija pārāk liels, iebrukām tai Aizkraukles novadā kā tāds pērkona negaiss.

Vācieši mūsu ierašanos nebija gaidījuši, un mēs, neviena netraucēti, izsirojām tālus apvidus un guvām mantas, lopus un dreļļus bez sava gala. Saķērām ari dažus vēstnešus, ko Aizkraukles pilskungs Markvarts no

Burbahas bija sūtījis uz visām debess pusēm, lai savāktu karadraudzi, ar ko stāties pret mums atceļā. Mūsējiem vairs diez kā kauties negribējās, un lielā daļa vīru noņēmās ar lopu dzīšanu, mantām un dreļļiem, tāpēc ienaidnieks varēja it viegli radīt jukumu mūsu rindās.

Viesturs veda visus mājup. Jau bijām tikuši savos mežos un jutāmies it droši — vīri ar laupījumu soļoja cēliena gājumu pa priekšu, tiem ceļu izlūkoja paprāvs karapulciņš. Viesturs ar saviem, kuru vidū drasēju arī es, jāja kā pēdējie — katram gadījumam, ja Markvarts iedomātos pakaļ dzīties, jo tas ordeņa brālis bija pazīstams kā negants karotājs un trakulis.

Te jau domājām, ka šoreiz viņš atsacījies no uzbrukuma mums; tikām jau dziļi Upmalē, mežotniešu silos, un virsaitis izlēma, lai no rīta visi dodas taisni mājup, bet viņš ar pārdesmit vīriem aizjāšot pārlūkot Mežotnes novadu.

Pārgulējām vēl pēdējo nakti visi vienuviet. Pamodos dziļā krēslā, un tad vēl tāda migla, ka ne pāris soļu redzēt. Dzirdēju, ka mājup aizgāja pieci simti vīru lielais karapulks, dzenot sev līdzi sasiroto. Bet mēs, kuriem jāpavada Viesturs uz Mežotni, palikām. Paskatījos, — mūsu virsaitis vēl guļ, arī pie viņa palikušie labieši krāca kā tādi straujsēkļa ūdeņi. Uzcēlies piemetu ugunskuram vairākus pusbaļķēnus un arī pats likos uz ausi. Vēl nodomāju: izjāsim, saulītei lecot, un i tad laikus būsim pie Mežotnes.

Biju jau tā kā iesnaudies, kā ne, tikai tādā kā pussnaudā dzirdu: dimd no zirgu lēkšiem zeme un šķind ieroči. «Vai mūsējie tik tūļus sebinātos?» man ienāca prātā, taču, ar miegu kaudamies, neatjaudu vēl plakstus atvērt. Bet, kad atvēru, — sastingu: migla sākusi kliedēties, un tepat pārdesmit soļu atstatu pilnos lēkšos gāžas uz mums, sejai vāzekli priekšā nolaidis, zobenbrālis ar visu savu karakalpu baru.

Kā sviests pielēcu kājās, pakampu milnu un, tikai reizi apvēzis ap galvu, laidu pa pirmā zirga kājām, tā ka tas klupšus paklupa un parāva, par laimi, citus līdzi. Pārējie mazliet pašķīrās un sarāva kumeļus pakaļkājās, bet tikmēr es ar šķēpu gāzos virsū tuvākajam uzbrucējam. Bija pielēkuši kājās arī citi mūsu vīri, un nevienādā cīņa sākās. Mēs pārdesmit, bet viņu — vesela varza. Te, kur bijis, kur ne, — klāt arī pats Markvarts, viss vienās dzelzīs kalts, mirdzošu zobenu atvēzējis. Bet mūsu virsaitis Viesturs paspējis paķert tikai vienu no degošajiem pusbaļķēniem, ko pirmīt iemetu ugunskurā, un viņa laime, ka kocēns pagadījies ozola … Notriecis ap sevi kā tādus stiebriņus karakalpu spietu, virsaitis saredzējās aci pret aci ar Markvartu. Cirtos turpat netālu, bet netiku ne soli uz priekšu valdniekam palīgā; cik notriecu zemē, tik atkal citi priekšā, un no niknuma varēju vai pušu plīst, taču nācās mīņāties uz vietas. Redzēju vēl dzelzīs kalto Markvartu, kas lēkšoja Viesturam virsū. Droši vien vācietis cerēja gūt vieglu uzvaru pār visas Zemgales virsaiti, kas stāvēja pusģērbies un tikai ar kūpošu pusbaļķēnu rokās. Jā, un kā rotaļādamies šis lielībnieks rikšoja baltajā rumakā uz Viesturu un cirta. Bet Viesturs pretī cirtienam galeniski pašāva pusbaļķēnu, un zobena asmens ielīda tajā kā tādās spīlēs. Nepaguva Markvarts attapties — un Viesturs ar to pašu baļķēnu belza melnajam ordeņa brālim pa dzelžoto ģīmi, izlidinādams jātnieku no segliem … Kā vēlāk dzirdēja, aplamnieks esot dzīvojis bez neviena zoba mutē, un tā pie katras ēdienreizes šim bijis jāatceras pretmaksa vieglas uzvaras tīkošanai…

Varen liels spēks kā tādam Lāčplēsim bija mūsu virsaitim, un vēl dažu labu viņš ar to pašu apdegušo koku torīt noguldīja gar zemi. Taču ap viņu šķēpa metiena attālumā salasījās aizvien vairāk uzbrucēju un, baidīdamies tuvoties, meta no tālienes ar šķēpiem. Mūs, virsaiša vīrus, pārņēma tāds niknums, ka es viens pats, paķēris nomestu milnu, izšķaidīju uz visām pusēm kā odus savus pārdesmit nekauņas, lai mestos uz šķēpniekiem. Tikai bija jau par vēlu — viena nelieša mestais šķautnis ietriecās virsaiša mugurā … Un nez kā nevienādā cīņa būtu beigusies, jo mūsu spēki sāka izsīkt, ja pēkšņi gar damakšas malu neatdrāztos šurp mūsējie. Viens no virsaiša vēstnešiem bija paspējis izmukt un atsaukt atpakaļ tos, kas bija devušies ceļā no rīta …

Tālāko vairs lāgā neatceros, jo arī es beidzot biju krietni sadurstīts. Turpat gadu vārguļoju pa māju. Viesturam klājās gaužām ļauni, visu nākamo ziemu sagulēja bez celšanās un tā arī vairs zirgā neuzkāpa. Tik tikko pats kustējās, uz vēzdas atspiezdamies. Tā, dēls, mums toreiz izgāja pavisam čābiski. Gandrīz zaudējām savu virsaiti…

Gunvaldis klusēja, vectēva stāstījuma aizrauts. Ai, kas tas bijis par aplam karstu cīniņu! Jele viņš tur varējis būt, tad gan uzmākteņus jods parautu, jo viņš tos guldītu zemē rudzu vāla kritumā… Ir jau ar vectēvu kopā piedzīvots ne mazums: kaut vai toreiz ar to lāci, kas nekāpa nost no bišu koka, vai atkal pērnziem, kad viņi uzcēla milzīgo pinkaini no ziemguļas, — savēlies, lapām aplipis, visa vilna peļu gūstu pilna, un nāk nu rēkdams virsū… Taču tas ne tuvu nav salīdzināms ar vectēva pieredzēto. Kur viņš tikai nav bijis! Ko viņš tikai nav redzējis! Gan akmens pilis un dzelzs vīrus, gan ordeņa karaspēka patereles, kas met nokarsētu dzelzi un degošus podus, gan lielus kuģus un svešas zemes, kur nevarot ar otru ne vārdā saprasties.

Ai, kā Gunvaldis vēlējās skubīgāk kļūt liels! Un cik ilgi tērvetnieki sēdēs mājā kā āpšoņi? Kad Namejs vedīs karā? Virsaitis gan gados vēl jauns, bet Gunvaldis daudz jaunāks, tomēr sen jau gribas pacilāt kara vāli un zobenu. Hoplā! — viņi uzlēktu zirgos, un visa zeme nodrebētu, viņiem parādoties. Ne jau priekam vectēvs liek Gunvaldim katru dienu vingrināt roku kara mākās!

—      Pietiks nu, dēls, sēdēt, — puiša aizrautīgo domu gaitu pārtrauca vectēva balss. — Aplūkosim tevis dēto dori. Un tad notrumpēsim galotni. Lai vējiņš pāri lido, neizposta dējumiņu!

Viņi nostrādāja varen raženi. Saulīte jau laidās uz meža galu pusi, kad nolēma doties mājup. Paņēmuši līdzi mazu ķociti ar jauno medu, bet visus bitenieka rīkus atstājuši iedobtajā ozolā, viņi naski soļoja uz pils pusi, spriezdami, ka šoreiz gan būs pilnestīgs ienesums un ka viņi varēs pārdot labu tiesu medus un vaska.

Izgājuši cauri ozolu mežam, abi bičoļi nokļuva plēsumā, kur vēl dūmoja izdeguši ugunskuri. Pils labiešu kalpi un dreļļi te līda jaunu līdumu, kas sākās pie upes un tad it tāli iesniedzās mežā. Gunvaldis palūkojās visapkārt, taču neredzēja strādājam neviena cilvēka. Arī vectēvs pamanīja savādību un, viegli piegrūdis mazdēlam pie pleca, apstājās.

—     Kur tad līdumnieki pabiruši? — Nārvaitis ierunājās.

—     Dīvaini gan. Taču vajadzēja strādāt, — piekrita Gunvaldis.

Tā viņi tomēr pie skaidrības netika; viss izdeksnis bija kā izmiris, un tikai zilgani dūmi strūgoja pa celmeni, lietu vēstīdami.

—     Neba tikai kādi sirotāji uzkliduši, — zēns bažīgi ieminējās.

—     Diez vai! — sirmgalvis negribēja piekrist. — Kas tik tuvu pilij uzdrīkstēsies līst?

Kad viņi atkal sāka solot, Gunvaldis un arī Nārvaitis pataustīja pamatīgo kaujas cirvi pie sāniem, kā pārbaudīdami, vai tas vēl pa tvērienam.

—     Dzird, jaunais krustnešu ordeņa mestrs atkal pasācis pulcināt karaspēku. Radavietis man viņdien stāstīja, — vectēvs sacīja. — Tiem brangi tagad veicoties. Kuršu zemē valda, pat varenais dižkunigaitis Mindaugs kļuvis piekāpīgāks pēc lielā vācu sirojuma. Ja nu tie sadomā beidzot doties pret mums … — gājējs apklusa, kā negribēdams pasākto domu turpināt. — Klau, dēls, ko tev gribu sacīt. — Viņš atkal apstājās. — Var pienākt grūti, loti grūti laiki. Neesam pratuši cieši apvienot zemgaļu novadus, kur nu vēl visiem turēties kopumis — zemgaļiem, kuršiem, sēļiem un letgaļiem, patriekt no pašu vidus to odžu dzimumu, kas brāļojas ar ordeni un krusta kalpiem, i dzīvot mierā ar žemaišiem un augstaišiem un meklēt sadraudzību un atbalstu pret ordeni pie Novgorodas un Polockas kņaziem, jo tiem ir liels spēks. Tu jau esi saprātīgs puisis, iegaumē, ko tev sacīju. Tādas domas ne tikai mani urdī, daudz dzirdēju par to Viesturu pēdējos gados runājam. Taču mūsu labieši — katrs pa sevim. Tik vien zina kā ķīviņu savējos meklēt.

Iesim, dēls, kas būs, būs. — Nārvaitis vedināja, pārlikdams medus ķocīti otrā rokā. — Negribēju tev gan sacīt, bet — redzēju nelabas zīmes. Taču labāk, lai tu zini… Rītrīt abi aiziesim uz upurvietu …

Dižais Nārvaitis nevarēja aizmirst vecā Šķēpēna nāvi. Viņi abi viena gājuma, un, lai gan kaimiņš neturējās vairs pārāk žirgts, taču arī mirt vēl netaisījās. Vienvakar abi kā daždien vēl pasēdēja uz sliekšņa, papļāpāja, un raugi — pret rītu veco Šķēpēnu atrada aukstu: guļ savās cisās, rokas atmetis, acis vaļā …

Lielāku nelaimi grūti iedomāties — nepamodināt mājas ļaudis un lopus, mirējam aizejot veļu taku. No tā jāsargās kā no uguns: mirējs tad apmirst visus guļošos un no likstām vairs ne glābiņa. Acis arī nav paspēts tūlīt aiztaisīt, un dieviņš vien zina, cik vecais Šķēpēns sev aizmānīs līdzi dzīvu ļaužu, kuri šobrīd vēl staigā pilni možuma, ij nezinādami savu nebalto dienu noskaitītu. Lai nu, mirēju aizvadot, mājnieki bēru zirga priekšā kāva gaiļus un māju laistīja ar dzidru avotūdeni, diez vai šis palicēju zieds apmierinās aizgājēju, ja veļu mate viņu tik nereize aizsaukusi pie sevis.

Tā bija nelaba zīme, ļoti nelaba, un jāiet vien pie Svētkalna zintnieka lūkot uzzināt nākamību.

Drūmīgu pārdomu pilni abi gājēji tuvojās pa aizdūmējušo līdumu sila stūrim. Taciņa ielocījās krūmainā pabieznī, apmeta it slaidu līkumu gar upmalu un sagriezās taisni augšup pret kapu kalnu, ieminoties lielajā Raktos ceļā. Un nepaguva vectēvs aiz likuma paspert ne pāris soļu, kad no abām pusēm izlēca bars svešu karavīru.

Nārvaitis vairs neattapa izraut kaujas cirvi, tikai pirmajam uzbrucējam paguva ielaist sejā medus pilno ķocīti, un tas iestenēdamies atkrita augšpēdu. Pārējie tad nu salipa apkārt un nogāza veco vīru gar zemi. Turpat sīksti locījās Gunvaldis, kas gan paguva izraut savu aso līceni un vienu no uzbrucējiem ievainot rokā; taču pārspēks bija pārlieku liels, lai viņi spētu pretoties. Abus raušus ierāva turpat nelielajā brukstālē, kur senāk Gunvaldis nāca ēst avenes, kas te auga tik mudžīgi, ka jāplēšas vai ar plēšanos cauri. Te biteniekiem cieši saistīja rokas un vēl ar brangu kaņepāju virvi sasēja abus kopā.

—     Kā ļaužu? — beidzot viens no svešajiem noprasīja, un dižais Nārvaitis saprata, ka šis vīrs no Aizdaugavas letgaļiem, kuri runā zemgaļiem līdzīgā mēlē. Tikai atbildēt viņš neatbildēja.

—     Kā ļaužu? — jautājums atskanēja otrreiz, bet atbilde tāpat nesekoja.

Svešais pievērsās Gunvaldim.

—     Kā ļaužu?

Taču arī te vienīgā atbilde bija spītigs un naida pilns klusums.

—     Kā ļaužu? — Jautātājs aiz pārlieka niknuma vairs nevaldīja pār sevi un, atbildi nesaņēmis, belza zēnam pa seju, taču nākamajā mirkli aizlidoja brikšņos, no vectēva spēriena griezdamies kā vilciņš. Uzrausies kājās, svešais metās uz stalto sirmgalvi ar tādu niknumu, kā nosist gribēdams. To viņš laikam būtu izdarījis, ja tikai pārējie nepievaldītu, un, nikni izstrīdējušies, uzbrucēji beidzot sāka virzīties uz priekšu, ciešā puslokā ieslēguši abus gūstekņus.

Skujienes un Tērvetes sateces vietā uz pasausā krasta līdz pat mežmalai izpletusies kara nometne. Gar nokalnīti saslietas bruņinieku baltās audekla teltis, kuru vidū izcēlās mestra — liela kā māja. Pārējais karapulks izvietojies tāpat uz zemes: cits siena kušķi sadabūjis, cits skujas sacirtis un paklājis, lai neatspiestu kaulus. Tikai nekāda lielā gulēšana neiznāca. Sadalījušies grupās, bruņinieki no šejienes ar savu karapulku verdzi devās sirojumos, laiku pa laikam atgriežoties un atdzenot lopus un cilvēkus, un atvedot ari citu kara guvumu. Mazais gūstekņu bariņš, kurā, vienkopus sadzīti, savu likteni sākumā gaidīja tikai savi pārdesmit cilvēki, viņu vidū arī vectēvs un Gunvaldis, pamazām pieauga simtos. Visvairāk redzēja sievietes un bērnus, bet neizpalika arī dažs labs vīrišķis. Kad gūstekņu pulks pieauga it prāvs, sardzinieki nošķīra vīriešus savrup, lai sievas un bērni tiem nevarētu paslepus atraisīt sasējus. Mazliet tālāk ganījās lopu bars — juku jukām tur zviedza zirgi, māva govis un aizgūtnēm blēja aitas, un visiem pa vidu, satraukti urkšķēdamas, skraidīja cūkas, brīdi pa brīdim saņemdamas kāda kurnēja spērienu vai ragaiņa belzienu, un tad atskanēja nejaucīgs kvieciens. Tās tvarstīja arī karakalpi, turpat uz vietas izritinot zarnas, bet rumpuci pēc tam aizstiepa uz mežmalas ugunskuriem cept.

Ilgā stāvēšana un gūstekņu pieplūdums lika noprast, ka iebrucēji posta vairākus zemgaļu novadus; atdzīto vidū satikās ne tikai tērvetnieki, te atveda arī sadreļļotos no Dobelenes, Spārnenes, Silenes un Upmales novadiem. Jaunpienācēji zināja stāstīt, ka tuvu un tālu neesot vairs nevienas nenodedzinātas mājas vai ciema un, kur vien bijis kāds tīrums, tur naidnieki, gūstekņus dzīdami, bradājuši pāri, lai nekas nepaliktu pļaujams. Ļaudis no negaidītā posta smaguma tā nomākti, ka drīz vien i nerunāja, jo ko gan klausīties aizvien jaunus un jaunus bēdu stāstus.

Dižais Nārvaitis sasaistītām rokām un kājām lielākoties gulēja, tikai retumis piecēlās pussēdus izstaipīt notirpušos locekļus vai paraudzīties jaunpiedzīto gūstekņu pulciņā. Turpat blakus, tāpat cieši sasaistīts, saritinājies snauduļoja Gunvaldis. Visu pirmo nakti viņš neaizvēra ne plakstu un klausījās, cik vectēvs dziļi un dobji elpo, brīžiem izdvesdams tādu kā vaidu. Pirmbrīd mazdēls nodomāja, ka vecajam virām varbūt sāp sasitumi, un pavaicāja:

—     Vectēv, vai tev kas lauzts nav?

—     Nē, dēls …

Tāda bija visa viņu runa. Vairākas dienas un naktis tie neapmija ne vārda, tikai vectēvs dziļi un smagi kā aizdusā elsuļoja. Gunvaldis saprata, cik vectēvam šobrīd smagi ap sirdi, jo tā nu sirmgalvis redzēja piepildāmies nelabo paredzējumu, kam priekšvēstnesis bijusi vecā Šķēpēna nāve.

Beidzot kādu rītu nometnē sākās rosība: no piekalnes novāca teltis, gūstekņiem atraisīja kājas un sāka sasiet citu ar citu, lai apgrūtinātu nodomu bēgt, ja kādam tāds rastos. Taču pirmsceļa rosmi pārtrauca kāda bruņinieka ierašanās: piejājis pie lielā cilvēku pūļa, viņš labu bridi skatījās nebrīvē kritušajos, it kā kaut ko meklēdams. Gunvaldis tīri vai ar ziņkāri aplūkoja melno zirgu un viscaur bruņās tērpto vīru, kam pāri pleciem spozmēja baltais mētelis un uz krūtīm kā sumpurņa acs melnoja krusts.

«Lūk, kādi izskatās šie briesmīgie atnācēji no svešzemes!» Gunvaldis domāja un spiedās tuvāk vectēvam, it kā tas varētu pasargāt. Viņš nekad nebija redzējis ordeņa brāli un, vienīgi vectēva stāstos klausoties, uzbūris nejauceņa izskatu; nu viņš vēroja to dzīvu, vēroja un tūliņ saprata, kādai jābūt vīra drosmei un cik stiprai rokai, lai stātos tādam pretī. Un Gunvaldim šobrīd šķita, ka viņš nekad to nevarēs, jo jutās tik sīks un niecīgs iepretim staltajam melnspalvas rumakam, kas tā vien mīņāja zemi, un vēl briesmīgākajam krustnesim, kurš ar savu mēmumu un izskatu likās ieradies no citas pasaules. Tad dērglis kaut ko nokliedzās svešā, nesaprotamā mēlē, un vietējo valodu pratējs mūks rakstvedis, kas sēdēja aiz viņa otrā zirgā, tūliņ pārtulkoja. Bija jāpārbauda visi sagūstītie un tizlākie un vecie jāsakapā gabalos dievam par prieku un pagāniem par bijāšanu.

Jātnieki tūlīt sāka ar asajiem pīķiem bikstīt gūstekņiem mugurās un virzīt tos nelielā straumītē gar melnkrustaino pavēlnieku, kas, sejas vāzekli pacēlis, urbīgu skatienu nopētīja garām ejošos vīrus un sievas. Kad nelaimīgie sāka kustēties, viņu vidū dažs labs izrādījās tā sabelzts, ka tikko vilka kājas, un, kauču savainotie turējās, cik braši vien iespējams, saprazdami, kāds liktenis tos tūlīt sagaida, tomēr krustneša vērīgā acs atlasīja citu pēc cita; viņš tikai pakustināja zobenu uz iznīcībai nolemtā pusi, un karakalpi izrāva nolemto no virtenes un trenca uz meža pusi, kur tad kā sacenzdamies cits citam rādīja savu māku ar vienu vēzienu nocirst sagūstīto zemgaļu galvas. Un tā viņi tur palika guļam, savām asinīm vēl pēdējo reizi barodami dzimto zemi.. .

Dižais Nārvaitis, būdams vēl stalta auguma, laimīgi pagāja garām, līdz viņu pamanīja tas pats tāsdienas gūstītājs, kas bija dabūjis izjust vecā vīra spērienu. Nu viņš gribēja gūstekni sakapāt, tikai tas pats otrais metās starpā.

—     Vecis un zēns ir mans!

—     Nekas nav tavs!

—     Vecis ir bitenieks, un es viņu paturu sev.

—     Viņš tik un tā ceļā nosprāgs, — saniknotais neatlaidās. — Vai tad tev nepietiek jaunu ļaužu, ja sāksi sprāgoņas lasīt?

—     Man vajag bičoļa un nevis prasta kalpa.

Nez kā ķīviņš būtu beidzies, ja neiejauktos krustneša balss, pavēlot apklust un nemaisīties pa kājām.

Pārbaude turpinājās. No visa milzīgā gūstekņu pulka atlasīja un nogalināja cilvēkus trīsdesmit, pārējos tūliņ cieši jo cieši sasaistīja kopā.

Gājiens sākās. Gar malām, skaļi saaurodamies un savu prieku par bagāto laupījumu neslēpdami, jādelēja sargi. Pa vidu soļoja dreļļu bars — mēms, kluss, noliektām galvām. Viņus gan apsargāt apsargāja, tomēr ne tik strikti kā pa priekšu dzītos lopu pulkus, sevišķi zirgus. Par rikšotājiem tagad deva augstu maksu — kaut cik labāks kara kumeļš bija maiņā vismaz divu spēkavīru vērts.

Sirotāji steidzās — tie ne vien gribēja ātrāk atgriezties mājās, lai nosvinētu veiksmīgo karagājienu, bet lāgā neuzticējās zemgaļu vecāko sapulcei, kas no Tērvetes pils bija izsūtījusi savu pārstāvību pie mestra Andreja no Stīrijas ar lūgumu izbeigt postīt zemi, izsakot gatavību maksāt meslus.

—     Neuzticies, mestr, pagāniem! — bija saukuši ordeņa brāļi. — Lai mūsu asais zobens ir tā vienīgā piedošana, ko tie var iemantot no dieva, kura neizsmeļamais žēlsirdības mērs nu reiz ir pilns.

Mestrs, būdams piedzīvojis karavīrs, apklusināja brāļu dedzību; gūstekņu, lopu un sasiroto mantu vezumiem pieaugot, karaspēks kļuva aizvien gausāk pārvietojams un tāpēc vieglāk pieejams zemgaļu atmaksai. Kad nu vēl uz Raktes, Sidrabes, Silenes un Spāmenes novadiem aizsūtītie izlūki zināja vēstīt par šajos novados pasākto vīru pulcināšanu kara gaitām, tad kavēties nedrīkstēja. Ko var zināt — aizsteigsies vēl priekšā, un, lai cik dedzīgi kristīgie cirtīsies pret elkdievības pielūdzējiem, kara laime var kādreiz arī novērsties. Jo ne velti dievs mācījis, ka viņš sargā tikai to, kas pats sargājas; un mestrs pavēlēja doties atpakaļ uz Rīgu.

Sargi mudināja gūstekņus, belžot pa muguru tiem, kas kaut soli atpalika. Ari pārcelšanās pāri Lielupei notika steigā: abos krastos lielā puslokā izvietotais karaspēks sargāja, lai neviens neizbēgtu. Lopus dzina ūdenī, lai tie paši peld rāmupei pāri, bet savus ievainotos, salaupītās mantas, sagūstītās sievietes un bērnus, tāpat sasaistītos vīriešus cēla pāri ar plostiem un laivām. Bija jau gandrīz piķmelna nakts, kad kreiso malu atstāja pēdējie karavīri, lai piebiedrotos pārējiem pie gaiši sakurtajiem ugunskuriem.

Kauču tika nosoļots prāvs ceļa gabals un Gunvaldis tikpat kā nebija visas šīs dienas ēdis, nogurumu viņš tomēr nejuta. Tiklīdz viņi sāka virzīties prom no Tērvetes, sirdi žņaudza kāda dīvaina, līdz tam pilnīgi nepazīta sajūta. Viņš ielūkojās vēl Tērvetes upes ūdeņos, kuri tumši atvaroja un no kuriem viņi ar vectēvu ne vienu reizi vien bija izvilkuši bagātus lomus, raudzījās uz tumšsila pusi, kur sniegotajās ziemās bija izlikuši slazdus zaķiem un zebiekstēm, bet vasarās un rudeņos nākuši ogās un sēnēs .. . Un te, lūk, aizvijās taciņa uz Tumšupīti, kur viņi tovasar satikās ar lāci. .. Un, rau, vai šeit viņi vēl šopavasar nebija nākuši lūkus plēst, aiz tā ozolu mežiņa, kur ieslēpusies liepu audze? …

Viss tik pazīstams un mīļš! Gunvaldis pat iedomāties nav varējis, cik sirdij tuvs var būt dzimtais stūris. Tas viņam ir kaut kas gluži jauns, kad ik koks, ik taciņa, pat sīks krūmiņš pārvēršas neizsakāmā dārgumā, kuru tā vien gribētos paņemt līdzi. Domas šaudās kā ieslodzīts putns: te atceras istabu, kur palikusi siltā lāčāda, te pili, kuras atveids visu laiku stāv acu priekšā, te Svētkalnu, virs kura upurdienās paceļas dūmu stīga, te atkal acs un doma pietveras lielajam celmam, kuram viņi šobrīd iet garām un uz kura sēdēdams viņš bija klausījies vectēva stāstā par kauju ar zobenbrāļiem uz Lielupes sēkļa .. .

Gunvaldis jau gribēja vectēvu paraustīt aiz rokas un pavaicāt, vai ari viņš atceras šo celmu, taču, ielūkojies pazīstamajā sejā, viņš tur pēkšņi saskatīja tik daudz sāpju, ka nespēja pasacīt ne vārda, jo pirmā skaņa varbūt tūliņ būtu pārvērtusies raudās … Tikai tagad viņš sāka īsti atskārst vectēva skumjos stāstus par nebrīves un drellības gaitām un tikai tagad saprata, ko nozīmē tikt aizdzītam svešumā…

Tāpēc pats grūtākais Gunvaldim bija ceļa sākums, kad viņš vēl soļoja garām pazīstamajām vietām, pa kurām tik daudz iets.

Taču uz pievakari sākās svešādāka pasaule, par kuru gan daudz dzirdēts, bet kura ne reizes nav redzēta. Svešcejš vairs neuzplēsa atmiņu rētas, ar savu salto vienaldzību pieklusināja gūstniecības smagumu un it kā aicināja visu vērīgi iegaumēt, lai kādreiz rastu ceļu atpakaļ uz mājām . ..

Tā Gunvaldis, būdams vēl tik jauns, sāka saprast to, ko saprot tikai apspiestais un ko nekad nevar un nevarēs saprast apspiedējs, lai cik viņš būtu vecs un piedzīvojis.

Kad gūstekņi rīkojās uz naktsguļu, dižais Nārvaitis, pieliecies mazdēlam pie auss, piepeši sacīja:

—     Paliksim, dēls, malas pusē.

Uzrunātais tīri vai gribēja iebilst, ka vidū varbūt būtu siltāk, bet, pieradis vienmēr paklausīt, tā arī nekā nesacīja.

Gulēšana bija ļoti neērta — uz muguras cieši saistītās rokas tirpa un neļāva nolikties ne augšpēdu, ne arī muteniski, vienīgi kaut kā uz sāniem varēja pasnauduļot. Tāpēc Gunvaldis labāk palika vēl kādu brīdi sēdus, vērodams nometnes ugunskurus, ap kuriem žirgti rosījās karakalpu bariņi; pavisam tālu pakalnā pacēlās ordeņbrāļu teltis, un arī no turienes reizi pa reizei atplūda skaļāki smiekli un izsaucieni, jo nakts vērtās dziļa un skanīga. Uzmanīgi raugoties svešajā, neparastajā pasaulē, Gunvaldis it kā piemirsa sevi, un tikai vectēva paklusā balss atgrieza īstenībā.

—     Gunvald, tev šonakt jābēg!

Pirmbrīd puisis nesaprata šos vārdus, bet sapratis pievērsa lielo acu skatienu vectēvam un pārsteigts ievaicājās:

—     Bet tu, vectev?

—      Diviem neizbēgt. Un es jau par vecu tam. Tas tev jādara! — Zēns izdzirdēja sirmgalvja balsi pirmo reizi skanam tik dobji un aizlauzti, bet varbūt tas viņam tikai tā likās, jo visas dienas nebija nemaz runāts.

Jābēg!

Nē, Gunvaldis to vēl nevar īsti aptvert, un šim vārdam labi ilgi jāatbalsojas galvā, kurā nu tik dobji sākušas pulsēt asinis, līdz viņš sāk saprast tā nozīmi — atbrīvot rokas, aizlīst garām sargiem, nokļūt tumšajos silos, pārkļūt pāri rāmupei un atrast ceļu mājup … Tas jāizdara vienam … Bez vectēva …

—     Neba tev baidīties, — vectēvs turpināja, kā sajuzdams mazdēla šaubas. — No nebrīves jābaidās … No tās gan…

Apklusis viņš ļāva iedarboties rūgtajiem, bet patiesajiem vārdiem.

Sagūstītie vīri jau pamazām bija sākuši likties garšļaukus, saspiežoties ciešāk, taču īsti aizmigt neviens nevarēja — no sadreļļoto sieviešu bara atskanēja sirdi plosošas bērnu raudas, un mātes, pašas mirkdamas asarās, velti tos mierināja: bērni gribēja ēst, viņi bija izslāpuši, viņus biedēja tumšā nakts un viss šis ļaužu milzums, viešot mazajās sirdīs nelabas nojautas. Nelīdzēja arī saniknoto sargu uzbrēcieni, kurus bērnu raudas varbūt mazliet uztrauca, vienam otram atgādinot paša mājas un tādus pašus brēkuļus …

—      Es tev pārgrauzīšu roku sasēju. — Gunvaldis atkal uzdzirda vectēva balsi. — Drīz uzklīdīs migla. Bēdz gar upmalu uz augšu. Ja neatradīsi laivu, laidies pāri ar meldru kūli. Tikai pa ceļiem neej, vēl jau sirotāji būs paklīduši kur kurais. Atgriezies pastāsti par mūsu bēdu ceļu … Esmu tevi izaudzinājis .. . Lai tagad tava roka nedreb atriebjot! … Dižais Nārvaitis pieliecās vēl tuvāk un tālāk runāja pavisam čukstus: — Un ta nu klausies īsti uzmanīgi. Uzticēšu tev lielu, lielu noslēpumu. Glabā to, un lai tas dod tev spēku pārkļūt mājās. Tur tu viņu atsacīsi Namejam. Virsaitim tas jāzina …

Gunvaldis gandrīz vairs neelpo, visa nakts liekas kā murgs. Kaut kur mežā, uguns pievilinātas, iebrēcas pūces. Smagi, dažkārt tīri kā ievaidoties, elpo saistītie vīri. Nē, tas tomēr nav murgs, tas ir daudz ļaunāk… Tā ir vectēva balss, viņa siltā elpa — Gunvaldis jūt tās pieglaušanos ausij, paužot lielu, lielu noslēpumu.

—      … Vai atceries celmu, kur sēdējām pēc lāča nogalināšanas? Vēlāk reizi pa reizei turp aizstaigājām, un tad tu klausījies manos stāstos.

—     Kā gan neatcerēties?

—     Lūk, gar šo celmu uz Melnupītes pusi ved maza taciņa …

—     Arī to atceros.

—     Taciņa aizved līdz upītei un otrā krastā aizvijas tālāk. Tikai tu tālāk neej, dodies pa kreiso krastu augšup, cauri brikšņiem, un pēc kādiem pieci simti soļiem pamanīsi uzkalniņu; ap to lejiņā aug ozoli, bet pats, kā jau smilšu, priedēm apaudzis. Viena no tām ir reti diža, un tu ievērosi blakus kuplu ozolīti, kā par brīnumu, šķiet — pats iesējies. Taču tas ir stādīts. Zem tā … Dēls, nav lielāka noslēpuma par karapulka nodomu. Kas to izdod ienaidniekam — tas pelnījis nāvi. To pelnījis arī tas, kas izdod sava virsaiša kapa vietu. Neviens, kad apglabājām Viesturu, nav vairs dzīvajos, izņemot mani. Arī es klusētu, ja būtu noslēpumu paspējis uzticēt Namejam. Nepaspēju … Tagad tu to zini, un tev jāizdara tas, ko es neizdarīju. Virsaitim virsaiša kaps jāzina. Lai viņa roka būtu tikpat stingra un prāts — tikpat ass.

Gunvaldis visas šīs dienas bija juties šajā cilvēku mudžeklī tik mazs un niecīgs kā smilšu graudiņš, kas, reiz nokritis, tā arī nav vairs atrodams. Tagad, klausoties vectēva stāstījumā, puisis it kā auga augumā: noslēpumus glabā tikai lielie, arī viņam tagad savs noslēpums, arī viņš kļuvis liels!

Vēl dienā Gunvaldis bija noskatījis netālo līdumu, svešie karavīri sanesa no turienes padegas un tagad meta savos ugunskuros, lai būtu siltāk un gaišāk. Tomēr daudz tas nepalīdzēja, jo piepildījās vectēva paredzējums — cēlās bieza migla un baltiem vāliem vēlās pāri, pārvēršot ugunskurus it kā nelielās, neskaidrās gaismas acīs: pietika atiet dažus soļus, lai sakustu ar nakts pelēcīgo melnumu.

Tagad Gunvaldis vairs nešaubījās — kālabad begt, tagad viņš zināja — jābēg.

—     Diez vai man izdosies aizlīst garām sargiem? — viņš čukstēja.

—     Palīdzēšu. Novērsīšu sargu uzmanību. Nogulies, vispirms pārgrauzīšu saites.

Tas nemaz nebija tik viegli izdarāms: jauna, stingri novītā kaņepāju virve cieši savilka mazdēla rokas, un vajadzēja ar zobiem pārplēst šķiedriņu pēc šķiedriņas, līdz izdevās to pārraut.

Beidzot! Gunvaldim bija tāda sajuta ka putnam, kas izsprucis no gūstītāja rokas, lai gan šobrīd drīkstēja likai uzmanīgi izstaipīt notirpušos locekļus.

—     Vectēv! Es arī tev atraisīšu rokas, bēgsim abi! — Kad bija pienācis brīdis šķirties, Gunvaldis īsti sajuta, ka nevis saistītās rokas, nedz arī sargi ir bīstamākais šķērslis. Vectēvs! Kā gan pamest vectēvu! Vai viņi vēl redzēsies? Maz gan dzirdēts, ka no drellības kāds atgriežas.

—     Nē, dēls. Bēgsim abi — neizbēgsim neviens. Nav man vairs ne tā spēka, ne vingruma. Un mani nav ko žēlot, savu mūžu godam esmu nodzīvojis. Ja naidnieks mana gājuma pēdējās dienas apkauno, gan jau tu atriebsi. Tu, dēls, tu! — Viņš nevarēja, kā parasti, uzlikt roku uz zēna pleca, jo tās bija sasaistītas; toties satikās viņu skatieni, un tie stāstīja daudz vairāk.

Vismaz Gunvaldis nekad vairs neaizmirsa tālu ugunskuru atblāzmas apgaismoto sirmo, mīļo seju …

—     Tad nu ej ar dievpalīgu. Rau, līdz tai celmaines malai aizlien un tur gaidi. Es tikmēr aiziešu mūsļaužu pulka otrā pusē — tur mēs, vīri, kaut ko izdomāsim. Asaras gan noslauki. Zobens lai tava asara! Ardievu, dēls! — Un, kā baidīdamies vēl ko sacīt, viņš ātri uzrausās kājās un sakumpis laipoja caur guļošo zemgaļu pulciņiem uz pretējo pusi.

Asaras gan noslauki! Zobens lai tava asara!

Gunvaldis sēdēja kā nesaprazdams: viņš vēl bija gribējis parunāt, paildzināt šķiršanos, bet vectēvs aizgāja tik pēkšņi, ka ne attapt…

Nakts vēsums Gunvaldi it kā atmodināja — sēdēt vairs nedrīkstēja, jāaizrāpjas līdz celmaines malai…

Zeme bija mikla, bet bēglis to nejuta. Viņš sasprindzināti raudzījās uz sargu pusi. Gunvaldis zināja: pamanīs viņu un piedurs ar šķēpu pie zemes kā kādu kukainīti.

Celms, aiz kura saritinājies viņš sāka gaidīt, atradās tieši vidū starp diviem ugunskuriem. Sargi vairs nestāvēja izklaidus — tie visi bija sagājuši pie siltuma, tikai brīdi pa brīdim apmeta mazu likumu.

Gunvaldis gulēja un klausījās. Bērnu raudas, kas vēl nesen bija skanējušas tik žēlabaini, tagad noklusušas, pierimuši arī sadzīto govju īdieni un aitu blējieni, nešķind vairs bruņinieku un karakalpu ieroči, kaut kur tālumā paretam iekliedzas tikai pūces… Zēns iedomāja, ka tagad taču iestājusies pusnakts nelabā stunda, kad visādi mošķi dauzās apkārt, bet liclz gaiļa dziesmai vēl jābūt labam brīdim, — un no šīm domām pāri mugurai pārskrēja vēsas tirpas.

Taču, kā par brīnumu, bailes no pusnakts vilkacībām un ļaunacēm spīganām iezagās tikai uz brīdi, lai gan mājās viņu dzīšus neiedzītu vienu melnmežā; tagad mazais ķermenis un prāts — viss bija sasprindzis vienam mērķim: nepamanītam izkļūt no nometnes. Vienbrīd Gunvaldis jau gribēja līst uz priekšu, bet sargi atkal sabikstīja abus ugunskurus, un liesmas pašāvās augstāk, skaļi sprakšķēdamas un dzirkstis mezdamas. Viņš nopriecājās, ka nebija līdis tuvāk, jo būtu varbūt pamanīts, lai gan arī gaidīšana kļuva aizvien mokošāka.

Lienot un slēpjoties aiz celma, Gunvaldis uz brīdi piemirsa vectēvu, bet, tik ilgi bezdarbā gaidot, šķiršanās sāpes uzmācās ar jaunu spēku.

Ko gan vectēvs dara? Vai tiešām viņi vairs neredzēsies? Sī doma it kā sūrais mežābeles auglis iesprūda kaklā, neļaujot elpot, un gribējās piecelties, skriet uz to pusi un kliegt, kliegt, kliegt: «Vectēv! Vectēv!»

Tieši šajā brīdī gūstekņu nometnes viņā pusē pēkšņi atskanēja neganti kliedzieni un skaļa sasaukšanās, pret ugunskuru atspīdumiem varēja manīt skrejošu cilvēku stāvus. Troksnis nenorima, un daži no šajā pusē stāvošajiem sargiem devās pusskriešus palīgā, kurpret palikušie vērīgi raudzījās tumsā, gribēdami saskatīt, kas tad tur īsti notiek.

Gunvaldis saprata: laiks rīkoties, pat no tālienes vectēvs vēl palīdz bēgt; sargi blenza uz kņadas pusi un nepievērsa vairs tādu uzmanību klajumam starp abiem ugunskuriem. Pieplacis, it kā gribēdams sakust ar melno zemi, zēns līda uz priekšu, nenolaižot skatienu no pīķiem bruņotajiem karakalpiem. Kad Gunvaldis bija nokļuvis tieši vidū, viens no karakalpiem kaut ko sirdīgi iesaucās un gribēja skriet, taču otrs viņu atturēja, un bēgļa sirds šai mirklī iepukstējās tik dobji un spēcīgi, ka viņš ne vien juta šos pukstus, bet pats savām ausīm it kā sadzirdēja …

Vēl daži desmiti rāpus aizlīsti soļi — un bīstamākā strēle palika aiz muguras. Šeit gaišums izdzisa un ugunskura dūmi cieši sajaucās ar upes miglu. Puisis piecēlās un vērīgi atskatījās. Nē, viņu neviens nebija pamanījis, tagad tikai jāpiesargās uzskriet virsū kādam nejaušam sirotājam, kas varbūt uz savu roku apmetis sāņu ceļu un tagad steidzas piebiedroties pārējiem.

Dzirdēt vairs nekā nevarēja. Gunvaldis vēl pēdējo reizi apstājās silmalā, paraudzījās uz ugunskuru blāvo mirgojumu, aiz kura kaut kur atradās viņa vectēvs, un kā atvadu sveiciens no viņa krūtīm izlauzās dzija, smaga nopūta.

II

Gunvaldis apstājās un ieklausījās: jā, tur valodoja meža balodis, te jau ap Tērveti tie sametušies vairāk nekā citur. Kad bailīgais putns uzsāka savu dziesmu, zēns skaitīja līdzi vectēva iemācītos vārdus, kas mats matā saskanēja ar putna dziesmu:

Pus-pūru pautu pie-dēju, pus-pūru pautu pie-dēju … Tukšsl

Ak tad tukšs gan, — Gunvaldis nodomāja, atceroties vectēva stāstījumu, ka sila dūdulim tā dziesma tāda radusies aiz neprasmes ligzdu novīt un bieži vien tam visas izdētās olas izkrītot un sasitoties. Tad nu viņš, nabadziņš, savas dziesmas beigās piegrūžot to «tukšs».

Gunvaldis šobrīd visu to atcerējās un atcerējās arī, cik daudz laba vectēvs viņam iemācījis, cik neskaitāmus stāstus pastāstījis, cik dziesmu skandējis un cik zvēru, putnu, koku, zemes un debess zīmju licis pazīt. Tas lieti noderēja pēc bēgšanas no gūsta, dodoties atpakaļ uz mājām.

Pirmo nakti Gunvaldis virzījās gar upi uz augšu un visu dienu kā iztramdīts gārnis notupēja meldros. Tumsā ar meldru kūli pārpeldējis upi, tādām pašām samirkušām drēbēm viņš slapstījās uz priekšu, vadoties pēc zvaigznēm. Rīta pusē zem kupla kadiķa krūma nogulējies, gāja tālāk, lai gan nogurums un izsalkums lika sevi aizvien vairāk just. Viņš izvairījās no visiem ceļiem un takām, no mājām un cilvēku balsīm bēga kā no uguns. Izsalkumu bēglis remdināja ar zaķkāpostiem, bērza gremzdu un ogām; putnam vai kādam zvēram puisis piekļūt nevarēja, jo šobrīd viņa vienīgais ierocis bija kailās rokas un katram gadījumam sadabūtā nelielā bozīte no aiztrunējuša koka. Mežs mazajam cilvēkam bija ne tikai patvērums, bet ari ienaidnieks, kas varēja uzglūnēt gan lāča, vilka vai lūša izskatā, tāpēc ari ap zvēru iemītajām takām labāk mest līkumu.

Tērvetei Gunvaldis tuvojās tikai trešās dienas vēlā pievakarē. Nezinādams, kas ar pili pa šo laiku noticis, vai tur nav iemitinājies naidnieks, puisis pārgulēja pie zarainas priedes zem bieza kadiķkrūma; varenajā priedē pie vajadzības varēja rast drošu glābiņu vismaz no vilkiem, kas gan tagad, labi paēduši, nemēdza uzbrukt, bet no vilkumātes nekad nevarēja būt īsti pasargāts.

Ceturtās dienas rītā Gunvaldis ar lūša vieglumu soļoja pa labi pazīstamu sila audzi aizvien tuvāk pilij, uzmanīgi aplūkodams katru krūmu, koku un ieplaku, vai tur nav izlikti slēpņi. Taču apkaime šķita dīvaini nedzīva un klusa, lai gan visi ceļi un takas bija izmīņāti un izjādelēti, liecinot, ka vēl nesen te apgrozījies naujums ļaužu.

Kas būs noticis ar pili? Vai tā vēl stāvēs, lepni sliedamās augšup pret debesīm? Vai arī tajā dzīros svešzemnieki? Vai varbūt kūpēs padegas?

Jo tuvāk Gunvaldis nokļuva savam galamērķim, jo lēnāks un piesardzīgāks kļuva solis — no viena koka stumbra līdz otram, no viena krūma līdz otram, gabaliņu pa gabaliņam, ik brīdi apstājoties un ieklausoties. Beidzot sasniedzis vienu no pauguriem, kas apjoza pašu Tērveti, puisis veikli kā vāvere metās augšup kādā slaikpriedē, lai aplūkotu pilskalnu pāri nelielajam, dūksnainajam klajumam, kas apjoza pašu pili un ari Svētkalnu. Taču nogurums lika sevi krietni vien sajust, un nācās strikti pacīnīties,kamēr pa giudo stumbru tika līdz pirmajiem zariem.

Un tad sirdij tik tuvi un ierasti tieši pretī raudzījās pils ar savu vareno baļķu sienām un stalto torni. Torņa pakājē pa kreisi pāri dziļajam pārrakumam nolaists paceļamais tilts uz priekšpili, kurā dzīvoja virsaiša un labiešu karadraudzes vīri ar saviem Isteniekiem. Arī tur viss stāvēja pa vecam. Gunvaldis pakāpās vēl mazliet augstāk un paraudzījās uz priekšpils lejpusi; tur, kur viņi bija dzīvojuši ar vectēvu, nu redzēja tikai melnu, pārogļojušos baļķu jūkli. Sirotāji pils-sētu bija nodedzinājuši.

Briesmīgajā postažā līkņāja ļaudis; Gunvaldis, ieskatījies uzmanīgāk, dažus pazina, tie bija savējie. Tagad varēja droši doties turp.

Pirmā viņu pamanīja Zigne, priekšpils Radavieša meita, kas bija vienos gados ar Gunvaldi. Blakus tai stāvēja Raktes Naula; viņas tēvs ar savu ģimeni dzīvoja tieši līdzās Nārvaišiem, un par Raktēm tērvetieši viņus iesauca tāpēc, ka tie bija pārnākuši no Raktes novada.

— Skatieties! Nārvaišu Gunvaldis! — iesaucās jo skaļi Zigne, sprigana tumšmate, kurai acis tā vien zibēja. Viņas tēvs slavējās kā viens no drosmīgākajiem pils karadraudzes vīriem. Visi zināja, ka līgavu viņš sev nolūkojis pavisam tāltālā zemē, kaut kur pie igauņu robežām; un runāja arī, ka viņš to paņēmis tieši no kāzām, lai gan pats Radavietis, stipra miestiņa sadzēries, svēti apgalvoja, ka Zigne ir viņa meita, taču ļaunas mēles melsa gluži ko citu: tikai Zignes jaunākie brāļi esot viņa paša bērni. Jo, kā par spīti, Zigne auga tumšmate, turpretim visiem trim viņas brāļiem mati bija kā balināti lini. Tomēr labāk šo atšķirību neievērot: Radavietis ne vienu reizi vien ar zobenu vai labākā gadījumā ar savu smago dūri pierādīja, ka te nekādas atšķirības vai brīnumu nav. Viņa vectēvs esot lidz sirmam mūžam nodzīvojis tumšiem matiem, un,

kas negribot viņa vārdiem ticēt, to viņš kaut vai tūlīt aizsūtīšot pie veļiem pārliecināties … Protams, neviens to labprāt nevēlējās.

Meitenes kliedzienu izdzirduši, arī pārējie pārtrauca rakņāšanos melnajos sadegļos un, kad Gunvaldis pienāca, salasījās ap viņu bariņā.

—     No kurienes tu?

—     Kur dižais Nārvaitis?

—     Vai izbēgi no drellības?

—     Līdz pašai Rīgai aizveda?

Jautājums sekoja jautājumam, un Gunvaldis netika ne soli uz priekšu; katrs gribēja izdibināt par saviem tuviniekiem, jo no pils-sētas ļaudīm dažs labs bija aizrauts gūstā. Sirotāji ieradušies tik negaidīti, ka gandrīz nav aizspēts aizvērt priekšpils vārtus, bet daudzi palikuši ārā, kur, sargādami savas sievas, bērnus un māsas, vīri cirtušies tik nikni, līdz uzbrucēji beidzot atstājušies. Tā nu dabūjuši tomēr sabēgt pilī, bet pils-sēta pēc tam nopostīta gan šeit, gan arī pārupes pusē.

Kā uzminēdams pārnācēja domas, Raktes Kaspars, Naulas tēvs, ievaicājās, kur puisis domā piemesties, — vectēva nav, visa mantība nolaupīta un mājoklis nodedzināts.

—     Nezinu, — sekoja atbilde, jo puisis tiešām līdz šim brīdim par to nemaz nebija domājis. Viņš visu laiku tiecies tikai mājup, bet nu izrādījās, ka mājas vairs nav, ir tikai melna apdedžu kravata .. .

—     Tad jau nāc vien pie mums, — Kaspars turpināja, — kaimiņi bijām un paliksim.

Ko citu viņam darīt? Kaut kur dzīvot vajadzēja, un tad jau labāk pie kaimiņiem nekā svešos.

—     Paldies, Kaspartēv, — Gunvaldis pateicās.

Vēl brīdi papļāpājis, viņš atcerējās vectēva doto uzdevumu — parādīt Namejam Viestura kapu. — Man vēl jāuziet pilī, jāpaziņo viss redzētais, — jaunulis sacīja.

—     Tas gan, — Kaspars piekrita. — Ej vispirms un pastāsti. Mēs tevi gaidīsim. Likšu sievai liet pilnāku katlu. Būsi izsalcis.

—     Nāc, es tevi pavadīšu! — iesaucās turpat blakus stāvošā Zigne un satvēra Gunvaldi aiz rokas. Kā nekā meiča dzīvoja nevis te lejā, bet gan augšā, tāpēc uzskatīja vai par savu pienākumu pavadīt puisi uz pili.

—     Vai tev nemaz nebija bailes? Tu laikam kādu nodūri ar? Vai tev dzinās pakaļ? — viņa čaloja bez pārtraukuma, bet tieši tas Gunvaldim visvairāk patika — mūžīgā jautrība, neizsīkstošā enerģija, runīgums, jo pats Gunvaldis, tāpat kā viņa tēvs un vectēvs, būdams spēcīga, liela auguma, valodā atsities tāds pagauss. Tāpēc ar Zigni vienmēr daudz jautrāk nekā ar Naulu; Zigne čaloja kā strautiņš, kurpret, Gunvaldim paliekot divatā ar Naulu, klusīgais puisis izrādījās tomēr runīgāks, Naula tikai sarka vien.

—     Nebūtu mans tēvs bijis, diez kā tas Jaunums beigtos, — ejot uz pili, Zigne ņēmās stāstīt. — Viņš tieši tobrīd, kā par laimi, trāpījies pie vārtiem, kad pēkšņi aujos gāzies šurp krustnesis ar savu baru. Tiem bijis nodoms ietikt pilī. Bet tēvs ar vāli dzelzinieku izsitis no segliem kā rudzu kūli — tas ripus noripojis lejup, un arī pārējie sastomījušies. Tikmēr piesteigušies citi tēvam palīgā, un tad kāvušies uz nebēdu. Vismaz vārtus dabūjuši aiztaisīt.

—     Ko tu darīji? — Gunvaldis iejautājās.

—     Mēs vārījām piķi un ūdeni! Kā šļakstītu nešķīsteņiem! … Taču šie nelenca pili. Dedzināja mājas un bradāja tīrumus.

—     Atgriežoties redzēju. Briesmīgi nopostīts.

Abi jaunieši, tā sarunādamies, tikmēr bija nokļuvuši līdz priekšpils vārtiem. Pie tiem tagad stāvēja grupa karavīru, acīgi sargājot ieeju, lai otrreiz ienaidnieks vairs nepārsteigtu; jā, vectēvam bijusi taisnība — nekas tā neiztrin zobena modrumu kā bēda. Pamanījuši abus nācējus, viens no apsargiem iesaucās:

—     Zigne, ko tu tur ved?!

—     Ē, tas jau dižā Nārvaiša mazdēls! — Otrs bija Gunvaldi pazinis.

Zēnam atkal nācās izstāstīt, kā saņemti gūstā, kā dzīti uz Rīgu, kā vectēvs palīdzējis izbēgt… Tikai par viņam uzticēto noslēpumu zēns nebilda ne vārda.

—     Nu, ej, ej! — viņi sacīja.

Priekšpils bija uzcelta uz savus pāris simts soļus gara un soļus piecdesmit plata paugura plakuma, kam pa vidu veda ceļš uz pašu pili, bet gar malām juku jukām blīvi cita pie citas sabūvētas istabas un saimniecības ēkas. Te dzīvoja Zemgales virsaiša karadraudzes vīri ar savām sievām un bērniem, un citiem saviniekiem, un arī dreļļiem. Šeit varēja ienākt jebkurš Tērvetes novada iedzīvotājs, ienākt un iziet, bet, kad Zigne un Gunvaldis nokļuva uz paceļamā koka tilta, kas pāri dziļai, nostāvinātai gravai savienoja priekšpili ar pili, tad, sakrustojuši šķēpus, viņiem ceļu aizšķērsoja divi pils sardzinieki.

—     Kurp jūs, bemburi tādi? — noprasīja viens, vārdā Mikus.

—     Pie virsaiša. — Gunvaldis saslējās, lai izskatītos vecāks.

—     Ko vēlies no viņa?

—     To pasacīšu tikai virsaitim pašam.

—     Oho! Kas tad tev, tādam sīkulim, ko sacīt? — ierunājās arī otrs.

—     Neapvainojiet viņu! — puiša pavadone sadusmojās. — Esmu Radavieša Zigne, un viņš — izbēdzis no Rīgas drellības, man uzdots viņu pavadīt līdz vārtiem.

—     Tā? — sardzinieki kļuva domīgāki. — Tevi jau es te katru dienu redzu bizojam, — viens no tiem pievērsās Zignei, — un arī viņš tā kā būtu redzēts, bet tāpēc jau nevarat iet pilī, kad vien iegribas. Tāda vaļa nupat izbeigusies.

—      Zigne jau sacīja: esmu izbēdzis un man jānodod virsaitim svarīgas ziņas, — Gunvaldis katru vārdu svērtin uzsvēra.

—     Ak tā? Būtu tūdaļ sacījis. Iesim! — Viņi atkrustoja šķēpus, un ceļš uz pili bija brīvs. Viens no sargiem sekoja.

Izgājuši cauri vārtu telpai, kas atgādināja velvi, virs kuras augstu gaisā iesliecās pils tornis, viņi nokļuva plašajā pagalmā, kas atradās zemāk un tāpēc bija labi pārredzams. Gar augstajiem un platajiem vaļņiem, kas bija izbūvēti no vareniem ozola baļķiem un piepildīti ar akmeņiem un mālu, grupējās visdažādākās celtnes. Labajā pusē atradās Tērvetes novada vecākā labieša Daunadža mītnes, tieši pretī upes pusē — maltuve un virsaiša klēts, vidū — rūpīgi nosegta aka. Par akas dziļumu Gunvaldis bija no vectēva dzirdējis daudz nostāstu, bet pašu aku netika ne reizes redzējis, jo tai var piekļūt tikai caur virsaiša klēts priekšiņu, pa baļķiem izbūvētu eju, kas izbeidzas lielā pazemes telpā. Tur aplenkuma dienās iesloga pils nebrīvos, lai tie neaizbēgtu vai slepeni nenodarītu kādu ļaunumu. Pazemes istabas vienā malā burzguļojot akas melnā acs, bet pati aka esot tik dziļa, ka, ausi pieliekot, varot dzirdēt Zemesmātes dobjo elpu . ..

Pats virsaitis dzīvoja pils torņa istabās, un sargs, licis abiem uzgaidīt, dzīrās jau doties augšup, kad no krāsns mājas, kur cepa maizi un darināja ieročus, iznāca Namcjs.

Saules spilgtās gaismas apžilbināts, viņš piemiedza plakstus un brīdi palika stāvam, it kā ieklausīdamies možajā darba troksnī; iepretim maltuvē dziedāja meitas, uz laktas skanēja veseri, pils rietumu stūrī klaudzēja namdaru cirvji… Tā viņš palika stāvam, un Gunvaldis dabūja viņu labi aplūkot — jauneklīgo seju, ko ieskāva kvieškrāsas mati un rotāja brūna caunādas cepure, slaiko augumu, kurā gan jaudās lūša vingrība, bet kuram vēl pietrūka vīra spēka un brieduma; Namejam aizritējuši tikai divi gadu desmiti. Gunvaldis bija gadus piecus sešus jaunāks, taču tas bija pietiekami daudz, lai dižā Nārvaiša mazdēlam virsaitis liktos daudz vecāks nekā viņš pats. It īpaši pārnācējs šo starpību izjuta šobrīd, lai gan redzēja virsaiti ne pirmo reizi — un tomēr ne tik bieži, lai valdnieka seja kļūtu pierasta: vienmēr Gunvaldis tajā raudzījās ar bijību, it kā gribēdams tur saskatīt kaut ko vairāk nekā pārējos ļaudīs.

Beidzot Namejs pamanīja abus stāvētājus un sargu aiz viņiem un nāca šurp.

—     Ko tu, Miku, te sargi? Zigni, vai? Un kas tu, puis, būtu? — Namejs pienāca un uzlika abiem rokas uz pleciem, kā kliedēdams savu vārdu radīto samulsumu. — Kāpēc klusējat?

—     Man, virsaiti, jārunā tikai ar jums, — Gunvaldis sacīja.

—     Nevaru nekādi tevi atcerēties, — Namejs asu skatienu raudzījās puisī. — Redzējis esmu, bet vārdu neatceros.

—     No lejas Nārvaišiem …

—     A, dižā Nārvaiša mazdēls! Kā tad tevi nezināt, man par tavu tēvu un vectēvu ne mazums stāstīts. Kāpēc vectēvu neredzu?

Nameja seja pēkšņi pārvērtās, tajā vairs nebija ne vēsts no jauneklīgā gaišuma; virsaiša acis iegailējās kā divi zibeņi, jo viņš saprata:

—     Ari viņu …

—    Cik noģiedu, sumpurņu algotnim bitenieka vajadzēja. Tāpēc aizveda dzīvu .. .

—     Un tu? — pēc maza klusuma brīža Namejs iejautājās.

—     Izbēgu.

—    Viņš viens pats izbēdzis! — Zigne nenocietās, neiejaukusies sarunā.

—     Kā tu visu tik smalki zini? — Namejs labsirdīgi palūkojās uz meiču.

—     Gunvaldis — mans draugs! — ņiprule lepni attrauca.

—     Tad jau gan. Bet ko tu, Gunvald, gribēji man stāstīt? — virsaitis pievērsās atkal viņam.

—     Man ar jums jārunā.

—     Iesim piesēst.

—     Man ar jums jārunā vienam.

—     Tā? — Namejs kļuva vērīgs. — Pat Zigne nevar būt klāt?

—     Jā.

Meitene piesarka, gražīgi apcirtas un, ne varda nesacījusi, aizskrēja pāri paceļamajam tiltam uz priekšpili.

—     Redzi nu, apvainoji savu draudzeni.

—     Salabsim, — Gunvaldis pārliecināti sacīja. — Bet to, kas man jums jāstāsta, drīkstat dzirdēt tikai jūs viens pats.

Namejs uzlika atkal Gunvaldim roku uz pleca un veda sev līdzi pilstorņa istabās.

III

Ordenis bija pārtraucis postīt zemi tikai tad, kad zemgaļu vecākie piekrita ielaist dažās pilīs vācu soģus. Par Tērvetes pils soģi mestrs iecēla Dānielu no Hustenas. Šis vīrs bija no tiem, kas drīz vien jebkurā vietā jutās un izdarījās kā pats savās mājās. Arī šeit viņš neatsacījās no ieraduma pēc krietnas maltītes iznākt svaigā gaisā, atsēsties uz ķebļa, atspiest muguru pret sienu: tā bija brīnišķīga sajūta — pēc tik varenas mielošanās iznākt piesaulītē pasnauduļot. Lai arī tie zemgaļi ir pēdējie pagāni un tā dieva dusmība ātrāk vai vēlāk viņus piemeklēs, — tā Daniels no Hustenas pie sevis ne vienu reizi vien nodomāja, — taču ēst viņi, nešķīsteņi, prot labi, un lai par to dievam tam kungam un svētajai Marijai atskan pateikšana.

Šodien pat — nelielo azaidu viņš bija iesācis ar stirnas cepeti, tam sekoja cūkgaļa un jauns auniņš, un kur tad vēl briedīgā rudzu maize, treknais dzeltenītis sviests un saldenais sagrūstu kaņepsēklu mellucis. Ja pie tam visu pamatīgi apslacīja ar zemgaļu medaļu, tad tiešām sūdzēties par likteni būtu grēks. Nerunājot nemaz par dzimto Vestfāli, kur viņam klājās diezgan trūcīgi un no kurienes

Danielam vajadzēja steigšus pazust vai arī par slepkavību stāties zemes tiesas priekšā, dzīvi Tērvetes pilī nevarēja salīdzināt pat ar Rīgu, kur visiem brāļiem jāmitinās lielajā kopus istabā, jāēd viens kopus ēdiens un jābūt vismaz citu priekšā gaužām pieticīgiem un pazemīgiem, un tikai slepus varēja atjauties šo to vairāk, vienmēr gan baiļojoties, lai kāds nenosūdz mestram vai bīskapam. No dieva soda par negausību Hustens nebijās, jo pēc tās reizes, kad viņš dzērumā bija piegānījis sakristeju, netaupīdams pat pestītāja seju, un tomēr dievs nesacīja ne pušplēsta vārda un arī nekā citādi nelika sevi manīt, — no tās reizes viņa ticība izkusa kā vasks ugunī, lai gan īsti stipra lā nekad nav bijusi. Un, jo mazāk viņam dievs palika sirdī, jo vairāk tas skanēja uz viņa mēles; Hustens to bija labi ievērojis, ka bīskapam un mestram dieva vārda skaļa daudzināšana ir pietiekams apliecinājums īstai kristietībai un grēku atlaidei, bet viņam grūtības tas nesagādāja — daudzināt tā visaugstā, visuredzošā un visuspēcīgā vārdu, lai gan šis visuvarenais laikam gan lāgā neredz, jo kā gan citādi viņš, Hustens, būtu varējis tik nekrietni aptraipīt dieva templi sakristeju un nesaņemt par to ne mazāko sodu …

Tagad Hustens pats sev kungs un pavēlnieks. Un ne tikai sev. Viņš stingri raudzīsies, lai dievs saņem to, kas dievam pienākas, un lai uz Rīgu ordenim un bīskapijai tiktu nodoti visi līgumā paredzētie lopi, zvērādas, labība, medus un vasks. Viņš var būt lepns: pirmo reizi visas Zemgales virsaiša pilī brīvi staigā svešinieks, un dieva vārds netraucēti paceļas pāri tām pagāniskajām izdarībām, kas notiek tepat iepretim pilij uz viņu Svētkalna.

Tā Daniels no Hustenas, pilna vēdera un saldu domu ieaijāts, atlaidās pret jaunās mājas smaržīgo baļķu sienu un piesnaudās.

Pamodināja viņu negants belziens tieši pašā pierē. Soģis uztrūcies mirkšķināja plakstus, mēģinot izprast, kas tam būtu iesitis, bet nekāda izskaidrojuma nevarēja atrast. Vai tiešām tas noticis sapnī? Hustenam kļuva tīri vai neomulīgi: ja nu beidzot nācis dieva brīdinājums ar knipi par viņa apgrēcību, par negausību ēšanā un gulēšanā? Un par tām iekārīgajām vēlmēm, kas rodas, redzot jaunās pagānietes tekalējam, smejam un uzdziedam? Sitiens tiešām bija tik skaudrs, it kā būtu trāpīts ar akmeni, — sak, mosties, brāl Husten, un neieslīksti vēl dziļāk grēkā, redzi, tavs dievs stāv pār tevi nomodā, un tāpēc esi arī tu modrs …

Taču snaudiens mācās virsū tik salds, un, vai tur viens grēks vairāk vai mazāk, — pie reizes tik un tā atpirksies no visiem, tāpēc Tērvetes soģim plaksti lēni, bet neatlaidīgi atkal vērās ciet, un tā viņš būtu piemidzis, ja asa un neganta sāpe otrreiz netrāpītu gandrīz vai acī.

Tikai šoreiz bruņinieks pamanīja vainīgo — ozola zīli, kas noripoja pie viņa kājām.

— Vai tiešām dievs būtu licis debess zīlēm krist uz manas pieres? — Hustenam iešāvās prātā tāda ķecerīga doma, jo dusmas viņā uzliesmoja strauji kā liesmā iemests piķa gabals, un tādos brīžos viņš ar mieru nosist kauču pašu velnu. Par laimi, neticība un šaubas viņam palīdzēja šoreiz nojaust, ka tur uz vaļņa aiz tā jumta noteikti paslēpušies tie pagānu nejaucēni knēveļi. Šorīt te visu laiku klīda viens pusaudzis ar diviem skuķiem, varbūt tie paši…

Hustens piedauzīja ar dūri pie mājas sienas, un pa durvīm izmetās ārā viņa rakstvedis — vietējo valodu pratējs.

Kaut ko tam pasacījis, soģis palika sēžam, bet pasauktais iegāja atpakaļ.

Pagāja atkal labs laika sprīdis, un viltīgais vācietis sāka snaust — tikai šoreiz ne pa īstam, viens acu plaksts gan aizvērās, bet otrā palika šaura, šaura šķirbiņa …

Gaidīt nenācās pārāk ilgi — aiz blakus ēkas kores parādījās vispirms viena galva, tad otra un arī trešā… Kā tad, tie paši! Tagad visi par kaut ko sačukstas — rau, kā smejas, sātana kalpi! īstas pagānu cienīgas atvases, ņemt tik un vilkt ar zobenu pa irdzīgajām sejām.

Trīs nebēdnieki nebija nekas cits kā Gunvaldis, Zigne un Naula. Viņi jau visu ritu te tupēja un vēroja vācieša izrīkošanos, sevišķi uzjautrinādamies par soģi, kad tas paēdis iznāca ārā un rīkojās uz snaušanu.

—       Redz, pats Daniels no Hustenas! — Zigne nicīgi čukstēja. Tad, aizturēdama smieklus, atdarināja viņa izrīcības.

—        Vai jūs zināt, ko tas viņa muļķīgais vārds nozīmē? — Gunvaldis uzprasīja.

—     Kāds?

—     Nu, Hustens.

—     Nē, — meitenes atteica.

—     Dusulēt. Daniels no Dusutēt…

Viņi no smiekliem vai pārplīsa.

—     Ieklausieties labi tajā snaudulī-dusulī!

Viņi klausījās. Šurp atplūda tādas kā paēdušas govs nopūtas.

—       Hā! Viņš jau tiešām dusulē, it kā degunā būtu vēja lūka. — Ari Naula vēroja guļošo. — Tuvumā nedrīkst piestāties, ausis aizkritīs.

—       Tas no resnuma, — Gunvaldis skaidroja, — karotājs laikam no tāda šļaupans, tāpēc atsūtīts šeit pie mums vāķēt.

Daniels no Hustenas krāca jau pilnā sparā, kad pēkšņi Gunvaldim iešāvās prātā nebēdīga doma — viņš paraustīja abas meitenes pie bizēm un parādīja saujā zīles.

Metiens — un mērķis trāpīts. Visi trīs aizturētu elpu vēroja, ko vācietis darīs, bet tas tikai pavēra kā neizpratnē plakstus un tūlīt snauda tālāk; viņi nezināja, ka Gunvalža mestā zīle noturēta gandrīz vai par dieva brīdinājumu. Nebēdņi meta otru zīli, jo gribēja pārbaudīt, vai tiešām bruņiniekam āda būtu nejūtīgāka nekā viņiem, — ķer tieši pa pieri, bet viņš tikai pakustina plakstus!

Pēc otrā metiena soģis tomēr pamodās — tātad sāp tāpat kā visiem —, ar dūri padauzīja pa sienu, un iznāca sakumpušais lībietis, kas vēl kā zēns esot bijis aizvests uz zemi, no kurienes nāk bruņinieki, un tagad kalpo teitan pie vāciem par rakstu zīmju un valodu pratēju. Soģis kaut ko pasacīja, lībietis iegāja atpakaļ, bet pats snaudulis drīz vien turpināja krākt.

Un Gunvaldis meta trešo reizi.

Taču tūlīt visu pils pagalmu pāršķēla šaušalīgs vācieša kliedziens.

—     VVollen vns die reine christenheit selde geben [3] ! — viņš iesaucās un, kā izšauta bulta uzmeties kājās, drāzās šurp. Soģim nopakaļus, it kā gaidījuši šo brīdi, no aizdurves izlēca daži viņa karakalpi, garo lībieti ieskaitot.

Nebēdņi saprata, ka joki vairs nav. Visvairāk pārbijušies bija Naula, un, tā kā viņas mājas atradās lejā pils piekājē, meitene nevilcinādamās lēca no augstā vaļņa uz stāvo norakumu un šļūkšus nošļūca līdz pašai apakšai, vēlāk pati brīnīdamās, kā nav samežģījusi roku vai kāju. Gunvaldis un Zigne joza pa valni uz priekšpils pusi, lai tur noslēptos, jo domāja sevi naskākus jozējus, taču vācieša resnums izrādījās maldinošs: viņš vēlās uz priekšu tik raiti kā ritulis no kalna un visu laiku kaut ko šaušalīgi rēca savā murmuļainajā valodā; soli solī tam sekoja karakalpi.

Gunvaldis, redzēdams, ka abiem neizbēgt, pēkšņi šāvās atpakaļ, lai vismaz Zigne paglābtos. Viņa aprēķins izrādījās pareizs: vācietis dzinās pakaļ viņam, nevis meitenei. Zigne pazuda, bet zēns palika viens uz vaļņa, pa kuru kāds karakalps jau drāzās šurp. Gunvaldim neatlika nekas cits kā uzlēkt uz blakus esošās ēkas jumta un pārmesties tam pāri. Taču soģis, kā paredzēdams zēna rīcību, stāvēja pie pakša un, tiklīdz Gunvaldis nolēca pils pagalmā, uzgāzās tam virsū.

—     Gā-gā-gā … — viņš no aizkusuma, uzbudinājuma un prieka tikai gārdza, un raupjo rīkles skaņu papildināja deguna spalgie šņācieni. — Fit, fit, fit…

Satvēris gūstekni aiz skausta, Hustens tā nostāvēja labu brīdi, līdz varēja izsacīt pirmo vārdu. Gunvaldis to nesaprata, bet vienīgi nojauta — labi nebūs. Viņš nekļūdījās: viens no karakalpiem aizskrēja un atgriezās ar pamatīgu mērcētas ādas sloksni.

Kliedzienu un dipoņas izvilinātas, pils pagalmā izskrēja sievietes un neizpratnē vēroja vācieša izdarības. Tieši lajā brīdī, kad karakalps atnesa siksnu un Gunvaldis kā saniknots vilcēns centās atvairīties no pazemojošākā soda ļaužu acu priekšā, pilstorņa paaugstinājumā iznāca Namejs. Šķiet, par notiekošo kāds bija viņam pavēstījis.

—     Mierā! Kas tur notiek! — viņš iesaucās. '

Izdzirdušas virsaiša balsi, sievietes mazliet pavirzījās sāņus, un pusloka vidū kļuva labāk redzams resnais, no aizelsuma un gaidāmā sišanas prieka piesarkušais Daniels no Hustenas, kas velti mēģināja saviem spēkiem vien iedabūt lunkano zēnu kājstarpi; viņam tas neizdevās un neizdevās. Beidzot vācietis kaut ko uzkliedza saviem karakalpiem — laikam sauca palīgā, bet tie, pamanījuši zemgaļu virsaiša iznākšanu, tā kā sastomījās. Par savu padoto neizdarību galīgi saniknots, Hustens, parāvis Gunvaldi augšup, zvēla negaidīti tam ar savu resno dūri pa seju, tā ka zēns aizkūleņoja vairākus soļus un nokrita zemē kā beigts. Pats Hustens tikmēr tvēra zobenu, un diez kā viss būtu beidzies, ja nākamajā mirkli Namejs ar pāris lēcieniem nenostātos starp viņu un zēnu.

—     Ko tas nozīmē!? — Nameja skatiens satraukumā un niknumā meta zibeņus, bet roka jau atradās uz zobena spala.

Hustens, nevarēdams vēl īsti aptvert, kas iedrošinājies viņu traucēt, naidā aizmiglotām acīm metās tikai uz priekšu; ja neizdevās uzdot puisim ar ādas siksnu, tad tagad tam jānotiek ar zobena plakumu, un tas būs vēl sāpīgāk.

—     Ko tas nozīmē!? — Namejs satvēra Hustenu pie krūtīm.

Soģis uzmeta žulgano skatienu savam jaunajam, negaidītajam pretiniekam un kaut ko nikni noburkšķēja. Rakstvedis steidzās soģa sacīto pārtulkot.

—     Nevienam nav daļa, ko es te gribu darīt, — vācietis teica.

—     Manā pilī un par maniem ļaudīm man vienīgam ir daļa, — Namejs atbildēja.

—     Tas sasodītais knauķis metīs man ar zīlēm, bet es viņu nedrīkstēšu pārmācīt! — Hustens kliedza.

—      Sūdziet man. Es viņu sodīšu, ja tas būs vajadzīgs. Bet ne jūs! To, Daniel no Hustenas, iegaumējiet, kamēr jums dota atļauja uzturēties Tērvetē.

—     Sūdzēšos mestram …

—     Jūsu pienākums ievākt meslus . ..

—     Un katrs man varēs mest ar zīlēm vai vēl ko briesmīgāku izdomāt?

—Jums dotas tiesības savu dzīvību aizsargāt, nevis sodīt manus ļaudis.

—      Kalpi, ņemiet to mazo nekristeli ciet! — Hustens negribēja rimties. — Es šeit esmu kungs un pavēlnieks, jo tāda ir dieva griba.

Tulks klusēja, bet Namejs pietiekami prata svešinieka valodu, lai saprastu ordeņbrāla pavēli.

—     To jūs nedarīsiet! — Viņš, kā vienmēr, briesmu brīžos kļuva aizvien nosvērtāks un izvilka savu iezilgi mirdzošo tērauda zobenu.

Tulks pārtulkoja, bet Hustens pats jau bija sapratis zobena valodu un pacēla arī savu. Visi apkārtstāvošie atlēca sāņus, un tūlīt nošķinda spožie metāli — soģis pirmais cirta Namejam, bet tas veikli atsita. Ordeņbrālis saniknojās vēl vairāk, nespēdams tikt galā ar šo nenobriedušo jaunekli, un klupa uz priekšu kā aizkaitināts vērsis, taču viņa pretinieks apbrīnojami nosvērtām un nekļūdīgām kustibām atvairīja visus uzbrukumus. Divcīņa ieilga, līdz mazpamazām Hustens saprata pretinieka nolūku — nevis nogalēt, bet nokausēt viņu un apkaunot visas pils priekšā. Un tas viss tā knauķa dēļ! Hustens iedegās niknumā un cirta aizvien negantāk, bet arī Namejs sāka pietvīkt — ja tā, nav to divkājaino mučeli ko taupīt.

Diez kā cīņa būtu beigusies, ja cauri pils atvērtajiem vārtiem neielēkšotu grupa jātnieku un viņu barvedis ar savu bēro gandrīz vai nenotriektu no kājām abus iekaisušos cīnītājus.

—      Kas tad te notiek!? — atjājējs iesaucās. — Vai tiešām nevarat atrast labāku nodarbošanos kā viens otru ar zobeniem sabakstīt?

Namejs sadrūmis atgāja dažus soļus, nesakot ne vārda, toties Daniels no Hustenas pēc atelpas kļuva vēl kustīgāks.

—     Nopērt visus! Nopērt visus! — viņš sauca. — Lai zina cienīt savu fogtu!

— Kas tad te noticis? — iejautājās sirmais jātnieks, noņemdams caunādas cepuri un atsegdams augsto pieri un sirmos matus.

Garais lībietis atkal tulkoja.

—     Pasnaust vairs nevar, lūk, te tas nolādētais zeņķis man iebelza ar zili. — Hustens skatījās visapkārt, gribēdams ieraudzīt Gunvaldi, bet manīgais dencis, izmantodams vispārējo apjukumu, bija pasteidzies pazust. — Ak tu nekrietnelis! Ak tu sātana kalps! — Ordeņa brālis griezās apkārt kā vilciņš un savās bezspēcīgajās dusmās izskatījās tik nožēlojams, ka dažs labs uzdrošinājās pasmaidīt.

—     Skabi, vai nu tu viņus sodīsi, vai es sūdzēšos mestram! — Hustens pieskrēja pie jātnieka — Raktes novada dižlabieša Skabja. Tas bija cienījams cilvēks. Tikai paklausot viņa padomam, Zemgalei izdevās pārtraukt ordeņa postīgo iebrukumu un noslēgt mieru; tā kā viņš notikušajās sarunās bija galvenais no zemgaļu puses, tad šobrīd soģis viņu pamatoti uzskatīja par nozīmīgāko no visiem zemgaļu vadoņiem.

—     Labi, Husten, labi, to es nokārtošu. Tikai bāz zobenu makstī. — Viņš nolēca no zirga un, vairs uz soģi nepaskatījies, piegāja pie Nameja. — Esi gan tu karstgalvis! Bet nu nāc! Uzcienā ar savu miestiņu un pastāsti, kas te īsti notika. — Skabis soļoja uz istabu, un Daniels no Hustenas velti gaidīja, ka dižlabietis liks sameklēt pazudušo neganteli; soģim cits nekas neatlika kā nospļauties un izlamāties, nodievojoties nekad pie pagāniem taisnību nemeklēt, — tie visi pār vienu kārti metami.

*

Skabis Tērvetē biežs viesis. Parasti viņš apmetās istabā, kur mūža pēdējos gadus nodzīvoja Viesturs, bet tagad mita Namejs. Viss palicis tāpat kā toreiz — lielajās lāčādās iegrimusī platgulta, varens ozolkoka galds un tikpat pamatīgi viensēža ķebļi, bet pie sienas ieroči, ko mirušais virsaitis dāvinājis savam pēcnācējam: divi zobeni, šķēps un vairogs.

Priekšistabā, kur senāk mita Viestura karadraudzes vecākie, tagad strādāja nebrīvie ļaudis. Ejot cauri šai istabai, Namejs kaut ko pavēlēja, un drīz vien uz galda kūsāja divas krūkas ar medaļu. Namejs gan tikai paslapināja lūpas, toties Skabis pirmo kausu izņēma līdz dibenam un pasniedza piepildīt no jauna.

—     Dzēriens gan tev negantgards! — noslaukot lūpas, viņš atzina. — īsts Viestura laika raudzējums. Laikam vēl vecais Rintenieks brūvē?

—      Jā. Viņam jau ķēriens uz tādām apdarībām. Tikai vecs gan kļuvis. Pēdējā laikā staigā gluži kumpus.

—     Kā? Vai kaulu lauzējs iemeties?

—     Nē, nevar ne acu galā to vācieti ar visu viņa varzu ciest. Saka, piesmirdinot pili… Būtu Viesturs, tas nepieļautu . .. Iztrenktu …

—     Būtu Viesturs … — Skabis domīgi atkārtoja un pēc laba brītiņa piebilda: — Bet viņa vairs nav …

Abi atkal pacilāja kausus un bridi klusēja. Pirmais ierunājās Namejs:

—      Es tev, Skābi, nepārmetu. Tavs padoms — saderēt ar vāciem mieru — šoreiz bija vienīgi pareizais. Un, ja vispār kāds vainīgs, tad tikai mūsu bezrūpīgā dzīve, kas sekoja pēc tā priecīgā un arī dziļi skumjā gada — pēc kaujas pie Saules un Viestura nāves. Bez tam arī novgorodieši ar pleskaviešiem Ņevska vadībā tos sasodītos smagi sakāva toreiz uz Peipusa ledus, tā nodrošinādami mums miera dienas. Tikai mēs tās nepratām izmantot; ordenis un mūki bija jāpadzen no Rīgas.

—      Tur tev, Namej, taisnība. Biezāka maizes rieciena un taukāka kumosa dēļ dažs labs sāka kurnēt jau toreiz, kad tev bija tikai desmit gadskārtu: ja Viesturs nav paguvis atstāt savā vietā vīru, tad zīdaini mums nevajag — viņi gaudās. Jāizvēlē jauns virsaitis, un katrs domāja sevi to piemērotāko. Tā bija mūsu laime un viņu nelaime, ka gribētāju saradās pārlieku daudz. Sāka plēsties savā starpā un joprojum plēšas. Ielej vēl! — Skabis pastiepa krūku. — Kāpēc pats neiztukšo kausu?

—     Gan jau, Skābi, — Namejs mazliet grūtsirdīgi pasmaidīja. — Vispirms jāiemanās pietiekami labi cirst ar zobenu, tad jau pienāks reize arī miestiņam.

—     Prātīgi sacīts. Man šī reize miestiņam pienākusi, jo zobens kļūst tā kā par smagu. Un lai jupis parauj, bet tavs medalus vērš mēli lunkanu, un man tas patīk. Jā, kāpēc saķēries ar soģi?

Namejs izstāstīja.

—     Kas tas par rakari, kas uzdrošinājās vācieti āzēt?

—     Dižā Nārvaiša mazdēls. Tu taču veco atceries?

—     Jā, it īpaši vēl no tās reizes, kad Viesturs izsita tara Markvartam zobus. Dižs vecis!

—     Viņš aizvests drellībā, bet mazdēls izbēdzis. Atnesa man senču ziņas …

Skabis neprasīja, kas tās par ziņām, jo pats apjauta, ko varējis pavēstīt Nārvaiša mazdēls, un dižlabietim kļuva tā pavēsi ap sirdi — šķita, zem galda kaut kas kustas, it kā tur grūstītos izsalkuši veļi…

—     Šonakt aiziesim uz Svētkalnu. Zīmes rāda, ka jānes ziedoklis.

Namejs klusēja. Viņš juta Skabja straujo izmaiņu, un arī viņam pēkšņi uzmācās tādas kā nelabas priekšnojautas.

Ko rītdiena sola viņa zemei?

Jau sirma cilvēka mūžu tai uzmācās dzelzī kalti svešzemnieki, kas nāk no tālienes, kur esot lielas mūra pilis, no akmeņiem celtas pils-sētas, daudz mācītu zintnieku, kas viegli zīmējot cilvēlca sacītu vārdu un paglābjot to no aizmiršanas. Tur esot skaista zeme — leknas pļavas un dāsni tīrumi, dziļi meži un kalni, tik augsti, ka to smailēs sniegs mūžam nenokūstot.

Bet kāpēc viņi uzmācas manai zemei?

Ja tiem tur tik labi un skaisti, kāpēc tie savos kuģos katru gadu nepārtraukti brauc šurp? Tirgoties? Labi, tirgosimies, bet kāpēc mums jātic viņu dievam — .vienīgajam un visuvarenajam dievam.

Kāpēc gan mūsu dievi sliktāki? Kāpēc mums neizlūgties sava Pērkona žēlastību, Laimas svētības un Veļumātes nepiemeklē)'uma?

Cik vien vecaiņi atceras dzirdējuši, mēs esam te dzīvojuši: plēsuši jaunus līdumus, dējuši bišu kokus, audzējuši ganāmpulkus un drasējuši kara ceļus .. . Un labi dzīvojuši. Pēdējās vasarās un ziemās uzcelts krietni daudz jaunu ēku, labiešiern pieder apcirkņu pilnas klētis, plaši līdumi un dravas. Tāpēc kā dūcis sirdī bija šis pēkšņais uzbrukums, un, lai gan, ielaižot dažās pilīs vācu soģus, izdevās paglābt zemi no lielākiem postījumiem, taču kaut kas ir neglābjami zudis.

Jo nekad zemgaļu pilīs nebija varējis brīvi staigāt ienaidnieks! Šodien tas noticis!

Reiz visai Zemgalei kauna traips bija Mežotne, kas ielaidās padevībā, taču Viesturs drīz vien šo kaunu nomazgāja. Kā nomazgāt kaunu, ko tagad nodara soģi? Ko nodara Tērvetei taukvēderis Daniels no Hustenas?

Namejs juta, ka pāri viņa novadam nogūlies tumšs drauds un ka dzīve nebūs vairs tāda, kāda tā bija gads gadā ritējusi. Taču, būdams nepiedzīvojis un jauns, viņš bija vēl nedrošs virsaiša godā un pienākumos, un jo vairāk šobrīd, kad apdraud ne vien ordenis, bet ari daudzi bagātību sarausuši un iedomībā nepārmācīti pašu zemes vecākie un labieši.

«Zemgale ritēs saules mūžu, ja spēs apvienoties ne vien pati, bet apvienos arī savus kaimiņus,» savas dzīves novakara dienās ne vienu reizi vien bija atkārtojis Viesturs; caur Skabja muti šos vārdus zināja arī Namejs.

Zināja, — bet kā vēlējumu piepildīt? Pat paša novadnieki sašķēlušies katrs par sevi, un reizumis daudz netrūka, lai sāktu pa īstam plēsties cits ar citu zobeniem rokās. Bet kā apvienot letgaļus, kuršus, sēļus? Kā rast ar viņiem kopēju valodu? Tas nekad na.v izdevies un diez vai vispār var izdoties. Tur jau valda ordenis un bīskaps un netrūkst labiešu, kas tiem paklausīgi kalpo. Kā saprasties ar augstaišiem un žemaišiem, ja viņi tālāk par savstarpēju neuzbrukšanu neielaižas? No ordeņa mēs nebaidāmies, tā viņi lielās, bet sirot labāk ejam uz zemēm, kur guvums vieglāks un bagātāks. Varbūt meklēt atbalstu un savienību vēl tālāk — pie Pleskavas un Polockas, Novgorodas?

Namejs un Skabis allaž pārrunāja savas zemes likteņus un raudzīja zīlēt nākotni.

—      Tu esi par jaunu, es — par vecu, — viesis ierunājās, kā uzminēdams Nameja domas. — Tev jāpieliek gadskārtas, man jāatņem. Tikai atņemt nav iespējams, bet pielikt gan, un katrs aizvadītais saulgriezis to arī dara. Ozols lapojot kļūst dižāks. Tāpēc mans padoms — novilcināt, kā jau esmu tev agrak teicis, līdz tu varēsi un pratīsi stingri vest visus aiz sevis. Tāpēc šodien apvaldies! Nebija labi tev ar soģi pašam sanīsties. Tas var kaitēt Tērvetei un līdz ar to visai zemei. Nogaidīsim, pēc iespējas ilgāk nogaidīsim un krāsim spēkus — kaldināsim ieročus, rūdīsim sevi cīņas mākā, vērtīsim jaunekļus par vīriem. Lai visi apjēdz ordeņa nekaunību, un tad varbūt vienosimies kopīgai gaitai.

—     Tev taisnība, Skābi. Tev pilnīgi piekrītu, bet tu varbūt sirmumā nejaud, cik grūti valdīties, kad tev gar de-

gurni iet smirdēdams pretīgais ordeņbrālis. Un vēl uzdrošinās sist mūsējo!

—      Taču tam zēnam arī pasaki, lai savaldās. Nav māksla ar galvu ieskriet kokā. Koks paliks, bet galva būs pušu.

Namejs pasmaidīja, viņš zināja, ka vecais vīrs novēl tikai to labāko.

— Tu tomēr esi un paliec vecais, labais Skabis!

—      Tu taču man tikpat kā dēls, jo, pats zini, man dēlu nav. No Viestura rokām tevi saņēmu, manā acu priekšā uzaugi.

—     Zinu. Pat tēvs nebūtu man vēlējis labāk.

Skabis piecēlās. Jau septiņdesmit vasaras un ziemas gulēja uz viņa pleciem, taču gaita joprojām vingra un lokana. Par viņa drošsirdību saglabāti veseli nostāsti, un nav bijis daudz vīru, kas varēja stāties viņam preti; kā šautra viņš drāzies uz priekšu, naidnieku vajājot, un kā ozols neliecies, kad visapkārt mācis pārspēks. Stāstīja, reiz kaujā ar ordeņbrāļiem viņš izsitis kādam bruņiniekam no rokām visus ieročus, izcēlis tad dzelzis kalto svešzemnieku no segliem un kā ķepurojošos vaboli aiznesis līdz upei, kur iesviedis savu nastu dzelmē, ka noplunkšķejis vien.

Tagad līdzās drosmei, kurai gan pietrūka jaunekļa veikluma un vīra spēka, nostājusies sirmgalvja pieredze, bet Namejam tieši tas šobrid bija visvairāk vajadzīgs. Jaunekļa zinības, lai cik tās možas un straujīgas, nevar mēroties ar vecvīra rāmo apdomību, tāpat kā strauts nevar nest tik daudz ūdeņu, cik dzelmju dziļumi.

Piegājis tuvāk sienai, kur uzkarināti ieroči, Skabis palūkojās pāri plecam uz Nameju.

—     Vai daudz cilā?

—     Gandrīz katru dienu medībās un tad arī vēl šeit — it īpaši zobenu cīņā.

—      Man stāstīja, — tev esot vingra roka, tikai mazliet par vieglu. Kad varēsi ar zobenu vienā vēzienā pāršķelt osi stilba resnumā, tad būsi Viestura cienīgs pēctecis.

—     Centīšos.

Skabis apgriezās un, pienācis pie Nameja, uzlika roku viņam uz pleca.

—     Neatjāju, lai patērzētu ar tevi. Ne arī zinādams, ka tu saskriesies ar soģi. Atvedu nelabas ziņas.

—      Tas jau arī vienīgais, ko varu gaidīt. Zemē, kur iemitinājies nelūgts svešinieks, var būt tikai viena priecīga ziņa: kad svešļaudis aiziet. Visam citām nāks līdzi rūgtums.

—     Kā jau reiz runājām — Dobes Tālibalds perina nekrietnus nodomus …

—     Iegātnim iegātņa rīcība.

Tālibalds bija savaldzinājis Dobes novada vecākā Aukša meitu un apprecējis to. Kad vecais Auksis nomira, par novada vecāko kļuva nevis viens no viņa dēliem, bet gan meitas virs Tālibalds, kas, vecajam vēl dzīvam esot, bija pratis iegūt tā labvēlību un, pats galvenais, sapulcināt ap sevi uzticamu karadraudzi. Ar tās palīdzību viņš turējās pie varas, jo novada ļaudīs viņš nekādi nevarēja iegūt to cieņu un padevību, kāda pienākas visa novada vecākajam. To zināja ne vien pašu mājās un ne vien pats Tālibalds, bet arī dažu citu Zemgales novadu vecākie pārāk nedraudzējās ar Tālibaldu, saukādami viņu par iegātnīti.

—     Viņš aizsūtījis uz Rīgu savu cilvēku, — Skabis turpināja, — lai pielabinātos ordenim.

Namejs kā neticēdams paskatījās runātājā.

—      Jā, lai pielabinātos ordenim, un licis paziņot: lai ordenis atbalstot viņu un palīdzot novākt tevi no ceļa. Kļuvis par Žemgales virsaiti, viņš labprāt pieņemšot kristīgo ticību, un visa zeme maksās desmito tiesu …

—     Nevar būt! — Namejs pielēca kājās, straujajā kustībā nokratot Skabja roku no sava pleca, un pavērsa seju tieši pret veco labieti; virsaiša acīs dzirkstīja dusmu zibeņi.

—     Un tomēr tas tā ir! — sirmais Raktes bajārs apstiprināja.

—     Kāds nelietis! — Sasarkums Nameja seju vērta tumšu un draudošu, un, paspēris soli sāņus, viņš pastiepa roku pēc viena no zobeniem, kas karājās pie sienas. — Skābi, jāsim un pārmācīsim bezgodi!

Skabis atkal pienāca tuvāk un uzlika savu roku uz zobena, ar kuru Namejs gribēja jāt pārmācīt nodevēju.

—      Tā jau domāju — straujš tavs padoms. Ja kas — tūlīt lai zobeni izšķir. — Skabja balsī nejuta pārmetumu, bet dziļu sirsnību. — Un, ja tu nepieveic viņu, bet viņš tevi, — ko tad? Tev taču jājāj uz viņa pili, jāsastopas ar viņa karadraudzi… Bet, ja kādam sirdsapziņa netīra, tad viņš ir piesardzīgs kā veca lapsa; pa gabalu saož briesmas. Nē, ne tā, Namej. Viena dzirkstele dažkārt nodedzina māju. Cīnīsieties ne tikai jūs abi, bet ari jūsu abu karadraudzes, un cīņa var paplašināties visa novada robežās.

To taču mēs negribam! Musu spēks jātaupa ka nekad, jo tas būs vajadzīgs pret svešzemniekiem.

—     Ko tu iesaki man darīt? — Namejs ieskatījās Skabja acīs. — Ļaut nekrietnelim rīkoties?

—     Vispirms — piesardzība. Lai ap tevi atrastos tikai uzticami ļaudis. Neturi savā tuvumā tos, uz kuriem nepaļauj ies. Blakus istabā lai dzīvo tikai tavas karadraudzes puiši, nevis dreļļi, kā šobrīd. Nebrīvais vienmēr nopērkams. Sāc saprast: tu esi virsaitis, un kā virsaitim tev arī jādzīvo.

Namejs pasmaidīja.

—     Ai, Skābi, kā gribas vēl dažkārt padraišķoties!

—     Tāpat kā šodien ar soģi?

—     Esi gan tu dzēlīgs! Bet bez tevis būtu grūti. — Namejs, pēkšņu jūtu vadīts, apskāva sirmo vīru un spieda viņu, spieda, cik vien spēka. Tad, strauji atlaidis, ievaicājās: — Nu? Juti?

—     Jā, spēki lācēnam briest. Bet tagad gaidīšu, kad ari prāts būs nevis kā lācim, kas, bišu kokā iekāpis, grib iesieto vainu pastumt sāņus, tikai — kā laiž pinkainis ķepu vaļā — tā blauc pa galvu … Stipram vajag būt kā lācim, veiklam kā lūsim, bet gudram vienmēr un visur kā cilvēkam.

IV

Pēc slapjdraņķīgās ziemas un aukstā pavasara beidzot iestājās saulainas dienas. Vispirms zaļums ieaudās Tērvetes upes krastos piesaules pusēs, un jo dienas tas pletās aizvien košāks un lielāks, spilgtzaļiem asniem spraucoties cauri pērnējai pelēkajai kūlai; un govis laidaros mauroja spalgi un satraukti, kā zinādamas ganu dienu. Viņu muguras bija novēlušās ar ziemas spalvu, un to varēja notīrīt tikai saule, ražens lietus un sulīgā ganību zāle. Gan daža saimniece bija papūlējusies pinkainos pušķus paplūkāt, taču lopiņš nu izskatījās pavisam raibs, jo dažviet spalva vēl stingri turējās, bet citviet blāvoja pelēksnējā āda; ordeņa pērnvasaras postīgais uzbrukums lika vēl šodien sevi manīt, jo daža laba siena kaudze bija nokūpējusi gunīs un dažs labs cildens pļāvējs nepaņēma vairs izkapti un naskule grābēja — grābeklīti.

Tērvetnieki jau rīkojās laist lopus ganos, kad atkal uzpūta ass ziemelis, un veci ļaudis apgalvoja, ka lopi saslimšot, ja tos tādā dienā izdzīšot pirmo reizi ganos. Te kādā pievakarē vējš pēkšņi izmainījās, ar katru brīdi kļuva siltāks un debess piemācās. Naulas māte, uz sliekšņa iznākusi un brīdi pastāvējusi, tā arī nosacīja:

— Rīt jālaiž. Padebeši kupli, varbūt pat lietiņš nolīs, un tad uz piena šovasar būs biezu biezā krējuma kārta …

To nakti Naulas tēvs negulēja; paņēmis izkapti, viņš devās uz ganībām, kur, atdarinot pļaušanu, apgāja visapkārt ganībām, lai mošķi un lietuvēni nepiesistos lopiem. No rīta atkal Naula pati agri jo agri aizskrēja līdz kapu laukam un tur nolauza žagariņu, ko iespraust laidara vidū, lai govis vasarā nebizotu. Šogad viņai ar Radaviešu Zigni pienākusi kārta palīdzēt ganīt pils karadraudzes lopus.

Rosījās arī citās mājās. Radavietis vakar bija nomedījis vilku, un tagad pie viņa nāca cits pēc cita aizņemt pa vilka gaļas cirpulim, ko pasmērēt kūts sienas, lai govis saož un baidās. Daži apzieda kūts baļķus ar jēlu gaļu, bet citi meža plēsoņu vispirms mazliet apkūpināja, jo tikai tad varot būt īsten drošs, ka vasarā ganos plēsīgi zvēri neuzbruks.

Beidzot šķita visu apdarītu, lai lopus varētu mierīgu sirdi laist ganos. Pirmie pasteidzās pārupnieki; tur govju māvieni un aitu blējieni saplūda tādā skaņā, ka pat pilī vai ausis jāaizbāž.

Priekšpilī pirmais sētvidū savu Ziemaļu izveda Radavietis. Iznākusi no kūts pustumsas svaigajā gaisā, govs pirmbrīd apžilba, un saimniece piesteidzās raibaliņas pierē ievilkt saderības zīmi, lai nebadās. Vēl viņa gribēja padot maizes riecienu, jo tad ragaines labāk turas pie bara, bet Ziemaļa pasita dibenu gaisā un joza tieši uz vārtu pusi. Iekliedzās saimniece, pats Radavietis metās priekšā, bet šī tikai palēcās sāņus, dobji noīdējās kā vērsis un Jekoja tālāk. Un diez kur neprātīgais lops būtu aiztriecies, ja vārtnieki nepasteigtos pievērt vārtus, kuru priekšā Ziemaļa knūpus apstājās, galvu līdz zemei nostiepusi, un smagi elsa.

Ļaudis smējās. Šķita, visus pārņēmis kāds līksms nemiers, un neviens neļaunojās, ja Raibaļa kādu parāva gar zemi vai Brūne aizdiedza turpat, kur Ziemaļa.

Zigne gan rīkojas savu Ziemaļu pārmācīt un pacēla jau rīksti, bet māte viņu pikti satvēra pie rokas.

—     Zigne, vai tu bez prāta, ar tādu rīksti sizdama! Kāpēc zarus esi aplam aplauzusi?! Tā taču nokrata visas veselības sargātājas Laimas meitas.

—      Sadot tik pašai ar ačgārno žagaru, — tēvs bija paclzirdis mātes sūrošanos, taču drauds sacīts vairāk pašas sacīšanas dēļ, jo kam gan šobrīd laiks pērt.

Zigne palika bez vicas un nez kā būtu varējusi stāties pie sava gana darba, ja tuvumā negadītos Gunvaldis.

—     Ņem, — viņš sacīja, pastiepjot slaidu pīlādžkoka stibu. — Tā tev lieti noderēs.

—      Iš, kaunējusies būtu, — Radaviete kaunināja meitu. — Gunvaldis zina, kāda koka jābūt rīkstei, bet tu ne. Pagaidi tikai tu man!

Radaviešu kaimiņiene, lielākā dziedātāja, līksmes pilnu balsi uzsāka:

Ai, mīļā māršaviņa, Svētī manas raibaliņas, Dodi pienu, dodi sieru, Dodi labu ganu zemi.

Viņai atsaucās Radaviete, uzmezdama meitai vēl pēdējo pikto skatienu:

Balta bērza rīksti griežu, Raibas govis ganīdama: Lai atskrien tik telīšu, Cik lapiņu bērziņā!

Taču nekāda lielā sadziedāšanās neiznāca; ārā izvestie lopiņi aurēja un, palaisti vaļā, lēkšoja, ka sargies tikai no kājām.

Kā jau pirmajā ganu dienā, ganītāju bija vairāk nekā pašu ganāmo. Plašā lokā tie apņēma nemierīgos lopus, un tikai viena otra pērnvasaras telīte, izļēpojusi cauri priekšpils tagad plaši atvērtajiem vārtiem, gribēja aizskriet uz mežu, sacirzdamās sāņus tieši vai paša gana deguna galā. Tomēr tālu nebēdnieces netika: pusaudžu veiklās kājas aizzibsnīja turpat līdzās, un lopiņi, visu ziemu kūtī nostāvējušies, nejutās īsti droši savā skrējienā — bieži vien klupa un tenterēja, un ātri aizkusa; pēc pāris desmit lēkšiem aizelsās un pierima, un varēja redzēt, ka spirgtais pavasara gaiss tos vērš gurdenus un gandrīz reibina kā tāda pārrūguša medalus pirmie kausi. Pamazām māvieni kļuva rimtāki, ragaines cita pēc citas sāka kāri laizīt ar mēli pērnējo kūlu, caur kuru izspraukušies košie jaunie dzinumi, un vienīgi aitas, sablīzušas ciešā kamolā, spieda aiz satraukuma un bailēm cita citu vai nost, neuzdrošinādamās uz zemi ne paskatīties.

Zigne ar Naulu turējās blakus — kā jau nešķiramas draudzenes, un tagad tām priekšā visa jaukā vasara; varēs iztriekties un izņemties bez gala, un nebūs katru bridi jāuzmanās no mātes apsaukuma.

Turpat netālu, jaunāku zēnu barā, rosījās Gunvaldis. Pret viņu izturējās ar cieņu ne vien gados līdzīgie, bet arī vecāki vīri labprāt ar viņu papļāpāja; Namejs veiklo un atjautīgo puisi bija ieskaitījis savā karadraudzē, un Gunvaldis tagad kopā ar citiem sardziniekiem dzīvoja pilī, tajā pašā istabā, kur senāk bija strādājuši dreļļi; Namejs paklausīja Skabja padomam, jo no Dobes Tālibalda varēja sagaidīt visjaunāko, ja jau viņš reiz ieņēmis galvā domu kļūt par visas Zemgales virsaiti.

Gunvaldis vienmēr pavadīja Nameju. Gan daži labieši bija izsacījuši neapmierinātību, ka virsaitis pulcina ap sevi zemas kārtas ļaudis, nevis tikai viņus un viņu dēlus. Sevišķi īgnumu par to izrādīja Daunadzis, kas reiz iedzēris tā ari pasacījis:

—     Pats puika un tāpēc ari vajag otru puiku, ar ko spēlēties.

Kad šos vārdus uzzināja Namejs, viņš pasauca Gunvaldi, izgāja pils pagalmā, lika sapulcināt ļaudis un ataicināja arī Daunadzi ar savu dēlu, kas bija kādu gadu vecāks par Gunvaldi.

—     Daunadzis esot neapmierināts ar manu karapulciņu, — Namejs paziņoja. — Es pieturot puikas. Labi, Daunadz, ņemšu tavu dēlu, bet tikai ar vienu noteikumu — lai viņš nosviež uz pleciem manu visjaunāko drasētāju. Ja viņš to nevarēs, lai nerādās vairs manās acīs. Stājies, Gunvald, pretī!

Nekāda īsta spēkošanās neiznāca. Lai gan abi bija pavienāda auguma, taču Gunvaldis tūlīt pacēla savu pretinieku gaisā un kā guldīt noguldīja par uzjautrinājumu visiem skatītājiem un kaunu lielīgajam labietim.

—     Vai tev, Daunadz, nav vēl kāds vārgulis padomā, ko tu gribi man ieteikt? — Namejs bija dzēlīgi noprasījis, un šajos vārdos viens otrs sāka saklausīt, ka virsaitis nav vairs nevarīgs zēns, bet vīrs, kas prasa parādīt sev to godu, kāds tam pienācās, jo viņš nebija tikai Viestura jaunākās māsas vienīgais dēls, kam pēc sava dzimuma un stāvokļa jāpārmanto augstais virsaiša gods, bet arī prātā ass un rokā veikls jauneklis. Tā domāja zemgaļi, taču — ne visi. Un laikam arī Daunadzis ne.

Gunvaldis vairs nebija puika, bet gan paša virsaiša sardzinieks, un par tādu ne katrs varēja kļūt. Visjūtamāk varbūt šo pārmaiņu izjuta Gunvalža bērnības draudzene Naula, kurai Gunvaldis pēkšņi šķita daudz vecāks un pārāks par viņu. Meitene sava bērnības drauga klātbūtnē kļuva pavisam kautra un bieži vien ne no šā, ne no tā nosarka. Klusībā Naula sāka apskaust Zigni, jo tā varēja draiski plosīties ar Gunvaldi, nejuzdama ne mazāko neveiklibu.

Jā, tās tiešām bija dīvainas izmaiņas, un pati Naula nesaprata, kad un kāpēc tās radušās. Vai tiešām tikai tāpēc, ka Gunvaldis dzīvo augšā pilī?

Mainījās arī Zigne. Bērnībā pasīkā tumšmate kļuva aizvien vijīgāka, pusaudzes stūrainību sāka nomainīt valšķīga pašpārliecinātībā, sevišķi, ja tuvumā atgadījās kāds puisietis. Tad viņas smiekli skanēja jo aizrautīgāk un tumšo acu skatiens dega jo mirdzīgāk.

Laižot lopus ārā, abas meičas jau zināja: nu tās saņems kārtīgu ūdens šļācienu sejā, lai modrāk sargātu savus ganāmos un snaudiens acis neaizvilktu. Un, lai gan tas bija zināms, tomēr nevarēja paredzēt, kurā brīdī būs jāsaņem ūdens gāziens un cik tas būs šaltīgs.

Naulu aplēja pati māte, kas rosīgajā burzmā bija nemanīti pienākusi, un jaunule spiedza un sprauslāja, bet Zigne sirsnīgi smējās, līdz pēkšņi pašai nācās aprauties pussmieklā un palikt vaļēju muti; ūdens bija tik avotaini dzedrs un negaidīts, ka atņēma vai valodu. Sākumis viņa pat nesaprata, no kurienes ledainums nolijis, jo tēvs un māte stāvēja tieši pretī un, rokas sakrustojuši, gardi smēja. Bet kāpēc turpat blakus Gunvaldis paslēpis rokas aiz muguras? Ak tu pagāns! Tad viņš to izdarījis! Rau, atdod mātei ķocīti un pats smej un smej, un smej.

Bet Zigne nav dusmīga, viņai gribas vēl vairāk sprikstēties un draišķoties, un drīz vien mātei atkal jāapsauc.

— Man vairāk jāuzmana tevi nekā četrkājaiņi, — viņa pukojas. — Ko plosies kā negudra? Kā nostāvējies pērnējs teļš!

Jā, pirmā ganu diena — jautra diena. Tad skan valodas un smiekli, vīri kopā ar sievām iznāk līdzi ganāmpulkam, īstos ganus pavada gan lielāki, gan mazāki piepalīgi, jo visi siltajā pavasara rītā dzīvo ar vienu rūpi — ar pirmo ganu dienu.

Visi?

Taču ne. Gunvaldis, barā draišķodamies, tomēr pamanīja, ka caur priekšpils vārtiem lēni izjāja soģis Daniels no Hustenas ar savu izģindušo tulku, kuru, šķita, pat stiprāka vēja pūsma norautu no segliem. Pametuši ātru skatienu uz ganiem, viņi tūlīt nogrieza lejup uz upes pusi.

«Jāj atkal medībās,» Gunvaldis ar īgnumu nodomāja, jo viņš šos svešļaudis nevarēja ciest ne acu galā. Bet, domu par medībām īsti uztvēris, viņš apmulsa: vai soģis tad būtu viens pats ar mūku? Kāpēc nav līdzi karakalpi?

Bet kur tad viņi dodas? Divi vien? Taču ne pārāk tālu, jo vienmēr taču algotņi klidzinātu nopakaļus.

Gunvaldis, palūkojies uz ganāmpulku un aprūpētājiem ap to, klusi ieslīdēja mežā, jožot cauri priedājam uz taku, pa kuru jāja Hustens ar savu pavadoni. Kā kaķis, kas neatlaidīgi novēro peli, tā Gunvaldis neizlaida no acīm soģi. Neviens puisim nebija ne uzdevis, ne teicis uzmanīt ordeņa iecelto meslu ievācēju, kura pienākumiem bija jāierobežojas ar kārtējiem graudu, medus, vaska, lopu un ādu sūtījumiem uz Rīgu, bet kurš, cik noprotams, darīja ne tikai to. Vismaz Gunvaldis ar aizdomām raudzījās uz katru viņa soli, jo tam no sākta gala šķita, ka svešie visu izlūko un izpēta, lai kādā dienā slepeni ievestu dzelzīs kaltos bruņiniekus, izlaupītu pili un apkautu tās iedzīvotājus, kā tas ne reizi vien noticis letgaļu zemēs un lībjos.

Necaurredzamajā biezoknī Gunvaldim nenācās viegli lauzties uz priekšu. Jau izsenis upes pilspusē nedrīkstēja ne kokus cirst, ne sēņot, lai saglabātos biezoknis un ienaidnieks nevarētu tik viegli piekļūt pie pils. īpaši Viesturs liedza pilij tuvos biezājus izbradāt, jo krustnešiem savā smagajā tērpā un lielajos zirgos neiztikt bez ceļa; jau retainē viņi belzās pret kokiem un samīņājās.

Tā gadu gados kas tik te ap Tērveti nebija saaudzis! Juku jukām simtgadīgas priedes ar pusaudzēm lazdām, pīlādži un ozoli pamīšus ar liepām, bet pa pašu apakšu avenes vai atkal tāda garzāle, kas kājas sapina kā ar virvi. Tikai tagad, kad vajadzēja steigties, Gunvaldis redzēja, ko nozīmē tāds čūksnis. Lai gan soģis, kā par laimi, jāja lēnos soļos, taču viņa izsekotājs, plēsdamies biezoknim cauri, bija nosvīdis gluži slapjš.

Jaunais Nārvaitis gribēja jau šauties uz taciņas, lai, slapstoties aiz līkumiem, lavītos vācieša pēdās, kad pēkšņi zirgu soļu raksts apklusa un atskanēja cilvēku balsis. Viens no runātājiem bija Hustens — viņa spiedzošo kā vālodzei balsi Gunvaldis pazītu kaut vai starp tūkstošiem vismelnākajā naktī, un arī otrs runātājs šķita kā dzirdēts, taču vajadzēja piezagties pavisam tuvu, lai atšķirtu Daunadža vīrišķīgi dobjo un tai pašā laikā iztapīgi mīksto runāšanu. Gunvaldis pievirzījās klātāk, līdz saskatīja soģi ar tulku un Tērvetes pils labieti, ko pavadīja tas pats dēls, kuru Gunvaldis bija kā rotaļādamies noguldījis augšpēdus.

«Tad nu gan satikušies!» Gunvaldis, atvilkdams elpu, nodomāja. «Nebūtu tādam vācietim ne labdienas teicis, bet jājis tikai garām. Nē, viņš apstājas un sāk pļāpāt. Atradušies draugi!»

Puisis vēl nenojauta, ka šķietami nejaušā satikšanās jau labi sen norunāta, un tikai tad, kad Daunadzis aizsūtīja savu dēlu mājup, bet pats nokāpa no zirga un to pašu darīja arī abi pārējie, — tikai tad Gunvaidī sāka mosties nelabas aizdomas.

Vērīgi visapkārt palūkojies, Daunadzis, vezdams zirgu pavadā, nogriezās no jātnieku taciņas uz šauru celīti, kas aizvijās līdz upei un izbeidzās nelielā klajumiņā, kur vasarās meitas dažkārt nāca peldēties. Gunvaldis sekoja sasprindzis kā uzvilkta stiga. Tagad viņš saprata, ka tiek perināts kas slepens, bet apmierināties tikai ar redzēto puisis nevēlējās; mūks — vietējo valodu pratējs bija mazliet pakurls, tāpēc ar viņu jārunā diezgan skaļi. Gunvaldis to zināja. Bet viņš zināja ari to, ja Hustens vai Daunadzis viņu tagad pamanīs, glābiņa nebūs: sakapās tepat uz vietas, un ne gailis nedziedās, kas to darījis un kāpēc. Te norisa cīņa uz dzīvību vai nāvi.

Daunadzis nokāpa līdz upes krastam un klusēdams piesēja pie alkšņa savu rikšotāju, toties vācietis murkšķēja savā valodā kā tāds ūdenskritums, un mūks viņam paretam kaut ko atbildēja. Izmantojot zirga soļu troksni un sprauslāšanu, Gunvaldis uzmanīgi pietuvojās, jo galvenais tagad bija kaut mazliet sadzirdēt, ko slēpoņas runās.

Piesējuši zirgus, visi trīs panācās uz Gunvalža pusi, kur piekalnīte sausāka. Pirmais kaut ko pajautāja Hustens, bet kalsnais mūks pārāk klusi pārtulkoja, un vispār viņa izruna bija zemgalim visai neparasta un grūti saprotama. Toties Daunadža balss skanēja skaidri kā zvārgulis:

—     Te meitas vasarā nāk peldēties.

Tulks, cik puisietis noprata, Daunadža teikto pasacīja viņu valodā, jo atskanēja paskaļa, aizrautīga sprauslāšana, — vācietis smējās, un vēl diezgan ilgi bija dzirdama labsajūtīga kremšķināšanās — acīm redzot, vācieti uzjautrināja vietas izvēle slepenajai sarunai.

—      Cienījamo soģi, mūsu saruna jāglabā starp mums, kā savus noslēpumus prot glabāt tikai koks un akmens, — bridi nogaidījis, Daunadzis ierunājās.

—      Protams, — sekoja atbilde. — Viss, kas tam dievam mūsu kungam darīs prieku, būs mūsu noslēpums līdz kapa malai, un to zinās vienīgi tas, bez kura ziņas mats nenokrīt no cilvēka galvas. — To sakot, mūks pārmeta krusta zīmi, bet Daunadzis kļuva tāds kā nopietns; labieti laikam samulsināja pēdējie vārdi, ka sarunu vēl viens tomēr zinās. Vai tas būtu mestrs? Vai tiešām viņš savējiem katru matiņu saskaitījis? Nevar būt! Vācietis te kaut ko melš. Bet, drošs paliek drošs, Daunadzis tomēr pavaicāja:

—     Kas vēl bez jums un mestra zinās mūsu sarunu?

—     Dievs, kura saprāts mums neizprotams un žēlastība neizmērojama. — Mūks atkal pārmeta krusta zīmi, un viņa sejā neizmainljās ne vaibsts.

Daunadzim atbilde nebija īsti pa prātam, jo kristīgo dievs viņam vienmēr licies diezgan šaubīgs, un kas var zināt, cik droši tas prot glabāt tam uzticēto noslēpumu. Nav kā viņu Zemesmāte, Velumāte vai Laima — ja tām kaut ko pasaki, vari būt drošs — neviens cits nekad neko neuzzinās.

Tomēr klusībā izperinātais nodoms pieveica šaubas: Tērvetes dižlabietis galu galā var sarunu noliegt, un kas gan no savējiem ticēs kādam tur kristīgo dievam — sak, tas melš aiz viltības . ..

Gunvaldis sasprindzināja dzirdi līdz pēdējam, lai cauri koku galotņu vieglajai šalkoņai nepalaistu garām ne vārda. Tomēr ne visu izdevās saklausīt. Daunadža valoda bija skaidrāka, jo mūka dēļ tam jārunā skaļāk, bet mūka atbildēs diezgan daudz vārdu pagaisa.

—     Zemgalei pēc Viestura nāves nav īstena virsaiša, — Daunadzis sacīja un pēc katra teikuma apklusa, lai otrais ka dīvaina atbalss var nomurmulēt svešajā mēlē. — Viesturs neatstāja no savas dzimtas nevienu pieaugušu vīrieti.

Bet šim puiķelim Namejam laimējas — visus garos gadus pēc jūsu sakāves pie Saules un otrreizējās sakāves uz lielā ezera ledus krievu zemē mūsu Tērvetes novadā neviens lielsiru pulks neiebruka. Jau pirmā kauja būtu parādījusi, ka mums nav virsaiša, un to parādīja jūsu pērnā gada iebrukums — nekur nesastapāt pretošanos, steidzīgi tika lūgts miers un jums atļauts apmesties mūsu pilīs. Zemgalei virsaiša nav. Taču sen tas būtu, ja tādi vīri kā Raktes Skabis un daži citu novadu dižlabieši, kurus ar Viestura un Nameja dzimtu saista radniecības saites, nebūtu visu šo laiku balstījuši Nameju. Taču tautā daudzi nav apmierināti, viņi grib redzēt īstu virsaiti, nobriedušu vīru un varoni, kas spēj izlemt savas zemes likteni.

— Jā, to visu mēs zinām. Bet ko tad Daunadzis grib? — mūks pārtulkoja Hustena sacīto. Ja mūka sejā joprojām nekas neizmainījās, tad to nevarēja teikt par Hustenu — soģis pārstāja pat elst, it kā aizdusa viņu vairs nemocītu, un vai lasīt nolasīja katru vārdu no Daunadža lūpām, lai gan tos nesaprata. Tērvetē pavadītajā laikā Daniels no Hustenas bija iemācījies tikai vienu vārdu — «lab-dēn», un to viņš šad un tad pilī izkliedza, baidīdams bērnus un nebrīvos ļaudis. Vairāk viņš nevēlējās iemācīties, jo, lai cik laba bija dzīve Tērvetes pili, soģis cerēja un zināja: ātrāk vai vēlāk viņu atsauks atpakaļ uz Rīgu, un tur ar brāļiem varēs runāt savā mēlē; īsta vīra pienākums ir mācēt rīkoties ar zobenu, nevis noņemties ar kadu tur

pagānu burkšķēšanu, un ja viņiem tā būtu kāda valoda — gatavā steberēšana, un varbūt vienīgi velns var to īsteni iemācīties, nevis kristīgs cilvēks, tāds kā viņš, Tērvetes pils soģis Daniels no Hustenas.

Daunadzis kaut ko sacīja, bet Gunvaldis nesadzirdēja, jo tieši tobrīd zarā uzlaidās kustīgs dadzītis un, it kā neviena tuvumā nebūtu, jautri notrallināja savu vijīgo dziesmiņu: pik-pik-pikelnik pikelnik-eča! Citreiz Gunvaldis būtu ar patiku aplūkojis raibo putniņu, taču tagad viņš uzmeta tam tik niknu skatienu, ka laikam pat mazais spārnainis to sajuta un kā iztraucēts tūlīt aizlaidās.

—      … palīdzību un atbalstu man, — Gunvaldis atkal sadzirdēja Daunadzi. — Tad Zemgale iegūtu virsaiti, kas rūpētos par zemes labklājību un nodrošinātu arī ordenim un bīskapam desmito tiesu.

—     Ko ordenim šobrīd vajadzētu uzsākt? — vaicāja soģis.

—     Apsolīt atzīt mani par virsaiti un …

—     Un?

— Nepieciešamības gadījumā sniegt atbalstu, ja dažas pilis, piemēram, Rakte, sadomātu nepakļauties.

—     Ko darīt ar Nameju?

—      Nogalināt vai saņemt gūstā, aizvest uz ordeni un turēt kā ķīlnieku, lai piespiestu padoties viņa atbalstītājus…

Gunvaldis vairs negribēja ticēt savām ausīm: vai tiešām tāda odze ieperinājusies viņu pili? Uzglūnēt virsaiša dzīvībai? Vai vēl kas briesmīgāks var būt?

Viņš gribēja vai lēkt augšā, traukties klāt un triekt Daunadža riebīgajā sejā savu kara cirvi, un tikai saprāts atturēja no pārsteidzīgā soļa, jo viņi trīs, bet viņš — tikai viens.

—      Nodoms nav peļams, — mūks tulkoja Hustena atbildi. — Katrs darbs, kas ordenim patīkams, ir patīkams arī dievam … paziņosim jau … un nešaubos par … — viņš runāja tomēr paklusu, un Gunvaldis tikai ar pūlēm saprata atsevišķus teikumus un vārdus. No tiem varēja noskārst, ka soģis jau rīt dosies uz Rīgu pie mestra, lai paziņotu Daunadža vārdus, un ka viņš ir pārliecināts par ordeņa apņēmību atbalstīt jauno virsaiti, ja tas ar savu valdīšanu kalpos kristīgo dievam — vienīgajam, kas var glābt viņu pagānu dvēseles no mūžīgas pazušanas.

Taču kristīgā dieva pieminējums Daunadzī atkal iesēja nemieru, jo viņš uzbilda:

—      Mums ir savi dievi, un no tiem mēs nevēlamies atsacīties. Kļuvis par virsaiti, varu jums solīt desmito tiesu, ko jums jau maksā lībieši, letgaļi un citas tautas, bet piespiest manus ļaudis kristīties nebūtu vēlams — tas radītu tikai niknumu.

—     Tu, Daunadz, vēl esi pagāns, un, lai arī tevī radies slavējams nodoms izdarīt dievam patīkamu darbu, tu vēl nesaproti, cik ķecerīgas tavas runas. Lai dievs tev piedod! Jo viņa žēlastība ir neizmērojama kā tā jūra, pa kuru mēs ieradāmies jūsu zemē. Un tāpēc viņš piedos tev arī tavus maldus. Gan vēlāk sapratīsi, cik liela bijusi tava neticēšana, un, kad tu to sapratīsi, tad kļūsi tikpat uzticams dieva kalps kā visu cienītais un godātais lībju virsaitis Kaupo, kauču arī viņš bija visistākās pagānu dzimtas… Lai mūžīga dzīvošana viņam un viņa ciltij, āmen! — mūks, tulkodams un laikam šo to piebilzdams no sevis, atkal pārkrustījās.

Gunvaldis zināja Kaupo vārdu; neba vectēvs ne vienu reizi vien stāstījis, kā lībju virsaitis pametis pili, savus īsteniekus un savu tautu un pārgājis dzīvot pie vāciešiem. Šis Kaupo esot aizbraucis pa jūru līdz zemei, kur sniegs nesniegot, cik tur mūždien karsts, ciemojies pie kāda tur viņu dieva vietnieka un kļuvis tik liels ordeņa un bīskapa draugs, ka vedis viņu karapulkus pat savos dzimtajos novados un nogalinājis pats savējos, kas nav vēlējušies kristīties un maksāt bīskapam meslus.

Un tagad Daunadzis vēlas iet Kaupo ceļus! Tāpat nodot savējos un sabiedroties ar ordeni! Nogalināt virsaiti, lai tiktu viņa vietā!

Gunvaldim šķita vai neticama noklausītā saruna, un viņš sāpīgi ieknieba sev pāris reižu, lai pārliecinātos, vai tiešām ir nomodā un vai tas viss nav tikai lietuvēnu un burvestu darbs, kuri reizumis dažu labu ievilinājuši nedienā. Taču nē — kniebums sāpēja, un visapkārt smaržoja nerimtīgas dzīvības pilnais biezoknis, kur kaltušo egļu skuju smaržu šobrīd piemāca izplaukušo, pusplaukušo un tikko pavērušos pumpuru reibīgā dvaša, jaucoties kopā ar pērnējo lapu trūdaino garojumu.

Beidzot sazvērnieki piecēlās un devās pie zirgiem, kas jau nemierīgi mīņājās un sprauslāja. Tikai tagad Gunvaldis sāka aptvert, cik pārdroši tuvu pielīdis un ka līdzās uzglūnējusi nāve, jo Daunadzis joku neprastu un abi svešie būtu naskākie piepaligi. Taču ne mūks, kas galvu vienmēr turēja pazemīgi noliektu, ne arī soģis, kas mūžam cīnījās ar elpas trūkumu un tāpēc bija aizņemts ar elšanu, ievelkot pēc iespējas vairāk Zemgales leknā gaisa, — neviens no viņiem nepaskatījās uz šo pusi, un vienīgi Daunadzis aplaida skatienu visapkārt, tomēr nekā aizdomīga nepamanīja — Gunvaldis bija aizrāvies aiz eglītes un resnās priedes gaisa saknēm, un būtu jāuzkāpj viņam gandrīz vai virsū, lai pamanītu pelēkbrūno kamolu. Jaunulis vairs nedzirdēja, ko atvadoties viņi cits citam buldurēja, jo pacelt galvu iedrošinājās tikai tad, kad aizauļojot nodimdēja zirga pakavi, — tur aizjāja Daunadzis. Soģis ar mūku ļāva zirgiem soļot tai pašā lēnajā gaitā, kādā viņi bija izjājuši no pils, un šķita, ka nekas nav pasaulē noticis, — izjājuši nelielu līkumu, mierīgi atgriežas divi jātnieki.

Gunvaldis piecēlās un dziļi, dziļi ievilka elpu — nekad viņš nebija sajutis gaisu tik reibīgu — viņam vajadzēja pieturēties pie priedes, lai nepakristu.

V

Drīz pēc pirmās ganu dienas pie Tērvetes pils jaunajiem, gaišdzeltenīgajiem bajķu vārtiem piejāja kāds neredzēti dīvains vīrs. Tērpies viņš bija garā, cieši sajoztā, pelēkā uzsvārcī un pavisam jocīgās koka vīzēs. Taču vēl neparastāka bija viņa izturēšanās. Gausi piejājis pie vārtiem, svešinieks lēnām nolaidās no pavārgušā zirģeļa un tad nokrita kā nopļauts ar seju pret zemi, paliekot tā ilgi guļam, it kā būtu miris.

Sardzinieki, šķēpus pret zemi atspieduši, ieziņkāroti vēroja, kas te vēl notiks par māžībām, un, kad sirmais vīrs atspieda pieri tieši ceļa smiltī, tie izbrinā saskatījās un raustīja neizpratnē plecus — kaut ko tādu viņi nebija pieredzējuši.

Beidzot svešinieks piecēlās un mirdzošām, miklām acīm ilgi raudzījās pils tornī, kas slējās mazliet tālāk tieši pretī un bija kā noslēgums ceļam, kurš veda cauri priekšpils garenajam, abpus ēku ieskautajam pagalmam; tālāk vairs nebija kurp iet, bet ceļinieks laikam arī nevēlējās nekur tālāk iet.

— Hei, klejoni, ko ērminies? — pirmais nenocietās sar-

dzinieks Mikus, sevī gan necerēdams izdzirdēt saprotamu atbildi. — Tu dzirdi? Ko stāvi un skaties?

Taču, kā par brīnumu, satvēris zirga pavadu un panācis pāris soju tuvāk, svešais atbildēja skaidrā un saprotamā zemgaju mēlē:

—       Ko skatos? Sava ceļa galu! Jā, jā, puis. Skatos sava ceja galu, jo tik tiešām es savā dzīvē gan vairāk negribētu ne soli tālāk spert.

—       Čabarains tu izskaties, vēl čabaraināk runā. Kā ļaužu? No kurienes jādams?

—        Tērvetnieks! Bet nāku no zemes, kur mūžam vasara, kur cilvēki nepazīst sniegu un koki zajo, it kā allaž būtu pavasaris.

—        Nu gan mels! Kā tad tu tur, tērvetnieks būdams, varēji braukt ar ragavām?! — viens no sardzes vīriem smieklos iespurcās, šķietot atradis īsto jautājumu, lai pieķertu atjājēju melos.

—       Kāpēc man jābrauc ar ragavām, ja ratiem ir tik lieli riteņi kā vīra augums?

—     Tik tiešām esmu dzirdējis esam zemes bez ziemas un sniega, — Mikus nopietni sacīja, — bet neesmu gan saticis vīru, kas tur būtu bijis un runātu kā mūsējais. No valodas spriežot, tu esi zemgalis, lai gan tērpies gandrīz kā padzīts Rīgas bīskapa svētulis. Taču tie, lai cik ilgi laužas mūsmēlē, nemāk pasacīt mūsu vijīgo «ie». Viņi saka «ēt, skrēt, dzēdāt» .. . Bet tu — «sniegs» un nevis «snēks».

—     Divdesmit piecas gadskārtas vispirms sabiju te un vēl daudzāk svešumā. Saki, jaunekli: vai tu mani neaizvestu pie dižā Zemgales virsaiša Viestura pēcnieka Nameja? Svešs man viņš, un viņa vārdu uzdzirdu tikai tad, kad tuvojos zemgaļu novadiem. Aizved mani pie viņa.

Namejs lika svešiniekam uzgaidīt, vispirms uzaicinādams ierasties labiešus. Viņš pat gribēja vispār atlikt satikšanos un padot ziņu Skabim, jo pēc Gunvalža atklājuma kļuva vēl piesardzīgāks. Bet tad nolēma nevilcināties, gan ieaicinādams istabā arī Miku un Gunvaldi.

Nepazīstamais ienāca ar gaišu smaidu, ilgi vērās katra sejā un tad, par pārsteigumu visiem, nosauca dažu gados vecāko labiešu vārdus, norādot uz tiem ar roku. Kā viņš tos pazina?

—     Vispirms tomēr pasaki savu vārdu, — Namejs ierunājās. — Vai esi nācis pie mums ar labu vai ļaunu sirdī.

—     Kas gan dzimtajā klēpī atgriežas ar ļaunumu sirdī. Pat vilks tad atmaigst.

—     Tu gribi sacīt, ka esi šejienietis?

—     Jā! Jo ne tikai dzimis, bet arī uzaudzis esmu te. Vai tad jūs, veči, Tērvetes Mudri neatceraties?!

Istabas krēsla kļuva it kā gaišāka. Svešā vārdi noplaiksnīja līdzīgi zibeņa spērienam no bezlietus debesīm; sen Tērvetes Mudri uzskatīja par zudušu, un jaunākie pat nezināja tāda vārda, cik ļoti tas bija piemirsts.

Atcerējās tikai veči, jo noticis tas bija vēl Viestura laikā. Toreiz Rīgā bija ieradies pāvesta legāts Modēņas Viļums un, kā stāstīja, ar sašutumu uzzinājis par zemi, kas atrodoties viņpus Daugavas, bet neesot vēl pievērsta kristīgajai ticībai. Ar krietnīgām dāvanām un sirsnīgiem aicinājumiem iespaidots, zemes virsaitis Viesturs beidzot uzklausījis Modēnas Viļuma lūgumu ierasties Rīgā uz sarunām, un Viestura pavadoņu skaitā toreiz jājis arī kāds stalts jauneklis Mudris. Būdams godājamas kārtas un turīgas labiešu dzimtas vecākais dēls, viņš piedalījies virsaiša sarunās ar pāvesta sūtni, kas velti mēģinājis pierunāt Viesturu atteikties no tēvutēvu ticības un pievērsties kristietībai, ļaujot kristīt arī savus pavalstniekus. Virsaitis palicis nelokāms. Un vienīgais, ko viņš atļāvis, — uzturēties Zemgalē vienam bīskapa sludinātājam.

— Lai redz šis jūsu vīrs un jums apskaidro, cik strikta mūsu senču ticība un cik laba tā mums. Nestrīdos, Modēnas Viļum, varbūt jūsu dievs jums tiešām piepalīdzīgāks, bet mums labi mūsu pašu dievi. Un, lai jūsu sludinātājs varētu netraucēti ceļot pa mūsu novadiem un redzēt visu un dzirdēt visu un lai viņu nepiemeklētu mūsu vīru dusmība, tad par uzticamu pavadoni ieceļu, lūk, šo mana novada karavīru Mudri.

Tā, klausīdams valdnieka pavēlei, jauneklis kļuva par kristīgo priestera Johana līdzgājēju.

Tas bija gudrs vīrs un savā ticībā skaidrs un godīgs, kas dažkārt asi nosodīja ordeņa laupīgo rīcību. Un, lai gan viņš attaisnoja uguns un zobena lietošanu pret neticīgajiem, tomēr karsti iestājās par tiem, kas nožēloja savus maldu ceļus un pievērsās kristietībai. Viņa lielā paļāvība uz dievu un cēlie vārdi par atpestīšanu, šaustīgās runas par elli un augšāmcelšanos iesēja nenobriedušajā jauneklī šaubu sēklas, kam uzdīgt palīdzēja priestera Johana vīrišķīgā drosme un prāta asums. Zemgaļu jauneklis pieķērās viņam, aizrautīgi klausoties nebeidzamos stāstus, it īpaši par joanītu un templiešu ordeņiem, kur uzticamie dieva kalpi dzīvojot šķīstu dzīvi, ticot tikai tam, ko māca baznīca, un karsti to aizstāvot, palīdzot vājiem un cīnoties pret neticīgajiem elku pielūdzējiem, kam mūžam neiekļūt paradīzē. Tā bija jauna un tāpēc jo vilinošāka mācība, un vai kāds brīnums, ja tā aizrāva nepiedzīvojušāku taisnprāti jūsmā līdzi un iededza viņā jaunas pārliecības gaišumu. Ja kristīgo dievs sacījis, ka jātic pilnīgi un līdz galam, lai iemantotu dievišķo atklāsmi, tad kāpēc gan necensties ticēt, atvairot visu, kas varētu šajā ticībā kavēt? Jo viss cits var būt vienīgi velna kārdinājums…

Kad mestrs Volkvins dažus gadus vēlāk iebruka Zemgalē, Johans, savlaicīgi brīdināts, devās uz Rīgu un viņam līdzi — Mudris. Jaunais labietis gan sākumis svārstījās starp jauno ticību un savu tēvzemi, bet veiklais mūks jaunekli aizvilināja sev līdzi uz Brēmeni, tālāk uz Modēnu, Veronu, Romu, pat līdz tālajai Monforas pilij Sīrijā, kur viņš pretstatā Johana kādreizējiem stāstiem par templiešu un citu ordeņu bruņinieku šķīsto, Kristum veltīto dzīvi pats savām acīm ieraudzīja nekrietnu izlaidību un briesmīgu ļaundarību, un augstmestrs Gerhards no Mālbergas, pāvesta atcelts no amata, noviltoja pat zīmogu, lai tikai izkrāptu vairāk pasaulīgo labumu.

Sīkulīgi un ķildīgi bija ne vien atsevišķi cilvēki, bet pat veseli ordeņi un, lai gan vārdos tie nesa pagāniem ticību, darbos plēsās savā starpā gadu desmitiem ilgi. Tā vēl toreiz, kad Mudris nokļuva Sīrijā, tur Tempļa ordeņa bruņinieki turēja ļaunu prātu uz teitoņiem par to, ka tie drīkst nēsāt tādu pašu apmetni kā viņi — baltu ar melnu krustu, un tikai tāpēc vien dažs labs tika nodurts.

Sākumā jauno zemgali pārsteidza svešās zemes: lielās akmeņu pilsētas un velvainās baznīcas, iedvesa bijību klosteru svētsvinīgā, ārēji tik rimtā dzīve un radīja jūsmu ordeņa kareivīgā ikdiena un parašas. Ar kādu vērību un aizrautību viņš sekoja sava priestera Johana izrīcībai, kad ordenī uzņēma jaunus bruņiniekus: pēc tam kad jaunuzņemamais bija pierādījis savu vācu izcelsmi un dižciltību, ordeņa priekšnieks sacīja: «Mēs apsolām jums ūdeni un maizi un ne vairāk, pie tam mazumu apģērba jūsu mūžam. Ja būs labāk, tad jums arī būs. Vairāk mēs jums neesam parādā.» Tad priesteris Johans aplika jaunajam bruņiniekam balto apmetni ar krustu, sacīdams: «Šo ģērbu un krustu dodam mēs jums un, ja jūs darīsiet, ko esat solījušies, tad apsolām jums mūžīgu dzīvošanu.» Pēc tam cits bruņinieks paņēma jaunā kailo zobenu, divreiz uzsita uz vairoga un sacīja: «Labāk bruņinieks nekā kalps!» — bet trešo sitienu deva jaunuzņemtajam pa muguru, uzsaucot: «To paciet un nevienu vairāk.»

Klosteru vientulīgajās cellēs Mudris apguva daudzas valodas, iemācījās lasīt un rakstīt, un viņa priekšā sāka atdzīvoties biezie pergamenta ruļļi, paužot slavu visas pasaules radītājam un stāstot par viņa brīnumdarbiem. Viņš piekrita un ticēja jaunajai mācībai, kas sludināja mūžīgu dzīvošanu tiem, kas tai uzticīgi, bet nebeidzamas ciešanas tiem, kas pielūdz pagānu dievus,

Tikai vienu gan Tērvetes Mudris nekad īsti nevarēja saprast, un tas viņā gruzda kā kvēlojoša ogle saujā. Kad viņš šo domu reiz uzticēja Johanam, priesteris bargi apsauca:

«Un taču tevī vēl rasta vietiņa velnam!»

Šī doma bija — vai tad cilvēki vainīgi, ja viņi nezināja par īstā dieva esamību? Vai viņš, Mudris, vainīgs, ja dzimis zemē, kur kristīgo dievs nav zināms? Un visi pārējie, kam viņš sludināja jauno priecas mācību? Ja tūliņ netic un nepakļaujas, kāpēc tik nežēlīgi nogalināt, netaupot pat sievietes un bērnus? Tas esot dievam patīkams darbs — iznīcināt odžu dzimumu, — viņam atbildēja un katras šaubas centās nomākt ar gavēni un klostera sodiem.

Taču šaubu dzirksts kvēloja un ne vien nedzisa, bet, tieši otrādi, — iekvēlojās aizvien gaišāk, un, jo vairāk viņš redzēja plūstam asinis, jo vairāk sāka vērtēt un prasīt: «Vai tas ir to vērts? Ko dos brīnum jaukā dzīve paradīzē, ja cilvēka dzīvi šajā pasaulē pārvērš par elli? Ko vērta ir nezināmā rītdiena, ja jāzaudē šodiena?»

Viņš nevarēja kā viņa skolotājs Johans iesaukties: «Sie hetten leides vil getan an der reinen christenheit…» — un nonāvēt bez vajadzības un izšķirības pagānus; tam aizvien biežāk radās vaicājums: «Jā, ko tad viņi nodarījuši tik daudz Jauna šķīstajai Kristus mācībai?»

Mudris bija ar mātes pienu iesūcis skaidru un saprotamu rīcību: nežēlo ienaidnieku, kas tev uzbrūk un kam tu uzbrūc, bet neliec tam velti mocīties. Un pietika viņam reiz pabūt kādā raganu prāvā Florencē, kur pajaunu sievieti, apvainotu pestelībā, diennaktīm spīdzināja starp dzīvību un nāvi, lai beidzot sadruptu drusku druskās ticība kristīgo dievam.

Nometis mūka svārku, Mudris klejoja kopā ar tirgotājiem no zemes uz zemi, nesot sevī aizvien neatvairāmākas ilgas atgriezties dzimtenē, un tikai kauns par savu jaunības lētticību bija liedzis doties šurp. Taču, sajutis dzīves gājumu ievirzāmies beigu daļā, viņš devās tālajā ceļā, lai vismaz nomirtu dzimtajā novadā.

Garš un ilgs bija Mudra stāstījums, un visi klausījās, šūpoja izbrīnā galvas, bet neticēt nebija iemesla: tik tiešām šis vīrs savā mūžā kaut ko pieredzējis, ja viņš ir Mudris. Un viņš bija Mudris — to apliecināja visi sirmie labieši, kas nu atcerējās toreizējos laikus.

VI

Gunvaldim Zāļu diena sākās ar tikdaudz rūpēm un iešanām, ka viņš tiešām nezināja, ko vispirms padarīt un ko vēlāk. Izšķirties palīdzēja Mikus, aicinot atvest bērza meijas un ozolzarus, un ne jau tikai pāris, bet lai visa virsaiša istaba un ari ārs pie sliekšņa būtu kā zaļoksnējs jaunaudzis mežs, kas, tik saldeni vizdams, smaržos vēl dažu labu dienu. Mikus, Nameja karadraudzes labākais šķēpmetis, kas pa piecdesmit soļiem trāpīja skrejošu briedi, vīrs ar lāča augumu un spēku, aizvien biežāk ņēma līdzi savās gaitās Gunvaldi. Viņam iepatikās sprigacis zēns. Un Nārvaiša mazdēlam savukārt iepatikās raksturā lēnīgais un labsirdīgais Mikus.

Šoreiz ceļš nebija tāls, taču savu vērša māvienu aizjāt vajadzēja, jo tā jau izsenis pieņemts pašā pils priekšā kokus nelauzt un nepostīt. Pie vārtiem trāpījās Zigne un Naula, un pirmā, jājējus pamanījusi, acīm dzirkstot, kaitavīgi noskandēja:

Es jums saku, jauni puiši, Pušķojieti klētes jumtu, Tad dieviņis jūs pušķos Ar miežiem, rudzlšiem.

—     Ir gan tam Radavietim meitiets. — Gabaliņu pajājis, Mikus šūpoja galvu, kā nule atģidis meičas pirmītējo dziedājumu. — Gatavā uguns.

Gunvaldis neatbildēja. Viņš pēkšņi atcerējās pērno Zāļu vakaru un vasaras saulgriežu dienas, kad tik gaviļaini skanēja līgošana, mirdzīgi dega gunis un viņš kopā ar vectēvu sabija līdz rītam pils-sētas jautrīgajā burzumā. Kur tagad klimst vecvīrs? Vai vēl dzīvs? …

—     Tas Daunadzis viens īsts badokšņa, — Mikus atkal ierunājās, jo viņš bija no tiem puišiem, kam bez pļāpāšanas neiztikt; kaut vai pababulēt par šo un to un it neko, ja tikai nav jāklusē. — Redz, kur dreļļi aiziet vēl pļavu gāzt. .. Zāļu dienā … Aizpēra šis neuzslēja nevienu darvenīcu, noskauda … Un dēls tāds pats — āzainis kas āzainis, tik vien kur strīdu meklēt, cita darba nav. — Mikus palūkojās klusējošajā Gunvaldi, jo runāt vien būtu tomēr tā kā par maz, vajadzīgs arī uzklausītājs. Bet otrs jātnieks bija pavisam sadrūmis, tāds pat suņa rējienu nedzirdētu, kur nu Mikus pļāpāšanu. — Dzi, ko tu tāds apvilcies? — Mikus nenocietās nepiebikstījis. — Nešļavu, vai, ieraudzīji?

—     Nē, bet vectēva žēl…

—     Jā … — Arī Mikus vaigs apmācās. — Kas zina, kur šodien dižais Nārvaitis. Un tie pārējie. Dažs labs varbūt šoruden atnāks veļu raudzībās. Neba vērmele tik rūgta

kā nebrīve, neba neslava tā saliec kā drelliba vislielāko spēkoni.

—            Vai tavi īstenieki visi veļos? — Gunvaldis apjautājās.

—      1 neatceros viņus. Tautas mani izaudzināja.

—     Tad jau tev labāk, nav ko atcerēties.

—            Laikam jau. Lai gan reizumis sametas skumji ap sirdi, tā vien skaties, lai asaras neieslīd acīs, kad uzdzirdu «Maziņš biju, neredzēju …».

—            Skumja dziesma. Taču citas tik aizkustinošas neesmu dzirdējis …

—            Jāsim veicīgāk, — kā gribēdams atkratīties no drūmajām domām, Mikus pamudināja bēro.

—     Te reiz ar vectēvu jādams nokritu …

—            Tpu, nepiemini ļaunu! — Ceļabiedrs pameta bailīgu skatienu pār plecu. — Piesauksi vēl mošķus.

—     Vai tu kādreiz esi viņus redzējis?

—     Ko? — Mikus nesaprata.

—     Mošķus! Teiksim, sumpurni.

—            Ak tu bemburi! — otrs jātnieks, ne pa jokam iztrūcies, iesaucās. — Kaut tu apklustu! Vēl piesauksi nelaimi. — Lai gan apveltīts ar lielu spēku, Mikus bija sevišķi bailīgs no pekles gariem, jo pret tiem, kā viņš pats sacīja, vīra prāts un stiprums nelīdzēja. Vai mazums dzirdēts dažu labu novada spēcinieku nozintētu.

—             Nav ko bīties, — Gunvaldis, savu dūkanbēro pamudinot, sacīja, — abiem zirgiem iemetu astē dadzi. Nešķīstenis skriedams uzdursies.

—            Vī, to gan prātīgi izdarīji, — otrs jātnieks kļuva možāks un sāka atkal melst par šo un to.

Drīz viņi iejāja bērzu jaunaudzē. Tur Mikus, nošļūcis no zirga zemē, tūliņ atmetās šļaupeniski zālītē.

—            Klau, Gunvald, kādu jaužu tie nešķīsteņi bija, kas jūs sagūstīja?

—            Nezinu. — Puisis izvilka aiz jostas aizbāzto cirvīti un palika stāvam. — Ko tu? Kāpēc prašņā?

—            Ek, pasirot uz to pusi derētu! Varbūt tavu vectēvu vēl dzīvajos atrastu. Bet es nozagtu sev līgavu. — Mikus, zālē atgāzies un rokas aiz pakauša salicis, sapņaini raudzījās debesīs. — Tā pamatīgi izsiroties derētu! …

—             Jā, nebūtu jau peļami, — Gunvaldis piekrita. — Tomēr vispirms tas nolādētais vācietis ar visiem viņa krustiem jāpatriec. īsts izdzimums.

—     Pareizi gan. Es to dižvēderi ne acu galā nevaru ciest.

—     Pilns viltus un nekrietnības tas Hustens. Un mūks nav ne par kripatu labāks. Atvedis tagad sev līdzi nezin no kurienes to puišeli, redzēji viņu, vai ne?

Mikus atbildei piekrītoši pamāja ar galvu, bet Gunvaldis turpināja stāstīt:

—     Pasācis apmācīt mūsu mēlē. Aizvakar mūks pasauca dažus mūsējos un ņēmās iestāstīt: rau, bērni, uzņemiet manējo savā pulciņā, iemāciet savu valodu, pastāstīs Konradiņš jums par tālām zemēm, jo viņa ceļš no pašas . .. ek, aizmirsu, kā to vietu sauc, vārdu sakot, kaut kur no turienes, kur viss odžu dzimums mitinās.

—     Un jūs? Mācījāt tam Kunradiņam mūsu valodu?

—      Mācījām! Kā šim nemācīt. — Bet nu varēja redzēt puisi tik tikko aizturam smieklus. — Pieved Zigne pie koka, rāda ar pirkstu un saka: «Grruk!» — bet Kunradiņš atkārto: «Grruk.» Paņem mūsējā zemes sauju un saka «žļižļi», un šis mocās, mēli pamežģīdams, pakaļ, nekādi nevar izsvipšināt. Tā mēs viņam iemācījām labu tiesu vārdu, bet paši aiz smiekliem vai beidzāmies nost.

Arī Mikus laikam vairs neko nedzirdēja, jo smējās tik sirsnīgi, ka ne elpu ievilkt, brīdi pa brīdim izgrūžot tikai tādu kā «beidz! beidz!» un atgaiņājoties ar roku, bet sejā kļuva tīri zilgans.

—     Ak jūs bemburi! — beidzot viņš atguva elpu un varēja arī pats kaut ko izsacīt. — Esat gan rakari! Izdomādams neizdomāsi tādu irgumu! Tas tik būtu joks, ja viņš, teiksim, pienāk pie manis un sāk: «Kas tas par kuplu grruk? Cik vareni jūsu žļižļī aug mieži!» Ha, ha, ha! — un Mikus no smiekliem atkal apkrita uz mutes.

Taču jautrība jautrībai, tāpēc drīz vēzienīgos cirtienos sāka vizēt cirvji, un viņi, meiju un ozola zaru nastas sasējuši, uzmeta tās zirgiem mugurā un soļoja mājup. Mikus no ceļmalā norauta zaļa rudzu stiebra bija uztaisījis birbini un tagad izvilināja no mazās stabulītes jautrus triļļus, tikai brīdi pa brīdim izmezdams kādu piezīmi. Debess zilgoja dzidrdzidra, bez neviena mākonīša, ļaujot saulei dāsni liet dzīvinošo siltumu, un pat šeit, zem milzīgajiem ozoliem, kuru zari blīvi pletās pār zirgu taku, izlauzās spilgti saules zaķīši, izraibinot zemi košā rakstā.

—      Tādu Zāļu dienu sen neatceros, — Mikus izmeta, būdams līksms gan par izjokoto vācietēnu, gan par skaisto laiku.

—            Parasti jau tā aizlīst, — piekrita Gunvaldis. — Aizaizpērn, atceros, nevarēja vai darvas mucu uzsliet. Gāza kā no kubliņa. Visu līgošanu sadzina zem jumta.

—            Zāļu diena nav istabai domāta. Tur jau neatrast neviena papardes zieda, ha, ha!

—            Bet mežā tu esi atradis? — Gunvaldis nenocietās, tieši neuzprasīj is.

—            Nevaru saprast. Laikam jau ne. Citreiz ej, ej, ieraugi papardē liesmiņu, pieej tuvāk, paņem rokā — tikai spulgonītis met savu kūkumiņu.

—            Kur gan tas ņem savu gaismu? Un būtu vēl silts kā oglīte! Bet nē — salts, un salta arī pati spozmīte.

—            Papardes zieds tieši tāpat spīdot, bet esot svelīgs. Jērumu Jauzgis man lielījās, ka reiz tādu atradis. Zieds bijis karsts kā uguns, vēl tagad viņam plaukstā rēta no izdedzinājuma.

—      Ko tad viņš tik karsti kampj?!

—            Kā nekampsi, Jauzgis tonakt nozadzis līgavu, vedis mājup.

—            Ā, tā jau cita darīšana, — Gunvaldis kā vecs vīrs secināja.

—            Kāda tur cita! — Mikus pasmīnēja. — Papardes zieds jau tikai diviem kopā jāmeklējot. Viens vari ložņāt, līks palikdams. Laikam tāpēc man nepaveicies …

Triju ceļu sateces vietā, ozola paēnā, viņi ieraudzīja sēžam vīru pulciņu.

Mikus apturēja zirgu, jo kā nu tā aizjāsi garām neparunā j ies.

—     Kā ļaužu?

—            Brīvi ļaudis. Dalbenieki, — tas, kurš sēdēja, muguru pret stumbru atspiedis, atbildēja.

—     Kurp iedami?

—     Uz pili.

—     Pie virsaiša?

—     Kur mums tik augstu! Labietis jāsatiek.

—            Ak tā? — Mikus novilka un tad pievērsās Gunvaldim: — Nāc brīdi pasēst, — un pats tūliņ atlaidās blakus zālītē. — Mēs abi no Nameja karadraudzes, — viņš svešajiem paskaidroja, — mums varat uzticēties.

—            Kas tur ko uzticēties vai neuzticēties, — turpināja tas pats pirmītējais, jo pārējie klusēja gluži kā mēmi, — Dzīves tik un tā nav. Šķin mūs kā kaza alksni.

Gunvaldis ieskatījās vērīgāk vīru sejās: tās bija iekritušas, pelēkas, un arī drēbes, dažu labu gadskārtu valkātas, jau sen prasījās jaunas, taču, acīm redzot, rocība neatļāva tās aizmest.

—     Kur tu tik skābalains! — Mikus pārmeta.

—     Būtu manā ādā, tādu pašu valodu runātu.

—      Viņam, karavīr, pats vārds jau tāds — Skarbulis, — beidzot pavēra muti arī kāds cits, kas sēdēja sapīkulim blakus. — Viņi no laika gala visi saucas par Skarbuļiem, bet lai katram dievs dod tādus kaimiņus kā viņus. Taisnīgi cilvēki. Un neba mēs te nāktu, ja šis pats Skarbuļu Andulis neaicinātu līdzi. Ejam, viņš saka, un izzinām visu, savējie vien ir un vai nu tiešām raus ādu pāri acīm.

—     Kas tad ir šis rāvējs?

—     Taču Daunadzis! — nenocietās arī pārējie un, atraduši klausītājus, ņēmās cits ar citu pamīšus sūroties. Viņi jau esot gandrīz visu pagastu labietim nodevuši, pietrūkstot daži pūri miežu un no katrām mājām pa vaska ritulim. Cerējuši, ka to mazumiņu atlaidīs, jo mestra sirenieki strikti papostījuši visu nostūri, pērn arī slābenāk paaudzis, bet, kas to dos, — Daunadzis atsūtījis ziņu: ja trešajā dienā viss nebūs nolikts pie viņa kājām, tad no katras mājas pa dēlam un meitai būs trīs gadi jāiet pie viņa vergos.

—     Tā taču nevar! — Skarbulis bija no tiesas satraucies. — Vai gan Daunadzim nevajadzēja mūs paglābt no ordeņa postoņām, bet, ja viņš to nav varējis, vai tāpēc neatlaist pagasta daļu? Kur te taisnība!? Tā jau mūs samals kā dzirnu ritenī — no vienas puses svešie, bet no otras — savējie, nepietaupīdami pat to mazumu, ko mums izdevās paglābt. Vai tīšu prātu ņems un nabagus samīs kājām?

Mikus plaukšķināja ar plaukstu pa zemi; tā bija zīme, ka puisim nav ko sacīt. Jo tiešām — taču laikam šiem cilvēkiem nav ko dot, par to liecināja pelēkās sejas un apskretušās, ielāpainās bikses un krekli. Tomēr, ja nedos pagastu, no kā labietis dzīvos un uzturēs savu karadraudzi, no kā dzīvos virsaitis un līdz ar to arī viņš — Mikus?

—     Ir jau tas Daunadzis liels rima, tiesa kas tiesa. Bet vai tad nesarunāsiet — viņa paša ļaudis vien esat. Gan atlaidīs uz citgadu, — Mikus mierināja.

—     Tā jau arī mēs prātojam, jo nevar ļauties sevi kā smieklam iedzīt vai pliku zemē. Vai nu tīri tā būs, ka ņems un putinās mūs, saimniekus, ārā un liks stāties nebrīvo kārtā.

Mikus piecēlās un pazobojās:

—            No izskata jūs neesat vis saimnieki, bet tikai tādas apvēlušās dadža pogaļas. Cinkstoņi! Notrāpījuši īsto dienu, kad nākt.

—            Kas tev nekaiš drasēt virsaiša maizē! — tas, kuru sauca par Skarbuli, pasmīknēja. — Meiju dūrēji!

—            Tu — klusāk! — Mikus piedraudēja un paņēma zirgu aiz pavadas. — Neprot ne pagastu dot, ne atlikšanu dabūt, bet viņš te vīrus irgās, bemburis tāds. Ko jūs bez mums iesāktu?

—     Un jūs bez mums?

—     Būtu labāk saulgriežus nosvinējuši.

—     Vai mēs nesvinētu, ja būtu ar ko. Tāpēc jau nākam.

Mikus vairs neklausījās, un abi draugi devās uz pili.

Mazliet nopakaļus sekoja dalbenieki.

Ienākuši pilī, Mikus un Gunvaldis vēl nebija lāgā paguvuši zirgus pie slitas piesiet, kad sacēlās īsta jezga, — brēkdami uz visām pusēm spurdza bērni, kurus tvarstīja mūks, līdz kā apdullusi muša ietriecās tieši Mikum krūtīs.

—            Uja, ūja, bemburis tāds! — puisis tikai ierūcās, satverot iekaisušo ticības kalpu aiz krūtežas.

—            A, tu ar! — mūks šķita no tiesas noskaities un, it kā Mikus tvēriena nejutis, sliecās uz Gunvalža pusi. — A, tu ar!

—            Ko tu arī? — Mikus ņēma viņu krietni sapurināt, jo pirmītējā tikšanās puisi bija saīgņojusi. Pa šo laiku pieskrēja pasīkais vācietēns, bet pārējie pils bērni, Mikus aizsardzību sajuzdami, apstājās puslokā visapkārt.

—            Tu ēmāc slikt vārd?! — Mūks ar pirkstu parādīja uz Gunvaldi, bet, vainīgo īsti nezinādams, pavērsa pēc kārtas savu izstiepto rādītāja pirkstu pret citiem: — Tu ēmāc slikt vārd?! — un tā iebakstīja krūtīs vai visiem pēc kārtas. Taču apvainotie stāvēja kā ūdeni mutē ieņēmuši un skatījās nevainīgām acīm.

—            Kādus vārdus iemācīja? — Mikus, sākdams ko jaust, pārtrauca mūka veltīgo prašņāšanu, un uztrauktais pātarotājs, cerēdams puisī rast atbalstu, ņēmās stāstīt.

—            Viņ māc manam Konradius slikt vārd! Un visād blēn darīt. Kok sauc grruk un zem — žļižļi un vēl ko. Tā jau viņ nekad nelauzīs jūs mēl.

—            Un nav jau arī šim, bimbāļam, jāielaužas, — Mikus atteica, un varēja redzēt, ka viņš tūliņ vairs nevaldīs smieklu lēkmi.

—     Kā nav? Kā tad jūs ar vāc sapratis?

—      Gan jau sapratīsimies. Ir mūsu vidū svešu mēļu zinātāji. Lai gan vispārēm — kas te ko saprasties: krauj pa skaustu, un saprašana rokā. — Un lācīgais spēkonis vairs nenoturējās. Piesarcis kā vēzis, viņš vēl gan noprasīja: — Kā tu teici? Grruk, grruk? Zļižļi? — un laida vaļā savu lielo smieklu. Mūks piesardzīgi atkāpās, bet vācietēns izbīlī piespiedās mūkam vēl tuvāk; tādus smieklus viņš dzirdēja savā mūžā pirmo reizi.

Mūks brīdi pastāvēja, kaut ko noburkšķēja, pakratot zēniem ar dūri, un, niknuma pilns vezdams vācietēnu pie rokas, soļoja pāri pils pagalmam uz savu istabu; tur bija iznācis un durvīs iestājies izblīdušais Tērvetes pils soģis Daniels no Hustenas,

Taču ne Mikum vai kādam citam nebija ne laika, ne patikas strīdu turpināt, un vācieši palika vieni, savā starpā kaut ko uztraukti purpinot.

Izpušķojis ar meijām valdnieka istabu, Gunvaldis iznāca ārā. Soģi un viņa pakalpiņus vairs neredzēja, laikam salīduši istabā. Toties bija dzirdams troksnis pie Daunadža namdurvīm. Vai tur būtu vainojami pirmītējie atnācēji?

Jā! Durvis atsprāga, un pagalmā mešus izmetās svešie vīri. Viņi teciņus, gandrīz vai neatskatīdamies, metās uz pils vārtu pusi. Neredzēja vienīgi to, kuru sauca par Skarbuli.

Bet arī tas drīz parādījās — asiņainu seju, un divi Daunadža karakalpi turpināja belzt plakaniski ar zobeniem pa sasistā muguru. Skarbulis streipuļoja pakaļ savējiem.

Daunadzis, nostājies uz sliekšņa, sauca:

—     Tas tev par mācību. Lai tu zinātu, ka pagasts ir pagasts un nekādas atlaides nebūs. Viņš te vēl muti palaidīs un draudēs!

Gunvaldis Daunadzi ienīda, viņš notrīsēja pie visas miesas, bet kaut ko uzsākt pret dižlabieti neiedrošinājās. Un vienīgais, ko puisis sajuta, — ka viņš pats savu novadnieku var ienīst tikpat dziļi, kā nīst svešiniekus. Un viņš arī saprata, ka ne visi dzīvo pārtikušu dzīvi un ne tikai brīve un nebrīvība sadala ļaudis, bet arī bagātība un nabadzība tos sašķiro kārtās.

Jā, šogad Zāļu dienai tomēr nebija tās līksmes, kas senāk. Vismaz Gunvaldim tā šķita, Un vainīgi pie visa — svešzemnieki. Tie aizveda viņa vectēvu, tie ieperinājās pili, tie arī Daunadzi mudīja uz nodevību, un viņu dēļ Daunadzis sit savējos un atņem rocību, tie …

— Ko tu stāvi tik šķērms?! — Mikus izlīgoja un neļāva vairs puisim palikt vienam. — Vai darāmā aptrūcies, vai? Ņems vēl tevi un aizlīgos.

Un Gunvaldis padevās Mikus rosmei. Eh, galu galā taču nevar tā nolaisties! Rau, cik citi tērvetnieki jestri rosās, piepalīgu vajag gan še, gan tur.

Noies saule, uzlēks saule, līgo,

Tad būs pati saules diena, līgo, līgo…

Tuvojoties pievakarei un pēdējo mājas soli piekopjot, tīri jo tīri izslaucītajā un ziediem, saplūktu zāli un ozollapām izkaisītajā pils pagalmā sanesa galdus ar ēdieniem un grūti valdāmās alus mučeles iecēla žārklī. Meiju un ziedu segā grima ari visas ēku sienas, jumti un vaļņi, izņemot vāciešu aizņemto namu un durvju priekšu. Augšā tornī rosījās vīri ap lielo darvenīcu, stingri nostīpojot un piedzenot katru spraudziņu ar smaržīgu no celmiem plēstu sveķmalku un sarīkojot garo kārti un atsaites.

Pats Zāļu vakars atnāca silts un bezvējains, un ļaužu valodas raisījās aizvien skaļāk, neba dažs labs jau ieņēmis pamatīgāku miestiņa krūku, kad pirmīt nesot viena no muciņām izspēra tapu, un ne tik viegli trakuli alu varēja savaldīt. Tā beidzot Tērvetes pilī līdz ar pakrēslu iestājās brīdis, kad, kas vien darāms, padarīts, un ļaudis, vēl steigā satraukti, piekārtoja sevi un savējos, gan vainadziņus pavirzot vai saktu pārspraužot, un gaidīja iznākam virsaiti ar labiešiem.

Vasaras saulgrieži bija klāt!

VII

Pēc ražena lietus iestājās reti silts laiks, un zeme, dzīvības pārpilna, zaļoja un ziedēja, un viss gaiss tvanoja, reibīgas smaržas pietvīcis. Bija pats īstais siena laiks, un vīri rasotajos rītos, izkaptīm siņācot, guldīja sulīgo zāli biezos vālos, tikmēr meitas atkal tos izkliedēja un, rasai piežūstot, izjauca arī vakarvakarā saliktās gubiņas. Un, vai no tveices vai siena smaržas noreibuši, daža laba meitene

ziedēja kā magone, un vissavaldīgākie puiši juta sevi tādu nemieru, ka pat īsajās naktīs pēc smaga darba nevarēja aizvērt plakstus, un skanēja joki, dziesmas un ķircināšanās.

Pati pils šajās dienās dzīvoja klusu un neviena netraucētu dzīvi. Ļaudis pārgulēja turpat tālajās pļavās un mežmalās kopā ar pieguļniekiem, pilī varēja sastapt tikai bajārus un dažus viņu saimes locekļus, kā arī karadraudzes vīrus, kas vairs neizlaida šķēpus no rokām, jo modri vērojot debess pamali, vai tur neiedzalkstīsies naidnieka uzbrukumu vēstītāja uguns acs, vai neatskanēs kara taures tūtēj ums.

Smagu domu mākts, šajā līksmajā ziedu laikā staigāja Namejs. Arī šorīt viņš izgāja no pils sadrūmis. Namejs ne■ šaubījās, ka svešinieku atrašanās viņa pilī, viņa novados ir tikai pagaidu slogs; pacietīgi jānogaida izdevīgs brīdis, kas pienāks ātrāk vai vēlāk, un ienācējus varēs padzīt, meslus nemaksāt. Taču viņu nomāca savējo rīcība — svešiniekiem nevajadzēja ilgi meklēt pielīdējus Zemgales dižlabiešu vidū; izrādās, tie paši uzmācās ar savu nodevību. Vēl varētu saprast iegātņa Dobes Tālibalda izrīcību un savrupību, kas no laika gala naidojās ar citiem, bet kā gan izskaidrot Daunadža pēkšņo nodevību! Slavena dzimta, vienmēr stāvējusi cieši jo cieši līdzās Zemgales virsaišiem, un neviens viņu dzimtai piederīgais, cik vien ļaužu prāti atceras, nav apkaunojis savu vārdu. Un te pats Daunadzis, kas dažā labā Viestura kara gaitā bija drošs atbalsts un līdzdrasētājs, piepeši iekārojis pacelt roku pret to dzimtu, kurai tik uzticīgi visus garos gadus kalpojis. Pacelt slepenu, nodevīgu roku …

Pasaucis Miku, Gunvaldi un vēl pāris karavīru no savas karadraudzes, Namejs devās pastaigā. Viņš vairs neuzdrīkstējās viens iziet, vienatnē pabūt mežā vai pļavā; Raktes Skabis bija devis padomu vienmēr piesargāties un uzmanīgi vērot katru Daunadža soli: ja tas ar saviem dēliem atrodas pilī, tad Namejam jāturas kopā ar saviem vīriem vai arī jāizjāj novadā; ja Daunadzis izjājis, labāk pili neatstāt, lai kaut kur ceļā neuzglūn virsaitim.

Drīz pēc Gunvalža noklausītās sarunas soģis Daniels no Hustenas bija aizjājis uz Rīgu. Viņš atgriezās ar pāris bruņiniekiem, padzīroja un atkal devās uz Daugavas pusi, neba kāda nemiera trenkts, un atgriezies nav vēl šodien. Laikam kaut ko perina. Taču uzzināt neko nav izdevies^ soģis ar Daunadzi satiekas tik slepeni, ka pat viņu satikšanās nav redzēta. Namejs nešaubās: drīz Hustenam, kas aizjāja tūliņ pēc vasaras saulgriežiem, atkal jāatgriežas, un tad abi sāks rīkoties. Vakar atjāja no Rīgas kāds vēstnesis, nakti pabija pie Tērvetē palikušajiem ordeņa pusbrāļiem un rītā steidzīgi devās projām. Kas lai zina, kādu nedienas vēsti viņš atnesis?

Namejs saprata, ka tuvojas brīdis, kad būs jāizšķiras par turpmāko rīcību. Kur meklēt palīgus, atbalstu cīņai pret Daunadzi, Dobes Tālibaldu? Un ja viņi nav vienīgie? Pēdējā laikā novadu vecākie un bagātākie labieši dzīvoja katrs savu dzīvi; Namejs neuzdrošinājās tos pat uzaicināt pie sevis, lai ar savu jauneklību neapvainotu sirmās galvas. Daži ieradās paši, atveda vai atsūtīja dāvanas, bet dažus Namejs gandrīz vai nebija redzējis, un tie vairs nesūtīja arī virsaiša tiesu, — ko viņi domāja, kādus nodomus loloja? Varbūt kļūs par Daunadža vai Tālibalda sabiedrotajiem?

Apmetis līkumu ap pils rietumu pusi, Namejs devās pāri laipu tiltam uz Tērvetes viņējo krastu un tālāk augšup pa krauju iegriezās taisnā meža celītē. Sekodams dažus soļus nopakaļ, Gunvaldis tūlīt nojauta, ka virsaitis dodas uz iemīļoto kalnu; tajā esot allažiņ sēdējis Viesturs, un nu aizvien biežāk tagad turp aizstaigā Namejs.

Šis kalns ir pēdējais paugurs augstienē, kas nāk no augstaišu un žemaišu puses un cauri Raktes, Zagares un Silenes novadiem atviļņo līdz šejienei. Kalna piekājē sākas Zemgales līdzenums, kas aizstiepjas līdz pašai jūrai. Priekšā guļ Dobelene, pa kreisi Spārnene ar saviem siliem, pa labi un vēl uz priekšu — lielais Upmales novads. Viss kā uz delnas, visa Zemgale it kā dus tur lejā, devīgi audzēdama vareno egļu un ozolu mežus, un, cik vien acs sniedz, — visnotaļ dūmakaina tāle, un dažbrīd pat šķiet, ka tālumā vīdētu jūra: tā pati, kurā atrodas zemgaļu osta un no kurienes Nameja tēvi un tēvutēvi devušies tālos braucienos un tirgojušies ar svešu zemju kuģiniekiem. Tagad osta panīkusi — bīskaps un ordenis pavēlējis visiem kuģiem braukt tai garām …

Pret līdzenumu pavērstajā kalna pusē visi koki nocirsti, lai neaizsedz skatienu. Atstāta tikai slaika priede, tai blakus noguldītas darvas mučeles. Namejs licis še atkal atjaunot sardzi, lai ugunis savlaikus vēsta par naidnieka tuvošanos, lai vīri var sapulcēties vienkopus, bet sievas ar bērniem paglābties biezoknī. Atsākta sensenā kārtība, kāda bijusi Viestura laikos, kad ienaidnieks nav varējis nepamanīts iezagties zemgaļu zemēs …

Iekūkojās dzeguze — vienreiz, otrreiz, trešreiz un kūkoja, un kūkoja. Namejs piestāja, pagaidot savus apsargātājus, un sacīja:

—     Gargaru mūžu mums vēstī. Nav slikti. Varēsim, citiem par sirdēstiem, ne mazumu paveikt.

Viņš apklusa. Dzeguzes ilgajā kūkošanā Namejs saklausīja pašas Laimas mājienu, ka viņam lemts ilgi, ilgi dzīvot. Dobes Tālibalds vai Daunadzis nevar būt šeit tuvumā un dzirdēt kūkošanu, bet cita dzeguze tik ildzīgi nekad nekūkos. Un pēkšņi, sapratis paša likteņa norādījumu, viņš juta sevī ieplūstam tādu kā siltu vilni, un muskuļi savilkās kā lēcienam.

Pamanījis nākam virsaiti, viens no priedes galotnē sēdošajiem sardziniekiem nolaidās veikli lejup, izmantodams tādu pašu dzeini kā bitenieks. Otrs palika augšā sēžot uz diviem zariem pārliktām un ar lāčādu pārsegtām kārtīm.

Pirmais, kā uzminējis Nameja domas, jautri ierunājās:

—     Pirmo reizi dzirdēju dzeguzi tā bezgala skaitām. Tas, virsait, jums uz labu. Un mums arī.

—     Vai tad viņa vienmēr jums te tā nekūkina? — Namejs ievaicājās.

—     Nē, tik aplam nebeidzamu skaitīšanu pirmo reizi mūžā dzirdēju. Kaut jupis būtu mans liecinieks, ja meloju!

—     Vai sirotājus nemana? — Namejs, kā gribēdams sarunu novirzīt, pavaicāja.

—     Nē.

Brīsniņu pastāvējis, virsaitis pagājās mazliet uz priekšu un atlaidās zālē, atspiedies uz elkoņa un seju pavērsis pret tāli. Sardzinieks palika runājam ar virsaiša pavadoņiem — visa nakts tikpat kā klusējot nosēdēta priedes galā, un arī rīts šķita pārlieku garš, jo pārinieks pagadījies no mazrunīgajiem.

—     Ko virsaitis tāds sadrūmis? — Viņš pamāja ar galvu uz Nameja pusi.

—     Gan jau sava bēda katram, kur nu vēl viņam, — atteica Mikus.

Gunvaldis, kas blakus Mikum izskatījās tāds sīkulīgs, domīgi raudzījās dūmakainajā plašumā. Viņš saprata, kas nospiež virsaiša sirdi, bet puisis ne ar pušplēstu vārdu neizpaustu noslēpumu, kaut desmit mošķi prasītu; pat Mikum viņš nekā nesacīja par Daunadzi, lai gan lācīgais vīrs tam

tagad tikpat kā vectēva vietā un abi kļuvuši lielu lielie draugi.

Namejs aizvien biežāk mēdza atnākt šurp, kad viņu mocīja likteņa domas un nemiers, neziņa un šaubas. Viņš atnāca, atgūlās, un nepārredzamā tāle, kas te snauda it kā pie viņa kājām, viesa sirdī ilgas un trauksmainību. Kā jaunputns viņš juta tuvojamies pirmā izlidojuma mirkli un jo dienas jo skaidrāk saprata, ka beidzot laiks spert izšķirošo soli. Pagājusi bezrūpīgā bērnība, kad viņu sargāja citi, pagājusi jaunība, kad atjāja Skabis un aicināja medībās un kad viņam nevajadzēja ne par ko raizēties, ne izšķirt. Šodien viņš nevar vairs gaidīt padomu un palīdzību no citiem, pienācis briedums, kad pašam jārīkojas, ja viņš grib būt šīs zemes virsaitis. Līdz šim valdnieka godu bija devušas dzimtas tiesības, bet tagad jāapliecina spēja valdīt. Jāapliecina, jo viens otrs sācis par to šaubīties, un kā gan citādi Dobes Tālibalds un Daunadzis uzdrīkstētos kait tādus plānus un vēl dažs labs nedot to, kas virsaitim pienākas. Un arī to Namejs saprata, ka savas tiesības un māka valdīt vispirms jāapliecina pret tiem, kas šīs tiesības un māku sākuši apšaubīt.

Raugoties dūmakainajā klajotnē, viņa apņēmība rīkoties auga un prāts nemierojās, un viņš jau sen tikai gaidīja kādu labvēlības zīmi, lai sāktu rīkoties.

Tāpēc šodien, — viņš domājā, — vai dzeguzes neparasti ilgā kūkošana nebija nepārprotama zīme rīcībai?

VIII

Rīts modās vēss un dzidrs. Gaiss šķita kā sastindzis, un sastindzis izskatījās arī mežs, rasotā pļava un debess tam visam pāri. Šo iespaidu vēl pastiprināja putnu nedrošās balsis; ja viens kaut kur mazliet ievīterojās, tad bija jāpagaida krietns brītiņš, līdz otrs atsaucās, lai pēc tam abi apklustu kā iztrūkušies. Sastindzis šķita arī karavīrs pils torņa galā, kā brīnumā raugoties virs mežu galiem uzlēcošā saulē un klusā bijībā izjūtot dabas atmodu. Un, jo augstāk saule kāpa, rotājoties rasas piebārstīto koku galotnēs un pļavas piemalēs, jo arī putnu balsis kļuva aizvien rosīgākas un arī karavīrs sakustējās, atbīdīdams caunu cepuri vairāk uz pakauša.

Tad skaļi, žēlabaini iekliedzās meža balodis, pavēstot, ka ligzdojums aizvienam vēl tukšs. Bet pāri mirguļojošai pļavai nāca kāds tērvetnieks, un aiz viņa zālē palika tumša sliede, un viņš pats skatījās savā ēnā un redzēja ap ēnas galvu zaigojam dīvainu spozmīgu loku — nekur citur, kā tikai ap galvu, it kā tā izstarotu savu gaismu, un viņš lieca un grozīja savu galvu visvisādi., bet vienmēr pie ēnas bija pielipusi spozme. Tas viņu laikam uzjautrināja, jo viņš gāja lallinādams.

Tā rīta klusums pamazām zuda.

Diena modās, un modās arī ļaudis, drīz vien ar savām valodām pieskandinot Tērvetes krastus.

—     Svešumā allaž atcerējos Zemgales vasaru — siltu, bet ne svelmīgi dedzinošu, — sacīja Mudris, kas kopā ar virsaiti bija uzkāpis pils tornī un vērojis saullēktu.

—     Varu iedomāties, — Namejs atteica. — Varu iedomāties ilgas pēc dzimtenes. Lai gan šī iedomāšanās laikam ir tikai smilšu grauds, salīdzinot ar to ilgu jūru, kas jāizbrien pašam, svešumā esot.

Mudris nebija vairs tas dīvainais svešinieks, kas vēl pirms neilga laika atjāja uz Tērvetes pili; tagad viņš, ģērbies, kā ģērbjas zemgaļu turīgākie ļaudis, dzīvoja to pašu dzivi kā tie, un tomēr viņā bija kaut kas svešīgs, neizprotams.

Namejs ne mazumu cēlienu pavadīja kopā ar sirmgalvi, lai iepazītu no viņa stāstiem tālzemes un iepazītu arī viņu pašu. Un, jo vairāk viņš iepazina, jo nepazīstamāks Mudris kļuva, nepazīstamāks ar saviem savādajiem spriedumiem un uzskatiem; būt viņš bija it kā zemgalis un tomēr juta un domāja ne tā, kā to dara zemgaļi.

Kā pārbaudīdams savu atzinumu, Namejs ierunājās par savu pastaigu uz pamales sardzni un neparasti ilgo dzeguzes kūko jumu.

Mudris diezgan ilgi neatbildēja, bet tad paklusi ierunājās, veroties kaut kur tālē:

—      Kas reiz zaudējis ticību, tas līdzinās upei — nekad tās tecējumu nepavērst augšup. Tāpat man nekad vairs neticēt. Neticēt arī dzeguzes kūkojumam. Manu rīcību vada citi apsvērumi. Kā sacījis kāds gudrs latīnis — concedo esse deos. Mūsu valodā tas apmēram nozīmētu — ļoti iespējams, ka ir dievs, tikai es tam neticu. Tāpat tas noticis ar mani. Ticu tikai sev. Un tāpēc, Namej, nevaru tev palīdzēt. Nevaru sacīt — paklausi dzeguzes dotajai zīmei, jo es tai neticu, bet nevaru arī sacīt — nepaklausi. Jo zinu — tev jārīkojas. Jo jūtu — tevi kaut kas briest. Jo redzu — acu priekšā vācieši. Un, kur svešinieks, tur vispirms zel nodevība …

Namejs kā iztrūcies paskatījās sirmgalvi: vai viņš ko nojauš?

—      Tu brīnies? — sirmgalvis turpināja. — Man neviens nekā vēl nav sacījis, taču es zinu — tā tam jābūt. Tā tas ir. Un tā tas vienmēr būs. Kur svešinieks, tur savējo nodevība. Tāpēc jārīkojas. Tu rīkosies, paklausot dzeguzes zīmei, es rīkotos vienkārši tāpēc, ka zinu, — pienācis laiks rīkoties, lai nejautu uzvarēt nodevējam.

—     Vai tu viņu vari nosaukt vārdā? — Namejs klusām noprasīja, cieši ieskatoties Mudra acīs.

—     Nē.

—     Savādi, tu tik daudz zini, bet to ne, — Namejs nesaprata.

Mudris pasmaidīja.

—     Te, virsait, nav nekā savāda. Es neesmu zintnieks, kas redz nākotni. Es apjaušu tikai notikumu vispārējo gaitu, tāpat kā mēs visi zinām, kurā vietā atrodas Lielupe un kur tā tek; un mēs zinām, ka kaut kur šajā upē mīt vislielākā līdaka, bet mēs nezinām — tieši kur. Tāpat es zinu, ka jābūt nodevējiem, tikai nezinu — kuri īsti.

Namejs nesacīja ne vārda, viņš ilgi, ilgi klusēja, slēpdams sevī izbrīnu un pārsteigumu, jo tik tiešām Tērvete ieguvusi gudru un saprātīgu viru, neba kādam citam tādi vārdi prātā ienāktu. Gudrs bija arī Raktes Skabis, bet viņa gudrība nekad neietvēra tādu plašumu, un tā nekad nemēģināja ieskatīties rītdienā bez zintnieka padoma vai izšķirt to, kas jāizšķir likteņa zirgam. Mudris visu lēma pats.

Tāpēc Namejs apbrīnoja Mudra sacīto, lai gan dzirdētais viņu biedēja; Mudra vārdos nejuta tēvutēvu gudrības un uzticēšanās zemgaju dieviem. Tas bija labi, ka Mudris novērsies no briesmīgā kristiešu dieva; bet vai tas ir labi, ka viņš netic arī zemgaļu dieviem?

Namejs nevarēja tiem neticēt, bet viņš nevarēja arī neieklausīties tik pieredzējuša vīra prātojumos. Tāpat kā viņš nevar un nevar nedomāt par atgadījumu ar Daunadzi Zāļu dienā …

Viņš dižlabieti bija saticis tieši vārtos; šķita, ka tas viņu gaidīja, lai gan saposies kā uz pirti: padusē tīrs krekls un jauna peramā slota. Salīdzinājumā ar Nameju Daunadzis bija vairāk nekā galvas tiesu mazāks, pažuvis vīrs, taču sīksts kā osis, to Namejs zināja; kad viens otrs stiprinieks vairs lāgā neturējās uz kājām, visu dienu cērtoties ar naidniekiem un nakti bez pārtraukuma jājot, Daunadzis sēdēja tāds pats zirgā, it kā nule būtu nokāpis no ādām segtas guļlāviņas. Viņa zobena cirtiens nevarēja vienā vēzienā pāršķelt zaļu pusbaļķēnu, kā dažs labs zemgalis to varēja, toties viņš manīgi izvairījās un nokausēja pretinieku, līdz tas par mirklīgu neuzmanību samaksāja ar savu dzīvību. Slēptas bija arī Daunadža acis, mazas un piemiegtas, un biezie uzacu loki aizēnoja un vērta redzokļus vēl nesaskatāmākus.

—     Kur tu, Daunadz, steidzies? — Namejs bija toreiz apstājies un, ne vaibstam nepakustoties, cieši jo cieši ielūkojies labieša acīs, bet vairāk par šaudīgu tumšumu nekā nesaskatīja, lai gan Daunadzis i nojaust nenojauta, ka Namejam daudz kas zināms.

—     Gribu vēl nopērties. Veco nelabumu izpērt, — viņš bija ātri attraucis, uzmezdams virsaitim mirklīgu skatienu.

—     Nokavēsies … — Namejs bija sacījis.

—    Nē, cik tur ilgi. Varbūt arī tu, virsait, piebiedrosies? — Viņš pavērsa galvu kaut kur sāņus.

Daunadža izsacītais piedāvājums Nameju pārsteidza, jo Zāļu vakarā kurina pirti un aicina pērties tikai tie, kas grib otru noskaust. Ne katrs zina šo burvību, taču Daunadzim vajadzēja zināt, un tā zināma arī Namejam — vecais krīvs bija viņam to pavēstījis. Ko darīt? Atsacīties? Ja ietu līdzi, Daunadža skaudums var gūt labumu. Neiet? Daunadzis var izdomāt citu burvestību, un tad varbūt būs vēl grūtāk izsargāties.

—    Labi, iešu, — Namejs bija strauji izšķīries. — Pagaidi tikai, lai paņemu kreklu.

Viņš paņēma ne tikai kreklu. Arī peramā slota bija paša, un tās vidū virsaitis ātri iesēja pīlādžkoka zaru — neviens mošķis tam neuzdrošināsies tuvoties. Lai Daunadzis skauž, cik grib.

Atceroties šo pēršanos, Namejs nevarēja nociesties, nepaprasījis Mudrirn:

—     Tu jau netici arī pīlādžkoka zaram?

—     Ka tas aizdzen mošķus?

—     j|.

— Ka lai ticu, ja neticu ari mošķiem?

—     Nē, tevi pats jods ieperinājies! Ja pats nebūtu ar lietuvēnu cīnījies …

—     Tev būs bijis drudzis, kāda slēpta iekšēja vaina …

—      Nē, es gulēju, karšu un cīnījos ar lietuvēnu. No visiem istabas stūriem līda virsū mošķi — cits kā pusvilks, kā puslapsa, cits atkal kā lācis ar āža galvu. . .

—      Nestrīdēsimies, virsait. Prasi manu padomu, un es to neliegšu. Kalpot Zemgalei un tev — tāds mans atlikušais mūžs. Tu uzklausi, bet rīkojies, kā tev pavēl tavs.saprāts un tēvutēvu piemiņa.

—     Tad nāc man līdzi uz Svētkalnu …

Ilgi, ilgi Svētkalna zintnieks Vadis un kopā ar viņu arī Mudris klausījās Namejā. Viņi sēdēja zem upurozola, kas kuploja kalna paugurā neliela klajumiņa vidū. Priekšā lēni dūmoja upuruguns, stīgodama dūmus stāvi debesīs, kur tie, viegli blāvodami, izzuda. Vienā pusē pacēlās zintnieka miteklis, kur viņš dzīvoja ar paša izvēlētajiem palīgiem, otrpus aizvijās nolaidena taka uz tautas sapulču pļavu. Kalna apmales ieskāva necaurejams koku saaudznis.

Tuvojās jau pusdienas laiks, kad zintnieks, uzklausījis Nameju, piecēlās un paskaļi sasita plaukstas, — piesteidzās viņa palīgs, kas vienmēr turējās sauciena tuvumā. Vecs, pārāk vecs bija Svētkalna zintnieks Vadis, lai viens pats spētu cīnīties pret ļauniem gariem, taču viņa padomu vērtēja augstu.

—     Vismelnāko sivēnu ziedam dosim, — viņš skaļi sacīja un tuvojās upurvietai.

Jaunais zintnieks knaši aizsteidzās, un Vadis ar Nameju nepārmija vairs ne vārda, lai neaizbiedētu labos garus. Brīdi pastāvējis savās domās nogrimis, zintnieks pielika ugunij zaru malku, un liesmas izlocījās kā čūskas, tiekdamās pretī ozola lapotnei. Tad viņš iekāpa izdobtajā ozola stumbrā un pagriezās pret uguni. Tērpies viņš bija garā linu kreklā, sajozies ar baltu jostu, pie kuras karājās vērša astes. Arī galva un bārda balta, tāpēc pret melnīgsnējo ozolu viņš izskatījās neparasti gaišs, kā nule no tālienes ieradies labais, dziesmiņās daudzinātais dieviņš — maziņš un viegls. Namejs palūkojās uz stāvošo sirmgalvi cauri upuruguns augstajām, šaudīgajām liesmām, kas it kā apsīka iepretim zintnieka baltajai sejai, un nodomāja, cik labi, ka Tērvetei un visai Zemgalei ir tāds zintnieks.

Un tā viņš tur stāvēja ozola dobumā, raudzīdamies liesmās un izzinādams labvēlīgas un ļaunas zīmes.

Beidzot Vadis iznāca no ozola un devās pie uguns, kurai blakus visu laiku tikpat nekustīgi bija nostāvējis Namejs. Mudris, pagājis pavisam nomaļus, klusēdams vēroja, un arī viņa sejā bija iezagusies nopietnība.

Paklausīdams Vada aicinājumam, parādījās jaunzintnieks ar kviecošu melnu sivēnu padusē. Viņš pasniedza to Namejam. „

Sākās ziedokļa nešana.

Namejs nolieca dzīvnieka galvu pret uguni, un sivēns, sajutis patīkamu siltumu, uz brīdi pieklusa, bet zintnieks, piesaucis palīgā visus labos garus, satvēra pasniegto dūci, ar vienu slaidu griezienu atdalīja dzīvnieka galvu no rumpja, ka sivēns i iekviekties nepaguva.

Nogrieztā galva palika pie uguns, lai tur mielotos visi nešķīsteņi, bet rumpim izņēma iekšas, sadalīja gabalos un visu galu salika lielajā katlā, sasienot mezglā sirdi, mēli un plaušas.

Jaunais sivēns izvārījās ātri. Vispirms zintnieks izņēma sirdi un, ar plēšanu saplēsis to trīs daļās, vienu gabalu pasniedza Namejam, otru jaunajam, pats paturēdams trešo. Tā viņš sadalīja vēl citus mīksti izvārītos sivēna kumpučus, tad paņēma lielo koka kausu un ielēja tajā deviņus mazos kausus ar virumu. Trīs reizes padzēries, viņš skaļi sacīja:

—     Labba, labbal

Pēc tam pasniedza kausu Namejam, un arī viņš, trīs reizes padzēries, skaļi noteica:

—     Labba, labba!

To pašu darīja arī jaunzintnieks.

Tad sirmgalvis izķēra no upuruguns nelielu kvēlojošu oglīti, uzmeta gaisā, veikli uztvēra ar abām rokām un atkal iesaucās:

—     Labba, labbal

To pašu atkārtoja pārējie.

Beidzot zintnieks vēlreiz piesauca visus labos garus, lai tie sargā Nameju un lai visi ļaunie uzbrūk tam sliktajam, kas perina sevī tumšus nodomus pret novada valdnieku. Kad pēdējie vārdi bija izskanējuši, viņi izdzēra lielo kausu tukšu un sirmais Svētkalna krīvs pavēlēja atvest balto zirgu.

—     Lai dievi lemj, vai viņam mirt vai dzīvot.

Tagad jāizšķiras Daunadža liktenim.

Blakus upurugunij iesprauda krusteniski zemē divus šķēpus tā, lai zirgs tiem varētu pārkāpt pāri. Namejs palika stāvam, bet zintnieks aizgāja pa taciņu pretī baltajam zirgam, satvēra staltā baltiņa galvu, kas aizsietām acīm tā vien tramīgi trīsēja, un veda dzīvnieku uz priekšu. Zirga soļus tagad vadīja pats liktenis, un Namejam šķita, ka visa zeme un debess sastingst un viņš tai līdzi. Zirgs lēnām, soli pa solim, tuvojās sakrustotajiem šķēpiem — vairs atlika tikai daži soļi, vēl daži, varbūt septiņi, seši, pieci… vēl pāris… un — pēdējais… Bet jau pirms trešā soļa Namejs skaidri zināja — zirgs pāri šķēpiem kā pirmo cels kreiso kāju … Un tā arī notika . ..

Daunadzim jāmirst!

Kad Namejs pievakarē kopā ar Mudri atgriezās pilī, virsaitis, domu mākts, tomēr iejautājās:

—     Tu vēl netici likteņa lēmumam?

—     Es būtu nolēmis to pašu. Nodevējam ir tikai viens ceļš — no visu nicināšanas līdz zobena dūrienam. Bet vai tev šodienas ziedoklis pasacīja, kā Daunadzim jāmirst? Tu taču nevēlēsies vaidu karus?

—     Nē, tos es nevēlos. Un to šodien tiešām neuzzināju, kā man Daunadzi pieveikt. Tikai zinu — viņam jāmirst.

—     Tad nāc pie manis pēc padoma, — Mudris sacīja. — Un tas nebūs slikts padoms.

IX

Aplam nopietns un samācies Namejs kļuva pēc baltzirga lēmuma par Daunadža nāvi, neba tik viegli tas bija izpildāms. Kā zemgalim necienīgu viņš atraidīja Mudra pirmo piedāvājumu slepus ieliet medalus kausā indīgās ogas — dzērvacs stiprumu, taču tikpat nepieņemama un neapdomāta būtu atklāta sodīšana, jo dižlabietim kupls īstenieku un draugu pulks; dažs labs no tiem pievienotos vaidiniekiem, vai nu cerēdams tā iegūt vairāk, ja uzvarētu Daunadžu dzimta, vai ari neticēdams nodevībai, jo, cik vien ļaužu prāti atceras, — lai kas, bet Tērvetes labieši allaž bijuši uzticīgi sava valdnieka gribai.

Taču Namejs aizvien noteiktāk juta, ka pils dižlabietis neatlaidīgi perina zagšus nodomus; tā pēc aicinājuma uz pirti sekoja atkal ierosinājums doties sumbru medībās, kurus Zemgales mežos drīkstēja galēt vairs tikai novada valdnieks ar saviem bajāriem. Namejs ilgi šaubījās — un ne jau tāpēc, ka šo meža spēkoņu medības būtu bīstamākas par sastapšanos ar lāci vai ievainotu lūsi, bet gan tāpēc, ka Daunadzis varēja nogalināt vai ievilināt slazdos, izdodot virsaiti vāciem ķīlniekos.

Tāpēc liels bija Nameja prieks, kad kādu dienu gluži negaidīti Tērvetē ieradās kuršu dižlabietis Viesalgs ar savu šķēpnešu pulciņu. Abi reiz bija tikušies, vēl zēni būdami, kad Viesalga tēvs, viens no tiem Kursas ķoniņiem, kas vienlīdz nikni atvairīja žemaišu sirojumus un krustnešu tīkojumus, bija viesojies zemgaļu novados. Tā bija slavena dzimta, kuras senči ne reizi vien devušies pāri jūrai tālos braucienos, pārvedot svešzemju guvumus. Tagad jaunais Viesalgs, kura novadā nesen atkal bija sirojuši žemaiši un kura zemēm vajadzēja maksāt vāciem meslus, sāka meklēt sabiedrotos Zemgalē un atcerējās, ka reiz taču pazinies ar Nameju.

Pēc Viesalga ierašanās nemierīgs kļuva Daniels no Hustenas, un Gunvaldim Nameja uzdevumā izdevās divas reizes izsekot viņa satikšanos ar Daunadzi; vienreiz nakts tumsā labietis ieslīdēja soģa istabā, bet otrreiz viņi saredzējās turpat vecajā vietā upes krastā. Taču ne vienreiz, ne otrreiz Gunvaldim neizdevās saklausīt abu sazvērnieku runas, un tā Namejs palika neziņā, ciktāl ļaunums izperināts un vai drīz tas izšķilsies. Viņš tikai ievēroja, cik Daunadzis kļuvis pakalpīgs un ka viņš cenšas neatstāt Viesalgu ar Nameju vienus. Kādu dienu viltīgais tērvetnieks atkal atkārtoja aicinājumu sarīkot sumbru medības.

—     Lai notiek! Vai arī tu, Viesalg, nevēlies izmēģināt roku? — Zemgales virsaitis pievērsās savam viesim.

—     Labprāt, mūspusē šo meža skaistuļu tikpat kā vairs nav.

—     Arī Tērvetes novada robežās viņi tikai retumis ienāk, toties aiz Mežotnes ganās dažs labs bariņš. Divu dienu jājiens. _

—     Ada gan tiem tagad tāda papluina, toties gaļa īstā labumā, leknajā zālē atēsta sulīga jo sulīga, — Daunadzis sēdēja blakus kuršu augstmanim un ņēmās stāstīt. — Un kur tad spuldzīgās medības, ja vispār tās par medībām var saukt. Tā jau ir spēkošanās — kurš kuru. Pats savām acīm esmu redzējis ievainotu sumbru laužam vīra vecuma kokus un mētājam pašus vīrus kā pikučus.

Namejs paaicināja pie durvīm stāvošo Gunvaldi un pavēlēja sagatavot visu ceļam — rīt no rīta viņi jās sumbru medībās.

—      Un šodien lai zemgaļu miestiņš mielo mūsu mutes un jautrina prātu!

—     Miestiņš jums tiešām labs, — piekrita Viesalgs, kas citādi bija diezgan kluss un, tukšojot kausus, vairāk klausījās Tērvetes labiešu pļāpās, nekā pats stāstīja. — Bet vai arī karotāji jums tikpat labi?

—     Ar ko tad Viesalgs un viņa kuršu vīri tā rīkojas karot? — Daunadzis pasteidzās pavaicāt.

—     Naidnieku netrūkst. Tie paši žemaiši sen būtu pārmācāmi.

—     Un kas vēl?

—      Ko, Daunadz, prašņā! Lai Viesalgs pats stāsta, ko grib stāstīt, un klusē, kad grib klusēt, — Namejs asi izmeta, cieši ieskatīdamies labieša samiegtajās acīs. Tikai redzēt tur nekā nevarēja.

—     Vai nu viss vienmēr vārdos jānosauc, — Viesalgs mierīgi turpināja, — dažkārt arī klusējot var pasacīt pietiekami daudz un zināt kopējo naidnieku. Jo tie, kas saprotas klusējot, saprotas vislabāk.

—      To tu labi pateici, — Namejs pievienojās. — Kas tas par glābēju, kas jāsauc. Glābējam jāierodas pašam. Klau, Viesalg, vai neapmetīsim ap pili mazu līkumu? Esam diezgan ilgi aizsēdējušies. — Runātājs to ierosināja, lai atbrīvotos no nevēlamām ausīm, kas varbūt to vien tīko dzirdēt, ko abi runās. Daunadzis gan centās atrunāt:

—     Ko pārlieku staigāt! Labāk pasēdēt un papļāpāt!

—     Tu, Daunadz, esi vecāks, ja gribi, sēdi. Mēs tomēr pastaigāsim.

Tā Daunadzim neizdevās noklausīties, kāpēc Viesalgs atjājis. Jo tiešām viņi abi runāja par nākamajām cīņām.

—     Zinu, Viesalg, kāpēc tu ieradies, — pirmais ierunājās Namejs. — Tu gribi sabiedroto cīņā pret vāciem, kas jau dažu labu gadu māc tavu zemi. Tagad viņi arī mums uzmetušies un izrīko.

—      Patiesi tāds mans nolūks — dzirdēt sev blakus šķindam zemgaļu zobenus. No tiem daža laba galva noripojusi kā rācenis.

—     Bija, Viesalg, bija zobeni. Pēc Viestura nāves esam ļāvuši senajam mirdzumam piesūbēt.

—     Nav labākas galodas par naidnieka asinīm.

—      Vēl jābūt rokai, kas spēj zobenu noturēt. Mums šobrīd tādas rokas nav.

—     Neticu, Namej.

—      Esmu par jaunu, bet labieši nīstas, dažs labs iedomājies savu dzimtu iecelt virsaišos. Tiklīdz šis odžu dzimums, šie soģi, ieperinājās mūsu azotē, tā arī sākās visādas nejaucības. Kā vedīšu ļaudis lielā kaujā, ja man aiz muguras pat vistuvākie uzglūn manai dzīvībai?

Varēja redzēt, ka Viesalgs kļūst pavisam šķēbens.

—     Tā nu gadījies, — Namejs turpināja, — ka līdz šim neesmu sasaucis visus novada vīrus vienkopus lielam sirojumam, — jo ko tad, ja kaujā zaudēju? Kā tad atgūt spēku? Un kas man ļaus atgūt spēku, ja jau tagad dažs labs tīko uz manu zobenu, neklausa aicinājumam ierasties un atsakās no pagasta došanas. Vispirms man jāapvieno savi ļaudis — jāizdara tas, ko izdarīja Viesturs. Bet ar to vien, šķiet, nepietiks. Mums būtu jāapvienojas kopējā cīņā pret krusta nesējiem ar citiem novadiem, bet pēc Saules kaujas un pēc lielās kaujas uz aizsalušā ezera Pleskavas zemē mums nav bijis tāda cilvēka, kas spētu sakopot pietiekami daudz zobenu. Arī jūs, kurši, nespējāt. Arī letgaļi nevar, un daudzi pat negrib. Bet augstaiši turas savrup. Ja nu vienīgi, un man šo padomu deva Mudris, varētu sarunāt ar krivičiem, kā reiz to izdarīja lībju virsaitis Ako, pamudinot Polockas ķēniņu cīņai pret Rīgu … Polockiešiem Daugavas ceļš tikpat nepieciešams, cik mums tās kreisais krasts un mūsu osta … Es tagad to saprotu. Tikai tas ir par maz — saprast. Vispirms man jāprot tikt galā ar savējiem.

Viņi labu laiku soļoja klusēdami. Viesalgs — dziļās pārdomās iegrimis, Namejs — pilns satraukuma. Pirmo reizi viņš ar tādu vaļsirdīgu atklātību izteica domas, kas viņam bija radušās tieši pēdējā laikā. Viņš saprata, ka no līdzšinējām sakāvēm ordenis atkal atguvies, svešinieku spēks un ietekme aizvien pieaug, tie nav ieradušies pagaidām, nav ieradušies tirgoties, bet gan dzīvot šeit no paaudzes uz paaudzi, ievākt meslus, uzspiest savus dievus. Tāpēc zemgaļu pirmais ienaidnieks — dzelzīs kaltie bruņinieki, viltīgie mūki, viņu algotņi, kalpi un uzpirktie piepalīgi.

—     Ari pie mums Kursā vispirms butu pašiem jāsaprotas, — Viesalgs atzina, — un nevis jāķildojas. Neviens negrib piekāpties, iespītējas, spīts dēļ slēdz labāk ar vāciešiem līgumu, dod meslus, lai tikai nebūtu pirksta tiesu mazāks par savu kaimiņu. Ja katrs grib valdīt, tad beigās nevalda neviens. Tā šodien notiek Kursā. Zemgalē gan cerēju ieraudzīt stipru virsaiti.

—     Es labprāt tāds būtu un cenšos būt. — Ap Nameja jauneklīgo muti jau bija ievilkušās pirmās rievas, zēniskās pūkas nomainījuši asi rugāji. — Taču šobrīd neesmu. Vai gan laistu vācu soģim sēdēt savā pilī? Tagad pat atklāti runāt neiedrošinos, jo kur svešinieks, tur vienmēr zel nodevība. Šos vārdus man teica Mudris, un tie ir labi vārdi, ko nedrīkstam aizmirst. Arī manā pilī zeļ nodevība.

—     Šurp jājot, dzirdēju par Dobes Tālibaldu. Esot sadziedājies ar vāciem. Tie tur tagad bieži viesi, un dzīres nepieklustot no gaismas līdz gaismai.

—     Viņš jau no dabas tāds iegātnis. Nozagt līgavu un tad atgriezties līgavas mājā — tā īsts vīrs nedara. Velti viņam uzticēja novada virsaiša zobenu. Pat vissliktākais Dobes pils karakalps prastu valkāt to ar lielāku godu. Kas ar miesu un asinīm nejūt savu zemi, tas arī nevar šo zemi mīlēt un aizstāvēt. Bet, kas nemīl, tas var būt tikai kalps, labāks vai sliktāks, un tomēr tikai kalps, kas laimīgs par katru taukāku kumosu, vienalga, kas šo kumosu atsviež. Sadziedoties ar vāciem, viņš cer iegūt sev spēku, lai ar mani vairs nerēķinātos. Un diemžēļ viņš nav vienīgais.

Viesalgam patika Nameja vārdi — tajos jaudās lepnums.

—     Namej! — kuršu augstmanis iesaucās, strauji apstādamies un uzlikdams roku sarunu biedram uz pleca. — Tu dod man ziņu, un tavā rīcībā būs drošu vīru pulks. Mani ar vāciem nesaista nekādas norunas, un pie mums ne mazums varoņu, kas tā vien alkst kara ceļa.

—     Tavi vārdi, Viesalg, mani no sirds iepriecina. Tu esi mans pirmais sabiedrotais un tāpēc visuzticamākais un visdārgākais.

Kad viņi atgriezās pilī, Namejs uz brīdi aizgāja no viesiem un palika viens ar Mudri.

—      Izdarīts, virsait, — Mudris sacīja.

—     Un viņš nekā nenojauta?

—     To redzēsim. Rīkojies, kā norunājām.

—     Viltus vietā labāk liktu taisnīgu spēku.

—     Spēks ir pretinieks spēkam, viltība — viltībai. Ja gribēsi tikai ar spēku pieveikt viltību, allaž zaudēsi, turpretī viltība var stāt pretī pat pārspēkam.

—      Kaujas viltība. Ne tāda … Ek, Mudri, bet taisnība ir tev, es klausu tavam padomam, lai gan sevī alkstu citādas rīcības. Degt kara ugunīs un … Viesalgs drasētu man blakus, vēl citi… sakaut ordeni…

—     Ko tev Skabis saka?

—     Skabis, Skabis … Un arī tu … — Namejs apcirtās un strauji aizgāja; viņš juta sevī ieplūstam niknumu pret tiem, kuru dēļ viņam jāpiekrīt viltniecībai.

Pievakarē atskanēja dzīru troksnis, vīru balsis kļuva aizvien dimdošākas, neba jāt sumbrus medīt, neapslacinot lūpas ar reibīgo miestālu. Platozola galda galā sēdēja Namejs, pa labi, jautrāks un runīgāks kļuvis, cilāja kausu Viesalgs, bet pa kreisi nosēdināts Daunadzis, it kā Namejs neko nezinātu un nevairītos viltībnieka. Tālāk abpus garā galda sasēduši citi novada labieši un viens otrs no kaimiņiem, bet otrā galā — Mudris un Raktes Skabis, kas it iesilis stāstīja savus sirustastus, un tuvākie viri, kam bija lemts tos dzirdēt, laiku pa laikam dārdīgi iesmējās.

Tāds pats kā vienmēr šķita vienīgi Mudris, taču vērīgs skatiens būtu viņā samanījis satraukumu, kas nebija medalus izraisīts, jo sirmais vīrs kausu cilāja reti un dzēriens tajā plaka gaužām lēni. Viņš it kā klausījās Skabja skaļajos nostāstos, bet viņa prātu nodarbināja citas domas. Jo tas bija viņš, kas iesacīja Namejam izmantot soģa Daniela no Hustenas prombūtni un Viesalga viesošanos; pie Daunadža vakar ieradās it kā paša Hustena sūtīts uzticibas ziņdevis — kāds bēguļojošs ordeņa pusbrālis, ko Nameja sardzinieki nesen bija notvēruši un tagad apsolījuši brīvību, ja tas iedos Daunadzim nāvekli un pamācīs, lai ieber to virsaiša kausā, kad Zemgales valdnieks dzīros ar Viesalgu .. . Lai iegalvojot — tādu rīkojumu devis pats mestrs, jo brīdis īsten piemērots, un Daunadzis tūliņ tikšot atbalstīts virsaiša godā. Kad Namejs mirst, lai saucot, ka tas esot ļaundarīgo kuršu darbs, un tādējādi sanaidojot zemgaļus ar viņu kaimiņiem …

Tagad tuvojās izšķirošais bridis. Daunadzis bija nešaubīgi noticējis viltus sūtnim, jo neganti alkataina viņā bija ieperinājusies augstās godkārības vēlme, un tāpēc jāredz katra Daunadža kustība: maza kļūme — un Namejs tik tiešām var izdzert saindēto miestiņu.

Virsaiša tuvumā vienmēr grozījās acīgais Gunvaldis. Arī viņš zināja uzmanāmo …

Daunadzis šovakar gaužām pakalpīgi piepildīja Nameja kausu. Tik laipnīgu virsaitis sen nebija savu labieti redzējis; ar kādu šķelmību un tēvišķīgumu viņš ieteica virsaitim sievu lūkot un neaizmirst, ka viņš ir pēdējais no Zemgales valdnieku cilts, un lai ātrāk gādājot valdnieka zobena nākamo nesēju, jo, kas zina, ko Laima spriedusi, un tad Zemgalē sāktu valdīt cita dzimta, kas nemūžam nevarot būt tik diža un aizsena kā Nameja.

Namejs iedzēra, klausījās, jokoja ar Viesalgu un domāja, vai tiešām nodevība ir tik nekrietna; un, ja tiešām tas tā, tad — lai ko, bet nodevējus viņš necietīs, drīzāk jau ienaidnieku pažēlos.

Kad dzīru troksnis kļuva visskaļākais un pat visnerunīgākajam no vīriem mēle atraisījās, un drīz te, drīz tur atskanēja kuršu un zemgaļu jautrās dziesmas, Daunadzis, piepildot Nameja kausu, tik manīgi iegāza tajā nāvēkli, ka ne pats Namejs, ne Mudris nepamanīja. Un tikai Nārvaišu Gunvalža modrā acs bija sekojusi katrai ļaungribja kustībai, un tas nepaguva īsti nolikt kausu, kad puisis jau piegāja pie valdnieka un padeva norunāto zīmi.

Namejs pacēla putojošo kausu, piecēlās un ar savu dimdīgo, bet jauneklīgo balsi lika apklust dzīrotāju skaļajām runām:

— Kuršu un zemgaļu vīril Kuršu un zemgaļu vīri! — un turpināja, kad bija iestājies pilnīgs klusums. — Nekas nav ļaunāks par serdē iepuvušu koku. Jo tas lūst, kad mēs to vismazāk gaidām. Nekas nav sliktāks par kodolā bojātu sēklu. Jo tā sapūst zemē un atstāj sējēju bez maizes. Nekas nav bīstamāks vīru cīņā, ja otrs aiz muguras tevi pamet vienu. Jo priekšā mums ir redzīgas acis, izturīgs vairogs un stipras rokas vēzts zobens, bet aiz muguras — tikai droša paļāvība uz savējo, kas tevi sarga. Bet, ja tas slepus pamet, kļūstam kā žagaru kūlis, kurā pat bērns var ietriekt savu cirvīti. Tad jau labāk sākt cīņu vienam, jo tad būsi piesardzīgāks nekā ar draugu, kas tevi nekrietni pamet.

Lūk, tukšosim šo kausu, lai mūsu vidū nebūtu aizpuvušu zaru, kodolā bojātu sēklu, biedru, kas cīņas sīvumā pamet… Lai nebūtu mūsu vidū nodevēju! Un tāpēc apmainīsimies ar blakus stāvētāju pa kreisi ar kausiem — par zīmi mūsu draudzībai! — Un Namejs žestīgi pasniedza savu kausu Daunadzim, kas tam sēdēja pa kreisi, un saņēma kausu no Viesalga, kas tam sēdēja pa labi,

Un, skanot vīru jūsmīgas piekrišanas saucieniem, Namejs aicināja:

—     Tikai īsti nekrietns nodevējs neizdzers šo draudzības kausu līdz pēdējai pilei!

Dzirdot šos vārdus, Daunadzis kļuva bāls kā balināts linu audekls un palika stāvam ar paceltu kausu rokās. Tikmēr vīrs pēc vīra ar skalu troksni nometa izdzertās ozoikrūkas uz galda, un vienīgi Tērvetes dižlabietis joprojām nekustīgi stāvēja, nevarēdams aptvert notiekošo. Beidzot visi tukšie kausi gulēja uz galda, izņemot vienu, un visi ar dīvainu neizpratni sāka raudzīties uz nekustīgo Daunadzi.

Dzi]o klusumu pārtrauca Namejs:

—     Daunadz, vai tiešām tu netukšosi manu kausu? Vai tiešām tu …

—      Tas ir dzeltenbāržu kuršu darbs! Tas ir nelietīgo kuršu darbs! Viesalgs kaut ko iebēra Nameja kausā. Es redzeju!_Vāci Viesalgu uzpirkuši! — Daunadzis sāka kliegt un gribēja triekt kausu kuršu augstmaņa sejā, taču viņa roku kā dzelzīs satvēra Nameja roka, tikai mazliet izšļakstot miestiņu uz galda.

—      Atbildi — kāpēc tikai tagad, kad tev bija jātukšo šis kauss, tu pēkšņi apvaino Viesalgu? — Namejs vaicāja. — Kāpēc tu nebrīdināji mani, bet būtu ļāvis virsaitim iedzert nāvēkli? Nē! Dzer! Dzer savu pildījumu! Dzer! — Un viņš lieca kausu uz bajāra lūpu pusi, bet tas izbailēs liecās atpakaļ. Redzēdams, ka Daunadzis nav piedabūjams iztukšot krūku, Namejs ar tādu spēku atgrūda no sevis nodevēju, ka tas apvēlās kā tāds pusmaišelis un tikai pēc laba sprīža uzrausās knupus uz ceļiem.

—     Klausieties, vīri! — Namejs sauca. — Nārvaišu Gunvald, stāsti tu pirmais!

Uzrunātais, kas ar citiem Nameja sardziniekiem stāvēja pie durvīm, gatavs izpildīt jebkuru sava virsaiša pavēli, panācās tuvāk un īsos vārdos pasacīja visu, ko zināja. Pēc tam istabā ieveda Hustena viltus sūtni, kas iedeva Daunadzim indi, un arī tas apliecināja, ka Daunadzis labprāt paņēmis nāvēkli. Un teicies izpildīt visu, ko mestrs licis.

Un nepaguva Namejs paziņot baltā likteņzirga lēmumu, kad tas piepildījās; Viesalgs, trakās dusmās piesarcis, metās uz priekšu, izrāva sudrabapkalto zobenu un iesaucās:

—      Lai tad notiek mans pirmais pierādījums mūžīgai savienībai ar zemgaļiem! — un pie šiem vārdiem tik zibenīgi nocirta nodevēja galvu, ka vēl labu laiku Daunadža

ķermenis noturējās uz ceļiem, līdz smagi nogāzās uz tēsto baļķu grīdas.

Saldā miestiņa garojumam piejaucās asins smaka. Dzīres bija izbojātas, tomēr vīri nekurnēja. Viņi saprata: bija sācis valdīt Namejs, un vispirmais un nepieciešamākais tad nu bija — izskaust no sava vidus nodevējus.

Un ļaudis sāka spriest, ka Zemgalei būs atkal stiprs un gudrs virsaitis un zemgaļu zobeni vairs neapsūbēs, un tāpēc rītdiena solījās būt devīgāka un brīvu vīru cienīga.

Nē, vīri nekurnēja, viņi juta: tuvojas laiks, kad būs jāseglo kumeļi.

X

Pagāja tomēr vairākas ziemas, pagāja vasaras. Namejs nesteidzās. Nodevējs, kas bija ieperinājies pašā Tērvetē, tika gan iznīcināts, bet viņa dzimta palika, jo virsaitis nebija atriebīgs. Palika un kļuva piesardzīga, bet tie bajāri,

kas jutās pietiekami spēcīgi, lai paši izlemtu savu rīcību, turējās vēl savrupāk. Ap tiem parasti apgrozījās atklāti un slepeni ordeņa un bīskapa ļaudis, kas piesūtīja dāvanas, glaimoja un centās iestāstīt, ka nevar būt nekas izdevīgāks kā rast ordeņa atbalstu un patvērumu: citi neiedrošināšoties uzbrukt, un ar sava novada cilvēkiem labietis it viegli tad tikšot galā, jo ordenis palīdzēšot ievākt desmito tiesu, un vai tam, kas savu pagastu vilcinās vai lunkani nestrādās. Tāpēc dažu labu novada augstmani vilināja sadarbība ar ordeni, kamēr tas tieši neapdraud viņa labumu, un ordeņa sūtņi apgalvoja, ka to viņi neapdraudēšot.

Ko Namejs varēja solīt pretī? Vai drošību pret ordeņa sirojumiem? Nē, jo viņa spēks vēl bija vājš, vājāks varbūt nekā dažam labam Zemgales augstmanim, kas it atklāti nerēķinājās ar zemes valdnieka gribu. Runāt ar tādu dižbajāru par zemgaļu godu, lepnumu, brīvību? Velti, jo katrs to saprata savādāk; tādam labietim gods ir draudzība ar augstdzimušu vācieti, lepnums — sēdēt ar viņu pie viena galda, bet brīvība — rīkoties, kā pašam ienāk prātā, nerēķinoties ne ar sava novada ļaudīm, ne ar kaimiņiem.

Ko līdzēja, ja Namejs ar Mudra padomu sāka saskatīt tālāk un skaidrāk? Vispirms bija vajadzīgs spēks, un to Namejs pamazām šais ziemās un vasarās kaldināja. Viņš nokārtoja arī savu dzīvi, paņemdams par sievu daiļaviņu, Sidrabes dižlabieša jaunāko meitu Dardedzi, kas nu saimniekoja virsaiša namā.

Un tad kādu dienu, kad labība jau bija novākta, virsaitis izsūtīja pa Zemgali vēstnešus; no mājas uz māju trauca ziņa, aicinot ierasties tautas sapulcē. Ļaudis apturēja cits citu uz ceļiem, satikās medību gaitās vai nokopta tīruma malā un sprieda, un pārrunāja, par ko sapulcē lems. Taču neviens nekā īsti nezināja. Arī vēstneši dziļdomīgi klusēja vai atrunājās ar jokiem, un varēja redzēt, ka viņi ir tikpat gudri, cik visi pārējie.

Tikai viens gan bija skaidrs — Zemgalē beidzot brieda lieli notikumi. Jo cik ilgi var ciest, ja gandrīz katrā pili iemeties ordeņa ieliktenis ar saviem draugiem — dzer katru dienu, ēd kā negauši un vēl visādi izdarās, bet brīviem vīriem mierīgi jānoskatās. Tāpēc uz tautas sapulci aicinātie nāca kuplā skaitā, un, jo tuvāk Tērvetei, jo biežāk pulciņš satikās ar otru pulciņu un jo dedzīgāk raisījās kopējas runas par svešiniekiem un to dienderu varzu, kas tagad te iemitinājusies.

—        Ņemt tik un sakapāt pils priekšā gabalos, bet galvas nosūtīt kristīgo bīskapam, — aicināja dedzīgākie.

—       Tad vairs nekārosies mūsu medus un miestiņš, — atbalstīja citi karstgalvji.

Tomēr daudzi, savu bajāru samulsināti, vēl tā kā šaubījās. Viņi zināja: atriebību atmaksā ar atriebību, un tad vairs zobenu no rokām neizlaist.

—     Drīzāk gan ar labu, — tie tāpēc iebilda. — Soģi savu nešķīsto ticību mums neuzspiež. Neprasa, kā citur, desmito tiesu, bet apmierinās ar mazumu. Un ar to lai viņi dzīvo un kauču aizrijas! Toties arī mēs dzīvojam, neviena netraucēti.

—     Ak tā gan?! — uztraucās tie, kam klēts tukšāka. — Vezumu vezumus dzen rudeņos uz Rīgu. Ja mēs tos paturētu sev, cik tur nesaņemtu pretī dzelzi un sudrabu!

—     Ko paši esam izaudzējuši, tas paliek mums, un šajā ziņā sūdzēties nav par ko, — sprieda citi.

Trūcīgie, tādi kā Skarbulis no Daibes, nāca ar dalītām jūtām: no vienas puses, dzīves tāpat nav, jo labieši izspieda visu, ko vien no ļaudīm, zemes un meža varēja, tāpēc katru pavasari Skarbulim mājā pusbads, bet sirojumos tomēr atlēktu kāds lieks kumoss; taču, no otras puses, sirojumos varēja palikt guļam dzimtas spēcīgākie vīri, un tad sievietes un bērni tūliņ kļūtu par labieša nebrīvajiem. Jā, grozies, kā gribi, trūcīgajam ne tā, ne šitā labi, bet, ja jau pats Zemgales virsaitis aicina, tad jāiet vien ir, un gan jau uz vietas redzēs, ko darīt.

Tā pie īstas vienprātības nācēji netika, un, jo vairāk ļaužu sapulcējās vienkopus, jo dedzīgāk iedegās strīdi.

Klajums starp Svētkalnu un upi jau bija ļaužu pilns, un aizvien jauni un jauni nāca klāt, līdz viss mežs ap pili šķita kustamies un runājam un no ugunskuru dūmiem gaiss kļuva tīri vai sūrs.

Beidzot atskanēja pulcēšanās signāls …

Un te nu stāvēja ciešā blīvā Zemgales ļaudis, un varēja redzēt vienkopus gan sirmus tēvus, gan zaļoksnējus jaunekļus, kam šis varbūt bija pirmais tālākais gājiens. Un redzēja te košās seģenēs ietinušās sievietes, kas devušās līdzi saviem vīriem, tēviem un brāļiem, lai arī savu balsi un savu piesardzīgo padomu ieliktu visu kopējā spriedumā.

Tautas skatieni vērsās augšup uz Svētkalnu, no kura lēnām kāpa lejup Namejs un citi Zemgales novadu valdnieki. Pirmais soļoja virsaitis, aiz viņa Svētkalna zintnieks Vadis un Rakles Skabis, klusēdami sekoja vēl kādi desmit labieši. Bargās, nopietnās sejas liecināja, ka nestais ziedoklis nav devis skaidras nākotnes zīmes.

Zemgale, ko tev darīt? Šis jautājums nospieda katra sirdi.

Runāja Namejs.

— Zemgales vīri un sievas! Mums visiem atmiņā tās nedienas, kad mestrs Andrejs no Štirijas pēc sekmīga karagājiena augstaišu un žemaišu novados bija savācis ordeņa brāļus un krusta ticības kalpus un, likdams vēl pulcināt daudz lībiešu un letgaļu no sev pakļautajām pilīm, devās pret mums.

Mestrs Andrejs no Štirijas uzbruka mums nodevīgi, izvēlēdamies sev labu, bet mums sliktu laiku. Viesturs bija miris, bet es, jūsu virsaitis, savas jaunības dēļ nepratu pulcināt cīņai. Ko līdzēja mūsu runas, ka mestrs vāc karaspēku, ja neviens nekā nedarīja, lai gatavotos aizstāvēties. Labas dzīves izlutināts, dažs novada vecākais tik vien zināja lielīties: ordenis Zemgalei neuzdrošināsies uzbrukt. Lielīgās valodas darīja rāmus ne vien pašus lielībniekus, bet arī pils sargi kļuva tik pašpārliecināti, ka pirmo reizi mestru Andreju no Štīrijas pamanīja, kad tas jau bija izjājis tepat pie pils mežmalā. Nevarēdami gan ieņemt pili, naidnieki toties postīja mūsu sētas un tīrumus, līdz bijām spiesti lūgt žēlastību. Mestrs neapmierinājās ar bagāto kara laupījumu, svešumā aizdzītajiem vīriem, sievām un bērniem, viņš iecēla mūsu novados savus soģus, kas nu visus šos gadus dzīvo mūsu pilīs, mūsu acu priekšā, un dara, kas viņiem tīk, iet un nāk, kad viņiem iegribas, naski savāc mūsu medu, vaskus, labību, zvērādas … Un ne tikai to! Viņi sēj mūsu vidū nodevības sēklu!

Zemgales vīri un sievas! Cik ilgi cietīsim tādu pārestību?! Vai ļausim nodevībai sazaļot biezā velēnā? Un katrs domāsim tikai par savu ādu, bet ne par mūsu tēvzemes likteni?

Klausītāju jūra saviļņojās. Nameja runa daudzus bija iekveldinājusi, liekot atcerēties nodarīto postu; dažam bija aizvesta sieva un bērni, citam nogalēts tēvs vai māte, citam nopostīta dzimtā sēta. Kā iztvīkusi zeme alka raženu lietu, tā laužu sirdis sauca pēc atmaksas un atkal juta naujīgu spēku, kas, ilgi aizturēts, tagad lauztin lauzās uz āru. Namejs stāvēja un skatījās, ieklausoties vīru izkliegtajos kara saucienos un lāstos, un šķita, ka viņam jāsaka tikai viens vārds, un zemgaļu pilīs vairs nedzīvos neviens svešinieks. Taču viņš šo vārdu nesacīja. Raktes Skabis visas pēdējās dienas nenoguris atrunāja Nameju no straujas

rīcības, un arī Svētkalna zintnieks nevarēja rast skaidras zīmes. Tāpēc virsaiti urdīja krimtīgas šaubas, un tās neizkliedēja arī sarunas ar Mudri, kas ieteica vispirms krietni pārmācīt kādu sava novada bramani. Namejs krasi iebilda; viņš nevēlējās izliet savējo asinis, jo cerēja, ka tiepšas nāks paši pie prāta.

Kad pirmais satraukums pierima, atskanēja Raktes Skabja vecīgā, taču vēl tālu dzirdamā balss.

—     Zemgales vīri un sievas! Kas gan apgalvos, ka balts nav balts un melns nav melns, kam gan gribēsies savā paša mājā iemitināt svešu liekēdi! Kas gan nepriecājas par saules lēktu, un kas gan nenīst naidnieku! Kas gan nezina, uz kuru pusi tek upes, un kas šaubās par ordeņa tīkojumiem! Un neviens man nevarēs pārmest bailibu, jo abas šīs rokas, — viņš tās pacēla augstu pār galvu, — nekad nav piekusušas, vairogu nesot un zobenu cilājot, un mana mugura nekad nav skatījusies uzbrucējos. Aci pret aci — tā esmu gājis un, ja vajadzēs, atkal iešu.

Un, atvilcis elpu, viņš turpināja:

—      Varbūt viens otrs jauneklis asiņu karstumā iesauksies: «Raktes Skabis kļuvis vecs, un večam veča valoda. Lai viņš tagad ļauj mums rīkoties…» Lemiet paši. Es tikai pateikšu to, ko esmu jau virsaitim sacījis, — šajā brīdī nav teicams Zemgalei sanīsties ar ordeni. Bet, nogalinot soģus un viņu kalpus, mēs izsauksim viņu dusmas un mums būs jāatvaira neganti sirojumi. Bet, ja mēs tos nespēsim atvairīt, ja, pārspēka mākti, salūzīsim, tad žēlastību mums vaiis neizlūgties. Ordenis liks uzturēt ne vien soģus, bet prasīs no mums karavīrus un desmito tiesu, aizvedīs vispēdējo vaska rituli un medus ķoci, un mums varbūt būs vēl grūtāk nekā lībjiem un letgaļiem, kas gan dzīvo savā zemē, taču nav vairs saimnieki par to, un valda tikai tas bajārs, kas ļauj sevi valdīt ordenim un bīskapam un kas ar tiem mīlīgi sadziedājies, toties bez žēlastības no savējiem plēš divas ādas.

Te blakus stāv Namejs. Vai gan kāds šaubās, ka pēc Viestura, kas viņam bija tēva vietā, es neesmu centies būt viņa tēvs un īstenieks? Bet, ja man šodien sacītu — ej droši aiz Nameja, — es tomēr neietu. Putns iemācās lidot lidojot, līdaka strauji peldēt — peldot, bet virsaitis valdīt — valdot, karā vest — karojot. Kā no divdesmit gadskārtu ozola nevar ielikt pilij stūra balgzdu, tā no tāda paša gada gājuma jaunekļa nevar prasīt vīra tvērienu un sirmgalvja gudrību. Namej, visiem dzirdot, saku — nepārsteidzies! Viegli koku aizcirst, ne tik viegli cirsto brūci aizaudzēt. Viegli karu uzsākt, grūtāk tajā uzvarēt. Tas ir viss, ko varu jums sacīt. Izlemiet jūs!

Pirmajā rindā visā karavīra tērpā un bruņojumā stāvēja Gunvaldis un Mikus. Nameja teiktos vārdus abi puiši pārdzīvoja it kā paša sacītus. Gunvaldim tā vien knosēja rokas, un viņš satvēra Mikus muskuļoto dilbu, spiežot to vai līdz sāpēm. Arī lielais spēkonis tā vien alka paradīt savu lāča tvērienu, gandrīz vai savicinādams ap galvu zaraino egles koka milnu, no kuras tas vairs nešķīrās ne dienu, ne nakti un arī tagad bija nolicis starp kājām, vienu roku atbalstot pret kāta galu. Tiem abiem, tāpat kā vēl dažam labam, bija apnikusi vāciešu uzpūtība, un viņi allaž mēļoja un sapņoja, kad pienāks diena tos pārmācīt. Tāpēc viņi uz Nameja vārdiem atsaucās viskvēlāk un nebūtu nemaz tik lēti apklusināmi, ja vien cienība pret Raktes Skabja sirmo galvu neliktu pievaldīt savu skaļo jūsmu. Tikai klausīties gan negribējās, lai cik prātīgi dižlabietis runāja, jo skaidrs nu bija viens — viņš velk uz samierināšanos, bet Gunvaldim un Mikum tas vismazāk pa prātam.

—      Man pat cūkas šņukurs negaršo, kad redzu to vācieti vazājamies, — Mikus sašutis skaidroja, pagriezies pret vīriem aizmugurē, kur bija sagadījušies miermīlīgāki veca gājuma ļaudis.

—      Tagad tev vismaz ir tas šņukurs, — viens no viņiem atbildēja, — bet, ko tad, ja nebūs? Iebruks dzelžainie un visu izpostīs. Tu to, brāl, vēl nezini, kā tas ir, kad nav melnas maizes garozas. Bet es zinu.

—     Stāsim pretī!

—     Nē, dēls. Vislabāk pretī stāt, ejot uz paša naidnieka zemi. Tur tu sit viņu, kad un kur vēlies, tur tu krauj mantu vezumā un ņem sev līdzi katru, ko tev labpatīk atstāt dzīvu, un pielaid uguni visam, kas nav paņemams. Vai mēs tagad varam padzīt ordeni no Rīgas mūra pils? Nē, nevaram. Toties viņi gan var atnākt.

Gunvaldi un Miku šie vārdi neietekmēja, bet daudzi kļuva tā kā domīgi. Tik tiešām šobrīd nav sapulcināts tāds zemgaļu pulks, lai varētu droši doties ordeņa novados. Bet, nogalinot soģus, karš neizbēgams. Vai tomēr labāk nenogaidīt?

Taču ļaut soģiem netraucēti dzīvot zemgaļu pilīs, barot liekēžus, izpildīt viņu prasības — nē, arī to nevarēja pieļaut.

—     Viņi vismaz jāpadzen, — Mikus, beidzot piekāpdamies, nosacīja.

—     Lai brauc pa jūru atpakaļ, no kurienes ieradušies! Nobrīdināsim, ka otrreiz gan vairs nežēlosim, — varēja dzirdēt saucam.

Citos pulciņos, apspriežot dzirdēto, domas tāpat dalījās. Mežotniešu valoda bija vispieticīgākā, turpretim Sidrabes ļaudis i dzirdēt negribēja par soģu palaišanu — nocirst tikai visiem galvas, lai citreiz vairs nenāk šurp. Tērvetnieki svārstījās: viņi pārāk tuvu ordenim, un visiem vēl labi atmiņā mestra Andreja no Stīrijas iebrukums, kad mājas dega kā salmu kūļi un tīrumus nobradāja sirotāju bari.

Tikmēr pilīs ieslēgtie soģi gaidīja tautas spriedumu.

Visniknāk pretojās Daniels no Hustenas, tā ka viņu nācās iemest pazemē, kur tas raidīja savus lāstus, cik vien skaļi prazdams. Taču drīz vien vācietis atvēsa un paprasījās augšā, kur, ieraudzījis Nameja karadraudzi pilnā kaujas tērpā, beidzot saprata, ka joki vairs nebūs, — Zemgalē sācies kaut kas pilnīgi negaidīts, ko viņš, ordeņa ieceltais soģis, nav ne zinājis, ne nojautis. Tāpēc vācietis savas dusmas izgāza uz vietējo ļaužu valodu pratēju priesteri, vispinns to apveltīdams ar pamatīgiem dūres belzieniem.

—     Tu suņa dvēsele! — Hustens bļāva. — Vai tāda ir tava kalpošana visuaugstajam dievam!? Pagāni tūliņ tev nocirtīs tavu apskrapstējušo galvu, bet tu, piķa gabals, ne jūti ko, ne dzirdi! Daunadzi jau uzdūra kā teķi uz iesma, būtu nu pacenties paklausīties, izdibinājis, ko tie velna kalpi, zemgaļi, vēl perina. Es taču viņu suņu burkšķēšanu nesaprotu! Un, ja pašam vairs galvā nekas neturas, būtu kaut viņu cītīgāk pamācījis. — Tērvetes soģis pameta ar pirkstu uz jauno vācietēnu, kas stāvēja, bailīgi ierāvies kaktā; viņš jau bija izbaudījis ne reizi vien soģa belzienus un zināja, ka tādos brīžos labāk turēties sāņus.

—     Netrako, cienījamo brāli, — beidzot priesteris iedrošinājās iebilst, — dievs labi dara ko darīdams. Mūsu nocirstās galvas brēks uz to kungu, un dieva dusmība nāks pār šiem tumšajiem ļautiņiem, kas pielūdz nešķīstos elkus un zog līgavas kā meža zvēri.

—           Dievam daudz patīkamāk būtu redzēt ripojam viņu galvas. — Daniels no Hustenas nebija pārliecināms, jo, tiesa kas tiesa, miesas tuklums netraucēja viņam zobenu cilāt īsten aši. Tik aplamīgā stāvoklī kā pašreiz viņš atradās pirmo reizi, kad saliktām rokām jāgaida, kas notiks — nocirtīs galvu vai izdarīs vēl ko ļaunāku. Vēl nesen viņš bija uzzinājis, ka Spārnenes novadā kāds ordeņa brālis saņemts ciet un tad uz lēnas uguns visās bruņās kā sivēns izcepināts pagānu elkdieviem par godu. Nē, tādu kaunpilnu galu Hustens nevēlējās piedzīvot, tāpēc ņēmās trakot vēl sirdīgāk, izgāzdams savu niknumu uz visiem pēc kārtas, bet īpaši uz priesteri, kas, prazdams vietējo valodas, nav spējis izokstīt Zemgalē briestošos notikumus.

Kad saules loks liecās uz vakara pusi, sagūstīto liktenis beidzot izšķīrās. Namejs pacēla roku un it kā pārdalīja zemgaļu sapulci divās daļās, skaļi un pērkonīgi uzsaucot:

—     Kas ir par zobenu, lai nostājas rietumu pusē, kas ir par mieru, lai pulcējas austrumos.

Plašajā cilvēku pūlī sākās it kā skudru ņudzoņa, līdz pamazām pret Nameja pacelto roku izveidojās tukša eja, kas pāršķēla ļaudis divās nometnēs. Un ilgi Zemgales likteņu lēmēji raudzījās abos ļaužu pulkos, un neviens nevarēja pasacīt, vai austrumu puse pulcinājusi vairāk zemgaļu vai rietumu. Tāpēc viens no labiešiem ierosināja likt vīru pret vīru un sievu pret sievu, lai redzētu, kurā pusē vairākums, bet Namejs tam nepiekrita, un viņam bija taisnība.

—      Ja zobena pusē būs viens vai divi vairāk — vai tāpēc būtu izlemts sākt karu? Redzi, pati tauta neizšķiras, un arī mēs nevaram izšķirt. Taču mēs nevaram neredzēt arī tos, kas nespēj samierināties ar vācu ieceltajiem soģiem mūsu pilīs, kas labāk ar mieru mirt nekā pieļaut vēl ilgāk apkaunojumu.

Un, pavērsies pret sapulci, viņš atkal pacēla roku.

—     Kas par to, lai soģi paliek mūsu zemē, — pulcējas rietumu pusē. Kas par to, lai, paklausot Raktes Skabja padomam, soģi sveiki un veseli atstāj mūsu zemi, — nostājas austrumos.

Un atkal sākās naska ņudzoņa, taču šoreiz vairums virzijās uz austrumiem, un drīz vien sapulcinātie vīri un sievas stāvēja vienā pusē, jo, izrādījās, maz viņu vidū bija tādu, kas vēlētos kaut viena svešinieka palikšanu, un tie paši ātri vien nokaunējās par savu mazdūšību un steidzās nepamanītāk pievienoties skaidri izteiktajam vairākumam. Reti pieredzēts bija tik vienprātīgs lēmums, un Namejam no tā kļuva tik silti ap sirdi, ka viņš uz brīdi aizmirsa tos dižbajārus, kas paši nebija ieradušies un aizkavējuši arī daļu savu novadnieku.

Arī Raktes Skabis teicās apmierināts, ka iztiks bez asins izliešanas un novilcināts vaidu kara sākums ar ordeni. Atlika vēl izsūtīt ziņnešus uz tām pilīm, kurās mitinājās soģi, lai liktu tiem ierasties šurp un paziņotu zemgaļu lēmumu. Namejs izdalīja vīrus no savas karadraudzes, tie uzlēca kumeļos un pa pārim traucās katrs uz savu pusi, lai ātrāk nokļūtu galā.

Mikum ar Gunvaldi vajadzēja doties uz Dobi. Dzenot rumakus lēkšos un tikai laiku pa laikam ļaujot tiem atvilkt elpu, viņi tajā pašā naktī tuvojās Dobes pilij.

XI

Drūmi un draudīgi šalca Dobes novada mežs. Pa reizei atskanēja stindzinošs pūces kliedziens, liekot jātniekiem un zirgiem notrīcēt, nozibēja, kā Mikus apgalvoja, meža zvēros pārvērtušos spīganu mirdzīgās acis, atgādinot divas kvēlojošas oglītes; spīganas lencot cilvēku, un vajagot tikai piesnausties, kad aizvelkot uz pekli vienā rāvienā …

—     Tie ir aplam nešpetni radījumi, — viņš skaidroja Gunvaldim, un abu zirgu sāni cieši spiedās kopā, beržot jātnieku kājas; tā šķitās mazliet drošāk.

—     Rau, Miku, tieši pretī atkal stāv! — Gunvaldis paklusi iesaucās, satverdams uzrunāto pie elkoņa. Arī zirgi, kā jātnieku izbīli sajuzdami, apstājās, un tā viņi nostāvēja labu laiciņu, līdz gailējošie punktiņi piķmelnajā, tikai reizumis pabāla mēness sirpja atspīduma pāršķeltajā tumsā piepeši atkal pagaisa.

—     Būs vadātājs piesities, — Mikus beidzot izteica savas šaubas. Viņš jau labu brīdi bija sācis apjaust, ka viņi vairs nejāj pa īsto ceļu. Vajadzēja būt upei, bet visapkārt plešas sils, un neba tik bieži Mikus te jājis, lai noturētu pareizo virzienu, bet Gunvaldis vispār šai pusē tikpat kā nav bijis un pašu Dobes pili redzēs pirmo reizi.

—     Laikam gan vadātājs. — Jaunais Nārvaitis sasprindzināti vērās visapkārt. Bet ko gan saredzēt, ja piesities vadātājs? Pat dienas vidū vari iet un iet un, loku apmetis, vienmēr nonāksi vecajā vietā. Tāpēc viņš sacīja: — Vai labāk nesagaidīt ausmu tepat?

—      Nekas cits neatliek. Tagad jau pats visīstākais mošķu brīdis līdz gaiļa dziesmai. Nez kur mūs vēl aizvilinās…

Sapinuši zirgiem priekškājas, lai tos kāds nešķīstenis neaizrautu līdzi, abi draugi sameklēja kuplu ozolu, kura zaros varēja jo ērti atlaisties pussēdus.

—     Pasnaud nu tu, — Mikus sacīja. — Es pavāķēšu.

Taču snaudiens nenāca, viss miegs Tērvetē izgulēts, bet

te — gan lapās kaut kas čaukstinājās, gan ozola tukšajā stumbrā kāds skrabinājās, gan atkal atskanēja tādi kā vaidi, kā kunkstieni…

—     Vislabāk vīru pulkā, — Gunvaldis runāja čukstus.

—     Tas tev prātīgs vārds, — Mikus piekrita un, lai gan bija labu tiesu vecāks par savu ceļa biedru, taču no mošķiem baidījās ne mazāk. Cita lieta mežā ar lāci saķerties vai sirotāju pulciņā padrasēt — tad Mikus paļāvās uz savu spēku, bet pret vadātāju vai sumpurni vīra spēks nelīdzēja, te visa vara burvestībām.

Saspiedušies cieši blakus, viņi saspringti ieklausījās nakts trokšņos. Pamazām sirds puksti pierima, jo nekas nenotika. Un abi draugi iegrima domās.

Pagājis jau gandrīz tik ziemu un vasaru, cik abām rokām pirkstu, no tās dienas, kad uzbruka ordeņa sirotāji un dižo Nārvaiti aizveda svešumā. Toreizējais pusaudzis kļuvis par slaidu jaunekli, iemantojis veikla mednieka slavu un arī sava virsaiša Nameja pilnīgu uzticību; viņus abus saistīja ne vien slepenā ziņa, ko Gunvaldis pārnesa no drellībā aizdzītā vectēva, bet arī kopā pavadītās gadskārtas.

—     Drīz jau vajadzēs jāt lūkot tev sievu, — nesen Namejs bija pusjokam, pusnopietnam izmetis, un uzrunātajam karsts vien izlijis cauri kauliem. Viņš nesacīja, ka nevajadzēs tālu jāt, — tepat pāri pils tiltam iemitusi tā, kura valdzina puiša sirdi.

Zigne!

Stāvot sardzē pils tornī vai arī pie vārtiem, viņš aizvien biežāk notvēra sevi pie domām par Zigni, kas no pakalsnas meitenes bija izaugusi par daiļu, ugunīgu skaistuli. Kā nakts pret dienu, tā viņas melnīgsnējais daiļums izcēlās pārējo pils zelteņu vidū, kuru lingaišās bizes tā kā saulē pabalējušas; un arī valodā un izdarībā Zigne sita citas pušu. Vismaz Gunvaldim tā šķita. Izaugusi gan bija arī Naula, ar kuru bērnībā Gunvaldis diendienā rotaļājās, taču Naulu viņš diez kā nemanīja, lai gan viņa visbiežāk atradās Zignei tieši blakus. Vērojot no pils torņa tumšsila tāles, vai tur neiedegas kara kāvi vai ari mežmalā nemana kādu svešinieku ložņājam, puisis pa reizei uzmeta skatienu priekšpils pagalmam, kur Radavieša meita aptecēja mājas soli. Un, kad viņa barā atgriezās no tālām pļavām vai druvām, Gunvaldis vārtos vienmēr pamanīja viņu pirmo kā zaigojošu gaismeklīti nakts tumsā.

Taču Zigne bija tā mātesmeita, no kuras neviens puisis netika īstā skaidrībā, — viendien mīli uzsmaida, bet citdien pazobojas, viendien liek cerēt vienam, citdien jau atkal nākamajam. Bija tai labs prāts — iekarsēja puisi kā uguni, lai tad ne no šā, ne tā uzlietu tikpat kā ķoci ledaina ūdens. Atraidītais pasirdījās, pasirdījās, tomēr cik ilgi turēsi Jaunību, un pats labākais mierinājums — neesi jau vienīgais, kas te apdedzinājies. Savas pāris reizes Zigni mēģināja nozagt, taču vienmēr tai palaimējies izsprukt, un arī pārlieku uzmanīga kļuvusi: vienmēr savu ļaužu pulciņā, naktī durvīm pamatīgs aizbīdnis priekšā.

Gunvaldis gan izdomājis, kā varētu Zigni itin viegli nozagt, bet nav tikai kur likt līgavu, jo ne jau pils tornī viņi var apmesties. Kad viņš reiz ar Miku pārrunāja, cik ilgi tad abiem dzīvot puišos, Mikus atzinās, ka tiešām pienācis laiks līgavu nolūkot.

—     Kur tu viņu nozagtu liksi? — Gunvaldis bija vaicājis.

—     Nozagšu un aizvedīšu padzīvot svešā pusē. Kad atgriezīsimies, būsim jau vīrs un sieva. Gan jau tad ko izdomās, kur sievu piemitināt, līdz pats uzcirtīšu istabu. Reiz jau tas man būs jādara.

Tiešām, Mikus ir prātīgs puisis, un tā arī Gunvaldis sevī izlēma nozagt Zigni, aizvest kaut kur uz Raktes vai Sidrabes pusi un tad atgriezties kā vīrs un sieva … Tikai šoruden to pagrūtāk izdarīt, un ziema savukārt nav īstais laiks, bet nākamajā lapkritī viņš vairs nekavēsies . ..

Turpat līdzās Zignei bija uzplaucis ne mazāk skaists zieds, tikai Gunvalža acīs Naula joprojām šķita tā pati pieticīgā gaišbizite, ar ko viņš bērnu dienās rotaļājās pilssētas piekājē. Viņš it kā neredzēja meičas zeltainos matus, kuri kuplā bizē gūlās pār pleciem un uz kuriem ne viens puisis vien bija metis skatienu. Jā, Gunvaldis neredzēja, lai gan viņam vajadzēja redzēt, jo meitene jau sen pieķērusies staltajam jauneklim, un no bērnu dienu draudzības viņas sirdī bija izaugusi mīlestība. Tikai tā bija tikpat klusa un sevī noslēgta kā pati meiča.

Bet jaunais Nārvaitis domāja tikai par Zigni. Arī šeit, Dobes novada ozolā gaidīdams rīta ausmu …

Tikko svīda gaisma, jātnieki atkal devās ce]ā un ap pusdienas laiku ieraudzīja Dobes pili. Tā pacēlās plaša klajuma vidū uz paliela paugura un, saules apmirdzēta, šķita kā no bronzas izlieta, jo aizsargvajņi bija nesen nostiprināti ar jauniem ozolu baļķiem. Mikus un Gunvaldis, izjājuši cauri sirmo egju mežam, apstājās izcirtuma malā un labu laiciņu nolūkojās Dobes dižlabieša Tālibalda miteklī.

—     Skaista pils! — Gunvaldis apbrīnoja. — Tik krauja gan nav kā mūsu Tērvete, toties daudz plašāka.

—     Diez kā mūs sagaidīs, — ieteicās arī Mikus. — Tieši no viņu novada sapulcē piedalījās vismazāk ļaužu, arī pats Tālibalds neieradās.

—     Es viņu pārmācītu tāpat kā Daunadzi, — Gunvaldis atklāti pasacīja, jo nevarēja iedomāties vēl otru gribu bez Nameja gribas.

—     Derētu jau gan, — Mikus piekrita un sāka jāt pils virzienā.

Pils vārti atvērās laikus, jo dobieši, acīm redzot, bija gaidījuši sūtņus ar tautas sapulces lēmumu. Nepaspēja abi jātnieki vēl nokāpt no zirgiem, kad viņus aicināja pie Dobes Tālibalda. Taču Mikus skali un skaidri paziņoja Nameja piekodināto:

—     Man ziņa jānodod tieši soģim, jo tikai viņi nedrīkstēja atrasties starp zemgaļiem, kas lēma savas zemes likteni. Pārējie paši varēja būt klāt un visu dzirdēt.

—     Tad pagaidiet, — sacīja vecākais sardzinieks un, atstājis abus pie vārtiem savu vīru ielenktus, devās uz dižlabieša istabām.

Palicēji raudzījās vērīgi cits citā, un draudīgais klusums ieilga. Mikus ar Gunvaldi saprata, ka šeit uz draudzīgu uzņemšanu nav ko cerēt.

Beidzot viens no sardzes vīriem ierunājās, nevarēdams apspiest ziņkāri:

—     Ko tad izlēmāt? Sākt karu?

—     Tu pats varēji atjāt un izlemt, — Mikus salti atteica.

—     Ko jāšu, ja virsaitis nejāj . .. Esmu viņa karadraudzē.

—     Zemgaļiem visiem bija laista ziņa ierasties, un neviens, bemburi, nav vainīgs, ja tavs Dobes Tālibalds tāds iegātnis vien ir, — Mikus pairgoja.

—    Tu rāmāk ar savu mēli, citādi vari to vēl pazaudēt, — zobgalību sajutis, ziņkārīgais sabozās. — Te nav Tērvete, kur puiķelis uzmeties par valdnieku, — viņš atkārtoja to, ko ne mazums skandēja viņa maizes devējs.

—     Tad tev spīgana dvēseli samainījusi, citādi tu neiedrošinātos Jaut savai nešpetnajai mēlei vaļu, apsaukājot visas Zemgales virsaiti. — Mikus bija nesatricināms, un Gunvaldis, turot vairogu gatavībā un zobenu pa tvērienam, pabrīnījās par sava citkārt gausā drauga mutīgumu.

—     Ak tā! — Kašķīgais jauneklis izrāva zobenu un uzsauca pārējiem: — Vai mēs ļausim par sevi zoboties?!

—     Jūs paši sevi izsmējāt, neklausīdami Zemgales virsaiša gribai. Bet tu, zēniņ, zobenu nevicini. Sagraizīsies vēl. Jo pārāk viegli tava galviņa turas uz pleciem.

Gunvaldis sevī nodomāja, ka nu gan bez kaušanās neiztikt, un noskatīja, vai vārti vēl vaļā, lai varētu jāšus glābties. Taču pietika Mikum pavicināt savu milnu, ko viņš izcēla no ādas maisa pie segliem, lai nekauņa bailīgi pierautos un arī pārējie pakāptos pāris soļu atpakaļ.

Pa šo laiku atgriezās sardzinieks, kas bija aizjājis pie Tālibalda, un strupi izmeta:

—     Soģis tur dzīvo. Vēstiet viņam, kas jums vēstījams. Tālibalds šodien jūs nevēlas pieņemt.

Mikus pasmīnēja: vēlies vai nevēlies, neviens tev to neprasa, pintiķis tāds.

Pretstatā Tērvetes soģim Danielam no Hustenas šis bija šmaugans un izkāmējis kā ziemas vilks, acu āboli izspiedušies uz āru, roku pirksti gari kā skaliņi un locītavās bemberaini kā no zariem apbraucīti oša stumburi.

—      Ko viņš grib teikt? — vācietis neatzina par vajadzīgu pat piecelties, bet tāpat guļus uz lāviņas noprasīja sīkam vīrelim, kas izrādījās valodu pratējs.

Mikus un Gunvaldis, braši nostājušies istabas vidū, vispirms aplūkoja ozolkokā cirsto mājokli, kas, cik redzams, bija nesen pabeigts, jo koks vēl dzeltoja visā spilgtumā.

—      To, rau, tam kumpainim cēluši, kas sadomājis te ilgsēžus apmesties, — Mikus runāja, it kā nedzirdējis sīkā vīriņa zemgaļu mēlē pārlikto jautājumu.

Vācietis kaut ko nepacietīgi nomurmināja, un sīkaudzītis sarāvās vēl mazāks, spiedzīgā balstiņā atkārtodams:

—     Ko gribat manam dižlabietim vēstīt?

—     Dižlabietim? — Mikus pārsteigumā vai atsēdās. — No kura laika tad suni sauc par zirgu un ordeņa brāli par dižlabieti?

Gunvaldis nenovaldījās neiesmējies — skat, kas tas Mikus par prātvēderu!

—     Vācietis nekad nekļūs par zemgali, to tu, kraupainais bemburi, liec aiz auss, un manā klātbūtnē lai viņu negodātu ar godu, kas pieder tikai dažiem zemgaļiem. Ja ne … — Mikus pāris reižu ne pārāk sirdīgi piestampāja ar milnu pret grīdu, taču soģis tūlīt uzmetās lāviņā sēdus. Tad ari Tērvetes karavīrs atzina, ka pienācis brīdis, lai lēni un skaļi paziņotu:

—      Mēs, Zemgales augstā virsaiša Nameja sūtīti, izpildot visas Zemgales kopējo tautas lēmumu, paziņojam visiem mūsu zemē ieceltajiem soģiem ar otrās dienas ausmu ierasties Tērvetē, lai tur noklausītos zemgaļu vīru un sievu nelokāmajā spriedumā.

Kad šie vārdi bija pārtulkoti, iestājās pailgs klusuma brīdis. Dobes soģis laikam nevarēja izšķirties, ko darīt, lai gan zināja, ka zemgaļu zemē sākusies draudīga kustība. Beidzot viņš kaut ko sacīja un tulks atkārtoja:

—     Mans diž… — un bailīgi aprāvās, apķēries, ka atkal gribējis nepareizi izsacīties, un vērīgi palūkojās uz Mikus kustināto milnu, — mans ordeņa brālis liek sacīt, ka viņš rītrīt dosies ceļā. Tā ir paša dieva griba, ja viņš turp jāj, un lai pagāni nedomā aptraipīt viņa augsto vārdu.

—     Es gan nepazīstu tava ordeņa brāļa dievu, esmu tikai par to dzirdējis, — Mikus atbildēja, — bet, ja viņš domā tāpat kā zemgaļi, tad šoreiz viņš ir tikpat saprātīgs kā mūsējie.

—     Ak, nekristīgo pagān, — svešo valodu pratējs izbijies iesaucās, — kā uzdrošinies savus elkus likt blakus kristīgo vienīgajam dievam!

—     Vai tad viņš tik nenovīdīgs? Kāpēc mūsējie neapskauž jūsu vienīgo? Bet laikam jau viņš ir nenovīdīgs, jo citādi nebūtu noskaudis citus dievus un viens pats jums palicies. Ejam, Gunvald!

—     Tā kunga, tā dēla un tā svētā gara vārdā atkāpies, sātan! — vīrelis šausmās iesaucās, bet abi brašuļi vairs neklausījās; apcirtušies apkārt, viņi devās projām, domādami jau pilnīgi citu domu — kā ar godu un sveikā izkļūt no pils, jo pirmītējais ķīviņa aizsācējs var kādu neģēlību sadomāt.

—     Dzi, Gunvald, — Mikus bažīgi ierunājās, atraisīdams savu bēro un tā vien juzdams glūnīgus skatienus, — patūļājamies labi lēni, lai nedomā, ka jāsim tūliņ prom. Bet, kad iēksim zirgiem mugurā, tad jozīsim, kā nekad neesam jozuši. Mūsu laime, ka vārti vajā.

—     Sadevi gan tu tiem murmekļiem, — Gunvaldis joprojām atradās nule pabeigtās sarunas iespaidā.

—     Liecies mierā! — Mikus tīri papikti pārtrauca.

—     Domā labāk, kā tikt ar veselu ādu cauri.

Atraisījuši zirgus, viņi lēnām sojoja uz vārtu pusi, reizi pa reizei apstādamies, it kā apbrīnodami pils ēkas, it kā kaut ko gaidīdami.

—     Lēkšosim abi blakus, — Mikus pamācīja Gunvaldi.

—     Tu pa kreiso pusi, es pa labo, tu turi vairogu kreisajā, es — labajā, tu uzmanies pa kreisi, es — pa labi. Skaidrs? Kas stājas cejā — cērt negaidīdams. Ātrums un mežs mūsu vienīgais glābiņš.

Netālu no platajiem vārtiem, kas stāvēja līdz galam vajā, un nolaistā paceļamā tilta abi drosminieki, pabrīnījušies, ka neredz neviena sarga, kļuva pavisam gausi. Tāds aizdomīgs klusums nebija uz labu.

Pēkšņi no maltuves, spalgi kliegdama, izskrēja kāda sieviete, laikam nebrīvā, un tai pakaļ kāds vīrietis. Bēdzēja bija gauži applukusi, tikai nebalinātu kreklu mugurā, bet ķērājs laikam kāds no pils labiešiem, vismaz tērpa bagātais apšuvums liecināja par turību. Meiča tā arī nekur nepaguva aizskriet, kad lika nogrābta aiz garās bizes un apvāzta uz riņķi kā salmu kūlis; sakņūpot viņa ar rokām vēl sargāja galvu un ne velti, jo labietis pārmācīja pamatīgi: vispirms spārdīja ar kāju, atkal ieķērās matos un atkal spārdīja, brīdi pa brīdim iesaukdamies:

—     Cēlienu maļ, vienas dienas cibu nepiemaļ! … Cēlienu maļ, vienas dienas cibu nepiemaļ! …

Kņadas pievilināti, izskrēja pils ļaudis un arī no pils aizvārtes, it kā tur glūnējuši, izbira un teciņus laidās šurp sardzinieki.

—     Nu tikai prom! — Mikus klusām iesaucās, veikli uzlecot zirgā. Arī Gunvaldis darīja to pašu, un abi laida lādos lēkšos, it kā viņus trenktu pats nelabais. Un prātīgi vien bija, jo uz pils vaļņa piepeši izslējās pirmītējais aizkaitinātais blūzga un slaidā vēzienā meta savu šķēpu. Metiens bija notrāpīts kā acī — šķēps un jātnieks neatvairāmi tuvojās viens otram, taču paglāba Mikus savlaicīgais paredzējums; stingri saturot vairogu labajā rokā, puisis uztvēra šķēpa briesmīgo triecienu, un tas, notrīsot kā dzīvs, iesprūda vairogā. Tā viņi arī aizauļoja pāri tiltam — Gunvaldis pa kreisi, Mikus pa labi, augsti turot pacelto vairogu, kurā bija iedūries nelieša mestais šķēps. Aiz muguras atskanēja mežonīgi kliedzieni, un abi jātnieki atskatījās, vai vēl kaut ko nemet, taču pretinieki nebija gaidījuši, ka tērvetnieki tik strauji aizauļos, tāpēc palika, dūres vien rādot.

—     Tikām gan sveikā! — Mikus, vēl vienmēr dzenot zirgu pilnos lēkšos, priecīgi sauca. — Es jau domāju: pagalam esam, kad ieraudzīju to glūnekli ar metamo šķēpu.

—     Tie pārējie neattapa vairs, ko darīt.

—     Tā mūsu laime, tas nelaimīgais meitietis. Uz vaļņa viņš viens mūs uzmanīja, tie citi bija aizslēpušies aizvārtē, bet neiespēja aizlēkt priekšā, jo nāca skatīties, kā sit malēju …

—     Ak tu nelieši!

—     To mēs nudien atcerēsimies!

Un aizvien mazāki un mazāki kļuva abi jātnieki, līdz tos aizslēpa biezo egļu tumšais zaļums.

XII

Kā asinīs iemērkta rietēja saule, un zeme gulēja sastingusi saltā baltumā. Vārnas lidojot nokrita sniegā un tā arī palika; mežā lausks kokus pārplēsa kā tādus skalus un naktīs aizgūtnēm dauzījās gar pakšiem; zaķus varēja uzlasīt kā noliktus, un paceļot tie grabēja kā kaltēti; upju un ezeru piemales aizsala līdz dibenam, un gar jauncirstiem āliņģiem smakdamas gūzmējās zivis, kas izvilktas tūliņ sastinga, bet, ienestas istabā, atdzīvojās; dažs teicās redzējis pat dūmus sasalstam, jo tik neganti aukstu ziemu neatcerējās piedzīvojis neviens. Dienu dienām pūta salts ziemeļrītenis, nākdams no krievu zemēm, un ļaudis brīnījās, kā turienieši var to izciest, un dzirdēja, ka pat jūra aizsalusi un tai varot pārkļūt pāri jāšus un kājām.

Aplam negants toziem bija sals, tāpēc, karaspēkam sākot pulcēties, mestrs Burhards no Hornhauzenas izsacīja bažas, vai ieradīsies pietiekams vīru pulks, kā tas jau pērnruden norunāts, kad steidzīgi Rīgas pilī sasauca visus soģus un komturus, lai apspriestu Zemgales atkrišanu un soģu Lik nekaunīgo padzīšanu. Taču mestra bažas izrādījās veltas, jo ieradās ne vien visu novadu bīskapu ļaudis, letgaļi, lībieši un igauņi, bet pat dāņu karaļa karavīri no Tallinas. Kauču sals knieba līdz kaulam, vīru prāts bija možs un spridzīgs, jo tie cerēja gūt bagātu laupījumu. Ordeņa karaspēkā rosījās ne viens vecāks vīrs vien, kas atcerējās Viestura uzbrukumus, un atmaksas kārē dega viņu sirdis.

—      Ar šito spēku, — pie viena no ugunskuriem, atspiedies pret ragavu balgzdu, lielījās kāds bārdainis no Straupes puses, — mēs Tērveti ieņemsim līdz vakaram. Tad gan pasirosim! Es liku paņemt visas sliecenes, cik vien mūspusē bija.

Un tiešām acij vai nepārskatāms bija ordeņa savāktais karapulks, un visapkārt redzēja zirgus un tukšas ragavas, kur tik vien bija iekrauts kā piciņa siena bērajam un pašam siltākai gulēšanai.

Ne tik pārliecināts par panākumiem bija pats mestrsA kas jādelēja no viena ugunskura pie otra, laipnīgi apjau-&lt;t tādamies, vai nav kāda vajadzība, un ar iepriecinoši^ vārdu uzmundrināja aukstumā sadrūmušos. Viņš labi zināj^c; ordeņa smagās neveiksmes pie Saules un kaujā uz Peipusa ledus, tāpēc šoreiz nedrīkstēja pieļaut jaunu sakāvi.

—      Liela ir dieva žēlastība, taču viņš mūs, savus uzticamos pavalstniekus, var pārmācīt un ļaut pagāniem Tērvetes pili nosargāt. Bez tam pils var arī nodegt un mums tāpat var neiznākt apmešanās, — lēnos soļos jādams, prātoja mestrs Burhards. Viņam pēdējā laikā blakus vienmēr turējās ordeņa brālis Daniels no Hustenas, kas pret tērvetniekiem glabāja sirdī negantu naidu par apkaunojošo izraidījumu, un viņa padoms un zināšana par pili tagad lieti noderēja.

—      Lai gan mēs neesam dieva žēlastības cienīgi, taču pagāni ne tik neiemantos viņa neizsakāmo labvēlību. Man liekas, ka pili ieņemsim vienā rāvienā, jāpaņem tikai vairāki bīdāmie torņi, — bijušais Tērvetes soģis pašpārliecināti apgalvoja.

—      Nē, manu mīļo Daniel no Hustenas, es vienmēr rēķinos ar visjaunāko, jo ne velti svētajos rakstos sacīts: kas sevi sargā, to arī dievs sargās. — Mestrs nebija tik viegli pārliecināms. — Mēs varam pili neieņemt, un tad visa mūsu ilgā gatavošanās vējā. Izlaupīt vien šo zemi nav nozīmes, un tas šoreiz nebūs tik viegli arī izdarāms. Mums jāliek sajust, ka būsim viņu novadā vienmēr un vienmēr tur paliksim. Lai pieron pie šīs patiesības, kas tik patīkama dievam un mums tik izdevīga. Ja Tērveti neieņemsim, jāuzceļ mums pašiem cieta pils. Un labi patālu viņu zemē.

—     Taču vai labāk neieņemt citu pili? Kaut vai Mežotni? — ievaicājās ordeņa brālis Bērtulis Tīzenhauzens, kas jāja otrā pusē.

—     Nē, šie nešķīsteņi mežotnieši jau divas reizes atkrituši no kristīgās ticības, — mestrs atbildēja. — Jāieņem vai nu Tērvete, vai arī jāuzceļ pds tur, kur mums jau ir drošs atbalsts, — un tā ir Dobe. Turienes Tālibalds mums būs labs piepalīgs, un viņš nav tāds muļķis kā tavs, mīļo Husten, Tērvetes Daunadzis, kas ļāva sev nocirst galvu.

—     Laikam jau tev, mestr, tomēr taisnība, — beidzot Hustens piekāpās, — lai gan ne brīdi nešaubos, ka ieņemsim Tērveti. Man tā vien niez roka nodurt dažu labu pagānu — un vispirms Nameju. Ja par virsaiti nekļuva Daunadzis, tad par to var kļūt Daunadža dēls, kas jau Rīgas pilī tīri braši apdzīvojies un būs mums uzticams līdz nāvei.

—     No tavas mutes dieva ausī, brāli Husten, — mestrs domīgi runāja, apturot zirgu pie milzīgām koku un akmeņu krautnēm, — viņš bija licis sagatavot visu vajadzīgo veselas pils uzcelšanai un tagad domāja, kā to visātrāk nogādāt uz patālo Dobi, ja Tērvetes aplenkšana neizdosies. — Ja mēs sagatavoto varētu aizvest vienā paņēmienā, tad uzcelt pili būtu nieks. Klau, sasauciet karaspēku vecākos, gribu tiem pavēstīt dažus vārdus.

Un pāri sniegotajiem laukiem, aizsalušajai Daugavai un salā sastingušajiem kokiem aizskanēja mestra taurētāja signāls, aicinot pulcēties karadraudžu vecākos.

Kad viņi, sniegam zem pakaviem nokūpot, pielēkšoja vienviet, mestrs sāka savu runu, kurā vispirms atgādināja, cik neganti uzbrukuši pagāni zemgaļi citiem novadiem. Tāpēc tā dieva dusmība esot liela, un nu viņš nolicis pārmācības stundu. Izstāstījis par savu nodomu uzbrukt Tērvetei, viņš pavēstīja ordeņa lēmumu uzcelt Zemgalē pili, lai tādējādi liktu nešķīsteņiem sajust dieva spēku un klātbūtni.

—     Taču mēs neesam vēl izšķīrušies, kur pili celt, lai gan tās celšanai viss sagādāts. Sagatavoti koki gan sienām, gan vārtiem, gan istabām un akmeņi krāsnīm, un, ja to visu varētu paņemt līdzi, tad pils būtu ar skubu gatava. Taču kas man dos padomu, kā sagādāto knaši novest turp?

Iestājās klusums, līdz atskanēja Bērtuļa Tīzenhauzena varenā balss:

—     Bet, mestr, lībiešiem un letgaļiem šoreiz līdzi milzums ragavu, arī igauņi nav bešā. Lai katrs krauj savu daļu, un mēs visu krāju nogādāsim turp vienā braucienā.

—     Tik tiešām teicams padoms, — mestrs iepriecināts sacīja un tūliņ deva rīkojumu, kā vedamo sadalīt. Un karapulks, izvijolies kā melna čūska, cēlās pāri baltajai Daugavai. Jātnieku un pajūgu virtenes viens gals iesniedzās jau Zemgales tumšajos priežu silos, bet otrs vēl aizvien nebeidzās un nebeidzās — tāds naujums vīru un zirgu te bija pulcēts. Mestram Burhardam no Hornhauzenas, aizsalušās upes krastā sēžot uz baltā rumaka, sirdī ieplūda tikams prieks un pateicība tam visaugstākajam, kas viņu atvedis šajā zemē aizstāvēt ar uguni un zobenu kristīgo ticību. Un viņa prieks kļuva divkārt liels, kad ieraudzīja kuršu karogu, kas plīvoja koši un stalti, un lepnā barā

tam sekoja kāds kuršu pulks, tā izpildot solījumu atriebties par Nameja sarunām ar kuršu ķoniņu Viesalgu, kas nodevīgi atkritis no kristīgās ticības. Pievienodamies ordeņa savāktajam karaspēkam, kurši tomēr turējās savrup, pārējo vidū izceldamies ar krāšņākiem apģērbiem un rotām, un viens otrs lībietis ar skaudību noraudzījās sudraba un zelta pakariņos, kas tā vien vizēja un mirdzēja. Gan labi sen Kursas valsts robežas nepletās vairs tajos plašumos, kādos tās reiz bijušas, un viņu sirukuģi draudoši neparādījās pāri jūrai pie Birkas vai, kā reiz, pie Rīgas, un, kauču žemaiši pasākuši izlaupīt šo novadu, bet kuršiem par pierādījumu draudzībai ar ordeni un bīskapu jāmaksā mesli, taču vismaz ārējais spožums un godība Kursā bija vēl saglabājusies no senajiem laikiem. Pie tam daudzi kuršu augstmaņi, draudzējoties ar vāciem, cerēja saglabāt mūžilgi savu rocību, uzskatīdami par saviem Jaunākajiem ienaidniekiem žemaišus un augstaišus, bet iebrucējus no tālās Vāczemes par tādu spēku, ko izdevīgākā brīdī varēs it viegli pieveikt, ja vispirms ar viņu piepalīdzību būs krietni pārmācīti citi kaimiņi.

Mestrs turējās gari izstieptā karaspēka vidū, klausoties ordeņa brāja Bērtuja Tīzenhauzena pļāpībā, kas atcerējās mestra Andreja no Stīrijas pirmo gājienu uz Tērveti.

—     Tie dieva zaimotāji mūs pamanīja tikai tad, kad izjājām mežmalā. Piekļūt pilij izdevās nepamanīti, jo bijām izsūtījuši vieglos kavalēris'tus un vietējo karavīru grupas, lai tās apjož pili un notver katru, kas mēģinās aizbēgt uz turieni.

—     Šoreiz tas mums neizdosies. Zemgaļu izlūki tik liela karaspēka gatavošanos nevar nepamanīt, — mestrs nosacīja.

Un viņam bija taisnība. Jau labu laiku Namejs saņēma ziņas, ka pret viņu pulcina dižu karaspēku, un arī viņš vairs nesēdēja rokas klēpī salicis.

—     Zemgaļi pieraduši paši uzbrukt, — bija sacījis Raktes Skabis, — tāpēc tev būs grūti, Namej, atvairīt cita uzbrukumus.

—     Gan iemācīsimies. Un pienāks laiks ari uzbrukt. Piemini manus vārdus, Skābi, pienāks laiks arī uzbrukumam. Un ne tikai viņu mūra pilij pie Daugavas … Mudris mūs aizvedīs vēl tālāk, viņu pašu zemē …

Tobrīd Namejs stāvēja pils tornī, kad beidzot mežmalā parādījās pats mestrs Burhards no Hornhauzenas baltā

ērzelī, tumšzilganās tērauda bruņās, ap kurām saltajā vējā plandījās baltais mētelis ar melno krustu. Dažus soļus aiz viņa zirgos sēdēja četri miesassargi, priesteris un vietējo valodu pratējs rakstvedis. Bet tālāk jau viss mežs mudžēja ar pelēčiem, karakalpiem un strēlniekiem, un drīz še, drīz tur pret koku tumšumu noplandīja arī ordeņa brāļu baltie apmetņi.

—     Pie visiem svētajiem, cienījamo mestr, — dārdināja Bērtulis Tīzenhauzens, — atļauj man tos pagānus sakapāt gabalu gabalos. Ļauj man ar saviem vīriem mesties uzbrukumā!

—     Pacieties, manu dārgo Bērtul, — mestrs apvaldīti atbildēja, — viņi nekur mums vairs neizbēgs. Tas dieva sods lēni, bet pamatīgi nāk pār tiem, kas neiet tā kunga ceļus, bet nododas elkdievībai.

—     Tad ļauj mūsu pīķiem vaļu! — Tīzenhauzens neatlaidās. — Dievs būs ar mums, un līdz vakaram pils tornī plīvos ticīgo karogs.

Mestrs atļāva, mazāk cerēdams uz viegliem panākumiem, vairāk vēlēdamies pārbaudīt aizstāvju gatavību.

Nokāpuši no zirgiem un tos atstājuši mežmalā, ordeņa brālis Bērtulis Tīzenhauzens dažu pusbrāļu un savu karakalpu pavadībā devās pāri klajumiņam uz pils pusi. Šoreiz uzbrukums nenoritēja tik raiti kā toreiz, kad, izmantojot pārsteigumu, bruņinieki savā smagajā kaujas tērpā, dzīdami zirgus līdz pēdējam, uzlēkšoja uz pils uzejas, nogriežot bēgļiem ceļu. Tīzenhauzens vēl labi atcerējās, kā viņš toreiz cirtās uz priekšu un, nokļuvis līdz priekšpils vārtiem, kurus zemgaļi tomēr paguva aizvērt, kapāja sievietes un bērnus.

Turpretim šoreiz Bērtulis Tīzenhauzens varēja tikai pieiet līdz pilskalna piekājei, pat nemēģinot rāpties augšā, cik krauja bija nogāze. Pie tam zemgaļi bija sniegu aplaistījuši ar ūdeni, izveidojot īstu ledus kalnu. Ordeņa brālis pabakstīja ar pīķa smaili, kā gribēdams vēlreiz pārliecināties, vai ledus nav čaugans, — pa tādu viņa karakalpi uzrāptos vienā stiepienā; taču ledus noskrapstēja vien, kā dzelzij ar dzelzi saskaroties. Tāpēc visam baram, zemgaļu izsmietiem, vajadzēja ar kaunu atgriezties, un viņu vidū visskaļāk lādējās pats Tīzenhauzens, šķendēdamies par pagānu viltību un nešķīstību, kas tam liedza jo ātrāk izpirkt savus grēkus. Uz ordeņa brāļa sirdsapziņas gulēja divu cilvēku slepkavība: dzimtajā Vestfālē viņš bija greizsirdībā nodūris savu līgavu un kaimiņu tikai par to, ka abi dārzā runājuši pārāk čukstus un saldi. Lai izpirktos no soda un pieklusinātu sirdsapziņu, vajadzēja iestāties ordenī un doties svešumā, kur, ar zobenu pievēršot kristietībai pagānus, varēja cerēt izlūgties piedošanu no dieva. Un Bērtulis Tīzenhauzens nebija vienīgais no brāļiem, kas te ieradies izpirkt savus grēkus un tagad ar dieva vārdu uz lūpām gatavojās iznīdēt nekristīto pili; katram no bruņiniekiem vilkās līdzi jaunības dienu nodarījumi, un dažs labs sen būtu dzimtajā pusē pievilkts pie kāķa vai uzlikts uz rata, ja nebūtu pamanījies savlaicīgi ietikt ordenī un doties šurp pārmācīt kristīgās ticības zaimotājus. Kā apliecinājums tam, ka viņi dara dievam patīkamu darbu, bija ordeņa un bīskapa bagātību strauja vairošanās, gan paplašinot savā pārvaldīšanā pakļauto zemju robežas, gan iekasējot meslus un pagastus. Tiesa, ordeņa brāļi nevarēja neko sev paturēt no pasaulīgā labuma, ko tie tik nadzīgi atņēma pagāniem, un nedrīkstēja nekur pielikt priekšā atslēgu, lai varbūt slepeni iekrātu sudraba ārtaugus un ozeriņus [4] vai zelta kalumus, taču visu iegūto — zemi ar tās tīrumiem un mežiem, dreļļus un visu citu mantu varēja turēt ordeņa un kapitula kopējā īpašumā. Un, jo vairāk bija ordenim, jo, kā mēdza sacīt brāļi, pašiem labāk un dievam patīkamāk …

Bez ordeņa brāļiem te rosījās daudz pusbrāļu pelēču, kas sava zemā dzimuma dēļ nevarēja lielāku godu iemantot, un prāvs skaits slimnieku kopšanai pieņemto pusmāsu, bet vēl vairāk bija algoto vai sirojuma iekārdinātu karakalpu. Tie visi kā izsalkuši raudzījās uz stalto pili, kur rāmā mierā stāvēja tērvetnieki un vēroja uzbrucēju gatavošanos.

Zemgaļiem jau savlaicīgi kļuva zināms ordeņa gatavotais uzbrukums, tāpēc Namejs bija devies pie Raktes Skabja pēc padoma un lūdzis viņu pārnākt kādu laiku uz Tērveti.

—      Zemgalei draud vislielākās briesmas, — Namejs bija sacījis, — bet es neesmu nekad vadījis pils aizstāvēšanu pret tik jomīgu uzbrukumu.

—     Tu esi vēl pārāk jauns. Tieši tāpēc jau brīdināju nemest šķēpu pirmajam.

—     Par vēlu. Un tik jauns ari vairs neesmu. Tas tikai tev tā šķiet, jo atceries mani vēl kā zīdaini.

—      Ordenis tevi neuzskata par visas Zemgales atzītu virsaiti. Joprojām cenšas sakurināt Dobes Tālibaldu, meklē tādus kā Daunadzis. Arī viņi zina, ka vēl nevari vadīt vīrus lielā kau jā … Ka tev trūkst pieredzes…

—     Tāpēc jau griežos pie tevis.

Skabim pārnākot dzīvot uz Tērveti, tūliņ iesākās pils nocietināšanas darbi, un, salam iestājoties, pilskalna nogāzes tika pārvērstas ledus kalnā, virs kura pacēlās tikai augstais, apsnigušais tornis un blāvais dūmu stīgojums.

Mūžīgā nemierā aizritēja dienas arī Nameja karadraudzei. Kāds no Rīgas aizbēdzis un pa ceļam Tērvetē iegriezies karakalps, pēc tautības žemaitis, pastāstīja par mestra sasaukto sapulci un lēmumu gatavoties karam. Pēc šīs ziņas Namejs aizvien biežāk izjāja uz Rīgas pusi vai arī sūtīja turp savus vīrus.

Arī nešķiramie draugi Mikus un Gunvaldis devās šajos izlūkgājienos, un, kad viņi abi drāzās uz priekšu kaujā, tad Mikus mestā milna izpļāva naidnieku pūlī tādu kā vālu, bet Gunvaldis rīkojās ar zobenu tik aši, ka pretinieks nogūla augšpēdus, īsti neaptvēris, ka ir jau pieveikts. Jaunais Nārvaitis piedalījās arī pēdējā izlūkojumā, kad Daugavas otrā krastā sāka pulcēties ordeņa vienkopus aicinātais karaspēks, un, kad tas sakustējās uz Zemgales pusi, jaunais karavīrs lēkšiem vien devās pie Babītes taurētāja, lai pakalna galā kurtais ugunskurs savlaikus vēstītu Tērvetei par uzbrucēju tuvošanos.

Kad Gunvaldis ar Radavieša vadīto vīru pulciņu atgriezās pilī, tur jau valdīja satraukums: visi priekšpils un tuvākās apkaimes ļaudis dzina augšup lopus un veda ragavās savu rocību. Cits aiz cita ieradās arī spēcīgu vīiu pulciņi, kas jau iepriekš bija paslēpuši savas ģimenes, jaunākos bāleliņus un vecvirus dziļos purvaināku mežu nostūros, jo Tērvetes pils bija par mazu, lai tajā visi varētu patverties. Gunvaldis laiku pa laikam "pastāvēja augstajā tornī, kur pūta tik skaudrs ziemeļrītenis, ka cauri kažokam durstīja kā ar adatām. Sasildīdamies viņš nokāpa lejā un palīdzēja izcelt no ragavām smagās pūra lādes, stūma un vilka ietiepīgos vērsēnus vai arī nesa labības maisus. Tā viņš steigā gandrīz aizmirsa pajautāt Radavietim, vai viņa vecākā meita atgriezusies no Raktes ciemiem, un tikai pēdējā brīdī, saticis Radavieti pie vārtiem, ievaicājās:

—     Vai Zigne mājās?

—     Nav! Kaut tikai nelaikus neiedomā atgriezties! Bet gan jau raktenieki zinās briesmas un nelaidīs. — Tomēr īstu paļāvību tēva balsī nejuta.

Ar smagu sirdi Gunvaldis uzkāpa tornī, cerot vēl ieraudzīt Zigni jājam šurp pa Raktes ceju, taču tieši tad mežmalā parādījās mestrs, sēžot baltā zirgā, un viņam blakus rindojās citi ordeņa brāli.

—      Rau, — iesaucās Mikus, — rau, kur mūsu Daniels no Hustenas sēž tai dābolainajā! Nu mēs tam dusulim vienreiz tiksim klāt!

Tagad arī Gunvaldis pazina bijušo Tērvetes soģi, kas joprojām bija tikpat apaļš, cik toreiz, pirms padzīšanas, un resnuma dēļ laikam nejaudāja uzvilkt bruņas vai arī aplamais saltums rāva miesu dzelzij klāt, jo otru zirgu ar bruņām veda karakalps.

Drīz visa mežmala un viss mežs bija naidnieku pilns; gan tuvāk un tālāk tika kurti lieli jo lieli ugunskuri, lai kaut cik atsildītu stingumu, kas pat mēli vērta stīvu.

Tornī uzkāpa Namejs un Skabis.

—     Viens ordeņa brālis ar savējiem jāj šurp, — sacīja Namejs, pamanījis Tīzenhauzenu atdalāmies no mestra pulciņa.

—      Diez ko būs sadomājis? — Skabis, plakstus cieši samiedzis, raudzījās lejup, bet uzbrucēju sejas viņš nevarēja lāgā saskatīt; vecums tomēr lika sevi manīt.

—     Grib padižoties un pamēģināt uzrāpties. — Virsaitis drūmi vēroja nācējus, kas, zirgus mežmalā atstājuši, gausi tuvojās.

Pienākuši klāt, viņi atlieca galvas un, kaut ko draudēdami, klaigāja, bet viens mēģināja kāpt augšup, taču drīz vien nošļūca lejā, un tagad savukārt no augšas atskanēja skaļu smieklu šalts. Tad sasalumu pataustīja pats ordeņa brālis, skaļi jo skaļi izlamājās un devās atpakaļ, kur, ar kalpu palīdzību uzrausies savam bruņās ietērptajam zirgam mugurā, piejāja pie mestra. Drīz no šā pulcina daži atdalījās un metās uz Svētkalna pusi.

—      Tagad nodedzinās zintnieka mājokli, — ierunājās Mikus, kas, kā par brīnumu, visu laiku bija klusējis, ziņkāri vērodams Iencēju izdarības.

Viņa paredzējums piepildījās — drīz vien Svētkalna plakumā virs koku galotnēm izvijās dūmu stabs un atskanēja postītkārē ietracināto karakalpu rēkšana.

Šajā dienā tomēr vairāk nekas ievērojams nenotika. Uzbrucēji sacēla teltis, ap dienas vidu ieradās gara ragavu virtene, no kurām izkrāva kokus lencamo torņu būvei, bet priekšpils vārtu priekšā izvietojās vairāki ordeņa brā(i ar saviem karakalpiem. Vispār pilī bija sapulcināts krietns vīru pulks, un laba daja no tiem izvietojās priekšpilī, kuru Skabis bija nolēmis aizstāvēt, jo vaļņus sasalušais ūdens nogluminājis gludu gludos, bet pie vārtiem nostādīti stopnieki un šķēpmeši, lai tuvāk par piecdesmit soļiem neviens netraucēti nevarētu parādīties.

Nākamajā dienā mestrs gan mēģināja uzbrukt priekšpils vārtiem, taču zemgaļu stopnieki šāva tik nikni, ka viss gaiss strinkšķēja un karakalpi saļima cits pēc cita, bet bruņinieki vieni nekā nevarēja padarīt — samīdītajā un nogluminātajā sniegā viņiem slīdēja kājas, un, nostiepušies garšļaukus, viņi nevarīgi spirinājās, nevarēdami paši piecelties, un dažs labs tā nogulēja diezgan ilgi, līdz vairogu aizsegā kalpi bruņinieku aizšļūcināja projām un atkal piecēla kājās. Bet pils stopnieki šāva, bultas nežēlodami, jo to krājumi bija tiešām izpilnām.

— Drīz viņi pārtrauks uzbrukumu vārtiem, — Skabis sacīja, un viņam bija taisnība: mestrs redzēja, ka tik šaurā uzbrukumā viņa karaspēks cieš veltus zaudējumus, nespēdams vārtiem pat īsi piekļūt, tāpēc pavēlēja uzbrukumu pārtraukt un vispirms piebērt ar sniegu dziļo gravu starp priekšpili un pili, jo tā bija vienīgā vārīgākā vieta, kur šoreiz ar bīdāmiem torņiem varēja piekļūt. Taču Skabis pretī izvēlējās drosmu aizsardzību — atstāja paceļamo tiltu uz priekšpili nolaistu, un no turienes lejup uz sniega metējiem lidoja tik skadras bultas, ka beidzot neviens neuzdrošinājās arī šeit tuvoties.

Iestājās salta ziemas nakts. Pie debesīm kā nosalušas trizuļoja zvaigznes, raudzīdamās uz klusumā grimušo pili un tās lencējiem, kas visu nakti kūra ugunskurus, lai maķenīt paglābtos no dzeļošā aukstuma, kas kā spītēdams pieņēmās aizvien skaudrāks. Lausks ar savu cirvi skraidīja drīz te, drīz tur, un dažbrīd krakšķēja visi pakši un slaidās priedes mežā notrinkšķēja kā strauji vaļā palaista stopa cinkšļa, bet uzceltie lencamie torņi, šķita paši no aukstuma kustamies un brakšķam.

Gaismai svīstot, visi bija naski kājās — uzbrucēji gatavi cīnīties, lai vismaz tā sasiltu, bet aizstāvji pilni apņēmības uzbrucējus atvairīt. Gan savādi dažam labam pilī likās vienīgi tas, ka Skabis nebija devis pavēli vārīt piķi un gatavot verdošu ūdeni, ko liet uz ordeņa vīru galvām.

—      Kāpēc gan mums viņus nepaplaucēt? — uz rīta pusi Mikus ierunājās, redzēdams katlus tukšus, bez piķa.

—      Būtu vismaz sniegu kausējuši.

Un viņš bija vēl gaužāk pārsteigts, dzirdot no rīta Skabja pavēli visus traukus ar ūdeni iznest pils pagalmā un nolikt atdzesēšanai, neļaujot tomēr ūdenim sasalt.

—     Ek, es bemburis! — tikai pēc brīža atģidies, viņš iesaucās. — Tik saltā laikā tiešām nav vērts gāzt karstu, vienalga, atdzisīs. Kā man tas pašam neiešāvās prātā.

Uzbrukums sākās tūliņ pēc gaismas. Lai pils aizstāvju spēkus izkliedētu un nokausētu, lencēji tuvojās no visām pusēm. Tie virzījās, cērtot ledū bedrītes, bīdīja klāt augstos torņus. Vislielāko un vislabāk aizsargāto torni mestrs pavēlēja virzīt starp pili un priekšpili pret paceļamo tiltu, lai tādējādi sadalītu aizstāvjus divās daļās. Ar lielām pūlēm tornī uzrausās bijušais Tērvetes pils soģis Daniels no Hustenas un niknuma pārpilnais Bērtulis Tīzenhauzens ar saviem pusbrāļiem un algotņiem. Te veco paziņu aci pret aci ieraudzīja ari Namejs un Skabis, kuri jau ar ausmu stāvēja pils tornī, kā ari Gunvaldis un Mikus.

—     Hei, stampa, nāc vien šurp! — Gunvaldis nenocietās.

—     Varēsi savu taukumu atstāt Tērvetē.

Laikam arī bijušais soģis bija pazinis tornī stāvētājus un tāpat to kādreizējo puiku, kas viņam bija metis ar zīlēm, bet vēlāk grozījies Nameja sardzē. Parāvis augšup sejsegu, Hustens nevaldāmās dusmās kliedza:

—     Lupats, lupats, gnīds! — bet tālāko jau klaigāja savā mēlē, un Mudris, kas arī bija uzkāpis tornī, ar rāmu smaidu sejā pārtulkoja bruņinieka šķendēšanos. Beidzot ordeņa brālis, nezinādams, kā citādi izgāzt savu niknumu, žultaini ķērcot, pavaicāja, vai Zemgalei beidzot esot virsaitis vai arī joprojām tur dižmaņojoties puišeļi un vai nevajadzēšot karavedēju izrakstīt no viņa, Hustena, karakalpiem.

—    Tu, Mudri, neatbildi. Vīra mute tādas muļķības nespēj pasacīt. Tāpēc zobens atbildēs, — Skabis mierīgi noteica un pievērsās karadraudžu vecākajiem, kurus bija sapulcinājis pie sevis.

—      Vismazāk aizsargāta ir priekšpils viņējā mala. Tomēr, cik var noprast, vācieši visneatlaidīgāk uzmāksies paceļamajam tiltam, kuru tīšām neesmu licis pacelt, lai tādējādi viņus iekārdinātu cerībā iegūt ar joni pašu pili. Vīri! Lai bultas urbj viņu netīrās miesas un šķēpi caurdur viņu melnās sirdis, lai zobens atdala nekaunīgās galvas! Bīstamajās vietās izmantosim arī saltu ūdeni — karakalpiem sasals drēbes, stings un noglumināsies bruņinieku dzelzis un bīdāmie torņi. Sapratāt?

Beidzot kaujas brīdis bija klāt. Skaļi rēkdami, no visām pusēm pret pili pusskriešus devās ordeņa sapulcinātie vīri, un vienīgi bruņinieki palika stāvam, jo dzelzs tērps neļāva tiem rāpties pa slideno nostāvinājumu augšup. Pirmais vilnis, pārdrošībā aizrāvies, piesargājās mazāk, un tāpēc zemgaļu stopnieki satrieca tajos tūliņ tik daudz bultu, ka gandrīz vai puse velšus novēlās atpakaļ, bet pārējie tūliņ kļuva daudz piesardzīgāki. Taču pietika lencējiem tikai mirkli zaudēt līdzsvaru un vairoga aizsardzību, kad nospindza reizē izšauts bultu desmits un vismaz dažas no tām ietriecās dzīvajā mērķī, — atskanēja briesmīgs sāpju brēciens, un atkal viens uzbrucējs bija izsists no ierindas.

Redzēdams, ka pirmais uzbrukums tik nešpetni ātri apsīkst, mestrs laida otro kārtu, un tagad viss slīpums ņudzēja vien, un arī torņi pa šo laiku bija pievirzīti jau tik tuvu, lai sāktu apmainīties ar bultām un šķēpiem. Visātrāk tuvojās klāt tas, uz kura stāvēja Hustens un Tīzenhauzens, abi negantā priekā gaidīdami bridi, kad varēs izlauzties uz vaļņiem. Taču viņus sagaidīja visnepatīkamākais pārsteigums — gaidīto bultu un šķēpu vietā, ko atvairītu viņu vairogi un dzelzs bruņas, no pils torņa augšas nogāzās vesela lietava kā vasaras pērkoņdienā, un tūliņ atskanēja abu bruņinieku negantie lāsti un karakalpu niknie draudi. Bet Mikus, aiz sajūsmas vai nosmakdams, kliedza, cik spēka, uz leju:

—     2ēl mums liet uz jums karstu, bemburi tādi! Bet par aukstu avotūdentiņu nav taču ko tik sirdīgi lamāties, ha, ha, ha …

Uzlietais ūdens ātri vien lika sevi manīt — uzbrucēju stopniekiem stinga rokas un pirksti, un bultām nebija vairs īsta lidojuma spēka un šķēpiem trieciena, bet aizstāvji ik pa brīdim tikai nošļāca un nošļāca lejup pa kubulam. Sveikā neizkļuva arī tie, kas rāpās gar krauju augšup, un visa nogāze pārvērtās par īstu slidinātavu, kur, šļūkdams uz leju, vīrs parāva sev līdzi veselu gūzmu, un tā viņi tur kūleņoja un meimuroja, pils aizstāvjiem par īstu prieku un uzjautrinājumu.

Visbēdīgāk izgadījās pašam Danielam no Hustenas. Kad tornis jau bija tepat klāt paceļamajam tiltam un soģis jau gatavojās cirsties uz priekšu, licis atmest priekšējo aizsargsienu, kas tagad pārvērtās pārkaru grīdā, — pēkšņi uz vaļņa malas parādījās Mikus ar Gunvaldi, turot rokās īstengaru kārti, un abi tik veikli pagrūda resno soģi, ka tas, nejaudādams nekur pietverties, pārlidoja pāri nogluminātās pārkaru grīdas malai un kūleņu kūleņiem kā bluķis krita lejup, smagi nobaukšķēdams sniegā.

Gunvaldim tas bija laimīgs mirklis, jo jauneklim Daniels no Hustenas vienmēr bija kā dzīvs atgādinājums tai dienai, kad viņš uz mūžu bija zaudējis savu vectēvu, dižo Nārvaiti. Nu ienīstais svešinieks saņēmis pelnīto atmaksu, un puisis juta tādu kā nebijušu atvieglinājumu, vērojot, kā nokritušo aizvilka uz mežmalu. Un jaunajam zemgalim būtu vēl lielāks gandarījums, ja viņš zinātu, ka vakarā Tērvetes pils bijušais soģis Daniels no Hustenas ar lauztu mugurkaulu lielās mokās nomira.

Pārējie ordeņa brāļi, redzot Hustena kritienu, kļuva uz torņiem piesardzīgi, un Tīzenhauzens pat nolaidās guļus, licis atkal pacelt aizsargsienu. Taču pār viņu lija un lija aukstā ūdens gāzmas, un uzbrucējs jau bija tā samircis un sastindzis, ka drīz vien pavēlēja torni atvirzīt, lai tiktu uz savu telti un bezspēcīgās dusmās gānītos par pagāniem, kuriem dievs nu atļāvis izņirgāties par kristīgiem cilvēkiem.

Uzbrukums apsīka.

Tad notika tas, ko mestrs vismazāk gaidīja. Sākās ar to, ka pils aizstāvji pamanīja gar mežmalu dzenam sagūstītu zemgaļu sievu un bērnu pulciņu. Pēkšņi no turienes atskanēja šaušalīgi kliedzieni un kāda sieviete, rokas kā lūdzot izstiepusi, sāka klupšus skriet šurp; taču apsardznieki viņu satvēra un nogāza gar zemi, lai pēc tam iegrūstu atpakaļ sievu un bērnu pulkā.

Tā bija Zigne!

Pirmais viņu pazina Gunvaldis. Un puiša sirds sažņaudzās, aptrūka elpa, un, nespēdams vairs slēpt savas jūtas, viņš kā neatmaņā pieskrēja pie Nameja.

— Virsaiti! Atļauj uzbrukt! Atļauj uzbrukt! Tur aizved mūsējos!

Ari Namejs redzēja drellībā paņemto pulciņu, redzēja ari to, ka ordeņa karaspēka uzbrukums apsīkst, jo lencēji bija izmirkuši un izsaluši, turpretim viņa viri jutās moži un spēka pārpilni.

Vai tiešām nav pienācis laiks rīkoties? Varbūt pati Laima nāk palīgā un mestrs tiek pamatīgi sakauts?

—     Skābi, ved mūs pretī krustnešiem un viņu kalpiem! Rau, tie sāk atkāpties! — arī Namejs iekvēlojās.

Sirmais vīrs noraidoši papurināja galvu.

—     Mūsu pārspēks ir kopā ar pili. Turpretim kaujā, es rēķinu, mēs būsim apmēram viens pret desmit. Gribēdami pārāk daudz, varam vēl zaudēt visu …

Taču ienaidnieka atkāpšanās un pamanītais gūstekņu pulciņš darīja savu; arī Radavietis, kas visu dienu bija cīnījies pie priekšpils vārtiem, ieraudzījis savu meitu, skaļi iesaucās — uz priekšu! — un laidās pāri valnim uz leju. Viņam sekoja citi, paprāvs vīru pulciņš metās virsū aizgurušajiem ordeņa algotņiem ar tādu niknumu, ka tie cits pēc cita sāka gult gar zemi.

Raktes Skabim, redzot tādu pavērsienu, nekas cits neatlika kā atļaut vērt priekšpils vārtus vaļā un laist kaujā pārējos, tomēr stingri piekodinot, lai simt vīru neatstāj pili un it vērīgi sargā vārtus.

Kā neprātā Gunvaldis metās lejup un viņam nopakaļus Mikus; uzlēkuši mugurā saviem nojumē paslēptajiem asi kaltajiem bērajiem, viņi auļoja, cik spēka. Taču gūsteknes jau bija ierautas mežā aiz karaspēka, un ordeņa mestrs, redzēdams savās rindās apjukumu, pats lēkšoja uz priekšu, lai gan sniegā un burzmā smagi bruņotais zirgs ar savu jātnieku nejutās diez cik veikli. Tomēr blakus mestram steidzīgi grupējās ordeņa brāļi ar saviem karakalpiem, un, kad no pils izdrāzās Gunvaldis, Mikus un vēl citi, tie uztriecās virsū stingrai ienaidnieka līnijai. Mikus gan savicināja savu milzīgo milnu, un tā lidoja ar tādu spēku, ka izgāza kādu ordeņa brāli no segliem kā maisu, Taču arī abiem drosminiekiem neizdevās tikt uz priekšu ne birzes tiesu, jo karakalpi stāvēja kā siena — vīrs pie vīra.

Drīz sāka satumst, un Raktes Skabis, licis cīņu drūzmā sameklēt Nameju, kas arī nenocietās, zobenu nepacilājis, lika tam atkārtoti paziņot par briesmām, kas draudētu pilij, ja mestra bruņiniekiem izdotos tumsas aizsegā iekļūt caur atvērtajiem vārtiem pilī.

—     Uzklausi manu padomu — sauc vīrus atpakaļ. — Viņš bija licis sacīt, un Namejs tam piekrita, jo tumsa tiešām var sagādāt nepatīkamus pārsteigumus.

Zemgaļu atiešana norisinājās bez grūtībām. Pretinieks jau labi sen vēlējās atelpu, jo bija jānovāc gan kritušie, gan ievainotie jāpaglābj no nosalšanas; dažs labs bija jau aizmidzis uz mūžu, Salamātes ieaijāts. Mocījās ari ar ūdeni aplietie, jo viņu drēbes skrabēja kā izkaltuši cūkas pūšļi.

Nokāpis no zirga un noņēmis bruņas, mestrs lika pulcēties savā teltī ordeņa brāļiem un paziņoja savu nelokāmo lēmumu pārtraukt Tērvetes pils apsēšanu, lai dotos uz Dobes novadu. Nepiekrita tam vienīgi bruņinieks Bērtulis Tīzenhauzens, kas bija paspējis atsilt no zemgaļu uzlietā aukstā ūdens un tagad niknumā kvēloja kā nokaitēta dzelzs.

—     Nē, kavēties uz vietas vairs nedrīkstam, — mestrs noraidīja viņa priekšlikumu turpināt uzbrukumu. — Tu, Bērtul, gribi aizmirst mums parādīto lielo dieva žēlastību un palīdzēšanu, jo tu pats redzēji, cik tie sātana kalpi zemgaļi nešķīsti un viltīgi, ja pat aukstu ūdeni vērš pret mums. Paklausi, cienījamo brāl, jo paklausība ir patīkama, kā to mums māca visa kristīgā ticibji, un nepaklausības augļi ir rūgti, kā to pieredzēja pats Ādams Ēdenes dārzā.

—     Lai slavēts tas kungs, tas dēls un svētais gars, pagāni ar savu ūdeni ved mani kārdināšanā uz ļaunu! — Tīzenhauzens gan iesaucās, taču kļuva pielaidīgāks, jo, uzņemts brāļu kārtā, bija svinīgi zvērējis būt paklausīgs līdz nāvei.

—     Tā ir jauka valoda, — mestrs Burhards no Hornhauzenas iepriecināts runāja. — Izmantosim labāk Dobes Tālibalda labvēlību un uzcelsim viņa novadā stipru pili. Tā būs drauds ne vien zemgaļiem, bet arī leišu zemes ļaudīm.

No rīta viss ordeņa milzīgais karaspēks sakustējās un straujā gaitā devās projām, taču nevis uz Rīgas pusi, kā to viens otrs tērvetnieks cerēja, bet uz zemes iekšieni.

Kas mestram padomā? Kurp viņš ved tādu gauju baļķu un akmeņu? Kad un kur tiks celta viņu pils?

Sie jautājumi zemgaļiem bija neskaidri, taču bažas par nākotni pieveica prieks par atvairīgo pils aizstāvību.

Vienīgi Gunvaldis ne redzēja, ne dzirdēja; visu pasauli aizsedza liela skumju migla, un žēlas par aizvesto Zigni

uzplēsa senās rētas. Kā atmaksāt? Kā atmaksāt par verdzībā aizvesto vectēvu, par Zigni… Kā atmaksāt?

Naids jauneklī dega un kvēloja un nocietinājās sirds, atstājot tikai vienu vēlēšanos — atriebt, atriebt, atriebt. ..

XIII

Tāltālu palicis dzimtais novads, jo Namejs ar savu karadraudzi devies skaudrajās kara gaitās. Līčloču izvijas viņu jājiens, vairoties no pilīm un laužu apmetnēm, cauri mežiem un sūnākšļiem, un svešāda šķiet zeme un upes; tikai retais te bijis senāk, jo vairums Nameja vīru pajauni puiši, kam nu pirmo reizi tādi tāli siru ceļi zem kājām, un viņi vērīgi ieskatās apkārtnes zīmēs, lai atcerētos un varētu reiz paši būt par ceļvežiem.

Zirgi soļoja lēni un apvaldīti, kā zinādami vēl ilgu gājumu priekšā, un vīri šūpojās viņu ritmā, pārspriezdami gan kara sīkstes un savu dzīvi, gan redzēto un gaidāmo. Pa priekšu un aizmugurē virzījās nelielās izlūku grupiņas, . lai savlaikus pamanītu naidnieka tuvumu, tāpēc pārējie jājēji varēja netraucēti papļāpāt vai grimt savās domās.

Siru ceļā bija devies arī Mudris, kas tagad kļuvis Nameja padomdevējs, un arī šobrīd viņš jāja blakus virsaitim, un abi pārsprieda un atcerējās bijušo …

… Pēc neredzēti saltās ziemas Zemgalei pienāca gaišākas dienas un negaidīti priecīga vēsts — mestrs Burhards no Hornhauzenas, kas vēl toziem tik neganti lenca Tērveti un, brāļojoties ar Dobes Tālibaldu, uzcēla Dobes pili, kaujā pie Durbes pret žemaišiem un augstaišiem bija kritis. Tur savu galvu atstājis ne viens augstas kārtas vācietis vien, kaujas laukā palikuši guļam savi pāris simti bruņinieku, kā arī viņu pakalpiņi. Noticis tas tāpēc, ka vāci alkatībā atsacījušies atdot kuršiem tos kuršu bērnus un sievietes, kurus žemaiši bija sagūstījuši un kuri, žemaišus sakaujot, tagad būtu viņu guvums. Par to saniknoti, kurši, kaujai sākoties, nozaguši vāciem ieročus un metušies bēgt, sabiedrojoties ar žemaišiem, kuriem nu .atlicis tikai kapāt ienīstos svešiniekus, un viņi to darījuši ar negantu prieku, jo bēdas un asaras taču piemeklēja katru zemi, kur parādījās krusts un tā nesēji; tāpēc žemaišu dusmība bijusi nepasakāma. Četrpadsmit bruņinieki

tikuši sagūstīti dzīvi un astoņus uzvarētāji upurējuši par godu saviem dieviem, jo tāda bijusi viņu griba — baltais zirgs pāri sakrustotajiem šķēpiem pirmo cēlis kreiso kāju. Drīz vien Tērvetē atnāca otra prieka vēsts: Dobes pilī iemitinātais ordeņa pulks, baidīdamies uzbrukuma, slepus pametis pili un devies uz Rīgu.

«2ēl gan, ka šo dienu nepiedzīvoja Raktes Skabis,» Namejs atcerējās savu sirmo labdari un aizstāvi, kas tajā pavasari pirms Durbes kaujas bija sūdzējies par žņaudzēju krūtīs un tā arī drīz vien aizgājis veļos. «Būtu varējis mierīgāku sirdi šķirties no mums un doties viņā saulē.»

Pēc Skabja nāves Namejs bija sācis rīkoties noteiktāk. Viņš pārmācīja vairākus tiepīgus labiešus, atņemot tiem mantu, bet Dobes Tālibaldu kādās medībās notvēra un nogalināja. Tas lika vienam otram lielbajāram, kas slepus cerēja paplašināt sava ievācamā pagasta robežas, bijībā pierauties un vismaz ārēji padoties virsaiša gribai.

Namejs izvērsa arī plašu sazināšanos. Daudzi ziņneši mēroja tāigaitu uz prūšu zemēm, lai uzzinātu, ka ordenis tur valda ar negantu bardzību: dažos novados pilnīgi izkauti vietējie Jaudis un nometināti savējie. Lai piespiestu visus prūšus dzīvot paklausībā un uzticībā, Romas pāvests Aleksandrs Jāvis pilnu vaļu un vēl pamudinājis ar rakstu zīmēm ordeņa vīrus ne vien mocīt un spīdzināt vietējos iedzīvotājus, bet atņemt ķīlai arī bērnus, sadzenot mazuļus savās pilīs vai aizsūtot tos uz svešām zemēm. Tāpēc

pievārētie tēvi un izmisušās mātes krāja savās sirdis šausmīgas atriebības ugunis pret ordeni.

Kādā vēlā rudenī, kad zemi jau sedza viegla uzsaluma garoza, no Prūsijas ieradās Nameja sūtītais viru pulciņš, kas stāstīja briesmu lietas. Arī zemgaļu saķertie tirgoņi un klejotāji kristīgie, kuriem zemgaļi vairs neļāva caur savu zemi brīvi klaiņot, apgalvoja: nu vairs Prūsijā nevarot rādīties, cik neganti nikna esot turienes tauta. Sācies viss ar kādu mielastu Lencenburgā pie Braunsbergas, kur soģis Volrads Mirabilis laipni uzaicinājis pie sevis prāvu pulciņu prūšu augstmaņu. Pēdējie arī ieradušies, klusas cerības vilināti, ka ordenis pārtrauks savus negantos posta darbus un labieši varēs atkal dzīvot mierā un pārticībā savās pilīs. Tie labāk bija paļāvušies uz mestra solījumiem nekā uz savas sacēlušās tautas niknumu. Taču augstmaņi savā cerībā uz ordeni rūgti pievilti.

Soģis Mirabilis viņus saņēmis laipni jo laipni, devis bagātīgi ēst un dzert, kā jau tas mājas saimniekam piederas, bet, kad visi bijuši jau diezgan pamatīgi iesiluši, Mirabilis piecēlies un izgājis ārā, it kā steidzamās darīšanās aicināts. Vācu soģis, izrādās, nav prūšu dižlabiešus aicinājis, lai saderētu ar tiem mieru un palīksmotos, bet licis aizbultēt pils durvis, pielaist pilij uguni un visus piecdesmit prūšu zemes bajārus dzīvus sadedzināt. Tā viņš cerējis šo zemi uz mūžu piespiest paklausībā un pazemībā, iznīcinot tās valdnieku kārtu.

Tikai soģa nodoms nav piepildījies. Nogalētie dižlabieši, dzīvi būdami, nav nemaz savu ļaužu vairs īsti godināti un mīlēti, jo prāvs viņu skaits nodevies tikai plītēšanai un jautrai padzīvei, taču viņu nāve bijusi kā dzirkstele sakarsētā plūksnā. Un vasarā pirms krusta pielūdzēju svinamās svētā Matīsa dienas visos apgabalos atskanējis kara taures draudīgais aicinājums un iedegušās kara ugunis, liekot pulcināties visiem, kas vien spēj ieroci nest. Prūšu priekšgalā nostājušies pašu izvēlēti vadoņi no tautas, un sākusies tāda atriebšana, kāda nav ne redzēta, ne dzirdēta. Baznīcas un kapličas noplēstas un nodedzinātas, priesteri apkauti, un tāds pats liktenis piemeklējis ikvienu vācieti un kristīgo, kas vien mēģinājis pretoties, turpretim tie, kas bēguļojuši kā zaķi no meža uz mežu, saķerti un aizvesti drellībā. Visšausmīgākā nāve piemeklējusi tos ordeņa brāļus, kam gadījies krist saniknoto prūšu rokās, un kādu priesteri, kas bija ieradies kristīt un mēģināja tautā sa

krājušos niknumu remdēt ar lūgšanām uz savu dievu prūši, kā stāstīja ziņneši, nogāzuši gar zemi, iespieduši kaklu starp diviem dēliem un tā viņu nožmieguši, skaļi ņirgādamies, ka tāda nāve piederoties visiem svētiem vīriem, jo viņu asinis taču nedrīkstot izliet…

Lūk, kādas vēstis pienāca no prūšu zemes, un Namejs neslēpa savu prieku, ka ordenim un tā aizstāvjiem — bīskapiem un priesteriem — klājās tur gaužām ļauni. Ari kurši, žemaišiem piepalīdzot, atguva ne vienu savu pili vien un dažas nopostīja. Tāpat nemieru varēja just daudzos lībiešu un letgalu novados, tikai daži viņu valdnieki, līdzīgi Kaupo, labāk dzīvoja saticībā ar ienācējiem, jo gribēja tādējādi nostiprināt savu varu un turību. Viņi ievāca no savējiem it kuplu pagastu, kura pietika gan meslu tiesai vāciem, gan paši varēja dzert medaļu un ēst kviešu maizi. Un sliktākais bija tas, ka viņu piemērs mudināja dažus Zemgales labiešus domāt, ka draudzība ar ordeni izdevīga, tāpēc Namejs joprojām vēl netika galā ar savējo šķelšanos. Dzīvoja gan tie it kā pakļautībā savas zemes virsaitim, it īpaši pēc Tālibalda pārmacīšanas, taču vienmēr un mūždien atrada iemeslus, kā novilcināt un atteikties no Nameja aicinājumiem uzbrukt ar saviem vīriem krustnešu pilīm. Vienbrīd viņš bija gribējis izrīkoties kā leišu dižkunigaitis Mindļaugs, kas savas zemes vienotības labā ar stingru roku pārmācīja visus tos novadu vecākos, kas atklātāk vai slepenāk nepakļāvās virsaiša gribai. Tāpēc Mindaugs varēja kara gaitām pulcēt īstendižu pulku labi bruņotu vīru.

Vērīgi sekodams kaimiņu tautas valdnieka rīcībai, Namejs tomēr sākumā īsti neizprata Mindauga nolūkus. Jau tas vien Nameja sirdi viesa dziļu nepatiku, ka Mindaugs pieņēma kristīgo ticību un lika kronēties par karali, draudzējoties ar Rīgas mestru un pāvesta sūtņiem, lai gan klusībā cerēja — leišu viltus tas vien būs, un jutās patīkami iepriecināts, kad uzzināja par Mindauga atkrišanu no kristīgās ticības; pateicībā Namejs nosūtīja vērienīgu dāvanu, tā nostiprinādams augstaišu un zemgaļu draudzību, kas bija sākusi veidoties Viestura mūža galā. Drīz vien pēc tam nomira dižkunigaiša sieva Marta, un viņš tūliņ pēc bērēm aizturēja pie sevis nomirušās sievas skaisto jaunāko māsu un apprecēja, lai gan viņa jau bija uzticama mājas kopēja Daumantam —: lielam pārdrošniekam un karavadonim, kura kauju slavu daudzināja jo tāli. Namejs, pateicoties Mudra izskaidrojumiem, sāka saprast, kāpēc Mindaugs tā rīkojas, — grib likt saprast visiem, ka viņš valda un rīkojas, kā grib, un ar šim precibām pak]auj sev jo cieši ari Daumanta pārvaldīto novadu. Taču Daumants, negribēdams ar to samierināties un apvainots pie tam vīra lepnumā, atriebās — slepenā kopībā ar bajāriem Tranaiti un Tautvili nogalināja savu dižkunigaiti un viņa dēlus, un tikai vecākais dēls Vaiselks, kas turējās pie krievu ticības un bija iestājies mūku kārtā, paguva izbēgt no klostera un nokļūt līdz Pinskai.

Leišu zemē sākās jukas un nemieri, jo nu bajāri katrs vilka uz savu pusi.

Šie notikumi atbalsojās arī Zemgalē. Namejs, sekodams Mindauga piemēram, k)uva prasīgāks, bet…

Kad Namejs sasauca visas Zemgales vecāko sapulci, lai apspriestu zemes aizsardzību, jo notvertie kristīgie, savu dzīvību glābdami, zināja stāstīt, ka ordeņa brāļi tā vien a!kstot atkal Zemgali pārmācīt, tad it pikti cēlās augšup nosirmojuši veči un vai visi kā viens uzbruka Namejam.

Virsaitis bija sēdējis un klusējis, vienbrid iedomādamies: vai arī Raktes Skabis būtu viņam izsacījis pārmetumus? Vai gudrais sirmgalvis, viens no Viestura tuvākajiem draugiem, joprojām būtu atrunājis no rīcības? Laikam gan ne .. i

Bet dzīvie bija nikni un sirdīgi.

Vai Namejs gribot iet Mindauga ceļus? Viens visu lemt un rīkot. Daunadzi neviens neaizstāvot, tam sirdī gulējusi nodevība un neganta kāre kļūt par visas Zemgales virsaiti, bet viņi taču palādot godu, kas virsaitim pienākoties, un neperinot slepenus nodomus. Nē, nevajagot naidoties ar ordeni, kas pašlaik liekot Zemgali mierā, drīzāk jāmeklējot draudzība, un labāk uzbrukt augstaišiem vai pat pleskaviešiem. Varbūt Namejs noskatījis cita vira glītāku sievu, kā to izdarījis Mindaugs?

Tā runāja Spārnenes, Mežotnes un ari Silenes novada vecākie. Ari Daunadža brālis Daumis bija ieradies, viņš nikni un sirdīgi uzbruka Namejam, ka tas ce]ot nemieru un izraisot ordeņa dusmību. Viņš lielījās, ka zemgaļiem pietiekot bagātības, lai atmestu savu mazumu arī ordenim un bīskapam, tā pretī iemantojot mieru.

— Jūs, vecie prauli, vai tiešām deguns ir tas tālākais, ko spējat saredzēt, — Namejs nebija nocieties un triecis dūri uz galda. — Vai tad jūs neredzat, ka vāci pakļauj savā kalpībā libjus, letgaļus, sējus, igauņus, pat kurši ne tiek galā …

—      Kad gribēs — tiks, — viņam atbildēja. — Bet viņi paši negrib. Vai viņu labiešiem, kas nenīstas ar mestru, klājas slikti? Vai viņi nav paēduši?

—     Ak tad atkal gribat maksāt un barot soģus! — Namejs, pilns rūgtuma, atgādināja.

—     Kas tā par maksāšanu, ja daži vīri saņem vēdera tiesu, i just nejūtam. Un, kad gribējām, — paprasījām aiziet. Mēs esam brīva zeme un tāda būsim mūždien. Tikai liksim ordenim mieru, nedraudzēsimies ar tā ienaidniekiem un dzīvosim, kā esam dzīvojuši. Gan rīts būs gudrāks par vakaru.

—      Nekad! Tad būs par vēlu, kad ordenis sāks mūs īsti mākt. Mums jāpasteidzas pirmajiem, kad vēl esam zaļoksnēji un ziedoši. Mēs nedrīkstam atstāt saviem novadiem tuvumā svešzemju varzu — viņu bīskapus, priesterus, 01deņbrālus, kalpus un algotņus. Ja neticat citu stāstījumiem, aizjājiet paši līdz Daugavas grīvai un jūs redzēsiet, ka iebrauc aizvien jauni un jauni kuģi un tie visi pilni ar svešiniekiem. Un ne tikai šeit viņus nedrīkst atstāt. Sist viņus viņu pašu zemē! — virsaitis jauneklīgā sparā iesaucās. — Lai nekāro braukt šuip, lai kopj un sarga savu setu! i

—     Oho! — labieši ierūcās, un viena otra sejā pavīdēja neslēpts smaids. — Ir gan izdomājis! Varbūt uz Romu sagribēsi karā doties?!

—      Nebūtu par sliktu, — Narnejā sāka vārīties niknums, jūtot veču irgošanos. — Nebūtu zemgaļiem par sliktu pāvestu redzēt, viņu asinskārā dieva vietnieku šajā pasaulē. Tikai ne kā lībiešu virsaitim Kaupo, kas pazemībā skūpstījis pāvesta roku. Nē, redzēt, lai nesūta vairs šurp savus krusta pielūdzējus!

Veči klausījās, mutes paplētuši. Kaut ko tamlidzīgu tie dzirdēja pirmo reizi. Jā, ir jau, ir jau zemgali sirojuši tālu, bet nevienam nebija ienācis prātā doties turp, kur paceļas akmens pils-sētas, kur sniegs tikai retumis uzkrītot un kur sākoties jūra, pie kuras beidzas cilvēku zeme … Nē, uz to pusi zemgaļi nekad nav devušies un arī tagad nedosies. Nepametīs savas sievas un bērnus, lai mestos tik trakulīgā dēkā. Te skaidri jūtams tā pārgudrinieka Mudra pirksts — atkūlies šurp ne saukts, ne aicināts …

Namejs bija noklausījies viena labieša plašo runu, otra, trešā … Beidzot nenocieties un pārtraucis veču valodīguma plūdus. Kā viņi nesaprotot! Senāk zemgaļi tiešām nav varējuši doties turp, jo tiem ceļā un atceļā stātos gan augstaiši, gan žemaiši, gan sudavieši, gan prūši.. . Starp viņu zemēm valdija naids. Tagad taču citi laiki, citas vajadzības un prasības, tāpēc nevaram atkārtot tikai to, ko darījuši mūsu tēvi un vectēvi. Jāprot saredzēt to, kas jādara šodien, — jāapvienojas visiem cīņai pret ordeni, un vislabāk to izdarīt, nevis gaidot, kad uzbruks ordenis, bet uzbrūkot pašiem, jo stiprajam vienmēr vairāk draugu.

Namejs bija ieguvis tikai dažus diezgan nedrošus savu nodomu atbalstītājus, daži nesacīja nekā un kļuva domīgi, bet vairums Zemgales dižlabiešu, ja arī ne pārāk atklāti, tad sevī gan nosprieda, ka virsaitis tomēr nav īstais vīrs. Kas būtu domājis, ka Viestura ciltī izaugs tāds gaisagrābslis! Runāt par sirojumu uz vācu zemēml Nē, nē, ja tāds mums aušprātis virsaitis, tad labāk nostāk no viņa. Būtu jau laiks kļūt par vīru, bet, rau, — vēl pusauga prātiņš. Nedienas, ja zem tāda jādzīvo … Kur nu vēl karot… Un nav jau viņš vēl īsten karojis… Raktes Skabis visu izrīkoja … Nebūtu viņš, varbūt Tērvete atrastos ordeņa rokās. Bet Dobes pili vāci paši pameta. Nekā vēl, nekā tas Namejs nav izdarījis, taču kādus nodomus kaļ — uz Romu sirot! Ha, ha, ha!

—     …Tevi viņi nemīl, — ierunājās Namejs, atcerēdamies strīdu ar saviem dižlabiešiem.

Mudris, neraugoties uz sirmumu, braši turējās seglos.

—      Kāpēc lai viņi mani mīlētu? Es atceros: Florencē — tur pēkšņi mūsu pagalmā, kur radies, kur ne, lēkāja pavisam balts zvirbulis, acis sarkanas, bet pats balts kā sniegs. Tev vajadzēja redzēt, kā citi zvirbuli viņu sita, nelaida savā barā… Plēsās maizes drupaču dēļ savā starpā, bet, līdzko pielēca baltais, tā savu naidu aizmirsa un visi tam virsū… Tāds balts zvirbulis esmu es jūsu vidū. Viņiem nepatīk mani padomi, jo viņi tos nesaprot. Nesaprotamais nevar patikt…

—     Prūši mums būtu labs sabiedrotais …

—      Tas tiesa, Namej, bet… Plašas ir vācu zemes, ļaužu daudz, pilis no akmeņiem. Uz lieliem panākumiem neceri. Tu vari sāpīgi iekost vāciem, bet nokost nevarēsi.

—     Un tomēr — kā atriebt? Kaut mazumu, un tomēr atriebt, likt baidīties …

Drīz pēc Zemgales visu novadu vecāko un godājamo labiešu sapulces Namejs bija gribējis doties pie kaimiņu zemju valdnieka Tranaiša, lai kopīgi apspriestos par cīņu pret ordeni, bet īsi pirms došanās ceļā atnāca vēsts, ka Tranaitis pirtī nodurts un par valdnieku pasludināts Mindauga dēls Vaiselks, kas tagad atriebjoties tēva slepkavām, atbrīvojot visus kristītos un liekot pašiem augstaišiem kristīties. Šī vēsts bija rūgta kā alkšņu miza, un Nameju tā skāra līdz pašai sirdij — atkal kaimiņu novadi var rast kopēju valodu ar krustnešiem un Zemgale būs kā grauds starp diviem dzirnakmeņiem. Neslēpti pazobojās arī viens otrs labietis:

— Vai gribi aicināt žemaišus kristītos pārmācīt? Viņi paši tagad kalpos krustam …

Redzēdams savus nodomus pajūkam, Namejs bija sapulcinājis karadraudzi un devies projām — vienalga, kur, tikai nepalikt uz vietas, nekauties ar smagajām domām.

Tieši pirms tam bija atgriezusies no gūstības kāda Tērvetes pārupes pils-sētas meiča. Viņu aizveda toreiz kopā ar dižo Nārvaiti, kad Gunvaldim izdevās izbēgt. Meiča esot aizdzīta uz lībju zemes Metsepoles viņējo nostūri, netālu no jūras, kur sākumā piekalta maltuvē. Vēlāk, kad apdzīvojusies, varējusi sākt brīvāk staigāt un tikai naktīs ieslodzīta. Svešumā padzirdusi, ka netālu esot vēl kāds tērvetnieks, vecs bitenieks, kas te atvests bišu dravas kopšanai, un viņa bijusi ļoti priecīga, kad uzzinājusi, ka tas ir Nārvaitis. Taču tikties neesot izdevies, jo Nārvaitis turēts ieslēgts, bet ārā laists vienmēr tikai kopā ar pašmāju ļaudīm. Gan vecais mēģinājis bēgt, bet noķerts, smagi sasists un tagad vārgstot. Bet dzīvs gan, to viņa noteikti zinot, lai gan pašai bijušas savas bēdas, kur tad vēl izvaicāt par cita nedienām. Saimniekam nav bijis bērnu, un vai nu tāpēc, vai arī citādi, bet viņš sācis uzmākties. Gan meiča, kas pa drellibas gadiem bijusi izaugusi par smuidru jaunavu, kuru pat pārgrūtais darbs nav spējis novītināt, vairījusies un bēguļojusi, vienmēr glābusies citu sieviešu pulkā vai saimnieces tuvumā, taču saimnieks, redzēdams zemgalietes spītibu, sācis viņu daždažādi vajāt un pazemot. Kad arī tas nav līdzējis, viņš viendien ieslodzījis it kā sodam paklētī un, kamēr citi mājnieki bija aizbraukuši uz i tālajām pļavām, gribējis piepildīt savu nodomu… Bet viņa jau labi sen nēsājusi sev līdzi asu dūcīti; tas ieurbies l nelieša sirdī. Uzlēkusi paša saimnieka dūkanajā bērī, viņa nolēkšojusi prāvu gabalu, līdz bērais nespēkā sabrucis… Tālāk devusies slapstus kājām, līdz beidzot atkal ieraudzījusi dzimto vietu …

Gunvaldis bija uzklausījis meičas stāstu un sīksīki izprašņājis par ceļu un apkārtni. Varbūt vectēvs vēl dzīvs? Puisis jau vairākas reizes bija gribējis lūgt Nameju, lai atļauj viņam ar Miku un vēl kādam no karadraudzes doties meklēt vectēvu, bet neuzdrošinājās. Viņš gribēja paklejot svešumā ilgāk, jo ne tikai vectēvs jāatriebj. Tur kaut kur mita arī Zigne, viņa Zigne … Un varbūt laimējas atrast! …

Te, pilnīgi negaidot, pats Namejs sapulcināja visu savu karadraudzi un noprasīja:

—     Vīri, kam padoms? Kurp dosimies? Ko darīsim?

Un Gunvaldis nevilcinājās — lūdza virsaiti doties atriebt dižo Nārvaiti.

Namejs veco vīru nebija aizmirsis, jo kā gan aizmirst to, kas saglabājis un nodevis viņam mirušā virsaiša kapa noslēpumu! Viņš piekrita.

Ceļš bija tāls un līkumots. Vispirms viņi devās uz sēļu zemi, kur dziļu mežu biezokņos dzīvoja sēļu ļaudis. Viņu bija pamaz, tāpēc tie nespēja turēties pretī ne augstaišu, ne letgaļu sirotāju pulkiem un jau no laika gala maksāja meslus te vieniem, te otriem, lai paglābtos no mūždien draudošā posta. Toties mazākam pulciņam vajadzēja tikai parādīties lielajos mežos, un tas pazuda ne čiku, ne grabu, nikno sēļu pieveikts.

Namejs veda viņu novadam šķērsu cauri, krustodams ceļus uz augstaišu pusi. Labu gabalu virs straujās Aiviekstes ieteces Daugavā viņi pārpeldēja pāri dižupei, apskatot arī tos milzīgos akmeņus, kur krievu kņazs Boriss iekalis savas zīmes.

—     Senāk naidojāmies, — Namejs bija sacījis, raugoties uz austrumu pusi. — Bet vēlāk sapratāmies ar polockiešiem tīri labi; viņi lieli tirgotāji, tiem vajag Daugavu, kur laist savas preces, un mūsu daugmalieši arī labprāt iemija viņu atvesto. Tagad Daugavu nosprosto bīskaps ar ordeni.

—     Laid savu cilvēku uz Polocku, lai gan … — Mudris apklusa.

—     Lai gan? — Namejs jautājoši pavērās.

—     Lai gan viņu zemēm neganti uzmācas naidnieks no otras puses, tas esot pakļāvis nepārskatāmus un gadskārtā nepārejamus novadus. Sie cilvēki esot sīka auguma, tumšādaini, greizām acīm, un viņu esot neskaitāmi daudz; kur tie drāžoties pāri, tur plika smilts vien paliekot.

—     Polockiešiem nav vienaldzīgs Daugavas liktenis, lai cik grūti atvairīt tos greizačus. Vāciešiem acis kā acis, ārēji šķiet kā mūsējie, bet vai tāpēc viņi ir mazāk nīstams odžu dzimums? Nē, uz Polocku būs jāaizsūta viru pulciņš … — Namejs nosacīja, pamudinot zirgu rikšos.

Pārcēlušies pāri Daugavai, viņi iekļuva letgaļos.

Te redzēja daudz vairāk piļu, māju un ciemu. Viens no Nameja pulka vīriem, kas šeit bija izsirojies jaunībā, zināja stāstīt, ka pilis te esot ik pēc nepilnas pusdienas jājuma uz visām debess pusēm, lai gan zeme nav tik auglīga kā Zemgales tīrumos.

Ilgi jāt netraucētiem neizdevās; vispirms jau Mikus un tad arī pārējie sāka ierunāties, ka pienācis brīdis pacilāt zobenu, jo ceļa tarbās drupačas vien palikušas. Un vīri mēļoja, ka letgalietēm esot sasodīti glītas rotas, bet viņas pašas esot vēl glītākas, un, ja kāds viņu bāliņš iedrošināšoties liegt visu to apskatīt, tad it labi varētu palocīt roku un saīsināt viņu par galvas tiesu.

Tiešām, vēderi sāka prasīt savu, bet vienu gan Namejs šoreiz aizliedza — apkrauties ar sasiroto un ņemt dreļļus, jo priekšā vēl ilgs ceļš un katra lieka nasta var tikai apgrūtināt.

Taču drīz pēc uzbrukuma kādam letgaļu ciemam, kur viņi vispirms pieveica vīrus un tad līdz nemaņai pārbiedētajām sievām lika sevi pabarot un ēdamo līdzi dot, ceļā aizstājās kāds letgaļu pulks, un, lai gan zemgaļi izsitās cauri, tomēr pameta desmit savējos.

Tas Namejam nepatika.

—     Tā mēs līdz mājām neviens vairs neatgriezīsimies, — viņš sacīja.

Tāpēc virsaitis ar savu karadraudzi sāka mest līkumu līkumus, jo kāds sagūstītais letgalis zināja stāstīt, ka arī soģi un tiem padotie krustneši ar saviem kalpiem izjājuši gūstīt šaipusē pamanīto sirotāju pulciņu. Namejs lika pavest trīcošo vīru mazliet sāņus un paskali pārsprieda ar Mudri un Radavieti, kurp tagad doties. Sarunā klausoties, ne tikai Mikus un Gunvaldis pabrīnījās, kāpēc virsaitis pēkšņi sadomājis jāt atpakaļ uz mājām. Tas puišus un dažu labu sarūgtināja, bet vēl vairāk tie izbrīnījās, kad Namejs lika sagūstīto atbrīvot, žēlīgi dāvādams tam dzīvību un

piekodinādams nevienam neizpaust ne pušplēsta vārda, ja viņš ko dzirdējis un manījis.

Taču Mudra iesacītā viltība bija vienkārša — atbrīvotais par savu dzīvību gan priecāsies, tomēr tas nemaz neatturēs viņu steidzīgi papaust savējiem redzēto un — kas pats galvenais — dzirdēto. Viņš tikai nezināja, ka Namejs izlēmis nevis griezties mājup, bet virzīties uz ziemeļiem, uz igauņiem. Un arī tad viņi nejāja kā līdz šim — visi barā; virsaitis sadalīja vīrus pulciņos pa desmit, iecēla vecākos un lika katram jāt pa savu ceļu, lai pēc pārdesmit diennaktīm visi sapulcētos tai vietā, kur Pleskavas dižceļš aizgriežas prom no Gaujas.

Tā Nameja vīri ielīda kā zemē, un brīnījās soģi un letgaļu bajāri, kur pačibējis zemgaļu pulks, bet atbrīvotais krita izsmieklā un panicinājumā, jo velti tika pulcēti karavīri un likti aizsprosti.

Gunvaldis jāja vienā pulciņā ar Miku, un viņus vadīja Radavietis, kas te ne mazumu bija jādelējis jaunības gados, jo šeit viņa sievas dzimtā puse un tās mājas, kur viņš pašā kāzu laikā paņēmis otra līgavu un aizvedis sev līdzi. Sākumā līgava pārlieku nikni kodusi un skrāpējusi, gan arī raudājusi, taču Radavietim gūstekne iepatikusies aizvien vairāk, un tik tiešām viņš nebija slikts vīrs, tā ka nozagtajai līgavai pamazām aizmirsās toreizējā tautu laipa un viņa kļuva vai īsta zemgaliete, iemantojot sievu draudzību un uzticību, kura gan sākumā pēc tumšmatainās Zignes piedzimšanas bija vēl diezgan atturīga, bet ar katru nākamo gaišmati dēlu auga augumā un dziļumā.

Jājot un īsinot ceļu, Radavietis šo to pastāstīja, tomēr varēja just, ka viņam sirdī sakrājies liels rūgtums, jo Zignes aizvešanu sirmais vīrs nevarēja aizmirst. Un, lai gan savas pirmās meitas dēļ tēvs bija dzirdējis ne vienu zobgalību vien, taču pats bija pārliecināts, ka Zigne ir viņa meita, tāpēc mīlēja to, kā mīlēja savus gaišgalvīšus dēlus, kaut gan, vienreiz par ļaužu valodām sievai ierunājies, Radavietis bija saņēmis strupu atbildi, — tu taču mani paņēmi no kāzu gultas! Kāpēc tagad vaicā? Tev pašam jāzin, kas viņas tēvs, ne man, bailēs pamirušai.

Tā arī Radavietis vairs neko nevaicāja, izlēmis, ka paša meita vien būs, un šobrīd dziļās skumjās domāja, kur nedienīte vārguļo. Un ne tikai Radavietis viens domāja. Tepat blakus jādams, arī Gunvaldis atcerējās meiču tikpat bieži, ja ne biežāk, jo viņam bija savs visnopietnākais iemesls. Kas par to, ja Zigne mazliet tāda kā ilgsēdite, puišos pārāk izvēlīga, bet viņa varēja ari tāda būt, jo, kā sievas dziedāja, i tikumā, i skaistumā «kā sniedziņa baltumā». Nepaguva puisietis tā pa īstam likt sevi manīt, kad piemeklēja lielā nelaime, un tagad cerības mijās ar šaubām un gaidas ar neticību, ka viņš vēl kaut ko uzzinās par gūstā aizvesto. Lūk, par vecotēvu nejauši saklaušināja, bet, ja pārupniece nebūtu izbēgusi, tad diez vai jaustu pat visniecīgāko miņu. Vecais vīrs tā arī būtu miris, pašā vecuma nogalē kaunu un pazemojumu piedzīvojis. Tāpēc, tuvojoties Metsepoles novadam, Gunvaldis juta sevī mostamies aizvien lielāku satraukumu un niknumu. Pēc atriebības slāpa arī Mikus un citi vīri, no kuriem dažs labs atcerējās Viestura uzticamo līdzgaitnieku dižo Nārvaiti.

Pēc pārdesmit diennaktīm visi sapulcējās pie Pleskavas dižcela meža stūrī starp plato tautas stigu un Straujupi Gauju, kur maldīdamies nevarēja nomaldīties, jo no vienas puses upe, no otras ceļš, pa kuru it bieži aizdrasēja jātnieku pulciņi. No šejienes Nameja vīri vienkopus devās uz priekšu, jo mērķis vairs nebija tālu. Gan viņi vēlreiz sadalījās divos pulkos, lai atkal satiktos aiz Burtnieku ezera Salacas upes pusē, bet no turienes diennakts jājumā klusā silā viņi pamatīgi atpūtināja zirgus un arī paši atpūtās. Nākamajā dienā jātnieki nokļuva lībju zemē, kur ar kādu satverto vīru tekoši varēja sarunāties tikai daži no Nameja ļaudīm, kas šo mēli iemācījušies, dzīvodami zemgaļu novada piejūras galā. Ari mājas bija savādākas, dažviet niedrēm apjumtas. Tuvāk apskatīt gan tās neiznāca, jo viņi turējās nosāņus, lai tik viegli netiktu pamanīti. Taču drīz vien metsepoliešos sacēlās satraukums: drasētāji pamanīja bēgošus ļaudis un pamestas mājas, un, ja gribēja nokļūt līdz dižajam Nārvaitim un to atbrīvot, tad vajadzēja triekt zirgus, cik vien tie spēj.

Tā viņi arī darīja un lēkšoja cauri vienam libju ciemam un otram, un trešajam.

Visiem priekšā bija izrāvies Gunvaldis, nepacietībā degdams ieraudzīt cilvēku, kurš tam bērnībā bijis tik tuvs un par kuru atgādināja katra taciņa un katrs meža ieloks Tērvetes apkaimē. Aiz viņa cieši turējās Mikus, kā jau tas draugam piederas, lai būtu klāt, ja pārāk dedzīgais jauneklis iekļūtu ne visai patīkamās sprukās.

Turpat lēkšoja Namejs, un, ja visu šo ceļu virsaitis bija neparasti sadrūmis un nerunīgs, tad beidzot viņš jutās iededzies un pārvērtās tai neatvairāmajā karavīrā, kādu to pazīst viņa tuvākie līdzgaitnieki.

Tā nu viņi joņoja kā tāds nelabo bars, saceldami gaisā piejūras dzelteno smilti, un lībju ciemos, pamanot lēkšotājus, atskanēja tik drausmi brēcieni, ka tos varēja dzirdēt pat cauri zirgu pakavu dipoņai, un izbiedētie metās uz visām pusēm, cits uz istabu, cits paklēti, bet cits uz meža pusi, un Mikus, savu milzīgo milnu vezdams, priecīgi sauca:

—     Metsepol, metsepol!

Viņš bija uzzinājis, ka šis -lībju vārds nozīmē «meža puse», un tiešām šejienieši viscītīgāk bēga uz meža pusi, cerēdami tur rast glābiņu, nebēdādami vairs par sētu un mantu. Taču attapušies tie jutās gluži pārsteigti, kad redzēja trakos jātniekus aizauļojam projām, un viņi nesaprata, kāds lietuvēns tos dzen, tāpēc bailīgi vērās visapkārt, gaidīdami vēl lielākas briesmas.

Tikmēr Nameja vīri, pa ceļam gan vienviet saķerot pāris bēgļu un noprasot pareizo ceļu, iedrāzās tai ciemā, par kuru visvairāk domāja Gunvaldis.

Seit ciematniekiem neizdevās izbēgt, jo ciemu plašā lokā apņēma jātnieki, no kuriem daļa iedrāzās ciema vidū. Gunvaldis, notriecis kādu lībieti zemē un piegrūdis šķēpu tam pie krūtīm, prasīja, kurās mājās dzīvo dižais Nārvaitis. Zemē nogāztais, liels, plecīgs vīrs, jo ne vien viņu vīrieši, bet arī sievietes bija liela auguma, ātri kaut ko savā valodā stāstīja, kauču ne viņš bija sapratis Gunvaldi, ne Gunvaldis saprata viņu. Karstgalvis jau gribēja triekt šķēpu gūsteknim krūtīs, bet tobrīd pielēkšoja lībju mēles pratējs, un nogāztais, izdzirdīs jautājumu sev saprotamā valodā, pakalpīgi, gandrīz vai smaidīt gribēdams, sāka atkal ko stāstīt.

—     Ko viņš murmulē? — Gunvaldis nenocietās.

—     Te esot vairāki zemgaļu ļaudis.

—     Tu vispirms uzprasi par dižo Nārvaiti…

Saruna lībiski turpinājās, un varēja redzēt, ka nogaztais kļūst bāls kā balināts audekls, atkārto tikai vienus un tos pašus vārdus. Arī valodas pratējs, zemgalis, apklusa un tā dīvaini palūkojās Gunvaldī.

—     Ko viņš saka? — jauneklis nojauta nelabu. — Jengt toi passoul, jengt toi passoul! Ko tas nozīmē?

—     Tiešām te dzīvojis vecs zemgalis, bitenieks. Bet tagad viņa dvēsele esot jau viņpasaulē …

Iestājās klusums. Gunvaldis dzirdēja kaut kā dīvaini šalcam piekrastes priedes un sajuta pāri kāpām plūstam miklu elpu.

Vai tur būtu daudzinātā jūra?

Viņš sameta zirgu sāņus, gribēdams doties uz priekšu, bet tad pavēlēja:

— Lai viņš parāda māju, kur dzīvoja mans vectēvs.

Lībietis padevīgi skrēja pa priekšu.

Un nebija vēl Gunvaldis iejājis sētā, kad pretī vārtiem resnā priedē viņš ieraudzīja savas dzimtas bišu koku zīmi.

Divas gujšvīkas, divas stāvus, tām blakus pa punktiņam …

Vai virs vārtiem arī nav tā pati zīme? Viegla, padzisusi, kā slēpjama? Un klēts galā? Istabas paksī?

Taču vectēvs viņu gaidījisl Visus šos gadus! Gaidījis un gaidījis, neba velti ielicis šīs zīmes! …

Un, raugoties šajās pāris švīkiņās un divos punktiņos, Gunvalža atmiņā uz mirkli izausa tā brīnum jaukā un arī šausmīgā diena, kad viņam atjāva iedēt pirmo dori un vectēvs stāstīja par Viesturu … Šķiet, ausīs ielīst Tērvetes ozolu šalkoņa, nāsīs iesitas medus un vaska saldenā smarža, bet tepat blakus skan vectēva vienmēr rāmā, nosvērtā balss …

Gunvaldis notrīs, kā piepeši atmodies, un viss viņa prāts un augums tiecas pēc viena — atriebties! Tagad vairs atlicis tikai atriebties! Lai veļu takās vectēvam būtu jautrāks prāts, un, kad Gunvaldim pienāks kārta reiz tur būt, lai vecais vīrs nepārmestu, ka virs zemes viņš palicis neatriebts.

Pirmais saļimst pie vārtu staba pietvēries lībietis, kas, atvezdams zemgali šeit, cerēja dzīvot. Un krita cits pēc cita ciemnieki, jo saudzēts netika neviens — ne vīrs, ne sieva, ne pusauga zēns vai šūpulī iekārtais . ..

Jo kas gan saudzēja viņus? Vai zemgaļu mātēm un sievām, līgavām un māsām asaras mazāk vērtas? Vai viņām tās bijušas mazāk sūras?

Tie bija bargi rēķini — dots pret dotu, jo tā prasīja rīkoties tēvtēvu likumi, liekot atmaksāt ar to pašu, ko otrs darījis …

Kad ciems sāka liesmot, Gunvaldis slapjš no galvas līdz kājām, cik slapjš bija arī viņa zirgs, uzrikšoja kāpas galā, kur sastinga kā pārakmeņojies.

Nule viņa zobens bija darījis savu, degdams naidā, kas kvēloja tikpat karsti kā aizdedzināto māju niedru jumti,

un visa pasaule šķita nebeidzama naida, liesmu un asiņu pilna. Taču kāpas galā pēkšņi viņa priekšā pavērās koši, koši zils un bezgalīgs tālums, kas snauda tik rāmi kā apguris, laiski veļot zeltainajā smiltī sīkbaltus vilnīšus.

Gunvaldis pirmo reizi redzēja jūru ..,

Un viņš noņēma savu bruņu cepuri, lai vieglais vējiņš paplandītu sviedros salipušās gaišās matu cirtas.

XIV

Mājup viņi atgriezās ļoti pārdroši — prāvu gabalu jāja gar jūras malu, un tikai tad pagrieza zirgus šķērsu atkal uz Pleskavas lielceļa un pabrīnījās, nesatiekot dienas jājumā nevienu citu jātnieku. Naktī apmetoties uz dusu, Namejs izsūtīja uz priekšu vīru desmitu, lai apklaušinātos,

vai nedzird soģus un komturus pulcinām ļaudis, lai stātos zemgaļiem pretī. Taču liels bija satraukums un bažas, kad izlūki atgriezās un atveda kādu pārbiedētu Toreidas iedzīvotāju, kas svēti apzvērēja, ka jaunais mestrs Konrāds no Medemas jau labi sen sapulcinot veselu līveni karaspēka, kurā esot gan ordeņbrāļi, gan krusta karotāji un nepaskaitāma lauza vietējo karavīru, to vidū arī viņu Toreidas un citu tuvējo piļu vīri. Un to viņš droši zinot, ka tie devušies uz Zemgali.

Dažs gan vēl šaubījās, taču, jo tuvāk viņi nokļuva Rīgai, tuvāk Daugavai, jo šaubas aizvien vairāk zuda; neviens tiem nestājās ceļā, bet palicēji bēga slēpties pilīs, un pāri upei Nameja vīri pārcēlās gaišā dienas laikā starp Rīgu un Ikšķili. Otrā krastā viņus jau sagaidīja kāds zemgalis, kuram bija uzdots vērot Daugavu un pamanīt virsaiša Nameja atgriešanos.

Iegūtās ziņas vīrs apstiprināja — vispirms prāvs ordeņa karapūlis aizgājis gar Zemgales jūras malu uz kuršu novadiem un pēc tam otrs paša mestra vadībā iebrucis Zemgalē, jo taču kāds mestram būs pavēstījis par virsaiša prombūtni.

Ilgi un domīgi sēdēja Namejs savā straujajā dūkanbērī un raudzījās purvainajā tīrelī, aiz kura sākās auglīgais zemgaļu māls. Tad, pievērsdamies Mudrim, ierunājās:

— Vai nesacīju? Nepostīsim mēs viņu zemi, tie postīs mūsējo! Kas gan labāk! Ko tagad? Kā sapulcināt vīrus?

Blakus drūmi klusēja Mudris, Radavietis, mazliet tālāk Mikus, Gunvaldis, citi virsaiša uzticamie pavadoņi.

Vai Radavietis domāja par Tērveti, kur viņam sieva un trīs dēli? Vai pienākusi reize ari tos zaudēt? Un pārējie? Ko domāja un izjuta pārējie, kuru sejās iegūlis tāds skarbs smagums?

Visi gaidīja, ko virsaitis sacīs.

Un pirmo reizi Namejs īsteni apzinājās visu skatienus pievērstus sev. Sācies karš, un karā ved virsaitis. Vēl nesen tam stāvēja līdzās sirmais Raktes Skabis, runādams prātīgus vārdus, bet labieši piekrita vai iebilda … Tagad viņš bija viens, ja neskaita uzticamo karadraudzi un pāris jaunlabiešus.

Ko darīt?

Un viņš izšķīrās — galīgi un nelokāmi, un šoreiz kā nekad jaudās viņa straujums un dedzība, ja blakus nebija neviena atrunātāja.

—     Naidniekam neizjāt no mūsu zemes! Reiz viņi ienā-' kuši, tiem te jāpaliek uz mūžu. Lai svešinieku līķi baro Zemgales kraukļus un lapsas, bet viņu trūdus saēd tārpi! Tāds, vīri, mans lēmums.

Namejs izlēma nedoties tūliņ preti iebrucējiem, lai stātos ar tiem cīņā, jo sapulcināt pietiekamu spēku tik īsā laikā nav iespējams. Lai ordenis siro, lai izsirojas, zemgaļi tiem liks šobrīd mieru, bet… Virsaitis nolēma nosprostot vāciem atpakaļceļu, ievilināt viņus muklīgā vecuksnī, kur jātniekiem grūti cīnīties un kur karaspēkam grūti izvērsties. Viņš nesteigsies paglābt vienu vai otru labieša sētu no posta, bet gan gatavosies sakaut pretinieku, kad tas atgriezīsies mājup. Lai tiepīgie dižlabieši jūt, ka ordenis tiecas iebrukt Zemgalē, lai redz nopostītu zemi un savu labumu zūdam, lai nevar vairs ievākt pilnu pagastu. Tad viņos varbūt drīzāk modīsies vēlēšanās sagraut ordeni, darīt visu, lai Zemgales likteni izlemtu paši zemgaļi un nedotu mestra un bīskapa ļaudīm ne pusrituli vaska, ja par to pretī nedod dzelzi vai vadmalu.

Namejs pievērsās savējiem:

—     Tu, Radavieti, steidzies uz Babīti un cel kājās visus, kas vien spēj nogāzt koku. Aizcērtiet starp ezeru un tīreli mežu birzuma platumā. Labākos vīrus sapulcini pie Misas, kur upe uz Iecavas pusi pavēršas. Es tevi tur gaidīšu. Bet tu … — viņš pievērsās nākamajam, un katrs no vīriem saņēma steidzamu vēsti, kas nu jānes novados kā ar zīles spārniem.

Visur gar Misas krastiem līdz pat lielpurva tīrelim, kur vien kāds seklāks brasls, jāgāž jukjukumis priedes un egles, bērzi un oši, un visiem, kas vien spēj, jāpiedalās šajā darāmajā un arī visi tilti pāri upei jānojauc. Turpat pie Misas pagrieziena uz dienvidu pusi jāsapulcējas zemgaļu karavīriem — ar steigu, pa ceļam apejot naidnieku un neielaižoties cīņā.

Un Zemgales ceļos un takās, no mājas uz māju, no sētas uz sētu, no ciema uz ciemu lēkšoja straujgaitas jātnieki, nesdami virsaiša pavēli. Daudzi to uzklausīja ar neslēptu prieku, jau labu laiku bēguļodami un slēpdamies, jo, tiesa kas tiesa, brīdinātāji kara ugunskuri iedegās laikus, tiklīdz mestra karaspēks cēlās pāri Daugavai; sievietes un bērni, sasvieduši vērtīgāko mantu pajūgos vai sasējuši nastiņās uz muguras, drasētāju vīru modri sargāti, steidzās uz pilim, dziļokšņiem un stiegrņām. Tāpēc Nameja vēstnesi atrada jau baros sapulcinātus ļaudis, un vienīgi neziņa, ko darīt, vērta viņus nedrošus un neuzņēmīgus. Tika spriests gan šā, gan tā, nemierīgākie palielās grupiņās līkumoja ap iebrucējiem, — un vai tiem ordeņa karakalpiem, kas pašķīrās tālāk! Taču neko jūtamu postītājiem padarīt nevarēja, jo mestrs Konrāds no Medemas vadīja savējos paciešā lokā, kas vēlās uz priekšu diezgan gausi, toties pamatīgi izlaupot un, kas vien degošs, — nodedzinot, kas vien bradājams, — nobradājot.

Mestram iebrūkot, nenoteikta un svārstīga bija dažu novadu augstmaņu rīcība, un ne viens dižlabietis vien vairāk noņēmās ar savas mantibas glābšanu nekā ar visas zemes aizsardzību, prātodams, ka vajadzētu atkal sūtīt pie mestra sūtņus, kas solītu maksāt meslus. Tāpēc Nameja vēsts guva īsto atsaucību vienkāršajos Zemgales vīros, jo tie sajuta beidzot noteiktu rīcību, skaidru un gaišu valodu un sāka ticēt savam spēkam.

— Labiešiem jau nekas, — sprieda tīrumu kopēji un dravu pārraugi, — viņi no mums paņems otru tiesu, ko atdot ordenim un bīskapam, un dzīvos cepures kuldami. Bet mums būs jāsajož vēderi. Nē, šoreiz tas nenotiks. Tāpēc Nameja kara vēsts ir kā sauktin saukta, lai gan mūsu dižlabietis Daumis noteicis bez viņa ziņas neuzbrukt. Lai nu viņš neuzbrūk, bet mēs gan nebēguļosim un iesim dzelžotos pārmācīt.

Namejs, ap kuru pirmajā dienā pēc Daugavas pārpeldējuma redzēja tikai vīru desmitu, to vidū Miku un Gunvaldi, ieradās Misas krastos un apstājās pie braslas, kur uz Rīgas pusi aizlocījās ceļš, pa kuru svešzemnieki aizvien biežāk mēdza doties Zemgalē, atsakoties no ierastā gājuma gar Lielupi. Te virsaiša pulks strauji auga un jau pēc piecām diennaktīm sasniedza desmit simtus, un viss mežs dimdēja un skanēja, jo krita koks pēc koka, un pat veci vīri beidzot teicās neredzējuši tik plašus aizcirtumus.

Ieradās arī daļa labiešu. No Mežotnes ar brangu vīru baru atlēkšoja jaunais Madis, kura tēva slava vēl tagad glabājās ļaužu mutēs. Viņš stāstīja, ka jau labi pasen notvēris divus tirgotājus un tie izstāstījuši, ka Rīgā notiek varen skaļas līksmības, dižkunigaiša Mindauga kristīgais dēls Vaiselks atsūtījis mestram pateicības un miera dāvanas. Ar augstaišiem ordenim tagad attiecības labu labās, un visi runājuši, ka pienākusi sengaidītā diena, lai pārmācītu atkritējus kuršus un zemgaļus. Viņš, Madis, gan steidzies ar jauno vēsti uz Tērveti, bet Namejs jau esot bijis sirojumā.

Pagāja vēl dienas. Licis sapulcinātajam karaspēkam gaidīt, Namejs ar pārsimtu labāko jātnieku devās pretim ordeņa sireniekiem, kuri laikam sāka nojaust zemgaļu vareno gatavošanos, jo drīz vien pagriezās uz Rīgas pusi.

Taču viņu atgriešanās bija nekaunīga un droša, jo tie savā pašpārliecinātībā neticēja, ka zemgaļi tik raiti sapulcinās nopietnu karaspēku; nonākuši pie pirmā nelielā aizcirtuma, iebrucēji nerīkojās uz kauju un neizsūtīja izlūkus, bet gan ātri novāca sagāztos kokus, izveidojot pašauru eju, un devās tikai strauji uz priekšu, līdz atkal uzdūrās jaunam, īsti prāvam dižkoku aizcirtumam. Un tur neziņā saminstinājās.

—      Vīri! Ja ne šoreiz, kad tad mēs nīstos svešiniekus pārmācīsim? Pati Laima mums ir labvēlīga, ievilinot postītājus aizcirtumā, no kura tiem neizkļūt, — Namejs, uzjājis uz daudzu pakavu un kāju nomīdītā ceļa, uzrunāja savējos. Tā bija visa viņa uzruna; pārāk bargs šķītās vīru vaigs, lai te vēl tērētu vārdus, jo arī bez tiem katrs zināja savu darāmo.

Sevī Namejs juta mazliet nemiera — ordeņa karaspēka skaits sasniedza savus trīsdesmit simtus, viņu vidū kādi piecdesmit smagi bruņoti krustneši; un virsaitis zināja, ka smilšu kāpā var pazust pat visspožākais gredzens: var cīnīties pret lielu pārspēku, var vīrs dažkārt viens stāt pret vairākiem zobeniem, bet ne jau vienmēr tad spēj uzvarēt… Ar drosmi vien jūru neizsmelt, ar varonību vien neuzvarēt. Un tomēr …

Nameja pulkā bija divi simti vīru, kuri gāzīsies ienaidnieka barā no muguras, un savi astoņi simti, kas šobrīd apņēmuši vācus un to kalpus ciešā lokā. Viens pret trīs! Cīnīties var, — taču ja kara laime kļūst nelabvēlīga, novēršas? Vairāk vīru neuzspēja ierasties, lai gan šaubu nav — tie pulcējas un traucas šurp dimdīgā solī, tikai ieradīsies par vēlu — kauja izšķiras šodien, tūliņ.

—      Uz priekšu! — Namejs trieca lēkšos savu stalto melni, un pulks viņam sekoja, saceļot blīvu putekļu mākoni, kur pirmos vēl varēja saskatīt, bet pēdējie pazuda kā pelēkā tumsā.

Vienā pusē blakus Namejam savā kumeļā rāvās uz priekšu Radavietis, otrā pusē — lācīgais Mikus, savu dižmilnu atvēzis, — tā lidos uz priekšu un vismaz pāris nejauceņu notrieks guleniski, iesējot naidnieka rindās pirmo apjukumu. Naidā zvēro Gunvalža seja — viņš atvēzis sviedienam šķēpu, un arī tas trieksies kāda krūtīs.

Un tā arī bija. Ordeņa algotņi, kas jāja, bezrūpīgi sarunādamies, aizvien drošāki par savu guvumu, pirmbrīd, padzirdot zirgu soju dobjo dimdoņu, nepievērsa tai uzmanību, — laikam jau kāds aizkavējies pulciņš steidzas panākt. Taču tūliņ atskanēja zemgaļu uzbrukuma taure, un, pirms karakalpi paspēja attapt, klāt bija Nameja vadītie jātnieki. Vēl pirms brīža bezrūpīgie sirotāji nu skrēja un kustējās kā circeņi karstos pelnos, jo tiešām draudīgs izskatījās šis jātnieku pulks, kas, pat satiekoties ar naidnieku aci pret aci, nepiegausa, bet lēkšoja tikai virsū kā melns mākonis tukšai vietai.

Vispirms Mikus, tad arī Namejs izmeta milnu, aizvibrēja Gunvalža šķēps, un tikmēr vēl savi pārdesmit zemgaļu, zirgu gaitu nepiegausinot, ietriecās virtenē izstieptajā ordeņa karaspēka astē, cērtot ar zobeniem uz visām pusēm vai pašķirot ceļu ar pīķiem un samaļot kumeļiem katru, kam gadījies pakrist.

No negaidītā uzbrukuma pārsteigtie sāka bēgt — šķīda uz abām pusēm, vēl nemaz neapjauzdami, kas tos tur sagaida.

Un tad, liekot bailīgāko asinīm pilnam sastingt, cauri mežam no visām pusēm aizvien tuvāk skanēja griezīgi dobjā un tāltālu dzirdamā zemgaļu uzbrukuma taure, un daudziem nu šķita, ka līdzi skandumam nāk nāve.

Bija izdevies Nameja nodoms ievilināt vācus pašaurā, nelielā meža ielokā, kam visapkārt pletās naujīgais koku aizcirtums.

Virsaitis ar savējiem lēkšoja tikai uz priekšu, kur pāri galvām plīvoja mestra košais karogs ar melno krustu un viņu dievmātes Māras attēlu; ap mestru steigā izvērsās kaujai krustneši, nometot savus baltos apmetņus un nolaižot sejsegus.

Tikmēr drīz te, drīz tur noskanēja šausminošais:

— Ielenkti! Mēs esam ielenkti!

Kad zemgaļi ietriecās karakalpu barā kā tāds viesulis smiltājā, viena daļa tūliņ metās bēgt, pagāžot gar zemi dažu labu savējo, taču bēgošie visur atsitās kā pret sienu — tiem pretī.ar draudīgu šalkoņu brakšķēdami gāzās jau laikus aizcirstie koki, un no krustām šķērsām sagāzto zaļokšņu mudžekļa, kas bēdzējiem bija grūti pārvarams aizsprosts, bet lencējiem — laba paslēptuve, spindza acīgi tēmētas bultas un spēcīgi mesti šķēpi. Un, jo striktāk ielenktie apzinājās, ka ievilkti zemgaļu slazdā, jo lielāka jezgoņa sākās, un katrs vairs domāja tikai par savu ādu.

Velti, mestrs ar saviem bruņiniekiem mēģināja radīt kārtību, jo draudīgi tuvu bija piecirtusies kāda zemgaļu grupa; mestrs vēl nezināja, ka tur cīnās pats Namejs. Pavēlējis kādiem pārdesmit dzelžotajiem krustnešiem atvairīt zemgaļu bīstamāko triecienu, kas nāca no aizmugures, pārējie ar pašu mestru lēkšoja uz priekšu, un tikai tur viņi visā pilnībā ieraudzīja posta ainu. Kā bēgošus zaķus zemgaļi bultām un šķēpiem medīja nesenos iebrucējus, un pat tie, kas vismaz pāris bultu lidojuma platajam aizcirtumam bija laimīgi izcirtušies cauri, nebija vēl droši par savu dzīvību, jo ari te, paslēpušies aiz kokiem un kuplu egļu galotnēs, zemgaļu stopnieki trieca asās dzelksnes bēgošo mugurās un galvā, liekot, sireniekiem saļimt skaļā vaidā.

Asi šautās šautras spindzēja no visām pusēm, un, vairīdamies no tām, slazdā ievilinātie cits citu stumdīja un notrieca gar zemi, vieglāk ievainoti zirgi, sāpēs un nāves jausmā mežonīgi lēkšodami, spalgi zviedza, satracinot vēl neievainotos, un viss naidnieka pieblīvētais sila paklājs pārvērtās neiedomājamā jaucienā, kur cilvēku kliedzieni saplūda vienkop ar sadurto zirgu šaušalīgajiem brēcieniem, zemgaļu vīru atriebības pilnie lāsti ar sagūstīto zemgaļu sievu un bērnu palīgā saucieniem.

Jūtot kauju zaudētu, arī krustneši metās bēgt, tomēr Namejs piespieda vienu daļu uzsākt cīņu. Ciešot gan smagus zaudējumus, klūpot sūnākslī ar visiem zirgiem, dažiem tomēr palaimējās izklumburēt caur sprostīgo aizcirlumu, un tie jāšus vai kājām bēga neatskatīdamies. Zemgaļi visus bēguļus nevarēja aizkavēt, jo aplenkuma loks tomēr bija pārāk plāns, lai daļa ielenkto nespētu izrauties brīvē.

Aizbēga arī mestrs Konrāds no Medemas, atstājot kaujas laukā gan divus desmitus krustnešu un savus desmit simtus pārējo karavīru.

Zemgaļi pēc ilgiem gadiem svinēja spožu uzvaru.

Kādā pievakarē netālu no Tērvetes sardzinieki aizturēja paplukušu vīreli, kas gauži dievojās, ka esot tirgotājs un nākot no augstaišu zemēm, kur ticis aplaupīts un izglābis tikai pliku dzīvību. Sardzinieki tomēr īsti nenoticēja un atveda aizturēto uz pili.

Tobrīd tur gadījās būt Radavietim ar Gunvaldi, un viņi paņēma vīreli savā ziņā.

—            Tirgotājs? — noklausījies ķērāju stāstījumu, Gunvaldis pievērsās gūsteknim. — Nu, tad pasaki, cik ir divas reizes pa deviņi! — Gunvaldim skaitļi labi padevās, jo viņš bija ūzcītīgs Mudra skolnieks.

Taču vīrelis stomījās vien, un bija skaidri redzams, ka viņš nav tas, par ko uzdodas.

—            Galvu tikai nost! — klātpienākušais Mikus kļuva nikns. — Tas pats ordeņa okšķeris vien būs!

Negantais milnas vēzējs atcerējās Mudra stāstījumu, ka ordenim nevis viņu dievs palīdz izzināt pretinieka pulcēšanos, bet gan uz dažādām pusēm izsūtīti ložņas, kas gan atklāti, gan slepus klimst no novada uz novadu un saklaušina pilnu galvu ar ziņām. Tāpēc tērvetnieki noķertos okšķerus vairs nepalaida vaļā — galvu nost — un beigas.

Tā viņi būtu rīkojušies arī šoreiz, ja saķertais pēkšņi neiesauktos:

—            Labie ļautiņi, saudziet mani! Es par dažu labu tērvetnieku varu jums pastāstīt!

—     Melo, suns!

—     Nemeloju!

—     Tad nosauc.

—     Radavieša Zigni pazīstat?

Iestājās neveikls klusums, jo tepat blakus taču stāv un klausās pats Radavietis. Droši vien pavēstīs par spridzīgo meitu bēdu vēsti…

—            Pazīstam, — Radavietis beidzot dobji izsacīja. — Vai dzīva?

—     Dzīva.

—     Stāsti!

—     Atstāsiet mani dzīvu?

—     Stāsti!

—     Tad stāstīšu visu, ja atstāsiet dzīvu …

—     Melosi, nolādētais ordeņa okstoni?

—     Nē! — Gūsteknis nokrita ceļos un drebelīgā balsī atkārtoja tos zvēresta vārdus, kas jāsaka vietējiem lieciniekiem, stājoties vācu soģu tiesas priekšā, jo savu tēvutēvu senos goda vārdus laikam bija aizmirsis vai uztraukumā neiedomājās sacīt kā šoviet piederīgākus. Apkārt stāvošie zemgali viņu nepārtrauca, bet nicīgi noraudzījās, kā viņš, cejos nometies, meta krusta zīmi un dievojās:

—      Es zvēru pie dieva tā kunga, dieva tā dēla un dieva tā svētā gara. Un, kad es tīru patiesību neizsaku, tad lai dievs dod, ka es tieku melns kā ogle, tik sauss kā zeme, tik ciets kā akmens, tik izkaltis kā nūja; un lai nolādēti ir mana sieva un mani bjirni, un mani lopi, un mani lauki še laicīgi un tur mūžīgi. Amen.

—      Laikam daudz esi vāciēm dievojies, ja tik tekoši zini viņu vārdus. — Radavietis pretīgumā iebikstīja viņam ar kāju. — Celies labāk un stāsti. Viņa dzīva?

—     Jā! Viņa jau saudzēkne. Dzīvo kā niere taukos.

—     Kur?

—     Kur tad citur! Pašā Rīgā!

—     Pieķēdēta?

—     Vai die! Taču stāstu — saudzēkne viņa! Kundzene, īsta kundzene!

—     Muti, roklaiža! Beidz savus melus slienāt! — Radavietis bija piesarcis un deva ar zobena plakumu sagūstītajam pa kūkumu.

—     Nodzēries palaidenis… Blūzga … — arī Mikus pacēla savu balsi. — Viņš te ņirgāsies par mūsu jaunuvi.

Taču vīrelis nesamulsa, bet stāstīja tik dedzīgi, ka visiem kjuva tā jocīgi — ticēt negribējās, bet neticēt ari nevarēja.

—     Kad jums saku! Kas viņa par jaunuvi! Bruņinieka Gintera karakalpa Lociņa brūtala …

—     Klusē!

Neviens neuzdrošinājās palūkoties Radavietī — nāves ziņa nebūtu tik briesmīga, cik vēsts par meitas labprātīgu kalpību. Labāk viņa būtu piekalta maltuvē pie sienas ar dubultām važām …

—      Zigne taču nav brīvu ]aužu? — Radavietis tomēr vēl neticēja savas vecākās meitas rīcībai, un šim pēdējam jautājumam vajadzēja izkliedēt aizdomas.

—     Kādu vēl atlautāku brīvestību vajag, ja nāc un ej, kad iedomā un kur gribi? Viņa dzīvo pretī namnieka Dzirkala mājai! Pie Lociņa, kas arī ietaisījies namniekos!

Gunvaldis būtu vislabprātāk nositis vīreli, un viņš jau nožēloja, ka nebija pasteidzies to izdarīt, iekams tas paguva visu to pastāstīt, ko simtreiz labāk būtu nezināt un cerēt, cerēt, cerēt…

—      Izstāsti visu pēc kārtas, ja gribi dzīvot. Visu, ko zini. Bet tevi nepaglābs neviens kristīgo dievs, ja būsi kaut ar pusvārdiņu apmelojies… — Radavietis stingri pavēlēja, draudoši pavērsdams zobena smaili pret runātnīgā rīdzinieka sirdi.

Viņš sāka stāstīt — vispirms par sevi, kā iestājies bīskapa kalpībā un sapazinies ar Rīgas namnieku Dzirkali, kas turējis svētu naidu pret ordeņa vīriem, jo tie reiz uzmākušies viņa meitai, bet Dzirkaļa brāli, kas meties radinieci aizstāvēt, viens no ordeņa pusbrāļiem nodūris. Viņš pats jau no mazotnes esot bīskapa kalpībā, un, kad bīskaps uzdevis viņam izokstīt bruņinieku, pusbrāļu un viņa karakalpu darbus un nedarbus, viņš esot apmeties dzīvot pie Dzirkaļa, kura mājai pretī atradies Lociņa nams, kur vienmēr apgrozījies daudz ordeņa ļaužu. Te nu viņš uzzinājis visu par Zigni, kas kādu laiku turēta ieslēgta, bet drīz vien kļuvusi par Lociņa guļavu, sākusi tērpties kā tāda kundzene, un dzīru dienās viņas balss skanējusi vis

tālāk… Aplam skaista esot meiča, uz viņu metot acis ne viens rīdzinieks vien, pat no vācu kārtas …

Kad stāstītājs beidza, Mikus, lai izkliedētu nospiedošo klusumu, bargi ievaicājās:

—     Ko te pie Tērvetes meklēji?

—     Mani sūtīja uzzināt, ko domā un dara zemgali, vai rīkojas karagaitām, kādi labieši cits ar citu nesatiek, kas visvairāk neapmierināts ar zemgaļu virsaiti…

—     Paskat! — Mikus nogrozīja galvu. — Tā tie bīskapa ļaudis naidojas ar ordeni, bet, tiklīdz jāuzbrūk mums, tā viss savstarpējais naids pagaist.

—     Namnieki jau arī neieredz ordeni, — saķertais okstonis cerībā izglābt dzīvību kļuva tik valodīgs, ka ne aizklausīties, — bet, kad jādodas karā, labprāt noalgo vīrus un nodod mestra pavēlniecībā.

—      Un tu, bemburi, arī neieredzi ordeni, okšķerē pret viņu, bet, ja samaksā, kalpo arī ordenim? Vai arī mums tikpat centīgi kalposi? — Mikus izsmējīgi, bet pilns naida pavaicāja.

—     Es … mani…

—      Muti! — pēkšņi Mikus vaigs samācās un viņš tā uzkliedza, ka šķita — nupat, nupat vīrelis ielīdīs vai zemē. — Likt šito pie darba! Lai nes pils vaļņiem mālus! Tad zinās, kas ir vīra cienīgs darbs, okstonis tāds!

Pēc dzirdētā Radavietim un, protams, arī Gunvaldim nebija miera. Bet, ja Gunvaldis staigāja samācies, tad arī Mikum neveicās ne viņa stāsti, ne cits kas patika, un viņu pārņēma tāda kā grūtsirdība.

Visus nospieda vēsts par Zigni.

Vai tiešām stāstītais būtu patiesība? Viņa, Radavieša meita, kļuvusi Rīgas guļava? Tērvetes lepnākā un skaistākā meita karakalpu draugaļa?

Viendien Radavietis dzirdēja sardziniekus savā starpā runājam.

—     Kas to būtu domājis?! — viens sacīja.

—      Būtu, būtu! — otrs diezgan pikti atsaucās. — Rau, dzimst govij teļi kā jau teļi, bet pēkšņi viena gadās tole! Tu, cilvēks, nekā nevari zināt…

«Tole…» aizejot Radavietis bija domājis. «Govs bez ragiem … Bezragaine … Visiem par apsmieklu, sev par nelaimi… Nu arī mums ir viena tole …»

Sieva raudāja vienā raudienā, no kauna nezinot, kur acis likt. Un, lai gan Radaviešiem ļaudis neko nepārmeta,

taču ari žēlot neviens nežēloja. Tādās reizēs katram pašam jāzina, ko darīt un ko ne, pašam jātiek ar sevi galā.

Beidzot sirmais karavīrs neizcieta, devās pie Nameja un prasīja atļauju doties uz Rīgu.

—     Tevi tur kāds var pazīt un uzvilkt pie kāķa, — Namejs bija brīdinājis. — Mēs neprotam izlikties, protam tikai zobenu cilāt, bet ne okstīt.

—      Atļauj tomēr, virsait! Ja arī neatgriežos, mazs tev zaudējums. Esmu jau dižam sirojumam par vecu. Visskaidrāk to jutu pērnreiz, kad izdrasējām Metsepoli un saķērāmies ar Medemu.

—      Ar jaunību vien neuzvarēt, Radaviet, — Namejs dziļā sirsnībā lūkojās sava uzticamā karavīra bēdu sagrauztajā sejā. — Bijis es vecāks un gudrāks, varbūt Zemgale būtu spēkā pieņēmusies tāpat kā Mindauga apvienotā Leitija. Mindauga gan nav, bet, rau, cik viņa zeme joprojām stipra — draudzējas, ar ko grib, un nīstas, ar ko grib.

Virsaitis atļāva, tikai piekodināja nedoties vienam, paņemt vēl pāris vīru līdzi, jo trīs acu pāri varot redzēt visas četras debess puses.

Radavieša istabā sēdēja Gunvaldis un Mikus. Kad vēl te Zigne rosījās, visu sidrabainiem smiekliem pieskandinādama, puisis neiedrošinājās ienākt, tagad viņš iegriezās pasērst aizvien biežāk.

—   Eju uz Rīgu, — Radavietis sacīja, smagi atkrītot uz ozolkoka lādes. — Sataisi, siev, ceļa kuli. Vēl pāris vīru varu ņemt līdzi.

—      Ņemiet mani! — Gunvaldis pielēca kājās, neslēpdams savu satraukumu. Un nebija arī vērts slēpt, jo Radavietis pats nojauta, kāpēc dižā Nārvaiša mazdēls tagad te tik biežs viesis. To zinot, pāri viņa lūpām lauztin lauzās vārdi:

—      Kāpēc tu vilcinājies? Kāpēc nepaņēmi sev par sievu? Tad … — taču viņš apklusa. Ko gan palīdz novēlots padoms un pārmetums?

—     Ja nu visi aizejam postā? — Radavietis šaubījās. — Tur drosme vien nepalīdzēs.

—     Jo vairāk, Radaviet! Mudris mani ielauzījis maķenīt viņu valodā, arī skaitīt protu un… — Gunvaldis gribēja sacīt, ka prot ne tikai veikli skaitļot, bet pazīst arī svešzemnieku rakstu zīmes, taču savlaicīgi aprāvās — īstam karavīram nepiederas tādas lietas mācīties, tas piestāv tādiem kristigo priesteriem, lai gan puisi ļoti ieziņkāroja, kā var izrunātu vārdu uzzīmēt ar dažām svītrām un aplīšiem, un tad, to uzskatot, mūždien izlasīt. Un Mudris viņam to bija ierādījis — ar nokaitētu dzelzs irbulīti uz bērza-tāss sloksnītēm. Bet lielīties ar šo māku nav ko, labāk jau klusēt, lai neuzdzird dižlabieši, kas Mudri ne acu galā neierauga, un tik vien kā izsmiekls sagaidāms arī par Gunvalža centību izprast svešzemju gudrības.

—      Nāc, ja jau esi tā nolēmis, — brīdi klusējis, it kā apsverot visus par un pret, Radavietis piekrita. — Varbūt tā būs pat labāk …

—     Tad jau bez manis nemaz neiztikt. — Piecēlās arī Mikus. — Tīri vai negribas ticēt, ka tie Rīgas mūri tik stipri.. . Paraudzīsim beidzot paši …

Izjāja viņi ar ausmu un tā saģērbušies, lai neviens, skatienu uzmetis, nepasacītu, no kurienes tie īsti jādami, — Rigā tā vislabāk rādīties, pamācīja izbijušais bīskapa okstonis, kas, Tērvetes pils nocietinājumiem mālus un akmeņus nesdams, bija k|uvis gluži šļaugans un gaudens kā izkāmējis vilks. Dzīvu viņu atstāja, kauču žēlot neviens nežēloja, jo viss viņa izskats — smailais deguns un šaudīgās, puspiemiegtās ačteles stāstīja par sukstera dabu.

Vieglā riksī tecinot uz Rīgas pusi, visi trīs jātnieki pārsprieda turpmāko rīcību.

Viņi nolēma Rīgā neiejāt no Zēmgales puses, bet pārcelties pāri Daugavai augšpus Ikšķiles un tad ar pamatīgu līkumu jāt Rīgai klāt no ezeru puses. Ja kāds apturēs un prasīs, viņi uzdosies par namnieka Dzirkaja jaunajiem kalpiem, kurus sūtījis viņa paziņa no Straupes pils … Sākumā trijotne iedomāja patverties pie Dzirkaja, izmantojot it kā draudzību ar saķerto okstoni, bet, jo vairāk viņi tuvojās savam galamērķim, jo noteiktāk atsacījās no tādas rīcības.

—     Ko mēs tur iesim ložņāt? — Radavietis, pilns rūgtuma, sacīja. — Jāsim tieši pie Lociņa nama un iesim tikai iekšā. Gan tālāko redzēsim …

Galu galā arī Gunvaldis ar Miku piekrita — nav ko vilcināties, jāuzzina viss skaidri un pamatīgi. Un, ja tas saķertais būs ko samelojis, gan jau viņi izcirtīsies no Rīgas mūriem ārā. Galvenais — Zigne jāpaķer līdzi… Jo Gunvaldim nekādi negribējās ticēt stāstījumam par tērvetnieci. Kad viņš posās ceļā, Naula vēl lūdzās:

—     Nejāj, es tevi lūdzu, nejāj! Neticu, ka tā ir Zigne!

Viņa taču mana draudzene. Tā būs cita Zigne, tas nekrietneli^pārskatījies … Samelojies …

—*To mēs uzzināsim, Naula, — Gunvaldis bija atbildējis.

—     Nejāj, Gunvald. Man šoreiz tik nemierīga sirds kā nekad…

Jauneklis bija pārtraucis saiņot ceļa kuli un paraudzījies meičai acīs — no tām izritēja lielas, lielas asaras, un viņa, pamanījusi puiša skatienu, piesarka kā magone un, skaļi raudādama, aizskrēja. Un tad pirmo reizi Gunvaldis sāka saprast to, ko līdz šim nebija sapratis. Tikai tas viņu neatturēja no ceļa …

Jāja viņi lēni un apdomīgi. Vispirms tāpēc, lai taupītu savus dūkanbēros, kuriem varbūt būs jānolēkšo bez piestājas vesels dienas gājiens, bēgot no vajātājiem, un ari tāpēc, lai apklaušinātos, ko labu dzird pasaulē.

Aiz Misas trīs jātnieki nogriezās mežā, lai ieturētu azaidu, un, gabaliņu pajājuši, cauri priežu smalcei ieraudzīja ēkas jumtu.

—     Ko mēs te slapstāmies kā tādi bemburi, — Mikus sacīja, — ja jau tepat cilvēki, tad jāsim tikai klāt. Trakoti slāpst, varbūt atradīsies skābputras krūkiņa.

Izvadījuši zirgus mežmalā, tērvetnieki tūliņ pamanīja, ka šejienes saimnieks ir tāds papluins — mietu sēta gluži pačibējusi, un stingrāks grūdiens to tūliņ apgāztu.

—     Laikam jau saimniekam nav nekas sargājams, ja nevižo žogu pielabot, — Radavietis secināja. — Būs no tiem tukšiniekiem.

Vārti bija atvērti, un, kad viņi tiem tuvojās, pēkšņi kāda sieviete iekliedzās, nometa ūdens nēšus pie akas pagalma vidū un iemetās istabā. No turienes ar vairogiem kreisajā un zobeniem labajā rokā izskrēja četri tik sapinkojušies un tik apskranduši vīri, ka Rīgas jājēji neviļus apturēja zirgus, lai mazliet attaptos.

—     Labdien, nomaļnieki, — Radavietis skaļi sveicināja. — Ar mieru nākam un ar mieru aiziesim.

Pirmais, kas stāvēja soli tuvāk, sveicienu neatņēmis, norūca:

—    Atradušies sveicinātāji! Mums jūsu labdienas nevajag, un ātrāk grieziet kumeļus apkārt!

—     Skat, kur ērcīgi! — Mikus nenocietās.

—     Vazājas pa pasauli, kā mājas nezinādami.

—           Klusāk, tēvain! — Mikus samācās. — Mēs esam no paša Nameja karadraudzes, un šis ir Radavietis, mūsu vecākais, bet tevi, kaut es izputētu, esmu jau kaut kļ^ redzējis un laikam gan palaidis nepārmācītu.

—     No Tērvetes? — piktais vīrs nolaida vairogu uri*zobenu. — Nu arī es tevi atceros un vēl to jaunekli, lai gan apģērbs jums gluži kā Rīgas karakalpiem. Toreiz gāju ar sūdzību pie Daunadža …

—      … bet dabūji ar zobena plakumu un tiki izmests no pils, — Gunvaldis arī atcerējās toreizējo sarunu, kad viņi atgriezās no meža ar meijām pils istabas pušķošanai. — Pag, kā tevi sauca?

—     Skarbuļu Andulis.

—     Nu, pareizi. Jūsu dzimta jau izsenis esot tāda skarba, stāstīja toreiz viens no taviem kaimiņiem.

—      Kādi esam, tādi esam, bet ne jau no labas dzīves tas skarbums. — Viņš tagad tuvojās jātniekiem, un pārējie sekoja, dzirdēdami, ka saruna kļūst miermīlīga.

—     Daunadzis jau kur tas laiks kā pagalam. Vai tad pa šiem gadiem neesi beidzot atkopies? — Gunvaldis brīnījās.

Skarbulis īgni iesmējās:

—      Kā jau virsaiša maizē auguši! Vai Daunadža nāve mani no pagasta atbrīvoja? Viņa brālītis prot piežmiegt tikpat grodīgi. Ne velti mūspusē dzied:

Bagāts ēda, bagāts dzēra, Garu lūpu staipīdams, Lai drupata nenokristu, Lai nabags nedabūtu.

—     Tu nečīksti, bet ļauj mums ieturēt azaidu un padzirdīt zirgus. — Radavietis nolēca no savējā. — Rau, un Mikum trakoti slāpst, varbūt uzliksi galdā skābputru.

—     Azaidojiet un dzirdiet savus kumeļus, bet skābputru iesmeliet no akas. Varbūt putraimu vietā kāds kurkulis patrāpīsies, — un Skarbulis jo sirsnīgi iesmējās kā par lielu joku.

—     Saimnieks esot, tpu, — Radavietis nospļāvās. — Ved labāk istabā.

Viņi devās uz lielāko ēku, kurai galā šķērsu uzcelta mazāka, bet abas tik nomelnējušas un sašķiebušās, ka skaties tikai, lai neuzkrīt uz galvas.

—     Kas te tanī pasmiltē aug, — Skarbulis runāja, vedot viesus uz istabu. — Pat smilga nīkuļo.

Durvis bija bez virām — ieceļamas un izceļamas, un, kad tērvetnieki salikuši iegāja istabā, viņi pirmajā brīdi nekā neredzēja, tik tumšs tur bija. Tikai pamazām, acīm aprodļot, varēja sākt izšķirt, kurp soli likt. Degunu kņuzināja kodīgi skāba dūmu smaka, ar ko piesūkušies visi baļķi un katra drēbju vīlīte, un visa mantība bija plikas lāViņas gar sienu gulēšanai, daži pārpārēm novalkāti drēbju gabali un pavards klona vidū, kurā plēnēja padzisusi uguns. Aiz tā stāvēja trīs sievietes un gluži kaktā iespiedies bērneļu bariņš.

—     Saime paprāva, — Mikus secināja.

—     Tie divi ir mani dēli, — Skarbulis skaidroja, — un trešais drellis …

—     Tu man vari dot kaut kumeļu, bet es nepasacīšu, kurš tavs dēls, kurš drellis, — Mikus atzinās.

—     Kopā kaut kā to dzīvību velkam. Dēliem vesels lērums bērnu, — Skarbulis sacīja. — Nav viegli zemes kopējam. Labieši tagad bargi — to vien tik zina kā noplēst ar uzviju.

—     Viņiem arī jādzīvo. Un kas tevi glābs un sargās no ordeņa?

—      Ak glābs?! — Skarbulis iedegās. — Vai daudz esam glābti? Cik paši sevi glābuši, tik ir! Vienreiz te mestru Medemu pārmācījām, un, lai viņam gods, tas bija Namejs, kas to pieprata. Bet ko darīja Daunadži? Slēpās visi pilī! Aizstāvji! Nav vairs mums aizstāvju, ir tikai pagasta plēsēji, tāpēc zemniekam vairs nav dzīves. Bet to es saku — ilgi tā neies. Kad vadzis pilns, tas lūst.

—     Ko tu darīsi?

—     Vienalga, pametīšu visu un aiziešu. Lai tad dižlabietis pats nāk plēst plēsumu …

—     Pats … — Mikus pavīpsnāja. — Viņš paņems ķīlā kādu tavu dēlu un dēladēlu, — un ko tad? Ļausi tiem pieķēdētiem nobeigties?

—     Eh, nav taisnības pasaulē, — Skarbulis piktojās, jo tik tiešām dižlabietis varēja tā izdarīt, un ne tikai to vien. Kur meklēt glābiņu, kurp bēgt, kurp doties? Ja ne viens, tad otrs tūliņ būs klāt, un pagasts jādod — gribi vai ne. Jo taisnība vienmēr stiprākā pusē.

—     Paklau, vedēj, — Skarbulis tā kā lišķojot pievērsās Radavietim, — vai nevari vienu no mazdēliem ņemt Nameja karadraudzē? Taču kāds no manējiem tiks baltākā maizē …

—           Ietērp viņu un atsūti, ja tikai puisis prot zobenu cilāt, — Radavietis piekrita. — Ja neprot, labāk lai tup palāvē. ^

—     Ietērp… — Skarbulis novilka. — Ar kd^-tad ietērpšu?

—     Tev Rīga nav tālu, piežmiedz kādu… — Mikus^pamāclja.

—     Un ja nu viņš mani?

—     Tad vaino pats sevi, ha, ha, ha, — un Mikus palaida lielo smējienu.

Kad visi trīs jātnieki devās atkal ceļā, Gunvaldis labu laiku jāja tāds domīgs — viņam neizgāja no prāta Skarbulis un viņa saime. Ko tam varētu palīdzēt? Un kā palīdzēt tiem pārējiem, kas pārtiek ar zemes darbu? Tie visi aizvien niknāk sūdzas, ka dzīvot kļuvis grūti.

«Pie visa tikai ordenis vainīgs,» puisis nolēma, «senāk tā nav bijis. Tāpēc, jo ātrāk tos krusta kalpus pārmācīsim, jo visiem būs labāk.»

Un, tā nodomājis, Gunvaldis atkal sāka prātot par Zigni — kaut izdotos nelaimīgo izglābt, jo okstoņa stāstiem viņš nekādi neticēja.

Jāja viņi lēni, kā jau Rīgas namnieka kalpi, kam nekur nav jāsteidzas.

Taču, tuvojoties Rīgai, bēdas sākās ar Mikus milnu — ne par ko viņš negribēja no tās šķirties.

—     Ko es bez tās? Kā bez rokām! — viņš sūkstījās.

—     Kalpi Rīgā tādas nenēsā. Atceries, ko tas bloska stāstīja.

—     Zinu, pats zinu, bet ar zobenu esmu gaužām vājš cirtējs. Man tas par vieglu, — ja tā īsten atstiepjos, tad ar vienu reizi vismaz trijiem jātrāpa, citādi pats apgriežos kā vilciņš riņķī. Un tie aplam viegli lūst manās rokās … Bet milniņa! — Viņš pacilāja no zarainas egles izgatavoto ieroci, kam resnais gals vismaz divu cilvēka galvu lielumā un tad vēl vidū ieliets varš smagumam.

—     Ak tu mūžs! Esi gan spēkonis! Kur mums ar tevi likties! — Radavietis pusnopietni, pusjautri raudzījās puisī.

—     Tik tiešām — kamēr jūs tur zobenu iebakstīsiet vienam, otram, tikmēr es ar vienu milnas vēzienu izslaucīšu istabu tīru un tiksim Zignei klāt, — Mikus prātoja, un ari abi ceļabiedri kļuva domīgi, jo no tiesas — Mikus milna dara brīnumus; viņi paši savām acim to redzējuši, un būtu gandrīz vai neprāts atstāt tik labu riku neizlietotu. Tikai kā ar tādu milzeni klaiņot pa pilsētu?

—     Izdomāju! — iesaucās Gunvaldis. — Lai Mikus bāž miiflmaisā, bet mēs pa ceļam iemīsim pusduci vistu, un arī tās maisā iekšā. Lai spuriņās, teiksim: vedam klukstītes saimniekam.

Tik tiešām tas viens prāta vārds — turu maisu pie gala un jāju kā Iabietis, — Mikus iesaucās. — Bet, ja šā vai tā, — čiepiņas ārā, maisu nost un ņemu tos bemburus priekšā. Kur viņi man tad dēsies? Un, ja patrāpās dzelžotais, arīdzan varu ar vienu rāvienu pasist garšļaukus.

Lai cik lēni viņi jāja, piektās dienas rītā trīs tērvetnieki tuvojās Rīgai. Apmetuši loku ap ezeru, viņi virzījās tieši pāri smilšu kalniem, lai nokļūtu uz tēsto baļķu ceļa, kas izbūvēts ērtākai jāšanai un braukšanai. Tur viņi tūliņ iekļuva gājēju, braucēju un jātnieku virtenē, kas torītu devās uz Rīgas pusi, dažs tukšā, bet vairums, gan nesdami vai vezdami savas sētas labumus, lai iemainītu pret dzelzi, sāli, citzemju vadmalu vai vēl ko derīgu.

—     Skat, varen raženi tirgojas, — Mikus ierunājās.

—     Sss, klusāk, — Radavietis apsauca, jo puiša spēks bija arī varenajā balsī atsities. — Tu skaties ar vienu aci un nebrīnies, pamanīs, ka mēs šeit pirmo reizi, un sāks kāds pārāk izprašņāt.

Jātnieki nebija tikuši pāri pēdējiem smilšu pauguriem, kad aiz tiem sāka slieties Rīgas torņi, un, vēl mazliet pajājot, viņu priekšā, ūdeņu apņemta, gulēja daudzinātā Rīga. Zemgales pusē rāmi plūda Daugava, kurā gar pils kreiso pusi ietecēja Rīdzene, aizlocīdamās gar augsto akmens mūri; vienviet nelielā, bet dziļā upīte papletās tādā kā ezeriņā, netālu no ietekas Daugavā, un tur varēja redzēt daudz kuģu; satītām burām tie zvilnēja bezvējaina rītā, it kā kaut ko gaidīdami. Krastam tuvāk piebraukušajos viri pusteciņus nesa linu ķīpas un graudu staņģus, vaska rituļus un medus mučeles. No citiem izkrāva vadmalas baķus, sāli un dzelzi.

Tur, kur Rīdzenes upe pavērsās uz ziemeļiem, redzēja ceļam jaunu akmens mūri un stūra torni.

—     Tu rau, cik tā izpletīga, — Mikus tomēr nevarēja nociesties, lai gan viņa čuksts bija kā citiem skaļa runāšana.

Viņi dažkārt jau bija atdrasējuši līdz Daugavai, lai pavērotu Rīgas pili, bet aiz platās dižupes tā nelikās tik liela. Tagad viņu priekšā gulēja Rīga no otras puses — tāpat smilšu pauguru un ūdeņu ieskauta, bieziem mūriem apjozta, virs kuriem debesīs dūrās kristīgo svētnīcu toiņu smailes. Taču tagad tā izskatījās daudz lielāka.

Radavietis par biezo mūri nebrīnījās, jo jaunībcfļ. pavadot Viesturu viņa pēdējos gājienos, tika šīs akmens sienas jo pamatīgi aplūkojis. Turpretī Gunvaldim un '"Mikum bija ko nenoskatīties, jo tie pirmo reizi redzēja tik tuvu šo pilsētu, kurā nu jau viena cilvēka mūža galvenie noteicēji kļuvuši aizjūras svešinieki.

Rīgā viņi iejāja pa Kaļķu vārtiem, virs kuriem pa labi pacēlās augstais sardzes tornis. Tur viņiem ceju aizšķērsoja divi vārtnieki.

—     Hei, vecais, dod ārtaugu, ja ne — iekšā netiksi.

Jātnieki apstājās.

—        Iekšā jau nu tiktu, tikai žēl tevi uzdurt, lai gan nopelnījis tu to esi sen, — sacīja Radavietis, nerīkodamies vēl maksāt, jo pārāk liela devība var vārtniekiem šķist aizdomīga.

—     O, kāda valoda! Kaspar, belz viņam pa skaustu, lai atmostas un attop, ka Rīgā tāda gaiļa lielība nepiedien.

—     Nu labi! — Radavietis parakņājās aiz sava uzsvārča un izvilka naudu — vienu spožo ausiņu. — Ķer un aizvācies!

Stāvētājs veikli satvēra naudas gabalu un pataisīja plaukstu vajā. Taču tūliņ viņa seja izstiepās.

—     Sīkstulis!

—     Vairāk nav, Rīgas rija. — Radavietis kļuva jau no tiesas nikns.

—     Ir gan laiki. — Sapratis, ka vairāk nedabūs, vārtnieks pagāja sāņus. — Pa visu dienu tā jau ne šķiliņu mums nesalasīt!

Tieši pretī vārtiem, ne tālāk par bultas lidojumu, atradās Rīgas tirgus. Visi trīs tērvetnieki virzījās turp, valdot tramīgos kumeļus, kas svešajā balsu jūklī un laužu mužurā krāca un mīņājās vien.

Vislielākā drūzma un spiešanās bija ap precniekiem, kas cienīgi stāvēja, žvadzinot sudraba ozeriņus. Vienam priekšā nolikta pat īstena piecdienu ciba, pilna ar sudraba stienīšiem.

—     Rau, cik daudz ausiņu! — Radavietis pameta ar galvu uz naudas pusi. — Rīgas kundziņš tīri pablidis.

Blakus šim bagātajam piecniekam vīri krāva apaļos vaska rituļus. Katru jaunpienesto rituli viņš lika saviem puišiem pārbaudīt — atsist vienu gabalu un izkausēt, vai nav piejaukti tauki, ozolzīļu milti vai pat smiltis un griķi. Pie viņa kājām jau mētājās divi krusteniski pāršvīkoti neīsti vaska rituļi — kāds raudzījis naudīgo piekrāpt, taču nav izdevies, un tagad varbūt ziež savas brūces, jo blēdībā pieķertais tik viegli vis vaļā netika, dažam pat ar savu galvu bija jāsamaksā.

Cauri burzmai spiedās kāds bruņinieks, divu pelēču pavadīts, un devās tieši pie naskā tirgoņa.

—     Hei, Manfred! — viņš skaļi sauca kaut ko savā valodā un pastiepa roku, bet precnieks dusmīgi atvairījās.

Gunvaldis ieklausījās viņu runā, lai pārbaudītu savu valodas prasmi, un bija patiesi iepriecināts, ka tīri labi saprata svešo mēli.

—      Ko viņi tielējas? — Radavietis uzmeta skatienu Gunvaldim, jo zināja, ka puisietis dienām ilgi ar Mudri kaut ko buldurēja.

—     Sis grib no precnieka aizņemties divus ārtaugus, — puisis paskaidroja. — Esot vakar svētā gara brālībā izlējis uz grīdas tik daudz alus, ka nav varējis ar kājas pēdu apslēpt, un tāpēc šim nu jāsamaksājot divi ārtaugi liels sods.

—      Tik tiešām smalki tie Rīgas kungi, — ierūcās Mikus. — Mums par garpirkša sakropļošanu jāmaksā astoņi ārtaugi, bet viņiem par alus izlējumu vien jau divi. Re, cik bargi!

Tirgus laukuma otrā pusē slējās svētā Pētera baznīca, tai klāt cieši sagūlušas dzīvojamās mājas, kur dažviet pat ar zirgu neizspraukties cauri. Radavietis ar savējiem virzījās uz rātes namu, kurš greznojās plaša laukuma malā. No turienes jātnieki pagriezās uz Rīdzenes pusi, kur atradās rātes zirgu stallis un vēl mazliet tālāk — cūku mītnes.

Apmetuši šo līkumu, visi trīs zemgaļi nojāja garām franciskāņu svētā Jāņa un dominikāņu svētās Katrīnas klosteriem. Tūlīt aiz tiem drūmi raudzījās zobenbrāļu celtā svētā Jura pils, aizņemdama vislielāko plašumu, un te viņi pa pašauru eju starp diviem dzīvojamiem namiem nokļuva līdz bīskapa okšķera aprakstītajiem namnieka Dzirkaļa un karakalpa Lociņa namiem. Tikai izmantojot atvērtās ārdurvis, viņi ar lielām mokām spēja apgriezt savus bēros, lai vajadzības gadījumā varētu naskāk mesties bēgt. Tad viņi pakāpās tumšajās kāpnēs, apstājās un ieklausījās.

Kaut kur virs galvas trallināja sievietes balss un dūca dobjas vīru runas.

Ienācēji vēl nevarēja izšķirties, kurp doties un ko uzsākt, kad no augšas veikli, kā jau mājiniece, tumsā klikšķinādama pa kāpnēm, lejup traucās pati trallinātāja, ieskrienot tieši Rada vieša rokās. Atskanēja apslēpts izsauciens:

—     Kas te? Tu, Jākaub?

Mikus pagrūda vaļā durvis, un nu puskrēslā viņi saskatīja cits citu …

Pāri Zignes lūpām neatskanēja ne vārds, viņa tikai mazliet atrāvās, piespiežoties sienai, un glaudīgajai skavai pastieptās rokas vairs netiecās uz priekšu, bet klusās šausmās it kā atvairijās.

Ilgs bija klusums, ilgs kā mūžība, līdz Radavietis to salauza akmens smagā balsī.

—     Tātad tomēr taisnība!

Vēl pirms brīža viņš bija cerējis meitu ieraudzīt ieslodzītu un novārdzinātu, cerējis atbrīvot ar savu zobenu, bet izrādās, ka viņa brīvi tekalē pa dēļu kāpnēm. Brīvi un līksmi, un apaļie vaigi zied kā rozes, iespējams, ka tagad no bailēm, bet Radavietis nešaubījās, ka tie zied arī no mīlestības. Kā uzminēdama tēva domas, viņa lūdzoši izdvesa:

—     Tēv, viņš bija tik labs pret mani!

Sirmais karavīrs it kā pats sev sacīja:

—            Un tomēr ļaudīm bijusi taisnība. Tu neesi mana meita…

—     Tēv, arī tu mūsu māti paņēmi svešumā un aizvedi…

—     Viņa ir mūsu zemes meita …

—     Ari viņš nav vācietis!

—            Vēl ļaunāk. Viņš brāļojas ar vāciešiem, viņš atkritis no tēvutēvu dieviem un pielūdz kristīgo dievu. Viņš nav ne šis, ne tas.

—     Viņš ir labs …

—            Klusē. Ordeņa brāļiem viņš ir labs, jo tie nāk te un plītē, un savām draugaļām viņš ir labs … Tikai ne zemgaļiem. Tiem viņš ir odze. Kāds kauns! Būtu vismaz sievas kārtā tikusi, bet tā …

Viņa uzmeta ātru skatienu Mikum, Gunvaldim, kas turpat klusēdami stāvēja, un atkal Radavietim, tikai nevarēja saprast, vai tas bija kauns un atzīšanās vai tikai pārsteigums, kad viņa izdvesa:

—     Kā jūs par mani visu zināt! …

Radavietis smagi, ļoti smagi un lēnām cēla zobenu, šķita, ka viņš gaida izbaiļu pārņemto stāvētāju iekliedzamies vai vismaz lūdzamies, bet nenotika ne viens, ne otrs …

Te negaidīti sakustējās Mikus, uzliekot savu lielo plaukstu uz zobena asmens.

— Lai paliek, Radaviet. Dzīve viņai būs negantāks sods par nāvi. Uziesim labāk augšā tos tur patramdīt. Kā nu tā bešā atgriezīsimies.

—        Varbūt tev taisnība, Miku. Neaptraipīšu savu zobenu, lai tas būtu cienīgs cīnīties pret vīriem. Te tiešām nav vērtē, ir tikai duļķis, kurā visi bradā. Nost! — Viņš saliecās un metās pa šauro, līkumoto kāpni augšup.

Mikus steidzās pakal, iepriekš nobrīdinājis Gunvaldi: — Uzmani durvis!

Vai tikai durvis? Vai vēl vairāk nav jāuzmana viņa?

Lūk, no augšas jau kāds sauc:

—     Signe, kur ir tu? Sekoja gārdziens un smags baukšķis.

Gunvaldis pastūma meitieti kaktā, atbrīvodams kāpnes, un izvilka zobenu. — Lai nepakustētos! — viņš uzsauca, taču balss bija tik svešāda, aizsmakusi, ka pats to nepazina. Viņi neapmija ne vārda.

Tikmēr Radavietis, klumburējot pa trepi uz augšu, ietriecās krūtīs Zignes meklētājam, un tas arī bija viss, ko viņš savā mūžā vairs paguva izsacīt, jo nākamajā mirkli Radavieša zobena smaile iedūrās viņa sirdī un vācietis novēlās kā salmu kūlis.

Ieklupis istabā, Radavietis redzēja garu galdu, piekrautu ar ēdieniem un alus krūkām, bet galda galā tadu alus mučeli, ka tīri vai jāpabrīnās, kā tā te iedabūta iekšā. Gar malām sēdēja vēl pieci vīri, kas pirmajā brīdī pat nesaprata, kāpēc viņu drauģelis tik negaidīti atkrīt augšpēdus. Un, tikai ieraugot Radavieša niknumā pārvērsto seju, visi dzīrotāji kā dzelti pielēca kājās un tvēra pec ieroča.

—     Kurš te Lociņš? — Radavietis gribēja vaigu vaigā redzēt savas meitas pavedēju, taču atbildes vietā divi tuvākie tvēra zobenus, un Radavietim vajadzēja laist darbā ari savu.

Pa šo laiku klupdams un krizdams bija uzrausies augšā ari Mikus un gribēja jau stāties Radavietim blakus, kad apķērās, ka milna ar visām pusdzīvajām vistām vēl joprojām atrodas maisā.

Te nu notika pats neparastākais: atrāvis maisu, Mikus kampa vistu pēc vistas un meta uzbrucējiem virsū, kas kaut ko tādu nebija gaidījuši un tāpēc samulsa un atlēca aiz alus mucas stūrī, lai kaut kā paglābtos no lidojošām un šaušalīgi ķērcošām būtnēm. Kad viņi apķēra, ka šausmīgajā ķērcoņā vainīgas visparastākās tibas, bija jau par vēlu, jo Mikus, izvilcis milnu no maisa, laida savu metamo pret stūri, kur iespiedušies žņaudzījās nesenie dzīrnieki, un tūliņ palika guļam trīs no tiem. Pieveikt abus pārējos nenācās vairs grūti, tāpēc klusums iestājās necerēti ātri.

Kā pirmo Gunvaldis izdzirda Mikus rāmo valodu:

—      Tiktu nu ar godu pa tām redelēm zemē, tad vēl ilgi dzīvotu. Kas tās tiem bemburiem te par mājām, ja, pat miestiņu nedzēris, vari tenteriski noklumburot lejā! — No balss vien varēja just, ka spēkavīrs jutās gaužām apmierināts, un, nebūtu te iejaukta Radavieša meita, tad atskanētu jo skaļi smiekli.

Zignei, kas stāvēja ierāvusies kaktā, viņi pagāja garām pat neatskatījušies. Neko neteica arī Zigne — tik un tā neviens vairs līdzi neņemtu. Viņai jāpaliek uz mūžu svešumā, izstumtai, jo pati izvēlējusies šo ceļu. Kad ārā noklaudzēja aizjājošo zirgu pakavi, Zigne sakņupa un

nokrita uz aukstā klona. Un ausīs kā asmeņi griezās Mikus vārdi:

«Lai paliek, Radaviet. Dzīve viņai būs negantāks sods par nāvi…»

Nesteigdamies pajājuši garām ordeņa pilij, trīs jātnieki pagrieza zirgus uz Kaļķu vārtu pusi un, atpakaļ neskatīdamies, kā garlaikodamies tuvojās tornim. Tur stāvēja tie paši vārtnieki, un viens no tiem tūliņ ievēroja Mikus neparasto milnu.

— Hei, kur tu ar tādu te gadījies?! Dzi, — viņš pieii grūda otram. — Vai tas nav tas pats ar to vistu maisu? Stāt! Stāt!

Taču bija jau par vēlu. Trīs jātnieki pilnos auļos atstāja aiz sevis daudzināto Rīgu.

XVI

Ģimenei pieaugot, Namejs lika nojaukt veco klētiņu un uzcelt jaunu. Tā bija divstāvu, cik plata, tik gara. Apakšstāvs salikts no vareniem guļbaļķiem, augšējais — no stāvkokiem, un tam visapkārt paplata apmale, kuras stūros un vidū kokgriezumiem rotāti stabi, kas satur jumtu un izveido lieveni. Pa šo apmali varēja ērti staigāt un vērot 1 visas četras debess puses, un sedzlgā paspārne sargāja no tveicīgas saules un arī lietus.

Namejs te allaž mēdza uzkavēties, gan pastaigājoties pa loceni, gan nelādzīgākā laikā pasēžot pašā klētiņā, kas pa' vasaros un vasarās atbrīvojās itin patukša.

Pilī ritēja ikdienas dzīve — vergi nostiprināja pils apcietinājumus, pacēla augstāk galveno torni, dziļāku izraka gravu zem paceļamā tilta, lai nevarētu tik viegli piestumt bīdāmos torņus. Daudz vīru bija nodarbināti darvas tecināšanā, kuras krājumus nemitīgi papildināja, dimdēja un skanēja pils kaltuve, darinot zobenus un šķēpus, raudējot bultas.

Lai gan darbi ritēja raiti un neviens nedomāja ielaist Zemgalē svešiniekus, tomēr jo dienas jo nemierīgāks kļuva Namejs. Joprojām viņam neizdevās Zemgalē ieņemt to stāvokli, kādu bija ieņēmis Viesturs un kāds pienācās viņam kā pēctecim. Vienīgi Tērvetes novadā dižlabieši pieklusa, bet citur vienmēr pretī nostājās irdzīgi veči, kas tikai sevi uzskatīja par Viestura cienīgiem pēctečiem, bet

Nameju un viņa atbalstītājus apsaukāja par karstgalvjiem un vieglprāšiem. Viens otrs no tiem mūždien, kur vien varēja, skandināja:

—      Lūk, vai leišu dižkunigaitis Mindaugs nebiedrojās ar ordeni un bīskapu? Pat sevi un sievu Martu lika kristīt, savus bajārus… Un vai augstaišu zemes nepieņēmās spēkā un varenībā?

—     Un vai zemgaļu visdaudzinātākais virsaitis Viesturs negāja kopus ar vāciem sirojumos? Gāja! Jūs, jaunie, nezināt, bet mēs, veči, vēl atceramies žemaišu siru pulkus. Bet, kad Viesturs sabiedrojās kopā ar ordeni, tā pārmācīja Svelgati, ka viņi tūliņ pierima …

—      Viņi vienmēr stāsta, kas tiem izdevīgāk, un paši tam arī tic, — Namejs bija sarunā ar savējiem sacījis. — Viesturs ne tik daudz augstaišus gribēja pārmācīt, cik noskatīt un apgūt vācu karamākas. Veči to vislabāk zina, tikai dažs tagad izliekas aizmirsis. Vai mestrs nedeva par Viestura sniegto palīdzību stopniekus un dzelzs meistarus Tērvetei, vai mūsu vīri neiepazina svešzemnieku kara ierindu? Un, ja viņi apgalvo, ka Viesturs brāļojies ar ordeni, tad kādā vārdā nosaukt mežotniešu rīcību, kas tiešām kristījās un ielaida savā pili krusta kalpus?

Taču Nameja nelabvēļi nepadevās, tie lielīgi un izsmējīgi plātījās:

—      Ha, ha… Karamakas? Kadas mums toreiz vajadzēja no ordeņa karamākas, ja viņi bultas gatavoja divdaļīgas — smailums un kāts par sevi, bet mēs jau toreiz kalām viengabala, un, prasmīga šāvēja raidītas, tās caursita pat bruņinieka dzelzs kreklu …

—     Ne jau ar bultām vien uzvarēt. Viesturam vajadzēja daudz vairāk izzināt. Un viņš arī izzināja. No viņa bijās, bet mēs dzīvojam no viņa slavas, — Namejs bija sarunā ar Dobelenes dižlabiešiem sacījis.

—      Un vai slikti dzīvojam? — tie bija atcirtuši. — Vai mums kā trūkst — kviešu baltmaizei un miežu miestiņam vai salduma medalum? Tevi tikai tas pasaules izklidenis Mudris mulsina un kūda!

Namejs ar Mudri todien stāvēja uz jaunās klētiņas lieveņa, virsaitis — atspiedies pret rotāto stūra balstu, sirmgalvis — rokas uz krūtīm sakrustojis.

—      Cilvēks ir kā zieds, — runāja Mudris. — Spīd saule, zieds uzzied un smaržo, nedomādams par vītumu. Bajāri paēduši, apģērbušies, vairāk viņi šodien nevēlas. Rītdien?

Kad tā pienāks, tad jau redzēs… Kažoku velk, tikai salam iestājoties …

—     Starp labiešiem tev daudz nelabvēļu.

—     Tas daļēji vēl Daunadža pirksts, viņš jaunekļa gados jau bija ļaunas dabas. Kā saka: lapsa spalvu met, taču aste paliek. Viņam skauda Viestura labvēlība pret mani un uzticība, kādu biju ieguvis. Tāpēc jau mani, nevis viņu pielika priesterim Johanam. Tikai redzi — neuzticies nevienam, pat savai ēnai ne. Es būtu nodūris katru, kas toreiz sacītu, ka drīz vien kļūšu par kristieti. Un tomēr tāds kļuvu.

—     Taču atgriezies.

—      Atgriezos. Un arī tas šķiet neticami. Lai gan — pērts suns vienmēr jož mājup un ir uzticamāks par nepērtu. Jā, līdzība par kažoku — to uzvelk tikai ziemā. Tāpat mūsu labieši — viņiem šobrīd silti, tāpēc viņi atrunā un kavē tevi. Tikai var pienākt bridis, kad būs par vēlu. Kāpēc tā saku? Vēl manās bērnu dienās pietika zemgaļu pulkam piejāt pie Daugavas un padrasēt, kad ordeņa vīri sabēga pili. Šodien mēs to vairs neiespējam. Šodien mēs prātojam nevis doties viņu novados, bet kā pasargāt savējos. Un tas ir vājums.

—     Tu dažkārt tomēr esi pārāk bažīgs. Zemgaļi kaujā pret ordeni zobenam pret zobenu nav vēl nekad sakauti. Kad viņi toreiz iecēla savus soģus, tad jau neviens nestājās pretī. Es biju puika, bet Daunadzis — cerību pilns tikt virsaišos ar visu savu dzimtu. Bet tagad — cik reižu esmu sastapies ar viņu mestru, tik reižu krustnesis atkāpies vai pat bēdzis.

—     Taču tu vēl neesi uzvarējis īsti lielā kaujā, — Mudris iebilda un, valodas turpinot, atstāstīja, ko tam vakar stāstījuši daži Rīgas precnieki, kas te atbraukuši iemīt vaska rituļus. Ordeņa bruņinieki un arī bīskapa ļaudis Nameja vārdu gandrīz nemaz nepieminot, it kā viņa nemaz nebūtu un nebūtu arī visas Zemgales virsaiša. Viņi labi zinot par Zemgales labiešu savstarpējām nesaskaņām, par centieniem Nameju nodabūt no ceļa un nosēdināt valdnieka krēslā piekāpīgāku vīru. ledzērušies bruņinieki solot visus pārmācīt, jo zemgaļi esot aplam lieli pagāni.

Namejs pasmaidīja.

—      Izskaidro, Mudri, tu taču esi ticējis Romas dievam. Kāpēc viņš tik godkārs? Grib, lai visi tikai viņu vienu pielūdz. Mūsējie gan nevienu vācieti negrib.

—     Es tiešām Romas dievam esmu ticējis aklā padevībā, bet diemžēl viņš man nekā nav pateicis. Viņš ir mēms. Un varbūt tāpēc ļauns. Kristīgo dievs jālūdzas, jālūdzas no rīta, pusdienā un vakarā, jālūdzas, ceļoties un gulēt ejot, pirms ēšanas un pēc, mūžīgi un mūžam, jālūdzas vieniem un tiem pašiem vārdiem, un vai tam, kas vienu vārdu sajauks, — tikai lielais gavēnis un šķīstīšanās var tādu paglābt no elles ugunīm. Un varētu jau lūgties, ja viņš atbildētu. Taču viņš klusē, kristīgo dievs ir mēms. Un tāpēc varbūt tik ļauns.

Nākdams no dienvidiem, lēni šalkoja silts vējiņš, solot rasmigu lietu. Virs Tērvetes debess vēl bija dzidra un skaidra, lai gan visapkārt pamalei gūlās mākoņu kalni; jau veci ļaudis tika ievērojuši — ap Tērveti debeši staigā, bet virs pašas pils — skaidrums, un pūdētājs arī nesmidzina ikbrīd. Tāpēc ne velti Tērvete kļuvusi valdnieka pils.

No istabas uz klētiņas pusi panācās Nameja sieva Dardedze, turēdama pie rokas mazulīti, — jaunākajam dēlam nule apritējusi pirmā gadskārta, un tas it spridzīgi mēģināja kāpt pa lielo pasauli. Pamanījusi savu vīru iegrimušu sarunā ar Mudri, viņa pagriezās atpakaļ, vezdama savu trešo dēlu uz pavārti, kur tam būs ko pabrīnīties par Miku un Gunvaldi, kuri tobrīd tur stāvēja sardzē.

Namejs, uzskatījis savu jaunāko atvasi, pamāja ar galvu, un viņa sejā atplauka labsirdīgs smaids.

—      Karavīrs!

Arī Mudris paskatījās, cik nopietni pekainītis pabikstīja ar pirkstiņu Mikus zaraino milnu un, laikam asumu sabijies, piečāpoja pie Gunvalža gludā šķēpa, priecīgi ieķerdamies pret klonu atspiestajā kātā.

—      Jā, arī izskatā tavs dēls. Tiešām būs karavīrs … Raudēt, raudēt vajag jaunos, raudēt kā zobiņa dzelzi. Grūts būs viņu gājums, savu zemīti sargājot. — Mudris pavērsās pret Raktes pusi. — Bet tev es atklāti pārmetīšu — tu, Namej, daudzējādā ziņā esi pārāk mīkstu sirdi. Pret ienaidnieku tu esi ass, bet pret savējiem … Kāpēc paciet savā pilī Daunadžus? Es viņa brāli Daumi sen būtu vergos ielicis.

—     Viņš taču zemgalis …

—     Vai Mindauga bajāri nebija Mindauga tautieši? Bet, rau, kā viņš visus savaldīja!

—      Tomēr pašu …

—      Pašu tad pašu, bet viņa zemes spēks pat pēc viņa nāves aug augumā. Savējais, Namej, ir dažkārt ļaunāks par ļaunu. To liec vērā. Dobes Tālibaldu pārmācīji — lūk, jau sen vajadzēja pārmācīt arī tos, kas joprojām savrupējas.

—     Neesmu zaudējis cerību visus labprātus apvienot.

—     Ja neapvienojas, aicinot ar labu, tad jāapvieno ar varu. Nocērt kā vārpas, kas nepieguļ kūlim.

—     Un ja viņi mani? Nejūtos tik spēcīgs …

—     Tev tādam jākļūst.

—     Pateikt jau viegli. Nē, labāk uzbrukšu svešiniekiem un tā pulcināšu ap sevi sabiedrotos. Uzbrukšu novadiem, no kurienes viņi nāk. .. Šī doma mani neatstāj, kaut gan reiz jau dzirdēju izsmējumu — mūsu tēvi un tēvutēvi neesot tur sirojuši, neba mums pārgudriem būt…

Mudris nopūtās un labu brīdi klusēja.

—     Tu, Namej, esi drosmes vīrs. Taču uzbrukt viņu novadiem — ar drosmi vien nebūs līdzēts. Tas jau pareizi — sakauj te vienu mestru, nāk no turienes vietā otrs, sakauj vienu ordeni, viņi apvienojas un rodas cits ordenis, sakausi to, viņiem vēl daudzi tādi ordeņi… Nodedzināsi Rīgu, noārdīsi akmeņus, nākamgad atburos citi kuģi un citi krustneši un uzcels jaunu … Būtu jau labi nosist odzi tur, kur viņa dēj olas. Bet tu iziesi cauri augstaišu un žemaišu zemēm, un tas jau būs savas četras reizes tik tālu kā līdz Rīgai, un tad tu ieiesi sāmiešu un sudaviešu novados .. . Ticu, tev piebiedrosies gan viņi, gan arī prūši, kas tik neganti atvairās, bet tālāk jums ceļā stāsies ordeņa akmens pilis. Lai tu līdz Graudenei aizietu, lai tu ieņemtu Kristburgu, tev jāpārsoļo desmit tādas mūsu Zemgales, bet joprojumis tu vēl nebūsi Vāczemē, vēl Vāczeme tikai sāksies… Bet, kur viņa beidzas, — to pat izstāstīt grūti. Tur sākas milzu jūra, kurai neesot malas, un uz dienvidu pusi atkal jūra, un aiz tās — karstās zemes, bet arī tur ordenis būs jau priekšā …

—     Tomēr reiz došos uz virsmestra pili, vismaz to nopostīšu. — Namejs raudzījās uz to pusi, kurp viņu aicināja kāda briesmīga vaidu tiesa, jo reiz taču kādam jāatmaksā par viņa zemei nodarīto ļaunumu. Reiz jāsatiekas zobam pret zobu, acij pret aci.

—     Jā, precnieki zināja arī stāstīt, ka Daunadža dēls Rīgā manīts, — ierunājās Mudris, pamanījis šās dižlabiešu dzimtas vecāko — Daunadža brāli Daumi, kas nāca pāri pagalmam, stalti izslējies. — Tāpēc velreiz saku — piesargies.

Neba labu prātu Daunadži turēja uz Nameju. Gan vecā Daunadža ļaunviltu vārdos nosodot, dažam labam no tiem nekas nebūtu pretī redzēt sēžam virsaiša krēslā savējo. Dzīvam esot, vecākais brālis nekādi nesatika ar savu jaunāko, un Daumis dzīvoja dobeliešos, kur tam sievas radi, bet tikai pēc Daunadža kaunpilnās nāves pārnāca dzīvot Tērvetē, pildīdams visas tās saistības, kādas uzliek dzimtas dižums; Namejs nebija atriebīgs un nevēlēja Jaunu Daunadža īsteniekiem, jo otrs vainīgais — dēls pats aizbēga uz Rīgu, kur nu kā izsmieklam diedelējās ap ordeņniekiem, izbaudīdams līdz galam iztapoņa dzīves jaukumu.

Daumī nejuta tās sīkās viltības, kas bija ieperinājusies viņa vecākajā brālī. Viņš izsacīja skaļi un atklāti savas domas, kaut arī tās jo bieži nesaskanēja ar virsaiša spriedumu un vai vienmēr bija pretējas Mudra uzskatiem; tādējādi Daumis pieslējās tai bajāru kopai, kas gribēja ar vāciem sadzīvot pa draugam, kaut arī būtu mazliet šis tas jāpiecieš un jāzaudē. Ari viņš Mudri dēvēja par «atklīdeni», kas tik vien zina kā jaukt un musināt virsaiša jau tā kaismo prātu, un tāpēc arī šorīt ar neslēptu īgnumu vēroja Nameju un Mudri tērgājam uz klētiņas palieveņa.

«Laikam atkal kaut ko perina,» Daumis, soļodams pāri pagalmam, domāja sevī un, piegājis pie klētiņas, atgāzās vēl staltāk pret lieveni, apvaicādamies:

—     Ko tad nu? Atkal abi kaut ko gaidāt?

Nameja pierē ievilkās netīksmes rieva, jo viņam nepatika izsmējīgā valoda, kuru ar katru dienu vairāk Daumis piesavinājās.

«Varbūt tiešām Mudrim taisnība — nevajadzēja viņu atstāt pilī…» viņš nodomāja, bet skaļi nosacīja:

—     Gaidām.

Daumis rausās pa lēzeno kāpni augšup un, nokļuvis lievenī, uzsita ar roku uz margas.

—     Skaista klētiņa! Būs man tāda pati jāuzceļ.

Mudris sevī pasmīnēja un paskaļi nosacīja:

—     Arī tu visu kā virsaitim, visu kā virsaitim vien. Tīri vai kā pats virsaitis gribētu būt…

Labieša samiegtās ačteles pikti nomirgoja, taču viņš izlikās Mudra vārdus nesaprotam un novirzīja sarunu:

—     Ko tad gaidi? Vēstis no Polockas? Vai tos savus žemaišu sūtņus? — Daumis zināja, ka Namejs pēdējā laikā gari nemanītu un varētu līgavu slepus aizvest, bet panāksnieki, zadzējus panākuši, māsiņas vietā pārveda tikai baltu karogu.

Taču trūcīgākam puisim tāpat sievu gribējās kā bagātam, tikai — kur ņemt tik daudz precinieka naudas? Tāpēc dažs labs tautu dēls devās tālos aiznovados un, svešumā drasēdams, nolūkoja līgaviņu, kuru slepus veda mājup, taču ne viens vien palika ceļa malā guļam, jo vaidu panāksnieki jokus neprata.

Bija arī tādi, kas savas mājas kopējiņu nolūkoja tepat, kā tas Gunvaldim izgadījās: zaudējis Zigni, viņš tagad tā īsteni ieraudzīja, kāda īsta daiļava kļuvusi Naula, bet viņas tikumu slavēja katrs, kas meiču pazina.

Neba arī asaras palika neievērotas, Gunvaldim jājot uz Rīgu Zigni meklēt, un, kad pēc atgriešanās viņi abi ar Miku pasāka pie reizes pasērst pie Naulas vecākiem un brāļiem, staltais karavīrs aizvien vairāk ievēroja to, ko viņam jau sen vajadzēja ievērot. Vecais Raktes Kaspars, Naulas tēvs, pļāpāja nepiekusis par dižo Nārvaiti, kas tam palīdzējis Tērvetē iekārtoties, un bija priecīgs par tik rimtiem klausītājiem, bet Gunvaldis tikmēr pamatīgi aptaustīja padilušo durvju aizbīdni: te Mikum tikai viens belziens — un ceļš brīvs, bet jaunas durvis gan tēvs ieliks, pēcāk vēl priecādamies, ka meita paņemta, jo cik vēl daudz — un būtu jau ilgsēdīte.

… Mēness notupās tieši pils torņa galā, kad vārtūzī sāka pulcēties vīru bariņš. Sardzinieks, ieraudzījis Miku, tīri vai pabrīnījās:

— Kurp nu jādams?

Bet Mikus tikai zinīgi norūca:

Kari nāca, kari nāca, Ne visiem kari nāca: Māmuļai kari nāca Par meitiņas lolojumu.

Ieradās pats Radavietis, kas šoreiz bija iecelts vedēja godā, un saskaitīja vīrus. Ierēķinot Gunvaldi, sanāca nepāris, tieši kā vajadzīgs, jo visādiem mošķiem tas gauži nepatīk, tie vedējiem nepiebiedrosies.

Pāri pagalmam tuvojās arī pats vaininieks, vezdams līdzi lieku, ar baltu sagšu rotātu kumeļu. Turpat viens turēja slaiku kārti ar košsarkanu karogu galā.

Kurp jās — pagaidām zināja tikai pats līgavainis, Mikus un vedējtēvs. Par tādām lietām jau nepļāpā, un draugi ari netaujāja — aizjās un tad redzēs darāmo.

Jā, ieilga Gunvaldim līgavas meklēšana, ieilga jau tāpēc vien, ka viņš palicis viens — bez tēva, bez mātes un sava pavarda. Kas pie tāda ies? Arī Mikus, vieniniekos dzīvodams, apgalvoja to pašu — jo kur tu sievu vedīsi, kur liksi? Ne šejieniete brīvu prātu nāks, ne karā svešņemtu kur piemitināt. Tāda karavīra līgaviņa vien paliksies. Bet iegātņos iet Mikus uzskatīja par vīra necienīgu rīcību un neieteica to arī nevienam citam. Tādam padomam klausīdams, Gunvaldis tāpēc tik ilgi cerējās ar Zigni; meičas svešādais skaistums gan pievilka, bet kur tiem palikties — iet pie Radavieša iegātņos? Vai kļūt par zemes kopēju un līst jaunus līdumus, mūždien kaujoties ar trūkumu?

Taču beidzot Gunvaldis izlēma, ka vienam tik un tā mūžu nenodzīvot, vispirms gan uzskubinot Miku nolūkot līgavu. Bet spēkavīrs strikti atteicās — viņš esot visu pārdomājis, dzīvošot vieniniekos.

—     Eh, tu bemburi! Redz, kur karavīra līgava! — Viņš pacilāja savu milnu. — Bet, ja tu gribi precēties, precies. Aizdošu savu sudrabu. Iedzīvosies, atdosi, un, kazi, tevī raugoties, arī man iepatiks līgavu paņemt, lai gan kas pie tāda pārveca gribēs nākt…

Mikus piedāvājums lieti nocerēja — Gunvaldis vairs nebija tukšinieks, un vēlāk vira kārtā nāks ari vīra padoms. Un, pamanījis beidzot Naulas acis to, ko meiča slēpa sirdī, viņš nolēma rīkoties: aizvest līgavu vispirms pie viņas pašas tēvamāsas rakteniekos, tur nodzert kāzas un tad priekšpilī uzcirst jaunu istabiņu, sākt saimniecību; Namejs apsolīja arkla vietu no saviem aizlaistajiem līdumiem tepat aiz Skuj ienes …

—     … Vai nu būtu? — Radavietis beidzot noprasīja, un puiši atbildes vietā izrāva zobenus, kuri mēness gaismā sudrabaini iemirdzējās. Visiem prāts tāds pacilāts, možs, jo kam tad netiksies līgavu zagt, bezbēdīgi auļot un palīksmoties pie labi klāta galda.

—    Būs karavīra līgaviņa! — viens ierunājās, pamezdams ar zobenu uz gaišā debess spīdekļa pusi.

—     Kā citādi, — arī Mikus acis tā vien spīd, — tikai karavīra, Radaviet, ved nu!

Paņēmuši zirgus pie pavadām, viņi rāmā soli devās cauri priekšpilij lejup uz pils-sētu. Te daļa palika pieturēt zirgus, bet paši zadzēji aizsēja ar baltu autu rauti, lai acis vien brīvas — nav taču citiem tūliņ jāpazīst. Kā pirmais uz pirkstu galiem klusi kāpa Mikus, aiz viņa Gunvaldis un tad vēl trīs vīri, nesot varenas durvis, aiz kurām ieslodzīt mājniekus, tā aizkavējot pakaļdzīšanos un varbūt pat negribētu asinsizliešanu. Tāpēc zagšanai jānotiek klusi un piesardzīgi; tiklīdz Mikus izgāzīs ar savu vareno plecu istabas durvis, Gunvaldim jāparāda savs manīgums, cik ātri viņš notvers meiču un uzlēks ar to kumeļā.

Pašam līgavas zadzējam sirds pukst kā notverts putns, dobjiem klaudzieniem atbalsodamās visā augumā, un pat pēdējā šāsvasaras kaujā, kad viņš aci pret aci saķērās ar pašu mestru un tā karoga vīriem, — pat tad viņš nedzirdēja savas sirds pukstus. Jā, tikai toreiz, kad viņš pa celmaini bēga no gūsta, pametot vectēvu, toreiz gan sirds tāpat dauzījās…

Mikus brīdinot pacēla roku, jo tuvojās izšķirošais brīdis. Meita jānozog, kā pieklājas, neba visā novadā nokļūt izsmieklā — edz, kur zadzēji, lampatas tādi, tik tās mutes vien ir, pat līgavu nemāk aizvest. Kas tie virsaitim par karotājiem?! …

Mikus ievilka elpu, saspringa un tā triecās ar plecu pret durvīm, ka tur pat pusaudzei priedei būtu jālūst, kur nu vēl padilušai aizšautrai. Verekles ar negantu blaukšķi atkrita vaļā, bet pats Mikus, zaudējis līdzsvaru, nostiepās garšļaukus. Gandrīz vai vienlaicīgi ar Mikus kritienu tumsu pāršķēla sieviešu spalgie brēcieni. Taču Gunvaldis jau bija draugam pāri un, pieklupis pie Naulas guļamā, satvēra ar visu segu meičas augumu, kas ar tādu izmisumu pretojās, ka gandrīz vai izslīdēja no rokām. Tomēr puisis vēl pēdējā brīdī paspēja piespiest vijīgo gultā sasilušo ķermeni tik cieši sev klāt, ka tad jau būtu jāatrauj puse no viņa paša, lai atbrīvotu gūstekni. Gan meiča sitās ar rokām un kliedza palīgos, cik spēka, izmisumam saplūstot ar šaušalīgu izbīli un asarām, tomēr bija par vēlu; Gunvaldis izskrēja ar dārgo nastu ārā, bet vedēji tūliņ aizšāva priekšā līdzatnestās smagās durvis, atsliedami pret tām isti pamatīgus balstus. Velti tur triecās Naulas bāleliņi, gribēdami pakaļdzīties; kamēr viņi iztika ārā, tikmēr uzbrucēji jau bija salēkuši zirgos, un zeme vien nodimdēja, kumeļiem straujgaitā aizlēkšojot.

Naula uztraukumā nepazina nevienu vedēju, arī to, kas viņu turēja cieši klēpī, jo domāja, ka laupītāji ir pārno-

vadnieki. Zaudējusi pēdējo glābiņa cerību, viņa tikai klusi izdvesa, kā atsveicinādamās no tumsā gaistošās pils:

— Gunvald! Gunvald!

Tas skanēja gandrīz kā čuksts, un dzirdēja to tikai vārdā nosauktais, kas vienā rokā turēja meiču, otrā — smagi lēkšojošā zirga pavadu. Izdzirdīs savu vārdu, viņš vēl klātāk piespieda mūžgaitai ņemto dārguli un paskubināja dūkanbēro, kam lēksis nepadevās pietiekami raits divkāršā smaguma dēļ.

Pa priekšu drāzās Radavietis ar pāris vedējiem, aizmugurē labu gabaliņu iepakaļus — Mikus un pārējie, kas tūliņ aiz pils bija izjaukuši tiltu pār Tērveti un tagad uzmanīja panāksniekus, lai, dzirdot viņus lēkšojam, mēģinātu vēl kaut kādi aizkavēt. Jo tiešām — gan priekšā aizliktās durvis, gan kumeļu izvešana no staļļa un pajauktais tilts, pie kura zirgi šņāca un negāja pāri, gan pēdu raudzīšana Naulas bāleliņus aizkavēja, taču, uzkļuvuši Raktes kalnā, viņi deva tādu jozienu, ka vedēju pulciņš, kas bija kļuvis lēnāks, drīz vien izdzirda pakavu dunu.

Nu viņi atkal saskubināja savus bēros un pēc krietna stiepiena panāca Gunvaldi, kura nesējiņš jau elsa vien.

—             Panāksnieki nav tālu! — Mikus, ne bez jokiem uztraucies, sauca, jo kurš gan panāksnieks tumsā pētīs, kā ļaužu, — zobeni vien nozibēs, bet mest ar līgavu līčločus un kaut kur noslēpties arī nevar, jo nav jau drošs, ka panāksnieki tāpat nepamana vedējus aizgriežam biezoknī un nedrāž pakaļ.

Ko darīt?

Gunvaldis norāva sejas apsēju un sapurināja savu līgavu.

—     Naula! Naula!

Meiča kā neticēdama pavēra plakstus un vēl labu brītiņu slābani dusēja, puiša spēcīgās rokas balstīta. Viņam nācās atkārtot:

—     Naula! Vai nepazīsti mani?!

Taču uzrunātā atkal aizvēra plakstus — un šoreiz laikam tāpēc, lai ne vien puisis, bet arī šķelmis mēness neredzētu viņas acīs mirdzošo prieku un laimi.

—     Naula, tavējie mūs drīz panāks …

—     Lai.,.

—     Vai tev prāts! Atņems man vēl tevi!

—     Nejaušos …

—     Nodurs vēl kādu mūsējo …

Tagad gan viņa atvēra plakstus.

—      Pārsēdies savā zirgā. Manējais piekusis.

Viņa pieplaka puiša krūtīm cieši, cieši, tad atrāvās un nočukstēja:

—      Bēgsim.

—            Hei, Miku! — Gunvaldis iesaucās. — Dod Naulas kumeļu!

Ar balto sagšu apklātais tepat vien lēkšoja, un, gaitu nepieturot, Gunvaldis pārcēla uz tā līgaviņu. Skrējiens tūliņ kļuva raitāks, bet panāksnieki tik un tā pamazām tuvojās; klajākajās vietās mēness gaismā varēja redzēt viņu trako auļošanu. Tie atradās vairs tikai kādus piecus birzumus atstatu, un Mikus ik pa brīžam nogaudās:

—     Tavus trakus raiteniekus! Sadzīs gan mūs!

Tikai Radavietis nesacīja ne vārda — lai puiši redz, ka vedības nav joks un vedējam jābūt ar galvu. Jo, gods kam gods, viņš savu lietu pieprata — tiklīdz ielēkšoja mežā, viņš Gunvaldim ar Naulu vēlēja jāt tālāk, bet pārējiem lēkt no zirgiem zemē. Te, pie savas pāris birzes plata pasena aizcirtuma, viņš bija sagatavojis jaunu, kur zirgu tumsā tik lēti pāri nedabūt; visi lielākie koki bija laikus

aizcirsti un tā vien turējās, vajadzēja tikai vienu malējo nogāzt, un tas krizdams paraus lidzi visus pārējos. Radavietis ar dažiem palīgiem cirta vienpus ceļa, Mikus ar pārējiem otrpus, un, kad viņus no panāksniekiem vairs šķīra tikai pāris akmens sviedienu, — mežs salīgojās un krāca, un gāzās, un šķita, ka te jaucas negants lietuvēns.

Panāksnieki tik tikko saslēja kumeļus pakaļkājās, lai neieskrietu koku lauzā, aiz kuras atskanēja jautri smiekli, zobgalīgi atvadu sveicieni, un zeme vien nodimēja, rumakiem pat nepagūstot sazviegties …

Taču panāksnieki nu saprata, ka viņu māsiņu nav aizveduši sveši ļaudis, zemgaļos vien paliks, un viņu sirdis kļuva rāmākas. Tikai panāksnēšanos tas negausināja, kaunā palikt arī viņi negribēja. Darbā tika laisti cirvji, pūzdami un elsdami vīri vēla nost stumbeņus, līdz varēja izvest cauri zirgus, kuri, mazliet atpūtušies, lēkšoja atkal jo neganti.

Nākamā aizkavēšanās bija pie tilta, bet tad jau drīz vien ceļa gals bija klāt, un vedēji pēdējā brīdī paspēja aizlikt vārtiem priekšā kārti, kad arī panāksnieki pieauļoja:

Pirmais uzsāka Naulas vecākais brālis:

Ko tā man laba dara, Straujupīte lejiņā? Pērn nonesa sienfe kaudzi, Šoruden grābējiņu.

Atbildēja Radavietis:

Bēdājiet, bāleliņi, Māsiņ' tautu rociņā. Nebūs siena grābējiņa, Launadziņa nesējiņa.

Te nu iznāca no istabas pats Gunvaldis, no trakā skrējiena vēl piesarcis un laimīgs. Uzdzirdis panāksnieku zobgalību, viņš skaļi jo skaļi attrauca:

Es izvilku vara stīgu Caur ūdeni, caur akmeni; Es izviļu dai)u meitu Iz deviņi bāleliņi.

Pagājis aizdurvē, viņš izveda no turienes pašu līgaviņu. Nu visi gaidīja, ko viņa sacīs, — vai gribēs tautietim roku dot vai ne.

senai parašai sāka velt no mājas uz māju, no ciema uz ciemu, un, jo tālāk vēla, jo vairāk vēlēju saradās, līdz, Tērvetes pilij tuvojoties, vai vesels gāzums jautru ļaužu nāca

pavadlbās; jo bluķis jāpaveļ katram, piepalīdzot aizgrūst aizvadītas gadskārtas darba smagumu un kargaitu sūrini, lai tad nākamais gads padotos vieglāks un gaišāks.

Vispirms bars iztrakojās pa leju, abās pils-sētās, ēzdami, dzerdami, diedami un smiedami, neba nezinādami, kur .prieku un jautrību likt, un nebija bluķis vēl īsti priekšpils pagalmā apvalstīts, kad, kur bijuši, kur ne, atdrāzās arī pirmie ķekatnieki. Tur redzēja gan budeļtēvu vedam negantsirdīgu lāci, gan budeļmāti, gan āzi un dzērvi

un vēl visvisādus zvērus. Lācis bija apvilcis ar vilnu uz āru kopā sašūtas aitādas, notinies ar zirnājiem, bet āzis pielicis īstus ragus un bārzdu.

Jautrībnieki aizrāva sev līdzi arī Gunvaldi un Naulu, kas mazo bija atstājusi vecās Radavietes uzraudzībā, un Gunvaldis uzņēmās lāča dīdītāja pienākumus, jo nevaldāmais pinkainis nebija nekas cits kā Mikus.

Tā viņi visi jukjukumis iebrāzās pilī, kur tiem pievienojās pie virsaiša saaicinātie bajāri ar saviem dēliem un īsteniekiem, un jautrs iznāca arī pats virsaitis, skaļi iesaukdamies:

—            Vai tad tiešām tas bluķis tik smags?!

Ļaudis pašķīrās, un viņš nasku soli pieklupa klāt un pavēla bluķi uz priekšu.

—            Smags gan, — atliecies sacīja. — Smags mums bijis pērnējais gads. Zintniek, ko zīmlēmis sola? Gaišākus saulgriežus?

Pēc viņu likumiem, to paņemtu viņu zemes kungs… Bet es saņemtu tikai sava tēva robežas, kļūtu vai par algādzi. Tas ir viltīgs likums.

—     Viltīgs vai neviltīgs, dēli vismaz manto kaut ko, bet kas paliek tiem, kas pretojas? Tukšas viņu sētas, visi izkauti. Tu pats labi zini, ka pat Dobelenes zemgaļi pāriet dzīvot to kuršu sētās, kuri par nepadevību nogalināti. Tāpat Aizrīgas labiešiem mestrs Medems atlaidis lopu desmito, ja viņi pāriet tur dzīvot un ņem līdzdalību kara gaitās.

—     Medems! — Namejs pasmīnēja. — Varu tev šodien pavēstīt — viņš pēc mūsu uzvaras, kā visi zina, aizbrauca atpakaļ uz savu zemi un tur esot atteicies no mestra amata. Viņa vietā iecelts cits — kāds Oto no Luterburgas …

—     Mestri mainās, bet ordenis paliek, — ierunājās mežotnieks.

—      Mudri! — Namejs pamāja ar roku un atbrīvoja sev blakus brīvu vietu. — Nāc pastāsti viņiem par kristīgo dievu, lai nav jābrauc pie jaunā mestra izprašņāt.

—     Nezobojies, virsait, — Daumis īgņoja. — Un to pabirušo priesteri varēji gan aizsūtīt no Tērvetes tālāk.

—     Viņš cēlies no tikpat cienījamas dzimtas kā tavējā. Nāc, Mudri. Daumis velk brāļa dziesmu. Kā tu domā? Vai nenosūtīt man viņu uz Romu, kur sēž dieva vietnieks?

—      To var, — Mudra acīs nodzirkstīja šķelmība. — Mūki sacītu, ka Daumi dīda mantas kārības velns …

—     Tu te neizskaidro man viņu ticību.

—      Es runāju par tevi, — Mudris nebija iebiedējams. — Romā mantu vairāk nekā pie mums, un Daumis ticēs tam dievam, kas, viņaprāt, bagātāks. Tāpat kā lībju Kaupo . ..

—     Tev, pasaules izklīdeni, viegli ņirgt, — Daumis no tiesas noskaitās. — Tu esi pliks kā nodīrāts zaķis, savu vēderu piepildi virsaiša klētī un tad pārgudri mels un velc uz tāsītēm tās pašas kristiešu rakstu zīmes. Bet man pieder tīrumi, bišukoki un ļaudis. Man tie jānosargā, jāglābj.

—     Un man? — arī Namejs pacēla balsi. — Vai man nekas nepieder? Vai man nekas nav jāsargā? Vai es negribu pasargat? Vai visa Zemgale nav mana daļa? Tu apgalvo, ka gribi to pašu: pasargāt zemi! Pareizi! Tu gribi to pašu! Tikai kā? Ar necienīgu padevību! Bet es? Ar tēvutēvu lepnumu! Vai tā nav mūsu zeme, cik vien mūsu tēvi un mātes atceras? Tad kādām tiesībām te svešinieks drīkst rīkot?

Un man viņš vēl jālūdz! Un vai mans valdnieka pienākums nav rūpēties ari par tiem, kas kopj mūsu tīrumus, — par arāju, sējēju, pļāvēju, bitenieku, lopkopi, mednieku? Par visiem, kas apdzīvo manu novadu?

Bridi iestājās klusums. To pārtrauca Mudris, lēni ierunādamies:

—     Kristīgie saka: atdod velnam mazo pirkstiņu, viņš paņems visu roku. Tieši tā viņi paši dara ar svešām zemēm. Tāpēc taisnība vienmēr stāv spēka pusē. Cik ilgi būsim spēcīgi, tik ilgi pastāvēs tiesības. Ceļos nokritis, vari tikai lūgties.

—     Es nelūdzos! — Daumis pielēca kājās. — Es gribu līgt kā vīrs ar vīru, kamēr vēl man ir spēks, un spēks man ir tad, kad mani tīrumi zaļo, mani ļaudis strādā!

—     Tad līgsti, — Namejs piesarka, — tad līgsti! Tad nolīgsti, lai viņi nenāk te, bet gan tu — pie viņiem. Ne tu dod viņiem divi pūri no arkla un vēl diez ko, bet lai dod viņi…

Strīds kļuva bīstams, un diez kā tas beigtos, ja pie Nameja nepiesteigtos Dardedze un neiesauktos:

—     Vīri, vai tad medalus rūgts? Vai cūkas šņukurs pusvārīts? Kāpēc nedzerat un neēdat?

Pagalmā dzirdēja ķekatnieku plosīšanos. Pēkšņi tie ieklupa arī istabā, izraisot jautrību un smieklus, un tomēr dažam labam nebija ap dūšu tā, kā vajadzētu būt, lai gan vairākas dienas ar līksmību veltais ozola bluķis bija sadedzināts pelnu pelnos un tikai plēksnes vien vēl melnēja nobradātajā sniegā …

Mudris, iznākot svaigajā ziemas gaisā un ieraugot izdegas, viegli notrīsēja — vai viņš redzēja tāpat sadegam zemgaļu pilis? Vai varbūt vecums un saltais gaiss lika nodrebēt? Sacīt viņš nesacīja ne vārda.

XIX

Sasēduši pils vārtu paēnā, vīri klausījās Mikus stāstījumā par neganto ziemas sirojumu uz Sāmsalu, kur viņš pats tika piedalījies. Leišu zemēs pēc lielām nedienām valdīja atkal īstens dižkunigaitis — Tranaitis, izsens Nameja draugs un labvēlis, un, kad augstaiši un žemaiši devās kara gaitās uz Sāmsalu, zemgaļu virsaitis ar savu karadraudzi labprāt pievienojās. Tur nu Mikus pats redzēja, cik veikli Tranaiša karavīri, sastopoties aci pret aci ar ordeņa pulku, izveidoja uz ledus no ragavām žogu, it kā vairīdamies no kaujas un grasīdamies tikai atvairīties. Kristīgajos un it īpaši ordeņa brāļos tāda leišu rīcība raisīja sparu un neapdomību, un viņi auļos gāzās virsū sprostam, taču samudžinājās ragavu rindās: pirmajām sliecenēm daudzi pārlēca pāri, bet otrajās atsitās un klupa, tā it viegli krītot par upuri leišu pīķiem, kas apdūra viņu zirgus un arī viņus pašus. Tāds negaidīts pavērsiens radīja uzbrucējos mulsumu, un aizstāvji to vien gaidīja: skaļi kliegdami, lie metās no aizslēpņa āra un stājās vīrs pret vīru. Kauja bijusi neganta. Kājnieki stāvējuši cits pret citu, ka ne soli turp, ne soli šurp. Vienbrīd jau šķitis, ka ordeņa pulks tomēr nupat, nupat gūs pārsvaru, jo piesteidzies pats mestrs ar savējiem, Tērbatas bīskaps un arī Lealas bīskaps ar brangu vīrudraudzi, Rēveles bruņinieki … Taču manīgie leiši vispirms apdūruši viņu zirgus, piespiežot cīnīties kājniekos. Un, tā kā ledus bijis tik glums, ka pieticis tikai skaudrāk iebelzt pa dzelžotajiem stilbiem, lai ordeņbrālis ar troksni apveltos, tad Tranaiša vīri ātri vien piebeiguši labu skaitu bruņinieku. Vēlāk žemaiši iesaistījuši kaujā arī savus jātniekus, kas, slepus sagūluši aiz ragavu aizsprosta, nogaidījuši, un tie visupēc ienaidniekos radījuši sajukumu, piespiežot atkāpties.

Mikus ne vien to redzējis, bet arī pats ne mazumu noguldījis un tagad pagausi stāstīja. Visuzmanīgāk klausījās Mudris — sirmais prātnieks pēc savas atgriešanās no svešuma bija jau aprakstījis zemgaļu un latīņu valodā ne vienu bērza tāss rituli vien, uzmanīgi ar nokaitētu irbuli izvilkdams divējādās rakstu zīmes, tās, kuras lietoja krievu zemēs un kuras Zemgalē pazina jau sen, un arī tās, ar kādām rakstīja Romas kristīgie. Viņš bija pierakstījis visas zemgaļu karagaitas un it plaši tās, kur piedalījies pats virsaitis. Gan pēdējos gados pašā Zemgalē ienaidnieks neiebruka, aizņemts cīņās ar novgorodiešiem un pleskaviešiem, kas ordenim nodarīja krietnīgus zaudējumus, un cīņās ar augstaišu un žemaisu spēkiem, jo tie rīkojās pēc norunas ar Pleskavas un Novgorodas kņaziem. Tāpēc tikai reizi pa reizei pasīkākas sadursmes atgadījās ar Mītavas pils vīriem, kuri gan vienmēr pasteidzās paslēpties aiz augstajiem mūriem. Pāris reižu Mudris piesolījās uzbūvēt mūru graujamās ierīces, kādas viņš redzējis tālajās zemēs, bet dižlabiešos joprojām pārsvarā bija tie, kas negribēja sākt šīs pils dēļ ķīviņu ar ordeni; kad vajadzēšot, gan šo pili iznīcināšot, bet tagad labāk ļaut saviem novadiem mierā atpūsties un spēkā pieņemties, un prātīgāk tad pasirot kopā ar žemaišiem, pamācoties karamākas un pie viena pārvest laupījumu.

Tā tērvetnieku pulciņš torīt sēdēja un pļāpāja, un nemaz nenojauta, ka tuvojas aplam lielas briesmas. Jaunais ordeņa mestrs Valters no Nordekas, sapulcinājis bruņiniekus pat no tālās Rēveles un saaicinājis no bīskapa un savām zemēm karotājus gandrīz vai bez skaita, beidzot bija devies ceļā ar milzumu ļaužu. Tērvetnieki gan pirms kāda laika bija dzirdējuši par mestra rīkošanos, taču stāstītāji zināja bilst, ka ordenis gatavojot atmaksu Tranaitim, un nevienam i prātā neienāca kas cits.

Kad Zemgales pakalnos iedegās kara ugunis un atlēkšoja pirmie vēstneši, Nordeks jau atradās pie Mītavas pils un cēlās pāri Lielupei, izsūtot straujgaitā uz priekšu vieglo jātnieku pulku, lai tas aizkavētu ļaužu pulcēšanos Tērvetes pilī. Ceļu no Rīgas līdz Mītavai mestram izdevās veikt nemanīti, jo kopš ordeņa pils uzcelšanas daudzi zemgaļi, arī dalbenieki un viņu vidū Skarbuļu Andulis ar savējiem, bija pametuši tās savas sētas, kas te paklaidus atradās šur tur upju krastos un meža ielokos, jo zeme te nebija nekāda labā, vietumis purvaina, vietumis atkal dzeltensmilts, un nedeva ne pusi tās ražas, ko mālainie plēsumi. Tāpēc sveši sirotāji tagad varēja uz Rīgas pusi diezgan netraucēti staigāt, ja tikai nesastapās ar kādu zemgaļu karavīru pulciņu, kas patramdīja pārāk nekaunīgos svešiniekus.

Sēžot pils torņa vārtu paēnā un runājot, pēkšņi no augšas atskanēja kara taure, liekot visiem uz mirkli sastingt. Pirmais pielēca augšup Mikus. Namejs ar savas karadraudzes lielāko daļu patlaban bija aizjājis paviesoties pie Tranaiša un no turienes devies padrasēt prūšu novados, lai pats savām acīm redzētu tās zemes postu; virsaiti aizvien neatlaidīgāk gremza doma, ka tieši tur vajadzētu dot ordenim izšķirošo triecienu, uzbrukt virsmestra sargājumam, jo tad svešinieki paši atvilktos no Daugavas krastiem glābt savu dzimto pusi. Tāpēc Namejs bija uzņēmies tādu garu ceļu. Nu viņu drīz gaidīja atgriežamies, bet ko tas vairs līdzēja, ja pils vārtus vajadzēja aizvērt, — ordeņa jātnieku bars bija atlēkšojis tik strauji, ka pat tuvāko sētu ļaudis, kas, vasaras darbos aizņemti, laikus nepamanīja briesmas, tagad bija spiesti bēguļot uz Raktes pusi, lai nekristu naidnieku rokās.

Tā pils aizstāvju pulciņš salasījās pavisam pamazs, un tāpēc jau tūliņ nolēma priekšpili neaizstāvēt, jo tās būtu veltīgas pūles. Un, tā kā vējš pūta no rietumiem, tad, ja arī uzbrucēji priekšpili aizdedzinās, tad tas tomēr nevarēs pils aizstāvjiem nodarīt pārāk lielu ļaunumu.

Mikus bija gluži sašļucis. Viņu skumdināja jau tas, ka nebija varējis doties līdzi Namejam, jo tieši tolaik viņam piemetās tāds karsonis kā mazam bērnam, un stiprinieks diezgan ilgi pavārga. Šķiroties viņš gan apsolīja Gunvaldim, ka piepalīdzēs Naulai, kas nu jau audzināja trešo dēlu. Un tagad jauna nelaime — jāaizstāv pils bez virsaiša. Viņš neslēpa savas bažas un tā ari Mudrim pateica:

— Vai vēl lielāka bēda var būt, ja Daumis uzņemas pils aizstāvību?

Bet Daumis jau rīkoja un klaigāja, jo cita dižlabieša pilī nebija. Viņš vēlēja darīt to un atkal to, un pils aizstāvji naski vien visu izdarīja un gatavojās bargai cīņai, lai zemgaļu zemes lepnums nekristu naidnieka rokās. Pils pagalmā iedegās ugunskuri, un drīz vien sāka burbulēt piķis, un sievas sanesa vīriem pa tvērienam šķēpus un bultu nastiņas, un katrs darīja visu pēc labākās sirdsapziņas, jo pirmais izbīlis bija pierimis un zemgalietes saprata, ka ne jau viņu asaras un bailes būs tas labākais palīgs tēviem, brāļiem un vīriem.

Daumis, uzkāpis tornī, stāvēja un vēroja, kā gatavojas aizsardzībai pils ļaudis un kā mestrs Valters no Nordekas izrīko savējos. Viņš stāvēja un vēroja, un viņu krimta nelaba nojausma un neziņa, redzot tik daudz bruņinieku, bīdāmo torņu un lencēju pulku, un tāpēc viņš atkal atcerējās daža laba dižbajāra, arī viņa nelaiķa brāļa sacītos vārdus: ne jau tikai akla pretošanās ordenim ir vienīgais glābiņš. Var arī mazliet piekāpties, maksāt prasīto tiesu un par nelielo devumu iegūt mieru, kas pilnam atsvērtu zaudējumus. Vai soģu gados Zemgalei klājās slikti? Un vai tie kuršu valdnieki, kas derēja ar bīskapu un ordeni saticību, — vai tie dzīvoja sliktāk, nekā senāk bija dzīvojuši? Taču ne!

Lai gan Daumja sejā neizmainījās ne vaibsts, viņā pašā aizvien skaidrāk nobrieda lēmums, ka visizdevīgāk būtu tūliņ padoties mestram un tā izglābt ne vien savu dzīvību, bet arī krietnu daļu savas bagātības, kas viņam nodrošinātu jo augstu stāvokli.

Pie tam viegla uzvara naidnieku vērš augstsirdīgāku! Un īsa arī laba dala Zemgales vecāko būs viņam pateicīgi — nenotiks zemes postīšana un, izmantojot Nameja prombūtni, varēs reiz par visām reizēm vienoties ar ordeni, draudzības zīmei dodot ķīlniekus un ieceļot Zemgalei jaunu, bīskapam * un ordenim saderīgu virsaiti. .. Vai Daumis nebūtu pirmais, uz kuru kristu izvēle? Vai viņam nebūtu pirmtiesības — kā zemes glābējam un pasargātājam? Vai tā viņš beidzot nepiepildītu tos viņa dzimtas sapņus, kurus jau kaldināja vecākais brālis Daunadzis, bet kurš to darīja nelaikā un nemākulīgi?

Jo lielāks kļuva lencēju skaits un jo tuvāk nāca izšķīrējs brīdis, jo skaidrāk un nešaubīgāk Daumis zināja savu darāmo. Tāpēc labietis vairs neapsvēra, kur labāk izvietot savējos un ko vēl darīt, lai atvairītu uzbrucējus, bet domāja, kā vieglāk padoties, lai vēl pēdējā brīdī pašu ļaudis viņu nesodītu kā nodevēju, nocērtot galvu un sadalot augumu gabalos …

Viņš redzēja, cik kareivīgi rīkojas Nameja uzticības vīrs Mikus, stādamies bīstamākajā vietā pie pils vārtiem, viņš redzēja, ka arī sirmais, daudzu bajāru neieredzētais Mudris bija satvēris vairogu un šķēpu un nostājies blakus Mikum, viņš redzēja jaunas meitenes, kas kurināja uguni un gaidīja pirmo zīmi, lai steigtos verdošā piķa toverus padot vīriem uz vaļņa .. . Viņš saprata, ka brīvību mīlošie un cīņas spara pārpilnie zemgaļi drīzāk atdos savas dzīvības nekā sava valdnieka pili. Tikai miruši viņi padosies… Jo nekas cits viņiem nav arī ko zaudēt kā vien dzīvība un daži nieki vai kāds lops, bet viņam, Daumim, gan ir ko zaudēt… Un kopā ar tukšiniekiem būs jāmirst arī viņam, kam pieder pilnas klētis, plaši tīrumi, bišu dravas, lopu un dreļļu bari, jo pārāk liels būs naidnieku niknums un sarūgtinājums par zaudējumiem, lai, iebrukuši pilī, tie kādu taupītu …

Daumis paskatījās uz priekšpili — tur jau saimniekoja svešie karakalpi, laupot, kas vēl nav izlaupīts, un gatavojot dēju vairogu, aiz kura uzbrucēji tuvosies paceļamajam tiltam un mēģinās piekļūt vārtiem. Tikai vārti ir stipri, aplam stipri — Daumis to vislabāk zina: dubultie ozola baļķi var izturēt ne vienu triecienu vien, un, pirms tie sāks ļodzīties un padoties, prāvu skaitu ienaidnieku sašaus ar bultām un caururbs ar šķēpiem, un atskanēs ne viens drausms kliedziens vien, kad sejā ietrieksies verdošais piķis…

Tāpēc jārīkojas!

Viņš devās le'up un pavēlēja Mikus vadītajam vīru pulciņam doties uz pils rietumu malu, kur tobrīd uzbrucēji bija pievirzījušies vistuvāk. — Tur būs visgrūtāk — mala lēzenāka, un viņi droši vien metīs degošus vīšķus, jo tāspuses vējš, — Daumis izrīkoja.

Mikus gan grasījās iebilst, jo viņam tā kā lāgā negribējās atstāt vārtu aizsardzību citam, taču tādā brīdī nepaklausīt arī nevarēja, jo Daumja tiesības šobrīd būt vecākajam neviens neapstrīdēja, lai gan diez cik augstu Mikus un vēl dažs labs tērvetnieks viņu nevērtēja.

Savu ierašanos uz vaļņa Mikus pieteica ar ugunskarstu burzgulējošā piķa katlu; ejot pāri pagalmam, viņš bija to ņēmis līdzi un, ieraudzījis naidnieku jau pakāpušos mazliet augšup, trieca visu lejā ar tādu spēku, ka katls pasita gar zemi vīru desmitu un dažu labu vēl noplaucēja šļakstīgais piķis. Atskanēja vaimanas un lāsti, bet Mikum un viņa biedriem kļuva labāk ap dūšu, jo tas bija pārliecinošs brīdinājums katram, kas tuvosies pilij. Un uz vaļņa uzdzirkstīja smiekli un parisa valodas, vīros jaudās droša pārliecība, ka tie uzbrukumu atvairīs, līdz ieradīsies Namejs.

—     Naula, vai tikai tas nebija tavs ķocis, ko Mikus aizmeta? — kāds uzsauca Gunvalža sievai, kas, bērnus nolikusi slēptuvē, tagad rosījās ap ugunskuru, lai ūdens vienmēr būtu verdošs.

-— Kas par to! — viņa atsaucās. — Ja tikai no tā bija kāds labums. — Taču sievietes sejā nepavīdēja ne smaida ēna; nejūtot blakus Gunvaldī, sirdi māca nelabas nojautas un nemitīgi bija jādomā par bērniem.

—     Un kāds vēl labums! — vīri uz vaļņa atsaucās. — Būtu tādu ķoču vairāk, ar tiem vien apsistu šitos uzmākteņus, — un viņi tērgāja un smējās, un varētu domāt, ka aizrit visparastākā diena; taču, ieklausoties viņu valodās vērīgāk, bija jaušams slēpts satraukums, neziņa un gaidu nemiers.

Uzbrucēji vilcinājās. Šķita, viņi šodien neuzbruks, bet vispirms pamatīgi sagatavosies — viņi slēja vairogus, bīdāmos torņus un pieupes pusē varbūt uzsāks parakšanos, lai izgāztu vienu pils stūri un tad cauri nobrukumam vieglāk iekļūtu pilī, kas vēl nekad nav kaujā kritusi naidnieka rokās, bet stāvējusi nepieejama un atvairījusi katru uzbrukumu, tāpēc gribējās ticēt, ka viņi atvairīs arī šo.

Naidnieku karapūlis kļuva aizvien lielāks, nekad vēl tik daudz svešinieku nebija redzēts Tērvetes krastos. Skanēja sasaukšanās un lamas, zirgu zviedzieni un bruņinieku pavēles, Mikus apdedzināto vaidi un kaujamo cūku spiedzieni dziļāk mežā, kur gatavoja pusdienas.

Pēkšņi pie pils vārtiem izcēlās jūklis; kad Mikus atskatījās, viņš redzēja Daumi un dažus viņa karadraudzes vīrus raujam vaļā vārtus, lai gan tiem jau steidzās uzbrukt tuvumā esošie zemgaļi. Arī Mikus lieliem lēcieniem trauca turp, un nu tikai pirmo reizi visā savā dzīvē viņš īsti saprata, kas ir naids un niknums. Viņa acu priekšā stāvēja dzīvs nodevējs!

Vārti jau vērās, kad viņš pieskrēja, un daži nodevēji jau gulēja caurdurti zemē, bet Daumis ar pāris savējiem vēl nikni atvairījās, lai paspētu pārcirst paceļamā tilta virves, — un kāds viņa uzticams kalps to arī izdarīja, un tilts ar smagu troksni krita nobrīkšķot un nokrakšķot, taču tajā pašā brīdī Mikus milna noslaucīja guļus visus vēl dzīvos ļaunprāšus, galveno ieskaitot, un vēl pieskrējuši zemgaļi, senas parašas vadīti, ar zobeniem nocirta tiem galvas un sašķēla viņu augumus daļās. Bet tūliņ varoņiem bija jāstājas pretī iebrucējiem, kas, no pirmā pārsteiguma attapušies par tik negaidītu palīdzību no pils iekšpuses, tagad biezā gūzmā gāzās pāri tiltam pilī.

Mikus ar savējiem pirmos skrējējus pļāva kā rudzu stiebrus. Bet nosistie un savainotie krita tiem virsū, jo tos no muguras stūma dzīvie, un, lai cik drosmīgi tērvetnieki atvairījās, tiem soli pa solim bija jāatkāpjas.

Spalgi brēkdams, sakustējās arī viss pārējais ordeņa karaspēks, steigā rāpdamies un krizdams pa pilskalna slipni, bet cauri priekšpilij lēkšoja pats mestrs, samīdams ar savu ērzeli katru, kas nepaguva atlēkt sāņus, vienalga, vai tas bija savējais algotnis vai kāds cits.

Pils liktenis bija izšķirts.

Redzēdami, ka uzbrukuma vilnis nav apturams, Mikus ar vīru pārdesmitu atkāpās pils tornī un, aizslējuši durvis un sagāzuši no patrepes priekšā miltu un putraimu maisus, cerēja vēl kādu laiku noturēties, lai iespējami dārgāk pārdotu savas dzīvības. Taču, ieraudzījuši no augšas to posta ainu, kas tagad valdīja pilī, drosminieki sastinga kā pārakmeņoti, jo tikai akmens to visu varēja pārciest, nevis cilvēks. Kā izkāmējuši vilki, kā savandīts skudru pūznis uzvarētāji ņudzēja un kampa, ko katrs varēja pakampt: cits, katrā rokā satvēris pa sievietei, vilka atspēries, jo tās pretojās un vaimanāja; cits nesa vai rāva bērnus, un izmisuma ārprātā tiem sekoja māte; cits nesa smagi piestūķētus maisus un, ja nevarēja panest, vilka pa zemi, jo aizkavēties bija bīstami — pāri vaļņiem rāpās aizvien i jauni uzbrucēji, kas vēl nebija nekā sasirojuši, un tie aiz niknuma varēja guvumu atņemt.

Mikus redzēja aizvedam Nameja sievu Dardedzi, redzēja aizvelkam Naulu … Un tad viņā viss satumsa, neba cilvēkam bija iespējams visu to skatīties. Un arī pārējiem stāvētājiem pils tornī bija tāpat, un tie devās lejup, atrāva durvis, un laupījuma iekārdināto un alkataino karakalpu barā pēkšņi atkal atskanēja zobenu šķindoņa.

Viņi lauzās uz mestra pusi, kur tobrīd, divu ordeņa pusbrāļu pievests un saturēts, stāvēja Mudris. Sirmgalvim pie kājām gulēja neliels pusmaišelis, pa kura atvērto galu bija izbiruši bērza tāss ritulīši.

—     Viņš uzdodas par kristīgo, lai gan dzirdēju to runājam citā mēlē. Un viņš briesmīgi sargā šo maisiņu, — skaidroja viens no pelēčiem.

—     Es esmu kristīgais no Virtenbergas, — Mudris skaidrā viņu valodā sacīja. — Dodos uz Rīgu.

—      Bet slēpies elku pielūdzēju pilī? — mestrs Valters no Nordekas izsmējīgi prasīja. — Hei, paskatiet, kas tās par tāsīm …

Viens no mestra sardziniekiem pakalpīgi pieliecās un pasniedza mestram vienu no tāss ritulīšiem. Mestrs atlocīja to un ieraudzīja rakstu zīmes.

—     Hei, kas tad tas?! — viņš iesaucās. — Arī pagāniem savs kronists? — Mestrs pasniedza rituļus mūkam, kas stāvēja turpat blakus. — Izlasi! — viņš pavēlēja, jo katrs īsts bruņinieks atzina zem sava goda prast lasīt rakstus.

Kamēr mūks aplūkoja tāsis, mestrs pavērās uz cīņas trokšņa pusi — kas gan vēl tur sadomājis pretoties?

—     Hei, vai tiešām nevaram piebeigt pāris pagānus?! — iekarotājs pikti iesaucās.

—     Tūliņ, — atsaucās divi bruņinieki un devās uz Mikus un viņa biedru pusi.

— Te rakstīts latīņu valodā un ari zemgaļu mēlē ar zīmēm, kādas lieto Novgorodas un Pleskavas krievi.

—     Kas rakstīts?

—      Atļaujiet, mestr, es nolasīšu vienu: «Pēc pavasara šķīdoņa Namejs devās uz Pleskavu pie krievu kņaza Daumanta, lai pārrunātu kopējas ciņas gaitas pret ordeni. Viņu pavadīja vīru simts.» Un šeit, — viņš paņēma citu tāsi, — «Namejs grib pabūt ari sudaviešos, lai redzētu tās zemes nedienas un kristīgo posta darbus …»

—     Tu rakstīji?

—     Jā! — Mudris atbildēja, zinādams, ka slēpties vairs nav nozīmes, un viņa balsī jaudās spīts un lepnums, un tur nebija ne miņas no sirmgalvja gurduma. — Un ne tikai es! Vēl citi zemgali arī prot! Lai nākamās paaudzes zina, cik Jauns ir kristīgo dievs! Un zina, cik briesmīgi ir viņa kalpi — mestri!

Nordeks piesarka kā uguns. Tad viņš lēnām iedūra ar bērza tāsīm pilnajā maisiņā savu šķēpu un pajāja dažus sojus uz priekšu, lai varētu piegrūst maisu kvēlojošām oglēm, uz kurām aizstāvji bija karsējuši ūdeni…

Izšāvās spožas liesmas. Jo kas gan deg vēl labāk par bērza tāsi! Un pārāk niecīga bija arī asinsstrūkla, kas izguldza no mirstošā sirmgalvja caurdurtās sirds, lai noslāpētu uguni… Gan pēdējiem spēkiem Mudris tiecās pie savām rakstu zīmēm, it kā gribēdams vēl ko glābt. Taču sirds ir tikai viena. Tā pārstāja pukstēt, tomēr tai blakus asinīs samirka kāds baltās bērza tāss vīstoklītis, kas nesadega un tā arī palika gujam, naidnieka kāju iemīņāts asins pārpilnajā zemē …

Tikai viena sirds arī Mikum, kas noasiņojis joprojām cērtas ar iebrucējiem. Beidzot Mikus paliek viens — viņa biedri cits pēc cita krituši, un tad slepus no muguras kāds piezogas arī viņam un ietriec šķēpu. Mikus vēl nekrīt — viņš lēnām sagumst, un lūpas kaut ko čukst, čukst vienu vienīgu vārdu:

—      Namej … Namej … — un šis vārds laikam viņam ir cerība, un šis vārds laikam ir pārliecība par nākamo uzvaru, un tad jau daudz vieglāk mirt, ja zini, ka cīņa tomēr nebijusi velta, ka reiz tomēr uzvarēs tas, kam tik tiešām ir jāuzvar. Mikus tam tic, nešaubīgi tic, un viņš tic, ka virsaitis atgriezīsies un atriebs par visu, un tāpēc laikam kritušā sejā jaušams neparasts miers un gaišums, jo uz savas zemes guļ stindzis karavīrs, kas tai bijis uzticīgs līdz galam…

Laimonis Purs • (Laimonis Jāņa d. Strazdiņš)

DEGOŠAIS PILSKALNS

Redaktore J. Roze. Māksi, redaktors J. Svenčs. Tehn. redaktors L. Rudzītis. Korektore A. Leduskaina. Nodota salikšanai 1972. g. 7. aprīlī. Parakstīta IespieSanal 1972. g. 21. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. I, formāts 84X108/32. 6,13 fiz. iespiedi.; 10,3 uzsk. iespiedi.; 11,45 izdevn. 1. Metiens 45 003 eks. •IT 02152. Maksā 49 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25206/J-2452. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 214. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11. Pašūt. Nr. 1008.

[1] toreiz bišu māti kļūdaini uzskatīja par tēviņu.

[2] apdzīvota vieta ārpus pašas pils nocietinājumiem.

2 — 214

[3] lai šķīstā kristus ticība mums piešķir laimi (vecvācu vai.).

[4] senas naudas monētas.

Content

Purs Laimonis Degošais pilskalns

IEVADAM

1

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XVI

XIX