Purs Laimonis

Tālajos pilskalnos

LAIMONIS PURS

TĀLAJOS PILSKALNOS

I

Ziema savā bardzībā k]uva aizvien negausāka. Kā pa- rudenī sals iecirta zobus zemē un ūdeņos, tā tikai vienu diennakti īsi pirms saulgriežiem laiks pielaidās mīkstāks, taču tūliņ atkal iegriezās stindzenī, un vecaiņi tāpēc zinājās apgalvot, ka lausks šoziemis staigās kā aplamnieks, cirzdams ar savu spalgo cirvīti pa labi un kreisi, un vai! tam, kas paliks bez uguns vai noguris ceļā aizmigs: to saltums paņems un, augumu pametis guļam, pašu nonesīs veļu valstī.

Arī šorīt spelgoņa tik trakota, ka gaiss šķita versmes pilns, pat elpot pagrūti, it kā viens karstu dzelzi grūstu pie nāsīm, un tā nkai sargies krūtis neizdedzinām. Tāpēc abi jātnieki jāja rimtos soļos, lēni, lai kumeļiem nebūtu aizgūtnēm jārij kveldīgais gaiss. Zirgi viņiem bija skaisti, pierasti un iemīļoti, un galvenais — vienam no viņiem, Dzintim, paša iesirots. Notika tas pirms trim gadskārtām, kad Namejs slepus nosūtīja savas kara- draudzes vecāko Gunvaldi un vēl pārdesmit labāko vīru žemaišu kunigaitim Treidenim palīgos, kurš bija uzdomājis nopostīt Ordeņa jauncelto Augšdaugavas pili vai — kā augstaiši to iedēvēja jaunuma un ātrās uzcelšanas dēļ — Naujo pili. Tā atradās aiz sēļu zemes un kā draudīgs šķēps kavētu brīvi tikties pleskaviešiem un augstaišiem, izdarīt tālākus sirojumus uz ziemeļiem, apejot ar krustnešiem pārpilnās Rīgas un Jersikas pilis; tagad arī Augšdaugavā allaž vien būtu jābīstas, ka, atgriežoties ar sasiroto, pats nekļūsti par guvumu krusta uzspiedējiem.

Diemžēl Treidenim neveicās uzbrukums Naujai vai — kā citi sauca — Daugavpilij, kauču viņš lika uztaisīt četras balistas un savas trīsdesmit dienas nepārtraukti apmētāja pili ar īsti gubīgiem akmeņiem, nodarot jūtamus postījumus, un arī Pleskavas kņaza atsūtītie strēlnieki nogāza dažu labu pils aizstāvi, tomēr Treidenim vajadzēja aiziet nocietinājumu nenopostījušam; vairākos niknos uzbrukumos krita pārliek prāvs skaits savējo, tāpēc žemaišos sākās īgnoņa, ka asiņu būs daudz, bet guvums niecīgs. Tā kunigaitis kādu rītu lika sacirst balistas un doties mājup. Dzintis kā šodien atceras, cik samācies upes kreisajā krastā, sēdēdams savā dūkanbērī, Treidenis pastiepa roku pret pili un — neveiksmes sarūgtināts, pilns žēluma par kritušajiem savējiem un nik- nības pret ticīgajiem — iesaucās:

— Sāpes aiznesu savā sirdī, jo patiesi šī pils uzbūvēta manas sirds viducī!

Turpret Dzintis par tāsreizes sirojumu nevarēja sūroties. Ceļā uz Daugavpili Gunvalža vadītais pulciņš bija ielēkšojis Daugavas labajā krastā loksteniešos, tur panācis bēgošu svētnieku un viņa pakalpiņu baru, un, nolūkojis skaistāko zirgu, Dzintis bija meties pret jātnieku, bet tas izbīlī un nevarībā pat nepretojās, vienīgi drebu- lēja savas krusta zīmes, tā ka Dzinša zobens netraucēti ieslīdēja paltrakaiņa vēderā un vairāk pūļu prasīja asiņu smakas satracinātā zirga notveršana un pielabināšana, ne paša jātnieka pie veikums.

Vispār jaunuļa dzīvē straujš pavērsiens notika drīz pēc jājiena līdz Rīgai, kur viņš Daugavkrastā sargāja zirgus, zemgaļu sūtņiem slēdzot miera līgumu ar krusta nesējiem. Pēc atgriešanās Tērvetē Namejs uzdāvināja Gunvalža padēlim zirgu, bet patēvis — zobenu. Tā Dzintis necerēti ātri tika ieskaitīts Narneja karadraudzē, kam nu jāgādā par novada vecākā drošību, un puisietis to da- rija ar visu savu māku un aizrautību. Visvērīgāk viņš uzmanīja, kā to pamācīja Gunvaldis, sarkanmatainā kom- tura Gerda no Skanēs vīrus, vai tie nepulcējas un kaut kam negatavojas, un arī Tiģa saimi, vai tā nebiedrojas ar dzelžainajiem un kopēji neizdara kādu Jaunību. Miers gan bija noslēgts, toties sirdī tērvetniekiem auga nemiers, un Dzintim dažbrīd bija tāda sajūta kā uz Tērvetes ledus, kam straume pavasara pusē izgņedinājusi apakšu un kur krišus var iekrist dziļumā. Piesardzība Tērvetē bija viežama jau no tā vien, ka Namejs kuplināja saimi, allaž ataicināja uz Tērveti vīru pulciņus arī no citām pilīm un vienmēr turējās tā, lai viņu viltīgā pārspēkā nepārsteigtu. Protams, arī Tiģis bezdarbībā negaidīja un visvairāk centās kuplināt piekritējus sev. Tāpēc vislielāko nekrietnību Kursas puses labietis izdarīja, uz pusi samazinādams novada vākumu, kas pienācās viņam. Par to iepriecināti, daudzi sāka slavināt Tiģi, un velti tiem bija stāstīt, ka no Kursas zemēm Tiģis cenšas noplēst divas ādas un turienes komturs ar savējiem viņam jo nasks piepalīgs, nodurot katru, kas nepiegādā prasīto. Namejs nevarēja iztikt ar mazumu, jo skaidrs bija, ka karadraudze jāpalielina, bet tas prasa daudz sudraba, tāpat labību, citas vērtēs, lai iegādātos ieročus, zirgus paēdinātu.

—   Par ko prāto? — garu ceļfe gabalu klusējis, beidzot ievaicājās otrs jātnieks — Narbutu Daris, ar kuru Dzintis jo cieši iedraudzējās savā pirmajā jājienā uz Rīgu, un pēcāk viņi allaž turējās lcopus.

—   Atcerējos kumeļa guvumu. — Dzintis pabužināja ar cimdoto roku zirga skaustu.

—   Mjā… — Daris domīgi novilka. Arī viņš nebija aizmirsis dienu, kad daži Nameja karadraudzes vīri atgriezās ar liekiem zirgiem, par to Tērvetes komturs Gerds no Skanēs nejaucigi ālējās, jo nojauta vairākus tērvetniekus pabijušus Treideņa sirojumā, tādējādi pārkāpjot miera līgumu, kas vēlēja zemgaļiem aizstāvēt kristīgos, nevis uzbrukt tiem. Komturs izārdljās, izārdī- jās, taču pierādīt neko nevarēja, lai cik slepus pētījās, un tā viss apklusa, bet Dzintis jāja pats savā zirgā un par sirojumu nestāstīja pat savam draugam Darim. Biju kaut kur un atgriezos — lūk, viss, kas zināms, un vairāk zināt liegts.

Šoreiz viņus abus sūtīja uzzināt vēsti, kura gan bija jau atlidojusi līdz Tērvetei, bet kuras patiesību Namejs gribēja vēlreiz pārbaudīt. Nu viņi nesa uzzināto mājup, nesa kā akmeni, kam kļūt aizvien smagākam, kā visļaunākās savekles noburtam.

Jā, beidzot Zemgalē brieda lieli notikumi. Gadu gadus ļaudis sprieda gan šā, gan arī tā, viena padoms nesaskanēja ar otra iesacīto, un dažs labs prātuļoja, rjo rīta neēdis un vakarā aizmiegot, citam gadi gāja Laimas pēdiņās, saimei kuplojot un klētij pildoties, kurpret kāds atkal paputēja, ja komturs ar savējiem iedomāja to pārmācīt. Pārāk ieildzināt šo neskaidrību un rīvēšanos ar ticībniekiem zemgaļu vairums nevēlējās, senenieku nostāstos aizvien ieaudās senāds vilinājums, kas it jūtami satrauca jaunuļus, iesveļot gaidošu tvikumu un satraukumu — kad? Kad atkal zobeni sāks runāt? Kad beidzot izbeigsim tauņāties un samierināties ar uzspiesto?! Ar svešu gribu un kārtību?!

Priecīgs notikums bija no Kursas puses Tērvetē ienākušā labieša Tiģa saimes padzīšana. Vecais Tiģis pārlieku iztapa kristīgajiem, tāpēc, kad vecais nomira — un tas notika nākamajā ziemā pēc miera slēguma Rīgā —, Namejs viņa dēliem atklāti pateica: atstājiet Tērveti un pārcelieties uz savu seno sētu zemē starp Zemgali un Kursu, kur jums laiklaikos jau dzīvo visi īstenieki! Vēl Namejs piebildis, lai nemeklējot aizstāvību pie komlura, jo zemgaļu taisnību izspriedīs paši zemgaļi un šoreiz taisnība prasa, lai Tiģi aizietu. Jaunie nebija no drosmīgajiem, izbijās vaidu kara un ātri vien pameta Tērveti, un viņu mītnē iekārtojās Narbuts ar savu saimi. Bez tam Namejs lika uzcelt pils plakumā baļķu sētu, kas atdalīja viņa pagalmu no pārējā, it īpaši no kristīgajiem, un tagad virsaitim neiznāca pat no tālienes saredzēties ar komturu un tā tuvākajiem. Tāda pils pagalmu daloša sēta Tērvetē bijusi jau senāk, tā vismaz daži vecaiņi zinājās teikt, tikai virsaiša Viestura tēvatēvs licis nojaukt, tā pakļaujot visu pili sev. Tagad sēta atkal dalīja pili divās daļās, taču līdz ar to Namejs varēja justies drošāk, ka slepus celts šķēps necaururbs viņu un nodevības sēkla bez Tiģiem neradīs auglīgu zemi uzdīgšanai, un tas jau bija solis pretī nīsto krusta- nesēju drīzākam padzinumam.

Ai, kā gribējās tos patriekt! Jājot šajā tālajā izlū- kojumā, Dzintis ar Dari par to vien sprieda. Vai beidzot būtu aususi liktenīgā diena? Tērvetes komturs Gerds no Skanēs pavēlējis Zemgales piļu vecākajiem pulcināt visus vīrus, kas vien spēj ieročus nest. Kāpēc? Kurp tiem būs jādodas siru gaitā? Abiem izlūkiem izdevās iegūt tikai pulcēšanās apliecinājumu, pie kam visiem jāsapulcējas vienlaicīgi, taču sirojuma virzienu, pat aptuvenu, nezināja neviens. To paziņošot sapulcēšanās dienā.

—    Kas par to, ka nezinām? — promjājot no Sidrabe- nes, Daris bija teicis Dzintim. — Kas par to, ja nezinām, kurp tas krusta mērdēklis vēlēs iet? Vīri būs sapulcināti — un zobeni viņu rokā! Cirtisim tam, kam sen jau prasās pēc cirtiena!

—    Un ja nu tomēr liks drasēt, ko? Uz kurieni tu vislabprātāk drasētu? — Dzintis tā pusviltīgi, pusšķelmīgi paskatījās draugā.

—    Nekur! — Otrs nebija tik viegli samulsināms. — Tepat uz vietas notrumpēšu krustaiņiem galvas, lai nerēgojas kā mušmires labā sēņu vietā!

—    Es darīšu tieši to pašu — ar zobenu un vēlreiz ar zobenu!

Jaunuļi lāgā nesaprata vecaiņu gausošanos un piesardzību, tāpat Nameja izvairību aicināt cīņā, un arī tagad, atgriežoties no izlūkojuma, a[oi jātnieki galvenokārt bija pārsprieduši, ka līdz šim daudz kas pieciests piesardzības labad, bet nu gan vairs nav ko slepoties — laiks atklātā kaujā ņemt un pieveikt melnā krusta uzspie- dējus!

—    Apstāsimies! — Dzintis ierunājās un apturēja kumeļu.

Balts un salts klusums apņēma pasauli. Nedzirdēja ne sīļa draudīgo uzkliedzienu, ne žagatas žadzināšanu, pat divas melnas vārnas pārlaidās klajumam mēmas — kā aizsalušiem knābjiem.

Dzintis pārlaida skatienu saviem bišukokiem… Jā, saviem! Kopš pērnrudeņa viņš uzsāka patstāvīgu dzīvi — Gunvaldis pārcēlās uz pili pie Nameja, atstājot savu namu priekšpils sētā audžudēlam. Varbūt tas nebūtu noticis tik drīzi, varbūt Gunvaldis vēl paildzinātos ar pārcelšanos, bet padēlis, kuru viņš paņēma toreiz līdzi jājienā uz Rīgu, slēdzot mieru ar vāciem, pa šwn sešām aizgājušajām gadskārtām bija tā pieņēmies spēkā, izveicībā un prātā, ka vairs ne salīdzināt, un kur tad Sidrabenes pusē nolūkotā daiļaudzīte, kuru droši vien aizvestu cits, ja vien … Kā kādreiz Radavietis uzņēmās vedēja pienākumu, Gunvaldim zogot Naulu, tā šoreiz Gunvaldis izrīkoja Džinsa līgavas zagšanu, un velti panāksnieki trenca savus straujrikšus — Tērvetes priekš- pils vārti aizvērās, un Akute, kam tēvs bija devis sembju zemē noklausītu vārdu, atradās visdrošā patvērumā.

Tā Tērvetē uzsāka dzīvi vēl viena jaunģimene.

Un varētu dzīvot labi kā sensenis, ja vien aplam neplosītos krusta pielūdzēji, it īpaši viņu komturs sarkanmatainais Gerds no Skanēs vai — kā tērvetnieki viņu smiekloja — Ķerts no Skaņas, 30 viņš pats allaž dārdīgi klaigāja un savam virtuves kalpam Līpiķim arīdzan lika pilnbalsī izbauroties. Tieši komtura dēļ abi jātnieki bija mērojuši tālceļu, lai savām ausīm uzklausītu, kas tie par rīkojumiem un pavēlēm, ko bez Nameja ziņas un piekrišanas komturs bija devis zemgaļu piļu vecākajiem. Un, lai gan katras pils vecākais saņēma savu pavēli, tomēr tās visas vienoja liela sirojuma nodoms — pulcēšanās nolikta ne vien Tērvetē, bet arī Raktē un Sidrabenē, tāpēc gājiens nešaubīgi būs uz augstaišu vai zemaišu zemēm vai uz abām kopā.

Ko tagad darīt Namejam, kas ar noslēgto miera līgumu solījis vīrus Ordenim karagaitās, bet ar žemaiti Treideni, kas nesen izvēlēts par dižkunigaiti, slēdzis īstas draudzības un saderības tuvību? Dzintis labi atcerējās Gunvalža reiz teikto: ne jau no katra arkla nododamais rudzu, kviešu vai miežu pūrs būs tas smagums, kas pieķepēs zemgaļiem kā glīzdena māla pika pie kājām, traucējot tālākgaitu, bet gan pienākums iet karā pret pagāniem, kā ticībnieki sauc krustam neticīgos, doties rokrokā palīgā izplatīt dīvaino viendieva pielūgsmi citos novados; un, kad tā būs apņēmusi tuvus un tālus kā lielu palu ūdeņi, tad kur gan tverties tiem, kas netic šim viendie- vim? Kur vairs rast cerību viņa aplam mantkārīgo kalpu padzinumam, lai atkal dzīvotu, kā to darījuši tēvutēvi un vēlējuši darīt ari saviem dēliem un dēludēliem? Viņpus Daugavas visas zemes jau pakļautas ticībniekiem, lepnie kurši gauži apkauti un sapostīti, bet vēl dzīvajos iemitinājusies pakļāvīga rāmība, aizvien ļaunākas vēstis nāk atkal no rietumu puses, no Nadravas, Skalvas un Seinbas, un vienīgi žemaiši, apvienojuši ap sevi tuvīnos augstaišus, neļaujas vairs uzlikt krusta zīmi. Vai tagad pienākusi šo pēdējo — visnepadevīgāko un visdrosmīgāko kārta?

Tāpēc zemgaļiem prāti gluži apdrūmuši. Tik tiešām Namejam nediena uzgūlusi no abām pusēm, bet kā no tās paglābties — nē, tur tomēr tādu jaunuļu kā viņi padoms nav ne izrauta mata vērts. Vienīgi viņiem dikti negribētos sirot pie Treideņa, pie Nameja tuvākā drauga un uzticamākā sabiedrotā. Tātad atliek tikai viena iespēja — sapulcinātos vīrus aicināt sacelties un padzīt komturu un viņa ielikteņus soģus kā reiz! Vienīgi… vienīgi… jā, kāds spēks pulcināsies Rīgā? Ja tas skaillī- gāks un bruņotāks un ja tas uzvar, tad par atkrišanu gauži dārgi un sūri jāaizmaksā, jāzaudē visi dotie ķīlnieki un zaudēto vietā jādod atkal jauni, varbūt pat no kara- draudzes vīriem, un nediena var piemeklēt pat Dzinti…

Kapu kalna ozolu audzes malā Dzintis atkal apturēja zirgu; te viņam tīk maķenīt aizkavēties, vērojot Tērvetes pilskalna kumbri, kas tagad cauri kailajiem koku zariem atsedzās visā augstumā, tāpēc krants augšmalā visapkārt sakaķēto baļķu sargsiena un it īpaši sargtorņi šķita kā debesīs iekāpuši. Gauži nepieejams un stalts slējās zemgaļu zemes izsenais ļaužu glābējs un sargātājs. Valodās saglabājies ne mazums nostāstu, cik naidniekam nepieejams un vairīgs bijis viss tālums līdz Lielupei un pat līdz Daugavai un jūrai, un tikai pēdējus laikus, kurus jau daudzi paši pārdzīvojuši un atceras, — tikai pēdējus laikus svešais uzmāktenis kļuvis tik negants, ka nu iespējis pa otram lāgam iesēst pilī kā neizkustināms milzu akmens. Lūk, dzirnavu pusē kūp viņu dūmi, sildot namus, tur skan viņu valoda un viņu smiekli, un no tālienes pils būtu kā pils, diemžēl iekšpusē ieperinājies tāds kā platrīklis ķirmulis, kurš pat cietcieto osi no iekšpuses iztrupina: uzsit ar dūri pa tādu baļķi — un tas sabirs, gaišiem miltiem vien nokūpot. Ar saviešiem vari sastrīdēties un atkal salabt, bet ko ar šiem nelūgteņiem, kauču tu trīskārt prastu viņu valodu, jo dīvaina viņu rīcība un vēl dīvainākas paražas, un jābūt visbeidzamajam klundurim un lētprā- tim, rau, kā tam brukulainajam Līpiķim, lai varētu ar šiem saprasties un sadzīvot…

Dzintis skatījās uz pilskalnu un domāja, un prāts atkal kļuva nemierīgs un gaidu pilns. -

Uzskatījis vienu pazīstamu dūmu irdzi pils-sētā, Dzintis, kā nokratot domu žņaugu, uzplīkšķināja zirgam. — Nū-ū-ū-ū!… Pilij viņi tuvojās lēkšos.

II

Svilīgais aukstums piespieda turēt uguni gaišu augu diennakti. Divi spēcīgi dreļļi katru pievakari atveda sastrādātus kaltušu, sveķainu priežu stumbeņus un vasarā cirstus un pāršķeltus bērzus, un Nameja karadraudzes jaunākie pēc kārtas uzņēmās sardzi pie akmeņu krāsns mutes, laiku pa laikam piemetot pa šķilai, lai sildītos paši un karstums kveldētu arī krāsns dibenējo akmens krāvumu, kas ievirzījās virsaiša istabas stūrī un staroja tur savu tīkamo siltumu. Dūmu sūrumu te nejuta, tomēr ba]ķu sienas bija nomelnējušas, pie griestiem šūpojās pa kvēpa tīmeklim. Citādi mājoklī viss palicis nemainīgs kā senāk — kuplām lāčādām apklāta guļlāva, varens ozolkoka galds, kas vienlīdz stingri izturēja dūres belzienus vai straujāk atpakaļ liktu kausu, pamatīgi vien- sēža ķebļi un pie sienas Viestura ieroči: divi zobeni, šķēps un vairogs.

Pie galda šobrīdis sēdēja Namejs, viņa karadraudzes vecākais Nārvaišu Gunvaldis un pasērst atjājušais že- maišu kunigaitis Satkuns.

—   Vīra gods pret godu! Bet pieliec vīra godu nodevībai un viltībai?! Kā vasks karstai dzelzij! Nočūkst vien! Un nosmaržo!

—   Vīra gods tomēr nav vasks, Satkun, — Namejs nepiekrita. — Kauču tik tiešām nav viegli pastāvēt tam pret nelietību …

Satkuns bija pāris gadu jaunāks par Nameju, lai gan pēc sejas to nevarēja pasacīt: skaudra zobena rēta izvagoja žemaiša labo vaigu un zoda sānu, vēstīdama, ka šim vīram karaceļi Laimas ielikti jau šūpulī. Jo tik tiešām viņš no pašas zēnības mazāk gājis kājām un karoti cilājis, vairāk sēdējis zirgā un vēzis šķēpu, āvu, zobenu un žemaišiem tik ierasto metamo nūju. Viņš krustām šķērsām bija izjādelējis sudaviešu, sembju, vārmiešu, skalvju un citus tāspuses novadus, kā jauneklis piedalīdamies lielajā sacelšanās cīņā [1] , kad sembjus vadīja Glande, par natangiešu vadoni kļuva Herkus Monle, vārmieši uzticēja vadonību Glapem, pagudieši — Autumam, bār- tieši — Duvanam; nepaglābās neviena baznīca un neviens krusta svētnieks, tās visas nodedzināja, un sludinātājus nodūra, un ieņemtas tika arī gandrīz visas viņu pilis un nogalināts ikviens savējais, kas bija labprātis sācis kalpot Ordenim un nepaguva iebēgt Elbingas, Baigas, Toruņas, Kulmas un Rēdes pilīs, kuras vienīgās krustneši iespēja nosargāt. Satkuns bija pieslējies arī tiem, kuri nostājās pret Mindaugu, jo tas bija ar vieglu roku aizdāvinājis Ordenim Satkuna tēvutēvu zemi.

Tuvāk žemaitis iepazina zemgaļu virsaiti Nameju un Namejs viņu drīz pēc zemgaļu noslēgtā miera līguma Rīgā ar kristīgajiem, kad Namejs devās uz Zemaitiju, bet no turienes vēl tālāk, lai pats savām acīm redzētu un pats savām ausīm dzirdētu visu, kas tajās zemēs noticis un notiek. Satkuns viņu pavadīja, un kādas dienas viņi pabija kopā ar natangieti Herku Monti, kas vislabāk no viņiem visiem pazina kristīgos, jo zēnībā bijis pie tiem nodots mācībā un jaunekļa gadus tur dažādi atkalpojis, taču, redzēdams milzīgo plaisu starp vārdos sludināto un darbos darīto, Herkus atgriezās savējo vidū un vadīja ilgo un izmisīgo cīņu, kad pēc veiksmīgās sacelšanās mazpainazām Ordenis tomēr atkal piemāca novadu pēc novada, zemi pēc zemes. Kad, drasējot pa svešpusi, pāris reižu, gluži negaidot, abiem sagadījās kopīgi cirsties pret nejauši satiktiem krustnešu pulciņiem un Namejs redzēja žemaiša spēku un izveicību, un Satkuns tikpat godprātīgi novērtēja zemgaļa prasmi rīkoties ar jebkuru ieroci, — viņi abi atrada viens otrā draugu, tāpēc sarunas starp viņiem ritēja atklāti, bez aplinkiem un viltus.

—    Iegaumē vienu: gods pret godu, viltus pret viltu, — viesis nepiekāpās, mēģinādams otru pārliecināt par savu taisnību.

—    Tu pirmais mani necienīsi! — Namejs pievērsa skaudro, viņam raksturīgo skatienu žemaiša rētai.

—   Viltnieks tu būsi pret viņiem, pret mani tu būsi vīrs.

—    Ak, Satkun! Ja ba]ķim vienā galā iemetas trupe, šaubos, vai otrs gals ilgi paglābsies nebojāts.

—    Tu pamācies šajā ziņā vairāk no mums, žemaišiem. Viltus mums noder pat tad, kad varam izaicināt uz atklātu kauju, bet tev tavā aizdurvē iesliets naidnieka zobens, un tu šaubies, vai drīksti to slepus ielauzt!

—    Naidnieki zemgaļiem bijuši un būs, bet tāpēc vien mēs neesam kļuvuši un nekļūsim par viltniekiem, Nē, Satkun! Nē! — Namejs saviļņojumā pielēca kājās, pakampa savu caunādas cepuri un trieca pret guļvietu. — Nē, nē un vēlreiz nē!

Kauču Nameja gadskārtas tuvojās pieciem desmitiem, viņa augumā un kustībās joprojām bija saglabājies jauneklīgs vingrums. Viņš varēja trīs dienas un naktis nosēdēt seglos, ja vien zirgs izturēja, viņš viens pats vēl devās pretī sumbru tēviņam un to pieveica, viņa zobena kustība bija rada zibenim, un zem viņa karavāles trieciena ieplaka jebkura bruņa.

—    Atceries, Namej, Mudra mācīto! — Gunvaldis atgādināja, atbalstot Satkunu.

—    Atceros gan Mudri, gan natangieti Monti, visu atceros … Bet kā es skatīšos vēlāk acīs tēvutēviem, kas mūždien bijuši par skaidru, vīra cienīgu rīcību?

—    Viņi tev prasīs, vai tu paglābi maizi saviem ļaudīm un vai atstāji to ari saviem bērniem, lai tiem būtu veļu laikā ko pabarot tevi… Pārējais viņiem bijis nebijis, — Satkuns runāja žemaitiski, jo Namejs un Gunvaldis saprata kaimiņnovada runu, tāpat kā žemaitis saprata tērvetnieku sacīto, un tikai retumis vienam vai otram ievajadzējās skaidrības labad pārvaicāt.

Pariņķojis pa istabu, Namejs pierima un atsēdās atkal pie galda.

—    Es vēl jo gaiši atceros kuršu Iabieti Utilu, — Satkuns turpināja vērpt savu domu pavedienu. — Kurši toreiz aicināja mūs sev palīgos, it īpaši gribēja, lai palīdz ieņemt un reizi par visām reizēm nopostīt Kuldīgas pili. Ai, ai, tā tomēr ir pils! Tik viegli vis klāt netiksi, stāva un augsta kā otrādi apgāzts kubuls… Jā, un ko darīja Utils? Lai saretinātu pils aizstāvju skaitu, viņš ieradās pazemīgi pie pils kOmtura un lūdza tam atbalstu, sak, es jau labprātis paliktu visu mūžu kristīgais, bet tie atkritušie kurši mani drīz vien nodurs… Pats aizstāvēties nevaru, un tādu, kas aizstāv, — nav! Kom- turs apžēlojās par tādu Utila nedienu un iedeva viņam astoņus brājus līdzi sargos, aizjāja visi priecīgi uz Vār- tajas pili, bet tur šos — capt! Kā cālēnus! Četrus negantākos krustnešus lēni izcepa uz uguns, trijus sakapāja, bet vienu — maķenīt pacepinātu un maķenīt pa* kapātu — palaida… Ha-ha-ha! … Lai atstāsta savējiem, cik padevīgi kļuvuši kurši!… Tā, lūk, Namej! Viss, manuprāt, ir labs, kas viņiem par ļaunu. Pat vispēdējā viltība!

—    Tātad tu man iesaki iet sirojumā kopus ar krustnešiem, bet, sākoties kaujai, sadurt šķēpus viņu mugurā? — Namejs vēlreiz pārvaicāja.

—    Jā, — Satkuns nešaubīgi apstiprināja.

—    Bez vilcināšanās un ar prieku mēs to darītu, — Gunvaldis neslēpa savus uzskatus.

—    Līguma laušana ari tev var ļoti dārgi maksāt. —■ Virsaitis uzmeta mirklīgu skatienu savam karadraudzes vecākajam.

—    Zaudētājiem! Mēs uzvarēsim! Ja žemaišu un aug- staišu pulkam pievienojas zemgaļi, tad… Pacel kausu, Namej! — Zemaitis, sajutis Gunvalža atbalstu, cerēja, ka virsaitis vairs netiepsies, un izdzēra uz nākamo kara laimi kausu tukšu.

Namejs tikai apslapināja lūpas ar miestiņu.

—    Tev, Satkun, taisnība. Ja mēs apvienojamies visi vienkopus un uz mūžu mūžiem, tad… Tāpēc taču meklēju ār jums draudzību. Un esmu to atradis.

—    Kāpēc tad tu vēl šaubies?

—    Par šo — mūžu mūžos … Tu zini labāk par mani, un tomēr es tev atgādināšu. Jūsu dižkunigaitis Mindaugs kristījās, gan atkal atkristījās, līdz viņu tomēr nodūra viņa visuzticamākie — ar brāļadēlu Tranaiša, Daumanta, Tautviļa gribu un rīcību… Kristietību jūs nomētāt galīgi, bet — līdz brīdim, kad savu tēvu atriebt nāca kristīgais dēls Vaiselks… Paklausies! Ja viņš tikai būtu gribējis valdīt un nebūtu savu varu atdevis māsasvīram Švarnam, kuru bija izaudzinājis kā savu dēlu, tad… Varbūt pat tu šodien sēdētu te, pie manis, ar krustu kaklā un sludinātu …

—    Tie ir augstaiši! Zemaitijā krusts nekad nav guvis virsroku un negūs! — Satkuns paskaļi iesaucās.

—    Mindauga laikā arī jūs ļāvāt paltrakainajiem brīvi staigāt un sludināt… Labi, labi, klausies tālāki Ari

Vaiselka māsasvīrs, iecelts valdnieka kārtā, drīz vien nomira … Tu pats zini, nomira dīvainā nāvē …

—    Katram savs liktenis, — žemaitis noņurdēja.

—    Dižkunigaiša godā nu gribēja tikt mirušā jaunākais brālis Ļevs un, atbrīvojot sev ceļu, nodūra Vaiselku…

—    Tāpēc jau žemaiši ņēma valdīšanu savās rokās! Par dižkunigaiti izvēlēja Tranaiti.

—    Tranaitis patiesi bija drosmīgs un prasmīgs siru- ceļa jājējs, bet, kā ar viņa ziņu nodūra Mindaugu, tā nodurts tika arī viņš pats … Pirtī, mazgājoties …

Satkuns, galvu nodūris, klusēja.

—    Jūs izvēlējāt par dižkunigaiti sirmo Surintorgi, un laikam tikai vecums paglāba viņu no noduršanas, — Namejs turpināja. — Valdīt sāka viņa vecākais dēls Na- rimunds, bet…

—    Narimunds nebija karotājs! — Satkuns pārtrauca Nameju. — Tāpēc balsojām par viņa jaunāko brāli Trei- deni. Ko? Vai esam kļūdījušies?

—    Nē, Treidenis kļuvis mans labākais draugs. Viņam es ticu, un viņš tic man.

—    Vai citādi es jātu pie tevis?

—    Ko ar to visu es tev vēlējos sacīt? — Namejs turpināja lēni, kā skaļi domājot. — Par mūsu uzvaru, ja mēs apvienotos uz… mūžu mūžiem. Bet cik ilgs būs šis mūžs? Ja Treideni atkal nodurs kāds no viņa… visuzticamākajiem? … Tērvetē un visā Zemgalē ir gājis raibi, bet tik trakoti kā pie jums… Zēns nepagūst izaugt par jaunekli, kad jūs jau esat nomainījuši… Pagaidi, paskaitīsim, cik valdniekus…

—    Nepūlies! — Satkuns padrūmi ierunājās. — Bet par Treideni… Treidenis ir spēcīgs kā sumbrs, gudrs kā lapsa un izveicīgs kā lūsis!

—    Spēcīgs kā sumbrs… Kur palikuši šie sumbri? Ne tavos, ne manos mežos vairs nav.

—    Manos vēl kāds atradīsies. — Zemaitis pasmaidīja, bet tad appīcis piebilda:

—    Tu labi saprati, ko es gribēju sacīt.

—    Un tātad … ja nu … ja nu … Zemgalei vienai šobrīdis krustnešus un viņu sargātos paltrakainos tik bezbēdīgi nepadzīt. Var notikt, ka … par atkrišanu mūsu vīrus nodurs, sievas un bērnus aizdzīs drellībā, bet labums būs jāatdod nemērīts un nesvērts… Dzīvi palikušie pasargās sevi, dodami ķīlniekus un iztapīgi

kalpodami…. Nē, Satkun! To ļauno dienu es negribu savējiem uzvelt!

—    Tevi sensenis daudzina kā pārgalvīgu drasētāju. Šodien, klausos, tu pasācis ņurdēt kā iebaidīts suns. — Satkuns paraustīja plecus kā apvainojies.

—    Pārgalvīgs varu būt ar zobenu.

—   Tad tver!

—    Nevaru būt pārgalvīgs ar saviem ļaudīm un savu zemi.

—   Tikai zobens izšķirs arī viņu likteni.

—    Līdz zobena tvērumam tomēr septiņas reizes jānomēra — tvert vai netvert. Vai mūsu Viesturs reiz nepārsteidzās?

Ar šiem vārdiem Namejs domāja Zemgales virsaiša sākotnējo sadraudzību ar kristīgajiem, kad viņš atļāva zemē klīst ne vien dieva vārda sludinātājiem, bet devās pat kopīgās sirugaitās. Protams, Viesturs gribēja būt spēcīgāks par visiem, ari par saviem kaimiņiem — augstaišiem un žemaišiem, kuri sakļāvās vienotībā aizvien ciešāk, tā kļūdami aizvien spēcīgāki. Taču tāpēc vien sniegt roku krusta pielūdzējiem, lai pats pakāptos solīti augstāk? Jā, toreiz, apvienojoties ar žemaišiem, Viesturs būtu Rīgu netraucēti kā skudru pūzni nopostījis, pat akmeņus velšus savēlis upē un virvēm savilcis Daugavā … Kurpret tagad viņam, Namejam… Lai ari draudzība ar žemaišiem cieša jo cieša, taču — Rīgas mūri izauguši aplam lieli un augsti… Un aiz tiem pulku pulkiem dzelžaino, visvisādu sabraucēju un sa- nācēju kuplīgā varza …

Gunvaldis vairāk ieklausījās, mazāk runāja, taču viņa teiktais allaž bija vietā un grūti apstrīdams, arī šoreiz.

—    Namej, padomā labi! Kad mums atkal radīsies brangāka izdevībā? Mūsu vīri būs komtura pulcināti! Nogaidīt un vēlāk pulcināt pašiem otrreiz? Ziņa aizskries uz Rīgu žiglāk par zīli — un mestrs liks pretī pretspēku. Ko, Namej? Vai neesam pietiekami ilgi pacietuši sar- kanmati Gerdu mūsu Tērvetē?

Namejs klusēja. Protams, tā jau ir, viņš pats to saprata, taču tik ļoti nevēlējās un vairījās iet slepenas nodevības taku.

—   Ne vienmēr labākais medījums nāk nogaidot. —• Satkuns bija neatlaidīgs ne vien ar zobenu, bet arī vārdos. — Kur dīc viens ods, tur drīz vien saviešas daudzi.

Bija starp mums kristīgie, radās starp mums Sukši. Nav krusta, nav Sukšu. Jā, starp citu, es tavā vietā tos jaunos Tiģus gan tā nebūtu sveikus palaidis… Atstāji sēklai. Rau, kā cs — suk, Sukšel!…

Satkuna pieminētajam augstaišu kunigaitim ilgi bija izdevies kalpot mestra tuvākajos, vairākas reizes ar viņa padomu un tiešu izrīcību krustneši iebruka dziji zemē, kurā Sukšis pats bija dzimis un uzaudzis, un tikai pēdējais sirojums kunigaitim kļuva liktenīgs — Satkuna zobena dūriens izbeidza viņa šāszemes gaitas, kuras tik nekrietni bija mīdījušas un aicinājušas svešiniekus līdz- mīdīt tēvutēvu tīrumus, mežus un pļavas. Satkuns šajā kaujā pieveica arī kādu bruņinieku, kas, sakāvi pama- tījis, centās bēgšus glābties, taču žemaitis bija ātrāks un veiklāks, tā Heku reizi apliecinot savu karavīru slavu.

—    Katrs tavs vārds ir manā sirdī izsems auklēts, — Namejs piekrita. — Nav mazums arī mūsu vidū, kas par plikas ādas glābumu atdod nocirpt visu vilnu. Un tomēr no manas puses viltībai neļaušu izlīst. Varu pazudināt ne tikai sevi — un tas būtu mazākais ļaunums —, tā varu pazudināt visu Zemgali.

—    Ak tad nāksi sirojumā pret mums? Dursi man? Paldies, Namej!

Šoreiz Satkuns nenovaldījās ūn pielēca kājās.

—    Nē! Līgumu ar vāciem lauzīšu atklāti, nevis slepus.

—    Tā tu ceri gūt lielo, galīgo uzvaru? Vieglu kā vēja nestu spalviņu? — Satkuns pavīpsnāja.

—    Vieglu ne vieglu, bet — vīra cienīgu.

—    Nudien es tevi nesaprotu! Tu laikam gribi mani šoreiz aizvainot. — Zemaitis sašutumā mētājās pa istabu. — Vienvārd, šoreiz man Treidenim vēstīt, ka tu nāc kopā ar krustnešiem postīt mūspusi?

—    Es neesmu nekad gājis, Satkun, pret jums. Un nekad neiešu. Nesteidzies!

—    Bet tev būs jāiet! Jāveļas kā no kalna ieripinātam akmenim! Pulcēties likts visiem, un visi ies tur, kur pulcinātājs vedīs. Eh, nestāsti! Dažs labs zemgalis krautu man ar vāli pa galvu, lai tikai pietiktu manam kumeļam. Kur saldums, tur nekad netrūkst salduma kārotāju. Nav lāča, būs bite. Nav bites, būs muša. Ai-ai-ai! Būtu to zinājis, labāk vairs nejātu pie tevis. Pat tavs miestiņš negaršo, tāds kā vērmeļains… — Viņš atsēdās atkal pie galda un pastūma kausu sāņus.

—    Nudien, ari es tevi, virsait, vairs lāgā nepazīstu. —• Gunvaldis izskatījās gauži apbēdināts, nespēdams pat iedomāties, ka viņam būtu jāiet uz Zemaitiju sirot, nevis palīdzēt pārmācīt kādu pārāk cītīgu krusta pakalpiņu, uzbrukt tur katram, kas vien pieveicams, nevis vienīgi tam, kas par saostišanos ar kristīgajiem krietni pārmācāms.

—    Esmu izlēmis rīkoties atklāti. — Namejs piecēlās.

—   Gunvaldi! Vai komturs atgriezies?

—    Vēl nav manīts.

—   Tiklīdz atgriežas, pasaki viņam, ka vēlos nekavējoties ar viņu runāt. Ej un gaidi!

Kad Gunvaldis bija izgājis, Namejs pievērsās sapīku- šajam Satkunam.

—    Paklausies, — kā pielabinādamies viņš ierunājās,

—    kā būtu, ja šoreiz beidzot mēs abi dotos uz Pagudi, Pamēdi, Kulmu? Ja mēs dotos viņu tālos pilskalnus lenkt un postīt? Zemgaļi būs sapulcināti, tu sapulcini savējos, Treidenis lai piedabū arī augslaišus …

—    Un tikmēr ļausi ordenim netraucēti savu zemi postīt? — Satkuns ar neslēptu nīgrumu pavaicāja. Nameja ierosinājums viņam šķita galīgi nepieņemams.

—    Tu pats stāstīji, ka Treidenis arī prātojis doties līdz Vislai… Lai paposta mūs — vai nu pirmo reizi, toties tā būs pēdējā! Mēs taču pa to laiku izpostīsim visas viņu pilis. Visas! Uz laiku laikiem!

—    Maz būs līdzgājēju, no augstaišiem varbūt neviena. Un… un, divus zaķus ķerdami, nenoķersim nevienu, — žemaitis jau atkal runāja rāmi, apvaldīti.

—    Jā, to es tev varu droši pasacīt — līdzgājēju tev būs maz. Pārāk apsiluši mūsu kunigaiši, tik vien prāto kā mazāk dot Treidenim vai pat iedabūt viņa krēslā tādu, kas neprasītu nemaz. It kā zemi un ļaudis varētu pasargāt ar tukšu gaisu vien! Pārāk daudzi starp mums gādā ne par visu novadu, bet tikai par savu sētu vien,

—    Un tu? Pasaki atklāti — vai ari tu netici mūsu veiksmei tālajos pilskalnos? Midzenis jāizposta! Ordeni Rīgā taču baro Prūsijas ordenis.

—   Mēs allaž esam sirojuši uz ziemeļu un austrumu pusi, arī dienvidos pa reizei būts… Bet rietumi mūs biedē. Mazs guvums, bet zaudējumi lieli. Vīri grib durt ne tāpēc, lai tikai durtu, bet lai dūriens dotu sudrabu, lopus, dreļļus …

—    Iznīcināsim kristīgos! Vai tas nebūs vislielākais guvums? — Namejs iededzies iesaucās.

—    Tu spried par to, ko pats neesi redzējis un iepazinis. Ieņem vienu viņa mūra pili, un tu sapratīsi, cik smaga būs tava uzvara, ja to par uzvaru vispār vairs varēs saukt. Kāpēc tu nedodies uz Rīgu? Tā tev tuvāk! Izposti to!

—    Es gribu iet tur, no kurienes viņi nāk, jo tur viņi mani negaidīs. Uzvara slēpjas arī negaidītībā. Jā, jā, reiz es iešu tur!

—    Še mana roka, — Satkuns, pastiepa plaukstu, — viens līdzgājējs tev nodrošināts, ja vien šoreiz izkļūsim sveikā no Ordeņa uzdomātā sirojuma. Baidos, ka uzbrūkot tu nodursi mani un aizstāvoties — es tevi. Tālie pilskalni tā arī paliks neredzēti…

Namejs šķelmīgi piemiedza aci, satvēra miestiņa kausu.

—    Būs labi! Tu redzēsi, ka būs labi! Zintnieks nesa dieviem upuri, un visas trīs zīmes bija man labvēlīgas. Tas taču kaut ko nozīmē! Tikai pārsteigties nedrīkstu.,. Nekādi nedrīkstu pārsteigties!

—    Nudien gribas redzēt, kas tev padomā! — Satkuns atzinās un pacēla arī savu kausu.

III

Ja izpaliktu dieva apnicīgā pielūgšana un Ordeņa statūtu panta pēc panta allažīgā pārlasīšana, pie kam lūgsnu vārdus katrs daudzmaz jēgpilns brālis krustnesis un arī pusbrālis sen zināja no galvas un brāļi bruņinieki tikpat tekoši prata vai nakts vidū no miega uzcelti noskaitīt statūtu stingros prasījumus, — lūk, ja izpaliktu šī liekā un nogurdinošā, gaužām apnikusī murkāšanās, tad Tērvetes komturs Gerds no Skanēs nudien justos tik apmierināts, ka pat priesteru aptēlotās paradīzes augļu nekārotos. Diemžēl bija jāpiespiež sevi — un jo stingrāk padotie — nelokāmi ievērot ticības un brālības bardzī- gos noteikumus vismaz ārēji, pretēji mestrs Ernests no Racburgas, kauču daudzināts kā lēnprātīgs un pazemīgs, drīzi vien izdibinātu nolaidību un atsauktu komturu uz

Rīgu un varbūt pat atceltu no amata. Tāpat jaunais Rīgas virsbīskaps Johans no Lunes, Tērvetes priestera Ge- veharda apstāstīts, var apskaisties par klaju dieva necieņu, apvainojot pat tā zaimošanā. Un kā gan tad pagānus pievērst vienīgi pareizajai kristietībai, ja paši pie- vērsēji pārlieku neievēros svētās un nekjūdīgās baznīcas uzliktos pienākumus? Jāteic gan arī, ka pa šiem valdīšanas gadiem, kopš noslēdza mierlīgurnu ar zemgaļiem, Gerds no Skanēs kļuvis mazliet rimtāks un piesardzīgāks, lai gan maķenīt pielaidīgāks bija kļuvis arī priesteris Gevehards, neokstīja katru Gerda soli, jo taču toreizējais virtuves kalpa Laurensa vai — kā tērvetnieki dēvēja — Līpiķa pārmācījums uz Tērvetes dzirnavu rata ietekmēja gan paltrakaino, bet visjūtamāk pašu okstoni; brukulainais kalpiņš turpmāk pastāstīja visu dzirdēto un redzēto ne tikai priesterim vien, bet tikpat cītīgi atzi- ņoja komturam katru priestera vaicājumu un rīkojumu. Tā teikt, katrs zināja par katru gandrīz vai pusvārdā runāto, tikai uzzināto visgudri piesardzības dēļ nedarīja tālākzināmu, paglabājot to sevī kā kaut ko dārgu un mīļu. Savstarp saticīgjauki bija nolasījušies arī pārējie Tērvetes konventa brāļi bruņinieki, pie kam komturs viņus aplam nedribulēja un viņi tāpat komturam nepārmeta pēkšņos sasirgumus ar iekšas vainu, kuru vienīgi pusmāsa Helga lejā, dzirnavās, iekārtotajā hospitālī prata izārstēt, atjaunojot komturā veselību, spēku un dzīvesprieku, kas tad izpaudās aicinājumā dažiem brāļiem labprātīgi pievienoties viņam un, pajādelējot pa zemgaļu zemi, pabiedēt pagānus. Biedināšana diezgan bieži beidzās ar kāda zemgaļa noduršanu, tīruma nobradā- šanu vai mājokļa nodedzināšanu, tāpēc ļaudis, pamanījuši melnā krusta nesēju ņūkli, pašķīda uz visām pusēm kā uz klona izbērti zirņi; ja vienu otru gausāko noķēra, vismaz pārējie izglābās bēgšus, jo krist krustnešu nagos bija tikpat kā mušai ielidot zirnekļa tīklā. Saķerto valstīja un durstīja, visparastāk atrada kādu pārkāpumu, un šajā ziņā laikam neatrastos neviens zemgalis, kurš kaut kā nebūtu nogrēkojies viņu dieva priekšā, tāpēc komturam vairāk vai mazāk iztirdāms, vieglāk vai negantāk piedauzāms, bet reizumis vienkārši nodurams kā grēcinieks, kuru tikai nāve var atpestīt no vēl lielākas apgrēkošanās. Tā vienu, divas, trīs dienas paklaidējies, Gerds atkal atgriezās Tērvetē, kur to gaidīja silta istaba un bagātīgs galds, un pat gavēņdienas izvērtās īsti sātīgas, jo zivis arī tajās varēja ēst, cik vien vēlas, un šejienes upēs visdažādākās spurītes vai ar smelšanu smeļamas. Sevis izklaidēšanai un uzjautrināšanai Tērvetes komturam pietrūka rocības pasūtināt minnezengerus no Breithauzenes, Hohenbahas vai Man- heimas, kuri ar savu māku iepriecinātu dieva uzticamo kareivju dvēseles, tāpēc bija jāsamierinās ar virtuves Laurensu, kas, atbrīvots no darbiem, ar patiesu iedvesmu labprāt rāva vaļā savus samācītos dziedamos un darītu to bez pārtraukuma, ja vien durvīs pazemīgi, kā sakaunējies neparādītos priesteris Gevehards un visiem bez izņēmuma un kurnēšanas nevajadzētu piedalīties kārtējā, nekādos apstākļos neatliekamajā dievkalpojumā, lai atkal un atkal sajustu un ne mirkli neaizmirstu dieva un tā uzticamās kalpones baznīcas lielo, dievišķīgo varu.

Pēdējās dienās, iecerētās lielās karagaitas sabudināts, komturs nespēja rimti gaidīt un bubināt apnicīgos lūgsnu penterējumus, tāpēc nolēma padarboties un ielocīt kājas zirgiem, tāpat izkustināt no siltajām migām pārējos brāļus bruņiniekus un krietni iztrenkāt pelēčus un citus karakalpus, lai jūt, ka dienišķā maize ne vien jāēd, bet vispirms jānopelna.

Jau toreiz pēc Mežotnes veļksmīgā pieveikuma, kad Gerds jāja līdzās ratos guļošajam, ar augoņiem sirgstošajam mestram Valteram no Nordekas, kurš pēcāk tik neganti trumiem apsitās, ka vajadzēja pat no amata atteikties,— jau toreiz Gerds bija pamanījis kuplo, ar slaiku baļķēnu žogu apjozto ēku puduri pusceļā starp Jelgavas pili un Tērveti un vēlāk izdibinājis, ka vecais Skadainis ne tikai sēj labību un audzē lopus, bet labprāt uzņemas starpniecību tirdznieciskos darījumos starp zemgaļiem un rīdziniekiem. Tāpēc šaubu nebija, ka izmanīgais vīrs iekrājis krietnu bagātību, un komturu Gerdu no Skanēs kāds it kā aizvien neatlaidīgāk un neatlaidīgāk urdīja — paskatiesl Paskaties, kas tam Skadainim noslēpts!

Kādu dienu, kad Līpiķis bija atkal iepriecinājis komturu ar mīlas tvīkuma apdvesto dziedājumu par mūžīgā uzticībā gaidošās skaistulēs acīm, kuras mirdz kā debesu zilgme, un viņas vaidziņiem, kuri kā sārta roze zied, Gerds ņēmās iztaujāt virtuves kalpu gan par šo, gan par to — kā pagāni zemgaļi apmierināti ar dieva nolikto kārtību, vai pārāk ska]i nesūrojas un nedraud sacelties, vai nemēģina nokrāpt to, kas Ordenim un dievam pienākas no tīrumiem, bišukokiem un lopiem, vai starp zemgaļiem daudz saviešas arī tādu, kas ar pašreizējo dzīvi gluži apmierināti un vairs nekādus citus nodomus nelolo.

—    Vai, cik tādu daudz! — Līpiķis iesaucās, kā uzminēt uzminēdams, ko komturam vislabāk tiktos dzirdēt. — Nu aplam daudz! Gandrīz vai katrs, ar ko parunāsi, priecīgs kā sienāzis vasaras saulītē uz smilgas stiebra!

—   Par ko tad šie tik priecīgi? — Gerdām tomēr pierē ievilkās aizdomu krunka.

—   Kā nepriecāties, ja labums nāk! Sēj drošu prātu, netraucēts novāc labību, liec lopiņiem vairoties, zinot, ka tas viss rīt būs tavs un neviens sirotāju pulks neiedrošināsies te kāju spert. No augstdzimušā komtura Gerda visi bīstas tuvu un tālu! Visi bīstas un tomēr ciena! — Līpiķis kā bērtin nobēra, it kā iepriekš to būtu kāds viņam samācījis. Protams, samācījis neviens nebija, pakulkrekls jau sen pats bija nopratis, cik lipelīgi komturam pieķeras glaimi un slavinājumi — kā dadža pogaļas nātna biksēm, pasvied mazliet tikai — un pēc raudams neatrausi. Trāpīts bija arī šoreiz, io Gerds tūliņ tā smalki ieklepojās un krekšķinājās, un staipīja kaklu labu brīdi, izbaudīdams dzirdēto. Līpiķis jau vēra muti, lai vēl nekaunīgāk turpinātu pussēdus zvilnošā bruņinieka slavināšanu, kā tas visizjusti dzirdēts minnezen- geru dziesmās, tieši no kurām virtuves kalps bija šo un to derīgu pakalpīgai runāšanai iemācījies, taču komturs pacēla roku un vai bargi noprasīja:

—    Tu man neglaimo? Ko?

—   Ak dies! Es lai… Jums glaimot, kas stāv pāri glaimiem!

—   Labi, labi, — Gerds labsirdīgi pārtrauca. — Ja tik tiešām tu stāsti baltu patiesību, nosauc man vārdā zemgaļu dzimtas, kuras visvairāk sakrājušas labuma. Tad es tev ticēšu.

Līpiķis saraustīja pie jostas bikses, it kā tas palīdzētu atcerēties, un tad pielika raupjo podlaiža pirkstu pie pieres.

—    Ne nu man katru uzzināt un uzzinātu prātā paturēt, bet, teiksim, uz Dobelenes pusi,,. — Un Līpiķis sauca vārdu pēc vārda, kuri, viņprāt, pēdējos gados strauji pieņēmušies turībā un spēkā. Paklausījies kādu brīdi un šo to varbūt arī iegaumējis, Gerds vērsa sarunu sev vēlamā gultnē un ievaicājās:

—    Bet uz Jelgavas pils pusi? Kas visturīgākais uz Jelgavas pusi?

—    Tur? — Līpiķis kā pārsteigumā pārvaicāja. — Tas taču bērnam zināms! Skadainis! Skadainis! Viņu jau — kur tie gadi! — tas Jelgavas soģa dotais rakstu rullis sargā.

Pārliecinājies, ka savā izvēlē nav maldījies, Tērvetes komturs kā lapsa pa ievainota zaķa cilpojumu devās manīgi uz priekšu un izprašņāja sīki jo sīki — gan par pašu Skadaini, gan tā saimi: cik tā liela, cik brāļu un māsu, cik pašam bērnu un cik sievu bijis un tagad ir, cik dēlu un meitu, kuru no viņiem visvairāk lutina un mīl, un nudien Līpiķa galvā tas viss slēpās kā labības milzums Rīgas lielklēts apcirkņos, bira no viņa mutes kā nebeidzama graudu straume, un komturs lieku reizi sevī vai nobrīnījās, kas gan šim vīrelim par jomīgu at- gādu, kauču, no ārpuses un acīm vien apskatītu, negribētos par tādu dot ne pliku sudraba ārtaugu.

Izzinājis no Līpiķa iespējamo un gandrīz vai neiespējamo, Gerds tovakar ilgi pārdomāja un apsvēra rīcību un jau nākamajā rītā tumsā sacēla karakalpus kājās.

—    Pietiek dīkot! — viņš auroja. — Palaidušies bezgoži slinkumā! Tūliņ zirgos! Pats velns netraucēti vazājas pa Zemgali, kamēr mēs te, siltumā, snauduļojam. Tūliņ zirgos!

Komtura bļaustības uzrosināti, cēlās augšā arī bruņinieki, gaidot, vai savs uzdevums tāpat netiks viņiem dots, ja pats nelabais pasācis pa Zemgali brīvi vazāties.

Bruņinieki nekļūdījās. Piecus atstājis drošībai Tērvetē, pārējos brāļus bruņiniekus komturs norīkoja katru savā virzienā pārbaudīt, kā zemgaļi gatavojas karagai- tai, bet pats riksēja uz Jelgavas pusi, paņēmis līdzi pārdesmit pelēču un algotņu, jo, drošs paliek drošs, Skadainis var savā nepiekāpībā vai muļķībā ietiepties un lielsaimes šķēpi, āvas un zobeni tā vien šņākt pa gaisu, tāpēc — lai ar dievu debesīs ir šā vai tā, taču tai ziņā priesteru allaž daudzinātajiem svētajiem rakstiem pilnīga taisnība: sargies pats, un tad arī dievs tevi sargās! Lūk, kāpēc Tērvetes komturs aizvien mazāk paļāvās tikai uz savu zobenu, bet aizvien vairāk uz tiem, kam

Ordenis par zobena cilāšanu maksāja, tāpēc aiz cienījamā bruņinieka vienmēr jāja jo kuplīgs piepalīgu bars.

Kā jau Gerds bija paredzējis, vecais Skadainis nemaz neiztrūcinājās, kad pa pusvērtajiem vārtiem viņa plašajā sētsvidū sajāja ordeņnieki. Viņš pašpaļāvīgi iznāca pa durvīm un cienīgi nostājās uz akmens sliekšņa kā vienmēr, kad saņēma pazīstamus vai svešus viesus.

Sals knieba diezgan neganti, un komturs jau gribēja nokāpt no zirga un ieiet dzīvojamā namā vispirms apsildīties, bet pēdējā brīdī tomēr atteicās no savā nodoma: sadaloties un zaudējot vienlaicīgu visa pagalma pārskatāmību, varēja atgadīties kaut kas gluži negaidīts, un Skadaiņa vīri, kam tumsā katrs kakts pazīstams, daudz zinošāk un veiklāk varētu cirsties pretī un ņemt vēl piebeigt atjājējus, pašu komturu netaupot, jo Lielupes āliņģi noslēptu katras pēdas; pēcāk rādīdams nepierādīsi, kur nekrietnība notikusi.

—    Laikam pats Skadainis? — Gerds noprasīja, un viens no algotņiem, kas prata vairākas šejieniešu valodas, tūliņ tulkoja.

—    Jā, — skanēja pašcieņas pilna atbilde. — Ar ko varu godājamiem mana nama viesiem pakalpot?

—   Tūliņ, tūliņ! — Gerds noburbināja. — Tūliņ tu varēsi mums pakalpot.

Pagriezies uz vārtu pusi, komturs skaļi uzsauca:

—    Lai mūsējie jāj šurp! Mūs te solās ļoti laipni uzņemt!

Skadainis pa šiem gadiem arī bija mazliet ielauzījies svešo mēlē, lai maķenīt kaut ko saprastu, un tagad gluži apmierināts gaidīja turpmāko — acīmredzot bruņinieks un viņa pavadoņi ceļā krietni izsalušies un tagad, līdz nokļūst savā Jelgavas akmens pilī, vēlas mazliet atvilgt, protams, paši kaut ko ieēdīs un zirgiem būs jāiedod, tādējādi savs sudraba gabals šodien atkal krišus iekritīs Skadaiņa platajā saujā.

Pajājis vēl pāris soļu uz priekšu, Gerds atkal pievērsās Skadainim, pavaicādams:

—    Tu mani pazīsti?

—   Skatos, skatos… Sals vaigus apkniebis… un aiz bruņucepures… Ienāksit, tad jau …

—    Tērvetes komturu nepazīsti?! — algotnis pačukstus un kā pārmetot pārtrauca otra stomīšanos.

—    Kāds gods! Kāds gods! — Skadainis sasita plaukstas un pasteidzās dažus soļus uz komtura pusi, taču iekšā viņam kaut kas mazliet iedrebējās — Gerda vārdam bija aplam nelāga skaņa zemgaļu vidū. — Pazīstu! Tagad pazīstu! Augsti jo augsti Rīgas kungi pagodinājuši manu pajumti, bet tik augsts viesis — nekad! Vai, vai! Allaž aizjāja garām!

Skadainis meloja, acīs skatīdamies, jo reiz viņa mājvietā apstājās pats zemes maršals. Taču glaimu dēļ vēl nevienam gabals nav nokritis, un arī šī patiesība manīgajam Skadainim sen jau bija zināma.

Komturs tomēr izlikās paslavinājumu nedzirdējis, jo pēkšņi ne no šā, ne no tā novaicāja:

—   Cik prāva tava saime? Cik?

—    Kā — cik? — Saimes vecākais daudz kam bija sagatavojies, bet no tik negaidīta jautājuma tomēr apjuka. Savu mūžu neviens nekad viņam to nebija vaicājis.

—   Tu neproti skaitīt? — komturs neatlaidās.

Nē, skaitīt Skadainis prata, citādi jau nevarētu tirgoties, un tāpēc atbildēja:

—    Māku. Skaitīt labi māku!

—   Tad cik tev saimē ļaužu un neļaužu?

Viņš bija daudz ko skaitījis — zirgus un govis, aitas un cūkas, Rīgas labības pūrus un medus ķočus, caun- ādas un sudraba ārtaugus, bet to gan viņš netika ne reizes rēķinājis, cik cilvēku viņa saimē, ja vienīgi siru- gaitai dodamos vīrus. Jo saime jau allaž maķenīt mainījās, te pieauga, te sakrita, tajā bez īsteniekiem bija ari tautas, tāpat neļaudis, un kāda gan viņam vajadzība skaitīt to, kas tāpat bez skaitīšanas nekur nepazudīs, bet, ja zudīs, tad neviens mirušu augšā neuzcels, un tāpat dzimt piedzims bez visas skaitīšanas. Pat savu paša bērnu skaitu vecais Skadainis tā īsti vairs nezina, jo vairāki sen jau miruši, tāpat ari pirmā sieva, bet vēlāk viņš kopdzīvē ar otro sievu bija ieskatījis un nopircis sev līdzās trešo, neredzētu skaistuli no tālienes, kuras acu mirga bija kā mēness nakts vizmojums un kura tam bija dāvājusi meitu, vēl skaistāku nekā māte pati, un Skadainis pretēji ierašai un saprātam savu Val- dzīti lutināt palutināja, par ko dēli dažu labu reizi bija tēvam pārmetuši.

—    Tu beidzot atbildēsi vai ne? — komturs tā kā saīg- ņojās.

—           Nezinu. Ko nezinu, to nezinu. Nudien būtu vienreiz jāsaskaita.

—           Ha-ha! Neiedomājami! Viņš nezina savējos! — Komturs izskatījās uzjautrināts. — Viņam vēl tikai jāskaita! .. . Labi! Mēs tev palīdzēsim saskaitīt.

—    Tūlīt?

—    Tūlīt!

—           Kāpēc? Kāpēc tūlīt! — Skadaini milža nelabas aizdomas, vai viesi tomēr nav ieradušies ar nekrietnību sirdī.

—          Ko vari padarīt šodien, neatliec uz rītu! Ir zemgaļiem tāda paruna?

—    Ir.

—    Nu redzi, un tu vēl prašņājies — kāpēc?

—    Tik aukstā laikā?

—   Tāpēc neķērnājies! Sāksim!

—          Man dots Jelgavas soģa rakstu rullis brīvai vīra rīcībai. — Skadainis nebija tik viegli iebiedējams.

—    Ak tā?

—          Visi to zina! — Viņš runāja aizvien skaļāk un uzstājīgāk.

—           Kā tad es nezinu? — Gerds no Skanēs tēloja nezini. — Parādi! Parādi, tad turpmāk zināšu!

Skadainis jau metās uz istabas pusi, kad komtura balss viņu apturēja:

—    Pagaidi! Pats neskrien! Lai iznes!

Komturs baidījās, ka vecais neatgriezīsies ar rakstu rulli, bet gan ar šķēpu un brīdinās arī savus vīrus piesardzībai.

Skadainis apstājās un, pavērsies pret durvīs galvas sabāzušajiem savējiem, pavēlēja:

—    Valdzīt! Iznes tu brīvības rulli!

Sen komturs Gerds no Skanēs nebija juties atkal tik patīkami kā šobrīd; viens it kā ar mīkstu putna spalviņu kņuzināja pazodē, tā vien gribējās laist vaļā lielo smiekla rēcienu, jo, nudien, Skadaiņa cerība paglābties ar aprakstīto pergamenta rulli šķita kā tāda vabolītes rāpšanās pa kājas dilbu augšup — ļauj, lai rāpjas, rāpjas, bet, kad tev apnīk, piespied mazdrusciņ ar pirkstiņu — un vabolītes nav. Ha-ha-ha! Pats Rīgas dom- baznīcas prāvests nepaglabās svētā Miķeļa kapličā, bet šis te ar pergamenta gabalu … Nē, vēl Gerds pirkstu nepiespiedis, vēl viņam patika ļaut parāpot, un šī izvēlēs iespēja sildīja komturu kā sausa bērza malka, pat sala kniebienus bruņinieks vairs nejuta.

Turpret Skadainis, gan nelabas nojausmas iztrūcināts, tomēr nezaudēja cieņas pilno stāju, ne jau pirmo reizi viņam darīšana un saķeršanās ar dzelziniekiem, paltra- kainajiem un visiem šiem un citiem no Rīgas un uz Rīgu klīstojošajiem ceļiniekiem, taču mūždien viņš izkļuvis sveikā: rakstu rullis ar pamelno vaska zīmogu vidū vienmēr aprāminājis pat visnekautrāko, nekaunību uzreiz pārvēršot pakalpīgā draudzībā, uzmācību — piesolījumos palīdzēt vai izdevīgos maiņas piedāvājumos. Un tādās reizēs, lepojoties sevi paglābtu, Skadainis pēdējā laikā pasauca savas sētas visdaiļo rotu — Valdzi, kura apbūra jebkuru, kas vien vinu ieraudzīja. Tāpēc šoreiz Skadainis izlēma laist vienlaikus apgrozībā abus dārgumus — brīvības rulli un meitu, lai augstais bruņinieks tūliņ norimtu, kā valgā iesiets, un to vien prātotu, kā izpelnīties divu acu mēness mirgas laipnību, un lielajā istabā sāktos draudzīgas sarunas un smiekli, un miestiņa kauss ielīksmotu pat visnīgrākos prātus.

Valdze izsteidzās kā vienmēr — saposusies goda drēbēs, kā tālus viesus gaidīdama vai saulgriežus vadīdama; tēvs viņu bija no šūpuļa palutinājis, cita darba meita nedarīja, vien grozījās tēva tuvumā, gaidīdama, kad viņu pasauks, lai paglāstītu galvu vai pateiktu mīļvārdu. Citas meitas gāja govis slaukt, barot cūkas un cirpt aitas, vārīja ēst un siena laikā vai labības pļaujā svīda līdzās puišu cilvēkiem, turpret Valdze darīja tik, kā vien izdabāja tēvam — padeva karoti, atnesa dzērienu krūku vai uzņēmās citu līdzīgu sīkdarbiņu, tāpēc arī tagad, nesot tēva prasīto, viņa jutās pagodinātāka un izcilāka. Apmetuši ap pleciem koši izrakstīto sagšu, zem kuras ievijās kviešdzeltena matpīne, viņa pienāca Gerda mel- nim gluži klāt un pasniedza rulli uz augšu. Komturs nemaz nebija gatavojies pieprasīto pats ņemt, katram zināms, ka bruņiniekam lasītprast ir negods, uzticētais rullis dodams kalpam, kurš pieprata vietējās valodas, bet, meičas acu daiļuma pievilināts, lēni stiepa savu cimdoto roku un gausi, mazliet neveikli paņēma rullī satīto vīstokli. Un, nudien, šajā brīdī viņš gandrīz bezmaz padevās vājumam, tā vien kāds spēks vilka nolēkt no zirga un sākt runāties, bet iecerētais guvums lai jopro- jumis glabājas pie līdzšinējā īpašnieka. Nolīcis zirga mugurā pavisam uz sāniem, Gerds prāvu brīdi neatslējās taisni, jo acu mēness nakts mirdzums piesēja kā neredzamiem, nesaraujamiem pavedieniem, kurus pārraut šķita neiespējamāk kā jaunu kaņepāju virvi. Taču, izcīnījis sevī aplam grūtu cīņu, apsvēris guvuma un zaudējuma vērtību, komturs piespieda sevi atcerēties, ka šī ziema viņam ir pēdējā zemgaļu zemē; Helga nelokāmi pieprasa doties projām, lai aizsāktu rimtu dzīvi dzimtajā pusē, jo viņi kļūst jau tik veci, ka sakrātais var palikt neizlietots, un kāda tad bijusi jēga te nonīkt un dažu labu reizi izbailēs vai nobeigties, ja abi nepagūs savu krāju lietā likt. Tāpēc vēl jākampj, cik vien var, arī nākamajā lielsirojumā krietni jāpabagāto ne vien Ordeņa allaž izsalkusi naudas lāde, bet tikpat dāsni savējā slēpne, lai rudenī teiktu sveikas brāļiem Tērvetē un mestram Rīgā, ja citādi ne, izliekoties par grūti slimu, un dotos pie savējiem, kurus, godīgi sakot, viņš gan bija jau gluži aizmirsis, tāpēc atgriešanās iznāktu gandrīz vai kā svešpusē. Un tomēr, tomēr — ardievas Tērvetei jāsaka un jābrauc pāri jūrai, no kurienes reiz atkuģots… Pretēji Helga draud aizbēgt vai viena pati…

Atcerējies Helgas un savu kopīgo apņemšanos, Gerds novērsa skatienu no kārdinātājas pagānu daiļavas un, atritinājis rulli, ieskatījās kā pārbaudīdams tajā … Protams, neviens īsts bruņinieks, kas sevi un savu kārtu mazliet cienīja, pat necentās izprast mūku savilktos ķeburus, un arī šoreizis Gerds pārlaida tīstoklim tukšu skatienu, ilgāk pakavēdamies tikai pie netīri pelēcīgā vaskā iespiestā Jelgavas soģa zīmoga, jo viņš nekļūdīgi zināja, ka Skadainis šo rulli izdabūjis no iepriekšējā Jelgavas pils soģa, kas pērn nomira ar iekšas vainu, un tādējādi ruļļa īpašnieks bija atbrīvojies no allažīgām turp vedamajām dāvanām, — un zināja ari to, ka jaunais soģis savu zīmogu vai pat pirkstu nav te pielicis.

—    Ko tu, Skadaini, mani blēdini? — Komturs pāri Valdzei, kas it kā kautri un pazemīgi stāvēja pie zirga galvas, paskatījās uz uzrunāto.

Valodu pratējs izteica jautājumu zemgaļu mēlē.

—    Rullis taču galīgi nederīgs! — Gerds mierīgi turpināja.

—    Kā nederīgs?! Zīmogs, lai, iespiests! — Skadainis kā dzelts bezmaz nikni iesaucās.

—   Vecā soģa zīmogs.

—   Jelgavas soģa zīmogs!

—    Jelgavas vecā soģa zīmogs. Diemžēl vecais soģis jau nokļuvis debesīs — dievam pie labajiem sāniem… Būsi tu debesīs, tur tu varēsi ar viņu parunāt, kas un kāpēc. Tur ari rullis derēs. Bet šeit nav derīgs — un viss! Kur tev jaunā soģa Burharda brīvības rullis?

—   Atdodiet man to! — Skadainis spēra soli uz kom- tura pusi, lai izrautu savu glābēju tistokli no jātnieka rokām, bet karakalpi, kā gaidīt gaidījuši šo kustību, sagrūda garkātu šķēpus pretī, un divi pielika savējos arī pie Valdzes krūtīm. Mirklis — un tie var ieurbties miesā, aizraidot uz veļu valsti… Varbūt ticībniekiem taisnība, ka mirušos šķiro kādā tur ellē un debesīs?… Un nāve izšķirs abus, tēvu un meitu? …

Skadainis samulsis stāvēja.

—    Sprostot! — komturs, pacēlis roku, deva iepriekš norunātu pavēli, un tie, kas jau atradās pagalmā, un vēl tie, kas pa vārtiem gāzās iekšā, — visi šie krietnu un vieglu guvumu saodušie algotņi tūliņ nosprostoja durvis, ielenca mājiniekus, un katrs vissīkākais pretošanās mēģinājums beigtos ar nāvējošu dūrienu.

Lenkšanai beidzoties, komturs turpināja:

—    Paklausies, Skadaini! Ja tu negribi, lai tavu mantību nodedzina un tavu saimi apdur kā vēdzeles seklā strautā, tad esi tik labs un liec saviem vīriem bez ieročiem nākt pa vienam ārā un sapulcēties, lūk, tur, pagalmā stūrī, bet sievietēm un bērniem — tur.

—    Kāpēc? — Skadainis izspieda gluži padumju jautājumu.

—    Pirmīt pats teici, ka nekad neesi savējos saskaitījis. Tagad to izdarīsim. Tu taču neesi joprojām atbildējis uz manu pirmo un vienīgo jautājumu — cik? Cik liela tava saime?

«Vai komturs grib pārbaudīt, cik vīru man pienākas dot nākamajā sirugaitā?» Skadainis vēl cerēja. Nodzīvots taču ilgs un paraibs mūžs, pieredzēts un ne mazums pārdzīvots, izkļūts sveikā pat Ordeņa pirmajā uzbrukumā Tērvetei pirms gandrīz trīsdesmit gadskārtām, izdzīvoti arī visi šie trīsdesmit garie gadi, un pat pēdējus laikus, kad visu Zemgali piespieda no jauna krusta kalpībā un Lielupes krastā uzcēla cieto Jelgavas alcmeņpili, — pat tad Skadaiņa saime izdzīvoja un, patiesības labad jāsaka, ne vien izdzīvoja, bet labi un pārtikuši dzīvoja: tirdznieciskie darījumi padevās aizvien apjomīgāki un raitāki, vienam otram nedienā aizdotais arī, tā teikt, devējam atdevās ar uzviju, un saime kuploja un jaunus plēsumus iestrādāja, lopus pieaudzēja, bišu saimes savairoja, un to visu sargāja ne vien saimes spēks, bet ari iegūtais brīvības rullis. Tāpēc šķita aplam neticami, ja piepeši skaidrā dienas laikā ne no šā, ne no tā pats Tērvetes komturs ņemtu viņu un galīgi izputinātu, nevar taču tādā godā iecelts virs būt kaut kāds sīkulis, grābšpa vai slepus aplaupītājs. Patiesi, ja Skadainis vēl justu kādu pārkāpumu aiz sevis vai ļaunnodarījumu citam, bet ne, jo viņš deva to, kas kristīgajam dievam pienācās, un deva pajumti pagurušiem ceļiniekiem, kuri ne katrreiz spēja aizmaksāt notērēto, un katrs, kas šeit ienāca, dzīvs un neskarts arī aizgāja, pie tam labi paēdināts un izguldināts, sarunām un dziesmām iepriecināts. Nē, ari šoreizis apciemojums beigsies tikai ar mazu izbīli, komturs, kā jau krustnesis un pavēlnieks, neprot rimtāk un ne tik skarbi aprunāties un izkārtot pārpratumu, un tāpēc Skadainis vēlēja savējiem nākt ārā un vīriem stāties vienviet, bet sievietēm ar bērniem otrviet.

Lai arī ceļa satecē dzīvodama un tāpēc briesmām biežāk pakļauta, Skadaiņa saime tomēr bija varen sakuplojusi. Bez paša vecā dzīvajos turējās vēl divi viņa jaunākie brāļi, un vecās māršas vien bija trīs, un viņām savkārt kopumis bija astoņas vedeklas. Tādējādi katram īsteniekos septiņi dieveri un septiņas ietaļas, un kur nu vēl viņu bērni, no kuriem daži paguvuši jau apņemt sievas, tā pakuplinādami saimes zīduļu skaitu. Ja vēl pierindoja pusbrāļus un pusmāsas, tāpat pieņemtos iegātņu īsteniekus, bez tam kalpus ar viņu ģimenēm, kā arī drellībā turētos, tad patiesi Skadainis pirmo reizi saredzēja savējos ļaudis un neļaudis visus vienkopus. Nāca viņi un nāca — pa vienām namdurvīm, pa otrām, citi no laidara vai piedarba, kur strādājuši, cits vairāk, cits mazāk iztrūcinājies, labāk un sliktāk ģērbušies, un Gerda algotņi ar pīķiem pašķiroja vīriešus uz vienu pusi, sievietes ar bērniem uz otru. Saskaitīt? Jā, vecais Skadainis prastu viņus salikt pa desmitam, un tad vienas rokas pirkstu nepietiktu, bet otras pirkstiem varbūt pietrūktu kāda mazumiņa — cilvēku astoņdesmit vai visi deviņi desmiti naskoja viņa sētā. Jā, cerīga bija viņa

saime, kupla un dzīvotspējīga, tajā auga jaunie un gluži aizvecējušie arī saņēma savu putras karoti, lai neviens nesūrotos par pabadainību vai aklu un saltu nevērību.

Sadzītos vīriešus ciešā lokā apņēma puspelēči un citi algotņi, turot šķēpus pastieptus, lai durtu katram, kas mēģinātu bēgt vai pretoties. No iztrūcinātā sieviešu bariņa atskanēja pa skaļākam šņukstam, no siltuma iznesta zīduļa neapmierinātam, pusmiegainam pīkstienam…

Šķēpus pastiepuši, algotņi pa četri gāja klāt ielenktajiem vīriem, izrāva pa vienam no bariņa, un viens ātrām, ierasti izmanīgām kustībām sasaistīja izrauto virvēs — un tā vīru pēc vīra, gan jaunos, gan vecos, sasēja ciešos valgos, padarot visus nespējīgus pretoties, un tikai tagad, redzēdams notiekošo, Skadainis beidzot apjēdza, kāda nediena piemeklējusi viņa lielsaimi.

—    Es iešu uz Rīgu un sūdzēšos! — Skadainis, slēpjot savu izmisumu, skaļi un draudīgi iesaucās.

—    To tu varēsi darīt, — noklausījies tulkojumu, komturs smaidot piekrita. — Pat jāšus aizjāt, ja vien zirgā pratīsi nosēdēt, ha-ha-ha …

—    Tā nedrīkst nelgot! Pieņemot jūsu ticību un krusta zīmi, jūs kristīgajiem solījāt drošu aizstāvību!

—    Solījām. Bet tu? . .. Ko tu darīji? Tu man uzbruki! Jā, jā, es tikai aizstāvos! — Gerds no Skanēs nudien smaidīja kā paradīzes durvjpnekšā, jo iecerētais norisa raiti un bez liekiem sarežģījumiem. Pats grūtākais garām — vīru sasaistīšana, jo te it viegli varēja notikt misēklis, ja vien Skadainis nebūtu tik paļāvīgs uz savu pergamenta tīstokli,

—    Es?! Es uzbruku?! — saimes vecākais ar abām rokām sakrampēja kreklu pie krūtīm, cik ļoti viņu pārsteidza tik kliedzoši melīgs apgalvojums.

—    Jā, jā! Tu! Tieši tu! Neiedomājami! — komturs apstiprināja. — Ikviens no maniem vīriem to apliecinās. Pat pie dzelzs pārbaudes!

Skadainim aptrūka vārdu, viņš skatījās neizpratnīgs, kļuvis no izbrīna vai mēms. Bija dzirdēti nostāsti par mēlnešiem, kuri melnu pataisa par baltu, bet baltu par melnu; arī viņš pats savu reizi tirgojoties nebija gluži bez vainas, taču kaut kas tāds jāpieredz pirmo reizi.

—    Paklau, Heinrih! — Gerds pievērsās tuvākajam savējam. — Vai šis ticības atkritējs, svēto rakstu pārkāpējs vecis uzbruka mums vai ne?

—    Uzbruka, uzbruka! — uzrunātais dedzīgi atsaucās, sapratis, ko no viņa vēlas, un kā lielās dusmās nošvīk- stināja pa gaisu krustu šķērsu savu zobenu. — Nebūtu mums piesteigušies palīgi, mēs abi gulētu garšļaukus…

—    Nu? Vai tu dzirdēji, ko saka īsts kristietis?

Mēģināt ar vārdiem - stāties pretī tik nešķīstai nepatiesībai būtu smieklīgi, drīzāk ods tad paceltu labības maisu, un tāpēc Skadainis apklusa kā lēmēts — viņš patiesi dosies uz Rīgu, kur tam viens otrs labi pazīstams, un meklēs aizstāvību. Tagad tikai mierīgi jānogaida, kas šim krustainajam varmākam par apgānibu aiz ādas.

Kņada, ko sacēla vīru sasiešana, pamazām pierima. Gūstekņi bija savirvēti un stāvēja klusi, drūmām sejām, sievietes un .oērni raudāja šņukstus, aizturēti, lai nepievērstu sev lieku uzmanibu, un tikai tuvumā varēja redzēt birstam asaras kā rasas lāses no pakustināta raspodiņa.

—    Tad nu klausies, Skadaini! — komturs, pārlaidis pagalmam vērtējošu skatienu, iesāka ar jaunu bardzību. — Klausies — un lai es nedzirdētu neviena iebilduma! Jā, kristīties tu kristījies, arī visus savējos nokristīji, taču krustu pie vārtiem nepieliki un dvēseli nepaglābi. Tevī pašā paslēpās vislielākais velns, kuru sauc par Bel- cebulu, un tas tevi kārdināja un kārdina šobaltdien un velk un ir ievilcis briesmīgā grēku zaņķī. Tu kļuvi par augļotāju! Tu aizdevi vienu maisu sēklas, bet gribēji saņemt un saņēmi divus maisus vislabāko graudu. Tu aizdevi vienu sudraba gabalu, bet atprasīji divus. Kas jādara ar augļotājiem? Ko svētie raksti māca? Jā-iz- dzen! Augļotāji jāizdzen! Tā darīja paša dieva dēis Jēzus Kristus, izdzenot augļotājus no dievnama, tā jādara ari man, es negribu piedzīvot dieva dusmību. Ja tu man netici, varēsi apvaicāties Tērvetes priesterim Gevehardam, viņš tev izstāstīs sīkāk, kā Kristus ņēma pātagu un padzina augļotājus no dievnama.

—   Mana sēta nav dievnams! — kauču nolēmis nerunāt, Skadainis nespēja apvaldīties un neiesaukties, jo tā taču bija kā dundura akiība apgalvot viņa' mitekli baznīcā pārvērstu.

—   Ar zemgaļu piekrišanu kristīties visa Zemgale kļuvusi viens liels, liels dievnams, un tāpēc man, sekojot Kristus cēlajam paraugam, tevi jā-pa-dzen! — komturs mierīgi un nelokāmi turpināja.

—   Tu gribi mani izdzīt no manas paša sētas?

—    Jā. Tā rīkojās dieva dēls Palestīnā, tā jārīkojas JGrvetē man, dievmātes Marijas uzticamajam kalpam, i — Es jāšu kauču līdz jūsu Romai taisnību meklēt!

— Nenokrīti tikai priekšlaikus no kumeļa! Ha-ha-ha! Un tagad noklausies galveno! Dieva žēlastība ir tomēr neizmērojama, kā mēdz sacīt mans vidutājs starp dievu iiii mani — augsti cienījamais priesteris Gevehards, un Ari šoreiz tā pierādīsies, ja tu labprātis atdosi visu sa- ouul"to un noslēpto sudrabu mūsu slavenajam Kristus bruņinieku brāļu ordenim no svētās Marijas hospitāļa Jtruzālemē. Tikai tad dievs pār tevi var iežēloties, ja Viņš redzēs, ka pasaulīgā manta vairs nespiež tavu dvē- ■oll.

—    Tādu viņa žēlastību man nevajag!

— Ak tu pat dieva nebīsties?! Neiedomājami! Zaimosi visaugstāko! Nu, par tādu nekaunību tūliņ es tevi likšu patīkami pasildīt šajā aukstumā uz ugunskura, lai tu atdotu pats labprāt dieva uzticamajam kalpam Ordenim visu snvu Kuaugjoto un noslēpto sudrabu. Ko? Darīt man Iekurt ugunsniņu? Jeb tu pats tūliņ bez liekas ākšķo- fouuis atdosi to, kam pēc taisnības jāglabājas tikai un vienīgi dieva bruņinieku naudaslādēs?

—    Man. .. nekas nav noslēpts… nav ko dot… — Skadainis Izmisis čukstēja. Tik lēti atdot un ļaut sevi iKputtnftt?! Nē, diendienā un gadsgadā krāts un krāts, un krAls, un li pēc taču nevar mūža krāju vienā mirklī iz- ni< In.it kā dzelmē iemestu gredzenu. Un vēl neticas, ka viņu, kristīgu un krustam padevīgu zemgali, liks otrs kristīgais, kam tieši par kristīgajiem jārūpējas, cepināt uz uguns… Vienkārši grib pabiedēt, redzēt, kas notiks.

—    Man ,.. nav…

—         - Tad tagad, Skadaini, klausies vēl uzmanīgāk! — Ceids labsajūtā nokrekšķinājās, jo nupat sekos galvenais, i/šķirošais tvēriens, kad otrs tiks iespīlēts kā maiglēs. — Ko tu mīli visvairāk? Sudrabu, kas tomēr ar laiku apsūbē, vai savu daiļo meitu? — Un jātnieka redzokļi pievērsās Valdzei.

d, skaistule kas skaistule — komturs mieloja skatienu Valdzes acīs, gleznajā lūpu liekumā, vaigos, kuros smaids noteikti ieriesa kārdinošas bedrītes. Skadainis notvēra bruņinieka kārīgos skatienus, un pēkšņi viņam viss ziemas aukstums iegūlās kaulos un sastindzināja katru kustību, pat elpu aizrāva… Uguni viņš izciestu, tikai ne to, tikai ne to …

—   Runā taču! — atbildi nesagaidījis, komturs pamudināja. — Kas tev dārgāks — meita vai sudrabs?

—   Meitu neaizskar! … Pūdams tad tu nesapūsi! — Sie draudi izskanēja kā briesmīgs lāsts, bet paklusi, šķita, tie izlido no mutes bez trokšņa kā sikspārnis tumsā. Tulks tomēr bija sadzirdējis.

Gerds labsajūtā ildzinājās, beidzot tomēr piekļūts visvārīgākajai sāpei, un patiesi tas Līpiķis zinājis un nemeloti izstāstījis viņam, komturam, visu, pat par tēva aklo mīlestību …

Izšņaucis no aukstuma appuņķojušos degunu, Gerds sacīja:

—   Redzi, tagad tev radusies vislabākā izdevība pierādīt savu tēva mīlestību. Rādi, kur tavs noslēptais sud-

rabs! Zeltam tāpat tur maķenīt jābūt. Un dieva žēl- slrdība pasargās tavu dailuli!…

Skadainis sevī bija jau izšķīries — ja jāzaudē Valdze vai sudrabs, tad zaudēt var tikai sudrabu. Meita jāglābj! Un, būdams tālredzīgs un piesardzīgs, viņš jau no sākta gala glabāja galveno guvumu sadalītu divās daļās — vienu seklāk noraktu istabā zem akmens pie pavarda, otru — dziļi laidarā zem mēsliem un vēl zem nosprāgušas aitas, tā ka, pat rakumu atrodot, racēji atdurtos pret smirdošā dzīvnieka paliekām un tādējādi spriestu, ka te nekas cits norakts nav, tik vien smirdīga maita…

Skadainis nolēma atdot istabā glabāto. Lai ņem! Tikai šoreiz iztikt sveikā! Nākamajā reizē viņš rīkosies gudrāk un piesardzīgāk, lētticīgi neliks saviem vīriem bez Ieročiem nākt un pulcēties sētā. Bet dzīvot varēs arī ar atlikušo lielāko pusi. Ja ne šeit, tad pārceļoties dziļāk

zemes iekšienē, tālāk no Jelgavas, un pabēguļojot, kad sirotāju pārspēks neuzveicams, vai ceļot pretī ieroci, ja cerība cīņā uzvarēt. Šoreiz viņš pārāk pieņēmīgi noticējis kā īsts glupis, nav tūliņ noģiedis briesmu lielumu, un tāpēc vairs ne zobenā paglābe, bet tikai atpirkumā. Gan Rīgā pasūdzoties, ka kristīgs zemgalis tik nekrietni aplaupīts, varēs varbūt šo to vēl atgūt. Tikai jāizglābj Valdze! Viņa visdārgākais lolojums!

— Ejam! Parādīšu! — Skadainis devās uz istabu. Viņam sekoja četri karakalpi.

Putniņš rokā gan! Lidoja, lidoja, kamēr — caps! Vēl nupat Gerdu grauza mazs šaubu gruzis. Jo ko no tāda pagāna, kauču arī kristīta, var zināt, ņem un liedzīgi iespītējas, un, dedzini kauču abas kājpēdas un nodur bērnus acu priekšā, viņš tomēr savā sikstulīgā nedabā neteiks ne vārda par slēpumu. Vai mazums dzirdēts par tādu aplamu ietiepību… Skadainis, izrādās, nav no tik tiepīgiem, un komturs Gerds no Skanēs varēs pārnest priecinošu guvumu. Jā, jā, tūliņ redzēsim, cik šis vecis noslēpis! Tad — hoplā! — pilnos lēkšos uz Tērveti, lai drīzāk tiktu zem siltās lāčādas. Kauču dienas vidus, sals lien aiz krekla, kniebj un kniebj kā nelūgtenis. Tagad atliek vēl tikai iecerētā atvade, bet tā neprasīs lielas pūles, to visu sasildoties vīri izdarīs ātri un vienkārši, jo' vērtīgais būs zirga mugurā — smadzīgais, zemes mik- luma apsūbinātais sudrabs, pret kuru varēs iemīt, ko vien Gerda un Helgas sirds vēlēsies — jaunu māju dzimtajā pusē, bagātīgu preču sētu, dārgus audumus, naskus kalpus … Bagātība dzemdina jaunu bagātību! Kur viņš dzirdējis šo teicienu?… Ko, Gerd, — cik bagāts tu vēlētos kļūt? Varbūt tik, lai sāktu mēroties ar kādu no šāszemes varenajiem? Un kāpēc gan ne? Kāpēc viņš būtu sliktāks par kādu tur… kauču pašu mestru un virsbīskapu ieskaitot? Jānoalgo tikai prāvāks algotņu pulks — un, kam spēks, tam taisnība! Lai nu lco, bet par to gan Gerds pārliecinājies vienmēr un visur. Pie pilnas bļodas arī draugu netrūkst! Un, jo bļoda lielāka, jo vairāk ap to iztapīgu ēdāju … Dzīvē nevajag lieki ņerkāties!

Atgriezās apslēptās mantas ņēmēji, skaļi un uzbudināti ielencot Skadaini, kas tumša auduma pusmaišeli bija pārmetis pār plecu un soļoja drūms un samācies, aiz nesamā smaguma gluži kņubus.

Uz sniegā paklātās villaines sabira sudraba košiba, un viens no karakalpiem to pakliedēja ar roku, lai labāk pārskatāma. Gerds ilgi un gluži vai domīgi raudzījās dažādā garumā sacirstajos pelēkblāvajos stienīšos, šķita, viņš izvērtē, vai Skadaiņa atnestā bagātība atsver dai- luli meitu un vai tomēr tik ilgā un rausīgā mūžā nav sakrāts vairāk un krājīgais blēdis pamanījies ierīkot otru vai pat vairākas slēptuves.

Šis klusums Skadainim kļuva visblēdīgākais, jo Gerds nebūtu Gerds, ja nepamēģinātu radušos izdevību izmantot līdz galam. Atskanēja skaļš un briesmīgs uzbrēciens:

—   Virvēs veco! Virvēs nešķīsto augļotāju!

Nākamajā mirklī četri karakalpi apmeta Skadainim

cilpu ap kaklu un lejpus pleciem, pēc piesēja pie katras rokas divas virves, un četri vīri — katrs pie savas — saturēja lielsaimes vecāko kā satracinātu, bīstamu dzīvnieku, kuram vairs ne soli spert, pat nokrist sniegā neiespējami, jo tas atsaitēts no visām četrām debespusēm. Gūsteknis saprata, ka nu pieprasīs uzrādīt pārējo noslēpto krāju — tirdītājs ir pietiekami gudrs, lai pa- censtos izspiest visu, bet uz paglābumu vairs nekādi necerēt. Nē! Skadainis iecirtās. Zem nosprāgušās aitas parakto viņš nekad neuzrādīs, nekad un nevienam svešam, vienalga, lai dzīvam dīrā ādu nost un lai acu priekšā nogalina Valdzi. Jo dzīvot nabagam nozīmē nedzīvot šajā pasaulē, bet gan nīkuļot, un, ja tēvutēvu ticējumiem taisnība, tad tik, cik tev šeit piederējis, tik tev būs viņsaulē. Ļauties še izputināties un pēc tam nokļūt plikam veļos? Arī tur nīkt un badināties? Un ne tikai viņam, bet arī Valdzei…

Kauču Skadainis bija kristījies un apsolījis ticēt tikai kristīgo dievam, kurš cilvēkus kādā tur sodadienā sadalīšot uz debesīm un elli, tāpēc godīgs nabagais varot tikt pat tuvāk dievam nekā negodis bagātnieks, — iekšēji zemgalis tomēr palika pārliecībā, ka blēņas vien ir šo priesteru iegalvojumi. Ne velti šejienieši mūžsenis ticējuši veļu valstij; vai nu paaudžu paaudzēs ļaudis būtu bijuši tik glupīgi, ja sekojuši prātos un darbos tam, kā nav?

—    Skadaini! Tu esi zadzīgs melis un -krāpnieks! Ja manis ne, dieva bīsties! — Gerds ierēcās līdz aizsmakumam. — Tu apgalvosi — tas viss tavs sudrabs?! Neiedomājami! Tik vien tu garajā mūžā saaugļojies? Kur pārējais? Ātrāk nes šurp pārējo!

Tagad nekāda padevība nevar glābt, tagad vairs nekas nevar glābt, tāpēc atbildē Skadainis pēkšņi rāvās uz priekšu un, pirms turētāji paguva attapt, izspārdīja ar kāju uz villaines sabērtā sudraba kaudzīti, aizlidinot dažu labu ārtaugu tālu jo tālu sniegā, tā ka būs ķēpalīgi jāpapūlas, izkaisīto salasot.

—    Ak tāds tu man! Bezgodis! — Komturam dusmās acu āboli kļuva sarkani. — Ellē piķa katlā tu vārīsies, bet tevis paša meita pateicībā piemetīs sausu malku apakšā! Drellībā meitieti ņemt!

Protams, arī bez Skadaiņa spēriena viņš būtu rīkojies tāpat, bet sudraba pakliedējums niknumu uzkurināja versmīgāk un paātrināja notikuma gaitu — nav ko pārāk ilgi prašņāties un šeit kavēties, jo sava daļa tomēr jau dabūta, bet, lieki kavējoties, var vēl uzjāt nevēlami aculiecinieki.

Pamājis ar roku diviem karakalpiem uz Valdzes pusi, viņš pats piejāja tuvāk vecajam, kurš, naidā un izmisumā vai nosmakdams, bija spiests bezspēcīgi noskatīties, kā viņa Valdzītei sasaista rokas, paceļ to un uzsēdina zirgā priekšā karakalpam, kas ar guvumu tūliņ grieza uz vārtu pusi.

—    Nogalinies! Nogalinies! Es tevi gaidīšu viņsaulē! Nedzīvo neļaudīs!

Tie bija tēva atvadu vārdi.

Pavadījis ar pēdējo skatienu un vairāk neko zaudēt nevarēdams, viņš rāvās uz komtura pusi, bet velti — četri spēcīgi vīri cieši saturēja, un nelaimīgais vienīgi varēja kliegt:

—    Nolādētais kristīgo dievs! Nolādētie krusta kalpi! Nolādēti! Nolādēti! Nolādēti!

Skadainis kliedza un kliedza, lādēja un lamāja kristīgos, kā vien prata un iedomāja, vispēdējiem vārdiem, bet Gerds it kā nedzirdēja lāstus, lai gan algotnis šo to viņam patulkoja. Komturs nesteidzīgi izrīkoja karakalpus, kuri sargāja sievietes un bērnus, un lika šo gūstekņu baru dzīt pa pēdām zirgam, kurš aiznesa Valdzi, un nelaimīgos stumšus un raušus dzina ārā pa vārtiem un aizgrieza uz Jelgavas pusi, jo Gerds bija nolēmis tos nogādāt Rīgā ķīlniekos, lai pavasarī, kad iebrauks talzemju tirgoņi, pārdotu skaistākās jaunavas svešumā — pēdējā laikā jo krietni maksāja par jaunām sievietēm… Oho! Par Skadaiņa skaistuli vien varēs ieņemt divu vai pat triju zirgu cenu!…

Kurpret ar vīriešiem nav ko lieki ņerkāties, tie, pasprukuši brīvībā, zobenus vairs tik lētprāt neizlaidīs no rokām, paklausot prātu pakūkojušam vecim, un tāpēc virtenē sasaistītos un pretoties nespējīgos komturs pavēlēja nobeigt turpat pagalmā ,.. Nodūra viņus ar šķēpiem un pāri mīdījās tiem, kas vēl mēģināja vairīties, līdz viņi visi gulēja asiņainajā sniegā rimti un nekustīgi …

Piejājis pusneatmaņā lāstus kliedzošajam Skadainim, Tērvetes komturs Gerds no Skanēs mazliet pieliecās un, izvalbīto acu plakstiņiem raustoties, nogārdza:

—    Es tevi, Belcebula apsēsto, atstātu dzīvu, ja vien dievs man piedotu tādu apgrēcību. Bet viņš man to nepiedos! Prom, atkritēj, uz elli! Tur tava noliktā vieta!

Pats dievam neticēdams, viņš dieva vārdus allaž tomēr lietoja tāpat kā savu zobenu, kura smaili ietrieca zemgaļa sirdī, tā zemgaļa sirdī, kurš, turīgākas dzīves alkdams, sensen bija nokristījies pats un vēlējis kristīt visus savējos, tādis cerēdams gūt lielāku labvēlību un aizsardzību… Cerība rūgti pievīla, un vecais vīrs asiņodams nogūla izmīņātajā sniegā, un no viņa uz četrām pusēm turpat sagūla ļenganās, atslābušās virves … Skadaini nekad nevienam nevajadzēs vairs saturēt… Viņa ticība izrādījusies vienkārši lētticība, un pat nožēlot savus maldus viņš vairs nevarēja …

—    Ņemt, kas ņemams! Nodedzināt! Tā pārmācīšu katru, kas iedrošināsies zaimot dievu un atkrist no vienīgās patiesās — Kristus asinīm apliecinātās kristīgās ticības! — komturs vēl noklaigāja — vairāk ne sevis iedrošināšanai, bet citu dzirdēšanai; ja tomēr Rīgā kaut ko uzzinātu, tad aizbildinājums skanētu kā vienmēr — pārmācīju atkritēju, dieva zaimotāju …

Izjājis pa vārtiem, viņš paļāva aiz sevis savam laupītāju baram pilnu vaļu, un tie lieki negauso jās — nepaguva lēnos soļos komturs nojāt ne govs māvienu, kad aizmugurē aiz meža stūra uzvijās vispirms patumšu dūmu grīsts, drīz vien vēršoties gaišākā un aizvien augstāk kāpjot i, i Uguns vara darīja savu ātri un nadzīgi , $

Pie laidara pa lūku izmestajos liekajos mēslos, kuriem vienā galā pusjukus piemesti pakaiši, jo šodien lopiņi atkal būtu gulējuši tīrākā — pakaisītā guļvietā, — šajā neviena neievērotajā kaudzē pievakarē kaut kas sakustējās kā pavasarī, kad no šīs pašas kaudzes kūņojās ārā lielas, gludeni spīdīgas vaboles, kuras gailis allaž pakampa pirmais, apdauzīja ar knābi un tikai tad, gādīgi paklukstinot, paaicināja vistas pamieloties. Kaudzē kaut kas sakustējās, kūņojās un kūņojās, līdz vispirms izspraucās appinkājusies, gružiem aplipuši galva, kurā drudžaini spīdēja lielu, pārbiedētu acu pāris. Skadaiņa jaunākā dēla jaunākais dēls Māris, kam tādu vārdu deva vectēvs, gribēdams kaut kā pagodināt un iztapt rīdzinieku allaž daudzinātajai Marijai vai, kā vietējie sauca, Mārai, — lūk, Māris vēl tumsiņā bija aizjozis paskatīties, vai aitai nav atskrējuši jēriņi, un pirmais bija pamanījis jātnieku pulka tuvošanos, pamanījis gan, bet par vēlu, lai pagūtu pāri sētsvidum aizskriet līdz istabai, un tāpēc apķērīgais mazgadēns, drošs paliek drošs, bija žiglīgi iemeties silti kūpošajā kaudzē, iekār- poties jo padziļi un pakaišus saraušot pāri. Tā Māris noredzēja un dzirdēja sētsvidū notiekošo: vectēva briesmīgos lāstus, sieviešu un bērnu aizdzīšanu un vīriešu nogalināšanu, kā arī vectēva — vecā Skadaiņa nāvi. Līdz ieslēpulim nepiekļuva liesmojošo ēku svelme …

Nogaidījis vēl un droši pārliecinājies sevi vienu esam, zēns izlīda no slēptuves un, piesardzīgi apkārt lūkodamies, pameta aiz sevis postažu.

Viena dzīvība tomēr bija brīnumaini izglābusies…

IV

Mazliet saspiestāk bija, toties nevarēja sūdzēties par siltuma trūkumu, ar elpu vien istaba piesila remdena, un, ja nu vēl palīgos nāca akmens krāsns, tad zem lāčādas paseguma kļuva jau par sautīgu. Tuvojoties iecerētajai karagaitai, zemes mestrs Ernests no Racburgas bija atsūtījis Tērvetei pilnu konventu — piecpadsmit bruņiniekus, un, tā kā viņi vieni bez pavadonības nekur nejāja un vieni arī dzīvot nedzīvoja, tiem līdzi atvilkās pelēči, puspelēči, algotņi, kalpi, vienvārd, vesela varza, kura Tērvetes pilī iepletās aizvien plašāk un plašāk, gluži kā nemanot izspiežot mājiniekus, un vienīgais pa- glābums tiem bija plakumā uzceltais baļķēnu aizžogs, kuru Namejs bija licis uzsliet starp savu un dzelzinieku apdzīvoto pils dalu. Tērvetē iemitināto krustnešu skaits tika palielināts ar tālredzīgu piesardzību, lai zemgaļi savlaik justu, ka nepaklausība var beigties aplam bēdīgi un, tikai biedrojoties kopus ar kristīgajiem, kara veiksme ies līdzās un guvums būs jo dāsns, bet paša labums pasargāts.

Tērvetes pils komturam Gerdām no Skanēs, konventa pavēlniekam un rīkotājam, visas Zemgales uzraudzītājam, tik daudzu ordeņbrāļu klātbūtne traucēja maķenīt vairāk nekā senākus — gan istabā saspiestāk, gan lejā, dzirnavās, pie pusmāsas Helgas tik bieži vairs neslimot, lai lieki neizraisītu pārējo brāļu skaudību, kuri tāpat var sadomāt sirgt, gan arī sudraba, zelta vai cita vērtē bija daudz piesardzīgāk slēpjama, jo vienam otram brālim ievingrināta aplam redzīga acs saskatīt otra brāļa vismazāko aizdomīgo tūpstīšanos. Taču Gerds bija iemanījies vērtību aizgādē lejup un tāpat ari viņa visdrošākais piepalīgs — Līpiķis. Pa abiem viņi slēpšanu izdarīja tik pieprotīgi un neuzkrītoši, ka pat dievs un viņa daudzcietušais dēls Kristus ne reizes neko nepamanīja, jo tik daudz gan Līpiķis pa āiem gadiem bija apjautis, ka dievam kļūst zināms vienīgi tas, ko uzzinājis pats priesteris Gevehards. Ja svētulis nezina, tad nezina arī dievs, un pat putniņš pakaļ nedziedāja, kādus dārgumus Helga saņēma glabāšanā. Protams, paltrakainis vienmēr alka visu uzzināt kā izslāpušais ūdeni, uzbāzās dažkārt Līpiķim kā apkašķojies suns, kas aiz savas niezes nezina, kur dēties, taču arī te Līpiķis pamanījās rast izeju — viņš ziņoja par Gerdu visnevainīgākos sīkumus: kā komturs trakoti šķaudījis, kā bolījis acis vai vienkārši nez kāpēc smējies, kā vakar gavēnī ēdis līdaku un šodien zirņus, ko no trokšņa un smakas vien jau varot pasacīt… Par citiem tērvetniekiem Līpiķis gan neklusēja, it īpaši sīki un centīgi apstāstīja, ja notikumu redzēja vai dzirdēja vairāki, lai tādējādi viņu nepieķertu noklusēšanā, un šādās reizēs viņš visu izstāstīja bez kautrēšanās un bailēm arī tāpēc, ka aizdomas nekritīs uz viņu kā vienīgo pameldētāju: bariņā bijām, bariņā runājām, uzmini nu bariņa mēlnesi.

Līpiķim drīz vajadzēja atgriezties no gājuma uz dzirnavām, lai dotu Gerdām zīmi, ka vakar Skadainim atņemtais laimīgi nogādāts slēptuvē; Ordeņa naudaslādē šoreiz atkal nokļuva mazākā puse, lai būtu ar ko mestram atskaitīties, bet otra puse pārliek kārdinoši neatlaidās no komtura, un viņš pamanījās nobāzt to zem lāčādas. Šorīt viņa izmanīgais virtuves kalps savu darāmo pieprata bez liekas sacīšanas, no acīm vien nolasīja, kas jādara, un iznesa lāčādu ārā izgružot un izvēdināt un kopā ar to — slēpjamo sudraba daļu.

Pēc rīta lūgšanas, uzaicinājis brāļus dalīties pārdomās par vakardien paveikto un dzirdēto un noklausījies, ka nekas ievērības cienīgs nevienam nav atgadījies, Gerds smagi nopūtās un sacīja:

—    Ai, brāļi! Cik smagai pārmācībai man bija vakar jāceļ roka! Es taču beidzot notvēru to nelieti, kas nogalināja prāvesta Johana no Fehtas sūtīto sludinātāju zemgaļu zemē. Atceraties, nelaimīgais bija izgājis viens no Jelgavas pils, paļaudamies uz dievu, un tā arī pazuda … Kā upē iekritis… Tomēr atradu viņa sudraba krustu, un — kam krusts, tam jāatbild! Pagāns gan liedzās kā aklais gaismas, taču pierādījums bija kā no paša dieva — krusts. Bez tam šis slepkavnieks nodarbojās ar nekrietnu augļošanu… Labi gan, ka paņēmu līdzi pavairāk vīru, citādi jūs mani šodien šeit neredzētu sēžam — gāzās mums ar savējiem virsū kā izsalcis vilks uz aventiņiem… Zobs pret zobu! Dots pret dotu! Bez stingrības Zemgalē nevar! Nolīdzināju nešķīstības perēkli līdz ar zemi, lai ļaunums izkalst kā izrauta nezāle. Par biedinājumu arī citiem! Ja jūs, mīļie brāļi, piekristu, es laistu apkārtziņu, cik bargi sodīts tāds, kas pacēlis slepkavas roku pret svētu dieva kalpu un pats nodevies ar augļošanu Belcebula kalpibā …

—    Kā gan nepiekrist! Bardzība un tikai bardzība var savaldīt velna plosīšanos šajā pagānu zemē! — iesaucās tuvāk sēdošais krustnesis pilns dedzīga sašutuma.

Atbalsts bija vienbalsīgs, jo jau izsenis zemgaļi bija kā dadzis acīs — tik tuvu kristīgajai Rīgai, bet pielūdz un godina dieva vietā kokus, pļavas, akmeņus un sazin vēl kādus mošķus… Sen, sen jau vajadzējis ar lielāku bardzību pieiet šim apvidum …

Gerds zvilnēja pusguļus. Tāpat savās lažavās, ērti at- laidušies, gulšņāja pārējie krustneši. Kad visi bija izteikuši savu sašutumu par šejieniešu elkdievlbu un nekrietnību, saruna kā allaž novirzījās uz to, cik tomēr lielu netaisnību dievs pieļauj, ja viņi, kristīgā darba galvenie darītāji, kuri nežēlo ne savu veselību, ne dzīvību, — ja viņi nesaņem to, ko ar savām rokām un asinīm grūtās cīņās ieguvuši, un nevar atjauties dzīvot kauču maķenīt brīvāk un patstāvīgāk, ne tik uzraudzīti un pieskatīti. Pat naktīs jāguļ vienkopus, pie sveces gaismas, pus- ģērbā, ar zobenu blakus. Dažs labs pagānu labietis, saņēmis mestra vēlību, dzīvo savā pilī septiņas reizes labāk nekā viņi, uzticamie šķīstās jaunavas Marijas bruņinieki, un tāpēc aizvien stingrāk jāizvirza savas prasības mestram, lai viņš savkārt to visu darītu zināmu virs- mestram.

—    Teiksim, mūsu godājamais brālis Bruno no Tīrin- gas, — sacīja viens no bruņiniekiem, — viņam varbūt nav iemesla būt neapmierinātam, jo dievs viņam devis apaļuma pietiekami. Bet, līdzko es paskatos uz godājamo brāli Hartmundu no Hārenas, tā man gribas iesaukties — ēst! Dodiet taču viņam ēst!

—    Jā, dodiet katru dienu cūkgaļu! — otrs atbalstīja pirmā domu. — Ko? Hartmund! Tu ēstu katru dienu cūkgaju?

—    Viņš vēl prasa!

Sirdi pacilājošās pārrunas aprāvās, jo ienāca kalps un paziņoja komturam, ka Namejs prasa steidzīgu tikšanos.

Steidzīgu tikšanos ar viņu, komturu? Gerds pieslējās sēdus, iztrūcināti un jautājoši pārlaida skatienu pārējiem — sak, kā jūs, brāļi, lemtu? Sevī viņš nobažījās, vai virsaitis tomēr nav ko uzzinājis par vakardienu, prasīs pierādījumus Skadaiņa apvainošanā par sludinātāja slepkavību. Ha, Skadainim vairs nav neviena liecinieka, toties Gerdām Ordeņa naudaslādē jau sen viens krusts glabājas, kuru uzdos kā sludinātājam piederīgu, un tāpat būs algotņu liecības — tie par samaksu melos, acis nepamirkšķinājuši.

Taču, drošs paliek drošs, brāļu rosmīgāka līdzdalība nekad šādos gadījumos nav kaitējusi, un Gerds apvaicājās:

—    Kā jūs lemsit, tā rīkošos. Bez jūsu gudrā lēmuma negribu neko uzsākt.

Kā mestram jārēķinās ar viņa padomes ieteikumiem, tā Tērvetes komturam rīcību varēja virzīt konvents, kas bija jāsasauc katru svētdienu. Šajā ziņā dažs sprieda — lai slavēts dievs, ka Ordeņa stingrie statūti, kuri bija jāzina no galvas brāļiem, bet kurus nekādi nedrīkstēja zināt nebrāļi, — ka statūti paredzēja tiesību vienkāršam brālim lemt kā līdzīgam kopā ar saviem pavēlniekiem, kauču Gerds, par mestru un virsmestru nemaz nerunājot, skaidri zināja — lai Tērvetes konvents lemj, ko grib un kā grib, jo lēmumi ir lēmumi, bet izdarīšana — gluži kas cits, un darītājs Tērvetē ir viņš. Taču šoreiz komturs tiešām nevarēja izšķirties — pieņemt Nameju vai ne. Pieņemt tā kā vajadzētu, ja pats virsaitis prasījies, lai gan šobrīd Gerda prātu nodarbināja Līpiķa atgriešanās: gribējās ātrāk saņemt apstiprinājumu veiksmīgam slēpumam. Taču aplam nerēķināties ar vietējo virsaiti arī nebūtu īsti prātīgi, it īpaši tagad, kad iecerēta liela, kopīga karagaita un raisīsies daža laba neskaidrība, kuru va jadzēs tuvāk un kopīgi apspriest.

Pirmais sakustējās paresnais un vienādvien jautrais Bruno no Tīringas.

—    Mans visnopietnākais padoms un visdziļākā pārliecība — pieņemt! Kā esmu novērojis, no mutes kustināšanas allaž atlec lielāks labums nekā no zobena cilāšanas. Kas man netic, lai paskatās uz priesteri Gevehardu, ha-ha-ha . ..

—    Brāļa Bruno vārdos vēl vairāk nekā taisnība. Es balsoju par mutes kustināšanu, — sacīja tas, kas sūrojās par nepietiekamu ēdināšanu.

—    Lai nāk šurp! — piekrita garais Hartmunds no Hārenas. — Ja nebūs cita labuma, es vismaz pamērīšos ar viņu garumā, ha-ha-ha …

Visiem bija labs garastāvoklis, tāpēc viņi izsacījās mazliet jautrāk, tomēr vienprātība bija neapšaubāma, un Gerds nekavējās to attiecīgi novērtēt, uzsvērti svinīgi sacīdams:

—    Brāļi! Mani uzticamie cīņas brāļi! Tāda domu sakrišana mani saviļņoja līdz sirds dziļumiem. Kur tik liela vienprātība, tur — uzvara! Un, ja kādā no mums šad tad varbūt ir iekritis kāds sīciņš šaubu gruzis, tad tagad kopīgais izlēmums visu pārveicis un mums atliek tikai rīkoties.

Iesaucis kalpu, komturs pavēlēja:

—    Lai Namejs nāk! Tikai bez ieročiem!

Piecēlies no lažavas, viņš sakārtojās un ierosināja pārējos:

—    Mīļie uzticamie! Noliksim arī mēs savus zobenus nostāk! Jo, kā dievs debesīs, man roka pārāk neatturami, gluži neizciešami brīžiem velk uz asmens pusi, kad ieraugu šo iecirtīgo lepnības pūsli Nameju. Noliksim tāpēc ieročus tālāk, jo diemžēl šoreizis viņš paredzētajā karagaitā būs mūsu sabiedrotais. Mūsu uzticamais sabiedrotais …

—    Uzticams kā diena naktij un nakts dienai, — Bruno pasmīkņoja.

—    Ar pagānu uzticamību ir tāpat kā ar pātagu sunim — jo tu šim vairāk uzlaid pa vilnu, jo šis tev mīlīgāk asti luncina, — sprieda viens no brāļiem bruņiniekiem, cītīgi noņemdamies ar savām biksēm, kas nekādi negribēja turēties pietiekami augstu, lai vēders nebūtu pliks.

—    Jauki vārdi! Tāda valoda man saldāka par medu! — Gerds izlocīja patirpušās kājas un ieņēma valdonīgu, uzpūtības pilnu stāju.

Nameju pavadīja labietis Narbuts un karadraudzes vecākais Gunvaldis.

Virsaitim vajadzēja vai pārkāpt pašam sevi, lai ienāktu šajā istabā un sāktu runāt. Viņš visus šos gadus iespējami izvairījās no katras satikšanās un sarunām ar Tērvetē iemitušajiem citļaudīm, vienīgi ārkārtas reizēs, kad izraisījās kāds nopietnāks ķīviņš vai pāridarījums savējiem, viņš īsi un aprauti izteica savu neapmierinātību vai izlēmumu, visu turpmāko izkārtojumu allaž uzticot Narbutam vai Gunvaldim. Protams, ari Gun- valdim šie pienākumi bija visnepatīkamākie, viņš priecīgāku prātu cīnītos zobenu rokā ar nospiedošu naidnieka skaitlisku pārākumu, kad viens paliek pret diviem, trim un pat pieciem, nekā runātos ar kādu no šiem uzpūtībā vai smirdošajiem dzelziniekiem. Un tomēr bija jārunā un bija jāsatiekas, un arī šoreiz pienākusi tā reize, lai gan Gunvaldis vairāk nosvērās žemaiša Satkuna pusē, juzdams, ka beidzot taču pienākusi diena uzmākteņus pārmācīt un ar kaunu padzīt, nogalinot katru, kas nepagūst aizbēgt, tādējādi iedzenot bailes citiem te pletīgi apmesties uz tērvetnieku kakla. Namejs joprojām cieši nepiekrita un nebija nekādi pierunājams uz tādu rīcību — ne tikai ziedokļu nelabvēlības brīdināts; Virsaitis vēl vienmēr izlēma turēties pie Rīgā noslēgtā līguma, jo viņā, pieredzes mācītā, neradās īsta pārliecība, ka atklāts uzbrukums dos zemei lielāku labumu nekā ievilcināts pamiers; spēki, spēki un vēlreiz spēki jāuzkrāj vispirms pašiem, audzinot jaunu- ļus un kaļot ieročus, un jo cītīgi jāmeklē uzticami sabiedrotie, papriekš jau žemaišos, kuriem līdzseko aug- staiši, un tāpat starp Krievuzemes kņaziem — Treidenim tik atsaucīgi no pliskaviešiem tika atsūtīts cirtīgs vīru pulks pie Daugavpils lenkšanas, tāpat kuršos vēl rodami izdevības gaidītāji, arī tālaviešos joprojām dažs labs nemierojas … Un zemgaļiem būtu jāaiziet palīgos vārmiešiem, natangiešiem, visiem tiem, kuri vistuvāk šim neiedomājami uzmācīgajam odžu midzenim, no kurienes lien un lien šurpu krusta nesēji — nogalini kauču simtu, otrs pēc kāda laika atkal būs klāt kā tumša lietus tūce, nākdama pret vēju. Taču mūžīgi tā nebūs un tā nedrīkst būt, un uzvaras noģidums palīdzēja Namejam pārvarēt liedzīgo nepatiku tuvoties un runāt ar kristīgajiem, kas sakārojuši kļūt par zemgaļu zemes izlēmējiem, un šās uzvaru sološās rītdienas vārdā viņš arī šoreiz pārkāpa sen nestaigāto slieksni.

Ienākot un sastopoties aci pret aci ar sēdošajiem bruņiniekiem, Namejā atkal no jauna uzvirdīja smacējošā pakļautības sajūta — pat šeit, paši savā pilī, viņi bija trīs pret piecpadsmit. Viens pret pieci! Vienmēr, kad izšķiras kaut kas svarīgs, šejieniešu atrodas mazākumā. Kāpēc tas tā? Kāpēc svešuriene spēj šurp spietot šo klīs- toņu barus? Kāpēc tā auglīgāka?

Namejs sarunu uzsāka bez liekulīgas apsveicināšanās un laipnošanās:

— Komturs nevar žēloties, ka zemgaļi neizpildītu un nedotu solīto, Rīgā slēgtā miera prasīto.

Tulkoja tas pats Gerda algotnis, kas vakar bija pie Skadaiņa rosījies. Gunvaldis vērīgi sekoja viņa tulkojumam.

Saruna aizsākās un turpinājās, ienācējiem un Gerdām stāvot kājās. Komturs tādējādi gribēja brāļiem parādīt, ka viņš, kā reiz solījis, ar zemgaļiem nekad nesēdēs pie viena galda. Taču šoreiz bija vēl nozīmīgāks iemesls sarunu pasteidzināt un ātrāk beigt — kuru katru brīdi jāatgriežas Līpiķim, tāpēc zemgaļi naskāk jādabū prom.

— Centīgāk, centīgāk varējāt, bet gan ar laiku iemācīsim … gan ar laiku, — Gerds no Skanēs atņurdēja, gaidīdams, kas atturīgi lepno virsaiti atdzinis pie viņa, jo ari komturs saprata, ka pat vispakalpīgākajai tērvet- nieku padevībai naids un tikai naids bija dzinuļos.

—    Zemgalē izziņota karagaita, nolikta pulcēšanās vieta un pulcēšanās laiks, — Namejs turpināja.

—    Pareizi! — Gerds kā iepriecināts pārtvēra. — Zemgaļiem beidzot parādīta dieva lielā žēlastība, un viņi varēs pārmācīt katru, kas ietiepīgi turas pie elkdievības, un tā pierādīt savu godīga kristieša sirdi, — komturs pie pagāniem it protīgi allaž izmantoja dieva vārdu, kauču pats vairs ne par kripatu neticēja tāda visreģa un Visvarena esamībai; tad jau dievs būtu kaut kādi sodījis viņu par sava visuzticamā kalpa — nelaiķa virsbīskapa Alberta no Zauerbēras izņirgājumu, jo virsbīskaps jau sen debesīs un dievs pie auss varēja uzklausīt kuslā sirmgalvja žēlošanos. Bet nekā — ko nāve paņem, no tā vairs ne miņas, nāve — tā Gerdām bija ieiešana necaurredzamā tumsā, tāpēc jādzīvo iespējami ilgāk šajā gaismas pasaulē un ne vien ilgāk, bet arī sev patīkamāk.

—    Nolikta pulcēšanās vieta un laiks, bet nav zināms karagaitas virziens. Zemgaļi grib dzirdēt, pret ko būs jādodas sirugaitās.

—    To zina vienīgi dievs debesīs un ar viņa laipnu gādību godājamais mestrs Rīgā. — Komtura sejā ievilkās greizais smīniņš, viņš jau sāka apjaust, kāds vējš šos trīs zemgaļus atpūtis pie viņa.

—    Nekrietni gan, komtur, ka tavs dievs tevi, tik vis- uzticamu kalpu, atstājis pabērņos. Mestrs zina, zemgaļi zina, vienīgi tu palicis neziņā, kauču pulcēšanās ziņu tu devi, — Namejs, nopratis krustneša nekaunīgo izvairlbu, arī pasmiekloja.

—    Ak zemgaļi arī zina! — Gerds pietvīka par Nameja mājienu uz dieva nelabvēlību. — Tu neesi zemgalis? Tad ko nāc taujāties?

—   Ierados uzzināt skaidru atbildi, lai izsacītu tikpat skaidru pretatbildi.

—    Kādu pretatbildi?

—    Par zemgaļu karagaitu. Pret ko mums būs jāceļ zobeni?

Tieši šajā brīdī durvīs ērkulaino cekulu pabāza Līpiķis, kam komturs ļāva te nākt un iet, kad vien ievajagas. Pamanījis bargās sejas, it īpaši Gunvalža, no kura viņš joprojām aplam bijās, virtuves kalpiņš atspruka atpakaļ kā zebiekste, un Gerds palika neziņā: guvumu izdevies noslēpt vai notikusi kāda saķibelēšanās. Aiznik- nojies par šo neziņu, komturs pacēla balsi:

—    Pret ko, pret ko? Pret ko liks, pret to ies! Neiedomājami! Un ne jau pret tiem, ko dievs ņēmis savā gā" dibā un aizsardzībā. Pret pagāniem iesim, pret dieva zaimotājiem!

—    Pulcēšanās nolikta tuvāk Zemaitijai, tur rodami vairs tikai vieni, kas godā savus dievus un atteikušies no jūsējā. Tie ir žemaiši.

—    Pēdējais laiks būtu tiem sniegt palīdzīgu roku un izglābt ari viņus no mūžīgās pazušanas. Citādi, naba-: dziņi, vārīsies elles piķa katlā un neviens neiekļūs de- besvalstībā. Vai tu, Namej, viņiem labu skaud?

—    Ja karagaita pret žemaišiem, komturam tad jāatbrīvo zemgaļi no tās. Šajā sirojumā mēs negribam piedalīties.

—    Gribam… negribam… Ne jūsu, bet dieva griba lemj! Un līgums! Līgums jāpilda!

—    Tāpēc jau ierados, lai mēs labprātis vienotos, ka sirojumā pret žemaišiem ies tikai tie zemgaļi, kas paši to vēlēsies, nevis piespiesti.

—    Nē! Tavai nekaunībai nav mēra! Neiedomājami! — Gerds iesaucās.

—    Varbūt mēs apsēstos un mierīgu prātu parunātos? — beidzot arī Narbuts nenocietās, kam tāda stāvēšana sāka apnikt.

Gerds no Skanēs paskatījās labietī, kā pirmo reizi viņu ieraugot, un nevarēja saprast, kas komturam vairāk nepatika: Narbuts pats vai tas, ko viņš nupat ierosināja.

—    Ko vēl negribēsi?! Rīvēsim ar pakaļām solus un lauzīsim līgumu?! Un ar manu tiešu līdzdalību! Brāļi! Mani godājami brāļi! — Gerds pievērsās pārējiem bruņiniekiem, kas vēroja un sarunu klausījās no istabas viņa gala, sēdēdami pie galda. — Jūs dzirdat, kādās velna uzkūdītās briesmeklībūs mani grib ievilināt? 1

Omulīgais Bruno no Tīringas izskatījās gauži norūpējies un, novēzinājis abas rokas pa gaisu, deva padomu:

—    Brāli komtur! Liec ataicināt priesteri Gevehardul Viņš ar savu sudraba krusta zīmi atvairīs velna nešķīs-" tības un pasargās tevi un mūs visus no ļauns un no apgrēcināšanās.

—    Mestrs man uzticējis Zemgalē pašam tikt galā ar velna darbiem un kārdinājumiem. Dāvātā uzticība man jāattaisno!

Namejs nesaprata, par ko krustneši spriež savā starpā, tāpēc jautājoši pavērās Gunvaldī. Uztvēris virsaiša skatienu, viņš paklusi paskaidroja:

—    Maļ atkal par savu dievu un velnu… mēs gribot viņus kaut kur ievilināt…

Arī Namejam tāda ildzināšanās un stāvēšana iesvila dusmas, un viņš kā pavēlēdams novaicāja:

<— Tad kā būs? Ko man sacīt saviem ļaudīm?

—    Ko tu gribi? — Gerds no Skanēs izlikās nesaprotam, tik tikko aizturot niknumu.

—    Skaidru atbildi! Lai karagaita būtu labprātīga!

—    Ko tu uzdrošinies! Visiem stingri paziņots: par neierašanos sodīs pie dzīvības. Kakla nāve!

—    Labi! Iesim kopīgā sirojumā, bet tikai Daugavas labajā krastā, — Namejs pēkšņi piekrita, bet ar šo vienu piebildi un nogaidoši vēroja, ko komturs tagad atbildēs — apstiprinās vai noliegs tāda siruceļa iespējamību.

—    Daugavas labajā krastā mums nav ko meklēt, — komturs norūca un tikai pēc tam aptvēra, ka ne vien nevajadzīgi atbildējis šim tiepoņam, bet daļēji izpaudis slepeno sirojuma virzienu, urt tas viņā iesvila jau tādu niknumu, ka sejā iesitās plankumi.

—    Jums nav ko meklēt labajā krastā, zemgaļiem — Zemaitijā. Vienosimies, komtur, ar labu, lai vēlāk nav tas jādara ar ļaunu, — Namejs, paskatījies Gerda acīs, pievērsās algotnim, kurš tulkoja.

Un tad notika neticamais, ko neviens iepriekš pat iedomāties nevarēja — ne pie galda sēdošie svētās jaunavas Marijās bruņinieki, ne Gunvaldis un Narbuts, kuri stāvēja kādu pussoli aiz Nameja, ne pats Namejs, jo citādi viņš būtu vismaz pieliecies vai pašāvis roku priekšā, bet tagad, izskanot tulka pēdējam vārdam, komtura Gerda no Skanēs sistā pļauka pa Nameja seju noplīkšķēja biedīgā skaļumā.

—    Se tev vienošanās! — Gerds kopā ar pliķi izbrēca un zibenīgi atlēca atmuguriski pie galda, lai izvairītos no Nameja prettvēriena un atrastos tuvāk savējiem.

Namejs pat nepakustējās. Tikai kad gar viņa plecu izklupa uz priekšu Gunvaldis, virsaitis paguva ar roku aizturēt savu karadraudzes vecāko, jo zvetiņš beigtos gauži nelāgi: viņi taču tikai trīs un kailām rokām, bet kājās pielēkušie krustneši meta acis uz kaktā saslietajiem šķēpiem un pie sienas piekarinātajiem zobeniem, kurus tie pakamptu pirmie.

Sava skaitliskā pārākuma iedrošināti, brāli nogaidīja, ko darīs zemgaļi. Uzbruks? Jo ļaunāk viņiem. Varbūt virsaiti nenogalinātu, lai neizraisītu vispārēju sacelšanos, bet striķos iesietu noteikti un līdz mestram aizragavotu, kurš tad izspriestu tālāko. Ha-ha!… Sper, Zemgales varenais, sper tikai vienu vienīgu soli savā pilī uz mūsu pusi…

Namejs gausi apgriezās un smagu gaitu devās prom. Ai, kādu savaldību vajadzēja, lai nemestos virsū tiem pie galda, lai nemestos skriešus ārā, nesauktu kara pavēles un pats netvertu zobenu! Pazemojums taču bija tik neiedomājami briesmīgs un vīra godu aizskarošs, ka tikai asinis un vienīgi asinis spēj tādu nomazgāt. Lūk, plakuma otrā pusē stāv viņa vīru pulciņš, pietiek uzsaukt tiem tikai vienu vārdu… Un karš sāktos! Sāktos karš…

Pēkšņais un tāpēc gluži aklais naids neguva tomēr virsaitī pārsvaru. Zobus sakodis, viņš pārvarēja sevī dusmu uzvirmojumu, neļaudams pārsteidzībai virzīt savu rīcību, jo katra neapdomība var kļūt neglābjami liktenīga viņa zemei un svešie ienācēji to vien gaida, lai rastu iemeslu nogalināt viņu un viņam uzticamos. Droši vien tie jau šobrīd ar skaļu rosmi gatavojas: komturs ar savējiem lien dzelzs bruņās, un bars pakalpiņu skrien izpildīt katru pavēli, jo Tērvetes pilnīgs pieveikums tiem dotu bagātu guvumu. Savaldīties! Tikai vēl šoreiz savaldīties! Tikai netvert ieroci! Nameja zobi iešņukstējās, it kā starp tiem smiltis iebirušas, viņš nosvīda gluži slapjš kā pārkurinātā pirtī uz lāvas, lai gan, soļojot pāri pilskalna kumbrim, sejā ietriecās saltais dienvidaustrenis.

Gunvaldis un Narbuts klusēdami sekoja. Viņi saprata, ko šobrīd virsaitis pārdzīvoja, tāpēc neiedrošinājās ne mierir,āt, ne vēl vairāk uzkveldināt aizvainojumu. Arī viņos virsaiša apdomīgā piesardzība bija radusi zināmu mājvietu, jo šobrīdis pagājībā tās dienas, kad virsaitis Viesturs un tādi viņa karadraudzes vīri kā dižo Nārvaitis nerēķinājās ne ar ko citu, vien ar savu gribu vai negribu — spēks un vēlreiz spēks bija toreiz zemgaļu pusē;

Vājākais palēnām, bet neizbēgami kļūst piesardzīgāks, tam jādzīvo uzmanīgi kā lūsim.

Uzmanīgi kā lūsim.

Uzmanībai pa pēdām seko viltība.

Jā, Satkunam tomēr taisnība. Gods pret godu, pret negodu — viltība. Jāprot likt lietā viltu pret tiem, kas to paši nopelnījuši. Vīrs vīram — lai kādi strīdi — nesitīs pļauku, tā nav godprāša rīcība, pat neļaudīm nesit, jo tas pazemo sitēju. Vīri cīnās ar zobeniem, bet plūkties mēdz tikai negantas sievas, krītot ļaužu apsmieklā.

Namejs ilgajās grūšu pārdomu naktīs bija piespiedis sevi apzināties, ka jādzīvo vēl uzmanīgāk, vēl piesar- dzīgāk jāsarga novada labums. Tāpēc šobrīd sacelties nedrīkst, sacelšanās būs priekšlaicīga. Lai kā alkstam stāt cīņā, patlaban to nedrīkst darīt, jo Ordeņa karaspēks jau sācis pulcēties, Rīga atkal pārpilna ar laupījumu alkstošiem algotņiem un citiem visādiem karagājējiem, tāpēc zemgaļu nepaklausība pirmā saņems pārmācību. Namejā aizvienis neradās un neradās pārliecība, ka viņa vadītais pulks noteikti uzvarēs, arī nesenais upuris Svēt- kalnā nesolīja gaišumu, un, ja pašam vadonim pietrūkst nešaubīgas paļāvības kaismes, tad viņš nedrīkst pakļaut savu zemi jaunām briesmām. Pazemojums viņam jāpārcieš vienam un tagad slepeni un lapsīgi jāgaida brīdis lēcienam Ordeņa skaustā — neatvairāmam un nāvējošam lēcienam, lai naidnieks pieveikts tūliņ sabruktu uz ne- piecelšanos.

Sadrūmušo virsaiti sagaidīja satraukts tērvetnieku bars. Namejs neizpratnē apstājās. Ko tas nozīmē? Kā viņi jau būtu uzzinājuši par sava virsaiša apvainošanu? Nē, notikusi kaut kāda cita ļaunība. Pamanījuši virsaiti, ļaudis steidza klāt un savā satraukumā nepamanīja virsaiša dusmās un kaunā piesarkušo seju, Gunvalža un Narbuta sadrūmumu.

—   Nelieši! Vilkači! Plēsoņas! •— skanēja uzbudināti saucieni.

Izstūmuši priekšā Dzinti, vīri mudināja:

—    Stāsti! Stāsti!

Dzintis stāstīja.

Šorīt varkaļa Pečūna dēls braucis ragavās pie Skadaiņa, kam esot krājumā labs varš, bet nepaguvis necik pabraukt, kad pamanījis izmisīgi skrienam Skadaiņa mazo Māri. Zēns pazinis tērvetnieku, kas ne pirmo reizi

Skadaiņos bijis, un tuntulējis klāt, gribēdams kaut ķo pastāstīt, bet nav varējis pārdabūt pāri lūpām neviena sakarīga vārda, rīstījies un raustījis valodu kā mēmulis, un vienīgi asaras birušas kā pupas no pākstīm, apģērbies arī gauži trūcīgi, kā tepat no istabas būtu sprucis sniegā pajautrējies. Ļaunu jauzdams, jaunais Pečūns ierāvis puišeli ragavās, apsedzis ar lāčādu un griezis zirgu atpakaļ. Darījis tāpēc, ka nopratis Skadaiņos postu un arī mazgadēns bijis aplam pārsalis, vispirms tam siltuma vajadzējis, cerējis arī, ka mājoklī zēns atgūsies un varēs notikušo izstāstīt… Veltīgi, puika raudājis vēl izmisīgāk un trīcējis kā lietuvēna apsēsts.,. Nameja karadraudzes vīrs Dzintis, kas bijis nokāpis lejup pie Pečūna pastabulēt, teicies, ka nevar tūžāties, tūliņus jāuzzina, kas tur puisēnam lēcies, un tāpēc, pat Gunvaldi nepabrīdinājis, kāpis zirgā un kopā ar Dari lēkšojuši turp, jo Skadaiņus arī Dzintis labi pazinis, reiz pat kājām aizgājis aizņemties miežus pavasara sējai.

Posts bijis pilnīgs. Tik vien atlikusi kā dzegulotā sēta apkārt un mēslu kaudze pastūrī, ja neskaita nodegušo, vēl mazliet kūpošo ēku nodegujus. Pagalma vidū gulējis nodurtais vecais Skadainis un viņmalā — nodurtie un salā sastindzinātie vīrieši. Neviena dzīva cilvēka, neviena kustoņa, tātad visi pārējie aizvesti. Dzintis pa pēdām aizjājis līdz eglainei, redzējis, ka gūstekņi aizdzīti uz Jelgavas krustnešu pils pusi. Tāpat nav bijis šaubu, ka Skadaiņos pabijuši tieši Tērvetes komtura vīri — pēdas bijušas no šāspuses un uz šopusi, un vakar pats komturs redzēts izjājam ar paprāvu savējo baru …

— Namej! Ej tūliņ pie tā krustainā nelūgteņa! — noklausījušies vēlreiz Dzinša stāstīto, vīri sastāja apkārt un skubināja. — Vai tiešām pienākuši laiki, kad va]a slepkavniekiem un nebrīve pārējiem?

Namejs, tādās reizēs būdams straujīgs un kaujā pārgalvīgs, — viņš, kas senākus, tādu nevēsti uzdzirdis, tik tiešām nerēķinātos ne - ar sevi, ne saviem nodomiem, mauktu kreiso roku vairoga tureklī un labajā tvertu savu ierasto zobenu, — tagad pārbaudīja sevi ar rāmu apval- dību. viņš juta galvā satrauktu asiņu pukstus, tomēr nelāva tiem aizmiglot skatienu… Tas, ka viņš spēj sevi tā savaldīt, ģidās viņam neatsverami lielāks ieguvums. Brīvības mērķa labad jāpakļauj viss pārējais un vispirms jāpakjauj pašam sevi, jo Zemgalei vajadzīgs ne tikai

sirojumā drosmīgs varonis, kādu viņš sevi ne reizi vien paradījis, bet vēl jo vairāk vadonis šajā nospiedošajā dzīves ikdienībā — vadonis, kurš prot paciest un gatavoties, prot pārliecināt citus paciesties un gatavoties un neatlaidīgi un visos sīkumos pārdomāti virza zemi pretī tai brīvības dienai, kurai jāataust un kura atausis. Tikai jāprot šo dienu sagaidīt, jo brīvību — un to Namejs skaidri apzinājās, — brīvību nevienam labprātis nedod, brīvība — jāizcīna.

—    Namej! Šoreiz to tā nevar atstāt!

—    Lai notiek kas notikdams, slepkavas jāpārmāca!

Sauciens skanēja aiz sauciena, cits par citu niknāks.

Namejs pacēla apklusinot plaukstu.

—    Vīri! Vai jūs gribat, lai eju atpakaļ pie tā, kas nupat man iesita pļauku?! Palūkojieties uz manu vaigu!…

Iestājās tik stindzīgs klusums, ka šķita, ap virsaiti sastājušies tērvetnieki pat elpot vairs neelpo.

V

Nāca pulks pēc pulka.

Namejs tuvāko karadraugu vidū sēdēja zirgā un drūmi vēroja vīru gaitu. Pirmie gāja dobelnieki, aiz viņiem spārnenieki, dobenieki, žagarieši, silenieki, raktenieki, kuru priekšgalā jāja sirmais Reikūzis, un gājienu noslēdza Nameja sievastēva novada Sidrabenes pulks un tērvetnieki. Tie bija kupli un drasīgi pulki, katrs ar savu karogu, jauneklīgu vīru un vīrišķīgu jaunekļu kā izlasīt nolasīti. Ar tiem varēja nešaubīgi doties pretī jebkuram naidniekam, tie izturēs dienām ilgu pārgājienu nogurumu un visnegantāko ziemas saltumu, pirmcīņas satraukums uzbudinās viņos vēl degsmīgāku kaujas sparu — atkāpšanos tādi atsakās pazīt. Vienīgi upmal- nieku karapulciņš, kas nāca vispēdējais, gauži sadēdis, un tas arī saprotams — reiz lielākais un bagātākais Zemgales apvidus izgaiņāts un noplicināts līdz pēdējam, bet dzīvi palikušie un paklaidus šur un tur iemitušie vairs necerēja uz pārējo zemgaļu palīdzību, tāpēc gan ikdienā, gan arī sirojumos turējās kopā ar Jelgavas pils un Pierīgas vīriem, tā juzdamies drošāki. Priesteri gan allaž slavināja upmainiekus kā kristietības dāsni aplaimotus, taču vai aklam redzams, ka labumā krusts viņiem nav gājis — gan zirgi kaulaināki, gan seglojums un ari paši vīri mazāk krāšņi.

Namejs sēdēja nekustīgi zirgā un ieskatījās vīru sejās. Daudzus viņš pazina, daudzas sejas svešas. Vienai daļai jājot un vienai ejot kājām gar virsaiti, arī viņi ielūkojās jo vērīgi savā karavadonī. Ielūkojās un — klusēja. Vai senākus tā bija? Nekad! Sirojumu uzsākot, aiz- vienis skanēja izsaucieni, pamudinājumi, satraukumā kvēloja vaigi un acīs dega ceļa un guvuma trauksme. Tagad viņi soļoja gremžigi un kā nokaunējušies.

«Vai viņiem kauns par virsaiti, kurš saņem pļauku un samierinās ar to?» Namejs sev vaicāja. «Vai varbūt viņi tomēr saprot, ka šobrīd sacelšanās var beigties ar me- žotnieku likteni? … Nokaus un — pametīs …»

Pirms pulcēšanās un pulcējoties runas bija dažādas, labas un tomēr arī ļaunīgas, un tikai tagad sirojumā katrs sevi īsti parādīs — kam lieka aita, govs, cūka vai drellībā satverts meitietis aizsedz tālāku zemes skatījumu … Jo pārlieku skaidroties un klaji liekt ļaužu prātus Namejs neuzdrošinājās — atklātas nesaskaņas ar Ordeni, atklāta nepadevība tāpat var iedegt priekšlaicīgu karu, izrēķināšanos. Vienīgais, ko Namejs novai- cāja novadu vecākajiem, bija:

—   Kurš no jums piedzīvojis žemaišu sirojumu savā novadā?

—    Neviens! — skanēja atbilde.

—   Kurš atceras, kad žemaiši pēdējo reizi siroja Zemgalē? — Namejs bija turpinājis.

—   Vai, cik sen! … Kaut kad … kaut kad . .. kad vēl mans tēvs bija jauns . . .

—   Lūk, vīri! — Namejs tad bija turpinājis. — Žemaiši ilgi atcerēsies šo ziemu, bet es vēlos, lai viņi, atcerēdamies šo ziemu, neatcerētos zemgaļus. Zemaišu dižkunigaitis Treidenis ir mans draugs …

To zināja bez sacīšanas. Un tāpēc jau vīri gāja kā nokaunējušies. Taču, šķiet, pirmo reizi zemgaļu vairākums sapratās bez liekiem vārdiem, liekas apspriešanās un strīdiem, un tad jau tā ir vislielākā kopības izjūta —• kad katrā pašā, bez otra padoma, nobriest rīcība.

Pēc Satkuna aizjāšanas — zemgaļu pulcināšanās pēdējās dienās Namejs bija nosūtījis Gunvaldi pie žemaišu dižkunigaiša Treideņa ar laikākus ziņu, ka Livonijas ordeņa mestra Ernesta no Racburgas jau tā dižajam karaspēkam pievienosies ari kurši, tāpat varens pulks no tālās Rēvelas, tāpēc žemaišiem draud aplam nebaltas dienas un Treidenim vajadzētu tūliņās pulcināt savējos, un, ja Laima būs lēmusi, zemgaļi viņiem pievienosies, un tad kopīgi jāsakauj un jāpadzen uzmākteņi. Gunvalža atnestā Treideņa atbilde bija negaidīta un skarba rūgtuma pilna:

«Lai krusta pielūdzēji pārmāca manējos! Krustu neredzējuši, viņi tālāk par savu degungalu neredz! Lai atkal atceras trijus māsbrālīšus — Milģerini, Tuši un Gi- neiķi!»

Jā, šos Treideņa rūgtos kā pllādžoga vārdus atnesa Gunvaldis. Un Dzintis, kuru patēvis bija līdzņēmis ziņnešu pulciņā, jauns būdams, nebija neko dzirdējis par tālaika notikumiem, un Gunvaldim vajadzēja izstāstīt, jo stāstīt viņam patika, kā senākus to allaž vien bija darījis dižo Nārvaitis viņam.

— Klausies un atceries, lai vari pastāstīt saviem dēliem … — viņš sāka. — Notika tas drīz pēc tam, kad Tērvetē pirmo reizi iesēdās tas dusulētājs vācietis Daniels no Hustenas, nu, tas, kuru mēs izāzējām ar zīli pa pieri. — Gunvaldis, atceroties savas zēnības nebēdnību, pasmaidīja. — Nu, un redzi, šie trīs kunigaiši brāļi Mil- ģcrinis, Tušis un Gineiķis sanīdās vaidu karā ar otru kunigaiti Lengvinu. Sanīdās tā, ka tikai ar asinīm vien mazgāja cits citu. Virsroku neguva ne viena, ne otra saime. Tad brāļi izlēma ar skubu sekot augstaišu karaļa Mindauga piemēram un likt sevi kristīties, tā cerot gūt Rīgā spēcīgus sabiedrotos, lai Lengvinu galīgi pieveiktu. Bet, tā kā viņi bija žemaiši, bet žemaišiem rīdzinieki vismazāk uzticējās, tad brāļi pameta pat savu sētu — visa dzimta pārcēlās dzīvot pie Daugavas, netālu no Aizkraukles. Varbūt pārcēlās arī tāpēc, ka sāka baidīties Lengvina, kurš pulcināja ap sevi aizvien lielāku spēku. Lūk, kā! Taču brāļu viltība, izrādījās, bija par lapsu lapsīgāka — aizgājuši tik tālu dzīvot, viņi, tā teikt, iemidzināja Lengvina modrību un kādā naktī nogrāba šo mierīgi guļošu, pat kājās vīrs nav paguvis pielēkt. Len- gvins daudz, ļoti daudz posta bija nodarījis Ordenim, brāļi to zināja, tāpēc aizveda nelaimīgo kunigaiti sasaistītu uz Rīgu un nodeva rokās pašam mestram. Oho! Mestrs toreiz bija tāds trakoti negants sirenieks, Anno no Zangerhauzenas, un šis tāpēc uzdomāja tūliņ vēl pamatīgāk pārmācīt žemaišus, it īpaši vēl tāpēc, ka nu viņam pie rokas tik zinīgi ceļveži, visu taku un tacīšu zinātāji, kā nekad — visi triji brāļi — un uzticami arī, jo savējo Rīgas mūros iestiepuši. Mestrs līdzņēma arī kuršus, kam vecuvecais naids ar žemaišiem, un toreiz arī mums, zemgaļiem, tāpat kā tagad, vajadzēja paklausīt soģa Daniela no Hustenas aicinājumam līdzdoties sirojumā. Tiku jau stāstījis, naskākais piepalīgs soģim bija Daumis ar savējiem, tie paši labprātis izmantoja radušos izdevību pažmiegt žemaišus. Ai, ai, neiedomājamu postu toreiz pieredzēja Zemaitija! Lengvina brālis gan mēģināja pretīstāt, bet.., Kaujas sākumā viņu pirmo nodūra, pārspēks arī nospiedīgs, un paglābās tikai bēgšus pamukušie. Rīdzinieki, kurši, tāpat zemgaļi — nav ko slēpt — atgriezās ar brangu guvumu ..,

—    Šoreiz notiks mats matā tas pats! — Dzintis bija iesaucies, pārtraucot Gunvalža stāstījumu.

Gunvaldis neatbildēja, klusēja. Viņš šo to jau zināja par Nameja nodomu, bet pagaidām neviens cits nedrīkst to pat nojaust, arī Dzintis ne.

—    Vai, vai, cik nelāgi viss! — jaunulis skaļi izsacīja savu neapmierinātību. — Mēs ar žemaišiem jau cik gadu dzīvojam draudzībā, bet nu iesim apsirot. Ne draugam sniegt roku, bet — koku!

—    Nespried pirms laika tik skaļi, — Gunvaldis zīmīgi bija izmetis, pirms turpināja par tālailca notikumu:

—    Noklausies līdz galam. Draugi tomēr Lengvinu izpirka. Gan par aplam dārgu cenu — mestrs noprasīja pieci simti sudraba saktas.

—    Pieci simti?!

—    Jā, pieci simti! Skaiti! Rokai pieci pirksti. Katrā rokas grābienā — piecas saktas, pa vienai uz katra pirksta. Cik reižu jāgrābj, lai atdotu mestram pieci simti saktu?

Dzintis kasīja pakausi — ū, tas bija smags rēķins! — un sāka kustināt pirkstus un lūpas tiem līdzi, kamēr nokļuva līdz pareizam iznākumam. Gunvaldis savam pa- dēlim un tagād virsaiša karadraudzes jaunākajam vīram atdeva mazpamazām visas tās zināšanas, ko bija saņēmis no sava vectēva, dižā Nārvaiša, no spēkoņa Mikus, no viedā, zemju zemes izklejojušā sirmgalvja Mudra, no ieroču un domu tuvības ar Nameju.

—    Paklausies nu tālāk! Lengvins atguva ne tikai par viņu aizmaksāto sudrabu! Jā, mestrs ne akls nebūtu piekritis žemaiša izpirkumam, ja zinātu, kādu ļaunumu tas viņiem atriebdamies nodarīs! Brāļus Lengvins pa vienam vien nodūra, tie, tā teikt, peles alā nepaglābās, netaupīja viņš arī dzelžainos un viņu kalpiņus. Ūn cikus viņš neizsmiekloja!

—    Izsmiekloja? Kā tad to viņš iespēja?

—    Rau, tais pašās Cēsīs, kas maķenīt tālāk uz viņu pusi no Rīgas nekā mūsu Tērvete. Lengvins aplenca pili, nogalināja pils komturu un viņa deviņus dzelziniekus, bet desmito tik ilgi gurdināja un jēdināja, līdz saņēma dzīvu, un tam plikam bija jāaiznes, ejot kājām, kā liels svētums komturam nocirstā galva no Cēsīm līdz pat Nemunai! … Ha-ha-ha! Pliks un ar otra galvu saujās, lai nevar piesegties …

Hmjā, nudien, bijis tas Lengvins cirtējs un asprātis.

Diemžēl žemaišu kunigaiši nīdušies un nīdušies savā starpā. Un arī tagad, kauču Treidenis no dzimuma vis- dižāks, tāpat drosmē un karaprasmē maz kas viņam varēja stāties līdzās, un kauču viņš ievēlēts par dižkunigaiti, — viņam neizdodas un neizdodas dažus savējos kunigaišus dabūt paklausībā, vienotā rīcībā, tie ņurd un pretojas, nerunājot rtemaz par augstaišiem, kas jopro- jumis nevar aizmirst Mindauga valdīšanas laiku un, protams, viņa necilo nāvi, pie kuras žemaišu vecajiem bija visgalvenā ierosme un līdzdalība. Savstarpēja rīvēšanās un augstmanība, nevēlēšanās ļaut Treidenim kļūt par vienīgo galveno noteicēju, arī paša Treideņa patvald- niecisks asums un dažviet pārsteidzība — tas viss ne- mieroja žemaišu un augstaišu zemes, viņi vairāk berzās un rīvējās savstarpēji, mazāk bēdājās par ienaidnieka iebrukumu un draudošo pārmācību. Tak tādi jau ir ļaužu prāti: mierā un labumā dzīvodami, tie nedienu drīzi vien aizmirst un dažs savā mantrausībā ieķep kā muša medū un drīzāk noslīkst tajā nekā dalās ar citiem. Līdz mielēm pārmācīti, lai zinātu atkal bīties, žemaiši pasen nav, un tāpēc Treidenis ļāva Ordeņa sirupulkam netraucētu vaļu. Viņš bija izlēmis savējos ar naidnieka zobena palīdzību apvienot, jo tikai aukstā laikā arī čiekurs ir malka, tikai bēdās steidzamies pie kaimiņa un meklējam kopus padomu.

Namejam lāgā nepatika Treideņa pēkšņais iespīts, tāpēc tūliņ pēc ieiešanas Zemaitijā zemgaļu virsaitis, aizbildinoties ar nekrietno aukstumu, vēlēja sliet zaru slieteņus, kurt ugunskurus un tādi ļaut vīriem kaut cik atsilt. Viņš novilcināja dienas. Ko komturs? Gerds no Skanēs, kam vajadzēja vest Zemgales pulku, jau pie Tērvetes bija pievienojies ar savu konventu mestra Ernesta no Racburgas karogam un ne vien tāpēc, ka brīdināja mestru no žemaišu pēkšņa un ļaunīga uzbrukuma, kad tikai bruņinieku «cūka»[2] iespēj uzirdināt pretinieka rindas, iesējot tajās paniku, — bet jo vairāk tāpēc, lai pats saredzētos un patērzētu ar brāļiem no Rīgas par dzīvi, palepotos ar bijušo un apspriestu gaidāmo. Tā sākumis komturs nemanīja zemgaļu atpalikšanu un kūtrību, laikam domāja, ka strēlnieks Bertolds, kam viņš bija uzticējis zemgaļu pieskatišanu, nopietnākam starpgadījumam aizsākoties, tūliņ sūtīs ziņu. Taču strēlnieks Bertolds, kauču viņu daudzināja par neparasti prasmīgu stopnieku, bija caurcauri tūļa, vismaz pēdējā laikā šis vīrs staigāja kā pusaizmidzis vai sapņodams un daudz neskatījās un neprašņāja, ko dara vai nedara viņa pār- raugāmie.

Neparastāk jutās pats Namejs, kam tāda karagaita bija pirmo reizi mūžā, lai gan dzīvots jau ne mazums un ne mazums pieredzēts. Atteikties kopiet nedrīkstēja, jo tad tiktu lauzts līgums un vieglākais sods būtu zirga atņē- mums vīram, bet dažu labu negājēju nodurtu par iebiedējumu citiem. Ja zemgaļi vienoti izvairītos, mestrs dusmās droši vien mainītu sākotnējo nodomu un nesteigtos uz Ķērnavu, bet apstātos Zemgalē un te nopostītu visu, kā nopostīta tika Mežotne par atkrišanu no kristietības un vairāk nekā simt labiešu nodurti. Aplam liels un spēcīgs bija pašlaik pulcinātais Ordeņa karaspēks. Tāpēc Namejs un zemgaļu vīri gāja, pareizāk sakot, vilkās, krustnešu un viņu algotņu naujumam nopakaļis, klaiņoja pēdējie pa jau izsirotu apvidu. Sirojumā viņi piedalās, taču dīvainā kārtā zemgaļu pulkam šoreiz nekādi neveicas — ne notvert bēgošos žemaišus, ne satvarstīt žemaitienes un žemaitēnus, ne sasirot labuma pilnas ragavas un aiz viņiem ļaužu mītnes palika uguns neskartas, ja tās bija paglābušās no mestra norīkotajiem dedzinātājiem un allaž salkainajiem Rīgas karakalpiem.

Protams, savs mazums jau zemgaļiem patrāpījās, ēst ari visiem gribējās, gan vīriem, gan arī zirgiem, taču viņi iztika bez žemaišu asinīm un vaimanām, viņi it kā uzlasīja tikai pamesto, un zemgaļu gausums un neizdarība katram bija vai acīm redzama. Namejs jutās apmierināts, nudien, nodomos uzticami un rīcībā prātīgi ir citpiļu vecākie, ar tādiem var darīt varenus darbus. Bet pārlieku dīvaina, gluži ačgārna ģiedās tukšīgā karagaita, tādas nav bijis nekad un, jācer, vairs nebūs, jo virsaitis sevī gremžīgi izjuta, ka pasācis iet viltus ceļu, ka, dzīvodams līdzās naidniekam, viņš lēni palēnām kļūst tam viltniecībā līdzīgs. Gunvaldis, diendienā turēdamies vadonim tuvumā, vislabāk nomanīja pārmaiņu viņā —Jādu kā grūtsirdību, gremžīgu smagumu vārdos un sejā. Arēji jau, protams, tā pati bārda, tas pats dziļais un vērīgais skatiens, tāpat veikli uzlec zirgā kā jaunības dienās un tikpat izmanīgi izrīkojas ar zobenu, šķēpu vai āvu, kumeļā spēj nosēdēt kauču diennakti un skriešus dažu labu gados jaunāku pabēgli panākt, jā, ārēji viss kā senāk, tomēr kaut kas gremzdošs bija iegūlis Namejā. Kas bija šis tumšais, šis smagums? Kas aprāva vārdu uz lūpām? Kas skatienu vērta pārliek pētījošu? Gunvaldis uztvēra to kā piesardzību. Zemes virsaiša piesardzība! Senākus viņš, kā teic, par bēdu nebēdāja, ne sevi lieki saudzēja, ne ilgstoši apdomāja rīcību, kurpret tagad turēja rokā ne vien zobenu, bet it kā visas savas zemes baitās un nebaltās dienas. Pārāk grūts un vārīgs kā putna ola bija šis nesamais, tomēr Namejs to nesa aizvien noteiktāk, uz- ņemdamies sacīt pēdējo vārdu un pie tā arī paliekot. Ne velti viņš sarunās bieži jo bieži tagad atcerējās Skabja padomus, Mudra dziļi viedīgos stāstījumus, tāpat pats taču arī daudz ko pieredzējis, dzirdējis, izpratis. Tieši šajā sirojumā Gunvaldis sāka skaidrāk apjaust, cik protīgs kļuvis Namejs izrīcībā un tiecīgāks plašāku un tālāku mērķu sasniegšanā. Viņam rūpēja ne tikai šodiena, bet jo vairāk — zemes rītdiena.

Savā ziņā zemgaļiem palaimējās. Pajutis, ka Treidenim nav izdevies sapulcināt prāvāku spēku, mestrs Ernests no Racburgas sadalīja sirupulku vairākās daļās, liekot katrai paklīst uz savu pusi kā asiņu meklējošiem taustekļiem, un galvenais tagad bija — izsirot iespējami plašākus apvidus, gūt vairāk labuma.

— Izslaucīt kā ar slotu! Lai turpmāk zina, ka tikai šķīstās jaunavas Marijas klēpis var viņus pasargāt! — mestrs pavēlēja.

Pats viņš ar savu karogu un galveno izlasi dzinās naski uz Ķērnavu cerībā sagūstīt dižkunigaiti, lai tādējādi Ernesta no Racburgas slava aizskanētu līdz pašai Romai un Akonai; diemžēl žemaitis bija pamanījies kaut kur pazust, un viņa atrašanās vietu tik tiešām nezināja neviens pasacīt, kauču dažus notvertos ķērnaviešus mestrs pavēlēja pacepināt uz uguns, tā cerot tiem atraisīt mēles. Guvis brangu laupījumu un nopostījis postāmo, mestrs griezās no Ķērnavas atceļam, metot loku pa Augš- taitiju, lai arī tur vīri un sievas, lieli un mazi līdz mielēm izbaudītu sūrību kā sodu par kristietības nicināšanu. I.opus dzina baru bariem, no tiem izvēlējās spalvā gludākos un pievakarē kāva, līdz sniegs kļuva vai melns no asinīm, un kāvēji un visi pārējie ēda, cik vien vēderi nesa, ragavas bija ar labību un citām vērtēm piekrautas, ka grožiniekam ne apsēsties, un to skaits pieņēmās, un tās, cita aiz citas pārvietojoties, izlocījās garā virtenē kā milzu čūska, ja uz tām paraudzījās no kāda pakalniņa, bet pastarpis tuntuļoja piesietu sieviešu un bērnu pulciņi, kuru raudas un izmisīgās vaimanas laiku pa laikam pāršķēla ziemas balto klusumu.

Iededzies tādā pašā laupīšana^ kārē kā Rīgas algotņi, Gerds no Skanēs vienbrīd vai piemirsa zemgaļus un tikai pēc vairākām dienām — jau atceļā no Ķērnavas — iejāja zemgaļu pulkā, kas bija apmeties atpūtai. Ap- jādelējis krustu šķērsu, komturs piejāja pie Nameja, l as tobrīd sēdēja ar savējiem pie ugunskura un ieturējās, un pārmetoši iesaucās:

—    Kauns un negods tā laiskoties! Ragus tukšas kā gavēņdienas galds!

Tulka pārlikto noklausījies, Namejs neatbildēja, vienīgi blakus sēdošais Narbuts noplātīja rokas.

—    Jūs jau mums pa priekšu aizjozāt un iztīrījāt, kas tīrāms! Citreiz tā nebūs, citreiz mēs iesim pirmie!

Gerds no Skanēs aizdomīgi nopētīja sasēdušos zemgaļu labiešus, laikam gaidīdams aicinājumu nākt klāt un piesēst, bet zemgaļi kustināja tikai pilnās mutes un nelikās par bruņinieku ne zinis.

—     Tikai nedomājiet blēdīties! — Gerds nokratīja dūrL — Ja jūsu guvums būs kā skudras nasta, vajadzēs to pašu atdot Ordenim. Un nepiemirstiet, ka dievs debesis visu redz! Katra nevīžību un centību!

Un atkal neviens neatbildēja. Aizdomīga, gaužām aizdomīga Gerdām likās zemgaļu uzvedība. Varbūt vispē- dējā nekrietnība šiem aiz ādas? Tikai kā to uzzināt? 2ēl gan, ka Līpiķim tumsā uzmests maiss un viņš sadauzīts sasirga, nevarēja nākt līdzi, brukulainis allaž vislabāk visu izokstīja un pačukstēja Gerdām, — komturs nodomāja vēl pie sevis, bet tad bargi jo bargi uzsauca strēlniekam Bertoldam:

— Bertold! Tu liec guvumu saskaitīt! Lai zinām, cik sasirots! Ņems vēl un to pašu mazumu noblēdīs!

Un komturs aizjāja, steigdamies atpakaļ pie mestra un prātodams, ko labāk sacīt — ka zemgaļi guvuši krietnu krāju un naski sirojuši vai, kā jau pagāni, atkal nav parādījuši pietiekamu uzcītību, kalpodami kristietībai. Savs labums būtu vienādi un savs otrādi, bet izlem nu, kā labāk! Nē, nudien nav viegli būt par komturu! …

Ticis bez nopietnākas saķeršanās sveikā, Namejs smaidīja sevī. Jā, iecerētā nodomājuma pirmā daļa izdevās darīgi, viņa vīri, tā teikt, tikai rimti izjādelējās un izstaigājās. Izdevās Namejam arī slēpu aizsūtīt pa savējam līdz Treidenim, lai tas zinātu kristiešu spēkus un virzīšanos, un savkārt caur strēlnieku Bertoldu tika palaisti Gerdām no Skanēs apgalvojumi, ka Treidenis šoreizis tik nobijies un citi tāpat, ka žemaišiem nekādi neizdodas pulcināt nopietnāku spēku. Viens pulks gan esot beidzot sapulcināts, bet diez vai tas mēģinās uzbrukt — ieraugot dzelzīs kalto jātnieku simtu, dižkunigaiša zobens nolaidīsies un bēgšana būs viņa vienīgais glābiņš… Komturam šādus ziņojumus patika saņemt un vēl jo vairāk — noziņot tālāk mestram …

Gunvaldis vienbrīd gan sāka nemieroties. Kā virsaiša karadraudzes vecākais viņš pirmais sagaidīja savus slepus jātniekus no izlūkojuma un dažas reizes arī pats tikās ar Treideņa sūtītiem ziņnešiem, tāpēc, uzdzirdis, ka pulcēts tikai viens pulks žemaišu, kādi simt piecdesmit vīri, un arī otrā tikai kādi pāris simti, un trešais vēl mazāks un atrodas kaut kur gaužām tāli un tuvāk nepienāk, lai stātos sirotāju ceļā, — Gunvaldis saņēma no Treideņa tikai tādas vien apbēdinošas vēstis —, viņš beidzot Namejam sacīja:

—    Nekādi nesaprotu vairs žemaišus. Tik daudzās diennaktis nespēt un nespēt savākt pietiekami zobenu! … Uz galu, tas uz žemaišu galu! Un ko gan mēs iesāksim, ja viņu vairs nebūs?!

Namejs paskatījās savā visuzticamākajā, plakstus piemiedzis, paviltīgi.

—    Nebēdā! Būs labi!

—    Kāds nu labums, ja mestrs drīz pie Daugavas! Ķer tad vēju!

—    Piemini manus vārdus: Treidenim kaut kas nopietnāks iecerēts. Vai es esmu galīgs nejēga! Mēs nenojaušam, un arī mestrs ne, rau, kā viņš atlaida mājās jau kuršus, arī daļu letgaļu… Tā ir laba zīme. Droši, pārāk droši sāk justies mestra vīri. Un, jo vēlāk kauja notiks, jo labāk — dzelžainie šajā aukstumā jau gauži apvārguši, par Rīgu un māju tuvumu tā vien melšas, bet tāds, kas sailgojies istabas siltuma, kļūst vieglāk pieveicams. Tici man! Lai kam, bet Treidenim galva strādā.

—    Kamēr neredzēšu viņa pulku klāt pienākam, savi trīs četri tūkstoši vīru, tikmēr es… — Gunvaldis šaubās kratīja galvu.

—    Nezīlēsim! Te nu šoreiz skaidri redzēsim, vai žemaišu un augstaišu kunigaiši bēdās saslēgsies ap Treideni vai katrs vilks savu dziesmu, kamēr aizžņaugs rīkli… Ja savu, ja pat bēdas viņus neapvienos, tad mums … tad mēs ilgi vēl barosim Gerdu no Skanēs… Ilgi… Nīksim kā priede slapūksnī…

* * *

Sirojuma spožums turējās allažiņ vienkopus. Pašā vidū — mestrs Ernests no Racburgas, bargs savā varenībā un uzsvērti mazrunīgs, bet katrs viņa vārds bija pavēle, ko izpildīs tūkstoš- un tūkstošgalvainais pulks. Pa labi no viņa jāja Dānijas karaļa vietvaldis igauņu zemēs — Rēveles komturs Eilarts no Hobergas. Viņš sev līdzi bija atvedis spožu izlasi, kādu nepatrāpās bieži redzēt kopumis, visu tērptu vienādās leduspelēkās bruņās. Ar savu ierašanos Eilarts godam pilda savu priekšteču jau 1238. gadā noslēgto līgumu, ar kuru rēvelieši apņēmās vienmēr sadarboties ar Livonijas ordeni, un jo vairāk šī sadarbība nepieciešama šobrīd, kad mestrs atkal bija skaļi izteicis seno domu, ka Zemgali tomēr vajadzētu atdot Dānijas kara]a valdījumā, jo cik te tāli pāri kuršiem gar jūru, un Rīga tādējādi iegūtu allaž draudzīgu un stipru sabiedroto.

No mestra pa kreisi jāja Ordeņa lielās labvēles un gādnieces svētās Marijas karognesis Johans no Tīzen- hauzenas, aplam stiegrs un spēcīgs tēvonis, tuvoties vien tādam bija bail, kur nu vēl iedrīkstēties karogu atņemt, bet, kamēr plīvo tas — ar šķīstās jaunavas attēlu vienā pusē un cēlu bruņinieku otrā —, tikmēr dzelzinieki nav uzvarami. Karogu Johanam uzticēja ne vien spēka un kautiesprasmes dēļ, bet arī tālab, ka viņš cēlies no Livonijas ordenim visuzticamākās dzimtas, ar ko Johans vienādvien palepojās, īpaši izceldams savu pirmo šejienes pagānu zemēs atbraukušo §enci — Engelbertu no Tizenhauzenas, kas taču bija paša Rīgas dombaznīcas pa- matakmeņa un visas kristīgo Rīgas iedibinātāja bīskapa Alberta no Bukshēvdenas māsasvīrs.

—    Bez Engelberta, uzdrošinos sacīt, Alberts būtu pazudis, — Johans no Tizenhauzenas pie miestiņa kausa labprāt lielījās, ja atgadījās, kas klausās. — Ne reizi vien izglābis savu sievasbrāli, taču nepateicība bijusi un būs pasaules alga. Ne Alberts tā jādaudzina, bet Engel- berts! Engelberts no Tizenhauzenas!

Ap trim galvenajiem vienādlaidā grozījās balamute rē- velietis Heinrihs no Frankenas, kurš visiem patika ar savu asprātību un nenogurstošo jautrību. Kur viņš, tur vienmēr joki un smiekli, un Rēveles priesteris viendien pat brīdināja, lai tikai nesadomājot tāpat smieties, kad stāšoties dieva krēsla priekšā.

—   Kā? Vai tad dievs nemaz nesmejas? — Heinrihs kā apjucis, kā samulsis apvaicājās svētulim.

—    Nēl — priesteris cieti noteica bez mazākās šaubīšanās.

—    Bet paklausies, draudziņ! Vai dievs ir cilvēku radījis pēc sava ģīmja un līdzības vai nav? — bruņinieks neatlaidās, visdziļākā nopietnībā apvaicājoties.

—    Ir! Pēc sava vaiga un līdzības! — priesteris atkal skaidri un gaiši atbildēja visā nopietnībā, nemaz nenojaušot Heinriha no Frankenas izliktos slazdus.

—   Bet paklausies, draudziņ! Ja dievs mūs radījis līdzīgus, kāpēc tad mēs smejamies, bet viņš ne?

Krustneši smējās, vēderus turēdami, bet Rēveles svētulis, nošķīlis acu zibeņus, noslīga ceļos un sāka nadzīgi burbināt lūgsnu, sak, piedod dievs, pagānam vēl var iestāstīt, bet kā tu iestāstīsi tam, kas jau no dzimšanas kristīts, taču atļaujas pret visaugsto tik nepiedienīgas izrunas.

Arī Tērvetes komturs Gerds no Skanēs, zemgaļus atstājis strēlnieka Bertolda pieskatījumā, pats turējās mestra un Rēveles komtura Eilarta tuvumā. Jo komturs ar komturu taču vislabāk saprotas, atrod kopīgu valodu.

—    Nav viegli man zemgaļus turēt iemauktos! — Gerds todien lielījās, kad pulks iejāja Zemaitijā un visi aicinātie bija salasījušies. — Bet ar dieva palīdzību un mūsu nevainīgās jaunavas Marijas labvēlību drīz jau būs desmitais gads, kopš viņi man rāmi kā jēriņi — ko lieku, to dara. Tagad gan nesen vajadzēja smagi pārmācīt vienu slepkavu un atkritēju, un augļotāju pie tam.

—    Gerds būtu jāieceļ par komturu arī Ķērnavā, viņš pieprastu arī šos nekrietneļus žemaišus nomierināt, — dobjajā basā iebasējās Johans no Tizenhauzenas.

—    Nē, nē! Godājamie! — Eilarts nepiekrita. — Tāds vīrs kā Gerds vispirms nepieciešams Zemgalei.

Eilarts zūdījās par nākotni, kad dokumentos ierakstīs Zemgales piederību Dānijas kdralim un viņš kā vietval- dis pārzinās arī šo zemi, un tad jau savlaikus jāparūpējas, lai te rīkotos stingrs un prasīgs vīrs.

—    Ha-ha! — iesmējās Heinrihs no Frankenas, ieklausījies sarunā. — Jūs lauzāt galvas, kur nu nemaz nav ko lauzīt

—    Tā? Kāds tavs padoms būtu? — Mestrs Ernests no Racburgas maz runāja, taču citu teiktajā ausīt ieausījās, un pakļautās Zemgales un drīzumā pilnīgi pakļaujamās Zemaitijas pārvaldīšana viņam izvirzījās par vienu no visgalvenajiem uzdevumiem.

—    Atmetiet taču reiz šo nevajadzīgo dalīšanu! Igauņi un letgaļi, kurši un lībieši, sēļi un augstaiši.. . Mēle sa- mežģās! Visi viņi — pagāni! Visiem viņiem jākļūst par kristīgajiem! Tāpat zemgaļiem un žemaišiem. Ap-vie-not! Ap-vie-not! Un godājamais komturs Gerds no Skanēs lai nosūta ellē katru, kas mēģina atkrist no kristietības kop- būšanas! Nav svarīgi, vai mēs žemaišus pievienojam zemgaļiem vai zemgaļus žemaišiem, svarīgi — lai viņi visi kļūst kristīgie un dod to, kas pienākas dievam un Ordenim.

— Patiesi Heinrihs no Frankenas pelnījis īpašu godināšanu! Viņam zobens un galva vienlīdz labi darbojas! — pat Johans no Tizenhauzenas nenocietās nepa- slavējis.

Jo, nudien, pagānu pārāk lielā dažādošana bija vistiešākā pretrunā ar Romas baznīcas kopējo dižo mērķi — visiem runāt vienā mēlē un pielūgt vienu dievu. Un, ja šobrīdis nepieciešama zināma dalīšana, tad tikai tik, lai nesajuktu Ordeņa īpašumi ar Rīgas virsbīskapijas zemēm, vienīgi tik. Tīrumi, pļavas, meži, upes un ezeri jāsadala ar robežām, bet ne tie, kas pie šiem tīrumiem, pļavām, mežiem, upēm un ezeriem dzīvo un strādā. Tā taču tik vienkārša un acīm redzama dzīves patiesība, ka pat nav apspriešanas vērta. Kristīgais un elkdievis — lūk, viss dalījums, kam jāpakļaujas un no kā jāvadās, un kas vada viņus arī šajā sirojumā.

Aiz sirojuma spožuma, ko veidoja gandrīz simt ne- caurduramās dzelzīs ietērpušos bruņinieku un tikpat rūpīgi ar dzelzs pinumiem aizsargātie viņu zirgi, ierindas brāļiem divi, bet mestram pat četri kumeļi, — aiz spožuma sekoja viss pārējais karavīru lauzums. Vairāki simti pelēču, tad Rīgas algotņi, strēlnieki, prasti karakalpi un zirgupuiši, bruņinieku apkalpotāji, pusmāsas slimo un ievainoto kopšanai un vēl un vēl, un kur tad kuršu lepnais pulks, tāpat no Tālavas un novada aiz Daugavpils saaicinātie, kam jāpilda līgumu saistības, un visiem nopakaļ vilkās apdrūmušie zemgaļi. Tūkstoši un tūkstoši caurbrida sniegotos klajus un mežus, pakalnus un lejas, iestaigāja platu ziemasceļa sliedi uz Zemaitijas sirdi, divu upju satecē stalti izbūvēto Ķērnavu.

Kauču ziema tuvojās savām nobeigām un drīzumis iestāsies sērsnu laiks, aukstums nepielaidās mīkstāks, pat otrādi — kļuva aizvien kniebīgāks. Augu dienu nosēdēt zirgā, ielīdušam dzelzs bruņās, kam mēli piedurt nedrīkstēja, lai neapsvilinātos kā pie sarkanas dzelzs. — jā, tam vien vajadzēja pārvaronīgu izturību, pie kam sals bija izmanīgi viltīgs, un viens mazāk pieredzējis no saulainās Romas atnākušais Kristus ticības cīnītājs tikai vakarā teltī ieraudzīja savus nosalušos kāju pirkstus, dienā pat nelaimi nepamanot. Tāpēc bruņinieki aizvien labprātāk grozījās savās biezā tūka teltīs, kurās kalpi laiku pa laikam ienesa kvēlojošu ogļu podus, nevis jādelēja pa svilinošā vēja ārdēto āru.

Licis izlaupīt un nopostīt Ķērnavu un tās apkaimi, mestrs šaipusē neuzkavējās, bet sadalīja savu pulku vēl sīkākās daļās, jo tagad jau skaidri bija noprotams, ka Treidenis nevar savākt skaitliski prāvāku karaspēku, un, ielicis katrā daļā pa desmit, piecpadsmit krustnešiem, lai žemaiši tomēr bītos, izsūtīja pulciņus pa Augštaitiju, dodams vienu vienīgu pavēli:

— Roub! Roub! Roub[3]

Trešajā dienā mestrs ar ziņnešiem deva pulcēšanās virzienu — cauri augstāišiem virzīties laupot uz Sēlijas pusi tā, lai šaipus Daugavas iepretim Aizkrauklei visi atkal savāktos vienkopus; šeit jau izsenis bija iestaigāts atgriešanās ceļš no sirojumiem un laba patvēruma vieta pašā pilī.

Guvums bija, kā mēļoja Heinrihs no Frankenas, šajā ziemas trakotajā aukstumā tiešām dieva labvēlības sasildīts. Zirgi, govis, vērši, cūkas, aitas tika dzīti gan baros, gan aizvārgušākie pakauti un samesti ragūs, un tās kļuva smagākas un smagākas, pati ragavu virtene — garāka un garāka, jo arī no augstaišiem tika paņemta katra daudzmaz braucama slīdene, bet raudošu sieviešu un brēcošu bērnu balsis augtim auga — iemanījušies karakalpi zirgos ātri jo ātri sadzina pa pēdām sniegā pat visbiežākajos brikšņos pabēgušos, un tādus spēj tik siet un atsaitē šos likt aiz vezuma. Vienīgi vīriešu patrāpījās pamaz, tie savos mazajos, naskajos zirģeļos bēga tik raiti, ka ilgstoši pakaļdzīties negribējās, jo tik vien jau būtu tā labuma kā nodurt, tāpēc krustneši, pelēči un algotņi labāk savā starpā izsmieklojās par žemaišu un augstaišu pačibējušo drosmi un kautiesprasmi.

Katru pievakari mestrs saņēma ziņojumus, jo tiem viņš nežēloja ne jātniekus, ne zirgus, lai nepiedzīvotu kādu slepenu, pēkšņu uzbrukumu. Tā viņš zināja, cik brangi veicas pavēles «roub» izpildīšana, tāpat zināja, ka pagāni nespēj sapulcināt lielāku — sirotājiem bīstamu karaspēku. Bija noģiedams, ka Treidenis samierināsies ar šāsziemas zaudējumu, ka atriebības nodomi pačib. Tāpēc, kad Kuldīgas soģis Johans no Ohtenhauzenas, kas pārzināja un vadīja kuršu pulku, ierunājās, ka viņiem pa Aizkraukles ceļu aplam liels līkums ejams, bet līdzve- damais guvums ir varens, it īpaši lopi, kas ilgā ziemas ceļā aiziet nelaikus bojā, — mestrs Ernests no Racbur- gas, apspriedies ar savu padomi, vislaipni atļāva Kursas sirotājiem doties mājup pa taisnceļu.

Tā bija priecīga un sirsnīga ardievošanās, Kuldīgas bruņiniekiem apsoloties ierasties Rīgā uz svētās Margrietas svētkiem[4], kad rīdzinieki svinēja pilsētas laimīgo izglābšanos no kuršu uzbrukuma.

Pie Sēlijas robežām mestrs atlaida arī Daugavpils soģa vadīto pulku, un vienīgi zemgaļi tika stingri pieturēti un 11c bez pamata — Treidenis ļoti nelabprāt bruks virsū pulkam, kurā būs zemgaļu zobeni. Galvenais nopelns šādam izlēmumam atkal bija Tērvetes komturam Gerdām no Skanēs, ne velti viņš katru dienu daudzināt daudzināja, ka viņam pakļautos pagānus viņš mācis un atkal pārmācīs, līdz tos iemācīs džīvot kristīgā pieticībā un pazemībā. Un arī šoreiz pārmācība nepieciešama par to mazo guvumu, kādu zemgaļi sasirojuši, jo tas ir kauna traips šķīstās jaunavas Marijas priekšā, un viendien Gerds krietni izlamāja pat savu izcilo strēlnieku Bertoldu, kuram viņš uzticēja sirojuma vadību, bet kurš nav piepratis iedzīt pagāniem naskāku kustēties gribu, tvarstot bēguļojošās žemaitietes un augštaitietes un it īpaši lopiņus, lai šajā pavasarī Tērvetē visos katlos vārītos vērša gaļas gabali un vasarā aizvienumis bez skopošanās varētu nogriezt žāvēta šķiņķa šķēli.

Vienas dienas gājumā no Aizkraukles mestrs pavēlēja iekārtot nometni pārnakšņošanai, lai nākamajā dienā, vēlreiz pārlūkojuši sasiroto un vienu daļu savstarpēji sadalījuši, visi laimīgi šķērsotu aizsalušo Daugavu un bruņinieki nākamo nakti varētu atvilgt, pils siltumā, bet ze- mes ļaudis ar savu guvumu — priecīgi par laimīgo izdošanos — teciņu teciņiem aiztecēs katrs līdz savam mājoklim.,,

Vakarā, glābjoties no aukstuma biezajās tūka teltīs, lāčādās ievīstljušies, krustneši atsildīja sala apstindzinātos locekļus un tīksmā labpatikā sprieda, cik vēl mazs, mazs ceļa gabajiņš noejams — un viņi būs pilnīgā drošībā, tāpat gūtā bagātība, bet slava par veiksmīgo sirojumu aizskanēs tāltālu un mūžos, un tovakar ieskanējās pat runas, vai tāpēc nav pienācis pēdējais laiks arī Rīgā viņiem savā lepnajā baltpilī barot vienu dziesminieku, lai tas, atpelnīdams pilno vēderu, jūsmīgi apdziedātu viņus, cēlos varoņus, nešķīstās pagānu pasaules pievērsējus tīrajai kristietībai.

Bija salumsis, un gulsnīgākie brāļi jau rīkojās naktsmieram, kad cerīgo omulību izjauca mestra rīkojums ierasties viņa teltī visiem padomes locekļiem un komtu- riem. Aicinātie klausīgi sanāca, un mestrs, atlaidies mīkstajās ādās, bažīgi iesāka:

—    Mani godājamie brāļi! Nupat man ziņoja, ka pagāni pēdējā brīdī tomēr savākušies vienkopus un samērā neliels pulks pienācis draudoši tuvu. Šaubu nav, ka rīt viņi izaicinās mūs uz kauju. Ko darīsim? Uzbruksim rīt- rīt mēs pirmie un dievam par godu un jaunavai Marijai par patikšanu apkapāsim nekristeļu galvas, iekams viņi pagūst attapt. Vai varbūt kādam no jums ir gudrāks padoms?

Iestājās klusums. Brāļi domāja vai vismaz izlikās domājam, lai gan mestrs nojauta — viņa padotie vairs nevēlas cīnīties. Godājamie mīļie brāļi, pēc tik ilga un nogurdinoša sirojuma nokļuvuši tik tuvu aicinošajai Rīgai, nealkst vilkt zobenus no maksts, taču arī viņš, mestrs, negrib to, jo, nudien, |ja elkdievības pazudinātie pagāni būtu sākumis patrāpījušies tik tuvu ceļā, tad samaltu viņus kā graudus dzirnavās, kurpret tagad sirds un prāts vilka tikai mājup, tikai uz mīļo un silto Rīgu… Taču teikt: «Es negribu!» — būtu bruņinieka necienīgi, tāpēc vajadzēja negribai atrast attaisnojumu. Pirmais sakustējās Tērvetes komturs un skaļi nokrekšķinājās, lai pievērstu klātesošo uzmanību. Ko viņš sacīs? Brāļi pazina Gerdu kā nevaldāmu cirtēju, tāpēc, ja viņš teiks kaut ko izvairīgu, citi noteikti atbalstīs, arī pats mestrs.

—    Hmjā … Roka man tā vien sniedzas pēc visgarākā pīķa, lai uzvērtu uz tā duci vienā grūdienā!… — Gerds iesāka skaļi un draudīgi. — Bet tagad apsvērsim, ko dievs ar tādu manu grūdienu iegūs. Duci pagānu galvu? Kur viņš tās liks? Atdos duci dvēseļu velnam ellē? Nē, lai velns šoreiz paciešas … Nekur tās melnās dvēseles nepazudīs! Nākamreiz saņems. Lūk, bet ieguvums dievam un mums šoreiz aplam mazs! Tik, cik mēs viņus, nešķīsteņus, nodursim. Ne lopu, ne sieviešu, ne sudraba, ne… Neiedomājami! Tik, cik karakalpiem bikses, cepures, āvas un citus krikumus no nogalinātajiem ko aplasīt un tad ar gaužām mokām — no ragā sasaluša ne gredzenu tik viegli no pirksta dabūt, ne bikses novilkt. Īstais guvums, brāļi, jau atrodas mūsu rokās, tāpēc tas iespējami drīzāk jānogādā Rīgā. Kauja mūs šoreiz tikai aizkavēs no svarīgākā.

Gerda sacīto steigšus atbalstīja un vispirms tie, kuriem speldzīgais sals visnegantāk iekniebis.

—    Tērvetes komturam taisnība. Bez tam pārlieku auksts, pārlieku! — viens teica. — Bruņās pietrūks izveicības un lokanības.

—    Jā, aukstums nepieredzēts. Šorīt manējie bija redzējuši, kā lidojoša vārna ieķērkusies un — pakš! — nokritusi sniegā beigta. Gaisā lidojam jau sasalusi stīva! — otrs aplinkus turpināja, atbalstot domu par izvairīšanos no kaujas.

—    Pirmīt savu zobenu salauzu. Netur sitiena, cik trausli aukstumā kļuvuši, — trešais tieši izsacīja nevēlēšanos iet cīkstēties ar pagāniem.

Mestrs klausījās padomus, līdz pacēla apklusinot roku.

—    Taisnība, godājamie brāļi, jums taisnība. Taču . ,. ja nu dieva pamestais Treidenis tomēr uzbrūk? — Ernests no Racburgas pieļāva visnejaucīgāko varbūtību. — Nešķīstība ir žemaišu gods, un viņu gods ir nešķīstība.

Mestrs dažkārt mēdza izteikties līdzīgās parunās.

—    Aizvakar nekristeļi neuzbruka, vakar arī ne, šodien neuzbruka, — vārdu atkal ņēma Gerds, kā jau šai zemei un ļaudīm tuvāk dzīvojošais un tāpēc labāks viņu netikumu pazinējs. — Ja neuzbrūk, tātad — baidās! Baidās! Tā viņi baidoties noskatīsies arī mūsu aiziešanā, un lāsti būs vienīgais, ko viņi iedrošināsies mums raidīt nopa- kaļis. Bet viņu lāstus dievs debesīs neuzklausīs!

—    Uzvilināsim uz Daugavas! — nenocietās nepaasprā- tojis Heinrihs no Frankenas. — Tikai laikus jāliek izcirst āliņģi, lai var pabāzt zem ledus un vismaz tā dažu pa- kristīt.

Smiekli izpalika — tieši pēdējā dienā pirms tikšanas pāri Daugavai aplam negribīga viesās cīņas izredze.

Mestra padome nolēma neuzbrukt, bet nākamajā rītā iespējami steidzīgāk atiet uz Daugavu un vērtīgāko krāju paātrināti nogādāt Aizkraukles pilī drošībā.

Diemžēl rīts atnāca ar jaunām, nepatīkamām vēstīm: pagānu pulki naktī bija pievirzījušies gluži klāt, izaicinādami uz kauju, bet viena daļa aizgājusi priekšā pat atceļam, kā uzminēdama mestra lēmumu steidzīgi virzīties uz Aizkraukli. Tāpēc vakarvakara nodoms bija gribot negribot jāgroza un mestrs deva rīkojumu stāties kaujas ierindā, priekšā izvirzot algotņus, kam beidzot pārliecinošāk jāpierāda, ka viņi savu maizi nav velti ēduši. Kad ienaidnieks būs cīņā ar tiem maķenīt jau aiz- gurdināts, virzību sāks cits pie cita ķīļveidīgā ierindā jājošie krustneši, kas kā neapturams un neatvairāms plēs- nis pāršķels nekristīgo baru, sējot pagānos apjukumu un savas bezspēcības biedīgo apjautu, un Rīgas algotņi jau it raiti paveiks tālāko.

Piejājis pie karoga, ko stalti turēja Johans no Tizenhauzenas, mestrs Ernests no Racburgas uzrunāja savējos:

— Dārgie brāļi! Mīļie šķīstās jaunavas Marijas bruņinieki! Kristietības uzticamie kalpi! Pirms gadiem divdesmit, kā man stāstīts, šeit pie Aizkraukles visžēlīgais dievs novērsis savu vaigu no mums, viņa visuzticamākajiem kalpiem, un atļāvis žemaišiem uzvarēt. Smagi jo smagi dievs pārmāca tos, kas pret viņu nogrēkojušies. Dārgie brāļi! Mūsu sirdis ir tīras, un mūsu dvēseles — šķīstītas! Tāpēc mēs uzvarēsim! Vienīgais un taisnīgais dievs nepieļaus vienā un tajā pašā vietā elkdievībā grimušajiem leišiem otrreiz svinēt nekrietnības uzvaru. Šoreiz augstais debesu valdnieks uzticējis mums atriebšanu. Bargu un taisnīgu atriebšanu! Brāļi! Zemosimies mūsu kopīgajā pirmskaujas lūgšanā: «Ak, svētā Marija, liec izdoties!»

Ierasto lūgsnu citkārt dažs labs krustnesis murmināja pavirši, kā steidzoties, taču šoreiz visi skaitīja jo cītīgi un ar saviļņojumu, kā nelabas priekšnojautas mudināti, pat Gerds, kas paļāvās tikai uz savu zobenu, čukstus mīlināja Mariju kā dažkārt dzirnavās savu Helgu. Šoreiz sarkanmatim ap dūšu bija diezgan šķebeni — uzvara lai uzvara, bet kādam jau var arī nepalaimēties,,. Dievs vai velns, vienalga, bet dvēsele var no miesas pazust… Taču viņam tā gribējās vēl padzīvot… Tā gribējās vēl papriecāties uz šīs zemes, kauču tā septiņreiz grēcīga ,.. Ūn laimīgi ar guvumu atgriezties Tērvetē un tikt arī no turienes prom, lai kopā ar Helgu beidzot uzsāktu dzimtajā, tā teikt, svešurienē, sen loloto pārtikušo, ne no viena neapdraudēto dzīvi, stāstot vakaros bērniem un mazbērniem par Rīgā un Tērvetē piedzīvoto.

'— Vai tam, kam šodien velna aiciens viesos! — lūgsnai beidzoties, iesaucās aizvien līksmais Heinrihs no Frankenas.

Pat Dānijas karaļa vietvaldis igauņu zemēs un klusais cerētājs uz Zemgali kā karaļa daļu — Rēveles komturs Eilarts no Hobergas pasmaidīja, sēžot rudajā zirgā savējo priekšgalā, un nudien bargi un nepieveicami šķita aiz viņa leduspelēkajās bruņās ietērptie bruņinieki. Viņu izskats vien iedvesa drebuli, un — nav ko slēpt — arī kaujā viņi nepazina ne baiļu, ne žēlastības, jo vienīgi zobens bija izšķīrējs un vienīgais darītājs.

Kauja varēja sākties.

Dīvainā kārtā tā nesākās un nesākās. Zemaiši bļaustījās un klaigāja, rādīja dūres un dažnedažādi izņirgājās, bet, tiklīdz algotņi tiem virzījās tuvāk, tā pagāni steidzīgi atkāpās, citiem vārdiem sakot, aizmuka. Tā minstinoties pagāja vairāk nekā puse saltās ziemas dienas, un aukstumā gluži apsārtusī saule liecās jau lejup pretī meža galotnēm.

—    Neiedomājami! Neiedomājami! — apskaities, zobus klabinādams, gārdzināja Gerds. — Ne cepts, ne vārīts! Ko es vakar teicu?! Viņi baidās! Baidās uzbrukt! Bet noķert un pārmācīt mums šoreiz nav ne laika, ne patikas.

—    Pareizi! — Heinrihs no Frankenas atbalstīja. — Nav elkdievjus no šī trakotā aukstuma tieši siltā ellē ko sūtīt!

Bruņinieki kāpa no zirgiem, mīņājās un tā mēģināja saglābt sevi no nosalšanas, lika tepat kurt ugunskurus.

Mestrs gribēja sasaukt atkal padomi, lai lemtu turpmāko rīcību, kad pēkšņi tālumā aiz meža sāka grandēt tūkstošbalsīgs kaujas sauciens, kam līksmi atsaucās tuvumā stāvošie žemaiši un augstaiši, kuri visu dienas pirmo pusi bija tepat visapkārt jādelējuši, neielaižoties kaujā, bet tagad sarosījās un zibenīgi izvērsās uzbrukumam.

Un uzbruka.

Tērvetes komtura Gerda no Skanēs visgudrīgais apgalvojums nepiepildījās. Ne baiļu dēļ pagāni novilcināja uzbrukuma sākumu.

Žemaišu dižkunigaitis Treidenis, pajaujot mestra siro- tājbaram sākumā pilnu vaļu, bija dzēlīgi pārmācījis savus nepaklausīgos kunigaišus, un tie paši meklēja pulcēšanos, un tad Treidenim bija izdevusies viņa galvenā viltība —1 nepamanīti no Ordeņa okstoņiem sapulcināt aplam skait- llgu karavīru naujumu, jo papostītie kunigaiši tagad paši vēlēja iet karagaitā katram, kas vien spēja noturēt vairogu, un gāja arī visi, jo krusta sirotāji prasīt prasījās pārmācījuma par to lielo postu, ko tie bija nodarījuši zemei.

Pa juzdams zemes nedienu un pamodušās atriebības alkas, Treidenis laida pa Zemaitiju un Augštaitiju ziņu, ka visiem vīriem, kas vien spēj pakustēt, jāpulcējas pie dūmu irdzēm un tur jānogaida turpmākie rīkojumi. Aicinājumam paklausīja pat visiespītigākie kunigaiši, skaidri redzēdami, ka vieniem un savrup viņiem nestāties pretī Ordenim, kas tagad, guvuma kārdināts, sāks vai katru ziemu sirot šaipusē. Bija jādod ticībniekiem pamatīga pārmācība, tāpēc jāšus un trūcīgākie teciņus paši savām kājām pa mežiem un klajumiem plūda vienkopus un aiz- sākumis vēl sīkās karavīru urdziņas, kļūdamas aizvien kuplīgākas, sāka veidot jau krietnus pulkus. Apmānīšanai izsūtījis Ordeņa karaspēkam pa pēdām dažus no tiem, stingri piekodinādams nekādā gadījumā neuzsākt kauju un saglabāt pulku neskartu un visuzmanīgāk nepieļaut Ordeņa okstoņu piekļūšanu galvenajām pulcēšanās vietām, — Treidenis iemidzināja mestra piesardzību, kā arī ļāva jau rasties jutoņai par drīzu nokļūšanu Rīgā un tātad siltumā; tāpat Treidenis nogaidīja vēsti, kad no mestra karaspēka aizies kurši un citi nosāņus dzīvojošie un paliks tikai mestrs ar savējiem vien. Visa ļaunuma sakne bija mestrs un viņa dzelžotie, tāpēc tie jāiznīdē stingri un galīgi.

Tāda ziņa ar Nameja gādību pienāca, un tajā pašā dienā Treideņa karaspēks sakustējās un, straujgaitā ejot, savstarpēji apvienojās netālu no Sēlijas robežām. Vēl atlika maķenīt aizkavēt kristīgos, lai tie nepagūtu šķērsot Daugavu un nokļūt līdz Aizkraukles pilij, kurā iespētu paglābt gan savu vērtīgāko guvumu, gan paši paglābtos. Izdevās arī Treideņa iecerētais sebinājums, izaicinot mestru Ernestu no Racburgas uz kauju, tomēr kauju neuzsākot, un tikai pēcpusdienā, kad tepat jau atskanēja tūkstošbalsīgais saredzēšanās un arī kaujas sauciens, mestrs saprata, ka ienaidnieks vienīgi gaidījis savus gal* venos spēkus pienākam, spēkus, kurus tāluma dēļ Ordeņa

izlūki diemžēl nav pamanījuši pulcējamies.

Bālu seju mestrs Ernests no Racburgas vēroja, kā uzbrucēju melnais vilnis veļas tuvāk un tuvāk un šalc kā vētras brāzma, un tūliņ varēja redzēt, cik ļodzīgas kļūst algotņu rindas, kuri tāpat no negaidītā uzbrucēju daudzuma pārsteigti un tāpēc vien jau pabijušies. Taču no cīņas vairs neizvairīties, un mestrs nekavējās — steidzīgi pavēlēja pirmajā atvairījumā iesaistīties pelēčiem, mēģinot izlauzties caur aplencēju loku, lai radītu sajukumu aizmugurē, tā atvieglinot ielenkto stāvokli.

Mazliet nosāņus — tālākajā mežmalā pakalnē stāvēja Nameja vadītie zemgaļi. Viņi vēroja kaujas aizsākumu kā varenu izrādi, ko tiem par godu sarīkojuši viesmīlīgie saimnieki, un šaubu nebija, kuru pusē viņu labvēlība. Kad Gerds pamanīja zemgaļus vilcināmies un neejam pretī uzbrucējiem, viņš piejāja pie mestra un izprasīja atļauju sev un Tērvetē iemitinātajiem brāļiem doties zemgaļu pulkā un piespiest tos — gan pavēlot, gan aizraujot ar savu piemēru — triekties žemaišu un augstaišu apvienotā bara kreisajā spārnā. Mestrs noraidoši papurināja galvu, pēc tam izteica savus apsvērumus. Pirmkārt, viņš baidījās savu varenāko spēku — dzelzīs ieslēptos bruņiniekus —- sadalīt sīkākās grupās, jo gandrīz simt bruņinieku, apvienoti kopus, — tā bija neatvairāma dūre, kas stiprāka par jebkuru pretinieka izlasi, tāpēc visļaunākajā gadījumā viņi triecienā izlauzīsies līdz Daugavai, līdz patvērumam Aizkraukles pilī. Otrkārt, leišu pirmais trieciens jāatvaira bruņiniekiem, lai zemgaļi redz uzvaru nosveramies ticīgo pusē, un tad viņi daudz labprātāk pievienosies, tā atsvaidzinot mestra karotāju pagurušās rindas, pie kam, kad zemgaļi redzēs, ka uzvara tuvu un viņiem atliek vieglākā daļa — piebeigt bēgošos, viņi paši trieksies uz priekšu un nepieguruši padarīs to, ko vairs nespēs kaujā aizgurušie krustneši un algotņi.

— Tāda ir dieva griba, un tā darīsim, — mestrs nobeidza savu atteikumu. Taču, atteicis Gerdām no Skanēs, mestrs Ernests no Racburgas nevarēja atteikt Dānijas karaļa viētvaldim Eilartam no Hobergas — iepretim viņa leduspelēkajiem spiedās virsū negants žemaišu pulks, un karakalpi soli pa solim atkāpās. Tāpēc Dānijas karaļa vietvaldis ierunājās, vai šos negantniekus nevajadzētu vispirms sakapāt, jo tie kļūst pārāk uzmācīgi un var iespiesties rīdzinieku viducī un izraisīt sajukumu. Padomājis mestrs piekrita: bija neērti atsacīt tik augstam un dižciltīgam bruņiniekam, un patiešām — šajā spārnā uzbrucēji sāka gūt jūtamu pārsvaru, un drīz tur var sākties pat bēgšana.

—   Lai dievs tev palīdz, dārgo brāli Eilart! — mestrs ce]avārdos novēlēja. — Tava nelokāmā ticība un tava varonība būs paraugs paaudžu paaudzēm! Dievs tevi nosēdinās tuvākajos!

—   Pateicos, mestr! Ja arī mums būs lemts mirt, tad kā atpestītiem ar dieva vārdu uz lūpām. Nāve mūs nebiedē! Mūs biedē vienīgi elle!

Izkārtojis savējos ķīlī, Eilarts no Hobergas pats iestājās smailē un, pamājis ar roku atvadas, nolaida pāri sejai vāzni. Zirgi, kurus sargāja pītās bruņusegas, aukstumā izstāvējušies, naskiem rikšiem metās uz priekšu, kauču nesamais nebija no vieglajiem. Algotņi, pamanījuši krustnešus steidzamies palīgā, pašķīda uz abām pusēm, tā paverot leduspelēkajlem ce|u sastapties aci pret aci ar uzbrūkošajiem žemaišiem un augstaišiem.

Izpildot Treideņa jau laikus doto pavēli, aizsākās pēdējā un vissmalkākā viltība — dzelžoto bruņinieku sašķelšana nelielās grupās, lai tādējādi varētu vieglāk tos piebeigt, pie kam uzbrūkošos tagad varēja pievilināt tuvāk tiem, kuri līdz kaujas la.ukam vēl nebija paguvuši nokJūt un tikai steidzās šurp. Tāpēc žemaišu pulks, maķenīt papretojies Eilarta no Hobergas ķīlim, mazpama- zām sāka atiet un atgāja aizvien tālāk un tālāk, tā gandrīz jau šķitās tāda kā pusbēgšana. Pamanot uzvarlgo brukumu, Rēveles komturs rāvās uz priekšu ar divkāršu sparu, līdz viņu no galvenā kaujas lauka apredzei aizsedza meža ieloks, un aiz tā pagāni patiesi glābās bēgšus, bet dusmās un uzvaras jutoņā iekaisušie bruņinieki dzina zirgus tiem pa pēdām, nenojauzdami, ka ir aizmānīti no klajuma, kur vajadzēja izšķirties kaujas liktenim.

Palaiduši rēveliešus garām, citi Treideņa pulki naski pārgrupējās un, skali kliegdami, metās atpakaļ pret Rīgas karakalpu rindām, kuras šoreiz sašķobījās un sāka atkāpties. Un juceklis vēl vairāk pieauga, kad vienviet cauri iztriecās žemaišu izlases pulks, pavērdams spraugu, pa kuru ieplūda uzbrucēju simti un simti, aplencot mestru un viņa bruņiniekus, atdalot tos no sargājošajiem karakalpu pulciņiem.

Pašā viducī gan vēl lepni plīvoja Johana no Tizenhauzenas stingri rokās saturētais Ordeņa karogs, un to nu zināja katrs, gan tas, kas uzbruka, gan ari tas, kas aizstāvējās: kamēr plīvo karogs, tikmēr nav uzvaras.

Pietuvojušies uzbrucēju jātnieki tomēr nesteidzās uzbrukt, bet palaida sev garām stopniekus, un nospindza bultas, desmitu desmitiem ar spalgu krakšķi iebelžoties bruņās, tomēr pa kādai trāpot zirgiem, ievainojot bruņ- segu nesegtās potītes, stilbus un pastarpes, un asiņu un kliedzienu satracinātie dzīvnieki, sajutuši skaudru sāpi, vairs nebija valdāmi, slējās kājās — un tad jaunas bultas iespindza vēderos un paslēpenēs. Cietā dzelzs dūre ap mestru un karogu sāka ļodzīties un izkliedēties. Kur- pret leišiem, cik vien skatiens sniedza, nāca klāt jauni un jauni svaigu, cīņā nepiekusušu jātnieku un kājnieku simti — un šķēpi, zobeni, āvas, milnas, metamās nūjas — viss ieroču milzums, turēts kvēlīga naida pilnajās rokās, draudoši cilājās pret ielenktajiem, solot tiem drīzu galu.

Mestrs saprata, ka pārspēks viņus piemāks, tāpēc pēdējais brīdis raidīt cīņā zemgaļus, lai tie liktu daļai uzbrūkošo pagriezties uz otru pusi. Jā, vienīgi zemgaļi vairs var nosvērt kaujas likteni kristīgo labā.

—    Brāli Gerd! — mestrs iesaucās. — Dieva un taisnības vārdā pavēlu tev izlauzties ar sava konventa brāļiem līdz zemgaļiem un kopā ar tiem uzbrukt leišiem no aizmugures!

—    Izlauzties un uzbrukt kopā ar zemgaļiem no aizmugures! — Gerds skaļi atkārtoja, pēc klusāk piebilstot: — To jau vajadzēja pirmīt darīt…

—    Lai dievs jums palīdz! — mestrs ar tādu kā nopūtu novēlēja.

Arī Gerds ar savējiem izveidoja ierasto ķili, lai sašķeltu pretinieku, kurš, bez šaubām, nikni pretosies, bet — tavu neredzētu brīnumu! — nekādu izlaušanos ar zobenu nevajadzēja, jo žemaiši paši palaida viņus cauri, kā sacīdami: jājiet vien, jājiet laimīgi, lai karoga sargātāju skaits vēl jūtamāk saruktu!

Mestrs, redzēdams leišu rīcību, tūliņ noprata, ka īsā brīdī divas reizes izdarījis vairs nelabojamu kļūdu, vispirms palaizdams prom rēveliešus un tagad Tērvetes komturu. Ar tirpīgu nespēku bargais Livonijas ordeņa pavēlnieks juta sevī ieplūstam dīvainu stingumu. Vai tāda būtu nāves priekšnojauta?

—          Ak, debesu tēvs! Kur mana sagrēkošanās, ja tu gribi mani sodīt?! — viņš klusi čukstēja.

Pielēkšojis pie zemgaļiem un ieraudzījis Nameju sēžam zirgā un mierīgi vērojam notiekošo, Gerds iebrēcās:

—          Apbrīnojami! Ko jūs vēl gaidāt?! Visi man pakaļ pret nešķīsteņiem pagāniem!

Un, sametis zirgu apkārt, taisījās auļot atpakaļ, vienīgi maķenīt pažūrējot, vai zemgaļi izkārtojas kaujas ierindai.

Aicinātie nepakustējās.

Citi zirgos, citi, stāvot kājās, atspiedušies uz karavāles vai šķēpa, noraudzījās tikpat rimti kā viņu virsaitis, it kā tepat notiekošā cīņa uz dzīvību vai nāvi atrastos no viņiem aiz trejdeviņām zemēm.

—          Tūliņ rnan pakaļ! — Gerds iebrēcās tik sirdīgi, ka balss aizlūza, kā kaut ko asu un karstu ierij ot.

Atbildē tā pati nogaidošā vērošana.

Komturs savērsa savu zirgu otrādi un pielēkšoja pie Nameja. Kā ēnas Gerdām no Skanēs sekoja divi pelēči un algotnis, kurš prata vietējās valodas.

—    Namej! Uzbrūkam! Šķistā jaunava Marija pateicībā ņems tevi savā klēpī un aizsardzībā uz mūžu mūžiem!

Šoreiz komtura balsi ieskanējās kaut kas pielaidīgāks, jo Gerds samanīja — zemgaļiem padomā nekrietnība. Tā tikai skaties, ka nemetas pret viņu pašu, nevis leišiem. , — Namej! Nu atbildi taču! Kāpēc jūs vilcināties? i Jautājums jau izskanēja gluži pazemīgi.

—    Es gribēju un vēl tagad gribu, ar tevi, komtur, mierīgi parunāt, — Nameja balss skanēja apvaldīti un neparasti mierīgi, jo šoreiz viņš bija noteicējs un lēmējs.

—    Kas te vairs ko runāt, kad… — Komturs izmisis rādīja ar roku uz Ordeņa karoga pusi, bet skatīties skatījās Namejā, gribēdams notvert, vai vēlēšanās parunāt nav tomēr visprastākā izņirgāšanās. Bet nē! Virsaitis tiešām izskatījās noskaņots sarunai, un Gerds pamata skatienu atpakaļ uz karogu, lai pārliecinātos, vai tas vēl plīv.

Plīv! Vēl plīv! Bet te… Karogs, kuru tik stingri visu laiku turēja Johans no Tizenhauzenas, sazvārojās vienreiz, otrreiz, līdz, skaļām urjavām uzgrandot, pazuda kaut kur lejup. Pazuda, un labu laiku to vairs neredzēja.

—    Vai tiešām? Vai tiešām tās jau beigas? — Gerds nobīlī pie sevis murmināja, acīm vai apēdot to vietu, kur vajadzētu būt karogam.

Un pēkšņi tas atkal parādījās un atkal uzplīvoja, bet labu gabalu nostāk, jo to vairs neturēja bruņās iekaltais Johans, bet kāds ādenl ietuntuļojies žemaitis un, uzsēdies zirga mugurā, līksmi vēdīja, lai tāltāli visi redz uzvaras zīmi.

—    Karogs! Šķīstās jaunavas Marijas karogs pagalam! — Gerds ievaidējās. — Namej! Mēs vēl varam to izglābt! Pats dievs tevi par to atalgos.

—    Parūpējies, lai viņš tevi atalgo! — Namejs vienaldzīgi nosacīja un turpināja atkal savu: — Bet ar tevi es vispirms gribu nopietni aprunāties. Tikai bez roku palaišanas .,.

—    Nu runā!

—    Līgumā, ko Rīgā apstiprināja ar jūsu gredzenu zīmogiem un mana gredzena pielikšanu, mēs vienojāmies, ka būsim pasargāti no apsirošanas un dažādām nelikumībām. Kas notiek? Pat veselas lielsaimes tiek aplaupītas un nogalinātas! Tā ir līguma klaja pārkāpšana. Ja jūs neizpildāt solīto, mēs atbildam ar to pašu.

—    Vai tad manējie kādam nodarījuši pāri? — Gerds viltīgi un nevainīgi pavaicāja.

—    Tu vēl prasi? — Nameja vaigs samācās.

—    Jā, jā,,var jau būt! Var jau būt… — komturs pasteidzās piekrist. — Pārjāšu mājās, likšu visu noskaidrot un vainīgos bargi sodīt.

—    To tu varēsi darīt. Un, jo bargāk sodīsi, jo labāk. Taču, tā kā līgumu esat pārkāpuši, arī mēs šoreiz darīsim, kā mums labpatīk, — Namejs atbildēja un tad pavērsās pret savējiem. — Vīri! Dodamies mājup! Mājup!

Urjavīgs piekrišanas sauciens aizvēlās jo tālu.

—    Namej! Tā nedrīkst! — Gerds šķērsoja ceļu, bet runāja gandrīz lūdzoši. — Ja kādam sūdzības, vēlāk izmeklēšu. Pats izmeklēšu! Pats ar savu roku sodīšu!

—    Arī to, kas nogalināja Skadaiņus? — Nameja vaigos jau pulsēja aizturēts niknums.

«Eh, nolāpīts, tomēr kaut ko saoduši!» Gerds sevī no- pukojās, bet skaļi sacīja:

—    Skadainis bija pārdevies Belcebulam, aplam šausmīgi grēkoja! Neklausīja, kp viņam saka. Kļuva par augļotāju! Tavējiem pat — maisu miežu aizdeva, divus atprasīja.

—    Nu lūk, Tērvetē par to visu mierīgi parunāsim. Es taču tev sacīju, ka vēlos parunāties. — Namejs apjāja krustneša zirgam apkārt un vieglā riksī iegrieza mājupceļā.

Gerds sastomījās. Jāt atpakaļ un mēģināt izglābt mestru? Karogu vairs neredzēja, neredzēja arī vairs neviena bruņinieka sēžam zirgā. Kādu laika sprīdi apvēro- jis kaujas murskuli, Gerds skaidri noprata, ka maz vairs atlicis kristīgo, kuri vēl mēģina atvairīt pagānus: tie salipuši ap katru dzelzinieku kā mušas karstā vasaras dienā ap gaļas gabalu, un šaubu nav, drīz maitas smaka jau sitīs nāsīs. Tāpēc Gerds žiglīgi izlēma, ka turpinās izpildīt mestra pavēli un mēģinās piedabūt zemgaļus cīņai, un viņš lēkšoja pakaļ Namejam un panācis lūdzās un lādēja to, klusībā pie sevis priecādamies, ka pašam tādējādi palaimējies izsprukt sveikā no šis briesmeklīgās jezgas, kurā ātra nāve būtu vai lielākā laime. Ja vēlāk būs izmeklēšana, viņam ir liecinieki — līdzņemtie brāļi, kuri dzirdēja, ka pats mestrs vēlējis doties pie zemgaļiem. Diemžēl neizdevās viņus iesaistīt kaujā, tomēr vismaz viņš, Gerds, kavējis un nepieļāvis tiem piebiedroties uzbrūkošajam žemaišu un augstaišu apvienotajam karaspēkam. Vismaz vēlāk varēs ar to aizbildināties, stāstot, cik godam šo uzdevumu izpildījis — nebūtu viņš, Gerds no Skanēs, zemgaļi jātu nevis mājās, bet lēkšotu — svaigi un nepieguruši — apsist vispēdīgo kristīgo un katru, kas ar tiem biedrojies.

Jā, Tērvetes komturam Gerdām no Skanēs šoreiz tiešām palaimējās kā aklai vistai grauds: īsajā kaujas sprīdī vairāk nekā piecdesmit bruņinieku bija notriekti no zirgiem un gulēja caurdurti vai ar sašķaidītām galvām uz sniega.

Kā viens no pēdējiem krita mestrs Ernests 110 Racburgas. Stenot un elšot, jo pēdējos gados pamazāk bija kustējies un zobena vietā vairāk ar muti karojis, viņš vēl ar pēdējiem izmisuma spēkiem mēģināja paglābties, mezdamies virsū uzbrucējiem, lai caurlauztos uz Daugavas pusi un glābtos bēgšus, bet aplencēji vispirms piebeidza mestra sargātājus pelēčus un algotņus, un tad sekoja pēdējais nodevīgais dūriens no mugurpuses — žemaišu viltības galīgais apliecinājums, dūriens, kuru sajutis mestrs vēl tikai izdvesa:

— Ak, dievs! Es jau nekavējos! Es jau eju pie tevis!

Mestrs Ernests no Racburgas piederēja pie tiem brāļiem, kuri nešaubīgi ticēja dievam un savas misijas nepieciešamībai, viņš allaž domājās aplaimojis šejienes pagānus, atbrīvodams tos no elkdievības, tāpēc mirstot viņā aizzibsnīja doma, ka par tik uzticīgu kalpojumu dievs varēja viņu mazliet pažēlot, citādi, nudien, iznāk, ka nepateicība tomēr ir un paliek pasaules alga.

Tikmēr Dānijas vietvaldis igauņu zemēs Eilarts no Hobergas ar saviem leduspelēkajiem, izvajājis viltnieciski bēgošos žemaišus un dažus pamanījies iedurt sniegā, beidzot grieza zirgu apkārt un jāja atpakaļ pie mestra, būdams dziļā pārliecībā, ka ar dieva palīgu kristīgie tur jau svin uzvaru. Taču pietuvojoties kaujas laukam, dīvaini šķita tas, ka leiši nebēga, tikai pakāpās nostāk, lai rēvelieši var jāt brīvi un netraucēti it kā pa aleju, ko veidoja abpus cieši cits pie cita sastājušies žemaišu un augstaišu karavīri, skaļi sasaukdamies un smiedamies.

Ka tas varētu nozīmēt? Kāpēc sakautie nebēg? Eilarta pierē ieraucās grumbas, kuras gan zem bruņucepures viņa uzticamie padotie nevarēja saskatīt.

Skats, ko viņš ieraudzīja atgriezies, lika asinīm sastingt.

Klajumā, kurā mestrs zemojās ar aizkustinošo lūgšanu debesu šķīstajai jaunavai, viss sniegs bija iekrāsojies no asinīm melns, un šajā tumšumā kā dīvaini, paša dieva nomesti kukuržņi gulēja vēl nesen tik Varenie, neuzvaramie jaunās priecas mācības zobenaizstāvji. Gulēja kā atpūzdamies, dažs uz mutes, bet vairums augšpēdus, jo pagāni tos bija apvēluši ar seju pret debesīm, lai, paceļot sejsegu, iegrūztu mutē šķēpa galu un tādis šajā pasaulē tie vairs ne runātu, ne dzertu, ne ēstu.

Nodārdēja skaļi jo skaļi smiekli, un, uzvaras uzbudināti, pagāni vaikstījās un apsaukājās.

— Ja man būs lemts vēl dzīvot, smieties es vairs nekad nesmiešos. Smieties es vairs nesmiešos.,, — no- bālis čukstēja jautrais Heinrihs no Frankenas.

Arī Dānijas karaļa vietvaldim sirdi stindzināja šķe- bīgs nelabums, taču — gods godam — tikai vienu mazu mirkli. Jau nākamajā viņš triecās pret smejošajiem bez- dievniekiem, alkdams iespējami vairāk tos nosūtīt velnam uz elli, taču šoreiz viņam neveicās — šķēpi tūliņ saļim- dināja zirgu, un, lai gan Eilarts paguva nostāties uz kājām, kāda žemaiša milna notrieca slaveno rēvelieti augšupēdus. Un, kad viņš bija brīdi savu bezspēcību un nāves nenovēršamību izjutis, kāds žemaitis dusmās par zaudētajiem īsteniekiem un atriebībā par nodedzināto sētu lēni pielika šķēpu pie mutes, kas vēl kaut ko sauca, un nobeidza krusta vaboli galīgi un uz visiem laikiem.

Gauži izsmiekloja — kā jokdari zinādami — Hein- rihu no Frankenas. Viņam uzmeta cilpu, norāva no zirga un tad, skaļu smieklu pavadītu, piesēja, augšpēdus guļošu, ņiprai cūkai, kura, patvērumu un glābiņu meklēdama, cēlo bruņinieku ilgi slidināja pa nomīņāto sniegu šurpu un turpu, visu laiku neganti kviekdama, un uzvarētāji smējās, vēderus turēdami un līdz zemei locīdamies, un klaigāja, ka zirgus un ragavas nupat varēšot pārdot, ja tik raiti rakulīte slidina krustnesi bruņās… Izsmējušies viņi atjūdza cūku, un kāds žemaitis pacēla bruņinieka sejas vāzni un pielika pie tā lūpām lēni, lēni zobena asmeni. Heinrihs no Frankenas pirmsnāves šausmās gribēja iekliegties, bet saltais tērauds pierāva viņa mēli kā piekaltu. Uzjautrinātais žemaitis smiedamies pievērsās citiem, iesaucoties:

— Ehē! Es šim sprukstam vispirms parādīju Rīgu!

Asmens iegrima dziļāk …

… Kaujas laukā palika guļam septiņdesmit viens «Vācu bruņinieku brāļu ordeņa no svētās Marijas hospitāļa Je- ruzālemē» brālis bruņinieks. Kopā ar viņiem savu pilnam nopelnīto nāves algu saņēma simtiem pelēču un karakalpu. Un dažs labs ievainotais būtu citkārt atveseļojies, bet naktī pa šejieni staigāja tik nepieredzēti aizniknots lausks, ka līdz rītam nosala visi, kas paši nespēja pakustēties vai nogurumā ciešāk aizmiga.

Ilgi un kveldīgi nākamajās dienās liesmoja ugunskuri, žemaišiem savējus kritušos sadedzinot, un šķita, mirušie atdod vēl savu pēdējo siltumu no drellības izglābtajām sievietēm un bērniem.

VI

Nepieredzētais aukstums včll nesen apvilka ar sarmu pat Rīgas virsbīskapa pils biezo mūru iekšpusi, un tikai kuroša krāsns un kvēlojošu ogļu tuvums ļāva kaut cik paglābties no drēgnā mikluma. Tāpēc tagad pavasarīgā atmodinātāja saule šķita divkārt tīkama un katrs, kam vien bija vismazākā iespēja, kustējās pa āru, un pat kroplie un tizlie vieglāk panesa savu nedienu — dieva saulīte visus sildīja vienādi. Arī Rīgas virsbīskapu Jo- hanu no Lunes, kas, iznācis savas pils priekšā, nesteidzās klamzot tālāk, bet ļāvās debesu spīdekļa siltajam glāstam.

Sejā pa šiem gadiem kanoniķim iegūlušās grumbas. Tērpā un stājā — gan! No sāls tirgonīša Luneburgas ostā līdz — virsbīskapa zizlim! Kā galdnieks Hildebrants, kas 1073. gadā iesēdās Svētajā Krēslā, kļūdams par pāvestu Gregoriju VIJ. Vai dieva noliktā kārtība tomēr nav brīnišķīga, ja centīgs un pieprotīgs vīrs var pacelties tik augstu? Tikai pašam nevajag būt ļepausim! Vajag censties un gribēt! Censties pat tad, kad jau virsbīskapa mitra galvā un pallijs pāri plecam. Jā, ne jau garlaicības mākts bijušais pagrabmeistars turpināja vēl rūpīgāk iedziļināties senos rakstos, bet gan lai zinātu vairāk nekā tie, kas izliekas zinoši. Viņam neesot kanoniskas izglītības — reiz viens iedrošinājās bilst. Ha-ha! Kur tagad pačibējis šis pārgudrais? Pačibējis jau nav, tikai. . . Johans no Fehtas, kuru toreiz nepaglāba pat sargeņģeļa Miķeļa kapliča, kā bija, tā arī palika prāvests, virsbīskapa vietnieks. Vietnieks Albertam no Zauerbēras, vietnieks Johanam no Lunes… Tā ja… Cits visu mūžu tikai vietnieks un vietnieks, izpildītājs un izpildītājs … Kurpret cits … no pagrabmeistara tūliņ par virsbīskapu! Pārlecot pāri Johanam no Fehtas tik slaidi, ka dieva un Alberta iztaponis neattapa pat īsti iepīkstēties.

Kā sokas jaunajam virsbīskapam?

No sava nelaiķa priekšgājēja Johans bija stingri jo stingri iekalis sevī visgalveno mācību — lieki necīkstē- ties ar Livonijas ordeni un mestru. Kam zobeni, tam taisnība! Ietiepīgais Alberts to nevēlējās saprast, sākumā lepnības un savas varenības gumdīts, vēlāk aiz vecuma, jo valdīšanas pēdējos gados tik tikko spēja pakustēt un sāka slapināt pat biksēs, dzenot savu akolūtu galīgā izmisumā. Biksēs slapinātājs, pāvesta vietnieks Prūsijas, Livonijas un Igaunijas zemēs, garīgais valdnieks pār Tēr- batas, Sāmsalas, Kursas, Kulmes, Pamedes, Vārmes un Sembas bīskapijām, lībiešu, letgaļu, sēļu un zemgaļu novadiem! Naivais gudrinieks! Tādam nepalīdz pat Armas svēto grāmatu studijas, ja viņš nesaprot visvienkāršāko — atklātā cīņā vārds pret zobenu ir vājāks nekā smilga pret izkapti. Zobenu sagrābis Ordenis. Ko iesākt pret to ar vārdu smildziņām?

Izjutis saules glāstīgo siltumu un dziļi ievilcis krūtīs pavasarīgo gaisu, virsbīskaps Johans no Lunes pievērsās blakus stāvošajam, dievbijīgās pārdomās iegrimušajam un tāpēc klusējošam Valkenas cisterciešu klostera prio- ram Heinriham. Godājamais dieva kalps bija mērojis šurp tāltālo ceļu, lai pārbaudītu cisterciešu sieviešu klosteri Rīgā, par kura iemītniecēm līdz pašai Romai bija aizgājušas ne visai glaimojošas ziņas. Vakar virsbīskaps viņam bija izteicis vēlējumu, vai Heinrihs kā cilvēks no malas nepabūtu klāt sarunā ar zemgaļiem, kuri ieradušies Rīgā ar sūdzību. Heinrihs, protams, jutās pagodināts un aicinājumu labprāt pieņēma, jo nekas tā neatklāj lietu būtību kā sūdzības. Valkenietis bija kaismīgs dieva taisnības un patiesības sludinātājs un aizstāvis, un Johans no Lunes šo iekšējo kaismi bija tūliņ pamanījis un novērtējis. Jo kāpēc jācīnās par taisnību un patiesību pašam, allaž piedzīvojot nepatikšanas, pat nokļūstot Siguldas pils pagrabos, ja var gluži nemanot iesaistīt citus grābt ogles karstajos pelnos! Un pelnu sakrājies daudz — un ogļu tajos daudz, un, paļaujot Ordenim pilnīgu vaļu, te drīz vien no virsbīskapijas nepaliks pāri pat pelni. Tāpēc priors Heinrihs no Valkenas bija šobrīd Rīgā kā no paša dieva atsūtīts! Lai klausās un dzird! Lai skatās un redz, cik spaidīgos apstākļos te jāveic baznīcas darbs!

—    Brīnišķīgs rīts! — Johans no Lunes saldi sacīja.

—    Diena solās būt dievišķa gaišuma pielieta, — Heinrihs svētā bijībā atsaucās.

—   Jā, — Johans nopūtās, — diemžēl cilvēki.,. diemžēl grēks… pat tādā dienā dara savu melno darbu. Iesim, godājamo prior!

—    Iesim? Bet mēs nolēmām vispirms uzklausīt sūdzīb- niekus! — Heinrihs bija domājis, ka tas kā pats par sevi saprotams notiks virsbīskapa pilī.

—    Iesim uz franciskāņu klosteri! — Johans atbildēja. — Tur uzklausīsim.

Šī izvēle nebija nejauša. Nupat franciskāņiem bija priecīgs brīdis, jo pāvests Nikolajā III ar savu bullu savā ne- maldīgumā noteicis, ka Franciskāņu mūku ordenis gan nedrīkst iegūt pasaulīgo mantu savā īpašumā, bet drīkst tikai lietot un pār to valdīt. Ko gan vairāk vajag? Ja, piemēram, zemi var lietot un pār to valdīt? Ja pilī var dzīvot un tajā pavēlēt? Jā, nekļūdīgs, brīnumaini nekļūdīgs ir pāvests savā nemaldīgumā. Un, kā atbalstot pāvesta labvēlību, arī Rīgas virsbīskaps parādīja šim klosterim savu labvēlību.

— Kā tu, mīļo Heinrih, domā? Kādi ir tavi uzskati — .Jēzus Kristus māte Marija — vai viņa šķīsta un bezgrēcīga no dzimšanas vai ne?

Tas nebija vienkāršs jautājums, tas bija jautājumu jautājums. Marijas grēcīgumam vai bezgrēcīgumarn bija ārkārtīga nozīme tieši Livonijas zemē, kura no paša pāvesta nodota šķīstās dievmātes Marijas aizbildniecībā, tāpēc viņa pati ar bērniņu uz rokas redzama uz katra šīs zemes karoga, ko nesa bruņinieki vai kas līdzgāja virsbīskapa ceļojuma gaitās. Un ne tikai karogi, ar šķīstās jaunavas Marijas vārdu uz lūpām kristīgie šeit devās kaujā un atdeva savas dvēseles dievam. Šķīstā jaunava Marija… Bet ja nu viņa tomēr nav jaunava, jo izgāja taču Jāzepam par sievu un dzemdējusi taču arī ir — dieva dēlu Jēzu Kristu! Ko? Ko sacīt tautai, kas tomēr grib zināt patiesību? Lūk, dominikāņi apgalvo — Jēzus Kristus māte diemžēl arī sagrēkojusies, un tikai pēc tam dieva žēlastība viņu padarījusi bezgrēcīgu. Kas tādā gadījumā iznāk? Ka Livonijā karogi nepareizi? Ka nevar, ejot kaujā, kliegt par šķīsto jaunavu Mariju? Labākā gadījumā būtu jāsumina atšķīstitā jaunava Marija.., Nē, nē, tas nav strīds par vārdiem, tas ir strīds pēc būtības … Ticēt Marijas šķīstai ieņemšanai vai ne? Bet kas pazudina ticību? Šaubas! Visīstākais velna rokudarbs! Šaubīšanās nedrīkst tikt pieļauta!

Jā, un kur vēl šie daudzie svētki un godināšanas, par kurām viņš, virsbīskaps, atbild tieši pāvestam un baznīcas svētajai misijai! Tās taču nenotiek tikai Marijai par iepriecināšanu, kad viņa no debesu augstumiem noskatās uz savu zemi, bet jo vairāk pašiem par ticības apstiprinājumu, kura citādi var galīgi paļodzīties. Tālab katru gadu četras reizes aizvien plašāk un košāk svin Marijas šķīstīšanas dienu, pēc tam Marijas pasludināšanas dienu vai, izsakoties tautai saprotamāk, Kristus iedzimšanas dienu, un kur tad1 uz rudens pusi Marijas dzimšanas diena un Marijas miršanas un debesbraukšanas diena, it īpaši jau dzimšanas diena kļuva par visas tautas svētkiem, visas tautas prieka izpausmi, jo raža jau tikpat kā novākta un līksmība tāpēc jo raisīgāka. Dižo atzīmēšanu rosināti, ne velti Rīgas pilsoņi dombaz- nīcu sāka dēvēt par «mūsu mīļās kundzenes baznīcu» ,..

Lūk, ej, kur gribi, grozies, kā gribi, svētās druvas kopējam visur jārunā un jāstāsta par Mariju, bet īstas skaidrības par viņas šķīstību vai atšķīstību joprojām kā nav, tā nav, pat visgudrie zinību vīri netiek līdz nešaubīgai izpratnei, vai šī sieviete piedzimusi bezgrēcīga vai tikai vēlāk, pēc sagrēkošanās, atkal tāda kļuvusi.

«Ak, mūsu sirdsmīļā dievmāte! Kāpēc tu liec mums mocīties tādā neskaidrībā?!» ne viens vien īstens ticības cīnītājs ir iesaucies, pats nespēdams tikt galā ar savām šaubām. Taču pat pagāna zobens ir mazāk bīstams nekā šaubas sevī pašā, zobena dūriens izvada dvēseli uz debesīm, bet šaubas — nones dvēseli velnam ellē.

Virsbīskaps Johans no Lunes, uzdevis šo jautājumu jautājumu, sevi nosprieda: paklausīsimies, paklausīsimies, ko sacīs šis vispusīgi izglītotais un dievbijīgi domājošais cistercietis!

Cistercietis no Valkenas vienmēr bija par taisnību un patiesību, tāpēc viņš atbildēja:

Maķenīt izvairīgi, bet gudri, Johans no Lunes sprieda sevī, viņš prot diskutēt… Un patīkamākais, ka cistercietis vadās no abata Bernharda uzskata — ne ar prātu dievmācību zināt un saprast, galvenais — ko sirds jūt un pārdzīvo.,. Jā, cilvēka prāts un cilvēka ticība ir kā laiva un ceļinieks, kad tie katrs savā upes krastā, ne viens var tikt pie otra, ne otrs nokļūt pretējā pusē; prāts nespēj ticēt akli, jo tas jebkuru ideju liks savu šaubu svaros. Dievs un cilvēka dvēsele… Ja netic dieva esamībai un netic dvēseles nemirstībai, tad cilvēkā rodas divas patiesības — prāta un jūtu. Prāts noliedz to, kam tic jūtas. Lai atvieglotu cilvēka ciešanu ceļu, mokoties starp «jā» un «nē», franciskāņi mācīja, ka šajā pasaulē pārsvarā valda labais, gaišais, tikai cilvēkam pašam vairāk pēc tā jātiecas. Un tāpēc ticības aizsākums jāmeklē sevī un savos labajos nodomos… Tā jāatrod sava paša bezspēcībā un spēkā… Lūk, atziņa, no kuras vadījās arī Rīgas virsbīskaps un tāpēc vienkāršajos ikdienas darbos priekšroku deva franciskāņiem, un arī šorīt, kad bija jāpieņem zemgaļu sūdzībnieki, viņš devās uz netālo franciskāņu klosteri.

Vispirms ticēt sev un saviem spēkiem … Ticēt labajam sevī.., Taču nedrīkst savus spēkus pārvērtēt, kā tas ikreiz notika ar Albertu no Zauerbēras. Savus spēkus pārvērtējot, drīz vien var nokļūt Siguldas pils pagrabos. Taču tas nenozīmē ļaut notikumiem iet savu gaitu, nē, notikumi jāietekmē, jāvirza. Tieši tālab ir aicināts līdzi abats Heinrihs no Valkenas, kas, atgriezies Romā ar ziņojumu par cisterciešu sieviešu klostera darbību un ne- darbībām Rīgā, aiznesīs it kā gluži nejauši sev līdzi arī zemgaļu neapmierinātību par Ordeņa izrīkošanos. Johans

no Lunes, liekot roku uz krusta, varēs mestram apzvērēt, ka viņš uz Romu nav biliiis ne pušplēsta vārda… Protams, kā virsbīskaps viņš varēja pieņemt un varēja nepieņemt zemgaļu delegāciju, varēja pieņemšanu uzdot savam vietniekam prāvestam Johanam no Fehtas, kurš taču bija pie tam Zemgales bīskaps, Vietnieks nedrīkst atteikties, tam jādara, ko liek priekšnieks, kur- pret viņam, virsbīskapam, dievs devis izvēles tiesības. Šoreiz viņš izvēlējās sūdzību uzklausīt pats, turklāt franciskāņu klosteri un cisterciešu abata klātbūtnē. Lūk, tāda ir gudra pajaušanās uz dievu un ticība saviem spēkiem…

Kad Johans uzdeva savu vaicājumu, abi svētie darboņi bija tikko izgājuši pa dombaznīcas pagalma vārtiem un gāja garām pilsētas bendes namam. Heinrihs nesteidzās un atbildēja, kad viņi atradās pie pelēču apdzīvotajām ēkām, bet tālākā saruna aprāvās, jo turpat, mūra sētas apjozts, piespiedies Ridziņas krastam, gaidīja viņus nelielais Rīgas franciskāņu klosteris. Johanam tas patika ar savu iekārtojumu, jo tam bija plašāki logi un tāpēc vairāk saules un siltuma, tajā valdīja mērenāks askētisms,

Kauču gājiens neliels, pretimnācēju netrūka, un, tā kā virsbīskapu gandrīz katrs kaut cik ievērojamāks Rīgas iedzīvotājs pazina vaigā, tad allaž galvas zemu noliecās un cits pat nokrita ceļos, izlūgdamies svētību, un Johana no Lunes labā roka vilka gaisā svētījošo krusta zīmi. Augstais garīdznieks šad un tad atļāvās šādas pastaigas, tās tuvināja viņu tam ļaužu baram, kurš jāvada un jānotur kristīgā mīlestībā un pazemībā. Ja pāvests bija nemaldīgs, kā to atzina arī izglītotais Akvīnas Toms, tad viņš, Johans no Lunes, toties bija vienkāršs un visiem pieejams, vismaz pa gabaliņu acīm apskatāms; pāvesta nemaldību sargāja bagātība un vara, kas būtībā ir viens un tas pats, bet Johans meklēja savu stiprumu tuvībā ar ļaudīm, jo nekas tā nesargā kā pūļa labvēlība un nekas tā nepazudina kā augstprātība. It īpaši viņš centās iegūt Rīgas pilsoņu — tirgotāju un amatnieku cieņu un mīlestību, un šādas pastaigas, kad viņu pavadīja tikai akolūts un nedaudzi sargi ar šķēpiem, sekojot dažus soļus iepakaļ, lieti noderēja tāpat kā prasmīgi izmantoti svētki — ne velti viņš vakar bija apspriedies ar citiem kanoniķiem, kā iespējami krāšņāk un lieliskāk atzīmēt svētās Margaritas dienu, kuru rīdzinieki labprāt svinēja pateicībā par pilsētas brīnišķīgo izglābšanos no kuršu neģēlīgā uzbrukuma, kad jauniesvētītā Rīga, sākusi kristietības ceļu, atradās mata tiesu no pilnīgas iznīcināšanas un ticīgo izkaušanas, un šeit joprojām tad plauktu un zeltu ellc- dievju rosība, neļaujot brīvi elpot kristīgajiem tirgotājiem.

Pie klostera vārtiem virsbīskapu un viņa nelielo svītu sagaidīja abats ar savējiem. Ai, cik tas bija mīļi, cik daudz sirsnības te plūstin plūda!

—    Lai slavēts visaugstais radītājs! — franciskāņu abats svētlaimē mirdzošu seju čukstēja, plaukstu pret plaukstu salicis un piespiedis tās pie .krūtīm, jo šaubu nav, ka virsbīskapa šāda labvēlība tiks agrāk vai vēlāk pavadīta ar gluži laicīgiem labumiem. — Lai slavēts un atkal slavēts tas kungs, kas licis taviem soļiem iegriezties mūsu pieticīgajā, dieva gaišuma apstarotajā mājokli!

—    Lai svētīts dieva templis, kurš celts tikai un vienīgi uz ticības viņa augstajam vārdam! — Virsbīskaps lēni novilka ar rokas pirkstiem krusta zīmi. — Lai šeit valdošā dieva mīlestība palīdz mums uzvarēt ļaunumu! Izlūgsimies visuaugstā žēlastību!

Vienā no cellēnj zemojušies visi kopīgā lūgšanā, lai dievs uzklausa un palīdz izkārtot ar labu zemgaļu sūdzību, viņi iegāja klostera reflektorijā, kur altāra priekšā bija nolikts tikai viens vienīgs kaut kur sadabūts greznāks krēsls, lai tādējādi parādītu godu tam, kam šis gods pienākas. Taču virsbīskaps noraidoši pamāja ar galvu.

— Nē, nē! Jūs visi sēdēsit man blakus, un arī visi zemgaļi lai sēž mums pretī! Runāsim kā līdzīgs ar līdzīgu. Būsim pazemīgi un pazemību mācīsim arī viņiem, jo tāda ir dieva griba.

Kalpotāji ātri pārkārtoja telpu.

Johana no Lunes aprēķins bija vienkāršs: pirmkārt, uzmanīgi, ar iejutību uzklausīta sūdzība tūliņ noveļ no sūdzētāju sirdīm pāridarījuma akmens smagumu, uzklausīta sūdzība ir kā pacelts slūžu sprosts, kas novada lieko un bīstami uzkrājušos ūdeni, kurš, noplūdi neradis, var gāzties pats pāri aizdambējumam un aizraut sev līdzi visas dzirnavas. Kauču par mieru un kārtību Zemgalē vispirms atbild žemaišu nodurtā Ernesta no Racburgas pagaidu vietas izpildītājs brālis Gerhards no Kacenellen- bogenas, tomēr pāvesta priekšā galīgā atbildība jāuzņemas viņam, virsbīskapam, un zaudēt šo zemi abpus Lielupei un līdz Kursai un Zemaitijai būtu gaužām neizdevīgi, jo, lai gan zemgaļi Ordenim nedod pilnu desmito tiesu, no kuras savkārt virsbīskapam pienākas ceturtā daļa, tomēr zemgaļu vedums uz Rīgu, sākot ar kviešiem, vasku, liniem, kaņepājiem, ādām un beidzot ar taukiem un pelniem, ir tik kuplīgs, ka ienākums no tām desmit zelta markām, kas Rīgā jāmaksā kā sods par saderināšanās atsaukumu, vai puse zelta markas, ja kāzu viesu saradies vairāk par atļauto skaitu, : — šo sodu devums bija kā piliens jūrā pret zemgaļu piegādāto, un par to Johans no Lunes, būdams pagrabmeistars, pats savām acīm bija pārliecinājies.

Otrkārt, tik atklāti glupi nīsties ar mestru, kā to darīja Alberts no Zauerbēras, var tikai prātu izkūkojis biksēs slapinātājs, taču tas nebūt nenozīmē, ka virsbīskapam nav jāzina viss, ko Ordeņa brāļi dara vai nedara Zemgalē, diemžēl Tērvetes priesteris Gevehards jau izsenis gluži neizprotami dod vismazāk ziņu, mazāk par jebkuru citu priesteri, un par šo dīvainību Johans no Lunes jau vairākkārt bija uzmanīgi aizrādījis savam vietniekam un Zemgales bīskapam Johanam no Fehtas, kurš apsolīja, ka šajā gadījumā pats noskaidros un novērsīs šo priestera Geveharda neizprotamo neizdarību.

Treškārt, zinot par Ordeņa brāļu rīcību visu līdz pēdējam sīkumam, tūliņ nav jāsāk mestram uzbrukt ar pārmetumiem, nē, tieši otrādi, sak, dārgo mestr, paklausies, es tev pastāstīšu, ko tavējie dara, bet lem par viņiem pats un izrīkojies tu pats, es vienīgi piepalīdzēšu tev izzināt, pievērst uzmanību, es būšu tev kā labiņš sargeņ- ģelītis.

Ceturtkārt, un tam varbūt bija vislielākā nozīme, Johans no Lunes skaidri apzinājās: kam spēks, tam vara un taisnība. Ordeņa spēks bija jau tik visspēcīgs, ka visas zemes gar šīs jūras austrumu krastu dzīvoja padevībā un paklausībā, tām vairs pat necerēt nomest kristietības atpestījošo jūgu, izņemot — zemgaļus. Jā, vienīgi zemgaļi nav vēl tā pakļauti, lai tie nebūtu vairs bīstami, kauču viņi atrodas tepat mestra un visas kristīgo Rīgas degungalā, — vienīgi zemgaļi vēl spēj Ordeni tāpat pārmācīt, kā to nupat izdarīja žemaiši, un taisnības labad jāatzīst — ne bez zemgaļu ziņas un piepalīdzības šī pārmācība notika. Protams, pat domās vien bija bīstami tā vērtēt zemgaļu spēcību, tomēr Johans no Lunes ne reizi vien iegādāja: ja nu mestrs ķeras man pie rīkles un iemet kādas savas pils pagrabā? Meklēt palīdzību Romā? Nē, Roma pārāk tālu un pārāk zeltkāra, kurpret Zemgale — tepat, un par labiem solījumiem vien tā var kļūt drošs piepalīgs cīņā pret mestru. Un, kauču tie ir pagāni, tomēr pat svētie raksti māca — palīdzi pats sev, un tad arī dievs tev palīdzēs. Ko lai dara, ja vienīgais tuvākais pretspēks Ordeņa izdarībām ir Zemgale, un tāpēc vien virsbīskaps vēlējās šo zemi un tās ļaudis savā ziņā pietaupīt nākamībai, kauču pat domās bija bīstami tā domāt. Taču jādomā ir, jārūpējas par savu spēku. Lai tam var ticēt.

— Aiciniet zemgaļu sūtņus ienākt! — viņš pavēlēja,

* * *

Pēc aiziešanas no kaujas pie Aizkraukles un atgriešanās Tērvetē Ordeņa karaspēka pilnīgas sakāves ziņa aplidoja malu malas. Karstgalvīgākie pieprasīja nekavējoties sacelties, ja ne visus svešos nogalināt, tad vismaz izraidīt no zemes un tāpat kristīgajiem nedot vairs no zemgaļu labuma ne tik, cik pele var aiznest. No visu lūpām — vairumam ar naidu, bet vienam otram ar bailēm — izlauzās satraukuma pilnais, brīvību vēstošais vārds — sacelšanās! Klāt sacelšanās! Rīt? Parīt? Kad? Kad drasēt kara kumeļā? Kur kavējas kara vēsts? Kāpēc neiedegas dūmu irdzes?

Daudziem par vislielāko pārsteigumu un sarūgtinājumu, reiz tik straujais un nevaldāmais Namejs šoreiz karstgalvjus apvaldīja: sacelšanās nenotiks!

— Kā — nenotiksi Kāpēc nenotiks? Tagad, kad dzelžainie tikpat kā visi apkauti. Vienīgi Tērvetē daži paglābušies un arī tikai mūsu labsirdības dēļ, daži iespru- kuši Jelgavas pilī, arī Kursā rodami, jo aizgāja mājup pirms kaujas, savi pārdesmit Rīgā… Maz, gaužām maz viņu atlicis!… Tāpēc piebeigt šeit iekleistojušos — un viss! Miers un sendienas atjaunotas!

Gadi un notikumu pieredze Nameju bija vērtusi piesardzīgāku. Dzelžotie krustneši un viņu karakalpi ne reizi vien iznīcinoši sakauti, bet pat tad viņi atdzīvojas un atdzīvojas. Nodur vienu, atjāj desmit citu. Tie saviešas atkal un atkal kā miklā smiltī nomestas kārkla sasmal- kas, drīz saaugot vai necaurejamā biezoknī. Viņš, Namejs, šoreiz būs gudrāks, liks lietā viltību, viņš šobrīd nelauzīs slēgto līgumu, jo par līguma laušanu sods dubulti un dubulti smags, viņu un viņa saimi var pilnīgi iznīcināt, vismaz ķīlniekos paņemt vistuvākos, kā tas vienmēr notiek ar tiem, kurus viņi sauc par atkritējiem. Viņš, Namejs, pats neatkritīs, tieši otrādi — viņš parādīs, ka ticīgie paši neizpildīja un neizpilda līgumā solīto un tāpēc ticīgie paši līgumu lauzuši. Jau no Aizkraukles mājup jājot, virsaitis komtura Gerda no Skanēs nebeidzamajiem pārmetumiem atbildēja, ka zemgaļi nav aizstāvējuši kristīgos tāpēc, ka kristīgie nevis aizstāv zemgaļus, kā tas līgumā paredzēts, bet paši apkauj un izposta iedzīvotājus, pie kam bieži un visnekrietnākā veidā. Tāpēc zemgaļi vispirms sūtīs uz Rīgu savus sūtņus ar sūdzību. Gerds pēc šiem vārdiem bija pašķielējis Namejā — ko, vai patiesi sūdzēsies? — bet sevī tūliņ nodomājis: sūdzēšanās šoreiz būtu tikpat kā dieva dāvana,, jo pašlaik zemgaļi krustnešus varētu apkaut kā sprostā"turētus gaiļus pa vienam vien.

Tērvetē komturs visiem savējiem lika dzīvot nepārtrauktā trauksmē. Pie pils paceļamā tilta diennakti kvernēja bars algotņu, lielāku grupu zemgaļu vīriešu pilī brīvprāt nemaz nelaižot, naktī tiltu pacēla, un veidojās stāvoklis, kad Namejam pašam vajadzēja bīties par savu dzīvību, dzīvojot savā pilī kā ielenkumā: jaužot sacelšanos, dzelzinieki vispirms metīsies virsū virsaitim, vismaz ķīlā paņems, ja nenogalinās, bet pie Nameja palikusī ka- radraudze mazskaitlīga, lielākam pulkam pilī bez kaujas vairs neiekļūt. Tāpēc Namejs, izrīkojis sūtniecību ar sū- ļ dzību uz Rīgu, pats ar savējiem aizjāja no Tērvetes atkal uz Sidrabeni kā agrākus laikus. Lai Gerds no Skanēs saimnieko pa Tērveti! Un viņš saimniekoja arī. Steidzīgi nolīga Rīgā vēl veselu baru algotņu, bet strēlniekam Bertoldam uzdeva pasteidzināti kalt ieročus, it īpaši bultu un šķēpu uzgaļus, lai — kā viņš teica — to'pietiktu visu šejienes pagānu aizraidīšanai uz elli un vēl pāri paliktu. Gerds saprata, ka pašlaik izšķiras Zemgales pakļautība vai atkrišana un, zemgaļus savaldot tagad, vēlāk savaldīt būs daudz vieglāk, jo pavasarī atkuģos uz Rīgu ne viens vien dūšīgs karotājs, kam dzimtajā pusē grēku nasta kļuvusi nepanesami smaga un vienīgi elkdievju asinis var to atvieglināt un pat pilnīgi noņemt nodarījuma sodu, un atbrauks arī tie, kas patiesi ar sirdi un dvēseli pielūdz brīnumaino šķīsto Mariju un katru, kas mēģina tās šķīstību nievāt vai tikai neatzīt, gatavi sakapāt ar zobenu. Lai zemgaļi sūdzas! Lai! Gerds no Skanēs saka jau vismaz sevī smaidīt. Pat Gevehards, pavadot ar skatienu pa vārtiem izjājušos zemgaļu labiešus, nosmīkņāja:

— Kaķa lāsti debesīs nekāpj!

Viņš tā varēja sacīt, teiciens no tālās Akonas Palestīnā bija atnācis arī līdz šejieniešiem, kauču neviens tērvet- nieks, Gerdu ieskaitot, kaķi nebija pat redzējuši, tikai dzirdēts vien par dīvaino un manīgo dzīvnieku.

.— Neiedomājami!… Kā kaut kas, tā tūliņ uz Rīgu ar sūdzību … Nekas … To viņi man vēl pieminēs! — Gerds no Skanēs pamirkšķināja omulīgajam Bruno no Tīringas, kurš kopā ar savu komturu bija paglābies no mestra likteņa un tāpēc tagad jutās vēl omulīgāk. — To vini man pieminēs! It īpaši tie, kas iedrošinājās aizjāt uz Rīgu…

No šīs dienas Tērvetes komturs kļuva bezrūpīgāks, jo tagad viņam šķita, ka zemgaļi patiešām neprāto par sa

celšanos, ja ar sūdzību palīdzību cenšas pierādīt savu taisnību, atvieglot pakļautības nastu.

Aplam nepatīkamo un pazemojošo sūdzībnieku ceļu Namejs bija uzlicis izstaigāt tiem, kas vislabāk jau iepazinuši Rīgu un paši piedalījušies miera līguma slēgšanā, tāpēc arī tagad labāk pratīs izrunāt. Tā zirga mugurā kāpa atkal vecais Raktes Reikūzis, pa šiem gadiem nosirmojis gluži balts, pavecējušais Narbuts un vēl Dobes un Dobelenes vecākie, nebija Rīgas sūtniecības pulciņā mirušā vecā Tiģa un Gunvalža, kuru Namejs paturēja pie sevis, jo karadraudzi šobrīd nedrīkstēja vājināt un bez tam vajadzēja v^ikt dažus slepdarbus.

Rīgā sūdzībnieki ieradās bez starpgadījumiem, vakar viņus atkal kā toreiz gribēja pacienāt, bet viņi cieši atsacījās.

— To karsto zemju suslu nedzeršu, vienalga, kauču labāk tad jānoslāpst tūlīt, — Reikūzis bija norūcis, viņam joprojumis prātā saglabājusies aplam lielā dzēre toreiz, kad viņš bija pieļeberējies kā nekad.

Virsbīskaps Johans no Lunes sūtņus sagaidīja ar laipnu un vēlīgu izteiksmi sejā un svētījoši pārmeta tiem krusta zīmi, aicinot apsēsties uz priekšā noliktā sola.

Par tulku bija pieaicināts Konrāds.

Virsbīskapa skatiens lēni slīcēja pāri atnākušajiem. Dažus viņš atcerējās, vispirms Narbutu, kas toreiz mielasta laikā uzdeva dažādus nešpetnus jautājumus, un viņam, Johanam, vajadzēja paskaidrot, ka cilvēks var jautāt un jautāt, taču īstenticīgais nekad nedrīkst aizmirst: pasaulē visam ir tikai viena vienīga atbilde, un tā skan — tāpēc, ka dievs tā nolicis. Ticība, ticība un tikai ticība var pasargāt un glābt. Arī to dievs tā nolicis. Tādēļ ticēt — un pat ūdens spēj pārvērsties vīnā. Virsbīskapa skatiens meklēja arī to vīru, kurš tik dedzīgi iebilda pret līgumā lietoto dieva zemes apzīmējumu, pieprasot, tur runāt arī par tēvuzemi… Šo iespītīgo un pārgudro pagānu šoreiz neredzēja.

Cistercietis Heinrihs no Valkenas sēdēja virsbīskapam pie labās rokas, tādējādi viesim tika izrādīta vislielākā cieņa un dota iespēja notiekošo redzēt un dzirdēt katru vārdu, jo cienījamais svētnieks pošas jau atceļam un tātad kopā ar viņu uz Romu aizies vēstis par Ordeņa brāļu nelietībām. Par to virsbīskaps nemaz nešaubījās,

ka būs jādzird gaužām nelabi pārmetumi, viņš labi zināja, ka slepkavības un laupīšanas ir brāļu pastāvīga nodarbošanās.

Pie virsbīskapa kreisās rokas sēdēja viņa vietnieks — dombaznīcas prāvests un visas Zemgales bīskaps Johans no Fehtas. Viņš bija kļuvis apaļāks un tāpēc izskatījās vai jaunāks, kurpret otram Johanam virsbīskapa pienākumi bija likuši vismaz ārēji pavecēt, lai gan varbūt sava daļa vainas tur jāuzņemas slimībai, kura sākusi likt sevi manīt. Toties prāvests Johans no Fehtas, kauču neticis virsbīskapa krēslā, jutās tik možs un vesels kā nekad. Ticība un paļāvība uz dievu šajā Kristus kareivī — kā viņš sevi šad un tad dēvēja — auga jo dienas jo stiprāka. Divas reizes debesu valdnieks taču viņu brīnišķīgi izglābis, tā. skaidri likdams nojaust, ka pietaupa viņu dižākam veikumam. Pirmo reizi tas notika pie Aldinbur- gas zēnības gados, kad viņš vētrā apgāzās kopā ar laivu un Huntes dzelme gribēja ievilkt zēnu sevī, un tikai kāds neizprotams spēks iznesa slīkstošo krasta meldros un ļāva viņam izrāpot krastā. Vai Huntē viņš netika izglābts, lai vīra gados peldētu Huntei tik līdzīgās Lielupes plaš- ūdeņos? Vai dievs viņu tolaik neizraudzija un nemudināja pamest dzimtās puses gēsti[8], lai darbotos Zemgales auglīgajā līdzenumā? Un kāpēc dievs viņu tomēr pietaupīja Siguldas pils torņa drausmajā pagrabā, lika izdzīvot? Lai tikai redzētu, kā viņam pakļautais pagrabtneistars Johans no Lunes tiek izvēlēts un apstiprināts par Rīgas virsbīskapu? Nē, tas biia dieva brīdinošais un pamācošais pirksts vēl stingrāk turēties pie visuvarenā, kļūt savā ticībā kā granītam, atalgojumā saņemot… Ko? Cerību! Nešaubīgu cerību, ka viņš tomēr sēdēs virsbīskapa astoņ- kājīgajā krēslā! Neba jau visiem redzams Johana no Lunes sirgums ar kādu iekšas vainu, viņš mokās ar pēkšņām sāpēm, un nelīdz ne lūgšanas, ne no Romas ataicinātais ārstnieks, laiku pa laikam sāpes liek sevi just un just aizvien negantāk un negantāk.

Šodien gan virsbīskaps izskatījās možs un spirgts. Brīdi pavērojis zemgaļus, viņš ierunājās pirmais, atgādinot pantu no Mateja evaņģēlija:

— Svētīgi tie, kas taisnības dēļ vajāti, jo tiem pieder debesu valstība.

Jā, iesākts labi, šiem vārdiem noteikti jāatstāj uz pagāniem labvēlīgs iespaids: pat viņš, virsbīskaps, runā par ļaudīm, kurus vajā taisnības dēļ, un zemgaļi taču ieradušies tikai un vienīgi savas taisnības aicināti.

—    Par debesu valstību nezinu, neesmu tur bijis un ceru, nekad nebūšu, — noklausījies Konrāda tulkojumu, Reikūzis tik tiešām sāka ar nupat dzirdēto, — bet zemgaļiem Zemgalē vairs nav dzīves, dzīvo ar taisnību vai bez taisnības, jo drošs par savu labumu un kaklu vairs nav neviens. Jūs solījāt līgumā mums aizstāvību, arī to pašu debesu valstību, bet mēs nupat vairs nevaram būt droši gaišā dienas laikā — atjāj baltmelnkrustainie un aiz sevis pelnus vien atstāj.

— Godājamo Reikūz! — virsbīskaps uzrunāja vecāko vārdā, jo bija pavaicājis Konrādam, kā katru sauc. — Es gribu jūs uzklausīt un spriest taisnīgi, nenodarot pāri nevienam. Tāpēc vispirms atbildiet — vai tomēr sava vainas daļa nav arī jūsos pašos? Vai jūsu ticība uz dievu ir pietiekami liela un nešaubīga? Vai elkdievīhas un nepaklausības velns nekūda jūs? Kā jūs varējāt pamest tik daudzus brāļus bruņiniekus pie Ai7.kraukles apkaušanai? Neslēpšu, tur nodurts arī mans kādreizējais vietnieks, Ordeņa kapelāns un nākamais kanoniķis — mans mīļais un dāTgais Vinfreds no Malrnes… Kāpēc jūs pieļāvāt žemaišiem izdarīt šo briesmu darbu?! Kāpēc pamētāt nelaimīgos?

—    Tāpēc jau pametām, ka viņi ne vien. pamet mūsējos, bet paši ar savu roku nokauj! — Reikūzis taisnības apziņā nesastomījās, tieši tā viņi bija izlēmuši sacīt: kāda var būt kopēja rīcība, ja tu no otra vari sagaidīt visbriesmīgāko.

—    Nevar būt! — virsbīskaps iebilda. — Mans vietnieks Vinfreds no Malmes lai kādu nodurtu? Tie ir meli!

—    Nerunāju taču par to jūsu Vinperdi vai kā viņu … — Reikūzis sabozās. — Es runāju par tiem, kas to ir darījuši! Un tādu — ne saskaitīt Zemgalē!

— Vai tas var būt? — Johans no Lunes uzspēlēti šaubījās. — Bruņinieks — tas vispirms nozīmē nešaubīgu ticību un nelokāmu taisnības aizstāvību, paklausību un pieticību, uzticību un tuvākā mīlestību.

—    Labi, labi, tūliņ dzirdēsit to tuvākā mīlestību!

—   Vai tiešām netiek ievēroti mūsu ar dieva gribu izdotie likumi? — virsbīskaps aizvienis vēl tā kā brīnījās, tā kā negribēja ticēt. — Mūsu likumi taču gādā par katru, pat par viszemāko, pat par… par degunu! Nolasi zemgaļiem šo pantu! — virsbīskaps pavēlēja vienam no mūkiem.

Tas piecēlās un skali steberēja:

—    Dzirdējāt? — virsbīskaps pārjautāja, kad tulks bija beidzis tulkot. — Un tā par katru locekli, arī par mazā pirkstiņa kropļojumu, jāmaksā divas markas, nerunājot nemaz par īkšķi, kurš ir sešas markas vērts. Bet par slepkavību, laupīšanu, arī lielākām zādzībām, tāpat par sievietes izvarošanu — nāves sods, — virsbīskaps turpināja uzskaitīt nodarījumus un par tiem paredzētos sodus. — Kas ar nūju piekauj otru zilu vai asiņainu, par katru pierādītu sitienu maksā divus ozeringus, ja nav ne zilumu, ne asiņu, par katru sitienu astoņas artavas. Kas dedzina, tam jāatlīdzina visi zaudējumi. Kas uzar ežu starp savu un kaimiņa tīrumu, maksā sešas markas. Pat tas, kas pirms laika šķin apiņus krūmos vai mežā, maksā vienu ozeringu novada vecākam un vienu ozeringu uzrādītājam, tāpat par siena zagšanu soda ar diviem oze- ringiem… Pasakiet, zemgaļu vecākie, — vai šie nav dievišķīgi likumi, kas likti pār jums un pār ikvienu no mums?

—    Izstāsti, Narbut, par Skadaini! — Reikūzis iebikstīja ar elkoni sānos blakussēdētājam.

—   Vēl tikai jūs brīdinu! — Johans no Lunes pacēla pirkstu. — Kas otru apmelo un nevar to pierādīt, tam — rīkstes. Arī to paredz likums.

Narbutam nebija jāmelo, tāpēc rīkstes viņu nebiedēja un viņš izstāstīja, ko pats par Skadaiņiem zināja un ko vēlāk  pēc atgūšanās spēja izstāstīt mēslu un pakaišu čupā nejauši no nāves izsprukušais Māris.

Iestājās domīgs klusums, ko izmantoja Reikūzis.

—   Jūs daudzināt savu kristietību kā nezin ko! Viņa tāda, un viņa šitāda, viņa vienīgā un vistaisnīgākā, un visnemaldīgākā, un vēl un vēl… Bet kā jūsu ticības nesēji izrīkojās ar Skadaini, ko? Pie kam ar vīru, kurš nudien ar vienu kāju jau bija pilnīgi iestidzis jūsu ticībā. Pat savam vienam mazdēlam no tās jūsu Marijas iekris- tījis Mari vārdā!…

—   Ak, Reikūz, smaga mana sirds, smaga… dzirdot tādas… kā lai saka… Ai, ai, ai!… — ierunājās virsbīskaps un labu brīdi lēni šūpoja galvu, un Jendzīgais krusts mitras smailumā šūpojās līdzi kā apstiprinot — jā, jā, jā… Taču tas arī bija viss, jo tālākais jau skanēja kā pārmetums. — Par dievišķo kristietību… par ticību dievam tā nedrīkst runāt! Nedrīkst svētumu jaukt grēkā! Jo redzi — dažs labs savā ticībā tomēr kļūst ari maldu ceļa gājējs, taču nekad un nekur neaizmirsīsim visgalveno: pati ticība ir nemaldīga! Kristietība ir nemaldīga! Jo tā nākusi no dieva un aiziet pie dieva. Bet uz zemes vēl vienīgi pāvests Romā, kas ir zemāks par dievu, bet augstāks par cilvēku, — vienīgi viņš vēl ir nemaldīgs. .To vajag vienmēr un visur atcerēties! Kur- pret mēs visi pārējie… Grēks staigā mūsu pēdās, un tikai ticība un vēlreiz ticība var mūs glābt no mūžīgās pazušanas… Šķiet, šajā reizē ar tiem Skadaiņiem kāds no mūsu ticības cīnītājiem laikam sagrēkojies. Pārbaudīsim! Varat būt droši, rūpīgi pārbaudīsim! — Greznā mitra paliecās mazliet atpakaļ uz mūku pusi. — Šo notikumu pārbaudīt! Atcerēties un pārbaudīt!

Viens no mūkiem padevīgi pimāja ar galvu.

—    Pārbaudīsim!

—    Kādas vēl jums būtu sūdzības? — Johans no Lunes pievērsās atkal zemgaļiem.

—    Ai, vesels lērums! — Reikūzis atmeta ar roku. — Narbuts izstāstīs vēl. Pēc tam viņi vēl par Dobi un Dobeleni. Kāda tur dažam labam nediena.

—    Stāsti!

Narbuts sāka, un virsbīskaps vērīgi klausījas, un viņam pie labās rokas sēdošais Heinrihs no Valkenas arī bija vai pati uzmanība. Cistercieša pierē reizumis ievilkās pat barga rieva, viņš izskatījās sašutis, jo brāļi bruņinieki ar savu neapdomīgo un pārsteidzīgo rīcību kaitē taču kristietības idejas galīgai uzvarai arī šajā zemē. Nudien, jāziņo Romā ne vien par sieviešu klostera pārbaudes rezultātiem, bet arī par Livonijas ordeņa nepiedienīgu uzvedību. Velns jau, protams, ir visspēcīgs, bet paļauties tam kā šejienes krustneši — tā tomēr nevar. Katrai apgrēcībai arī savs mērs.

Pec Narbuta stāstīja citi — par nodurtiem, par aizvestiem, kas tā arī nav pārnākuši, jo acīmredzot pārdoti dreļļos, vel bija apkaunotas sievietes, vēl bija atņemti lopi un sudrabs, vēl bija kliedzoši netaisnīgi soģu spriedumi, kas nekādi nesaskanēja ar tēvutēvu ierašām… Sūtņi žēlojās un žēlojās, un virsbīskaps laiku pa laikam ar roku parādīja uz kādu mūku, lai tas atcerētos un tātad neatstātu šo lietu neziņā, Ģiežot tik laipnīgu uz- klausījumu, zemgaļu vecajie vilka no atmiņas notikumu pēc notikuma, sauca vārdus un nosauca vietas, un, jo vairāk stāstīja, jo sīkāki un nenozīmīgāki šie pāridarī- jumi bija, tā ka virsbīskaps beidzot pacēla roku ar krāšņo gredzenu pirkstā, iebilzdams:

—    Paklausieties, godājamie Zemgales vecajie! Svētajos rakstos Pāvila grāmatā eveziešiem sacīts: un, čakli būdami, sargiet gara vienprātību caur miera saiti-! Čakli jūs esat, taču vienprātība, klausos un redzu, ne vienmēr jūs pavada, ja ceļat ķīviņu par sīkumiem, kur piekāpšanās miers-nestu nesalīdzināmi lielākus augļus par naida nemieru,

—    Pirmo reizi dzirdu, ko tas jūsu Pāvils sacījis eze- riešiem, — Reikūzis uzsāka un gribēja izskaidrot, ka rīdziniekiem tie varbūt šķiet sīkumi, bet tam, kas to izjutis pats uz savas ādas, tam tā vis neliekas, taču virsbīskaps atkal pārtrauca, liekot saprast, ka nupat viņš vēlas runāt un, tāpat kā pacietīgi uzklausījis viņus, tagad grib, lai uzklausa viņu.

—    Un turpat nākamajā pantā Pāvils eveziešiem saka: viena miesa un viens gars, it kā jūs esat aicināti savā aicināšanā uz vienu cerību, — Johans no Lunes piepa- celtā balsī turpināja, izlēmis, ka nupat pietiek klausīties zemgaļos un pienākusi viņa kārta nest dievvārdu šo pagānu tumšajās dvēselēs. — Viens dievs, viena ticība, viena kristība — raksta Pāvils eveziešiem. Lūk, zemgaļu vecajie, šos vārdus jūs cieši iegaumējiet un paņemiet līdzi, kad atgriezīsities savās pilīs pie savējiem!

—    Kāds viens? Kāds te var būt viens?! — Reikūzis šoreiz bija visneiecietīgākais un iesaucās tik skaļi, ka virsbīskapam gribot negribot bija jāpiekļūst. — Nerunāšu par dieviem! Jums viņš tikai viens, mums — katrai vajadzībai savs. Iztieciet ar savu vienu! Bet nelieniet virsū mūsējiem! Kāds viens var būt, ja mēs katrs esam savs? Jūs esat vāci, mēs — zemgali, bet lībieši un kurši

tāpat nav ne žemaišl, ne augstaiši. Katram mums nolikts savs, un otram ar to jārēķinās. Nē, nē, mēs esam pret vienu!

Johans no Lunes gandrīz vai ar tādu kā līdzjūtības smaidu pasmaidīja un tad teica:

—    Pāvila grāmatā galatiešiem teikts: tur nav ne jūds, ne grieķis, tur nav ne kalps, ne brīvais — tur jūs visi esat viens iekš Jēzus Kristus!

—    Ko? — Reikūzis pārvaicāja. — Nav ne kalpu, ne brīvo? Nav ļaužu un neļaužu? Kur tāda brīnumaina zeme atrodas?

—    Kur kritusi īstas ticības sēkla!

—    Bads un nabadzība! Bez dreļļiem bads un nabadzība! — Reikūzis smīnēja gluži greizi, un velti būtu viņu pārliecināt, jo, cik vien viņš atceras un cik viņam stāstīts, mūždien bijis tā, ka cilvēki dalījušies bagātākos un nabagākos, labākajos un sliktākajos, labiešos un algādžos, brīvajos un dreļļos un citos neļaudīs un tāpat dalījušies dažādi runājošos, un tā bijis tēvutēvu laikos un ir šodien, un tā jābūt rīt un parīt, un vienmēr, un smieklīgi klausīties par kādu tur zemi, kur viss ačgārni. Nē, nē, tādas glupības lai viņiem nestāsta, pie kam — kāpēc tad viņi paši tik smalki dalās? Pat zirgu nedrīkst paganīt otra pļavā! Un Reikūzis spēra vaļā:

—    Bet jūs? Kāpēc tad starp jums sastopami tādi, kas zirgā vien sēž un divus kumeļus vēl ved nopakaļus, kur- pret cits visu mūžu riksīti redz tikai pa gabalu? Kur te tas viens iekš Jēzus Kristus?

Virsbīskaps neatbildēja, bet pieliecās pie kreisās rokas sēdošajam Zemgales bīskapam un savam vietniekam Johanam no Fehtas.

—    Mūsu svētās misijas darbs nekavējoties jāuzlabo! Zemgalē pastiprināti jānes saprašanas un saprašanās gars! Diemžēl mūsu priesteri pietiekami dziļi, pietiekami saprotami un pārliecinoši neizskaidro dievišķo mācību. Ja labiešos valda tik tumsonīgas runas… Zobens savu padarījis, tagad jādara mūsu dievišķīgajam vārdam!

Vietnieks piekrītoši māja ar galvu.

Narbuts savkārt. neslēpa savu neapmierinātību, ka pal- trakainie novirzās no sūdzību uzklausīšanas tukšā runāšanā.

—    Ko tu, Reikūzi, te'ar viņiem strīdies! Atceries vien, kā viņi toreiz putrojās ar dievazemi un tēvuzemi!

—    Lai neuzskata mūs par galīgiem Iētprāšiem! Grib iestāstīt — kalpu nav, bet, rau, pašiem apkārt pakalpīgi tekuļi kā biezā vilnā blusas.

—    Mums galvenais dabūt atbildi, ko viņi domā darīt ar mūsu sūdzībām. Konrād! — Narbuts uzrunāja tulku. — Pavaicā — kas notiks ar sūdzībām? Kad ļaudis dabūs savu taisnību?

Konrāds pārtulkoja, un virsbīskaps naski atbildēja:

—    Būs, būs! Savu taisnību saņemsit! Sūdzības vārds vārdā tiks nonestas līdz Svētajam Krēslam. Dieva taisnība sodīs netaisnos un atalgos cietušos! Par to varat nešaubīties!

—    Nu, redzēsim, redzēsim, — Reikūzis norūca. Taču savu viņi bija padarījuši — Rīgā bijuši un pašam virsbīskapam pasūdzējuši. Atklāti sakot, vairāk viņi arī neko nevēlējās.

Apmierināts bija arī virsbīskaps: par ordeņbrāļu izrī- košanos izzināts atkal pietiekami, savkārt, sūdzības uzklausot, nomierināti zemgaļi. Lai viņi atgrieztos mājup vēl rimtāki, jāpasola tiem košāka rītdiena, jo nekas nav vieglāk ka pasolīt un nekam tik viegli nenotic kā cerībām uz labākām nākamajām dienām.

—    Ļoti, ļoti labi, ka jūs neturējāt smagumu savās sirdīs, bet ieradāties pie mums un bez Jaunības izstāstījāt, — virsbīskaps laipnīgi turpināja. — Tagad es visu zinu, un, lūk, man pie kreisās rokas sēž jūsu zemes bīskaps — Rīgas dombaznīcas prāvests Johans no Fehtas, kuram uzdošu kā jūsu garīgajam tēvam vairāk gādāt, par jums, rūpēties.., Līdz šim viņš diemžēl bija aizņemts ar dieva druvas kopšanu citur, bet tagad pievērsīsies jums. Jā, jā, tieši jums, zemgaļiem! Un katru īstenticīgo dievs ņems savā aizgādībā.

Taču palaist ar solījumiem vien būtu mazliet vieglprātīgi, galu galā zemgaļiem jābūt arī paklausīgiem, tālabad augstais garīdznieks turpināja:

—    Tikai nepiemirstiet visgalveno patiesību — katrs īstenticīgais vispirms apliecina savu ticību ar nesavtību! Ar to nesavtību, par ko runā Mozus trešās "grāmatas divdesmit septītās nodaļas trīsdesmitajā un trīsdesmit otrajā pantā. — Pēdējā laikā Johans no Lunes allaž vien tā mēdza nekļūdīgi atsaukties uz svētiem rakstiem, lai visi savām ausīm dzirdētu, kā viņš pārzina tos, ka pat katram pantam skaitli zina. — Šajos pantos sacīts: visi zemes desmitie no labības, no koku augļiem pieder tam kungam, tie tam kungam ir svēti. Un visi desmitie no lieliem un sīkiem lopiem, kas ar rīksti top noskaitīti, — tie desmitie no visa būs tam kungam svēti… Diemtēl jūs vēl nedodat dieva desmito tiesu baznīcai, dieva uzticamajai kalponei, un tāpēc dievs jūs vēl nav ņēmis pilnīgā savā aizsardzībā. Padomājiet arī par to, pirms uzsākat ķīviņus.

Zemgales sūtņi drūmi klusēja.

Jā, tas bija nepārprotg s mājiens, ka sava daļa vainas jāuzņemas zemgaļu skopumam, neļaujot toreiz līgumā ierakstīt desmitās tiesas devumu. Tas viņus it kā labāk pasargātu no pārestībām. Nē, nē, desmito viņi nekad nedos! …

—    Taču neizpildītais lai jūs pārlieku neapbēdina! — virsbīskaps nomierinoši turpināja. — Vēl visu var labot, vēl var labot nepadarīto. Galvenais — ticiet! Ticiet, un jūsu zeme plauks un zaļos, jūsu saime kuplosies, un jūsu ganāmpulki vairosies! Un tad būs jums un — dievam!

Reikūzis paklusi pie auss Narbutam apvaicājās:

— Rau, rau, kā atkal velk uz novada devuma palielināšanu!

—    Šiem, es teikšu, kā caurā ķešā — ber un ber, bet pilnu nekad nepiebērsi.

Virsbīskaps tikmēr runāja un runāja, solīja un solīja, un labieši klausoties sāka pagurt vairāk, nekā zirgā sēdēdami. Savu garo, dedzīgo iestāstīšanu un uzmundrināšanu Johans no Lunes beidza, trīs reizes skaļi un it pērkonīgi iesaukdamies:

—    Si Deus pro nobis, quis contra nos![10]

Promejot Reikūzis purpināja:

—    Ja jau tam viņu dievam varētu ticēt! Ui-ui! Ja tiem ticībniekiem varētu ticēt! Tad gan būtu dzīve kā sviesta ķērnē!

—    Tur tev taisnība, — Narbuts piekrita. — Diemžēl arī man nav nekādas ticības šiem ticībniekiem,

—    Tāpat kā man. Toties viņi gan mums noticēja, ko?

—   Vai tad mēs ko melojām?

—    Melot nemelojām, vienīgi nepateicām, ka mēs viņu solījumiem galīgi vairs neticam, aizko rīkosimies paši.

— Ne ar speršanu suni olram stilbos ierīdīsi! — Narbuts pasmaidīja. — Lai paltrakainie kož dzelžainajiem 1 Zemgaļu sūtņi jāja mājup apmierināti, zinādami, ka Tērvetes komturam Gerdām no S'anes tagad zudušas vispedējās aizdomas par sacelšanos un zemgaļu gribu jo ātrāk padzīt svētceļniekus. Tagad tikai jāsāk nopietni un slepus gatavoties, un vai! tam kristīgajam, kas patrāpīsies ceļā. Krusta kalpi pārāk daudziem sariebuši un vai visiem zemgaļiem — apriebušies!

VII

Sīrīta dievvārdi Ordeņa stopnieku Bertoldu vērta aplam domīgu.

Priesteris Gevehards stāstīja līdzību par pazudušo avi un pazudušo dēlu. «Ja kādam no jums pieder simt avju,» pacilātā, mazliet vai raudulīgā balsī priesteris bija skaidrojis, «un viena no tām pazūd, vai tad neatstāt tās deviņdesmit deviņas un nenoiet pie tās pazudušās? Un, nogājis un to atradis, gans ceļ to uz saviem pleciem un, mājās pārnācis, sasauc savus draugus un kaimiņus, uz tiem sacīdams: priecājieties ar mani, es savu avi esmu atradis, kas bija pazudusi… Jo es jums saku: tā arī debesīs būs vairāk līksmības par vienu pašu grēcinieku, kas atgriežas no grēkiem, nekā par deviņdesmit deviņiem taisniem, kam atgriešanos no grēkiem nevajag.»

Tērvetē baznīcu, kā Gevehards allaž sūrojās, līdzekļu trūkuma dēļ pagaidām nevar uzcelt, tāpēc dievkalpojumi notika ēdamtelpā. Saspiestība jau trakota, jo bez komtura un vēl četrpadsmit brāļiem bruņiniekiem, kuri sēdēja pirmajos divos solos, klausītājos neiztrūkstoši vajadzēja būt visiem pusbrāļiem, tāpat citiem augstākiem amatiem un kārtai piederošiem vāciem, un kopā sanāca cilvēku piecdesmit, tā ka drīz vien gaiss bija tā piedusis, ka visi sviedrus lāsām slaucīja un elpu vilka aizgūtnēm kā krastā izmestas zivis, taču durvis nedrīkstēja turēt atvērtas, to Gevehards uz visstingrāko aizliedza, biedēdams, ka pa tām var iezagties ļaunums un izbojāt svēto darbošanos.

Pašā priekšā uz sola ar atzveltni, kājas izstiepis, muguru atspiedis, zvilnēja komturs Gerds no Skanēs. Viņš līdzību par pazudušo avi bija uztvēris kā priestera mājienu par viņu, Gerdu. Tāpēc pierē sākumis ievilkās pat iiīgruma rieva, bet, kad Gevehards nokļuva lidz skaidrojumam, ka debesīs viens grēcinieks mīļāks nekā deviņdesmit deviņi bezgrēcīgie, komturs apmierināti nokrekšķinājās, sak, tas Jēzus kristus tomēr daudz ko prātīgu arī pasacījis.

Izstāstījis senās līdzības no bībeles, Gevehards atzina nar vajadzīgu tās papildināt ar kādu spilgtu gadījumu no šodienas dzīves, tāpēc piemēram izvēlējās Ordeņa brāļiem labi zināmā mestra Anno no Zangerhauzenas ģimenes notikumu— tā godājamā mestra, kas pēc triju gadu valdīšanas Rīgā kļuva par virsmestru Akonā un septiņpadsmit sradus godam izpildīja atbildīgo pienākumu, līdz viņu L'kai pērnziem dievs aizsauca pie sevis.

— Klausieties, mīļie dievabērni! Klausieties! — Gevehards svētā bijībā, iejūsmināts pats par savu izdomu, stiepa kopā saliktās plaukstas uz augšu. — Godājamā virsmestra ģimenē šāda noklīdusi avs bija Anno māsa. Nu gluži noklīdusi. . . Tik noklīdusi, ka viņai ar tiesas spriedumu vajadzēja vienmēr nest rokā visiem zināir.o un jau pa gabalu saskatāmo kauna zīmi — apdegušu trij- kāji, lai katrs pretimnācējs tūliņ pa gabalu redz šis sievietes nodarbošanos un pagrimumu … Un tā viņa gāja ar apdegušo trijkāji, un tā viņa dzīvoja kauna dzīvi — šī tik briesmīgi noklīdusi avs … Bet tad … Bet tad kādu dienu viņai parādījās pats Jēzus Kristus, uzrunāja noklīdušo avi, sacīdams — no šīs dienas tu būsi svētā darba darītāja… Lai slavēts žēlīgais dievs debesīs! Virsmestra māsa kļuva mūķene un viņas nopelni ticības druvā tik lieli, ka tagad baznīca iecēla viņu svēto kārtā. Noticis mūžīgais dieva žēlsirdības brīnums, kas atkal un atkal pierāda viņa mīlestību un nepārtrauktās rūpes par mums, nabaga grēciniekiem. Pat viena un tik noklīdusi avs dievam mīļa. Tas kungs neļāva viņai nomirt ar trijkāji rokā … Uzveda uz šķīstības un dievbijības ceļa!…

Mīļie dievabērni! Pateicībā vienosimies visi kopīgā lūgšanā: «Mūsu tēvs debesīs …»

Klausītāji slīga ceļos, galvas noliecās, un visu lūpas sakustējās, piesmakušo istabu piepildot ar neskaidru murdoņu,

Iekņupis piektajā solā starp sev līdzīgajiem, strēlnieks Bertolds arī kustināja lūpas, taču tā bija tikai ārēja izlikšanās, domāta tiem, kas tupēja blakus, jo iekšēji viņa domas bija citur — pie līdzības par pazudušo dēlu, kuram tēvs, kad dēls pēc klaiņojumiem atgriezies mājā, nokāvis barotu teju, tā aizniknojot otru dēlu, kas daudzus gadus centīgi kalpojis tēvam, bet šim paklausīgajam dēlam tēvs nav vēlējis cienastam nokaut pat mazu kazlēnu…

Vai viņa — Bertolda dē) tēvs nokautu kauču nedējīti vistu, ja viņš tagad sadomātu un atgrieztos tālajās sav- mājās? Nekad ne! Pamāte atkal brēktu un kliegtu, apsaukātu par vispēdējo liekēdi un nelieti, kā viņa to bija darījusi kopš tās dienas, kad ienāca pēc mātes nāves viņu mājā, un sestajā gadskārtā iekāpušajam maz- gadēnam bija jāsamierinās ar vissliktāko ēdienu, citu bērnu novalkātām skrandām un darbu, darbu, darbu … IJgilgi cietās Bertolds, līdz beidzot neizcieta, jo pamātes sakūdītais tēvs arvienu nostājās viņas pusē un pusbrāli un pusmāsas sekoja vecāku piemēram, un Bertolds staigāja mūždien apdauzīts un zilumains. Viņš aizbēga, pameta dzimto pusi un pēc pailgiem klaiņojumiem nolīga Ordenī kalpot, sāka strādāt pie ieroču meistara un drīz vien jo prasmīgi apguva šaušanu no stopa, tā ka šajā mākā tikai retais varēja ar viņu sacensties. Tāpēc varēja nolīgt Ordenī par karavīru un tā vispirms nokļuva Rīgā, vēlāk Jelgavas pilī, līdz visbeidzot Tērvetē. Godīgi atzīstoties, sākumā viņš bija ļoti alcis ietikt Ordeņa pusbrāļos, pat brāļos, kļūt pilntiesīgs loceklis lepno pulkā, dot paklausības, nabadzības, neprecēšanās un cīņas solījumu, taču viņa zemais dzimums un galvinieku trūkums izjauca nodoma īstenojumu, viņš nekļuva brālis, bet, kā bija, tā palika strēlniekos, izvirzoties gan par strēlnieku vccāko, kā arī pārzinot Tērvetē ieroču gatavošanu, un viņa māka bija tik neapstrīdama un kalpošana tik apzinīga, ka Tērvetes komturs pēdējā sirojumā uzticēja viņam pat zemgaļu pārraudzību.

Jā, jā, viņam, jau labi sen noklīdušajai avij, par ko zināja gan tikai un vienīgi viņš pats. Vienīgi viņš … Un noklīdis viņš bija gauži un pavisam, tā noklīdis, ka tagad sevī priecājās par savu kādreizējo neveiksmi — neiekļū- šanu brāļos bruņiniekos, jo tad būtu devis solījumu neprecēties, priecājās, ka ir tikai līguma strēlnieks un tāpēc varēja apņemt sievu,

Jā, stopniekam Bertoldam šāds nodoms radās lēni, bet — neatvairāmi. Un vainīga bija varkaļa Pečūna meita Vieda vai — kā mājinieki parasti viņu sauca — Viedīte.

Sākās tas ar… Komturs lika uzcelt jaunu smēdi. Sagadījās, ka smēdi uzcēla pils-sētā pie Tērvetes upes labā krasta. Lai nokļūtu smēdē, bija jāiet, garām Pečūna namdurvīm. Jauno smēdi lika uzcelt tāpēc, ka Rīgā noslēgtais miera līgums uzlika par pienākumu katram zemgalim divas dienas gadā piedalīties Ordeņa pilu būvē, taču pati Tērvete bija pietiekami izbūvēta un nostiprināta, kauču arī tikai koka, un neprasīja nekādas klaušas, tādējādi līgumā ierakstītais paliktu Ordenim zaudējumos. Tā komturs Gerds no Skanēs būvniecības vietā izprātoja citu pienākumu — tērvetniekiem jādod viņa rīcībā divi labākie kalēji un piepalīgi tiem, lai kaltu ieročus Ordeņa vajadzībām, bet tērvetnieki, kas tādējādi tiek atbrīvoti no klausības, atlīdzina savas divas dienas kalējiem labībā, gaļā, ādā, vaskā, sudrabā vai tā, kā viņiem izdevīgāk un kā paši kalēji pieprasīs. Darba netrūka, kalēji darināja cirvjus, kapjus un citus rīkus, līdz kādu dienu no Jelgavas pils atveda sešos pajūgos dzelzi un tiem līdzi atjāja Ordeņa stopnieks Bertolds, kam turpmāk bija rūpēties par ieroču krāju, it īpaši gatavojot uzgaļus šķēpiem un bultām. Tagad jau apritējušas vairāk nekā trīs gadskārtas, kopš Bertolds dzīvo Tērvetē, un būtu melots, ja apgalvotu, ka viņam te neiepatikās aizvien labāk un labāk. It īpaši no tās dienas, kad viņš pirmo reizi upes malā ieraudzīja Viedu.

Jaunuve todien skaloja dzidrajā burzgulē veļu, kad Bertolds vai — kā tērvetnieki viņu sāka godāt — Bērtulis izgāja no smēdes ieelpot svaigu gaisu. Sviedri bija norasinājuši pieri, un viņš iedomāja nokāpt līdz jautri urdzulējošajam ūdenim, lai atvēsinātos un noskalotu kvēpus. Sūrstošos plakstus pievēris, galvu noliecis, Bertolds piegāja pie upes malas un tikai tur pēkšņi ieraudzīja ūdenī iebridušo veļas skalotāju, kura nācēju bija pir- māk pamanījusi un tagad puspieliekusies aizdomīgi skatījās svešiniekā. Ieraudzījis Bertolds pirmbrīd kā satrūkās, taču attapies pasmaidīja un sveicināja:

— Labdien! …

Lai labāk saprastos ar kalējiem un citiem darītājiem, Bertolds cītīgi un ar sekmēm bija apguvis zemgaļu mēli un, gods kam gods, jau pirmajā gadā saprata un pats varēja vajadzīgo pasacīt.

Vieda neatņēma sveicienu, tikai turpināja nogaidoši skatīties, un viņas acis izstaroja tādu spozmi, ka Bertolds, aizvienu vairāk mulsdams, skatījās tajās kā brīnumainā parādībā. Viņš sajuta it kā siltu pieskārienu, kā sen aizmirstu mātes glāstu un dīvainā mulsā neiedrošinājās vairs pat atkārtot sveicinājumu. Meitenes skatiens viņu caururba kā bulta, liekot sastingt, un strēlnieks, kura roka nedrebēja, uzvelkot visspringtāko stopu, kā nokaunējies apgriezās un steidzīgi aizgāja, aizmirsdams, kāpēc nācis un ko gribējis.

Tajā vasarā viņa acis allaž meklēja ūdensmalā satikto dai|aci, un tā bija laimīga diena, kad viņam izdevās zemgalieti ieraudzīt.

Ko Vieda?

Viņa bija pamanījusi svešinieka apjukumu upes malā un notvēra arī viņa turpmākos slēpos, no tālienes raidītos skatienus, un tas, ka Ordeņa vīrs neiedrošinājās nekaunīgi tuvoties un uzmākties, Viedā modināja dīvainu nojausmi, kas skanēja viņā kā tāla un aicinoša atbalss siltā vasaras pievakarē, kad cauri vieglai miglas dūmakai saūjinās pieguļnieki un grieze iemēģina savu izkapti.

Tā pagāja gads, Bertolds nāca un gāja, pamanījis Viedu, ildzinājās tuvumā, bet klāt vairs nenāca un valodas neuzsāka.

Pavasara ūdeņi bija aizskrējusi, kad kādu dienu, kā pēdējo izskalojusi tēva kreklu, tērvetniece atliecās un, lieko ūdeni izžņaugusi, apgriezās, lai drēbes gabalu iemestu koka kubuliņā, bet — ieraudzīja dažus soļus aiz sevis upes malā stāvam Bertoldu; viņš bija pienācis klusi un nepamanīts.

—    Labdien! — pienācējs sveicināja kā toreiz.

—    Labdien! — šoreiz Vieda sveicienu atņēma.

—    Kā vien nāku, tu vienmēr skalo veļu, — viņš sacīja, un runātais skanēja it raiti, jo pa šo aizvadīto gadu Bertolds bija vēl teicamāk apguvis valodu.

—    Tu jau tad nāc, kad es skaloju veļu. — Jaunuve zibsnām acīm vēroja, un atbilde vien jau liecināja, ka viņu attiecībās aiz muguras palicis kas nepārkāpjams.

—    Es vienmēr nāku, un tu vienmēr skalo veļu. — Viņš smaidīja, un viņa sacītais skanēja skaidri, izņemot šo «vienmēr», jo tajā iespraukusies tik neierasta skaņa, ka svešiniekam ilgi jānopūlas pareizi izsacīt.

—    Man jāiet! — Kā attapusies Vieda satvēra kubuliņu, kam abās malās ērtākai nešanai izkalti ierobi.

— Dod! Palīdzēšu! — Bertolds paspēra soli uz viņas pusi.

—   Vai tu bez prāta, aplamnieks tāds! — Vieda satrūkās ne pa jokam, sacirta nesamo uz pretējo pusi, lai otrs pat nemēģinātu pielikt roku, un steidzās prom.

Bertolds noskatījās vingrajā aizgājumā.

Pēkšņi Vieda apstājās, pagriezās pret viņu un uzsauca:

—   Tu proti tikai loku šaut, ne manu nesamo nest! Nometīsi smilti!

Pateikusi žigli pazuda pils-sētas vārtos, sak, drošs pa-; liek drošs, viņas teiktā iedrosmināts, pakamps vēl šis jocīgais Bērtulis kubuliņu, un ko tad! Ne atņemt, ne palīgā saukt, ja negribi iekļūt ļaužu runās. Vīri pie smēdes gan sēdēja kopus ar Bērtuli, pārrunāja un pārsprieda par šo un to, bet ne viņai, jaunuvei, to atļauties. Varbūt tagad jau kāds pamanījis viņu sastapšanos upmalā, un tas vien var kļūt par aizsākumu zobgalībām. Nē, nē, turpmāk veļa jāskalo gluži slepus, lai gan… lai gan nez kāpēc šajā svešiniekā jaužas tāda kā pievilcība, un, būtu viņš savējais, Vieda labprāt liktu nojaust savas jūtas. Tagad nekā! Tēvs un brāļi nepiedotu tādu izvēli, tikai sirotāju ņemtu māsiņu var aizvest svešumā, bet tālas tautas Vieda pati bijās, jo kurš aizlaikus pasacīs, kāds tur mūža gājums lemts.

Pagāja vēl gads, un pēc Aizkraukles kaujas strēlnieks Bertolds kļuva vēl padraudzīgāks ar dažu labu zemgali —• un tie labprāt ar viņu runājās. Zemgaļi nosprieda, ka šis stopnieks tāds lēnīgs un. pieticīgs, bez iedomības, nedz lamājās, nedz draudēja, kad zemgaļi sirojumā tīši gauso- jās un studzinājās, bet noraudzījās uz visu no malas. Tāpēc pāris reižu Pečūns bija pat ieaicinājis savā namā un kopīgi pasmējušies un pazobojušies par aizvadīto sirojumu, Bertolds līdz ar viņiem, ne vārda nebilstot par apkautajiem dzelžainajiem, un no tā visa un no Bertolda teikta_ bija jaužams, ka viņam tērvetnieki patīk un viņš labprātis te nodzīvotu savu mūžu, Pečūns viņu varētu pat pamācīt stabulēt, jo viens aizrautīgs stabulētājs tad būtu vairāk un — to viņš gan nesacīja — Viedu varētu biežāk redzēt tuvumā.

Diemžēl pašlaik darba Bertoldam bija pārliekdaudz, it īpaši pēc atgriešanās no Aizkraukles. Komturs Gerds no Skanēs jau nākamajā rītā izsauca viņu pie sevis, pavēlēja allaž būt modrīgam, staigāt vienmēr apbruņotam un steidzināti gatavot bultu uzgaļus — ja zemgaļi sadomātu sacelties, tad visiem Ordeņa vīriem bez izņēmuma jā- patveras pilī un tā jānosargā, līdz ieradīsies no Rīgas papildspēki. Tā nu Bertolds tagad staigāja ar vairogu pie pleca un zobenu pie sāniem un arī šorīt, dievkalpojumam beidzoties, ņēma savus ieročus un devās lejup. Pie pils vārtiem uz paceļamā tilta dirnošie sargi pavadīja viņu ar jautrām zobgalībām, piekodinot, lai labi skaļi brēcot, ja kāds pagāns gribot šā dvēseli pie dieva debesīs aizraidīt. Bertolds atzobojās, ka eņģeļi droši vien prasmīgāk par viņu šaujot ar stopu, tāpēc viņš turēšoties uz zemes, cik vien ilgi iespējams, jo te ar viņu mēroties šajā prasmē maz kāds iespēja, un kāpa steidzīgu soli lejup. Taču līdzi nāca šārīta dievvārdi, Geveharda stāsts par pazudušo dēlu, pazudušo avi… Ko viņam darīt? Viņš skaidri noģida, ka līdzšinējais dzīves plūdums šeit saviļņojies, drīz gaidāmi izšķiroši notikumi, tāpēc — vai nu savlai- kus jāatgriežas ganāmpulkā, vai jāaizklīst pavisam… Jāšķiras uz mūžu, kā reiz jau šķīries no tēva mājām. Pēc tām viņš vairs neilgojās, tāpat Ordeņa pulks viņam svešs un vienaldzīgs, un kalpoja viņš nevis dievam un ticībai, bet tāpēc, lai būtu apģērbies un paēdis. Un, ja tagad zemgaļi saceltos, tad,..

Kas notiks ar viņu pašu? Kas notiks ar Viedu? Naids un asinis! Taču nupat, nupat jaunuve šķita kļuvusi vēl pielaidīgāka, pat uzsmaidīja viņam, un arī viņas tēvs varkalis Pečūns, tāpat brāļi nav vairs atturības pilni. Aizvakar pat — ieaicināja Bertoldu paklausīties, kā Pečuna stabulnieki dziesmiņas izloka. Iedeva arī viņam pamēģināt, sak, pēdējais laiks sākt, lai šis varot parādīt, kādas dzied tajās tautās, no kurienes viņš nācis. Protams, spēlēšana tūliņ nepadevās, te vajag laika un pacietības, bet sarunas bija un smiekli arī, un kas pats saldākais — Vieda turpat apkārt vien grozījās, un viņas šmaugums locījās kā jauns bērziņš vējā, bet skatieni allažiņ saskrējās kā mazputniņi, draiskojoties pavasaros pirms ligzdošanas.

Bija jau arī pavasaris — piesaulītē zālīte it steidzīgi sāka pabāzt savu košo degunteli, putni trallināja aizgūtnēm, gaiss, ziedpumpuriem raisoties, smaržoja saldi un reibīgi —

Smēdē veseru raibais raksts jau iztālēm vēstīja par čaklīgajiem kalvjiem. Bija piekalts vesels lērums bultu uzgaļu, smēdes stūrī tie krājās kā graudi apcirknī, un šodien Bertolds bija nodomājis uzvest tos augšā pilī. Atbrīvosies aizņemtais kakts, un veseri vēl raitāk klaudzinās, izplacinot atskabargaino smaili.

Pārskatījis rīta veikumu, Bertolds pats ķērās pie gatavajām šautrām, saskaitot kaudzītēs pa desmit, tad saliekot pa simtam, lai tādējādi zinātu, cik pagatavots un tiks uzvests augšā. Taču nebija viņš diez cik tālu ticis ar skaitīšanu, kad viens no kalvjiem pusjokus, pusnopietni apvaicājās:

—    Kas tad stopniekam lēcies? Pazudusi Laimas dzelk- snīte, vai?

—    Jāved augšā pilī. Lai komturs glabā kauču zem savas gulšņātavas! — Bertolds rāmi atbildēja, nenojauzdams, kādu satraukumu viņš jautātājā iesveis.

Kalvis vēl brītiņu pacilāja veseri, tad nolika pie laktas, nosakot:

—    Saprast nevaru!,.. Slāpst šodien kā negudram … Jāaiziet līdz Pečūnam un jāpalūdz kļavsulas ieliet…

Bertolds laikam nemaz neieklausījās teiktajā un turpināja nesteidzīgi skaitīt. Bija jau viņš salicis trešo simtu, kad pēkšņi viņam šķita, ka otrpus baļķu sienas pusčukstus noskanēja viņa vārds:

—    Bērtul! . .. Bērtuli . . .

Viņš pārtrauca klinstināšanos ar šautrām un nogaidīja. Ko? Patiesi tā bija īsta balss vai tikai viltinājums?

—    Bērtul! …

Balss! Un pat tā kā pazīstama… Mīļa un pazīstama balss!…

Pametis skaitīšanu, viņš izsteidzās ārā un, apgājis smēdes galam, — patiesi! — aiz smēdes stūra, pie sienas piespiedušos, ieraudzīja stāvam satraukumā gluži sasarkušo Viedu.

—    Tu sauci mani? — Arī Bertolds bija samulsis no šīs negaidītības, kaut ko tādu pat nosapņot neiespējami.

Aicinātāja neatbildēja, un Bertolds atkārtoja jautājumu:

—   Tu mani sauci?

Jaunuve satraukti skatījās viņā savām pusgatavu ozolzīļu acīm, atbildēt neatbildēja, bet elpoja dziļi un strauji kā pēc skrējiena pret kalnu, un nevarēja saprast, vai viņa izbijusies vai atskrējusi palīdzību meklēt, vai pēkšņi uzzinājusi par Bertoldam draudošām briesmām.

—    Tev kāda nelaime? — stopnieks mēģināja uzvedināt uz sarunu un šoreiz saņēma atbildi Viedas noraidošajā galvas mājienā.

—   Tu taču mani sauci? — Viņš nekādi nesaprata, ko tas viss var nozīmēt.

Ak, ja Vieda pati saprastu! Viss notika tik pēkšņi kā viesuļa virpulī, kad tas uzrauj savā vērpetē pat ceļa akmentiņus. Viņa jau labu laiku ievēroja, ka šopavasar Dzintis aplam bieži un pārāk ilgi kavējas pie viņas tēva un ne stabulēšanas dēļ vien. Vieda vēl nodomāja — bā- liņ, bāliņ, cik sen sievu ņēmi, bet vienādvien tevi redz apkārt staigājam, it kā savā mājā nebūtu kam roku pielikt un sirdi atmaidzīt. Arī nupat viņš bija rīta cēlienu tīri vai nokvernējis pie Pečūna gluži brīvs no jebkuriem pienākumiem, jo Namejs dzīvoja Sidrabenē, līdzņemdams tikai nelielu karadraudzi, bet pārējos vīrus atstādams Tērvetē, lai tie savus pavasara darbus neiekavētu. Ari Dzintis palika Tērvetē, un Vieda viendien gribēja viņam pat pārmest, vai šis nav kaunu maizē apēdis, ja darba reizē bezrūpībā nīkuļo un pat citus traucē, jo viņa piepalīdzēšana tēvam bija tikai tāda niekošanās — ne viņš par varkali izmācīsies, ne īsti grib izmācīties.

Vieda pie pavarda sautēja cūkēdienu, kad iesteidzās smēdes kalvis un, gauži izbiedēts, iesaucās:

—    Dzinti! Bērtulis skaita! Šodien vedis augšā uz pili!

Dzintis pielēca kājās kā dzelts.

—           To nedrīkst pieļaut! — viņš it kā kaut kam pavēlēja. — To nekādi nedrīkst pieļaut!

Arī Pečūns piecēlās, pārtraucis savu darbošanos pie laktiņas, un domīgi vaicāja:

—    Ko nu?

—           Vienalga, kauču vācietis jānodur, bet bultas lai paliktu lejā! — Dzintis stingri paziņoja.

Viedai, to dzirdot, iekrita ceļgalos tirpulis, un viņa saļodzījās. Jānodur! Bērtulis jānodur! Un šajā brīdī viņa īsti apģieda, cik tuvs jau kļuvis viņai šis svešinieks.

—           Viņš tāds kā pusmūsējais… Dur nu pirmo, ja citi būtu vispirms jānodur, — Pečūns pateica domu, kura bija visu prātos.

—          Ieaicināsim šeit! — Dzintis ierosināja. — Sasiesim un naktī viņu aizvedīsim, noslēpsim.

—           Ja nu viņu sāk tūliņ dienā meklēt? Pats redzi, kā komturs neliek viņam mieru, — šaubījās Pečūns kā vecākais un vairāk pieredzējušākais.

Kā tagad derēja labs padoms!

Dzintis nekā nevarēja izdomāt, tik vien to pašu:

—          Un tomēr viņš būs… Beigtu vēl var paslēpt, bet dzīvu kur nobāzt? Citas izejas neredzu …

Vieda vairs nenovaldīja sevi, pieskrēja pie tēva un dīvaini aprauti paziņoja:

—    Es varu! ..,

Pečūns nesaprata meitas teikto:

—    Ko tu vari?

—    Lai bultās neuzved augšā!

Tēvs bargi paskatījās meitā, laikam gribēja sacīt, lai nemaisās viru darīšanās, tomēr neteica ne vārda.

—          Tu vari? Bet kādā veidā? — Dzintis nenoraidīja piedāvājumu, tikai gribēja zināt noteiktāk.

—    Bērtulis man .., viņš man apsolīja … solīja izkalt vieglu rauknlti. — Vieda gudroja viltu, jo pati nezināja, ko sacīs Bertoldam un ko sacīs viņš, Ordeņa vīrs. — Palūgšu viņu šodien, tūliņ lai…

Viedai viltus lāgā nepadevās, taču stāstīt patiesību arī nevar, galu galā pati īsti nezina, kas ar viņu notiek. Jo nudien straujprāte nezināja, ko teiks Bertoldam, lai tas bultas atstāj tepat lejā, jo taču sacīt, ka viņu tūliņ satvers un varbūt pat nogalinās, — nē, to taču arī nevar! … Tāpat kā nevar ]aut viņu nodurt.

—    Viņš pats solīja nokalt, parādīt savu māku …

—   Vieda, Vieda… — Pečūns tādā kā aizsmakušā balsī izsacīja savas meitas vārdu un aizgāja istabas stūri, smagi apsēdās uz lažiņas.

—    Labi! Pamēģini! — Dzintis ar tādām kā pavēlnieka tiesībām izrīkoja. — Bērtuļa pazušana nudien var darīt viņus aizdomīgus, iznāks gauži ķēpīgi. Ja vien varētu kaut kā ar godu novilcināt… lai tikai nerastos nekādas aizdomas…

—    Pamēģināšu! — Vieda, tēva piekrišanu vairs negaidot, apcirtās un aizgāja.

—    Mēs tevi gaidīsim! — Dzintis nosauca nopakaļ.

Un tagad viņa stāv aci pret aci ar Bertoldu! Ko sacīt, lai nekaitētu savējiem un lai nezaudētu arī Bertoldu?

—   Es tev patīku? — beidzot viņa ar tādu kā valšķību izdabūja pār lūpām pirmos vārdus.

—    Vieda! Vai tad tu … ko tik pēkšņi… — Bertolds juta, ka klusi ilgotais nāk klāt, bet līdzi tam — kaut kas negaidīts, pat biedējošs.

—    Tu apkausi manējos, bet mani ņemsi ar varu?… Aizvedīsi uz… uz savu Rīgu vai vēl tālāk? — Vieda mēģināja jautājumā ielikt iespējami vairāk ļaunuma — redzēs, ko viņš atbildēs, varbūt patiesi vislabāk nobeigt stopnieku tūliņ, lai komturam viens vīrs mazāk un zemgaļiem lielāka cerība tikt brīviem.

—   Vieda… Vieda … — Bertolds klusi čukstēja un pārmetoši, gandrīz vai sāpīgi šūpoja galvu.

—   Ko tad tu darīsi? Atbildi taču!

—    Ja tu pati nāktu, tad… tad darīšu visu, ko vien tu vēlies. — Bertolds joprojām nevarēja izprast jaunuves negaidīto atnākumu un šo dīvaino laipnību.

—          Ak tā? Visu darīsi? Pat manējos nodursi? Tēvu, brāļus? — Vieda turpināja pārbaudīt, jūtot, ka otrs kļūst mīksts kā vasks siltās rokās.

—          Kāpēc viņi man būtu jānodur, ja tu pati nāc? Viņi tev neļautu nākt?

—          Tu esi tautu dēls… Svešs atnācējs … Brīvprāt tiešām nejautu.

—    Un ja es kļūtu jūsējais?

Vieda it kā pavīpsnāja:

—    Kļūtu … No vistas olas pīlēns neizšķiļas .,.

—    Ja tu solītos nākt, es apsolītos palikt dzīvot pie jums.

—    Komturs tevi nelaidīs.

Un tad sekoja negaidītākais:

—          Zemgaļi komturu agrāk vai vēlāk padzīs, Kauču tas notiktu drīzāk! Pietiek man viņam kalpot!

—          Tu vēlies, lai padzen komturu? Lai padzen tavējos? — Vieda neslēptā izbrīnā un laimes sajūtā vaicāja.

—    Jā! Ja tikai tu nāc pie manis!

Smagam kā kalnam taču vajadzēja būt šim «Jā!», bet Bertolds pārvēla viņu pāri savām lūpām viegli kā nejūtot, jo mīlestība tomēr iespēj visu — akmeni padarīt mīkstu, ūdeni — sausu. Un tagad, raugoties šajā tik iemīļotās zemgalietes sejā, kurā šobrīd vislielākais izbrīns sakusis ar aizturētas laimes iekliedzienu, Bertolds atcerējās priestera Geveharda šorīt sludināto: debesīs būs vairāk līksmības par vienu pašļu grēcinieku, kurš atgriežas no grēkiem, nekā par deviņdesmit deviņiem taisnajiem, kam atgriešanos no grēkiem nevajag.

Lai tad es kļūstu par šo grēcinieku! — viņā viss virmoja kā ūdeņi pavasara krācēs. Lai sagrēkojos! Lai sa- grēkojos, novēršoties no savējiem! Vienalga, kas notiks rīt, bet šodien Vieda kļuvusi viņa! Viņa! Un ne tu, kom- tur Tērvetes pilī, ne tu, dievs debesīs, nespēj man aizliegt laimi, kas ir augstāka par jums visiem!

Stopnieka Bertolda roka, kas nedrebēja, uzsprindzot loku un ietriecot šautru. zvērā vai naidniekā, tagad ar vieglu trīsoņu pieskārās Viedas plaukstai un dažus mirkļus paturēja to savējā, bet mute vēl un vēl apstiprināja:

—          Jā! … Jā, Vieda! … Jā!… Ja tikai tu nāc pie manis! …

Palepnota no tik pēkšņas un galīgas uzvaras, Pečūna Vieda pagriezās promiešanai un balsī, kas vairs nepieļāva ne iebildumus, ne iztaujāšanu, aicināja:

—    Iesim, Bērtul, pie mana tēva!

—    Tūliņ?

—    Tūliņ!

—    Ja tu tā vēlies … Ejam!…

Istabā Pečūns ar Dzinti, galvas viens otram piebāzuši, par kaut ko klusi apspriedās, kad atgriezās sasārtusī kā magone Vieda un aiz viņas gluži samulsis un iztrūcies Ordeņa stopnieks Bertolds.

VIII

Piejājis pie sava nama durvjpriekšas, Dzintis nolēca no kumeļa un atlaida pavadu. Zirgu viņš bija tā iemācījis, ka bez sava jātnieka kustinādams to neizkustināsi, kurpret Dzintim pietika no tālienes zīmīgi iesvilpties, un bērais tecēdams pietecēja klāt, silti bubinādams. Arī tagad Dzintis atstāja straujteci stāvam, bet pats ieklupa istabā palūkoties, vai Akute atgriezusies. Jā, viņa rosījās pie pavarda, un Dzintis gribēja sievu pabiedēt, piezogo- ties klusi klāt, taču viņa, pamanījusi ēnu durvīs, pagriezās un vai krišus iekrita ienācēja rokās.

—    Dzinti! Kā bez prāta! — Akute pukojās, un bija redzams, cik mīļprāt pieļaujas vira lakstībai.

Nomutējis sievu, viņš pavaicāja:

—    Lopiņi ganībās?

—    Jā.

—    Visi?

—    Visi.

Kad Namejs iecerēja un beidzot galīgi izlēma sacelties pret kristīgajiem, viņš nolēma sacelšanos sākt slepus, lai mazāk zaudējumu pašiem, bet bruņinieki ar savējiem un visu savu labumu kļūtu par zemgaļu guvumu un tādējādi vismaz maķenīt atlīdzinātu šajos gados nodarīto ļaunumu. Nelabu jauzdams, komturs Gerds no Skanēs pastiprināja pie paceļamā tilta sardzi — tur augu dienu pūļojās algotņu bars, tā pilnīgi pakļaudams sev pili un katru kustību no tās un tajā, un labi gan, ka Namejs savas dzīvības labad laikus pārcēlās pie sievastēva, līdz- ņemot tikai nelielu karadraudzi. Aiziet no Tērvetes virsaiti paskubināja arī paklīdušās runas., ka komturs taisoties rīkot devīgu mielastu, kurā gribot labprāt redzēt visus Zemgales godājamākos labiešus, lai ar tiem nostiprinātu draudzību un miera gribu, pārrunāt bijušos un iespējamos pārpratumus, lai zemgaļiem vairs nevajadzētu jāt uz Rīgu sūdzēties virsbīskapam. Taču viendien — tas bija agri pavasarī, kad Namejs vēl nebija pārcēlies uz Sidrabeni, — virsaitis netālu no upes pamanīja Tērvetē ieklīdušo brukulaini Līpiķi, un Namejs jāja tam klāt, un viņi sastapās, un, tā kā tobrīd virsaiša karadraugi atradās mazliet nostāk, šis paplukušais vīrelis, gribot laikam pielabināties, skatījās Namejā stingu un zīmīgu skatienu, turot vienā rokā puspaceltu grozu, un vairākas reizes nomurmināja:

—    Joda rutks … Joda rutks .., Joda rutks …

Virtuves kalps acīmredzot ticis sūtīts savākt šā indeņa

sakneni, kas pavasaros visindīgāks. Vai tāpēc, lai piejauktu paredzētajam mielasta ēdienam un dzērienam? Nogalinātu bez asinsizliešanas?

Drošs paliek drošs, Namejs tūliņ pārcēlās uz Sidrabeni, savas karadraudzes vairākumu atstājot uz vietas, arī Dzinti, un visiem bija vēlēts strādāt savus darbus, līdz virsaitis dos kādu ziņu.

Viens no pirmajiem ziņu bija saņēmis Dzintis. Pie viņa atjāja Gunvaldis un pavēstīja:

—    Izlemts saceltiesl

Viņš padēlim pastāstīja, ka karaspēks iepriekš netiks pulcināts, lai komturs nepulcinātu pretspēku. Pirmajam brukumam jānotiek pēkšņi un vienā reizē, lai vācieši pat attapt nepagūtu. Tāpēc tērvetnieki lai dzīvo, kā ik dienas dzīvojuši, bet par sacelšanos zinās tikai tie, kam būs dots kāds neatliekams uzdevums. Dzintim vispirms bija jānodrošina, lai lejas kalvē gatavotie ieroči paliek turpat lejā, un tagad ar negaidīto Viedas palīdzību viņam izdevās tas jo lieliski. Bez tam. puisim bija jāpalīdz izkārtot vīrus tā, lai sacelšanās brīdī uz katru kristīgo Tērvetē un tās apkaimē būtu divi zemgaļu vīri un tādējādi neviens krusta pielūdzējs nevarētu izbēgt vai brīdināt citus savējos. Uzbrukumam jānotiek vienā brīdī gan pils-sētā, gan priekšpilī, un tajā pašā brīdī jāpieveic sargi pie paceļamā tilta un jāiebrūk pilī, kauču šis uzdevums bija visgrūtākais, jo iepriekš vārtu tuvumā nedrīkst pulcināt vīru pulku.

Gatavošanās norisa klusi un slepeni, cilvēki cēlās un strādāja, dzina lopus ganībās, rosījās sakņu laukos, pārlūkoja bites, līda jaunus līdumus, un vienbrīd pat aizdomu pārpilnajam Gerdām no Skanēs šķita, ka pagāni tomēr samierinājušies ar kristietību un viņa pārraudzību un Ordeņa smagā sakāve pie Aizkraukles tā arī nepamudinās zemgaļus uz nepaklausību. Tomēr vārtus viņš lika sargāt modri jo modri: pils — tā bija vara pār apkārtējiem tīrumiem, mežiem, pļavām un upēm, tā bija patvērums un drošība kristīgajiem.

—    Tu tūliņ jāj prom, atgriezies līdz ar krēslul — Dzintis sacīja Akutei, kad bija sievu atbrīvojis no savām skavām.

Viņa gribēja iebilst, bet Dzintis neļāva:

—    Tikai neko nevaicā un neko neprasi! Dari, kā lieku!

Dusmoties? Gražoties? Akute uzmeta lūpu, taču saprata, ka vīrs vēl tikai labu: ja liek aiziet, tad šādai rīcībai jābūt visnopietnākam iemeslam. Taču tuvojas atbrīvošanās diena! Nē, nē, Akutei pat domāt bail! Kauču tikai izdotos, kauču tikai labi beigtos! Un viņa atvadoties atkal piekļāvās Dzintim.

—   Jāj! Steidzies! — viņš nomutējis pamudināja.

Arī citi tērvetnieki aizdzina šorīt ganībās visus lopus, pat grūsnās govis, un mājās tikpat kā nepalika nevienas sievietes, tāpat bērnu, jo vīri pavēloši lika iet prom, paņemot pavairāk ēdamā, un atgriezties tikai ar saules rietu.

Palicis viens, Dzintis paņēma savu stabulīti un pārbaudīdams klusi, klusi patūtēja. Skan! Labi skan!

Ilgi Gunvaldis bija prātojis, izrīkodams sacelšanos, kā vislabāk padot vīriem vienlaicīga uzbrukuma zīmi. Klaudzināt? Tūliņ kristīgie sāks ausīties, kas un kāpēc. Sa- kliegties? Tāpat dažu labu nevajadzīgi izbiedēs un liks kļūt piesardzīgiem. Ne šā, ne tā, līdz Dzintis bija ieminējies:

—    Ja ar tūtēšanu? Izlikšu Pečūna spēlmaņus tā, lai cits citu dzird un visi dzird viņus. Nospēlēsim pirmo dziesmiņu — un visiem jāsagatavojas, jāpieiet tuvāk pie sava lencamā. Tiklīdz atskanēs otrā, tā jālaiž darbā zobeni, dunči, āvas, šķēpi… Kā kuram parocīgāk.

—    Dzi! Tā te patiesi veiklīga doma! — Gunvaldis iepriecināts piekrita.

—    Es pats uzkāpšu pils vārtu tornī un no pašas augšas — tu-tū-tu …

—    Kā zemē tiksi, ja mūsējie nepagūs vārtos iekļūt? —

Gunvaldis brīdinādams pavaicāja, jo tornī uzkāpt un nokāpt varēja tikai no pils vārtu iekšpuses.

—   Tūtināšu tik un tūtināšu! — Dzintis bezbēdīgi atteica.

—   Neblēņojies! — gados vecākais un pieredzējušākais brīdināja. — Aiztapo lūku, lai netiek klāt, un… un virvi uznes! Ja nu šā vai tā, lai vari nosprukt lejā pa ārmali.

Tornī allaž dīkoja pa kādam zemgaļu sardziniekam, vērojot tālo apredzi, vai kaut kur neuzstīgs brīdinātāja dūmu irdze, kurpret Gerds no Skanēs savējos nesūtīja sardzē: viņš zināja, ka par sveša sirupulka parādīšanos Zemgalē viņu laikus brīdinās mestra un virsbīskapa izsūtītie klejoņi, kam bija uzdots pamanit katru svešpulku un pat ceļojošu svešinieku. Komturs baidījās šejieniešu, nevis sirotāju no tālienes.

Dzintis bija paklausījis Gunvalža padomam un slepus uznesis augšā ķīļus, un sargam, kas vāķē šodien, piekodinājis nepamanīti līdznest virvītes rituli un gaidīt viņu.

Tagad, paņēmis stabulīti, Dzintis naskoja lejup pie Pe- čūna, kam bija uzdots šorīt apziņot savus spēlmaņus. Uzbrukuma dienu un brīdi Namejs bija slēpis līdz pēdējam, arī Dzintis, Gunvalža pamācīts, bija novilcinājis līdz pēdējam rītam galveno sakāmo, lai pat nejauši komturs neuzzinātu par gatavošanos; kauču tērvetnieki uzticami un piebrīdināti ievērotu vislielāko piesardzību, tomēr Tērvetē šobrīd pārāk daudz šo klīstoņu, kam acis tā vien šaudās, lai kaut ko ieraudzītu, un ausis mēģina saklausīt pat pusvārdos sacīto.

Vislielākā slepenība šoreiz bija Nameja pirmais ierocis, un viņa tuvākie godam prata rīkoties ar to. Tāpēc aizsākusies diena šķita ritam kā parasti, kad katrs dara savu darāmo, un pat lopu skaļīgā izdzīšana neraisīja ne mazāko aizdomu, jo zāle jau sākusi zaļot un, bargajā ziemā aizcietušies, lopiņi alktin alka sulīgāka leknuma. Saules siltums bija dāsni nolaidies pār zemi, pat pārāk devīgi. Sniega ūdeņiem strauji aizplūstot, lietus vairs nebija noslacījis ne vismazāko pilīti, tā ka vai sausums sāka aizkaltēt sējumus, un daži vecaiņi, vēja un debesu zīmes vērodami, pareģoja aplam sausu izkaltinātāju vasaru.

Dzintim, lejup ejot, prāts bija jautrs un bezbēdīgs. Ne mazāko šaubu, ne baiļu! Jo klāt atmaksas diena! Atmaksa

par to, ka viņš audzis sērdieņos, atmaksa krustam, kas tik smagi uzgūlis Tērvetei, piemeklējis vai katra zemgaļa ģimeni, un saulainais rīts šķita kā turpmākās gaišās dzīves nešaubīgs ievēstītājs, kad varēs dzīvot brīvi, bez pakalpības svešajiem, neredzēt viņu šķobos, apmierinātos ģīmjus un nedzirdēt derdzīgo savaukšķēšanos.

Pečūna apziņotie stabulnieki jau gaidīja. Sasveicinājies Dzintis tūliņ norīkoja visus pa pāriem — ja vienam stabulīte lāgā neskanētu, tad otrs paglābtu — un katram pārim lika nekavējoties iet un uzturēties vietā, kura lika izvēlēta ar tādu aprēķinu, lai cits citu labi sadzirdētu un lai spēlēšana vienlaikus skanētu pilī, priekšpilī, pils-sētā, šaipus un viņpus upes, vienvārd, lai Tērvetei tuvu un pat diezgan patālu pārskanētu daudzbalsīgi lakstīgalu treļļi un nebēdnīgi cīruļu vīterojumi.

—    Vēlreiz atkārtoju — vispirms nospēlēsim trīs reizes pēc kārtas «Zīl' atnesa tādu vēsti», — Dzintis stabulniekiem vēl piekodināja, un jauneklīgajos vaibstos bija iegūlusi vīra nopietnība, jo tieši viņš taču aizsāks uzbrukuma brīdi. — Un tūliņ pēc tam tūtējam «Div' dūjiņas gaisā skrēja», bet tūtējam tā, lai stabules karstas kļūst. Mēs, spēlmaņi, zobenu izvelkam tikai aizstāvoties. Mūsu bru- kums — dziesmā! Dziedot dzimām, dziedot augām, dziedot mūžu nodzīvosim .. .

Kad bija palikuši divi vien, Dzintis apvaicājās Pe- čūnam:

—    Kā Bērtulis?

—    Neviena bulta nav uzvesta augšā. Būs mūsējais!

—    Tavējs znotiņš! — Dzintis pasmaidīja, bet tad nopietni piebrīdināja: — Tu aizej pie viņa un, visam sākoties, noslēp pie sevis! Lai kāds mūsējais karstumā ne- nodur!

Pečūns piekrītoši pamāja ar galvu, un laikam viņš pats nevarēja saprast, priecāties vai noskumt, ka viņam iegātņos ienāks gauži tāls svešinieks, kurš atjājis nevis līgavu meklēt, bet vispirms piedabūt krusta ticībā.

Beidzot viss bija izkārtots un Dzintis naski soļoja atpakaļ uz pili, izgāja cauri priekšpilij un apstājās pie komtura algotņiem, kuri sargāja paceļamo tiltu. Viņš pazina tos, un arī viņi pazina puisi no Nameja karadraudzes, kurš vai katru dienu staigāja no priekšpils līdz virsaiša namam pilī, piepalīdzot dažādos darbos. Lai staigā! Tikai bez zobena vai šķēpa, ar tiem ieiet pilī tagad

noliegts, un algotņi modri seko jaunā noteikuma izpildei. Taču arī šoreiz puisietis atnācis tukšām rokām, ja neskaita stabulīti, kuru neviens neuzskatīja par kaut ko bīstamu. Dzintis pat uzsmaidīja šiem, ievaicādamies:

—    Kas ir, bemburi? Vai nepastabulēt?

Un uzrāva kādu saklausītu dziedājumu, kuru allaž vilka priesteris Gevehards.

—    Oho! — Nogrozīja galvu viens no Rīgas algotņiem. — Salve caput cruenlatum/'

Spēlēdams Dzintis iegāja pilī, vēl pagrozījās un tad mierīgi kāpa augšā tornī. Un tagad gan no kāpšanas un satraukuma sirds sāka pukstēt aizvien straujāk, jo tuvojās kaujas brīdis.

Torņa sardzinieks sagaidīja Dzinti, abi klusām nolaida pāri lūkai stingrīgu ba|ķu vāku, pielika ķīļus, lai no apakšas to vairs nevarētu pacelt uz augšu, nevarētu piekļūt abiem drosminiekiem.

Skaists un varens izskatījās Tērvetes pils vārtu tornis no tālienes, tikpat skaists un tālīgs pavērās arī skats no torņa augšas uz visu apkaimi. Mežu gali gulēja zem kājām, un cilvēciņi lejā tekalēja sīki kā skudras. Tikai putns spēja šeit uzlidot, un Dzintī šobrīd tiešām iezagās tāda sajūta kā debess zilgmē lidojošam vanagam, kas šķiet nenotverams, metot savus lokus aizvien augstāk un augstāk, un velti uz tumšās zemes izraudzītais medījums mēģina noslēpties — no vanaga skaidrās acs un nagu tvēriena glābiņa nav.

Dzintis cēla pie mutes stabulīti, paskatījās vēlreiz sar- dziniekā, un tas uzmundrinoši pamāja — sāc!

Sāc!

Izvīteroja senā dziesma par vēstnesīti zdi, un šoreiz arī pati dziesma nesa vēsti — gatavoties, gatavoties, gatavoties! Visi, kas piebrīdināti, zina: gatavoties! Ieņemt uzbrukuma stāju! Iespējami pietuvoties naidniekam!

Divus stabulniekus Dzintis saskatīja priekšpilī, divus pie ceļa, kas veda uz Svētkalna upurozoliem, un stabules tiem bija pieliktas pie mutes, Protams, dzirdēt pa tādu gabalu nekā nedzirdēja, kaut arī pats Dzintis pūta tik sparīgi un viņa tūtējums nudien laikam skanēja vistālāk, aplidodams pili un vēl prāvu gabalu nostāk. Trīs

' «Ak, galva asiņaina!». Klervo klostera mūka Bernharda sacerēts korālis.

reizes nostabulējis pirmo dziesmu, viņš redzēja arī pārējos atņemam stabules no mutēm — ne velti tik ilgi kopā spēlēts, ka garumi kā nomērīti, otru pat nedzirdot. Mazliet atvilcis elpu. un ļaudams vispēdējam ieņemt savu nozīmēto vietu, Dzintis cēla stabuli pie lūpām otrreiz — un sāka skanēt uzbrukuma vēstījuma dziesma par gaisā skrejošajām divdūjiņām, un tūliņ bija pamanāms, ka kaut kas sācies — gan šur, gan tur izskrēja vīri pa vienam, pa divi, pulciņos un metās virsū tiem, kuri bija jāpieveic. Visdrūzmāk karavīri izskrēja no namiem priekšpilī, kuros ieslēpušies tie bija nepacietībā gaidījuši uzbrukuma zīmi, un tagad lieliem lēcieniem steidza šurp uz pili, uz paceļamā tilta vārtiem, lai iebruktu pilī.

Rīgas algotņi, garlaicīgumu mākdami, bija vai ar patiku ieklausījušies stabuļu skaņās, taču, kā par nedienu, viens tūliņ pamanījis skrējējus, skaļi iebrēcās, un pārējie mirklī aptvēra: stabulēšana nozīmē kaujas uzsākumu, un tagad uzvaru izšķirs tas, kas nosargās vai iegūs vārtus. Tāpēc karakalpi nevilcinādamies metās pāri tiltam pretī šurp skrejošajiem zemgaļiem, lai tos maķenīt aizkavētu, kamēr citi grieza tītavi un cēla tilta klāju augšup, nebēdādami vairs par viņpus izskrējušajiem savējiem, kur tiem nu bija jācīnās uz dzīvību vai nāvi, zinot atkāpšanās ceļu nogrieztu. Uzbrūkošie zemgaļi sakapāja pretī izskrējušos, taču aizkavēšanās bija pietiekama, lai nepiekļūtu vārtiem un būtu jāapstājas pie jau puspaceltā tilta, nevarīgi noskatoties, kā tas slienas augstāk un augstāk. Tā šoreiz Rīgas karakalpu nežēlība pret saviem amatbrāļiem pili paglāba.

Dzintis no augšas redzēja neveiksmi un, tērvetniekus uzmundrinādams, spēlēja un spēlēja. Spēlēja tik neganti, ka vienā kreklā pagalmā izskrējušais komturs Gerds no Skanēs, aptvēris sacelšanās sākumu, pavēlēja diviem pus- pelēčiem nekavējoties kāpt augšā un nobeigt spēlmani, diemžēl tie drīz atgriezās, pavēli neizpildījuši, — paceļamā lūka tā noķīlēta, ka, tikai ilgi un piepūlīgi cērtot ar cirvjiem, sakapājot baļķus skaidās, varētu lūku atbrīvot un mēģināt pielīst pie spēlmaņa, kurš gan pirms tam skaldītājam it viegli no augšas iebelztu pa nagiem un galvu, tā ka dažs labs tenteriski noripotu lejā. Pašlaik šādai rīcībai neatlika laika — no visām pusēm, skaļi urjavodami, tuvojās zemgaļi, un šaubu nebija, ka pret pili sācies atkārtots uzbrukums. Pagāni tātad bija pieveikuši visus kristīgos, kuri tobrīd atradās ārpus pils, un tagad nāca norēķināties ar tiem, kas patvērušies tur, kur drīkst būt vienīgi zemgaļu patvērums.

Redzot savējos ap pili pulcējamies, Dzintis no prieka tūtēja vēl negantāk.

Pils pagalms murdēja kā skudru pūznis, kurā iemests karstas dzelzs gabals. Uz vaļņiem sastājās algotņi, stūros un vieglāk piekļūstamajās vietās redzēja krustnešus, kopskaitā astoņus, devītais bija pats komturs Gerds, bet pārējie seši krustneši, šorīt agri jo agri izjājuši, vairs neatgriezās, acīmredzot tie piebeigti turpat uz vietām vai paguvuši aizbēgt. Gerds lika pārmeklēt Nameja mītni, istabas, klēti, tāpat Narbuta mājokli, taču neatrada tur neviena iemītnieka, un pat iedzīve pārsteidzoši patukšota — ne graudu, ne gaļas, ne drēbju, nerunājot nemaz par lopiem vai citu ko vērtīgāku. Tātad sacelšanās gatavota ilgi un laikus, un tas komturu vēl vairāk aiznlknoja, ka tādas izrīcības notikušas viņa degungalā un neviens no padotajiem nebija ne manījis, ne viņu ar pušplēstu vārdu pabrīdinājis. Dusmās komturs lika pasaukt Līpiķi, taču ari virtuves kalps bija pačibējis, daži zinājās teikt, ka jau vakarvakarā aizgājis it kā uz savām murdu vietām. Bet varbūt pamanījies aizbēgt? Uh! Nevienam, patiesi nevienam vairs nevar uzticēties, un Gerds izgāza savu nīg- rumu un rēca uz visiem, un rēta sejā piesārtojās tikpat koša kā viņa sarkanie mati. Vēl plosīgāks viņš kļuva, kad uzzināja, ka pilī nav ne stopu, ne bultu, tāpat nav paguvis uzbēgt augšā stopnieks Bertolds, kas vairāk gan dzīvoja pa leju, pa kalvi.

— Kaut viņu pagāni dzīvu izcepinātu! — Gerds bļāva. — Tādu nolaidību! Apbrīnojami! Tādu nolaidību! Stopus un bultas glabāt lejā!

Aplam maz augšā savākti arī metamie šķēpi, tāpēc uzbrucēju neatlaidība drīz vien var vainagoties panākumiem, nevar taču ar ballistu mestajiem akmeņiem vien atturēt uzbrucējus, tie pārdroši rāpsies augšā, un tad vairs tikai zobeni izšķirs kaujas likteni. Rūpestoja Gerdu arī dzirnavas, viņš allaž vien atsteidzās tajā pusē un skatījās uz leju, vai nepamanīs pusmāsu Helgu, vismaz varbūt varēs noprast, vai viņa vēl turpat vai kaut kur pabēgusi, vai paņemta gūstā. Taču dzirnavās viss bija kluss un mierīgs, iespējams, ka pārbīlī tomēr paguvusi iebul- tēties un pacietīgi gaida viņa — Gerda ierašanos, lai abi izvilktu zem grīdas baļķa veikli noslēpto sudraba krāju un vismaz bēgot glābtos. Jā, nu Gerds bija galīgi izlēmis Tērvetē vairs neatgriezties, tikai vēl šoreiz jātiek sveikā, un viņš tūliņ dosies uz Rīgu, bet rudenī — uz dzimto pusi. Vēl pēdējo reizi jāpieveic šie negantie un spītīgie pagāni, jāatbrīvojas pašam un jāatbrīvo Helga no ielenkuma.

Zemgaļi ar uzbrukumu nesteidzās, saprazdami, ka laiks tagad strādā viņu, nevis ielenkto labā. Sastājuši gabaliņu nostāk, bet visapkārt pilij, pretī paceļamajam tiltam sagrupējuši lielāku pulku izlasītu vīru, viņi sasaucās, smējās, sēdēja un pastaigājās, un šķita kaut ko gaidām. Visvairāk jautrības viņiem sagādāja Dzintis torņa galā, kurš aizgūtnēm vien nospēlēja pa dziesmiņai; stabulītes mun- drinošās skaņas zemgaļus ielīksmoja, bet komturam tās līda vai aiz ādas kā grauzīgs tārps, un viņš šo stabulē- tāju sakapātu gabalu gabalos, ja vien spētu piekļūt tam pa cirtienam.

—   Nekas, nekas! Naktī likšu sacirst lūkas aizvāku, no- dabūšu tevi lejā — un tad gribu redzēt, kā tu man stabulēsi, nešķīstenis tāds! — Gerds draudēja.

Tuvojās pievakare, kad zemgaļus pēkšņi pāršalca gaviles, tie sarosījās un viena daļa skriešus metās uz klajumu, ciešā barā apstājot tur atlēkšojušo jātnieku pulciņu.

Namejs! Bija atjājis Namejs! Ar savu prombūtni iemidzinājis Gerda no Skanēs piesardzību, viņš sacelšanos vadīja no tālienes un ieradās tagad, kad tā jau sākusies. Pacēlis roku, lai apklusinātu viru priecīgo skaļumu, viņš nebēdnīgi iesaucās:

—   Vīri! Kāpēc nīkstam zem klajas debess, ja pilī jālīksmo?

—   Pelēkie pamēgļi paguva tiltu uzraut, — skaidroja viens no tiem, kas bija skrējis uz vārtiem. -— Kamēr izcirtāmies līdz tiltam, kamēr nodūrām visus, tikmēr gaisā gan!

—   Jā, vajadzēja vēl lielāku viltu izdomāt. — Namejs skatījās uz savu mitekli, kurā šobrīd neiekļūt.

—   Gan ieņemsim! — iesaucās citi. — Toties ārpusē visi noguldīti kā piemirkuši linu kūļi!…

Arī Dzintis bija pamanījis virsaiša ierašanos un apsveikdams cēla stabulīti atkal pie lūpām.

—           Ak tu rakaris! Vai nu tieši tornī vajadzēja līst! — turpat blakus, zirgā sēdēdams, bažījās Gunvaldis. — Kā zemē tiks?

—           Pils jāieņem, un stabulnieks pats nokāps! — kāds atsaucās.

—          Skanēt gan tur viņam skanēja! Tā spēlēšana vai rautin rāva mūsu zobenus, — cits stāstīja.

—          Cik dzelžaino pilī patvērušies? — Namejs pavaicāja.

—    Deviņi, komturu ieskaitot.

—    Un kas vēl viņiem palīgos?

— Sanāks gandrīz vai simts.

—           Tad ar joni mums pili rīt neieņemt. — Virsaitis ap- drūrna.

—    Kā neieņemt?! Jāieņem! — nepacietīgākie sauca.

—   Kauču tūliņ rāpsimies augšā!

—           Nē! Tikai bez liekas steidzības! Ieņemt jau varētu. Bet cik sievu atstāsim raudam un cik bāreņu skumstam? Nē! Mums tagad katrs vīrs jātaupa, jo īstā cīņa tikai vēl gaidāma. Baru bariem viņi spiedīsies šurp no Rīgas, gribēs atkal uzlikt savu krustu virs mūsu pilskalniem un mums, — Namejs iebilda karstgalvjiem.

—          Turēt ilgā aplenkumā arī nav nekādas jēgas, — kāds nosacīja.

—    Protams, tā mēs te visu vasaru noķērnāsimies.

—           Nu, kam ir labs padoms? — Namejs pievērsās visiem. — Varbūt piedāvāt šiem, lai iet uz Rīgu? Palaist viņus?

—    Nē, tikai to ne! — tūliņ pacēlās skali iebildumi.

—    To rūsganmati Gerdu nedrīkst palaist nepārmācītu!

—           Labi! Mēs ar Gunvaldi un Narbutu paprātosim, kā labāk rīkoties. Pagaidām turēsim viņus ielenkumā, — Namejs izlēma.

—           Ai, ai! Manam Dzintim lejā netikt! Nobeigs viņu. — Gunvaldis nenolaida skatienu no stabulētāja torņa galā.

—    Visu izdarījis, kā liku, tikai pats par sevi nav padomājis.

—           Vai nu viņš tur augšā bez virves rituļa, tumsā droši vien mēģinās lejup nošļūkt, — Narbuts prātoja.

—           Jāpalīdz! — Namejs pievērsās savam karadraudzes vecākajam: — Tu, Gunvald, pataisi otrpus pie dzirnavām biedīgāku jezgumu, lai puisis nepamanīti nosprūk lejā!

Ļaužu skaits ap pili strauji pieauga. Kad, Dzinša stabules aicināti, tērvetnieki uzbruka kristīgajiem, krīva upurkalnā aizdedza arī spēcīgu sārtu, sametot tajā sveķainus zarus un kūpīgas saslaukas, lai jo tāli pamanītu dūmu stabu un zemgaļi, kara zīmi pamanījuši, steigtos uz savām pilīm. Tur viņus sagaidīja jau laikus Nameja izsūtītie ziņneši, pavēlot vīriem ar ieročiem doties uz Tērveti. Pametuši pusdarītos darbus sieviešu, pusaudžu un neļaužu ziņā, zobena cilātāji lēca zirgos vai mazrocī- gākie kājām steidzās šurp, un ap Tērvetes pili klajumi, upes krasti un mežs strauji pildījās karotājiem. Pienācēji iztaujāja tos, kuri jau agrāk ieradušies un notikumu izzinājuši, sprieda un pārrunāja, un nebija viņu vidū neviena, kas nealktu padzīt krustnešus no Zemgales virsaiša pils. It īpaši pēc kaujas pie Aizkraukles Namejs tika atzīts par neapšaubāmu zemes vadoni ne vien pēc dzimuma, bet arī pēc rīcības, jo viņam bija izdevies saglabāt draudzību ar žemaišiem, ļaut tiem sakaut Ordeņa karaspēku, pie tam pašiem pārrasties mājā visiem sveikiem un veseliem. Tāpat tagad, kad pēkšņi iedegta kara- uguns pašā Tērvetē, prasmīgi pieveikti jau daudzi ieklī- deņi un atliek vairs ieņemt pili, kurā patvērušies tikai tāds mazums, — zemgaļi nešaubīgi ticēja pienākušu dienu, kad atgriežas viņu senējs gods un slava, un novads turpmāk būs atkal pasargāts, kurpret viņi dosies tāltālos siruceļos, atgriežoties vienmēr ar bagātu guvumu kā viņu tēvutēvi.

Krēslai iestājoties, Gunvaldis sāka nodomāto maldu uzbrukumu dzirnavu pusē, lai atvieglotu Dzintim bēgšanu. Vienlaikus tā bija arī pārbaude, cik nopietni un prasmīgi pilī patvērušies aizstāvēsies, jo varbūt tā šobrīd jau ieņemama gaužām viegli. Vairogiem aizsegušies, nevaldāmākie tērvetnieki, kam krustneši nodarījuši ne vienu vien pārestību, ar pilnām vaidu tiesībām, niknuma un uzvaras mudināti, rāpās pa stāvo kranti augšup, izkliegdami negantus draudus, bet lejāk stāvošie vērotāji ar saviem kliedzieniem uzbrukumu vērta vēl draudīgāku. Uzlīda dažs līdz kalna pusei, kad uzbrukums Jomēr apstājās, jo saskrēja komtura algotņi un grūda lejup pie vaļņa malām pieveltos akmeņus, tāpat nolidināja savus pārdesmit metamos šķēpus. Nopratis tik apņēmīgu aizstāvēšanos, Gunvaldis tūliņ pavēlēja uzbrukumu pārtraukt, jo jau tagad viens otrs bija guvis sāpīgu ievainojumu, bet četri augumi palika guļam, pašiem aizejot veļu valstībā.

īslaicīgais uzbrukums tomēr deva iespēju izglābties vismaz Dzintim un sardziniekam. Burzumam pilskalna viņ- pusē aizsākoties, abi nenosebināja īsto mirkli, bet reizē — katrs pa savu virvi — puslidojot nolidoja lejā, virvē caur linu kreklu saturēdamies, lai plaukstām ādu nenodedzinātu. Viens no algotņiem pie tilta gan pamanīja bēgļus, trieca pakal savu metamo šķēpu, taču netrāpīja tik strauji kustošam mērķim, un, kad otrs algotnis ar zobenu pārcirta virves, abu veiklinieku kājas jau bija sasniegušas zemi, un tie lieliem lēcieniem paglābās aiz priekšpils dzeguļotās sētas. , Tā noslēdzās sacelšanās pirmā diena.

Otrajā dienā karstums kļuva vēl versmīgāks, saule svel- mēja kā bula dienās. Pat bruņinieki bija izmetušies kreklos, jo smagajā ietērpā jau tā viņiem pagrūti pakustēties, pie kam šeit., augšā uz vaļņa, brīvas kustības bija galvenais — lai var pārskriet uz visapdraudētāko malu, parocīgāk rīkoties ar šķēpu pret tiem, kuri jau pierau- sušies pie aizsargsienas. Taču, kā par brīnumu, zemgali otrajā dienā pat nemēģināja pietuvoties bailistas mesta akmeņa attālumā. Kāpēc? Ko tas varētu nozīmēt? Vai viņi gaida ierodamies vēl papildspēkus, lai tad tūkstošu tūkstoši vienlaikus rāptos pret pili?

Jaunais uzbrukuma plāns dzima naktī. Un jāpateicas par to Livonijas ordeņa labākajam stopniekam Bertoldam. Tam pašam Bertoldam, kuram komturs Gerds no Skanēs bija uzticējis zemgaju pārraudzību sirojumā pa 2emaitiju un kuram bija uzdota bultu un stopu gatavošana Tērvetē.

Kad Dzintis bija nokļuvis laimīgi lejā un izstāstījis Gunvaldim piedzīvoto, viņus abus uzklausīja arī Namejs un, protams, visvairāk izprašņāja par Bertoldu.

—    Tagad viņš vairāk nekā mūsējais, — Dzintis stāstīja. — Mūsējo nodurs vai paņems dreļļos, bet Bērtulim moku nāve kā likts.

—   Ak viņš, tu saki, ieskatījis Pečūna Viedu?

Dzintis pamāja ar galvu.

Licis ataicināt Bertoldu un aprunājies ar viņu, arī Namejs noprata, ka šis Ordeņa kalps pilnībā pārnācis zemgaļu pusē, un tāpēc apvaicājās, kādu padomu Bertolds dotu, lai ar mazāku zaudējumu ieņemtu pili.

—    Dod vīrus, kuri prot rīkoties ar arbaletu! — Bertolds sacīja.

— Ņem vīrus, cik vien vēlies, un iemāci I — Namejs atbildēja.

Un tā klajumā, kuru no pils nevarēja redzēt, pulcējās vingrākie zemgaļu karavīri un Bertolds tos apmācīja. Pieraduši uzvilkt stiegru ar roku, ar rādītājpirkstu, kam uzmauca kaula gredzenu, lai pirkstu nesavainotu, zemgaļiem jo neparasta bija stiegras uzvilkšana ar kājas palīdzību — loku ar kāšu palīdzību atāķēja pie jostas, tad pēdu iebāza cilpā pie loka līksts un, kāju izstiepjot, uz- sprindza stiegru, aizkabināja to apaļa ritulīša augšējā robiņā, bet savkārt ritulīti saturēja lejas robiņā iesprūdīta tapiņa. Uzvilktais arbalets nu bija jāapvērš otrādi, jāieliek ligzdā bulta, jānotēmē, un, nospiežot ar pirkstu sprūdu, stiegra atspruka un bulta, nospindzot kā aiz- niknota, aizšāvās līdzīgi svīrei. Ja šāva ar piemērotām bultām, tad pat zvīņubruņu krekls nepa glāba.

Bertolds, piekritis pārnākt zemgaļu pusē, bija pamanījies arbaletus nonest lejā it kā labošanai, un tagad zemgaļiem bija gan tie, gan pašiem savi stopi, bet šautras — atliku likām. Proti tikai rīkoties! Tā visa otrā diena pagāja apmācībās, kurpret ielenktie mocījās karstumā un neskaidros minējumos par pagānu turpmāko rīcību. Tikai trešajā dienā zemgaļi izkārtojās uzbrukumam un, skaļi urjavodami, sāka no visām pusēm rāpties pilskalnā. Krustneši, pelēči, tāpat algotņi, karstā laika dēļ izmetušies kreklos un būdami pārliecībā, ka līdz viņiem ne bultu uzraidīt, ne šķēpu uzmest, nesargādamies, izslē- jušies visā augumā, trieca lejup savus metamos šķēpus un ātri vien izlietoja arī bultu mazo krāju, un drīz vien tie uzbrucēju atvairīšanai palika tikai ar tiem ieročiem, ko saturēja viņu rokas, — pīķiem un zobeniem. Un tieši tad parādījās vesels gāzums zemgaļu ar stopiem, un viņu vidū komturs Gerds no Skanēs ieraudzīja savu Ordenī labāko stopnieku Bertoldu, kurš tuvojās pilij barā ar šiem nekristeļiem, pēcāk izvietojot jaunapmācītos stopniekus visapkārt pilij.

Tad lūk, kāpēc augšā tik maz šo ieroču! Tas nešķīstenis pietaupījis tos un iemācījis ar tiem zemgaļus rīkoties. un tagad nevis kristīgie, bet pagāni trieks šautras, kurām dzelzi Gerds veda no Rīgas un lika kalt un kalt, lai krāja nedienas brīdī neaptrūktos. Paaicinājis pie sevis resno Bruno no Tīringas un divas galvas garāko, paģin- dušo Hartmundu no Hārenas, kurš dižojās esam radinieks kaujas slavas apvītajam, gan pasen mirušajam Kuldīgas komturam Berntam no Hārenas, — Tērvetes komturs rādīja ar roku.

—   Brāļi! Vai jūs redzat to elles izdzimteni? Vai jūs pazīstat to plukatu?

—   Jā! Stopnieks Bertolds! — pirmais atsaucās Bruno. — Mūsu godājamais stopnieks Bertolds!

—    Ko tas suns tur dara?

Brīdi pavērojis, šoreiz atbildi deva Hartmunds:

—   Tas suns uzbruks mums kopā ar nešķīsteņiem! Jū- dass! Viņš kļuvis Jūdass!

—    Viņā ielīdis velns, — Bruno lietišķi izsprieda.

—    Tik tiešām velns tajā tēviņā ielīdis! — Gerds uzķēra glābēju attaisnojumu. — Ja es nepamanīju, priesterim Gevehardam velnu vajadzēja pamanīt! Tas viņa pienākums! Kur Gevehards?

Taču lāsti lāstiem, tie bija kā dūmi, kas izkūp un izplēn bez pēdu. Uz aizsargvaļņa malas nevarēja vairs droši un izslējīgi stāvēt, jo no apakšas uz tiem šāva Bertolda apmācītie zemgaļu strēlnieki, šāva neganti, bultas netau- pld.iml, jo Bertolds tiešām piepratis izgatavot parocīgākus slopus, kuri izmeta bultu spēcigāk un trāplgāk, pie kam bultu — vesels lērums, spēj tikai ņemt un likt pret stiegru.

Pili ielenktie, kauču atradās krietni augstāk nekā šāvēji, trešajā dienā cieta diezgan jūtamus zaudējumus — pils plakumā gulēja rinda beigto, istabās vaidēja ievainotie. Un tas viss — Bertolda dēļ! Šā nekrietnā no visnekrietnākajiem atkritējiem — kā Gerds viņu lamāja — dēļ!

Austot ceturtajai aplenkuma dienai, komturs saprata, ka ielenkto spēki izsīkst un palīdzību nav ko gaidīt: vai nu Rīgā vēl nezina par sacelšanos, vai arī nosprieduši, ka te nekas nav steigā glābjams. Uzbrucēji nelika mieru vairs ne dienu, ne nakti. Sadalījušies divos lielos pulkos, zemgaļi pārmaiņus mācās virsū, un, kamēr vieni uzbruka, tikmēr otri atpūtās, turpret ielenkto skaits saruka aizvien mazāks. Pat pasnauduļot neiznāca; pelēki un izvārdzināti, nepieredzētā karstuma izmocīti, ordeņnieki izkaltušām mutēm, sasprēgājušām lūpām un aizpampušiem plakstiņiem tupēja visapkārt, uzmanot, lai kāds zemgalis nepielien pa dūrienam vai pat neuzmanās nokļūt uz vaļņa. Dīvainā kārtā pārāk tuvu viņi nelīda, minstinājās kaut kur ap vidu kalnam, tā teikt, ne īsti uzbruka, ne neuzbruka. Vai tiek perināta atkal jauna neģēlība? Gerds aizdomīgi vēroja, taču īsti nesaprata, kas un kāpēc. Patiesi Namejs bija izprātojis neparastāku veidu, jo uzbrukumā pilij viņš lika iet tik piesardzīgi, lai iespējami mazāk, pat lai nemaz neciestu zaudējumus, tāpēc tie bija uzbrukumi pretinieka izmānīšanai redzamībā, lai tos varētu pakļaut bultu trāpījumiem. īstais trieciens, kad nerēķinēis ne ar ko, izpalika un izpalika. Ceturtajā len- kuma dienā virsaitis vēlēja saules karstumam pievienot vēl uguns karstumu, jo viņš no Treideņa bija dabūjis vairākus ķočus ar dzeltenīgi brūnganu zemi, kura sakarsēta pati dega, tik kodīgi dūmojot, ka elpu aizsita kā ar asu nazi. Šodien beidzot pēc ieilgušā bezvēja uzpūta viegls austrenis, tāpēc kodīgie dūmi jo smacīgi izmocīs krusta kalpus.

Jau ceturto diennakti izvārdzināts bez miega un tikpat kā bez ēšanas, Tērvetes komturs Gerds no Skanēs iekaisušām acīm noraudzījās lejup, kur pagāni centīgi krāva sārtus un stiepa smagus podus, acīmredzot sadabūjuši sēru, un tagad visām citām nelaimēm pievienos vēl kodīgo smacīgumu, tā izkūpinot ielenktos ar dūmiem un karstumu.

—    Cūkas purni! — viņš lamājās, aizmirsis, ka tieši viņi, kristīgie, šeit pirmie lietoja degošu sēru nocietinājumu ieņemšanai. — Brāli Bruno! Ko mēs tagad darīsim? — viņš pievērsās savam Ordeņa un pašlaik arī likteņa brālim, kas, kā parasti, bija atkal nostājies blakus. Otrā pusē komturam tikpat neuzkrītoši nostiepies kārnais brālis Hartmunds, mazliet nostāk pārējie seši vēl dzīvie brāļi, taču tik samāktām sejām, ka pat saules gaišums nespēja tās izgaismot.

Piekliboja priesteris Gevehards, turot šķēpu tik neveikli, ka reižu reizēm iebikstīja te ar vienu galu, te otru tuvumā stāvošajiem. Šķēpu viņam iespiedis rokā bija Gerds, žultaini atgādinot, ka dievs sargā tikai tos, kas paši sargājas, tālab šoreiz beidzot pienācis brīdis, kad arī dievvārda sludinātājam jāpalīdz sargāties ne tikai ar lūgsnām, bet ar kaut ko cietāku un asāku. Pats Gevehards vislabāk apzinājās savu neprasmi rīkoties ar ieroci, tas viņu nekādi nepaglābtu, tāpēc vienīgā doma viņam bija par bēgšanu. Jābēg! Noteikti jābēg! Bet, kā bēgsi, ja visapkārt ciešā blīvā sastājušies un sasēdušies pagāni, tā vien gaidot katru, kas iedrošinātos iznākt no pils? Tāpēc visu nakti svētaļa bija zemojies gauži dedzīgā aizlūgumā visuvarenajam brīnumdarītājam, lai tas pēkšņi visu mainītu otrādi — pagānus ieslēdz pilī, bet viņus, kristīgos, novieto ārpus pils pilnus apņēmības un spēka elkaievības cietoksni ieņemt un sagraut, un viņš, Gevehards, staigātu starp uzbrucējiem ar krustu uz krūtīm un dievvārdu uz lūpām, uzmudinādams un aicinādams izpildīt katra kristieša svēto pienākumu — piebeigt pagānus. Dieva dievišķīgie brīnumi, par kuriem viņš allaž apjūsmīgi stāstīja, šeit diemžēl izpalika. Vienīgi pašā Ge- vehardā aizvien kvēlīgāk gruzdēja doma, ka varbūt palīdzību visdrošāk būtu meklēt ugunī. Uguns ir visspēcīga, to viņš zināja no pieredzes un citu stāstījumiem, un, saklausījis komtura vaicājumu — ko mēs darīsim? — priesteris pasteidzās ar savu padomu:

—   Ar dieva gribu aizdedzināsim dzirnavas! Pagāni skries dzēst, bet mēs tikmēr …

Padoms bija visai pašaubīgs, ja ne pat aizdomīgs, it īpaši zinot, cik bieži komturam ievajadzējās paārstēšanos hospitālī. Taču arī Gerds pats bija šo iespēju jau apsvēri:;, jo ielenkto spēki izsīka, bet aplencēju — augtin auga un pils krišanas stunda neizbēgama kā saules riets, tā ka atliek tikai otra iespēja — iziet no pils pašiem un caurcirsties aplencēju lokam, mēģinot nokļūt līdz Jelgavas pils glābējiem mūriem. Dzirnavu aizdedzināšana, bez šaubām, radītu satraukumu un jūkli, kas samazinātu sprostotāju pulku, jo visi mestos dzēst.

«Helgu tikpat es izglābt vairs nevaru, droši vien kāds paņēmis viņu guvumā,» Gerds prātoja sevī, «viņai tagad jāglābjas pašas spēkiem vien, un vēlāk varbūt izdodas man viņu izpirkt no gūsta… Zem grīdas zemē ieslēptajam sudrabam uguns nekaitēs. Atsūtīšu kādu nakti Laurensu, lai izkašņā… Jā, dzirnavas tomēr jāaizdedzina pirmās! Un ne vien dzirnavas! Arī pati pils! Lai nodeg! Ja nav mums, lai nav arī viņiem! Un lai manējie redz, ka atkāpšanās ceļa vairs nav un vienīgais glābiņš — cirsties uz priekšu!»

—    Mūsu mīļā priestera Geveharda padomu jūtu kā paša dieva dotu, — komturs liekulīgi paslavēja paltra- kaino, kuru necieta ne acu galā, bet ar kuru tagad jādalās kopīgā nelaimē.

Mazliet aizdomīgi Gerdām šķita vienīgi tas, ka dzirnavu durvis visas šīs dienas bija aizvērtas un pa tām neviens ne izgāja, ne devās iekšā. Bet varbūt viņš vienkārši nav pamanījis? Kas būs, tas būs, un Gerds skaļi un pat ar tādu kā lielību iesaucās:

—    Brāļi! Mūs patiešām šoreiz glābs uguns! Aizdedzināsim dzirnavas un — ari pili! Ha-ha-ha! Lai pagāni redz savu patvērumu nodegam! Ha-hal

Smiekli tomēr skanēja samocīti, arī pats Gerds to juta, tāpēc apņēmīgi pamāja ar roku,

—    Bruņas! Zirgul Mēs jāsim pirmie, izcirtīsim ceļu! Pārējie seko!

Vispirms dzirnavas mēģināja aizdedzināt ar ballistas palīdzību: ietina akmeni piķī samērcētā vīkšķi, pēc aizdedzināja un izmeta. Taču nodoms neizdevās un neizdevās, uguns bumbulis vai nu, lidojot gaisā, jau nodzisa, vai ari aizlidoja par tālu, vai nokrita par tuvu, vai no- blākšķēja uz baļķu klātnes un piesteigusies zemgaļi to nodzēsa. Bruņukreklā svīzdams, galvu bruņucepurē kā karstā katlā iebāzis, Gerds kļuva nepacietīgs, jo saule svelmēja aizvien dedzinošāk, un pavēlēja vienam no saviem algotņiem sargiem uzmest ar roku degošu vīkšķi tieši uz dzirnavu nama niedru jumta. Norīkotais minstī- jās, saprazdams, ka zemgali dedzinātāju nežēlos un tam pretī un nopakaļ lidos bultu un šķēpu melns mākonis.

—    Tu rīkojies zibenīgi! — Gerds pamācīja. — Lai naškāk tiktu atpakaļ, mēs tev pametīsim virvi.

Ne jau vīra Gerdām bija žēl, bet katrs zobens jātaupa cīņai aiz vārtiem.

Veikli kā zebiekste nolēcis no augšas un pašļūcinājies lejāk, dedzinātājs trāpīgi aizmeta metamo nūju ar degošu, darvā samērcētu pakulu gumšķi tieši uz niedru jumuma, bet pats, ar abām rokām virvē ietvēries, citu karakalpu aiz virves vilkts, nadzīgi uzklunkurēja atkal augšā. Zemgaļi patiesi tā kā apjuka, un dedzinātājam tikai viena bulta nobelza pa kājas lielu.

Dzirnavu jumts uzliesmoja, kā gadu gadiem uguni vien būtu gaidījis. Liesmu mēles kā vijīgas čūskas aizlīda uz visām pusēm, sākot savu posta darbu.

—    Pilij uguni! — Gerds pavēlēja, ar skatienu vēl atvadoties no atmiņu pārpilnās celtnes.

«Tomēr jauki bija šie Tērvetē aizvadītie gadi,» viņš pats sev atzinās, atceroties bijušo. «Zēl vienīgi, ka tik nelāgi tagad viss beidzas, žēl…»

Un komturs griezās jau promiešanai, kad notika kaut kas gluži negaidīts: dzirnavu durvis atsprāga, un pa tām, dūmos aizsmakdama, izskrēja pusmāsa Helga.

—    Palīgā! ,.. Palīgā! — šausmu pārvērstā balsī viņa kliedza.

Tērvetnieki nebija tomēr sievišķi nogalinājuši, nedz gūstā ņēmuši, laikam nospriezdami, ka nav ko ap durvīm lieki lauzties, laika gana un, kad būs ieņemta pils, dzirnavas nekur nepazudīs.

Iebultēiusies un glābiņa vietā uguni sagaidīdama, pusmāsa Helga izskrēja kliegdama no dzirnavām, paskatījās Izmisīgi uz pili, līdz kurai tai netikt, uz netālu stāvošajiem zemgaļiem, kuri to nodurtu vai sagūstītu, viņa sacirtās uz dzirnavu rata pusi, uz upi, cerēdama pie ūdens varbūt rast paglābiņu no liesmām. Taču, drausmajā pārbīlī steidzoties, bēglei paslīdēja kāja, viņa paklupa un uzvēlās uz divu nenostiprinātu dēļu galiem, kuri zem viņas smaguma izslējās, un, šausmās velti kliegdama, pusmāsa Helga ieslīdēja caur pavērušos robu patiltē, no kuras vairs neizkļūt kā no sprosta. Pirmbrīd uz apmalēm vēl ar elkoņiem atspiedusies, viņa izmisīgi mēģināja izķepuroties, taču dūmu mutuļi un liesmu snaicīgās mēles sekoja tai jau pa pēdām… Griezīgi šaušalīgām vaimanām plēšot ausis, nelaimīgā lēni ieslīdēja patiltē uz neizglābšanos… Tā pusmāsai Helgai liktenis bija lēmis nosmakt dūmos un ugunī… Dūmos un ugunī, ko iekurt lika viņas ārstētais Tērvetes komturs Gerds no Skanēs.,.

Pirmo reizi savā dzīvē bruņinieks Gerds no Skanēs nespēja notiekošo noskatīties līdz galam: pusmāsa Helga vēl ķepurojās un kliedza, kad viņš novērsās un, visu kalpu pieturēts, kāpa lejup, sēdās zirgā un, karstumā un pārdzīvojumā nosvīdis kā ūdenī iemērcēts, izgārdza:

—    Aiz manis, kristīgiel Lai dievs mums palīdz!

Resnās kaņepāju virves nepaguva līdz galam izrist, jo

zobeni tās pārcirta, un paceļamais tilts brakšķēdams nokrita, paverot bēgļiem brīvu ceļu no pils. Komturs un viņa astoņi dzelzinieki, sakļāvušies pa pārim cieši blakus cits citam, katrs sargādams savu — labo vai kreiso pusi, rikšiem izjāja pa pils vārtiem, un aiz viņiem spiedās visi pārējie, klusībā cerēdami, ka bruņinieki pavērs aplencēju rindās spraugu un atvieglos izbēgšanu, jo bēgšana un tikai bēgšana var viņus glābt.

Pamanot aizdedzinātās dzirnavas un redzot ari virs pils izšaujamies dūmu un liesmu grīstis, Namejs saprata, ka tūliņ sekos ielenkto izlaušanās mēģinājums, tāpēc pavēlēja vīriem steidzīgi doties pret vārtiem, nemaz nesākot cīņu ar liesmām.

—   Lai uguns paņem savu daļu, mums šoreiz jāpaņem sava! — viņš skaļi un noteikti izrīkoja. — Neviens kristīgais nedrīkst no šejienes aiziet! Neviens!

Un, pievērsies saviem tuvākajiem, karadraudzes vecākajam Gunvaldim un viņa izlasītajiem vīriem, virsaitis uzrunāja tos:

—    Mani lepnie varoņi! Mēs šoreiz pieveiksim dzel- ziniekus! Izkliedēsim viņus, nogurdināsim un tad pa vienam vien sasaistīsim! Nenogaliniet! Man jāuzdāvina šie mums tik dārgie, — virsaitis pasmaidīja, — kristīgo dieva bruņinieki manam draugam dižkunigaitim Treidenim. Kā mūsu draudzības apliecinājums!

Kad smagajās bruņās iestilpētie krustneši nokļuva cauri priekšpilij līdz priekšpils vārtiem un izjāja pa tiem klajumā, pelēči un citi algotņi aiz viņiem tūliņ sastomījās—pret tiem triecās vesels bultu spiets, jo Bertolda apmācītie

strēlnieki, laikus aizslēpušies namos un aiz namiem, to vien bija gaidījuši, kad ielenktie mēģinās izlauzties. Stiegrām nospindzot, šautras ietriecās zirgos un cilvēkos, atskanēja kustoņu un cilvēku sāpju brēcieni, un viss sagriezās juku jukumis, un ņurdzi vēl vairāk pastiprināja resnu, stāvus saslietu baļķu pēkšņā gāšanās pie vārtiem; zemgaļi tos bija sanesuši un pieslējuši stāvus abpus vārtiem un tagad, nogaidījuši dzelžainos izjājam, uz pārējiem gāza kokus virsū, tā ka dažs labs palika apakšā, bet galvenais — tiem tika aizsprostota netraucēta iziešana un iespēja turēties pie krustnešiem, lai, cits citu sargādami, tādējādi mēģinātu kopus spēkiem izglābties.

Krustneši, bruņu sargāti, jāja lēni, bet biedīgi uz priekšu, pretī namejiešu karadraudzei, kuri visi bija nometuši svārkus un sagaidīja krustnešus baltos kreklos kā pļavā izgājuši pļāvēji. Pirmbrīd šķita, ka balinātie, plānie linu krekli, saduroties ar tumšo un biezo dzelzi, tūliņ iekrāsosies sarkani, neba drēbei sacensties stiprībā ar to, ko likai kalēja veseris var ieliekt. Taču zemgali veikli vairījās no bruņinieku šķēpiem, tuvojās un atkāpās, allaž nu rinot tiem piezagties no mugurpuses, tā ka krustnešiem vajadzēja griezties apkārt un apkārt un tai vietā, lai jātu tālāk uz priekšu, nācās mīdīties gandrīz vai uz vietas. īstā tuvcīņā zemgaļi neielaidās, tie tikai jedināja pretinieku, līdz pamazām baltkrekliem izdevās dzelžainos sadalīt pa vienam, un, ne mirkli neatvelkot elpu, dzelzi- niekiem vajadzēja cīnīties bez savu karakalpu piepalīdzības, cīnīties vieniem aci pret aci ar Zemgales virsaiša karadraudzes vīriem.

Pavērojis kādu laiku kaujas norisi, Namejs, redzēdams to strauji nosveramies savējo labā, nenocietās, pavērsa kumeļu pret komturu un iesaucās:

— Draugi! Atstājiet taču vismaz sarkanmati man! Mums abpusējs norēķins!

Gerds no Skanes, pamanījis savā priekšā pašu Nameju, iekvēlojās jaunā sparā un, sava posta un Helgas bojāejas satracināts, dzina zirgu virsū Zemgales virsaitim, it kā pils un pat visas Zemgales zaudējumu tagad atsvērtu viens vienīgs dūriens.

Viens vienīgs dūriens — Nameja sirdī!

Virsaiša nāve atsvērtu visu. Virsaiša nāve izraisītu pa- jukumu arī zemgaļos, un tādējādi rastos vēlīgāka cerība savas dzīvības paglābumam.

Pretinieks tomēr bija aplam izmanīgs un veikli jo veikli izvairījās, Gerds nekādi netika pie nāvējošā dūriena, lai gan vai turpat degungalā aiz vaļējā baltā linu krekla redzējās tik neaizsargāta miesa. Dusmās un piepūlē komturam aizmiglojās skats, jo sviedri aumaļām plūda pāri pierei un iekodēs redzokļos. Nogalināt! Nogalināt! Vienīgi šī doma piedeva Gerdām spēku vēl turpināt, nepagurt, tomēr drīz vien pienāca brīdis, kad komturs pēkšņi apjauta zemgaļa viltību — nevis cīnīties uz dzīvību vai nāvi, bet nokausēt viņus, krustnešus, nogurdināt un saņemt gūstā dzīvus.

Dzīvus!

Dzīvam un nevarīgam atrasties šo pagānu rokās!

Tad labāk augšā pilī būtu paši nodūruši viens oti;u!

Dzīvam būt tērvetnieku vidū pēc visa tā, ko viņš tiem darījis! Un Gerds ļoti labi zināja, ko viņš tiem nodarījis. O, devītā nestunda! O, neiedomājamā nestunda! Kad pat nāve kļūst atpestīšana.

«Vai tiešām dievs būtu? Un sodītu mani par to, ka kalpoju gan tam un tomēr neticēju viņam?» Gerdā uzplaiksnīja biedīga, pirmsnāves jausmas iemesta doma.

Tikai atbildi šobrīd nesaņemt. Atbildē viņš juta strauju sava spēka izsīkumu, nenovēršamo padošanos. Pēdējā piepūlē gārgdams, viņš cirta gluži blakus piejājušajam Namejam, taču zobena smailei pietrūka kāda sprīža, lai skartu virsaiti, un otrreiz komturs nepaguva vairs atvēzt asmeni, jo Namejs ietriecās ar savu zirgu viņējā un ar vairogu grūšus izgrūda visslaveno bruņinieku no segliem. Dažus mirkļus patenterējis gar zirga sāniem, cenšoties atgūt zaudēto līdzsvaru, uzveiktais novēlās sa- dangātajā zālienā.

Nesteidzīgi nolēcis no sava zirga, Namejs piegāja pie nokritušā un uzlika kāju uz Gerda zobena, piespiežot to pie zemes.

Simtiem acu vēroja notiekošo.

Ar savu zobena smaili pacēlis krustneša bruņucepures sejas aizvāzni, Namejs ilgi ielūkojās rētainajā vieplī, kura parādīšanās vienmēr atnesa tik daudz posta un negoda.

Gerds aizvēra acis un gaidīja dūrieni:

Namejs nedūra.

Pieskrēja cīņas trauksmē saviļņotais Gunvaldis un zobgalīgi uzsauca skatītājiem:

— Vīri! Virves! Te viens jāpiesien uz zirga, citādi atkal novelsies!

*  *

Uzvaras skurbumā Dzintis vai zemi nejuta zem kājām.

Brīva!

Tērvete beidzot atkal brīva!

Piepildījies gadu gadiem cerētais, skaļāk un pusčuk- stus runātais! Nepacietība, sadevusies rokrokā ar apdomību, pārgalvība — ar piesardzību, atnesušas ilgi gaidīto uzvaru! Paši un tikai paši atkal zemes likteņa lēmēji un savu darbu darītāji! Visapkārt prieks kūsāja kā labi no- 1 audzēts miestiņš, putojot pāri krūkas malai. Divtik lielāks tas gailēja Dzinti, jo tūliņ viens no tērvetniekiem, puisi pamanot, sāka saukt:

— Stabulnieks! Rau, kur mūsu stabulnieks!

Stāsts par drosmīgo stabulnieku torņa galā aplidojis visus, arī tos, kas ieradās no tālienes vēlāk, bet Jaužu Tērvetē salasījās neredzēts naujums: nākuši visi, kas vien spēja nākt, un tagad uzvaras līksmē tie sasaucās, urja- voja, kņadoja un pūjojās kā bites spietā — satraukti un priecīgi.

Pēc kaujas Dzintis vispirms aizsteidzās līdz savam namam priekšpilī. Tas stāvēja, kā stāvējis. Vienīgi degošā pils meta dzirksteļu spietus, tāpēc pie priekšpils un pils-sētas ēkām, pat uz jumtiem satupuši, vīri uzmanīgi vēroja, vai neiekrīt kāda dzirksts un neizraisa jaunu uguns nelaimi. Kaimiņi solīja pieskatīt arī Dzinša mājokli, un puisis devās atpakaļ uz klajumu pie karadraudzes, kur ap Nameju pulcējās citpiļu vecākie un labieši. Piegājis pie Gunvalža, Dzintis diezgan nomākti nosacīja:

—    Pils gan… ogles vien paliks …

Gunvaldis ar plaukstu paplikšķināja savam padēlim pa plecu.

—    Nebēdā! Galvenais, ka paši esam! Par pili nebēdā! Nupat novadu vecākie apsolīja Namejam ātrāk prom neiet, iekams pils nebūs uzcelta un — uzcelta vēl staltāka nekā bijusī!

—   Tā viņi solīja?

—    Jā!

—   Tad … tad jau gan …

—    Līdz siena laikam būsim atkal zem jumta! Nāc! Ejam spriest gūstekņu turpmāko!

Sadzīti tie bija turpat netālu mežmalā, virvēs sasieti, tagad gaidīja, ko ar viņiem darīs — kurus liks neļaudīs, kurus tūliņ nogalēs. Vēl šorīt tie dalījās augstākos un zemākos, pelēčos un algotņos, karakalpos un virtuves kalpiņos, taču tagad visi vienādzemi.

Gūstekņu likteni zemgaļu vecākie izsprieda ātri un taisnīgi: visi, kas spēj strādāt, tūliņ liekami pie pašu nodedzinātās pils atjaunošanas, un tiem bez žēlastības un vismazākās atlaides jāpadara smagākie darbi — jācērt koki un jāuzvelk baļķi augšā, jāsanes no lejas pildījumam māls. Katrs novada vecākais saņem savā rīcībā vienādu skaitu gūstekņu un pēc darbu pabeigšanas rīkojas ar tiem pēc brīvas gribas — liek neļaudīs, pārdod, samaina pret izpirkumu vai nogalina.

Tie, kas nevar vai negrib strādāt, nogalināmi šodien.

Kad paziņoja izlēmumu, sapulcējušos zemgaļus pāršalca piekrītoša murdoņa, taču tūliņ atskanēja ari prasīgi saucieni:

—    Krustneši jātiesā! … Krustneši jātiesā! …

Aizvien skaļāk un piepraslgāk, it īpaši tērvetnieki, vēlējās tiesu. Arī Gunvaldis un Dzintis pievienojās:

— Krustneši jātiesā!. ..

Saucēju balsis skanēja taisnīga atriebība. Tā saukt viņus mudināja arī apsvērums: var gadīties, ka, Rīgā uzzinājuši par sagūstītajiem un vēl dzīvajiem dzelziniekiem, steidzīgi nāk tos glābt vai arī piedāvā aplam lielu izpirkšanas maksu, vai piedāvā maiņai senāk sagūstītus zemgaļus. Tāpēc, drošs paliek drošs, jātiesā tūliņ un tūliņ spriedums jāizpilda.

—    Labi! Tiesāsim! — Namejs, ieklausījies savējo balsīs, piekrita. — Lai nāk no katra novada divi vīri! Tērvetnieki! Kam mēs uzticēsim spriedumu?

Visbiežāk atskanēja Narbuta un Gunvalža vārdi.

No pilskalna kumbra pret zilajām debesīm vēl pacēlās gruzdošo baļķu un sakarsušā gaisa pelēcīgais dūmaļo- jums, kad klajumā pie priekšpils sastājās paplašā aplī tie, kam pēc tēvutēvu parašām un likumiem dota tiesība izspriest taisnību. Tur stāvēja Tērvetes labietis Narbuts, virsaiša karadraudzes vecākais Gunvaldis, vecais rakte- nietis Reikūzis, godājamie labieši no Spārnenes, Dobes, Dobelenes, Sidrabenes un citiem novadiem. Gabaliņu aiz spriedējiem sastājušies vīru simti, un tiem pievienojās tērvetnieces ar bērniem, jo, uzvaras vēsti padzirdušas, viņas steidzās no pabēguma mājās, lai uzzinātu par savēju vīriešu likteni un tagad dalītos savā priekā un naidā.

—   Atvest pirmo tiesājamo! — Reikūzis kā gados un godā vecākais starp tiesnešiem pavēlēja.

—    Tiesasvīri! — Namejs pēkšņi iesaucās, pieiedams dažus soļus tuvāk. — Tiesasvīri! Lai vispirms atved no bruņiniekiem augumā visgarāko un visīsāko!

Tiesneši neizpratnē jautājoši saskatījās. Kāpēc? Ko virsaitis ar to grib panākt? Taču ja viņš tā vēlas …

—    Atvest visgarāko un visīsāko! Abus reizē!

Apļa vidū ieveda tumīgo un strupo Bruno no Tīringas un garo, paģindušo Hartmundu no Hārenas. Kad abi nostājās tā īsti blakus, bez smaida nevarēja viņus aplūkot, cik nerrīgi viņi viens otru papildināja — pirmais ar savu brangulibu un strupurnu, otrais — ar tilkanību un kal- snību. Nobijušies un bez bruņām viņi nudien ļaudīm bija rādāmi par uzjautrinājumu. Atskanēja pa zobgalībai, pa skaļam smieklam, un arī Namejs pasmaidījis turpināja:

—    Tiesasvīri! Ja jūs atzīstat uzvarā kādu daļu arī manu nopelnu, tad atļaujiet šo saderīgo pāri nosūtīt manam un mūsu vislabākajam draugam Zemaitijā — dižkunigaitim Treidenim uz Ķērnavu. Kā es te stāvu jūsu priekšā, apgalvoju, ka žemaitis vislabāk zinās, ko darīt ar vienu tik strupulīgu un otru kā maiksti garu.

Šoreiz arī tiesneši saskatījās smaidīdami, viens pamāja piekrītoši ar galvu, otrs, trešais, un Reikūzis paziņoja spriedumu:

—    Nolemts! Abus atdot Treidenim!

Atkal skaļi saucieni apliecināja piekrišanu lēmumam, un notiesātos, gauži apzobotus, aizveda slodzīt.

—    Atvest komturu! — Reikūzis izrīkoja.

Apļa vidū ieveda Tērvetes bijušo komturu Gerdu no Skanēs.

Izskats viņam šobrīd bija gauži pamēglīgs. Nojedināts un izvalstīts, izvilkts no bruņukrekla, bez dzelzī kaltās cepures ar biedīgo vāzni, bez baltā apmetņa ar melno krustu, tikai pusģērbā — komturs šķita kā tāds tūļīgs lempiķis, kam nekad nav pateicies ļaunu darīt, kauču kā viņš to gribējis. Satraukumā viņš blisināja plakstus, veroties kaut kur pāri cilvēku galvām — it kā cerībā aiz tām ieraudzīt kādu brīnumainu paglābiņu. Jo varbūt patiesi piesteidzas pulks no Rīgas, un tad… Visus šos gadus Gerdām taču bija aplam paveicies, gan saņemot mestru cieņu, gan pārējo brāļu goddevību, viņam bija paveicies kaujās, kā pats lielījās, aizraidīt uz elli kuplu skaitu pagānu, pašam izkļūstot sveikā vai ar sīkām rētām un zilumiem, viņš bija pārmācījis pat dieva un baznīcas visaugstos kalpus, un dievs nebija pakustinājis ne mazo pirkstiņu pārmācāmo aizstāvībai, viņš bija pratis bagātināt Ordeņa naudas lādi, neaizmirstot arī sevi un savas vecumdienas, un viņš bija nesodīti neievērojis tiklības solījumu un mīlējis pusmāsu Helgu, un tik tuvtuvu nodzīvojis līdz brīdim, tam pēdējam rudenim, kad galīgi un nelokāmi izlemts beidzot uzsākt mājup ceļu… Mājup … Kā šobrīd Gerds alka nokļūt Skanē, savā zēnības zemē Skanē!… Visu sudrabu, pat pusmāsu Helgu varētu atdot… ja tikai… ja tikai… kāds brīnumains glābiņš rastos …

Tiesnešu apļa vienā malā kāds zemgalis ieveda mazu zēnu. Galviņu nodūris, puišelis caur pieri glūnēja uz tiesājamo.

—          Māri! — zēnu uzrunāja Narbuts. — Vai tu pazīsti šo vīru?

—    Jā, — skanēja skaidra atbilde.

—    Kur tu viņu redzēji?

—    Mūsmājās.

—    Kur atrodas jūsmājas?

—    Skadaiņos.

—    Ko jūsmājās darīja šis vīrs?

— Nodūra manu vecvectēvu .. *

Tā kā Gerds nekā nesaprata no runātā, Gunvaldis uzņēmās tulka pienākumu. Vienu ausi pastiepis uz priekšu, Gerds uzmanīgi ieklausījās.

Nopratis, ka šis zēns redzējis Skadaiņos notiekošo, Gerds pieprasīja viņu tiesāt saskaņā ar Rīgas virsbīskapi- jas izdotajiem sodu likumiem Kursā, bet tie paredz, ka liecību var dot un noziegumu pierādīt tikai trīs krietni vīri, nevis kaut kāds bērnelis. Bez tam viņš šo apvainojumu slepkavībā tūliņ noraidot, jo izpildījis sava amata pienākumu, kas tam uzliekot sodīt ar nāvi katru, kas atkritis no kristīgās ticības, un Skadainis esot šajā ziņā visnekrietnāk nogrēkojies.

Tiesneši strīdos neielaidās un turpināja uzklausīt aizvien jaunus un jaunus lieciniekus un aizvien jaunus pāri- darījumus.

—           Es šo vīru apsūdzu par pļauku Zemgales virsaitim Namejam, — arī Gunvaldis, kauču būdams tiesnesis, pievienoja savu apsūdzību ļaundarību uzskaitījumam. — Par to vien es pieprasu nāves sodu!

—          Vai es Namejam sakropļoju degunu vai aci? — noklausījies tulkojumu, Gerds aizstāvējās.

—    Nē, — Gunvaldis atzina.

—          Tad mani par to nevar tiesāt! Rīgas virsblskapijas soda likumu ceturtais pants neparedz sodu par pļauku vien, — komturs ar tādu kā nešaubīgas savas taisnības apziņu ņēmās skaidrot.

—          Ko viņš saka? — Reikūzis nepacietībā skubināja Gunvaldi tulkot.

—    Tiesasvīri! — Gunvaldis uzrunāja visus. — Mēs te lieki un nevietā noildzināmies! Garš un briesmīgs ir šī kristīgo dieva bruņinieka staigājums pa mūsu zemi. Vēl šobrīd viņš nekaunas runāt par saviem likumiem, kauču pats tos viņš nekad neievēroja. Taču, lai viņš nebūtu uzkāpis pat skudriņai un svētozolam zariņu nolauzis, tomēr viņš pelnījis nāvi par šo vienu vienīgu rokas vēzienu — par vīra pazemošanu ar plauku. Tikai nāve un vienīgi nāve spēj nomazgāt šādu negodu! Tālab es aicinu pieņemt lēmumu un balsoju par zobena nāvi!

Gerds saspringti ieklausījās, bet nekā nesaprata. Ko zemgalis saka? Uz ko aicina? Pazīt viņš Gunvaldi pazina labi, šis Nameja karadraudzes vecākais viņam aplam nepatika, un šaubu nebija, ka tikpat nepatīkams viņš, Gerds, ir šim zemgalim. Kādu sodu viņš prasa?

Cepinās dzīvu uz lēnas uguns?

Piesies diviem augošiem un pie zemes noliektiem kokiem un, tos atsprindzinot, pārraus viņu uz pusēm?

Vai divi zirgi vilks viņu katrs uz savu pusi, līdz izstieps augumu, kā to pieprot bende Rīgā?

Pagāni šajās zemēs aizvien vairāk un vairāk un aizvien negantāk sākuši apieties ar sagūstītajiem krustnešiem. To Gerds zina, tikai viņš negrib zināt, no kā viņi to iemācījušies. Ko, Gerd no Skanēs, no kā šejienieši mācās būt viltīgi un nežēlīgi?

—    Kas balso par zobena nāvi? — Reikūzis vaicāja un pats pacēla roku.

Pacēlās visas rokas.

—    Par plauku Zemgales virsaitim Namejam tu tieci sodīts ar zobena nāvi! — Gunvaldis paziņoja komturam.

—    Nav tāda likuma! Nav tāda likuma! — Gerds no Skanēs kliedza, bet ar katru nākamo vārdu sauciens kļuva klusāks un klusāks, kā pats būtu no savas kliegšanas izbijies.

Visapkārt nošķinda zobeni. Tiesasvīri, kas sprieda, paši arī izpildīs spriedumu. Arī tāda ir tēvutēvu paraša, un zemgaļi neatkāpsies no tās. Lēniem soļiem, zobenus saliektā rokā pastiepuši sev priekšā, viņi neatvairāmi tuvojās.

Livonijas ordeņa mestra ieceltais, vēl šorīt varenais rīkotājs un izlēmējs Zemgalē vairs varēja tikai bezspēcīgi noraudzīties neizbēgamajā. Viņš pameta skatienu pa labi, pa kreisi, strauji apmetās uz otru pusi, kā tur varbūt glābiņu rast cerēdams, bet zobenu smailes bija vienādstingri turētas un nepielūdzami un neatvairāmi tuvojās. Bruņiniekam Gerdām no Skanēs nebija vairs kur atkāpties. Tās bija beigas. Kā dzīvniekam, kā vispē- dejam slepkavam …

— Mans dievs! Vai tiešām tu esi, mans dievs?! —viņš ska]i iekliedzās un pievērsa skatienu debesim.

Dzidras un tīras, bez neviena mākonīša zilgmoja debesis virs Zemgales.

IX

Kveldīgā vasara, kā aizsākusies, tā neatlaidās. Pat visvecākie tērvetnieki neatcerējās upes krastu tik tālu atkāpušos no pilskalna, ka varēja tam pabraukt garām ar ratiem, kur mūždien peldēts ar laivu. Dažā labā paugurainā izsusējis pēdējais ūdens smēliens akā — kaut kas tāds piedzīvots pirmo reizi, un tagad racēji laidās pa virvi lejup un vai sausām kājām parakās dziļāk, lai vismaz turpmāk nepiemeklētu tāds valguma bads, kad vienīgi upēs varēja padzirdīt lopiņus un arī pašiem sev ūdens jānes vai pat jāved no tālienes.

Protams, labība nepadevās tik ražena, kā gribētos, vienīgi mālainākās vietās zeme bija vasaras pirmajā pusē ieriesusi stiebros un saknēs pietiekami daudz spēka, lai aizmestos vārpas un varētu gaidīt graudu birumu. Sienu gan sakopa labu labo un bagātīgi, smaržīgu un sausu, tā ka zirgi, govis, aitas un citi četrkājīši varēs ēzdami atēsties. Tāpat guvums arī tas, ka vairs nav jāved ne kripata Rīgas kristīgo rīļām, tāpēc Jaužu noskaņojums bija priecīgs un rītdienai paļāvīgs. Maz ko biedēja Kuldīgas soģa Johana no Ohtenhauzenas pasāktie atriebības sirojumi Dobelenes novadā, mēģinot pietikt arī tērvet- niekiem. Pamaz soģim līdzjāja dzelžaino, maz arī karakalpu, bet pulcināt lielāku pulku no kuršiem vien soģis baidījās, jo, ko zini, sakūdīs vēl kāds kūdeklis un ņems spītīgākie kursenieki atkal sacelties un izdarīsies ar viņu, Johanu no Ohtenhauzenas, tāpat kā ar godājamo Tērvetes komturu Gerdu no Skanēs, par kura necilo nāvi bēdājās katrs kristīgais, kas vien uzzināja.

Nesen Kuldīgas soģis sadūšojās uzbrukt Dobelenes pilij, cerēdams to ieņemt un nopostīt, taču saņēma diezgan negaidītu pretestību — tieši tolaik pilī uz laiku iemita apsardzībai Gunvaldis ar savējiem, un, soģim piejājot, zemgaļi neiebēga vis pilī, bet sagaidīja pils priekšā klajumā. Savējos iedrošinādams un pamudinādams, Johans no Ohtenhauzenas viens pats jāja zemgaļiem virsū, mēģinādams viņus pakliedēt, taču, gluži negaidot, pagānu vadonis izskrēja uz priekšu un meta ār nūju. Tas bija Gunvaldis, kas ar žemaiša Satkuna dāvināto metamo nūju tuvā atvēzienā tā iezvēla bruņiniekam pa sejas vāzni, ka soģis novēlās no zirga kā nepiesiets bluķis, un Gunvaldis bezmaz būtu paguvis krustnesi galīgi nobeigt, ja nepiesteigtos citi brāļi un karakalpi glābt savu pavēlnieku, metot pret neganto pārdrošnieku šķēpus un āvas. Soģi gan paglāba, bet seglos viņš vairs nosēdēt nevarēja, bija jātaisa uz zirga nestāvās un steidzīgi vien jāatgriežas atpakaļ uz Kuldīgu dziedēt brūces.

Dabūjis ar dūmu irdzi ziņu par naidnieka iebrukumu, Namejs bija steigšus papulcinājis pārdesmit tuvāko un naski steidzies palīgā. Uzzinājis uzbrucējus nesen kā aizgājušus, viņš auļos dzinās tiem pakaļ un panāca, jo soģis bija jāved lēni un bez tricinājumiem. Diemžēl kauja ne- izvērsās tā, kā Namejs bija cerējis: pakaļ dzenoties, zemgaļu zirgi bija jau aizguruši, uzbrukumam pietrūka straujuma, pie kam naidnieks turējās kopā kā salipis un nekādi neizdevās atšķirt kuršu karavīrus no dzelžotajiem, lai pirmos pasaudzētu,, bet otros nobeigtu līdz pēdējam. Namejs pat bija saucis:

—    Kurši! Atcerieties savus varoņus! Atcerieties manu draugu Viesalgu! Atstājiet kristīgos mūsu ziņā!

—    Lai jūs kopus ar žemaišiem mūs nāktu apsirot?! — skanēja atbildē īgnums. — Nē, nē! Ar mūsu soģi Johanu no Ohtenhauzenas atnācām, ar viņu aiziesim!

Kurši nebija pierunājami pamest ordeņniekus.

Tā abi pulki aizgāja katrs savu ceļu — Dobelenes postītāji uz Kuldīgu, bet atvairītāji mājup. Daži zemgaļi gan paīgņoja, sak, vajadzēja aizkavēt visu baru, kamēr pienāk mums papildspēki, un tad nožmiegt visus līdz pēdējam vīram, lai pāri paliek tik., cik zīle aiznes nāves vēstī. Namejs nepiekrita. Dažu krustnešu un pelēču dēļ neesot vērts apkaut kuršus, kuri taču tāpat pret savu gribu nokristīti un spiesti pildīt līgumu, bet gan jau agrāk vai vēlāk kurši paši padzīs krusta jūgā dzinējus. Nē, nē, lieki nīsties ar kuršiem, sākt jaunus vaidu karus Namejs negribēja, jo viņš tagad vairāk nekā saprata, ka tikai un vienīgi Ordenis, tikai gluži svešā mēlē runājošie un šeit atnākušie »— tikai tie viņu ienaidnieki un tikai pret tiem jācīnās.

Tērvete jo drīz atguva sendienu ritumu. Strādājot no gaismas līdz gaismai, kādreizējos Rīgas karakalpus, bet tagad dreļļus padzenājot vai teciņus ar baļķiem un māla nastām, tāpat kuplīgajam talcinieku pulkam piepalīdzot, pils izslējās no jauna īsti ātri kā pasakā, un, lai gan nodegusi, zālei uzzaļojot, vasaras saulgriežos — Zāļu dienu tērvetnieki aplīgoja jaunos namos. Namejs savu saimi, kura tik ilgus laikus galvenokārt mita Sidrabenē, arī pilnam pārcēla šurp un aizņēma ne vien agrāko dienvidu malu, bet arī to, kas atradās pretī dzirnavām, kuras tāpat naski jo naski tika atjaunotas un gatavotas jaunās ražas malumam. Iekārtojās savā dajā labietis Narbuts, tāpat iedzīve paplašinājās Gunvaldim, un uz pili pārcēlās vēl daži Nameja karadraudzes tuvākie, arī Dzintis, jo viņš savu drosminieka slavu un gudrīgū izrīcību bija jo veiksmīgi apliecinājis. Atceroties un pārrunājot krustnešu padzīšanu, pārsprieda gan par Nameja divcīņu ar komturu, gan stopnieka Bertolda nostāšanos zemgaļu pusē un vēl dažu labu atgadījumu, tomēr allaž un pat vispirms pieminēja Dzinša stabuli un viņa stabulēšanu. It kā tā vien būtu izšķīrusi tērvetnieku likteni, iegrozot to Laimas pēdās, lai Jaudis atkal var dzīvot brīvi un darīt brīvi, nebaidoties no ķēmīgās krusta zīmes un tās uzspiedē- jiem, kas ar savu murkšķīgo valodu, un nekaunību, klīz- uami pa pili un tās apkaimi, spēja izbojāt vai katru pat vissaulaināko dienu, cik derdzīgi tie tērvetniekiem šķita. Nu krūtis elpoja svabadi, skatiens neatdūras svešajos derglos, un tāpēc meža gali biežāk notrīcēja dziesmās, skaļāki un raisītāki noskanēja smiekli.

Pili atjaunojot, plakumu vairs nesadalīja ar sētu, jo nu pilī dzīvos tikai savi ļaudis un vairs nav jāatdalās no komtura un viņa varzas. Jaunums bija arī pagalmā skaisti celtais podnieka nams, kur uz dzīvi apmetās pabēgušais mežotnieks Brākšķis, prasmīgs podnieks, kura darinātiem traukiem ar viņa zīmi — divām guļus svītrām ar pusapli virs tām — bija tāla slava. Nams bija sadalīts četrās istabās, trijās dzīvoja viņš ar savu ģimeni, kurā divi dēli gāja tēva pēdās, bet ceturtā atstāta darbam, un nama vidū uzceltās trauku apdedzināmās krāsns mute pagriezta šeitan. Strādāja viņi augu dienu, mīcot un stampājot mālus, veidojot no tiem lielākus un mazākus podus un krūkas, žāvējot un apdedzinot. Trauku vajadzēja daudz, jo, pilij nodegot, tie tikpat kā visi saplēsti. Ari Gunvaldis, atgriezies no Dobelenes aizstāvības un Kuldīgas soģa pārmācījuma, tūliņ pārlūkoja savu saimniecību, kuras smagums līdz šim Britas pleciem visvairāk uzgūlās, un redzēja, ka vispirms jāgādā trauki, neba labuma zemē liesi vai kabatā sabāzīsi, bet labums krājās ik dienas, un katram vajadzēja savu lādi vai podu, un tā Gunvaldis iegriezās pie podnieka.

Vecais Brākšķis sēdēja pie ripas un pašlaik izripināja lt prāvu un skaisti vēderainu podu.

—    Tas būs mans! — Gunvaldis jautri sacīja, apsēzdamies uz ķebļa.

—    Nudien vajadzēs tev dot! — podnieks atsaucās. — Tu taču esot izsitis to dzelzaini no segliem kā tukšu bundzi! Ko? Pastāsti, kā tev tas izdevās!

Būtu melots, apgalvojot, ka Gunvaldim nepatiktu stāstīt. Un jo vairāk par cīniņu, kāds ne katru dienu atgadās.

—    Bundzis būs? — Viņš piemiedza plakstu.

—    Būs! Šis pats būs! — Un, pārtraucis ar kājām ripināt ripu, piecēlās, uzsaukdams dēliem, kuri ārā darīja kaut ko savu: — E-eil Nāciet šiļirp paklausīties! Atvilksim brīsniņu elpu!

Sasēduši pie apdedzināmās krāsns, klausītāji bija gatavi tvert katru vārdu.

—    Negribas taču ar tiem kuršiem nīsties, tikpat kā vienā mēlē runājam, — Gunvaldis uzsāka. — Tāpat šie arī — tādi gausi un piesardzīgi, nemetas vis mums virsū, kauču kristīgo paklausībā iedzīti un Kuldīgas soģa līdz- ņemti… Tā mēs Dobelenes pils vārtu priekšā bugurē- jāmies — ne īsti kauties, ne nekauties. Dzirdam, Johans no Ohtenhauzenas apskaities brēkalē un draud, nepatīk šim tāda minstināšanās. Un drāž mums pats ar savu melno drasētāju virsū vienreiz, apmet loku un lēkšo otrreiz, mēģinādams aizraut kuršus līdzi un mūs gribēdams iebiedēt un pakliedēt. Pārdrošs, makans! Pārdrošs! Divas reizes mēs šim skaudri trāpījām ar šķēpu, bet — bruņas! Bruņas! Nožvankst vien! Pa', pa', es sevī noprātoju, to tu, dzelžaini, negaidīsi, jo tikai žemaiši tā īsti prot rīkoties — ar oša metamo nūju, kam galā lielākam belzienam krietns smagums ieliets. Mani Satkuns iemācīja mest un labu labo nūju uzdāvināja, netiku tikai līdz šim lietā licis. Pa', domāju, šoreiz jāpārbauda! Kas būs — būs!

—   Ui-ui! Tev taču jāpietiek dzelžainim līdzās! — Brākšķim klausīšanās vien drebuli uzdzina.

—    Tikpat kā līdzās! Pie kam jāiegūst atvēziens. Gudrība atvēzienā. Ja pamatīgi dabū atvēzēties, belziens kā no satracināta ērzeļa pakaļkājas — kauču aiz septiņām bruņām, vienalga, ģīmis uzsists zils un puns uzblīdīs kā piepe vecam bērzam.

—    Ha-ha! — Abiem Brakšķa dēliem aplamis patika kauju stāsts, tie klausījās, elpu aizturējuši, un Gunvaldis iejuties aptēloja īsti aizraujoši savu straujo un pēkšņo izskrējienu, kā ar šķēpa māņu metienu novirzījis krustneša vairogu, tādējādi atklajinot bruņucepures vāzni, un šķēps vēl lidojis, kad labā roka jau satvērusi kreisajā līdzņemto metamo nūju, savicinājis to ap galvu un — notrāpījis smago galu tieši pa kumpaino, no stingras dzelzs gatavoto degunu.

—    Noknaukšķēja kā ar lauska cirvi pa paksi. Skatos, kas notiks tālāk. Vai tiešām šim tas dzelzs ģīmis bez vismazākās jušanas? Nekā! Dzelzainim augša un apakša pajukusi, un šis lēni veļas nost, krīt no zirga zemē, bet es metos klāt, lai paceltu vāzni un, drošs paliek drošs, iegāztu vēlreiz krietni ar āvu. Taču vāznis no mana sitiena iesprūdis, nepakustināsi ne šā, ne tā, it kā no apakšas aizsiets. Bet kamēr es piņķējos ap to… — viņš turpināja aptēlot kaujas tālāko gaitu.

Gadiem ejot, Gunvaldis kļuva aizvien rosmāks stāstītājs, gluži kā viņa vectēvs dižo Nārvaitis, kuru ļaužu mutes vēl tagad pieminēja. Vectēvam vajadzēja būt arī Gunvaldim, bet viņa pirmo sievu Naulu un trīs pekainī- šus aizveda tautu ceļi, tā līdz šai dienai ne vissīkāko vēstīti vairs nedzirdot, kur un kas ar viņiem. Brita gan arī dāvājusi jau divus dēlus un meitu, taču pat vecākajam vēl nav pilns desmits, tā ka līdz vectēva godam dažs labs gadiņš jāpaciešas.

—    Jā, aplam gribējās mūdzi galīgi nobeigt, — Gunvaldis atzinās, — bet lēkšoja virsū otrs tāds pats ar saviem pakalpiņiem, šķēps aiz šķēpa lidoja pret mani, un — pie labākās gribas — neiznāca laika vairs nodarboties ar guļošo, ja pats negribi tikt blakus noguldīts.

—   To nu ne! Tev dažs labs dzelžainis vēl būs jāpa- belž, ja jau esi tā iemanījies, — Brākšķis uzteica kara- draudzes vecāko, par kura spēku un izveicību nevienam vairs nebija ne mazāko šaubu, jo tāpēc Namejs izvēlējās viņu savos tuvākajos.

—   Jā, vai nu tīšprāt līdīsi veļos, ja tepat virs zemītes tik daudz nepadarīta!

Tā mēļojot, viņi nemaz nepamanīja aiz durvīm nostājamies Dzinti un, tikai ieskanoties stabulītei, pavērsa galvas pret āru.

—    Stabulnieks! — sēdētāji cits aiz cita priecīgi iesaucās.

—    Nāc iekšā, piesēdi! — Brākšķis aicināja.

Kopš Tērvetes atbrīvošanas Dzintis kļuva par visdau- dzinātāko tērvetnieku. Viņa stabulējums pirmajā cīņu dienā tika cildīts kā nekas cits, it kā ar to vien būtu piebeigti krustainie uzmākteņi. Stabulētājs torņa galā, tieši naidnieka degungalā, ieguva apbrīnu un cieņu, lielāku pat par vienu otru spēkoni, kas bija noveicis dzelžaini vai divus trīs tā sargātājus pelēčus, kuri nudien dažkārt kāvās veicīgāk un negantāk par savu kungu. Taču tā stabulēt prata un tā iedrīkstējās tikai viens, un tas bija Dzintis, tāpēc viņa slava aug tin auga. Arī tagad, ienākot Dzintim podnieka Brakšķa namā, saruna tūliņ uzvirzījās par stabuli. Brākšķis, kas bija no paša sākuma dzirdējis tūtējumu, teicās nudien ne redzējis, ne dzirdējis, ka virs naidnieka galvām tik spirgti skanētu sta- bulīte un pat no apakšas varēts pamanīt, cik neganti ap- skaitušies ielenktie blenzuši uz augšu.

—    Gribēja jau, gribēja pielauzties mums klāt, bet virs lūkas ieķllējām ozola baļķēnu, — Dzintis apskaidroja jau kuro reizi, kā viņiem izdevies tik ilgi paglābties.

—    Ja vien es prastu, — ierunājās Gunvaldis, — es sava padēļa seju atveidinātu no māla mats matā un pieliktu pie vārtu torņa stūra kā tajā dižajā Rīgas dom- baznīcā.

—    Ko tu prastu un pieliktu? — Brākšķis nesaprata, un Gunvaldim vajadzēja izstāstīt, ko viņš toreiz redzējis dombaznīcā, kad bija ieradušies slēgt mieru ar mestru, virsbīskapu un rīdziniekiem, izstāstīt par cilvēka galvas atveidu, kas rotāja jumtu turošo stabu, un to, ko par šo akmens galvu stāstījis viņiem mūks un valodu pratējs Konrāds.

—    Ja šie tā godina lībju nodevīgo labieti Kaupo, kāpēc mums negodināt savējo, kurš patiesi to pilnam nopelnījis? — Gunvaldis kā vaicādams griezās pie pārējiem.

—    Būtu redzējis, varētu pamēģināt, — ierunājās Brak- šķa vecākais dēls.

—    Es varētu Dzinti pa savam padarīt godināmu. — Brakšķa jaunākajam dēlam bija kas padomā.

—    Kā? — Gunvaldis ievaicājās. — Parādi, ja zini!

—    Sēdi, Dzinti, un pieliec stabulīti pie lūpām! — jaunākais norīkoja.

—    Ko pie lūpām! Lai patūtē kā todien! — vecais Brākšķis ierosināja.

—    To labprāt! — Dzintis, vispārējas uzmanības mazliet samulsināts, piekrita, jo viss jaukums taču bija spēlēšanā.

Tikmēr Brakšķa jaunākais, izdrāzis no skala pasmailu irbuli, piegāja pie jaunceltā nama sienas, kura, lai koku pasargātu no podnieku krāsns svelmes, bija nupat noziesta ar svaigu māla kleķi. Ievilcis ar irbuli vēl mīkstajā mālā dažas švīkas, zīmētājs ilgi un uzmanīgi ieskatījās Dzintī — piegāja tuvāk, mazliet atkāpās, pagāja uz vienu pusi, uz otru un tad, ieraucis pierē nopietnu grumbu, pielika irbuli atkal pie mīkstā apmetuma un ar vienu rokas kustību iešvīkāja vijīgas svītras, pēc kurām tūliņ varēja jaust pieri un zodu. Sekoja vēl daži irbuļa vilcieni, un skatītāji ieraudzīja degunu, uzacis, acis ar mazām grumbiņām kaktiņos, matu cekulu, kas tā iespītīgi un nebēdnīgi pacirties uz augšu. Kad divas svītras atveidoja lūpu ieliekumu un vēl daži irbuļa pieskārieni mutei pielika stabuli ar četriem caurumiņiem, pirkstus, — Gunvaldis vairs nenovaldījās un, pielēcis kājās, iesaucās:

—    Trāpīts! Trāpīts! Tas Rīgas vieplis pret šo te līdzi netiek! Dzintis! Mats matā Dzintis!

Brākšķis, jaunākais, vēl joprojām turpināja veidot zīmējumu mīkstajā mālā, papildinot to ar kakla liekumu, krekla apmali, ievelkot vēl dažas līnijas un līčločus, kuri jo vairāk izcēla stabulētāja attēlu. Pabeidzis ievilka apakšmalā Brakšķu podnieka zīmi — divas guļus svītriņas vienu virs otras un vienu pusapļa virs tām — un pēc tam jautājoši paskatījās tēvā, sak, vai maz drīkstēju likt mūsu ģimenes darinājuma pazīšanas zīmi…

Vecais Brākšķis piekrītoši māja ar galvu, un varēja noprast — tēvs lepojas ar savu jaunāko, kam aplam vijīgs ķēriens šādos izrakstījumos, un puisim arī pašam patika allaž vien ar žagara strupuci vai tāpat ar pirksta vilkt smiltī vai mālā koku, dzīvnieku un cilvēku atvei- dinā jumus.

—    Dzinti! Aplūko nu pats arī! Ko teiksi par to? — Gunvaldis aicināja.

Dzintis noņēma stabulīti no lūpām, pasmaidīja, un smaids nenodzisa, aplūkojot savu atveidu, taču sacīt viņš gan nekā nesacīja, jo nudien tā kā neērti, ka viņu sumina un daudzina kā nezin kādu pārspēkoni. Būtu kauču vienu dzelzaini nogāzis, tad gan, bet ar stabulē- šanu vien — īstam vīram tā kā par niecīgu.

—    Labi… Man jāiet… — viņš nosacīja, un nevarēja saprast, par ko tas «labi» teikts — par zīmējumu vai par iešanu. — Šodien pie Pečūna lielais samēģinājums …

Maķenīt pamulsis, stabulnieks devās prom. Noraugoties aizejošajā, Gunvaldis piebilda:

—    Jā, toreiz, Zāju dienā, viņi notūtēja krusta zīmi virs pilskalna, šoreiz aiztūtēja pašus krusta nesējus. Kas to būtu domājis, ka dziesmai tāds spēks!..,

X

Jau vairākas dienas viegli pjiesala, uzvelkot zemei garozu un ūdeņiem ledu. Pēc nepieredzēti sausās, gluži aizkaltušās vasaras rudens pusē mazliet uzlija, tomēr sausums vilkās nopakaļ — sals atnāca bez sniega, bez zie- mīga gaišuma. Naktis bija tik aplam melnas, ka bez spiedīgas vajadzības neviens nedevās ceļā, jo tā vien dzirdēja pat vispieredzējušāko ceļvedi vadātāja mulsinātu un ievilinātu, kad tikai ausmas svīdums ļāvis atkal pareizo virzienu uzķert.

Diemžēl ne visi varēja atļauties naktī saldi gulēt, un viens no tādiem nedieņiem bija Līpiķis. Gan par godu un atzīšanu, viņš prata nenovirzīties no taisnākā gājuma, pat purvus un eglīšu sabiežņus pareizi cauriedams, un tomēr viņam pašam šoreiz prāts nemiera un šaubu pilns, it īpaši naktīs tāda dīvaina jušana. Vai varbūt no pārdzīvotā? Kveldīgā vasara arī viņam bijusi karsta, kauču dažs teiktu, ka kleistonim aplam laimējies, jo viņu tērvetnieki nedabūja ielikt dreļļos. Savā ziņā jau tiešām laimējies. Atrastos viņš pilī, kad tas stabulētājs uzbrukumu pavēstīja, sacirstu gabalos tāpat kā komturu Gerdu no Ska- nes, kura nāvei gan viņš pārliek līdzi nejuta, galu galā rētainais rūsganis pamatīgi sarieba arī savam virtuves kalpam, jo vai nu tā tīši vajadzēja — piesiet pie dzirnavu rata un vai nosmacēt zem ūdens gāzmas. Atceroties vien auksts un karsts skrien pār muguru. Un galvenais — ko tad viņš, Līpiķis, bija tik briesmīgu izdarījis, sagrē- kojies?Tik, cik paklausījis ne vien Gerdām, bet ari priesterim Gevehardam un pastāstījis allaž visu, ko redzēja un dzirdēja, arī par pašu komturu, jo pašā Rīgā taču viņam mestra un virsbīskapa visaugstie priekšnieki strikti jo strikti piekodināja,- ka šāda pastāstīšana notiek dieva labā un dievam par patikšanu, un beigu beigumis viņi taču visi bija kristīgie, kalpoja vienai ticībai un vienam dievam. Kāpēc tad būtu citam no cita tik pārliek jāslēpjas? Kas tur slikts, ja priesteris zinātu, ko komturs dara, un komturam nebūtu noslēptas priestera gaitas?

Pēc moku tiesas uz dzirnavu rata Līpiķis ieslēpa sirdi sīva rūgtuma kamolu un, lai gan ārēji kalpoja vai divtik naski un centīgi, iekšēji jutās kā pinekļos likts zirgs, un toreiz, kad viņam lika savākt joda rutku, nopratis, ka mēģinās neuzkrītoši nogalināt kādu dižāku zemgali, droši vien varbūt pašu Nameju, viņš, saticis zemgaļu virsaiti, nenocietās, lika manīt indekļa briesmas. Protams, gudrāks vīrs tā nedarītu, bet Līpiķī vienmēr sēdēja tāds kā gumdītājs nepaturēt sevī to, ko var pasacīt otram.

Ari pēdējās dienās pirms sacelšanās Līpiķis pajuta nelabi aizdomīgu rosmi — nomanīja aizvedam visu Nameja labumu uz Sidrabeni, tāpat vīru zaglīgo piesardzību, kad pamanīja viņu, Līpiķi, un gluži padīvaina šķita centība izdzīt visus lopiņus, pat cūkas, tālajās ganībās, kauču zāle tepat visapkārt kupli uzzaļojusi. Kaut kas norisa, kaut kas brieda, un būtu vajadzējis vēl uzmanīgāk ieskatīties un divtik dzirdīgāk ieklausīties, tverot pusvārdus, mēģināt izzināt notiekošo, bet Līpiķī nudien centības gars bija apsīcināts, un visvainīgākais pie tā — komturs Gerds no Skanēs ar saviem pāridarījumiem un bļaurību. Taču paglābiņa nebija, gan priesteris Gevehards, kauču tāpat Gerda smagi pārmācīts, tomēr diendienā ar neatlaidīgu sīkstumu turpināja izprašņāt Līpiķi par katru atsevišķi un visiem kopā, gan arī Gerds ne dienu neatstāja mierā, nedzirdējis no virtuves kalpa mutes vismaz pārdesmit vārdu. Par patiesību rūgti pārmācīts, Līpiķis bija pasācis dzīvot sīkās viltībiņās un melos, un, lai gan visumā par dzīvi Tērvetē nevarēja sūdzēties, jo paēst un padzert varēja brangi, tomēr aizvainojuma gruzis grauza un ikdienas sīko melu gudrošana nospieda. Tāpēc, nojautis tuvo sacelšanos, viņš nebilda pušplēsta vārda ne komturam, ne priesterim, abiem saviem tirdītajiem, bet prā- tulēja vispirms par sevi, cenšoties iespējami vairāk uzturēties ārpus pils, zvejojot un medījot, jo tad pamukt būs vieglāk, un arī todien, pamanījis sacelšanos un pils lenkumu, viņš pameta cilpas un, ne mirkli nekavējoties, slapstījās prom uz Jelgavas pili, lai tur nogaidītu turpmāko. Kad vēlāk viņš nokjuva Rīgā un līdz turienei atnāca ziņa par Tērvetes komtura bēdīgo galu, mestra vietas izpildītājs maršals Gerhards no Kacenellenbogenas aizdomu pilns bija noklausījies ziņu par izbēgušo Tērvetes komtura virtuves kalpu un licis nopratināt — kāpēc un kā izbēdzis. Līpiķis gan sameloja, ka pats Gerds licis bēgt un brīdināt Jelgavas soģi, taču maršals lika bēgli nosūtīt pārmācībai vissmagākos darbos par sava kunga pametumu, un tā Līpiķis dabūja norīt jauna sarūgtinājuma spiedīgo kamolu. Un droši vien viņš būtu tā arī nobeidzies, plieņus lauzdams un stiepdams, ar pusēdienu badināts, ja laimīgi izglābies nebūtu arī Tērvetes priesteris Gevehards — kā viņš pats visiem stāstīja — ar dieva ziņu un labvēlību. Kā bija noticis īstenībā, zināja tikai viņš pats: Gevehards nejāja kopā ar komturu un bruņiniekiem no degošās pils ārā, bet pabēga Narbuta namā, nometa zobenu un tur pamanījās pārģērbties zemgaļa drēbēs, un, vispārējam jūklim sākoties, kad citi vēl zobeniem dūrās, bet citi steidzās dzēst, viņš iejuka barā un, it kā apdedzināto seju ar krekla stērbeli sargādams, cauri satrauktajiem ļaudīm nepamanīts un nesazīmēts aizlavījās līdz mežam un tālāk uz Rīgu. Lūk, un Gevehards ņēma Līpiķi atkal savā pārraudzībā, un brukulainis no Daugavas plieņu laušanas ietika priestera izlūkos; Zemgalē brieda gauži nopietnas briesmas kristietības dižajai idejai, un tagad bija jāpieliek visi spēki un iemaņas, lai novērstu draudus. Izjutis akmeņu nospiedīgo smagumu, Līpiķis dāvāto uzticību centās godam attaisnot — tieši viņš pirmais atnesa ziņu, ka Namejs pulcina vīrus, lai dotos sirojumā pret Rīgu, tādējādi atmaksājot Ordenim par pērnvasaras uzbrukumiem Dobelenei. Laicīgi brīdinātam, maršalam Gerhardam no Kacenellenbogenas izdevās sapulcināt it nopietnu karaspēku, tā ka viņš nolēma nevis gaidīt zemgaļus Rīgā un tad sākt cīņu, bet savējos laikus novietot nomaļākā vietā, un izvēlējās viņš Babītes ezera apkaimi, lai izdarītu negaidītu uzbrukumu no aizmugures šiem nekrietnajiem pagāniem, kuri cerēja pārsteigt viņu, bet tagad notiks otrādi — viņš pārsteigs un jo krietni pārmācīs šo nepadevīgo tautu.

Stāvēja izvēlētajā vietā kristīgo karaspēks jau vai līdz apnikumam ilgi, bet no karagaitās izjājušā Nameja pulka nebija ne miņas. Zināms tikai, ka no Tērvetes zemgaļu virsaitis izjājis Rīgas virzienā, bet vienbrīd izlūki vēstīja, ka redzēts Jelgavas tuvumā un tur taisās doties pāri Lielupei, otrbrīd, ka pagriezies vairāk uz rietumiem un tādējādi tuvojas Babītei. Bija jaužams, ka Namejs jauc pēdas un īsti vairs netic sava uzbrukuma pēkšņumam. Tātad arī līdz viņa ausīm bija nokļuvis kaut kas no Rīgā aizsāktās pretgatavošanās.

Un tā Līpiķim uzdeva izzināt visu: cik Namejam vīru pulcināts, kur viņi galu galā atrodas un uz kuru pusi virzās, un kurp dosies rīt un parīt? Pasacīt jau viegli — izzini visu jo sīki, taču izdarīt — gluži kas cits. Jau trešo diennakti pakalpiņš ložņāja ap namejiešiem, pētīdams pēdas, nakts melnumā līzdams tuvāk vīru ugunskuriem. Kaut ko viņam izdevās redzēt un izdzirdēt, tomēr pamaz, lai maršals zinātu visu, ko grib zināt, un Līpiķis viņa acīs atgūtu uzticama un izpildīga kalpa slavu. Jo, lai cik tas dīvaini, Līpiķi šoreiz grauza apziņa, ka maršals viņam netic. Komturs Gerds no Skanēs, lai cik plosīgs un negants bija, tomēr ticēja Līpiķim un uzticējās, kauču ar tā paša sudraba slēpšanu pie pusmāsas Helgas, kurpret tagadējais Ordeņa komandieris skatījās viņā tik neuzticīgi, ka katrs varēja pamanīt, cik labprāt viņš šo vīreli patriektu labi tālu no savām acīm.

Šoreiz Līpiķis bija apņēmies — lai tas maksā ko maksādams — pierādīt savu uzticību ar īsti veiklu un prasmīgu izlūkojumu. Tad taču beidzot novērtēs, cik viņš, Līpiķis, vērts, un vismaz vecumdienas varēs gaišāk nodzīvot, skatoties, kā citi lauž Daugavas radzes…

Izkulstījies trīs diennaktis pa Nameja pulka pēdām, iz- prašņājies vairākās sētās par šo un to, izlikdamies, ka nes virsaitim svarīgu vēsti, okstonis tomēr netika pie drošas skaidrības, tāpēc izvēlējās otru — bīstamāku veidu, kā mēģināt izzināt vajadzīgo: negāja pa pēdām, bet apsteidza zemgaļus un turējās tiem pa priekšu, jo bezsniega laikā un uz sasalušas zemes to varēja diezgan droši atļauties. Vispār dīvaina un neatminama bija šoreiz Nameja rīcība. Tajā vietā, lai raiti dotos uz Rīgu vai vismaz tās tuvumā pasirotu, kā sākumā tika runāts, viņš tagad līkumoja starp Lielupi un Daugavu, kā meklēdams kādu neuzmanītu spraugu, pa kuru nemanītāk un pēk- šņāk nokļūtu līdz Daugavai, varbūt pat otrpus tai. Bet cik ilgi Namejs domā tā jādelēt? Varbūt arī viņš tāpat no saviem izlūkiem brīdināts, ka mestrs paguvis savākto karaspēku kaut kur noslēpt, un tagad mēģina izvilināt Ordeņa maršala nodomus?

Jā, tikai īsti noklausīta saruna būtu zelta vērta, un Līpiķis līda gan biezas egles čokurā, klausīdamies, vai vīri, garām iedami, neizmetīs kādu zīmīgu vārdu, ielīda zem patrupējuša celma lapsas alā aklā cerībā varbūt kādu te tuvumā apstājamies un sarunā atklājam sirojuma noslēpumus.

Pēc kārtējās pārnakšņošanas Namejs pagrieza savu pulku uz Babītes pusi, beidzot, šķiet, tuvosies Ordeņa karaspēka slepenajai apmetnei, kā zinādams to tur novietotu un vēlēdamies kauju. Tāpēc pienācis pēdējais brīdis izokstīt zemgaļu nodomu, un, zinādams labu apmetnes vietu šajos purvainajos slīkšņos, Līpiķis pasteidzās tur nokļūt pirmais un ielīst biezā eglīšu smalcē, kura auga gar nokalniņa malu; zemgaļi droši vien te atkal pārlaidīs nakti, un gan jau tad izdosies burzmā un skaļumā kaut ko uzdzirdēt.

Viņš bija diezgan ciešami iekārtojies, apbužinādams kuplīgās pazares sev apkārt, un atlika vairs tikai pacietīgi gaidīt, kad drīz vien pa taku garām aizjāja Ordeņa izlūku pulciņš: Līpiķis tos pazina pēc valodas, jo sa- bļaustījās tie kā lielībā iekarsuši kaimiņsētas gaiļi un aizjāja tik vaļīgi un pārliecinoši, it kā Namejs atrastos aiz trejdeviņām upēm un trejdeviņiem kalniem. Līpiķis jau gribēja uzsaukt:

«Ei jūs, rutku pieres! Vai tiešām nepaskatījušies klidzināsit virsū zobeniem?»

Tā arī notika. Vēl varēja sadzirdēt aizjājošo kumeļu soļu dipoņu, kad piepeši atskanēja kaujas kliedzieni un zemi satricināja zirgu lēkši; Nameja izsūtītais sargpul- ciņš bija sadūries ar Ordeņa izlūkiem un dzinās tiem aulekšiem pakaļ, lai kādu notvertu. Kristīgie, būdami skaitliski mazāk, trenca zirgus uz nebēdu, lai tikai izspruktu sveikā, pie kam tiem vēl svarīgāk tagad bija nokļūt pie savējiem un brīdināt par pagānu tuvošanos.

No eglīšu smalces aiz kalniņa Līpiķis redzēt nekā neredzēja, tikai dzirdēja vien, un viņš prātīgi izlēma, ka nav ko līst pētīties, labāk čurnēt tepat un nogaidīt. Taču, troksnim tālumā pagaistot, viņš pēc kāda brīža padzirda tadu kā zirga nosprauslošanos un, galvenais, tepat tuvu, otrā pusē aiz uzkalniņa. Nogaidījis Līpiķis nenocietās — tomēr vismaz pusacs jāuzmet, lai redzētu, kas un kā. Vai tur stāvēja zirgs ar vai bez jātnieka, jo cilvēka balsi nedzirdēja, tāpēc jo dīvaināk, kā te zirgs palicis viens pats. Nē, tomēr jāizlien paskatīties!

Piecēlies un palīdis kalniņa galā, okstonis otrpus ieraudzīja staltu straujriksi, kurš stāvēja gluži pamests, un šķita, ka lopiņš nekādi nevar izšķirties, uz kuru pusi doties — turp, kur skatījās viņa galva un kur aizlēkšoja bēdzēji un ķērāji, vai labāk apgriezties un iet pa taku uz otru pusi.

Kas pametis zirgu? Vai tas bija līdzņemts Ordeņa izlūkiem kā liekais, uz kura uzsiet notverto gūstekni? Vai varbūt zemgaļiem tam pašam nolūkam? Vai varbūt tāpat noklīdis? Pēc segliem un apaušiem nevarēja noprast, tagad gan rīdziniekiem, gan tērvetniekiem zirga ietērps dažkārt mats matā vienas rokas darināts.

Ja, pamestais zirgs aplam kārdināja. Nudien kā toreiz baznīcā tas sudraba nocirsnītis. Apsvēris visu tā un citādi, nekā aizdomīga nepamanījis, Līpiķis nokļuva līdz domai, ka īstenībā viņš varētu tagad sēsties seglos un jāt prom, doties pie maršala, kas šķielēja uz viņu tik neuzticīgi, un pavēstīt uzzināto: Namejs vairs nav tālu, jāj šurp; pie kam neuzzinātais mazliet jāpiegudro klāt. Līpiķis jau sen bija nopratis, ar kādu labpatiku krustneši uzklausa valodas, cik ļoti pagāni baidās no viņiem. Lūk, jāpamelš, ka Namejs jau sen būtu uzbrucis, bet, uzzinājis par maršalu Gerhardu no Kacenellenbogenas, aiz bailēm vien līkumo pa mežiem, neuzdrošinādamies Rīgai tuvoties un vienīgi cerēdams notvert goda glābšanai kādu mazāku neuzmanīgu ceļinieku pulciņu, tāpēc maršalam vajadzētu nekavējoties vest savējos pretī Namejam, lai pārjātu Rīgā ar dižu uzvaras slavu un elkdievju asinīm uz zobena.

Līpiķis uzmanīgi izlīda no eglīšu smalces un sakņupis !k:z trokšņa tuvojās zirgam.

Pamanījis svešo, kumeļš kļuva tramīgs un saausījās, smailās ausis pret nepazīstamo pavērsis. Līpiķis draudzīgi pastiepa roku, kā kaut ko cienastam dot gribēdams, un pielabinoši bubināja:

—   Tprrr… Tprrr ..,

Zirgs tomēr uz taciņas apgriezās un pagāja dažus solus atpakaļ. Ko? Nedosies rokā? Nē, atkal apstājās, kā aicināt aicinādams — nāc! Nāc un ņem mani pie pavadas! …

—   Tprrr… tprrr… — Līpiķis tuvojās ar paprāvu likumu, lai aizsprostotu bērītim taku bēgšanai. Taču četr- kājainis, kā cilvēka viltību nopratis, pasteidzās parikšot garām, pirms gūstītājs nokļuva uz taciņas.

Brukulainis klusībā pie sevis noīgņojās un jau prātoja savu iegribu — tikt zirgam mugurā — atmest, taču lopiņš apstājās, kā nevarēdams no nejauši mežā sastaptā cilvēka vairs šķirties.

«Nudien, viņš mani aicina kāpt mugurā, tikai maķenīt vēl bīstas,» Līpiķis nosprieda un, vēlreiz roku pielabinoši pastiepis, virzījās klātāk, pāris reižu skaļi šmakstinādams, pieliekot tukšu plaukstu pie savas mutes, sak, redz, cik garšīgi ēstu, bet tu, glupuli, baidies. Jā, Līpiķim ķeša tukša kā izslaucīta, ne puspelējusi garoziņa aizķērusies, un no iedomas vien par maizi pašam siekalas saskrēja mutē. No vakarrīta viņš nebija baudījis ne kripatu, ja neskaita pārdesmit riekstu, kurus izvilka no pamanīta vāveres slēpņa. Aplam sūra un taisni kā melna nediena lāda okstoņa dzīve, pat maltuvē pieķēdēts drellis — ij tas reizēm iekamps pa miltumam. Gluži kā izdzītam un laužu pamestam viņam jāklimst pa pasauli apkārt, pie kam it kā brīvprāt, jo aiz muguras taču neviens ar sitamo nestāv, kā Daugavas radzes laužot, un paša vēlēšanās izkalpoties vien dzen. Arī tagad ar šo noklīdušo zirgu… Ai, ai, tas gan būtu lepnīgs brīdis, kad viņš iHokšotu nometnē uz tik stalta kumeļa un pavēstītu —- viri, ar Nameju tās būšanas tādas un šitādas .,. Aiz manis! … Uz priekšu! .,.

—   Tprrr… tprrr… — Vēl pāris soļu līdz zirgam, vēl solis… Ai, būtu maizes kriksītis kauču smaržai!.,,: ,Vēl maķenīt… Tūliņ, tūliņ ..,

—   Tprrr … tprrr .,.

Piepeši kā paša kristīgo dieva balss no skaidrām debesīm stindzinošāk par nāvi atskanēja vai pie pašas auss uzsauciens:

—    E, bemburi, ko tu te tpripini svešu zviedzīti, kā pats | savu atradis?!

No kuplas eglītes aizsega iznāca Dzintis, zobena smaili tieši pret Līpiķi notēmējis.

Kur skriesi, kur vairs bēgsi?! Līpiķis stāvēja kā iemiets, pat valoda šķita zaudēta.

—    Nu tu, krusta okstoni, beidzot esi manos nagos! — Dzintis tik greizi smaidīja, ka Gerda no Skanēs aizniknoti šķobais smaids būtu vai laime, jo Dzintis brukulaino kleistoni ienīda jau no tās nakts, kad viņš kopā ar savu birgaino drauģeli ieradās pie Britas izspiest vaska rituli.

—   Apkārt griezties! Tā! Solo pa tacīti uz priekšu! Ne pa labi, ne kreisi, savu pakausi nekustini!

Līpiķis paklausīja uz vārda, jo kā neklausīsi, ja zobena asums pielikts tikai pāris sprīžu no kakla! Tā viņi soļoja — gūsteknis pa priekšu, soli aiz viņa Dzintis, sava duramā smaili reizi pa reizei iebikstīdams gūstekņa mugurā, lai nepiemirstas, kā jāiet, un vēl pāris soļu aiz viņiem uzticīgi sekoja bēris.

—    Tu, okstoni, mums izstāstīsi, ko tu esi izokstījis, un vēl izstāstīsi visu par kristīgo karaspēku, — Dzintis ar neslēptu, ļaunu prieku apskaidroja.

—    Izstāstīšu! … Izstāstīšu! ,.. Sīksīki izstāstīšu! … — Līpiķis sāka steberēt, uztraukumā mazliet aizraudams «ī» skaņu. — Es jau pats grasījos ar to zirdziņu jāt pie jums…

— Muti! — Dzintis pārtrauca. — Ja pacentīgi, bez meliem izstāstīsi, nocirtīsim tikai galvu. Beigts — un pagalam! Kā dāvināt uzdāvināsim.

—    Jā, jā, — sagūstītais visam piekrita.

—    Tiklīdz pieķersim viltībā, nu, zini… Tad kā ar bišu zagli! Vēderu pušu, zarnu aptīsim ap priedi, — Dzintis turpināja draudus, bija jūtams, viņš tik tiešām pieprasīs šādu izrīcību.

—    Izstāstīšu!… Izstāstīšu!… — vedamais pusšņukstus solīja.

Dzintis no tiesas bija nolēmis darīt galu šim Ordeņa kalpam, jo ļaunums vien no tāda var būt, kurš tik ilgi un labprāt ēdis krusta pielūdzēju maizi. Tāpat nebija ne mazāko šaubu, ka šajā mežā vīrs atradies naidnieka sū

tīts, lai izspiegota namejiešu gaitu, un par to vien kakla nāve būtu vismazākais sods. Neieprātotos Dzintis ar sava mācītā kumeļa palīdzību pavilināt noslēpušos, šis tagad jau joztu uz Rīgas pusi, cik kājas nes.

Diez cik ilgi viņi nedabūja soļot, kad Dzintis satika savējo bariņu, aiz kura pāris saucienu attālu jāja Namejs.

Pazinis sagūstīto, Gunvaldis jo skaļi iesaucās:

—   Ve-vei! Tērvetes īstenieks atradies! Vīri! Parādīsim godu un katrs iedursim pa reizītei — cits mīkstumā, cits kaulā!

—    Ļautiņi mīļie! Mīļie ļautiņi! — Līpiķis nokrita ceļos. — Apžēlojieties! Nudien neesmu jums ne ļaunu darījis, ne sliktu vēlējis!

—    Tu redz, kāds taisnais pagadījies! Vazājās gadiem ap pili, izķerdams mūsu putnus un zivis, bet tagad vēl melsīs par labdarību! — Narbuts, sēdot zirgā, nicīgi noskatījās uz tupoņu; kur tas laiks — visus šos gadus ar nīgrumu labietis bija vērojis, cik rubeņu, zaķu, stirnu, līdaku un vēdzeļu sastiepa šis manīgais okstonis komtura namā, no kurienes atskanēja tāda šmakstināšanās un rēcieni, ka Narbutam vai mute izsusa. Tagad, noķerts klejojam ap karaspēku un izlūkojam, Līpiķis aizraidāms turpat, kur visi kristīgie, — uz debesīm vai elli, vienalga, lai tad šo dievs lemj par viņu, tikai lai pakalpiņa kājas vairs nemīdītos pa zemgaļu novadu!

—    Namej! — Narbuts uzsauca virsaitim, kurš savu kumeļu apstādināja gabaliņu nostāk. — Namej! Mēs te piebeigsim vienu mūdzi!

—    Labie zemgaļi! Nenobeidziet tīšprāt savēju zemgali! — Līpiķis ievaimanājās. — Es taču tepat netālu dzimis un audzis!

—    Kas tur bļaustās? — Namejs piejāja tuvāk, lai redzētu notiekošo.

—    Namej! Vai tu pieļausi, ka labu atmaksā ar ļaunu?! — gūsteknis izmisis iesaucās.

—    AI'… Pazīstu, pazīstu! — Virsaitis noraudzījās Līpiķī, kas tupēja uz ceļiem, abas rokas augšup pastiepis.

—    Es! Es, augsti godājamais virsaiti!

—    Tu te lieki negodājies! — Namejs samiedza plakstus.

—    Kā negodāt to, kas godu pelnījis! Vai es tev Tērvetē labu nevēlēju?

—    Atstāsim bijušo! Pasaki tagad, kas tev mums būtu sakāms! — Namejs turpināja, atcerēdamies, ka šad un tad šis komtura kalps ienesa pa meža un upes dāvanai arī viņam, atcerēdamies arī uzmanīgo brīdinājumu pavasarī Tērvetes upes krastā, kad satika šo kankaraini vācam joda rutku, tātad gatavodamies kaut ko indēt. Ja viņš, brīvs būdams, tā rīkojās, tad, šķiet, pārāk uzticami nekalpo Ordenim, lai nenoderētu kādreiz zemgaļiem, un varbūt šoreiz viņš to pierādīs darbos.

—    Pasacīšu, pasacīšu! Melna nediena jūs gaida, melna! — Līpiķis nolēma, ka melot un samazināt Ordeņa pulku būtu bīstami, tad Namejs sadomātu uzbrukumu un tajā jūklī kāds pamanītos iegrūzt šķēpu ribās. Labāk pabiedēt un kauju novērst, un aiziet katram uz savām mājām sveikiem un veseliem. — Pulcināti visi ordeņbrāļi no visām zemēm — sākot no Daugavas labās malas līdz igauņu jūras malai. Visi, visi savākti kopus! Tik liels spēks sen nav matīts. Ordeņa maršals Gerhards no Kacenellenbogenas tūliņ tika izzinājis, ka tu, Namej, rīkojies karagaitām, un pulcināja savējos. Vai, vai, cik daudzi sanākuši! Viens pats Cēsu pils bruņinieks atveda simt vīru! Viens pats simt vīru! Savām acīm redzēju viņu sarkanbaltsarkano karogu!

Namejs klausījās, un viņa sejā nemainījās ne vaibsts. Tā bija zīme, ka vadonis vispirms izcīna sevī cīņu, lemjot, ko darīt. Uzbrukt? Neuzbrukt? Neticēt Līpiķa stāstījumam nebija pamata, jo arī zemgaļu izlūki bija pamanījuši naidnieka pulcēšanos, redzējuši arī cēsiniekus ar viņu sarkanbaltsarkano karogu. Šā novada letgaļi pēdējus laikus aizvien uzticamāk kalpoja Ordenim, un viņu labieši jo labprātis piedalījās sirojumos Zemaitijā, un nupat arī zemgaļi nolūkoti par viņu laupījuma daļu. Sarkanbaltsarkanais karogs kā tāda nesaticības un atriebības vārna parādās allaž, kad ož pēc guvuma, vienalga, vai tie būtu savi ļaudis, kaimiņi vai tāļtautas, ja tikai varēja ko atņemt.

Namejs jau zināja, ka viņam nav izdevies pretinieku slepus pārsteigt, nav izdevies pulcinātos aizvilināt tālāk no Rīgas un tie, kaut kur te noslēpušies, nogaida, tā noslēpušies, ka pēdējās dienās netika manīts ne mazākais vīru pulciņš, kā vien šodien aizbēgušie un tagad šis bru- kulainis, un tas nepārprotami nozīmēja naidnieku tepat kaut kur tuvumā esam.

Meklēt kauju?

Taču, ja Ordenis sapulcinājis tik varenu pulku, kā to apgalvo šis vīrelis, tad kaujas iznākums var nosvērties kristīgo labā. Zaudēt savus labākos vīrus, nē, to Namejs negribēja, viņš nedrīkstēja tos zaudēt, bet līdzi jāja šoreiz tiešām labākie no vislabākajiem — gan tikai pāris simtu, toties vīri stingri kā ozoli un spridzīgi kā vāveres. Pat uzvarot dzelžainos kaujā, dažu labu tomēr nogalinās, dažu labu ievainos, tā ka atlikušajiem diez kā vairs negribēsies apsirot Rīgas apkaimi un sirojumā gūtais ne tuvu neatsvērs zaudēto.

—    Ko darīsim, Gunvaldi? — Namejs pievērsās savam karadraudzes vecākajam.

—    Šitais mūdzis jānobeidz! — Gunvaldis, nezinādams virsaiša domu gaitu, jautājumu uztvēra pa savam, attiecinot uz gūstekni.

—    Nē, nē, ne par viņu vaicāju. — Namejs atjāja dažus solus nostāk. — Par uzbrukumu. Uzbruksim?

—    Kāpēc mēs vispār tad izjājām no Tērvetes? — Gunvaldis atbildēja ar jautājumu.

—    Tu mūsu svētnieka pareģojumu dzirdēji? Tik neskaidrs un dažādi izprotams, — Namejs atgādināja krīva teikto.

Jā, lcrīvs ilgi un gudrīgi bija darbojies ap upuri, it kā gaidīt gaidīdams labvēlīgāku zīmi, bet — veltīgi, nesaņēma to, ja par atbildi neskaita neskaidrību. Tāpēc krīva pēdējie vārdi bija:

«Jājiet un skatieties! Ja rodas šaubas, izvairieties no briesmām, nevis ejiet tām pretī!»

Arī Gunvaldim jau kuro dienu nez kāpēc skan ausīs Britas padainojums:

Daugaviņa, mellaclte. Melna tek vakarā. Kā tā melna netecēs, Pilna dārgu dvēselīšu.. ?

Kā viņa zināja Daugavas ūdeņus tik tumšus veļamies? Kas viņai tādu dziesmu iemācījis? Kā nelabu jauzdama, šķiroties cieši jo cieši apskāva Gunvaldi, viņš vai vēl tagad juta sievas pieklaušanos.

—    Izlemiet, vīri, izlemiet paši! Uzbrukt vai ne? — Namejs sacīja saviem tuvākajiem.

Nāc, Laimiņa, kad es lūdzu, ir basāmi kāji- ņāmi… — Gunvaldis domīgi noskaitīja,

Ja nu viņa neatnāk? Pamet uz cietās, sasalušās zemes augumus, lai dvēselītes sāktu dzīvošanu viņsaulē? …

Gana laba viņa saule, Nemīlīga dzīvošana: Nedziedāja sīki putni, Nekūkoja dzeguzīte…

Kā atvairot šaubas un drūmdomas, Gunvaldis saslēja zirgu un paaicināja:

—    Vīri! Uzrausim vispirms Ordeņa okstoni priedē! Sen pelnījis tādu pagodinājumu!

Padzirdis savu galu, Līpiķis ieīdējās kā pērnais bullēns, kuru atšķir no bara. Tupot uz ceļgaliem, stiepjot lūdzoši rokas te pret vienu, te otru, te trešo, izmisīgi mēģināja iežēlināt:

—    Labie zemgali! Labie ļaudis! Es taču šejienietis! No Babītes puses!… Labie zemgaļi! Vai nu tīši savējiem savējos nīdēt! Maizīte katram jāēd! Vai es vainīgs, ja mani mazu Rīgā atdeva?… Ko vien varēju, to jums pa labam! … Manis pēc noduriet visus dzelžainos… Visus kristīgos … kristījušos …

—   Tu jau arī esi kristīts! — Dzintis atgādināja.

—    Tūlītiņās esmu ar mieru nomazgāt! Iesim, kur ūdens, vienalga, caur ledu nomazgāšu!… Vai es Tērvetē kādam Jauna vēlēju? Sākumis vienreiz gan nekrietnāk pajokoju … Vai tamdēļ tagad mani… Mīļie zemgaļi!…

Ar katru mirkli mazāk un mazāk Līpiķī saglabājās cerība uz izglābšanos, Gunvalža, Dzinša, tāpat citu sejās ierakstīts stingrs lēmums nogalināt okstoni un Ordeņa pakalpiņu, tāds ir tēvutēvu likums un paraša — netaupīt slepenos ložņas un iztapoņas.

Pēkšņi ierunājās Namejs:

—    Pagaidiet!

Atceroties Līpiķa aplinko brīdinājumu par indi, virsaitī iekrita doma, vai zemgaļiem nevajadzētu tomēr censties pielabināt tos, kuri kalpo kristīgajiem, pielabināt un noskaņot sev draudzīgi, lai savu reizi izmantotu savā labā. Lūk, tas pats no tāltālās Vāczemes ieradies strēlnieks Bērtulis tik piepeši un prasmīgi, tik uzticami kļuva zemgaļu sabiedrotais un kļuva pat savējais, jo nupat ru- dcnī tērvetniece izgāja viņam par sievu, un tā]tautu iegātnis uzvedas un rīkojas kā visīstākais zemgalis, un bērni viņiem būs tādi paši tērvetnieki kā mūžseniem tērvet- niekiem.

Vai Līpiķis nekļūtu par vienu no tiem, kurš katrā solī <ftcerētos savu paglābumu? Un varbūt kādu dienu ieradīsies Tērvetē ar savlaiku ziņu vai paindēs kādu kristīgā dieva pielūdzēju, un zemgaļiem arī tas būs ieguvums… Ja svešie pielabina ar solījumiem un dāvanām mūsējos, kāpēc mums arī nepielabināt?

—    Vīri! — Namejs izlēmis turpināja. — Es viņu labi pazīstu! Kā dažs grib, lai viņu apkalpo, tā Līpiķis grib kalpot citiem. Arī mani viņš neaizmirsa, atnesdams pa /āķim, rubenim vai vēdzelei, un, mani satikdams, nav vairījies labdienu sacīt… Vācot pērnpavasar joda rutku, slepus no manis nepabēga …

Skaļi neviens neiebilda, bet varēja redzēt, it īpaši Dzinša sejā, neslēptu nepatiku par gūstekņa apžēlošanu.

—    Gunvaldi! Dod viņam vienu no maniem zirgiem! Lai jāj, kur deguns rāda! — virsaitis pavēlēja.

—    Šitādam snuķim allaž rādīs uz krusta pusi! Glumi- ķis! Visīstākais bļodlaiža, — Dzintis sapīcis paklusi izmeta. Tādam jaunulim kā viņam gan nepiederas apstrīdēt virsaiša lēmumu, tomēr — vēl ļzirgu dot! Kas par traku, tas par traku! Diemžēl neiebilda arī Gunvaldis, klusēdams pamāja ar roku, lai pieved brīvo zirgu. Laikam jau Namejam sava zināšana, ja viņš rīkojas.

Līpiķis pirmbrīd lāgā nenoticēja notiekošajam, nudien kā toreiz baznīcā ar to sudraba ārtaugu un baltā svētuļa parādīšanos, atbrīvojot no rata nāves. Netici nu brīnumiem! Piecēlies, padumji smaidīdams, paņēma pievestā zirga pavadu, pārmauca to kumeļa galvai un gribēja jau lēkt mugurā, pat ieliecās ceļos atspērienam, bet kā attapies pēkšņi pakratīja noraidoši galvu un nosacīja:

—    Nē, nē, neesmu cienīgs tāda zirga mugurai. Iesim abi kājām! Kur mums steigties!…

Un pagriezies tomēr devās uz Rīgas pusi, devās turp, no kurienes nācis.

—    Velti, Namej, tu viņu atlaidi, — noraudzīdamies aizejošajā brukulainī un zirgā, Gunvaldis sacīja. — Rau, kā uts tūliņ lien tur, kur šai siltums. Suns spalvu met, ne tikumu.

—    Pavēstīs par mums visu un sīksīki, — arī Narbuts pauda neapmierināts.

—    Labi! — Namejs, strauji par kaut ko izšķīries, nosacīja un tad uzsauca: — Līpiķi! Nav tev vienam ko steigties! Jāsim reizē!

—    Kā virsaitis pavēl! — atbrīvotais bija pati pazemība.

—    Jāsim reizē, un tu mums rādīsi ceļu. Aizvedīsi pie Ordeņa karaspēka. Nav mums ko seboties! — Virsaitis bija izlēmis un sāka darboties, Un vēlreiz uzsauca Līpiķim:

—   Neāksties! Kāp zirgā!

Līpiķis paklausīja.

Kādu gabalu nojājuši vieglos rikšos, viņi atpūtinādami palaida zirgus solos. Pašauro taku, uz kuras ērti varēja pārvietoties tikai divi jātnieki blakus viens otram, ieskāva bieza eglaine, reižu reizumis pamijoties ar sa- alkšņotām palejām. Vietumis smilšainajos pauguros auga priedes, un viss šis apvidus bija laužu neapdzīvots, jo zeme te neauglīga. Pa pašaurajām takām jājot, pulks bija pārlieku izstiepies, pēdējie tāltāli atpalika no pirmajiem, un tagad lieti noderētu skrajāka vieta, kur sapulcēties un sakārtoties, apskatīt, vai visi kopus un pilni apņēmības cīnīties. Tāpēc Namejs uzsauca Līpiķim:

—    Ieved mās klajumā! Pirms kaujas gribam sapulcēties.

—    Kā pavēli! — Līpiķis zaglīgi vēroja, sasprindzis nobīlī, jo zināja, ka līdz maršala karaspēkam vairs nav tālu. Pajājis visiem garām, viņš aicināja: — Sekojiet!

Viņš nogriezās uz otru tikpat šauru taku.

Gunvaldis jāja blakus Namejam.

—    Tagad paklausies! — virsaitis paklusi ierunājās, lai citi nedzird. — Mani nepamet un nepamet nelaba nojauta.

—    Protams, mani tāpat, okstonis taču ievilinās visīstākā slazdā, — Gunvaldis padrūmi izmeta, izsacīdams savu neapmierinātību, nesaprotot, kāpēc ar šo lišķmēli vajadzēja tā izrīkoties.

—    Kāds te slazds vai neslazds, ja paši meklējam kauju? Kristigos pārsteigt, vienalga, nevaram.

—   Tik akli doties pretī arī nav prātīgi. Kauja būtu jāatliek uz rītdienu.

—   Tā mēs zaudētu pat visniecīgāko pārsteiguma priekšrocību. Nē, šoreiz ne!

—    Griezīsim zirgus apkārt! Ja tad nav, lai nav! — Gunvaldim vaigs bija samācies.

—    Jā, darīsim tā, bet… Ordeņa pulcinātais mums tomēr būtu jāredz savām acīm. Ja izvērtēsim, ka varam uzbrukt un uzvarēt, uzbruksim. Ja ne — nekavējoties atkāpsimies. Mums katrs zobena cilātājs no šūpuļa līdz Ķegļiem jāaudzina pašiem, kurpret viņi savācas vienkop no pasaules malu malām.. Mēs nedrīkstam vīrus zaudēt!

—    Tam es piekrītu. Bet kā zināt — uzbrukt vai bēgt? Un bēgot, tu zini, — bēgot viss kas var gadīties, — Gunvaldis sprieda, patiešām nezinādams, kādu padomu tagad dot, kā rīkoties.

—    Lūk, darīsim tā! — Namejs viens bija izlēmis turpmāko. — Vēlreiz atkārtoju — uzbruksim tikai tad, ja nešaubīgi redzēsim, ka mēs varam sakaut, Ja radīsies visniecīgākās šaubas par mūsu veiksmi — nekavējoties atkāpšanās! Protams, viņi dzīsies pakaļ, un daudz kas var tad atgadīties. Tāpēc darīsim tā: tu ņem trīsdesmit vislabākos un — ja būs jāatkāpjas —• vilini vajātājus uz sevi! Zirgus nežēlojiet! Galvenais, glābies pats un glāb vīrus! Dzenoties pakaļ, viņi aizies pa jūsu sliedi, bet es tikmēr ar lielo pulku steigšos atpakaļ uz Tērveti. Vēlreiz saku — zirgus nežēlojiet! Lai viņi ķer, bet nenoķer jūs!

Tieši tobrīd viņi izkļuva nelielā klajumiņā, kur varēja mazliet pārgrupēties. Gunvaldis izlasīja trīsdesmit, cieši piekodinot sekot viņam un tikai viņam, vienalga, ko viņš dara, uzbrūk vai bēg.

—    Vai vēl tālu līdz Ordeņa pulkam? — piejājis pie Līpiķa, kas sēdēja Nameja dotajā zirgā, Gunvaldis skarbi noprasija. Okstonis gribēja samelot, ka vēl patālu, bet Gunvalža skatiens it kā caururba.

-— Tālu vairs nav… nav tālu …

—    Jāj un rādi!

Un nepaguva viņi nojāt piecus govs māvienus, kad izbeidzās biezokņainie brikšņi un priekšējie jātnieki izjāja klajuma malā, kur — saminstījās. . Gar visu viņpusi, cik vien acs saredzēja, spīgoja bruņinieku vairogi un cepures, un ik pa gabalam virs galvām plīvoja karogi, ari cēsinieku sarkanbaltsarkanais. Jā, pretinieks jau sagatavojies gaidīja zemgaļus, sagrupējies kaujai, un viņa rindās nejuta ne mazākā apjukuma. Nepārprotami bija ari redzams, ka pārspēks šoreiz kristīgo pusē un pie tam — jo liels.

Dažos mirkļos izvērtējis stāvokli, Namejs tūliņ iesaucās:

—   Gunvaldi! Vilini!

Un, apmetis savu zirgu atceļam, pavēlēja:

—   Atpakaļ! Atpakaļ! Lēkšos!

No mutes mutē pa taku aizlidoja sauciens «Atpakaļ!».

Kad Namejs pagriezās vēlreiz uz naidnieka pusi, lai redzētu notiekošo, Līpiķis, pieplacis pie dāvātā zirga muguras, lēkšoja kā sumpurņa trenkts turp, kur plīvoja Ordeņa karogs.

—          Suns spalvu met, ne tikumu! — Gunvaldis varēja atkārtot pirmīt sacīto, un viņš to arī darīja.

—    Iekams aizjās uz izstāstīs, tikmēr viņi aizkavēsies.

Auļojot zirga mugurā, Līpiķis jutās kā uzvarētājs, jo

nudien laimīgi izbēdzis, tūliņ varēs noziņot izokstīto. Hoplā! Hoplā! Vējš vien svilpa gar ausīm.

Pie Ordeņa karoga savā melnajā ērzelī sēdēja un vēroja zemgaļu parādīšanos maršals Gerhards no Kacenellenbogenas, mēģinot izprast, vai tur notiek sakārtošanās kaujai vai mulsumā pagāni tomēr mīņājas bēgšanai. Kamēr jaunais mestrs vēl nebija izvēlēts, maršala pleciem uzgūlās visa Ordeņa vadīšana un vispirms, protams, kara lietas, par kurām tas tieši bija atbildīgs.

Viņš jau gribēja pavēlēt sākt virzīšanos pretī, kad pamanīja no zemgaļu burzmas kādu atdalāmies un pilnos lēkšos dzenamies šurp. Nokļuvis apmēram pusceļā, jātnieks sāka kaut ko kliegt un vicināties rokām.

Maršals, pavadoņu pavadīts, lēnos soļos pajāja mazliet pretī, un viens no pavadoņiem tūliņ pazina Līpiķi.

—          Laurenss, Tērvetes komtura kalps, kuru aizsūtījām izlūkošanā, — viņš pavēstīja maršalam.

Vēl šķēpa metiena tālumā Līpiķis mudinoši kliedza:

—    Uzbrūciet!… Uzbrūciet!… Zemgaļi bēg!…

Maršals nepiederēja pie pārsteidzīgajiem, bēglis taču

tikko nāk no naidnieka pulka un varbūt vilina slazdā, tāpēc Gerhards no Kacenellenbogenas vispirms gribēja zināt un tikai tad lemt; lamatās iekrist viegli, ne tik viegli — izkļūt ārā. Varbūt šis Laurenss tīši sūtīts, lai novērstu uzmanību un pagāni pagūtu apiet klajumu un ielenkt viņus vai arī bēgot iemānīt aizcirtumā, Nē, nē, lai vispirms izstāsta sakarīgi un gaiši, ko redzējis un ko uzzinājis, un tad varēs lemt, kur patiesība un kur elk- dievju viltus.

_— Stāsti! — maršals bargi pavēlēja, kad Līpiķis noturēja zirgu un — satraukumā sasarcis un laimīgs par savu izglābšanos — staroja kā saulīte.

—   Pamaz viņu! Ne vairāk kā trīs simti! — Līpiķis kā prasmīgs izlūks tūliņ pavēstīja galveno. — Tāpēc aplam nobijušies! Kā zaķi!

—    Kā tu iekjuvi viņu barā?

—    Mani taču tur pazīst! Zirgu, lai, iedeva! Bet es viņus nobiedēju, teicu, jums šoreiz preti viss Ordeņa karaspēks no Daugavas līdz igauņu jūrai! Un tas vēl nebūtu ļaunākais! Es teicu, ka kaujā viņus ved pats maršals Gerhards no Kacenellenbogenas! — Līpiķis stāstīja vācu mēlē, kuru pa šiem gadiem bija apguvis it prasmīgi, un stāstītais atstāja iespaidu, jo pret glaimiem nebija pasargāts neviens, pat maršals ne.

—    Kā tu paliki dzīvs? — Gerhards no Kacenelienbo- genas jau pielaidīgāk apvaicājās.

—    Vienbrīd nāve bija tikpat kā kaklā, rīkojās jau mani vilkt pie priedes. Taču paglāba Namejs, teica, lai es vedot šos šurp un cīnoties tagad viņu pulkā. Es apsolīju arī! Bet sevī nodomāju — ak tu, elku pielūdzēji Es lai cīnītos pret kristīgajiem? Pret maršalu? Kā tiku mežmalā… Rau, šie minstās! Uzbrūciet, kamēr nav aizbēguši! Un Namejs ir tepat priekšā! Lūk, lūk, tur tas!…

Maršals patiesi redzēja, ka zemgaļi atiet un tikpat strauji, cik parādījās, — tikpat strauji pazūd. Nudien izskatījās kā nobijušies, bet bēgošs ienaidnieks ir tikpat kā uz zemes guļošs vīrs, kas spēj vairs tikai bezpalīdzīgi ķepuroties.

—   Tu apgalvo, ka Namejs tepat priekšā?

—    Jā, jā, re, pazūd mežā! Šoreiz viņu var noķert it viegli! — Līpiķis iztapīgi iedrošināja. — Saņemsim dzīvu kā tādu aizsasēdējušos paipalu!

Maršalam Gerhardam no Kacenellenbogenas nudien Iedrebējās sirds — vai nav beidzot situsi viņa lielās slavas stunda? Reizi par visām reizēm pārmācīt elkdievības pārņemtos zemgaļus, kuri jau vairākus kristīgo cilvēku mūžus nekaunīgi grozās pašā Rīgas pievārtē, tā sacīt, mestra un virsbīskapa degungalā, un veikti un pieveikti atkal kā paša nelabā modināti atgriežas uz nepadevības ceļa un traucē šķīstās Marijas zemē uzplaukt olīvkoka mūžzaļajam miera un saticības zaram. Notvert pagānu virsaiti — nozīmētu nogriezt Zemgalei galvu, un rumpis vien vairs nav nekāds dzīvotājs. Livonijas ordeņa maršala Gerharda no Kacenellenbogenas vārds tiktu neizdzēšami mūžu mūžos ierakstīts vienā no visslavenākajiem vēstures rakstu ruļļiem, tas aizskanētu pāri zemju zemēm līdz pašai Romai, līdz pāvestam, ķeizaram un tālajai Akonai, kur virsmestra miteklis.

—    Vai izdarīti jauni aizcirtumi vai nav? — Maršals nostiprināja sevī kaujas sparu, jo tīšprāt. ieskriet aizcir- tumā nav liela māka.

— Nav! Nav! Kā es sēžu Nameja zirgā! — Līpiķis lepojās.

—    Aiz manis! — Maršals pieslējās kāpšļos stāvus un pamāja ar roku. — Aiz manis! Visi aiz manis!

Maršala melnis, kā zinādams sava pavēlnieka nodomu notvert visnekrietnāko pagānu, nostiepās slaidos lēkšos. Nu turpmāko izšķirs zirgi — kam tie būs ātrāki un izturīgāki. Ja zemgaļiem, tad tie aizbēgs, ja maršalam un viņa padotajiem, tad zemgaļi tiks pieveikti.

Sākās traka auļošana,_kura sasalusi zeme dimdēja kā pērkona debess. Ātrāki Ātrāki Vēl ātrāk!

Meža ceļa divzarē, kur varēja redzēt zemgaļu karaspēka sadalīšanos divās daļās, maršals uzgrieza savēju zirgu uz platākā, vairāk nomīņātā ceļa, jo skaidri redzams, ka pa to aizgājis galvenais spēks un droši vien arī pats Namejs, tāpēc uzvaras pēdas aizved turp.

Taču tā bija Gunvalža viltība — novirzīties ar savu trīsdesmitu uz plattakas, un, lai vajātāji domātu tur aizgājušu vairākumu, viņš lika savējiem palēkšot turp un atpakaļ, takas sākumu krietni izmīņājot. Diemžēl šī aizkavēšanās ķērājus gauži pietuvināja, bet savkārt maršals vairs nepamanīja diezgan pēkšņo zirga pēdu samazināšanos, jo cauri skrajākam priedulājam ieraudzīja bēgošo muguras kā aicināt aicinošas. Tās iesvila krustnesī vēl negantāku panāktdegsmi, un pieša dzelkšņi šoreiz nežēloja meļņa ribas — dzīvnieks tika dzīts uz priekšu, kā nāves bēgdams, kaut ari pēcāk dažs labs lēkšotājs pārpūlē sabruka zem jātnieka un velti bija celt to aiz iemauktiem kliedzot vai labinot; dzīvnieka galva gulēja pie zemes kā svina pielieta, un, lai gan cauri nāsīm un mutei gārdza elpas strūkla, lopiņa acīs jau viedās miglainais bālums, vēstot dzīvības aiziešanu no siltās miesas.

Izlēkšojis ar savējiem Lielupes pļavu plašumā, Gunvaldis atskatījās un redzēja citu aiz cita no meža iz- joņojam vajātājus, un ķērāju pulks strauji kuploja, un zirgu gaita liecināja, ka tiem kumeļi vēl raiti spēj lēkšot un lēkšot. Tāpēc vajāšana kļuva draudīga un bēgot vien izbēgt laikam neizdosies: daži zemgaļu jātnieki sāka atpalikt, un tādējādi visiem vajadzēja palēnināt gaitu. Gunvaldis saspringti meklēja glābiņu un vienbrīd jau gribēja ar labāko desmitu stāt pretī un cīņā uz dzīvību vai nāvi aizkavēt krustnešus, lai vismaz atlikušie divdesmit pagūst attālināties. Bet — desmit vīri tiktu zaudēti, un Namejs to nepiedotu, viņš nepiedotu Gunvaldim arī paša Gunvalža nāvi. «Zirgus nežēlo, glābies pats un glāb vīrus!» karadraudzes vecākā ausīs skanēja virsaiša vārdi. Bet kā? Kā to izdarīt?! Un tad pēkšņi viņā clzima pārdrošs nodoms, jo tikai neiedomājama pārdrošība vairs spēja glābt: Gunvaldis izlēma griezt zirgus prom no krasta pļavām uz Lielupes plānā ledus, varbūt tas tomēr iztur zemgaļu jātnieku vieglāko svaru un vismaz smagie, bruņās kaltie krustnešu kumeļi ielūzīs un vajāšana apsilts.

—   Vīri! Aiz manis! — viņš iesaucās un uzlēkšoja pirmais uz tumšzilā, gludā seguma^ zem kura dusēja dzelmju dziļumi.

Ar leduspiešiem apkalto zirgu kājas izšķīla uz ledus spožas dzirkstis, uzsaluma garoza viegli ieliecās, dzī- dama jātniekam pa priekšu tik tikko manāmu vilni, un vienbrīd jau šķita, ka sīkstais jaunledus izturēs paklaidus lēkšojošos jātniekus un tie laimīgi pārkļūs upei otrā malā. Diemžēl vienviet rāmās straumes plūdums bijis nemierīgāks, uzsalums izveidojies vēl plānāks, un dažos mirkļos cits aiz cita ar asu brīkšķi, kā kokam lūstot, zirgi izkrita cauri nesējai garozai un, izmisīgi zviegdami, sāka ķepuroties āliņģos.

Gunvaldis, kam arī zirgs ielūza, paguva nolēkt sāņus un, redzēdams savus vīrus aiz pavadām mēģinām palīdzēt saviem zviedzīšiem izrausties no saltās peldes, deva nekavējoties nežēlīgu, bet vienīgo vēl glābjošo pavēli:

—    Zirgus pamest! Zirgus pamest!…

Platiem soļiem viņš skrēja uz krasta pusi, uz mežu, kas tagad bija vienīgais patvērums. Iespējami ātrāk nokļūt biezoknī, kur jātnieki nevar tik raiti sekot, un pajauties vairs tikai uz savu kāju naskumu, jo uz kailās, sasalušās zemes tās neatstās tikpat kā nekādu pēdu, — lūk, vēl pēdējā cerība glābt vismaz daļu no virsaiša karadraudzes trīsdesmit labākajiem. Bez tam, jācer, pamestie zirgi kārdinās ķērājus un tie aizkavēsies pie guvuma.

Tā arī notika. Nokļuvuši līdz pamestajiem dzīvniekiem, vajātāji lēca no savējiem krastā nost un steidzās glābt ielūzušos — tvēra aiz pavadām, piepalīdzot kustonim noturēties virs ūdens, un ar āvām un pat šķēpiem un zobeniem kapāja un drupināja āliņģu malas uz krasta pusi, lai dzīvnieki nokļūtu seklumā un aizsniegtu dibenu, varētu uzslieties pakaļkājās un uztikt uz krasta. Ielūza gan arī dažs labs glābējs, taču, cits citam palīdzot, tie neatlaidās — āliņģus kārpošie trīsdesmit straujrikši bija aplam liels kārdinājums lielākajai daļai vajātāju, un viņi aplipa ap zirgiem kā vasarā lapsenes ap neizmazgātu meduspodu un vilka, un cēla, un skaldīja aizgūtnēm, skaitīdami jau, cik Rīgas tirgū par kumeļu saņems un kāda daļa katram pienāksies.

Vienīgi maršalu Gerhardu no Kacenellenbogenas upē ielūzuši bagātība atstāja vienaldzīgu, viņa skatiens alkatīgi sekoja skrejošajiem zemgaļiem, mēģinot ieraudzīt starp tiem pašu virsaiti. Maršals pat neatskatījās, kas un cik daudz viņam vēl seko, jo reiz dotā pavēle — aiz manis! — attiecas uz visiem un, kamēr viņš nav apstājies, nedrīkst apstāties ari pārējie. Un kāpēc skatīties atpakaļ, ja dzirdama citu — viņam paklausīgi sekojošu zirgu smagā elpa un jātnieku mudinājumi tiem? Tā kā bēdzēji bija palikuši kājniekos, Gerhards no Kacenellenbogenas, melni atpūtinot, pārgāja lēnos rikšos, jo nekur tālu šie pagāni nea izskries — gan viņus pa vienam vien kā ogas uzlasīsim… Ari tā tomēr ir uzvara, ja Ordenis šoreiz nezaudēs ne vienu vīru, kauču godājamais krustnešu soģis brālis Eberhards no Vestfāles bija Rīgā tā dīvaini izsacījies par sevi: «Pirms sitīs devītā stunda, es tuvošos debesu augstībā mūsu šķīstajai jaunavai Marijai pie viņas troņa.» Nē, nē, brāli Eberhard, tava devītā stunda vēl tālu un ilgi jāgaida, ja kaujā jūs ved tik izcils maršals, izcils karamākslas pratējs.

Ja zemes maršals Gerhards no Kacenellenbogenas būtu atskatījies, viņš redzētu, ka tam seko vairs tikai pieci krustneši un trīs karakalpi, kuru zirgi bija tikpat strauji un izturīgi kā viņu pavēlniekam, pat Eberhards no Vest- fāles bija krietnu gabalu atpalicis, jo tā dābolainis aiz noguruma tik tikko kājas cilāja un bruņinieks tam ļāva iet rimtos soļos. Taču maršals neatskatījās, jo viņu nodarbināja tikai viena un vienvienīga doma — aizjāt bēdzējiem priekšā. Ar kājām viņi nekur tālu netiks, un tos visus pa vienam vien varēs notvert cerībā, ka viens no tiem būs Zemgales virsaitis Namejs.

Tikmēr Namejs, aizjājis uz galveno pulku pa šaurāko taku, sajuta sevī pieaugošu nemieru par savas karadraudzes trīsdesmit labākajiem. Tāpēc atlasīja vēl trīsdesmit un, pārējiem pavēlējis bez apstāšanās jāt uz Tērveti, pats devās ar izlasi Lielupes virzienā, lai mēģinātu izzināt, kas lēcies ar Gunvalža pulciņu: vai viņiem izdevies viltnie- ciskais bēgums un vai izdevies pašiem izbēgt, vai viņi bijuši spiesti ielaisties cīņā un vairogs un zobens kļuvis viņu vienīgais glābiņš, līdz, pārspēka mākti, viņi cits aiz cita jau aizgājuši veļos …

Aprēķinājis, kurp pa šo laiku vajadzētu būt nokļuvušam Gunvaldim ar savējiem, Namejs taisni, bez takām pa mežu devās uz Lielupes pusi, zinādams tur vieglāk rast pēdas bēdzējiem un vajātājiem.

«Par maz, daudz par maz varu pulcināt vīrus, lai pārmācītu Rīgas uzmākteņus,» Namejs jāja ar šo smago domu sevī. Būtu viņa pulks Varenāks, vai šodien pat nemēģinātu tiem atgriezt atkāpšanos uz Rīgu, nodurtu visus līdz pēdējam, pēc apsirotu apkaimi tā, lai rīdzinieki vēl gadu gadierh atcerētos. Daugavas labajā krastā zemgaļi no laika gala nav meklējuši sabiedrotos, tuvākie sēļi un kurši nu jau labi sen kristīgo pakļautībā un samierinājušies ar to, atliek vienīgi žemaiši, bet tie uz šo pusi nelabprāt nāk, vienīgi kuršus apsiro sena naida dēļ. Varbūt paklausīt dižkunigaiša Treideņa atkārtotam aicinājumam — zemgaļiem pievienoties viņiem un doties cauri sembju un citiem turienes novadiem uz Vāczemes pusi, lenkt un nīdēt svešurienes pilis, no kurām kā ļauns zirneklis allaž izlien kristīgo krusts, lai uzmāktos šejienes vīriem un sievām, atņemtu tīrumu, mežu un upju labumu. Jā, tik tiešām būs jāatsaucas žemaišu dižkunigaiša aicinājumam un beidzot jādodas turp… Apvienotais spēks būs liels, un nevajadzēs katru vīru skaitīt, un vai tad viņš, Namejs, jau izsenis nav prātojis reiz uzbrukt tur, no kurienes ļaunums kā straume plūst šurp un šurp…

Jā, jāglabā vīri, jāsaglabā katrs zemgalis, kas vēlas un prot rīkoties ar zobenu, un zaudēt šoreiz Gunvalža pulciņu būtu smags zaudējums turpmākajam …

Izjājis no meža Lielupes krasta klajumā, Namejs pirm- brīd samulsa: tieši pretī rāmā vientulībā lēnos sojos jāja viens vienīgs bruņinieks. Ko tas varētu nozīmēt? Kur te tāds uzradies? Taču prātot neatlika laika — ja viens pats, tad nobeigt tādu un pamest guļam!

Kad domās iegrimušais krustnešu soģis Eberhards no Vestfāles uzdzirda zirgu auļus, viņš atskatījās, gribēdams uzzināt, kas tik naski steidzas viņu panākt, un — sastinga: pret viņu drāzās negantu jātnieku bars, izvērsies nelielā puslokā, pilns apņēmības nodurt. Eberhards aizrāva sejai priekšā vāzni, pacēla vairogu un satvēra šķēpu, lai cīnītos un — mirtu! Jā, viņa drūmā priekš- nojausma piepildās, viņš nav Rīgā kļūdījies, sacīdams, ka šoreiz sagaidīs savu devīto stundu, lai stātos šķistās jaunavas Marijas troņa priekšā …

Pirmajā rindā auļojošie uzbrucēji, starp kuriem lēkšoja Namejs un arī Dzintis, piecēlās kāpšļos pusstāvus un atvēza metamos šķēpus un milnas. Skaļi sakliedzoties, viņi lēkšoja bez aptures tieši virsū bruņiniekam, un, kad ticīgo no neticīgajiem šķīra tikai daži soļi, vingrinātu roku izmestie šķēpi triecās krustnesī un viņa zirgā, un, kauču viena daļa atsitās pret bruņām, tomēr kopus trieciens bija pietiekams, lai Eberhards zaudētu līdzsvaru un noslīdētu gar zirga sānu lejup. Viņš vēl turējās ar vienu kāju kāpslī un ar rokām pavadā, kad āvas trieciens pa bruņucepuri notrieca šķīstās jaunavas bruņinieku zemē un no zirga nolēkušais Dzintis, pieskrējis pirmais, atvāza sejsegu — un zobena smailums izdzēsa ticības kareivja dzīvību…

Tikmēr Namejs, saskatījis uz sasalušās zemes apkaltu zirgu pēdas, lēkšoja strauji tālāk, un viņa vīri sekoja, līdz aiz nākamā upes līkuma pamanīja vēl astoņus jātniekus.

— Panākt! — Namejs iesaucās.

Četri zemgaļi pret vienu krustnesi! Tā ir droša uzvara, kauču krustnesi sargātu divkāršas bruņas.

Maršals Gerhards no Kacenellenbogenas visu laiku neatzina par vajadzīgu atskatīties — no aizmugures viņš jutās kā paša dieva pasargāts, jo tur palika āliņģos ielū- zušie zemgaļu zirgi un tur — jā, varbūt ar mazu aizka-

vēšanos — tomēr seko lēnākā gaitā visi karogi un viņa vīri. Viņš pat padzirda aiz muguras jātnieku tuvošanos, tātad steidzas pievienoties viņam, taču šajā brīdī viens no karakalpiem izbijies iesaucās:

—    Maršali Zemgaļi!

—    Kas? Kas?

—    Pagāni!…

Maršals atskatījās un apjuka. Kā tad tā? Nupat viņš bija nešaubīgā drošībā tīksminājies ap domu par zemgaļu padzīšanu, viņu sakāvi, jājis tālāk ar cerību sagūstīt pat virsaiti Nameju, nupat bija redzējis nekristeļus pametam zirgus un kā zaķus aizcilpojam uz mežu, un tagad tikai bija jāatgriež bēgļiem atceļš, lai vismaz vienu daļu nokautu, nupat viņš bija prātojis — vai neapstājoties neturpināt jājienu visu nakti, lai pārsteigtu Tērvetes pili un piespiestu paklausībā atkal visu Zemgali… Nupat tik tīkamas un saldas domas aijāja viņa prātu un pat visniecīgākā neveiksmes ēna neaptumšoja šo citādi patumšo dienu, bet te pēkšņi — kā no pašas elles izlīdis pagānu bars, kliedzieniem sevi uzmudinot, gāzās pretī viņam. Patiešām, kā no pašas elles pasprucis velnu barsl Zemes maršals Gerhards no Kacenellenbogenas sajuta kaklā iestājamies nelabu kamolu, un tā bija biedīga zīme,

tā liecināja, ka viņš ir izbijies, bet izbiedēts virs kļūst par guvuma pretiniekam.., Ak, brāli Eberhard, kāpēc tu ierunājies par savu devīto stundu, ja tā šoreiz sitīs man?!

Pēc grezni rotātā zirga un bruņām Namejs tūliņ noprata, ka viens no bruņiniekiem pieder pie augstākajiem, tāpēc iesaucās:

—    Lepnāko atstājiet man! Nenogaliniet!

Un, iedomājis dižkunigaiti Treideni un nodomāto tāl- sirojumu kopā ar žemaišiem, Namejs izlēma viņam kā dāvanu atkal aizsūtīt vēl divus dzīvus bruņiniekus.

—    Lepnāko nenogalināt! Un vēl vienu! Dzīvus saņemt!

Nameja vadītais pulks uzbruka bez mazākās saminsti-

nāšanās, jau pirmajā triecienā pakliedējot ielenktos un tādējādi neļaujot tiem, saspiežoties ar muguru pret muguru, aizstāvēties. Tagad mugurpuses tiem bija neaizsargātas un pirmie krita karakalpi, pat īsti neattapuši laist savus ieročus darbā.

Zemes maršalu Namejs izaicināja uz sevi, izsmējīgi uzkliedzot:

—    Parādi savu māku Namejam!

Gerhards no Kacenellenbogenas nesaprata aicinājumu, taču auss uztvēra vienu vārdu — Namejs! — un sudraba daiļotie iemaukti, tāpat sudrabā izkaltie seglu rotājumi un visa uzvedība liecināja, ka viņa pretinieks — pats Namejs, vīrs, kuru viņš tik ļoti bija gribējis panākt, bet kurš tagad panācis viņu. Tāpēc maršals, nāves nevairoties, sirdīgi dzina savu zirgu virsū uzbrucējam, ielikdams cīņā visu savu māku un spēku, lai, pirms pats mirst, aizraidītu nāvē vismaz šo nepaklausīgāko no nepaklausīgākajiem, šo Zemgales virsaiti. Taču niknums un aizraušanās vien šoreiz nepaglāba, jo Namejs veikli at- vairījās, līdz garām lēkšojošais Dzintis, vienā atspērienā izlēcis no segliem, ar abām rokām iekārās bruņiniekam kaklā, pieplokot pie tā muguras un gāžot atsvērteniski atpakaļ. Tādu uzbrukumu zemes maršals nebija gaidījis, viņš gan vicinājās ar vairogu, zibināja zobenu, bet ietrā- pīt savā kūkumā pielipušajam nekādi nevarēja un kā dīvaina vabole bija spiests atkrist augšpēdus, bezcerīgi vēl ar kājelēm tirinoties pa gaisu.

Dzintis nogāzās Lielupes krasta pļavā kopā ar Livonijas ordeņa maršalu — visslaveno Gerhardu no Kacenel- lenbogenas, un piesteigusies zemgaļi piemina krustneša zobenu pie zemes, uzkāpa uz vairoga …

Namejs saprata: viņiem laimējies notvert šo izcilo bruņinieku vienīgi tāpēc, ka tas savā bēgošo vajāšanas aizrautībā aizlēkšojis tālu priekšā pārējiem, un šaubu nav, ka viņam pa pēdām seko pārējie — viss Ordeņa karaspēks, Tādēļ nedrīkst seboties, it īpaši abu gūstekņu dēļ — dzīvs bija saņemts vēl otrs.

—    Novilkt bruņas, lai vieglāka skriešana! — Namejs pavēlēja, jo arī zirgi bija ievainoti vai pabēguši, tāpēc gūstekņiem jāiet kājām. — Dzinti! Tavs varenais lēciens dzelžaiņa skaustā bija triju vīru vērts! Tu vedīsi savu gūstekni!

Kad maršalu bez bruņām piesēja virvē, gūsteknis apjēdza turpmāko un iesaucās:

—    Es esmu maršals! Maršals Gerhards no Kacenellenbogenas!

Zemgaļi saprata, ka viņu rokās kritis augsts bruņinieks, bet, ja tas ir pats maršals, pats Gerhards no Kacenellenbogenas, — tad tā gan ir veiksme! Atbildē viņi uzgavilēja no prieka, un Dzintis iesaucās:

—    Tad nu gan man patrāpījies vedamais! Nudien, būs vai pašam jāskrien kājām un šis jāliek zirgā!

—    Lai vispirms tev parāda, kā to skriešanu dara, — atsmēja cits zemgalis.

Dzintis virves otru galu cieši atsēja pie segliem. Tāpat sasaistīts un atsiets tika otrs krustnesis — Vilhelms no Freimersenas — pie cita zemgaļa zirga.

—    Jūs pavadīs vīru desmit. Bez apstājas, cik vien ātri var, dodieties uz Tērveti un gaidiet mūs! Taču lai abi elpotu!—Namejs norīkoja, norādot uz virvēs atsietajiem.

—    Elpos, elpos!

—    He-he, bemburi! — Dzintis izsmējīgi pagriezās pret savēju gūstekni. — Ko? Rikšiem bērīti es palaidu?!

Ja nevēlējās tikt vazāts pa sasalušu zemi, atsietais bija spiests skriet. Zemes maršals Gerhards no Kacenellenbogenas skrēja — no sākuma mazliet pastīvi, bet tad aizvien lokanāk.

«Mani apmainīs vai izpirks,» viņš uzmundrināja sevi ar šo domu, un tā lika pārvarēt pazemojumu un apkaunojumu, tā piedeva spēku skriet. Galu galā stindzinošā nāve tomēr biedīgāka nekā šāda parikšošana.

Dzintis savu zirgu vadīja ar prātu. Reizi pa reizei paļāva paiet soļos, lai atsietais mazliet atelstos. Kad gūstekņa elpa pierima, Tērvetes stabulnieks atkal pariksi- nāja savu bērīti — galu galā ceļš uz Tērveti nav pastaiga šim kristīgo bemburim, kauču viņš maršals vai nezin kas. Lai pajož, lai izjūt, cik bēdīgs liktenis piemeklēs tos, kas atnākuši šo novadu nomīņāt un savu krustu uzspiest …

XI

Rudzu mēneša diena bija saulaina un silta — kā radīta pļaujai. Smagi nolīkušās, briedīgās vārpas gaidīja pļāvējus, un katrs nokavēts izkapts vai sirpja vēziens būtu kā visklajākā nepateicība zemes, ūdens un saules kopīgajām pūlēm. Pļauja.., Pļāvēji…

Leales bīskapijas karaspēka vadonis bruņinieks Magnuss no Ruvēnas šodien kā nekad juta sevī pļāvēja saldo un rūpestīgo aicinājumu, druvas čaklā kopēja un ražas ievācēja tīksmo gandarījumu. Pie zilajām debesīm lēni, kā kavēdamies, lai ciešāk saskatītu zemes notikumus, slīdēja pa retam gubu mākonītim, cits citu netraucēdami un saules spožumu neaizsegdami. Magnuss no Ruvēnas pacēla skatienu augšup — vai tā nav paša dieva parādīta labvēlība viņam un visiem tiem, ar kuriem viņš kopā un kuri kopā ar viņu? Un vai tas, kas šobrīd saskatāms uz zemes, tāpat nav dieva brīnumainā spēka vistiešākais apliecinājums? Bruņinieka gaišais un jūsmīgais skatiens slīdēja pāri Lielupes krasta pļavai pie Jelgavas pils, slīdēja pāri rimtajai Lielupei, un viņa sirdi pildīja vārdos neizsakāms, īsts un dziļš prieks. Jo kaut ko tik iespaidīgu un dižu viņš, pieredzējušais bruņinieks, tomēr redzēja pirmo reizi, tāpat kā pirmo reizi kaut ko tādu pieredz šī Lielupes krasta pļava pie Jelgavas pils:

lēna vējiņa dzīti, krastmalai piestāja kuģis aiz kuģa, un no tiem pa laipām kāpa malā — bet dažs, līksmi ieūvino- ties, lēkšus lēca siltajā ūdenī — tāds karavīru daudzums, ka pļavā kļuva vai par šauru tiem visiem izvietoties. Jo nāca un jāja no Rīgas puses arī pa zemes ceļu un tie tāpat laivās un plostos cēlās pāri upei, un- pret vakaru

laivinieki nespēs aiz noguruma vai airus pacelt, cik daudz tiem šodien darba.

Magnuss no Ruvēnas laikam būtu nostāvējis uz Jelgavas pils augstā mūra līdz vakaram un vērojis un vērojis brīnišķīgo pulcēšanos, ja nepienāktu pils soģis un laipni neatgādinātu:

—    Godājamais brāli! Mēs tevi gaidām pie galda!

Gauža aplamība būtu tik saulainā dienā drēgnoties pils

mūros, tāpēc mestrs Konrāds no Feihtvangenas bija licis galdu klat pils pagalmā. Uzaicināti paši godājamākie šis karagaitas līdzgaitnieki. Tur redzēja sēžam Rīgas dom- baznīcas prāvestu un Zemgales bīskapu Johanu no Feh- tas, kas beidzumis pats savām acīm grib aplūkot savus ganāmos, gan tūliņ piebilstot, ka viņa nākšana līdzi izkārtota ar virsbīskapa Johana no Lunes visgudru rīcību; tur sēdēja Tērbatas bīskaps Fridrihs no Haseldorfas, alla- žīgs karagaitu gājējs, jo bīskapa krēslā bija ticis tieši caur centīgu zobena cilāšanu savos jaunības gados bruņinieku rindās; viņam blakus nosēdies Leales bīskaps Hermanis; jau iztālēm tīrā zeltā un sudrabā mirdzinājās Dānijas karaļa vietvaldis Rēvelē visdižais Odovarts; pie galda pielaisti vēl daži Rīgas rātskungi, kuru bagātība atstāja iespaidu uz katru, kam ar viņiem iznāca darīšana, un kuriem šoreiz bija pa makam nolīgt visus Rīgas ostā ienākušos kuģus šim braucienam uz Jelgavu.

Taču vislielāko godu un cieņu visi parādīja Leales bīskapijas karaspēka vadonim bruņiniekam Magnusam no Ruvēnas — viņa kristietīgā degsme un elkdievības nīdēja slava bija aizskanējusi jo tālu. Tāpēc, viņam pienākot pie galda, pats mestrs piecēlās un laipni norādīja:

—   Brāli Magnus! Iestiprināsimies! Ar dieva žēlastību un svētību!

—    Lai slavēts tā kunga vārds! Nupat pasaules radītājs piešķīra man debešķīgo laimi redzēt, cik daudz tomēr pļāvēju tā kunga druvā! — bruņinieks atsaucās ar neslēptu jūsmu. — Cik brīnišķīgi daudz pļāvēju!

Pateicības lūgsnu noskaitīja prāvests Johans no Fehtas, un mielasts varēja sākties.

Par Livonijas ordeņa mestru — žemaišu nogalinātā Ernesta no Racburgas vietā — bija izvēlēts Konrāds no Feihtvangenas, kas atšķirībā no dažiem saviem priekšgājējiem bija pratis radīt ap sevi pazemīgā un īstenticīgā pieticības nimbu. Varbūt sava daļa nopelnu tur viņa māsai, klostera mūķenei, kuru — kā viņa apgalvoja — dievs bija aplaimojis, parādot, kā eņģeļi nesuši uz debesīm notiesāto un bendes nogalināto noziedznieku dvēseles, lai tās tūliņ varētu tur, augšā, stāties augstās tiesas priekšā. Vēsts par Konrāda no Feihtvangenas — toreiz Prūsijas ordeņa mestra — māsas dievišķīgo redzējumu aplidoja zemju zemes, arī Rīgā daudz un ilgi par to runāja un sprieda, atceroties arī līdzīgo atgadījumu ar virsmestra Anno no Zangerhauzenas paklīdušo, pēcāk par svēto kļuvušo māsu, un, jāsaka atklāti, neviens cits Livonijas ordeņa jaunieceltais mestrs netika Rīgā sagaidīts ar tādu greznīgu godu kā tieši Konrāds no Feihtvangenas, kad viņš divos kuģos ar trīsdesmti četriem bruņiniekiem piestāja Daugavas krastā. Protams, godinoši sagaidot, no viņa savkārt sagaidīja slavenus varoņdarbus, jo tikai patiesa varonība vairs varēja nodrošināt Rīgai netraucētu tirdzniecību un kristīgu kalpošanu dievam, varonība, kas spētu pieveikt žemaišus, kuri tik nekrietni nodūra nedzirdēti daudz krustnešu, un pierimdinātu aplam negantos zemgaļus, kas savu taisnīgo un bezbailīgo Tērvetes soģi Gerdu no Skanēs sakapāja gabalos kā labības maisu, bet Ordeņa maršalu — kauju kaujas pieredzējušo Gerhardu no Kacenellenbogenas sagūstīja dzīvu un aizsūtīja kā apsmieklu dāvanā žemaišu karalim Treidenim.

Jā, atgriežoties pie toreizējjī notikuma, nevar nepie- bilst: ilgi un pacietīgi Rīgā sprieda un lēma, kurš vainojams zemes maršala nelaimē, ja vajātājs un uzvarētājs pats piepeši kļuvis par vajāto un uzvarēto. Bezmaz vai nevarēja atrast vaininieku, jo trīs uzticamākie karakalpi un četri bruņinieki tāpat bija aizgājuši bojā kopā ar maršalu, un tālab, notikušo rūpīgi izpētot un apsverot, noskaidrojās, ka nelaimīgos ievilinājis slazdā pats nelabais. Tā kā katram kristīgam cilvēkam zināms, cik dažādos veidos sātans spēj parādīties zemes virsū, tad šoreiz, izrādās, tas bijis iemiesojies kādā Ordeņa vietējo ļaužu izlūkā Laurensā, bijušajā Tērvetes komtura virtuves kalpā, jo izmeklēšana noskaidroja, ka šim cilvēkam bijusi ļauna acs pret saviem kungiem — aizrauts nelabā nāvē komturs Gerds no Skanēs, kam viņš kalpojis, un aizrauts postā maršals Gerhards no Kacenellenbogenas, kam Laurenss kā izlūks pirms kaujas pielēkšojis kiāt un musinājis uzbrukt zemgaļiem. Tā jaunais mestrs sātana apsēsto vīru lika sodīt ar rata nāvi, un Laurenss vai —

kā Tērvetē viņu dēvēja — LIpiķis beidza savu centīgo kalpošanu pilsētas tirgus laukumā uz moku rata. Diemžēl skatītāju todien sanāca pamaz, jo rīdzinieki bija aizņemti ar svarīgākām darīšanām, lai sebinātos pie kāda tur gauži neievērojama, paplukuša vīreļa sodīšanas…

Vispār par mestru Konrādu no Feihtvangenas runāja, ka viņš rīkojas bargi, bet taisnīgi, tāpēc viss, ko viņš uzsāk, allaž veiksmes pilns, un jauns apliecinājums tam — šī karagaita pret Zemgali.

Kad izdarīgie kalpi bija salikuši galdā bļodas ar jauna vērsēna gaļu un alus kausi pildījās jau otrreiz, mestrs deva zīmi, ka viņš grib sacīt dažus vārdus.

— Dārgie brāļi! Mani mīļie viesi! — viņš uzsāka. — Mūsu sirdis pilda silts prieks un gaiša līksmība. Atmaksas stunda pagāniem neizbēgami situsi, un taisnīgā soda brīdis klāt. Nav spēka, kas var pastāvēt pretī mūsu spēkam! Uzvara ir mūsu! Uzvara ir mūsu! — viņš pēdējo teikumu uzsvērti atkārtoja.

Mestrs Konrāds no Feihtvangenas nebija apveltīts iz-

cilām runas dāvanām, taču viņš vienmēr pateica svarīgāko un pateica kodolīgi, pateica tā, lai klausītāji saprastu, un neizplūda sīkumos, kad sēdošie nogurdinošajā garlaicībā sāk ar nepacietību gaidīt beigumu.

Uzvara ir mūsu!

Pareizi vārdil Skaidri un gaiši! Ne ko pielikt, ne atņemt. Vienīgi prāvests Johans no Fehtas pievērsa tādu kā dīvainu skatienu runātājam, un tik tiešām svētniekā šobrīd cīnījās savādīga pretrunība — arī viņam kā Zemgales bīskapam nepieciešama uzvara pār šo zemi, taču — kāda uzvara? Šoreiz zemgaļi nav pretinieki, jo mestrs izvēlējies uzbrukumam ne vien neierastu gadalaiku — vasaras beigu pusi, kad tīrumos un dārzos nobriest raža un ļaudis spārnotā cerībā sāk vākt sava darba augļus, — bet jo nešaubīgāk uzvaru nesis tas karaspēka milzums, kāds šejienes pusē nekad nav ne redzēts, ne dzirdēts sapulcinām: kad pie Jelgavas sanākušie apvienosies ar tiem, kuri nāk no Kursas, tad viru skaits sasniegs četrpadsmit tūkstošus.

Četrpadsmit tūkstoši!

Pietiek katram vīram pacelt pa salmam un aiznest pie Tērvetes pils koka sienām, lai tur rastos vesela salmu stirpa un pils kopā ar to uzliesmotu kā lāpa. Pietiek pulcinātiem vienreiz pariet kviešu druvai, lai aiz viņiem paliktu plika, nomīņāta zeme. Pietiek katram nogāzt vienu koku, lai meža vietā gulētu nepārejams aizcirtums. Pietiek katram nodurt vienu pagānu, lai novads gadu gadiem nīkuļotu. Pietiek katram sagūstīt un aizvest vienu sievišķi, lai bērnu balsis te ilgi nečalotu. Pietiek katram paņemt vienu lopu, lai trūkums un bads sāktu staigāt no sētas uz sētu.

Mestrs šoreiz ir visvarens. Varenāks par augoņaino Valteru no Nordekas, kam gan ari paveicās un kas nekaunējās viņu, Johanu no Fehtas, un virsbīskapu Albertu no Zauerbēras iemest Siguldas pils torņa pagrabā. Šis mestrs ir varenāks arī par Ernestu no Racburgas, kuru žemaiši tomēr piedūra pie sasalušās zemes kopā ar uzvaru. Konrāds no Feihtvangenas var darīt visu, kas viņam vien ienāk prātā, un, lūk, tāpēc jau Johanam no Fehtas bija jājāj līdzi, lai mēģinātu locīt šo nelokāmo prātu vēlamā virzienā. Par savu dzīvību prāvestam nevajadzēja bīties — nedz zemgaļu bulta var to izdzēst, nedz rasties iemesls mestra dusmībai izlīt pār svētnieka galvu, lai gan… lai gan, atklāti runājot, ja mestrs uzzinātu, kāpēc viņš, Zemgales bīskaps, turas tik cieši līdzās,.. ja viņš uzzinātu, ka Johanam no Fehtas vienīgais un galvenais uzdevums — lai cik tas dīvaini šķiet — šoreiz ir pacensties iespējami vairāk paglābt zemgaļus un Zemgali. Jā, jā, paglābti

Kad kļuva skaidri redzams, ka Konrādam no Feihtvangenas izdodas sapulcināt neredzēti dižu karaspēku, Rīgas virsbīskaps Johans no Lunes vienrīt pēc rīta mesas bija paaicinājis savu vietnieku prāvestu Johanu no Fehtas pie sevis un skaidri un gaiši pasacījis:

—    Mīļo Johan! Tu ar dieva un baznīcas svētību esi visas Zemgales bīskaps! Glāb Zemgali!

—    Es jau aizlūdzu katru mīļu dienu par viņas dvēselēm …

—    Kādas dvēseles tu glābsi, ja nebūs vairs Zemgales un tev — bīskapijas? — virsbīskaps apvaicājās. — Klausies! Virsbīskapijai ar 1251. gada lēmumu, kuru pieņēma pāvesta sūtnis Vilhelms no Modenas, pienākas divas trešdaļas no Zemgales, nu, diemžēl tu ar vieglu roku no vienas trešdaļas atteicies par labu Ordenim…

«Ar vieglu roku,» prāvests bija sevi noīgņojies, «iemestu tevi tik saltā un slapjā pazemē un tad vēl čurātu uz galvas … Ar vieglu roku …»

—    Taču arī šī viena trešā daļa mums kļuvusi ārkārtīgi nepieciešama, ārkārtīgi, — virsbīskaps turpināja. — Mūsu mīļās baznīcas izdevumi aug ar katru dienu, bet ienākumi … ienākumi pat samazinās …

«Tev nevajadzēja tā steigties ar lepnās Cēsu baznīcas celšanu,» prāvests atkal sevī protestēja, «tad naudas lāde būtu pilnāka…»

—    Mums baznīcas labā katrs grauds un katrs vaska ritulītis dārgs kā acuraugs. Un padomāsim — ko deva Mežotnes pils un visa Upmales novada tik aplama izpostīšana? Neko citu kā vien vistiešākos zaudējumus! Ko mums dod pliki lauki un tukši meži? Mēs tagad tur gadiem cenšamies iemitināt ienācējus no citurienes, bet, kas nav gribējis un mācējis art savu zemi, tas to vēl mazāk iemācīsies svešā pusē. Desmitā tiesa Upmalē sa- dilusi kā novalkāta drēbe. Un tagad padomā — kas notiks, ja tā nopostīs visu Zemgali kā toreiz Mežotni un upmaliešus? Padomā vien — kam tad mums vispār vairs vajadzīga tāda Zemgales bīskapija? … Un bīskaps? … Plika nosaukuma dēļ vien? …

Kas te ko domāt! Virsbīskapam, kas pats jo ilgi sabijis arī par pagrabmeistaru, vislabāk zināms, no kuras puses visdāsnāk tecēja medus, ripoja vaska rituļi, at- smaržoja žāvētie cūkgaļas činguļi… Zemgales nopostīšana ir tikpat kā baznīcas visdziļākās un visplatākās kabatas aizdiegšana uz laiku laikiem …

—    Bez tam, — virsbīskaps Johans no Lunes turpināja klusāk, atskatījies arī sev aiz muguras, vai tur nav pienākusi kāda nepiedienīga auss, — bez tam mūsu baznīcai jāpieņemas spēkā un atkal jākļūst stiprākai par mūsu kalpu — Ordeni. Kungs rīko kalpu, nevis kalps — kungu. Taču tagad dažkārt kalpi iemet kungu kā nabaga Dānieļu lauvu bedrē… Tu pats to pieredzēji… Un tā ir gaužām ačgārna būšana, ja kalps tā iedrošinās izrīkoties. Tāpēc zemgaļi jāsaglabā kā spēks, kas spēj nostāties pretī mestram, Ordenim. Mēs to šobrīd nespējam, bet zemgaļi allaž vien var nobeigt vienu otru Ordeņ^ vareno, pašu mestru ieskaitot. Krustneši, zaudējuši bijību pret dievu, bīsies vismaz elkdievības pielūdzēju. Un bez tam — mums būs pilnīgs pamats ziņot Romai par Ordeņa kūtrību un pat negribu pildīt savu svēto pienākumu — ar zobenu atbrīvot pagānus no elkdievības un pievērst kristietībai… Taču es vēlreiz atkārtoju — mums vajag pakļautu, bet ne iznīcinātu Zemgali!…

Nupat pie mielasta galda noklausoties mestra īso un kodolīgo uzrunu, prāvests tā arī nepaguva paprātot, ko viņš īsti varētu darīt, lai Tērveti un tāpat citus šejienes apgabalus nepiemeklētu tāds liktenis kā auglīgās druvas Kristus dzimtajā pusē, kad tās apstāj negausīgo siseņu bari, pametot aiz sevis pliku postažu. Taču no siseņiem vismaz cilvēki izbēgot, bet četrpadsmittūkstošīgais mestra bars neatstās pat tos pie brīvības un dzīvības — nogalinās, kas nogalināms, un aizvedīs, kas aizvedams. Tuksnesis jau te neradīsies, bet mežs gan, un ceļu vietā līkumos vairs tikai zvēru takas.

Kā jau bija sagaidāms — un visi klātesošie to zināja —, pēc mestra nākamais runāt vēlējās Leales bīskapijas karaspēka vadonis bruņinieks Magnuss no Ruvēnas.

Par viņa dievbijību un kaismīga ticības kareivja drosmi dzirdēja vai gluži brīnumainus nostāstus. Viņa klātbūtnē vārdos uzmanīgi kļuva pat tie Ordeņa brāļi, kas dažkārt ieņirdza bīskapam vai citam augstam svētā darba darītājam atklāti sejā — pāvests tālu, bet mēs tuvu vai — pāvests ar pergamentu, mēs ar šķēpu, uzmini — kam lielāka taisnība?… Nē, Magnusam no Ruvēnas dievs bija pasaules gaišums un glābiņš, tāpēc katram, kas vēlējās kalpot dievam, dieva dēlam Kristum un šķīstajai jaunavai Marijai, Magnuss bija draugs un uzticams sabiedrotais, bet naidnieks katram dieva zaimotājam un elkdievības pielūdzējam, kam bez žēlastības jānocērt galva.

— Dievs caur savu vienīgo dēlu Jēzu Kristu deva mums, grēciniekiem, nemaldīgo kristietības ideju. Nemal- dīsimies vairs mēs paši, bet būsim par šo glābēju ideju katrā savā elpas dvašā, un pasaule kļūst tīra un bezgrēcīga, mēs visi satiksimies paradīzē, — Magnuss itin bieži vien mēdza atgādināt.

Runāja pat, ka viņš nesen Lealē nodūris vienu brāli bruņinieku tikai tāpēc, ka tas atļāvies viņa klātbūtnē paprātot, vai paradīzē krūmi arī augot, jo, kauču saldās vīģes un debesmannu vien ēdīs un nektāru vien dzers, taču krūmos tāpat būšot jāielien, vai nu viss varot vēderā palikt,.. Otru viņš nodūris par pazobojumu, ka Romas kūrija ne vien gana, bet arī apcērpj savas avis…

Ap Magnusu no Ruvēnas tālab vienmer valdīja dzija nopietnība un svinīgs rimtums, jo vismazākā necieņa pret dievu un ticību dievam, vismazākās šaubas varēja beigties ar smailu dīirienu tieši sirdī. Tāpēc arī tagad visi bijīgi apklusa, kad viņš piecēlās un, noskaitījis vispirms tēvreizi, pievērsās klātesošajiem:

—    Dārgais mestr! Mījie dieva bruņiniekiI Neslēpšu jums — es šodien esmu saviļņots kā jūra spēcīgā vējā un priecīgs kā cīrulis pavasarī pie debesu zilgmes!

Magnusam no Ruvēnas klausīja ne vien zobens, bet arī vārds, jo viņš runāja to, kam svēti ticēja, un iekšējā pārliecība piedeva viņa teiktajam spēku, runātais iedarbojās uz klausītājiem.

—    Visuaugstais pasaules pavēlnieks savā neizmērojamā žēlsirdībā uzticējis mums skaistu un dižu pienākumu — no tā kunga vīnadārza izravēt netikumu dadžus, neticības vārpatu un grēka ērkšķus. Mūsu sirdis iekšēji un mūsu rokas ārēji nes olīves miera zaru pagānu tautai, kuru sagaida brīnišķīgais atpestīšanas brīdis, no visa ļauna atšķīstīšanas mirklis. Kad šīpavasara siltajā saulē, sākoties jaunam gadam[11], pie mums ieradās pats mestrs Konrāds no Feihtvangenas — lai dievs viņam piešķir labu veselību un ilgu mūžul — un aicināja mūs šajā gājienā uz zemi, kura tepat tuvumā tik nekrietni ilgi savā velnišķīgajā tumsībā nav pieņēmusi kristietības gara gaismu, — es tajā naktī zemojos sirsnīgā un, nekaunos atzīties, asaru pilnā lūgšanā — ak, augstais un visuvarenais dievs! Izlej savu nebeidzamās žēlastības siltumu pār mums visiem, liec arī šiem pagāniem apstāties savā elkdievības un mūžīgās pazušanas ceļā un uzved viņus uz mūžīgās dzīvošanas gaišās takas! Iepriecini mūs, visu- gudrais un visuspēcīgais, kas radījis šo pasaules ēku ar sava vārda spēku, kas radījis sauli, mēnesi, zvaigžņu neskaitāmo mirdzumu, putnus gaisā, zivis ūdenī un lopiņus uz zemes! … Un es tajā naktī teicu un šodien gribu atkārtot — ja visa zemes smilts un visu koku lapas paustu par dieva žēlastību, tad tā tomēr būtu pārāk niecīga slava tai neaptveramai žēlastībai, ko viņš mums, grēciniekiem, parādījis. Lai mūsu sirdīs ne brīdi nav miera kalpot viņam! Mūsu prāts, mūsu sirds, mūsu mute, mūsu mēle ik mirkli lai kalpo viņam! Jo taču viņš, tikai viņš, visuvarenais radītājs, ir glābis mūs no nāves, ieceldams mūžīgā dzīvošanā savā paradīzes dārzā. Padomājiet tikai — savā paradīzes dārzā!…

Dziļā aizkustinājumā ruvēnietim mute kļuva sausa un viņš snaicīja galvu, it kā kaklā būtu kaut kas iesprūdis un tikai kustināšana var paglābt no nosmakšanas. Pie galda valdīja nopietns, pārdomu pilns klusums, kā lieku reizi apstiprinot, kāds spēks ir vārdam, jo laikam visi klusībā centās izprast, kāds bijis katra ieguldījums kalpošanā dievam un kas tāpēc katru sagaida nākotnē. Diemžēl tik kvēli kā ruvēnietis dzīvošanai paradīzē ticēja tikai daži no šeit klātesošajiem, vairākums neticēja nekam citam kā vien savam zobenam un vairogam, bet viena daļa svārstījās starp to nezināmo, kas notiek pēc tam, kad ķermeni atstāj dvēsele, un tiem ķermenim tīkamajiem brīžiem un sajūtām šeit pat virs zemes, iekams dvēsele vēl paguvusi pagaist nezināmajā. Ķermenis redzams un jūtams, bet dvēsele ne, ja atskaita tos dažus brīnumainos gadījumus, kad dažiem mirstīgajiem dievs tepat virs zemes jau parādījis dvēseļu uznešanu debesis aiz mākoņiem — kā tai pašai mestra Konrāda no Feihtvangenas māsai mūķenei. Taču pārdomas ruvēnieša runa izraisīja.

Ieilgušo klusumu pirmais uzdrošinājās pārtraukt Jo- hans no Fehtas, jo gluži vai nepieklājīgi būtu, ja, sēdot uz Zemgales zemes, dažus vārdus nepasacītu arī Zemgales bīskaps, Rīgas dombaznīcas prāvests.

— Svētie raksti skaidri un nekļūdīgi apgaismo gan katram mums mūsu dzīves ceļu, gan mums visiem kopā ejamo, lai mēs neiestigtu grēka viltīgajos alcačos, dzīvotu taisni un godīgi, dzīvotu bez mokošām šaubām un izmisuma. Jo, kas pēc svētiem rakstiem dzīvo, tos dievs bagātīgi atalgos, tos dievs iecels līdzās sev savā godībā — un prieka tur būs pārpilnam un bēdu nekādu. Tā stāv rakstīts svētos rakstos, kurus devis mums pats dievs, tāpēc mēs nešaubāmies tur ne par puszilbi, — prār vests iesāka un visā savā runā tiešāk un netiešāk lika mestram noprast, ka tikai tādi mācīti dieva kalpi kā viņš, Johans no Fehtas, īsti zina un pārzina šos svētos rakstus, pēc kuriem jāvadās katram īstenticīgajam, tāpēc prāvesta padoms būs allaž vienīgais pareizais, kauču viņš zobenu pat rokā nepaņemtu un tikai mute teiktu tā dieva vārdu. Mestrs var rīkoties brīvi un pēc saviem ieskatiem, bet — vispirms aprunājies ar tiem, kuri stāv dievam un baznīcai tuvāk un tāpēc spējīgi dot pareizāko padomu. Prāvests uzmanīgi un viltīgi auda tiklu, kurā jāiepin Ordeņa galvenie noteicēji, un tādējādi centās izpildīt paša virsbīskapa sirsnīgo vēlējumu — pakļaut zemgaļus, bet — neiznīcināt tos un viņu zemi.

* * *

Pirmā neskaidrā dzirdēšana atnāca drīzi pēc līksmi un skanīgi nolīgotās Zāļu dienas. Kāds Rīgas tirgonītis, gribēdams zemgaļu labvēlību iegūt, apgalvoja dzirdējis rudzu mēnesī Rīgā pulcinām dižu karaspēku zemgaļu vai žemaišu, vai pat abu kopā pārmācīšanai. Atklīda valodas arī par kuršu pusē apziņotiem vīriem.

— Jādod brīdinājums Treidenim, — Namejs bija vēlējis, bet Gunvaldim licis ciešāk sekot visam, kas jādara pils labākai aizstāvībai, sākot ar sargsienu nostiprinājumiem, māla segumu virs jumtiem, lai būtu labāk pasargāti pret ballistu mestajiem degošajiem vīkšķiem, un beidzot ar darvas un akmeņu krāju pilī. Naski karalietās rosījās izbijušais Ordeņa strēlnieks Bērtulis, kas pērnruden apņēma par sievu varkaļa Pečūna meitu Viedu, kurai nupat, nupat gaidāms pirmdzimtais; Bertolds pārzināja bultu un šķēpu uzgaļu kalējus, veda ieročus augšā, bet lejas klajumā allaž vien ierādīja jaunajiem zemgaļiem stopa šaušanas māku. Augu dienu naskoia Dzintis, aizvien biežāk dēvēts par Stabulnieku, un viņa slava vēl pieauga, kad viņš atveda Tērvetē virvē iesieto Ordeņa maršalu Gerhardu no Kacenellenbogenas un Namejs atdeva Dzintim Lielupes krastā notverto maršala zirgu kā atzinību par drosmīgo un veiklo krustneša nogāzumu.

Visi darīja, cik vien spēki un rocība atļāva, jo tas viss pašu labā un pašu drošībai, tāpat bieži vien name- jieši steidza palīgos dobeieniekiem, kurus Kuldīgas un Aizputes komtura algotņi vienādvien mēģināja panīci- nāt, tā ka reiz pat žemaišu dižkunigaitis Treidenis atsūtīja savēju pulciņu palīdzēt vairīt kristīgos uzmākteņus.

Un tomēr, kad torlt no Jelgavas puses atlēkšoja kāds' virs un pavēstīja, ka šurp virzās Ordeņa karaspēks, satraukums kā dzīslās ieliets karsts ūdens izskrēja cauri veciem un jauniem. Jo tavu aplamu nedienu — rīt, vēlākais, parīt, tiktu uzsākta rudzu pļauja. Nu izkapts vietā jātver ierocis, jāglābj īstenieki un mantība.

Lai izlūkotu pretinieka spēku un nodomus, Namejs izsūtīja pretī Gunvaldi ar vīriem piecdesmit, piekodinot neielaisties kaujā, ja pārspēks nomācošs. Vēl vakar viens pabēglis apgalvoja Lielupes krastu pie Jelgavas pils ļaužu tik pārpilnu kā nekad neredzētu skudru pūzni, bet, cik viņu īsti un kādi tiem nodomi, nezināja pasacīt neviens, tāpēc Namejs vēlēja kristīgo sirupulku redzēt pašu acīm.

Jāja izlūki soļos, klusēdami. Dzintis turējās blakus Gun- valdim, reizi pa reizei uzmetot patēvim bažīgu skatienu; bija skaidri redzams, ka karadraudzes vecāko nospiež drūma doma. Kā uzminēdams Dzintis ieprātojās:

—    Ņemt šos krietni pārmācīt vēl šoreizis, un beidzot tie atstātos no mums un ļautu miera dzīvi.

—    Tas mani nomāc, Dzinti, tieši tas — ka viņi neatstājas un neatstāsies, — Gunvaldis atzinās jau tādā kā bezcerībā,

—    Vai nu tā bez gala un malas uzmāksies! — jaunākais loloja cerību.

—    Pārāk lekna mūsu zeme un mūsu medus pārāk salds, lai viņi pierimtu… Es vismaz zēnībā pajutu Tērvetes labumu un varenību ,.. Līdz iesēdās soģis Daniels no Hus- tenas … Padzinām gan, bet — cik ilgi? Klāt atkal cits — tas Ķertais no Skaņas… sakapājām. Nāk atkal! Lien atkal! Kā vārpata. Plēs un kaltē, un dedzini, vienalga, sa- viešas atkal un atkal, nomācot sakni dārzā un aiznīku- ļojot labību tīrumā,.. Mana mūža labākā daļa jau aizritējusi, bet — cik gaišuma tajā? Zini, Dzinti, kopš nodūra spēkoni Miku un aizveda manējo Naulu un trīs pekainīšus, jā, esmu smējies un esmu dziedājis, tomēr, tomēr.Kā bargā ziemā aizsalis koks — dzen pa lapiņai, bet agrākā kupluma nav vairs.

Dzintis saprata patēvja raizes, lai gan pārlieku bēdīgi, vismaz viņiem, neklājās. Vai Gunvaldis nav iekļuvis la- biešos un prāvu labumu sakrājis? Tāpat Brita viņam mīļa un laba, bērni, lai, aug. Un Dzintim? Viņa Akute kļuvusi vēl mīļāka, kopš dēlēns piedzimis, un istabā cits skaļums

un rosme, tāpat lopiņi saimniecībā nākuši klāt, pat maršala staltais raitnesis…

—    Būs labi! Vēl padzīvosim! — Dzintis sacīja, un viņš ticēja saviem vārdiem. Jo kā neticēt, ja paaudžu paaudzēs tērvetnieki te dzīvojuši, un nevar būt, ka pēkšņi viņi paliek pēdējie, kas drasēs pa šo zemi. Jā, būs grūtāk, būs dažam labam vīram nelaikus jāaiziet veļos, toties dzīvie kuplos un tīrumi pletīsies, un laiku laikos valdīs tēvutēvu likumi un kārtība. Tikai vienu reizi, vēl vienu reizi būtu pamatīgi jo pamatīgi jāsakauj Ordeņa uzmākas, lai tie bēgšus neizglābtos, un pēc ņemt un apsēst šo akmens krāvumu Daugavas labajā krastā, izkvēpinot krustainos un stērbeļainos, lai sagāžas augstie torņi un biezās sienas stāv tukšas un vienīgi vējš lai tur gaudo… Dzintis ienīda Rīgu, lai cik tā varena un savādi daiļa izskatījās, ienīda, jo no turienes, tieši no turienes vēlās atkal šurp nemiers un ļaunums…

—    Cerēsim to labāko, cerēsim… — Gunvaldis nopūtās. — Taču, Dzinti, ja ar mani šā vai tā.». palīdzi manējiem … Apsolu to pašu tavējiem …

Puisis neatbildēja. Ko vēl vārdos bilst, ja bez tiem jau smagums uzgūlies kā ozola bluķis.

Viņu ceļš šobrīd izvijās caur varenu ozolāju, milzeņu zari sasniedzās cits ar citu kā pastieptas rokas, un pat saulainā dienā te pakrēslis, lapotnēm spiežoties vienkopus, un Dzintis iedomāja, cik sviedroti būtu šeit līst līdumu — dienu dienām degtu un kvēlotu ozolu stumbeņi, un dažs labs tā arī paliktu pusdedzis, vēlāk ar zirgiem aizvelkams sāņus, un daža laba sakne vēl ilgi būtu cērtama un kapājama, līdz arkls spētu irdināt nākamo kviesāju. Dzintim patika zemes kopēja darbs, un, jo vecāks viņš kļuva, jo vairāk sajuta, cik tīkamas tās dienas, kad vari brīvi staigāt aiz ecēšām vai vēzt izkapti, nevis saspringti turēt vairogu un celt zobenu cirtienam. Nupat viņš bija uzsējis garkāta izkapti labībai, rīt gribēja iemēģināt, bet nu atkal jāsēž karazirgā, un, rau, cik nobažījies pat Gunvaldis un ne bez iemesla — aizvien biedīgākas atnāca nevalodas par naidnieka pulcēšanos.

—    Viņgabalā aiz Sauciešiem man padevušies vārpīgi kvieši, — Dzintis ierunājās, lai nebūtu jājāj klusējot, bažīgu domu piemāktiem.

—    Redzēju … redzēju …

Gunvalclim piederēja vairāki kviešu lauki, arī viņš pir- māk sēto pēc dažām dienām liktu pļaut, taču tagad to varbūt nopļaus zirgu pakavi un algotņu kājas, kuri  tīši izbradāja bradājamo un nīcināja nīcināmo. Viņš gribēja padēlim pavaicāt, vai nodomājis arī pats stāties vālā, taču nepaguva — netāl priekšā Narbutu Daris brīdinoši iekliedzās:

—    Jāj

Jā, aiz ozolu stumbriem pavīdēja Rīgas algotņu pelēkie stāvi.

—    Aiz manis! Turēties kopā! — Gunvaldis izkliedza ļ pavēli.

Tērvetnieku izlūki straujos lēkšos triecās pretī naidniekam, lai tādējādi pārbaudītu tā spēku — stāsies tas pretī vai bēgs. Ja bēgs, tad šurpnākošais sirotāju pulks tomēr nav tik liels, pie kam tas būs kleistojis tikai pa ceļu, bet, ja nebēgs, tad pretī nāk varens naujums, un tas būs pakliedējies no ceļa uz abām pusēm kā palu ūdeņi pavasaros, kad krasti kļūst par šauriem.

Algotņi nebēga, tie tikai naski pašķīrās uz abām pusēm, ļaujot izlūku pulciņam lēkšot dziļumā. Nopratis naidnieka nešaubīgo pārliecību par savu spēku, Gunvaldis grieza zirgu sāņus, ceļš palika aiz muguras, un viņi lēkšoja pa ozolaini, kuras viena mala bija jau kā bērtin piebērta ar uzbrucējiem; tie platā straumē plūda uz Tērveti, un sākt kauju līdzenumā būtu bezcerīgi, labāk atgriezties pilī ar tās stāvo kranti un baļķu sienām, kad viens vīrs var atvairīt vai veselu baru.

—    Aiz manis! — Gunvaldis sacirta zirgu atpakaļ, un pārējie viņam sekoja. Vienīgi Narbutu Daris, vai nu nedzirdējis pavēli, vai gribēdams sacirst vismaz kādus pārs Rīgas klenderus, aizlēkšoja taisni, taču drosminieks necik tālu netika, jo aiz kāda ozola stumbra slepus aizrāvies sirotājs pamanījās izlidināt šķēpu — un tas ieurbās jaunā zemgaļa galvā ar tādu sparu, ka jātnieks laikam pat neapģida savu kritienu un aiziešanu veļos…

Pievakarē Namejs pats savām acīm jau redzēja tādu karaspēka milzumu aplencam Tērveti, kāds nekad agrāk šai pilij nav uzbrucis. Viss klajums pils priekšā baltu, pelēku un tumšbrūnu telšu izraibināts, bet teltīs iemita i tikai augstākie vadoņi un bruņinieki, visa pārējā lauza ierīkojās žagaru slieteņos vai tāpat uz zemes, jo laiks pieturējās sauss un silts. Par uzbrucēju vai nesaskaitāmo

daudzumu liecināja ari tas, ka vini dzeltējošās labības nastas nevis ar zirgiem pieveda pils piekājē, bet nēšus nesa — cits lielāku sasietu kūli pār plecu pārmetis, cits mazāku nastiņu padusē iežmiedzis, bet viņi nāca un nāca pie pils no visām debess pusēm nepārtrauktā kustībā, un, kauču katra nesums bija kā skudrai, padzeltējušās labības krāvums visapkārt pilij auga un pletās, un rītrīt, kad to aizdedzinās, pils aizstāvji karstumā un dūmos no- smaks kā circeņi pelnos …

—    Tā jā, Gunvald, pret tādu sveloņu ne mans, ne tavs zobens neko neiespēj … Itin neko… — Namejs pilns drūmuma — pašūpoja galvu, vērojot lejā notiekošo.

Viņš stāvēja pils vaļņa austrumu stūrī, redzēja daudzās teltis, milzīgo ņūkli, kas nesa kurināmo, lencamo torņu būvi un aizvien skaudrāk izjuta savu bezspēcību. Namejs nezināja uzbrucēju patieso skaitu — četrpadsmit tūkstošus vīru —, skaitu, kāds nav dzirdēts pulcinām pirms tam un kādu vēl ilgi pēc tam nespēja pulcināt vienam uzbrukumam, — taču virsaitis redzēja, ka viņa ka- radraudzes simts un daži simti pilī patvērušies, sievietes un bērnus ieskaitot, nav pretinieki šim pārspēkam. Jo nest var tikai akmeni, kuru var celt, šoreiz akmens patrāpījies nepaceļams, pat pakustināms ne.

—    Tu gribi padoties? — Gunļvaldis vaicāja, lai gan jautājums izskanēja vairāk kā apstiprinājums.

—    Kāda nozīme šoreiz manai gribai? Jo gribēt drīkst tikai to, ko var iespēt. Ja pret manu… manas karadrau- dzes vīru dzīvībām varētu iemīt pārējo dzīvības, tad…

—    Padoties iespējams vienmēr. Šī iespēja mums saglabājās šodien, rīt, parīt… — Karadraudzes vecākais vispirms bija karavīrs, un karavīrs vispirms domā par cīņu, tikai pēc tam par padošanos.

—    Ko tu iesaki?

—    Atvairīt rītdienas uguni ar nakti.

—    Bet… bet pils-sēta?

—    Pērnvasar pili atjaunojām no siena pļaujas sākuma līdz labības pļaujai, vai tad pils-sēta būtu gausāk būvējamas? Līdz pirmajām salnām visi atradīsies zem jumta,— Gunvaldis atgādināja pils nodedzina jumu tajā reizē, kad padzina komturu Gerdu no Skanēs ar visu viņa varzu.

—    Nodedzināt tērvetnieku mājokļus? — Namejs domīgi pārvaicāja. — Ko viņi paši par to teiks?

—   Pavaicāsim Dzintim. — Gunvaldis pievērsās nosauktajam, kurš stāvēja turpat pāris solu tālāk: — Dzinti!

—    Jā!

—    Ko tu iesaki darīt?

—   Naktī aizdedzināt krāvumu. Nakts vēsumā vieglāk pārcietīsim karstumu un dūmus.

—    Bet pils-sēta arī nodegs, — Gunvaldis brīdināja.

—    Kas par to?

—   Arī tu būsi nodedzis, — vecākais brīdināja tieši un bez aplinkiem.

—   Ja tik vien tās nelaimes… Atļauj, pats savām rokām pielikšu uguni!

Namejs neiebilda, un pret pusnakti zemgaļi noripināja no pils augšas vairākus ratu riteņos iepītus un aizdedzinātus vīstokļus, kuri uzliesmināja sanesto krāvumu. Velti Rīgas algotņi lēca kaudzēs un mīdīja, mēģinot apslāpēt, uguns strauji pārmetās aizvien plašāk, piķim un sveķiem sprakšķot, un drīz vien visapkārt pilij dega milzīgs ugunsloks kā uz zemes nolikts gredzens, kura aci ieglā- busies pati pils. Saslapinātām drēbēm, karstumam muguras pagriezuši, pa nocietinājuma augšmalu rosījās tērvet- nieki ar ūdens kubuliem, šļakstīdami glābjošo mitrumu uz jumtus sargājošo māla kleķi, aplaistīdami baļķu sienas, kuras aizkarsa tā, ka kveldīja sutīgu versmi kā labi izkurināta pirts. Mazāk liesmoja un dūmoja upes pusē, jo šaurā un pastāvinātā zemes strēle nebija ļāvusi sakraut pārāk biezu dzeltējošās labības kārtu, tāpēc sievietes un bērni šajā pusē varēja vieglāk pārciest elpas trūkumu. Saspiedušies bariņā, mazie lielām acīm noraudzījās dūmu vērpetēs un dzirksteļu spietos, kas, pašā- vušies viņiem garām augšup, aizvirmoja virs galvām, mezdami lejup plēkšķainus pelnus. Kad Dzintis steidzās nomainīt pie akas ūdenssmēlējus, viņš uzmeta skatienu arī savējiem — Akute ar dēlu klēpī sēdēja pie Nameja namdurvīm, un turpat stāvēja Nameja sieva Dardedze ar abām vedeklām, visas kopā pieskatot un mierinot zīdu- ļus, veldzējot viņu slāpes ar vēsa ūdens malku un gaiņājot karstumu ar samitrinātiem linauduma gabaliem.

Šonakt Tērvetes glābiņš atkal bija neizsmeļamā aka. No neatminamiem laikiem tā izrakta pils plakuma pagalmā un tik dziļa, ka pat visgaišākā dienā nesaskatīt ūdens mirgojumu un akas dibens mūždien bija tumsas aizslēpts. Pacelt ūdeni ar vienu paņēmienu pagrūti, jo tad garā virve pārliek zvārojas, tāpēc ap vidu akas grodos iebūvēts paplašinājums, kurā stāvēja pirmie smēlēji, kas, uzvilkusi piesmelto kubuliņu, pieķeksēja velkamo pie augšas virves. Platums akai bija pietiekams, lai ārkārtas reizēs varētu pie katras malas stāt pa vīram un vienlaikus četri smēlieni celtos augšup, kurus pagalmā izgāza lielajos kubulos. Viri varēja smelt un smelt, bet ūdens — kā bija, tā bija, ne par sprīdi nepazeminoties, un vecaiņi stāstīja: tas tāpēc, ka akai esot sadure ar upes dibenu, kur dzīvojot tērvetniekiem draudzīgā un izpalīdzīgā Ūdensmāte.

Lencēju vakar sanestais degamais diezgan ātri izkvē- lēja — un karstums mazinājās. Dega vairs tikai dažas pilij tuvākās pils-sētas ēkas, arī Gunvalža reiz Dzintim atdotais namiņš, un tos ar kekšiem jauca un ar ūdeni slāpēja uzbrucēji, šādi gādājot malku nākamajam de- dzinājumam ap pili. Tā arī notika — gaismai svīstot, sāka piebraukt pajūgs pēc pajūga ar kaltušu, sausu koku šķilām, pie kam vīrs pēc vīra nesa pār plecu stumbēnus, nometot tos pils pakājē citu pār citu krusteniski, lai labāk piekļūtu gaisa velkme, un tā viņi krāva un krāva — simtiem vezumu piegāzelējoties un vīru tūkstošiem naski tekalējot, līdz krāvums pacēlās itin augstu; sausā un sveķainā kūruma liesmas kārīgi metīsies augšup un laizīs pils koka sienas.

No vienas uguns paglābtajiem draiidoši tuvojās otra.

Tikmēr bija uzbūvēts varen slaids lencamais tornis, pāri platajam grāvim noklāts no tēstiem baļķiem ceļš, un tornis, pievirzits pa to klāt pilij, pacēlās tik izslējīgi, ka nolaižamā grīda sniedza pils aizsargsienas augšējo malu, bet uz torņa novietotā ballista var aizmest akmeni vai aizdedzinātu darvas vīkšķi pie jebkuras ēkas pakšķa.

Zemgaļi stāvēja visapkārt gar vaļņa augšmalu un bezpalīdzīgi noraudzījās, kā tūkstoši un atkal tūkstoši kustējās, sagatavojot uzbrukumu.

Ap dienas vidu aizdedzināja dzirnavu pusē sanesto malku — un drīz vien šaudīgas liesmu mēles laizījās gar pils vienu galu, bet no otrā malā pievirzītā lencamā torņa ballista izmeta vairākus tik smagus akmeņus, ka tie ielauza namiem dziedus, tā ka istabās paslēptie bērneļi ari vairs nebija drošībā.

Taču vispār uzbrukuma veids un aizsākums liecināja par mestra piesardzību, viņš nepavēlēja straujā triecienā rāpties pa kranti uz pili, labi zinādams, ka tad kritušo un ievainoto būs gubu gubām un uzvaras prieku aptumšos līķu simti un vezumu virtenes, no kurām plūdīs ievainoto vaidi; katra zemgaļa dzīvība būs vispirms aizmaksāta ar desmitiem karakalpu dzīvību. Tāpēc laikam lemts aizstāvjus pamazām nogurdināt — gan ar liesmām un dūmiem, gan ar ballistu mestajiem akmeņiem traucēt un dažu labu vispirms nosist, bet no lencamā torņa augšas bruņās tērptie krustneši pacietīgi nogaidīs izdevīgāko brīdi brukumam pilī.

Tornī kāpa cits aiz cita vairāki bruņinieki, kuri brīv- prāt vēlējās pirmie parādīt savu uzticīgo kalpošanu dievam, savu varonību un prasmi rīkoties ar zobenu Kristus un viņa mātes šķīstās jaunavas Marijas labā, un, protams, vispirmais steidza kāpt augsti godātais un dižciltīgais, kvēlas dievmīlestības apgarotais Magnuss no Ruvēnas. Viņš nask.oja pa trepīti uz augšu tik viegli kā eņģeļu nests, ar tik saulainu smaidu sejā, ka pat abi karakalpi, kuri stiepa viņa bruņas, neizpratnē saskatījās un paraustīja plecus.

—    Ak, laimīgā atpestīšanas diena! Ak, laimīgākā diena no vislaimīgākajām manā mūžā! — bruņinieks brīdi pa brīdim izdvesa, un, uzticis uz lencamā torņa augšas, pret pils aizstāvju bultām pasargāts ar nolaižamo grīdu, viņš noslīga blakus ballistai ceļos, zemojoties pateicības lūgsnā, jo juta sevi it kā tuvāk debesīm, tuvāk dievam; slaido priežu galotnes gulēja pie kājām — un skatiens varēja brīvi klīst dieva pasaules nebeidzamajās tālēs, pievērsties zilajai zilgmei, aiz kuras zaļo vēl zilgmākie paradīzes dārzi. .. Noskaitījis trīs reizes tēvreizi, ruvēnietis neslē- jās kājās, lai uzģērbtu bruņukreklu, kauču citi bruņinieki jau pazuda savās glābējās čaulās, pa nolaižamās grīdas spraugām šad un tad pažūrējot uz pili. Ruvēnietis, salicis bijīgi plaukstu pret plaukstu, vēlreiz griezās pie dieva, šoreiz pats saviem vārdiem izsakot to, kas visas šīs dienas bija viņā krājies un meklējis savu vārdisko izpausmi:

—    Ak, augstais un taisnīgais dievs! Tavs gudrais prāts lai pierāda šodien ticības lielo brīnumu! Ilgi jo ilgi tavi uzticamie kalpi nav pratuši nest šeit tavu pestīšanas vārdu, taču tagad tu, visuzinošais, beidzot esi izvēlējies mūs, savus visuzticamākos, kurus vada tikai viena un vienvienīga doma — būt tavas lielās uzticības cienīgiem. Zem svētās dievmātes Marijas — mūsu mīļās šķīstās kun- dzenes karoga mēs esam stājušies, lai iedegtu šeit tavas žēlsirdības gaismu elkdievības tumsā. Ak, pasaules ra- dītāj un valdniek! Tu sūtīji savu vienīgo dēlu Jēzu Kristu pie mums un jāvi viņu piesist krustā, lai katrs grēcinieks varētu tikt atpestīts un brīvs no grēkiem. Ak, augstais un taisnīgais dievs! Neliedz atpestīšanu šoreiz Tērvetei, šai grēka bedrei, pār kuru tagad iedegusies tavas dusmī- bas uguns, taču viens vienīgs tavs apžēlošanās vārds — un tu vari šos pagānus atbrīvot no visa Jauna un pavērt viņiem ceļu uz debesu valstību. Ak, debesu tēv, parādi savu brīnišķīgo spēku! Liec pagānu sirdīm notrīcēt un pavēli viņiem pagriezt savu vaigu pret tevi, liec viņu pazudušajām dvēselēm atvērties tavai mācībai, kas ir vienīgā un mūžīgā mūžu mūžos! Un dieva miers, kas ir augstāks par cilvēku saprašanu, lai nolaižas pār šo zemi! Amen!

Un nepaguva Magnuss no Ruvēnas pat piecelties, kad tieši viņam pretī no Tērvetes pilstorņa augšas kā no debesīm kāds vīrs ruvēnietim saprotamā valodā skaļi pavēstīja:

— Klausieties! Nonesiet mestram Konrādam no Feihtvangenas vēsti no Zemgales karaļa Nameja! Namejs apsola labprāt dot to, ko pienākas dot kristīgiem! Viņš savā un zemgaļu vārdā apsola Zemgalē dzīvot ar kristīgajiem draudzībā un mierā!

Noklausījies skaļi izsaukto vēsti, bruņinieks Magnuss no Ruvēnas atkal noslīga ceļos, viņa seja bija nobālusi, lūpas viegli trīsēja. Ak, debesu dāvana! Viņš pats savām ausīm nupat bija dzirdējis piepildāmies dieva lielo atpestīšanas brīnumu! Pats augstais dievs bija uzklausījis viņa — Magnusa lūgšanu! Licis pagānu sirdīm atvērties kristietībai!

Ļaunums uzvarēts! Sātans izdzīts no šīs pils un no šīs zemes!

Aleluja! Aleluja …

Magnuss no Ruvēnas bija tik saviļņots, ka, kāpjot no lencamā torņa lejup, pazaudēja zem kājām pakāpienus un gandrīz nokrita, ja pēdējā mirklī nepagūtu ar rokām pietverties pie kāda šķērša. Viņš viss drebēja no pārdzīvojuma. Nokļuvis laimīgi uz pļavas, viņš lieliem soļiem devās tieši uz mestra telti, kurā Konrāds no Feihtvangenas sēdēja kopā ar saviem tuvākajiem. Arī Rīgas dom- baznīcas prāvests un Zemgales bīskaps Johans no Fehtas

atradās šeit, jo bija aizlūdzis dievu piešķirt kristīgajiem veiksmi un ar savu svaidīto roku svētījis uzbrukuma vadītājus.

Mūks un valodu pratējs Konrāds, kas bija stāvējis lejā un arī dzirdējis zemga|a piedāvājumu, paguva iesteigties teltī pirms ruvēnieša un pavēstīt zemgaļu miera piedāvājumu. Padzirdīs to, mestrs piesarka kā vārīts vēzis un, ruvēnietim ienākot teltī, skali un saniknoti nodārdināja:

—   Nekādu mieru! Nekādas sarunas! Iznīcināt odžu dzimumu līdz pēdējam! Vīrus nokaut! Sievas un bērnus aizvest! Pili nodedzināt!

Magnuss no Ruvēnas, kauču bija jau ienācis un dzirdēja mestra bargo pavēli, aizgrābti iesaucās:

—   Mījais mestr! Mīļais mestri Uzklausi mani, kādam brīnumam dievs nupat lika notikt! Uzkāpis lencamā torņa augšā, es noslīgu ceļos un zemojos sirsnīgā lūgšanā. Kādas iekšējas balss mudināts, neizlūdzos vispirms mūsu uzvaru, bet izlūdzos no mūsu augstā pavēlnieka un glābēja tikai vienu vienīgu žēlastību — pievērst savam gaišajam

vaigam šo tumšo pagānu tautiļ. Un, tiklīdz izskanēja manas lūgšanas pēdējais vārds, tad tieši man pretī kā atbalss atskanēja tas, ko es tā izlūdzos dievam! Mēs gribam būt dieva bērni! Mēs gribam kristīties un sadedzināt savus elkus! Pār mums nolaidies dievišķās ticības spožais gaišums! Mestr! Mīļais mestr! Vai tā nav paša dieva izrīkota uzvara?! Uzvara bez nevienas izlietas asinspilītes! Vai tā nav uzvara, kādu spēj piešķirt tikai un vienīgi dievs?

Konrāds no Feihtvangenas aizdomīgi greizi noraudzījās satrauktajā bruņiniekā un tad noburkšķēja:

—    Ja mūs, mazu saujiņu, aplenktu četrpadsmit tūkstoši zobenu, mēs labprāt kristītos ne vienu reizi vien un ne tikai ūdenī.

—    Mīļais mestr! — Magnuss no Ruvēnas pārmetoši iesaucās, pamanīdams tādu kā atturību un sapīkumu augstākā pavēlnieka sejā. — Ar šī zemgaļa muti šoreiz tu- nāja pats dievs! Kā no debesu augšas skanēja uz mani vārdi — dzīvosim draudzībā un mierā! Būsim bijīgi un

paklausīgi dieva bērni! Pat sapnī nevarēju iedomāties, ka man būs lemts piedzīvot tādu brīnumu! Ka visuvarenais tā uzklausīs manu lūgšanu!

Teltī iestājās saspringts klusums, jo neatzīt ruvēnieša nupat sacīto nozīmētu neatzīt dieva esamību.

Mestram kustējās žokļi, mēģinot sevi savaldīt.

—    Augsti godājamais bruņiniek Magnus no Ruvē- nas[ — mestrs uzsāka, un varēja noprast, ka viņam pasakaini tomēr nopietni iebildumi. — Es atrodos zemgaļiem tuvāk, tāpēc_ labāk pazīstu šo nekrietno tautu. Zemgaļi jau vairākkārt atkrituši no kristietības — un jau par to vien viņiem piemērojams visbargākais sods. Pēdējo komturu Gerdu no Skanēs, kas tik uzticami kalpoja dievam un šķīstajai jaunavai Marijai, šie nelieši tepat uz šīs pļavas sakapāja gabalu gabalos. Mūsu zemes maršalu Gerhardu no Kacenellenbogenas viņi pamanījās sagūstīt dzīvu, lai nosūtītu nelaimīgo ticības mocekli že- maitim Treidenim. Vai tas vien jau nebrēc uz debesīm pēc atriebšanas?

Noklausījies mestra sacīto, ruvēnietis noraidoši papurināja galvu un sacīja:

—    Mestr! Jebkuros citos apstākļos es nešaubīgi piekristu. Taču šoreiz pats savām acīm redzēju un pats savām ausīm dzirdēju notiekam dieva brīnumu. Dievs uzklausīja manu lūgšanu! Un tagad padomājiet, mestr! Kad dievam būs lielāks prieks — ja kupls zemgaļu pulks dosies uz debesīm vai — uz elli? Ja mēs viņus tagad nokaujam, tad viņu dvēseles paņem sātans, un bēdas un izmisums iezagsies dieva vaigā, redzot tik daudz dvēseļu nokļūstam ellē. Ja viņi kļūst kristīgie, velna vara izbeidzas un eņģeļi uznesīs atšķīstītos dieva troņa priekšā. Tad kā, mestr?! Mums tagad tīši apbēdināt dievu?

Un ruvēnietis jau ar tādu kā bīstamu mirdzumu acīs šķielēja uz Konrādu no Feihtvangenas, nevarēdams saprast, ka kristīgs cīnītājs, kāds ir mestrs, neatsaucas uz notikušo brīnumu, pie kam vēl viņa paša miesīgā māsa taču bija pati piedzīvojusi dieva brīnišķīgo darbošanos, liekot viņai saredzēt aiznesam uz debesīm sodīto noziedznieku dvēseles… Diemžēl mestrs ne vien neatsaucās, viņš sevī klusi izlamājās: «Nudien redzēti muļķi, bet tik apdauzīts… Liela vajadzība dievam pēc šiem pagāniem …»

Savai nelokāmajai nostājai atbalstītajās meklēdams, mestrs pievērsa jautājošu skatienu saviem tuvākajiem.

—    Brāļi! Kādas ir jūsu domas?

_— Nē, — uztvēris jautājumu, iebilda viņam blakus sēdošais bruņinieks, — no miera līguma ar zemgaļiem labuma nebūs nekāda. Agrāk vai vēlāk viņi kristietību atkal nomazgās.

—     Gluži manas domas, — ari otrs atbalstīja. — Ja ar dieva svētību esam pulcinājuši spēku, kas var pagānus iznicināt, tad — iznicināsim! Iznicināsim grēku uz šis pasaules, jo pats dievs aicinājis mūs uz to.

Taču tad notika visnegaidītākais — Magnuss no Ruvēnas izrāva zobenu, iesaukdamies:

—    Dievs uzticēja man zemgaļu dievišķo izglābšanu, un tikai dievs var man uzticēto atņemt!

Stāvoklis kļuva bīstams. Sajā telts šaurumā šis apsēstais dažu labu nodurs un vispirms jau mestru kā visvainīgāko. Tālab mestrs jau klusāk un pielaidīgāk pievērsās Dānijas karaļa karaspēka pavēlniekam Rēvelē Odo- vartam:

—    Kāds būtu tavs padoms, brāli?

Rēvele atrodas tuvāk Lealei nekā Rīga, tāpēc Odovarts negribēja sanīsties ar Magnusu no Ruvēnas un samierinoši ieminējās:

—    Dieva griba mums ir svēta.

Prāvests Johans no Fehtas, kam Rīgas virsbīskaps Jo- hans no Lunes bija uzticējis darīt visu iespējamo un pat neiespējamo, lai novērstu Zemgales pilnīgu nopostīšanu un tādējādi netiktu baznīcas naudas lādēs iesists nelabojams robs, jau izjājot no Rīgas, tāpat visas turpmākās dienas un pat naktis bija lauzījis galvu, ko viņam darīt un nedarīt, lai Ordeņa pulcinātais karaspēks uzvarētu, bet uzvarētie turpinātu dzīvot uz šīs zemes — strādātu tīrumos, koptu bišukokus, audzētu ganāmpulkus un trīs reizes gadā atvestu to, kas pienākas dievam un baznīcai. Un, tāpat kā toreiz, kad viņus iemeta Siguldas pils torņa pagrabā un vajadzēja paļauties tikai uz apdzērušos Ordeņa brāļu žēlastību, tā arī šoreiz Johans no Fehtas neko prātīgāku nevarēja izdomāt kā atkal paļauties notikumu gaitai, jo ne velti tiek mācīts — dievs labi dara ko darīdams …

Un, lūk, nu prāvestam gluži negaidītā veidā tiek pastiepta palīdzīga roka, un tā pieder dižciltīgajam un dziļas dievmllestīhas apņemtajam bruņiniekam Magnusam no Ruvēnas. Tagad tikai nenokavēt un iedegt lealietī vēl kvēlāku vēlmi izpestīt pagānus no apkaušanas! Un Zemgale būs pakļauta, tikpat kā nenopostot to, ja neskaita pils-sētas daļēju nodegšanu un tuvējo labības tīrumu appļaušanu un izbradāšanu. Vēl šoruden Zemgale pievedīs dombaznīcai kviešu maisus, medus un vaska podus, cūkas un govis, sudrabu. Zemgale vēl šoruden dos ari Ordenim meslus, kuru viena ceturtā daļa pienākas viņam, «Zemgales garīgajam valdniekam un tēvam, un, kauču mestrs varbūt neiedos ne tik, cik melns aiz naga, tomēr baznīcai pieder vismaz likumīgas tiesības prasīt. Nē! Tagad nedrīkst nokavēt, un Johans no Fehtas .vairs nelīdzinājās, viņš piecēlās un pacēla abas plaukstas pret debesīm — kā svētot, kā izlūdzoties.

—   Lai slavēts dievs tēvs, dievs dēls, dievs svētais gars! Lai slavēta mūsu glābēja un aizstāve šķīstā jaunava Marija! — prāvests iesaucās tik jūsmīgā balsī, ka tā no saviļņojuma vai aizlūza. — Mēs šobrīd esam kļuvuši liecinieki dieva visspēcībai! Ļaužu mutes šo notikušo brīnumu daudzinās paaudžu paaudzēs, un pergamenta rullis saglabās notikušo kā neapšaubāmu dieva darbošanos šajos novados. Augsti godājamais mestr! Vai tas nav paša dieva pirksts, ja, zobenu neizvelkot, zemgaļi, kas tikai ar zobenu pakļaujami, pēkšņi sailgojušies noliekt savas dumpīgās galvas glābējas baznīcas klēpī?!

<'Ak tu, stērbeļainais kraupaini!» mestrs niknumā vai smaka. «Tas ir viltnieka Johana no Lunes rokudarbs — uzlaist man kaklā šo apsēsto ruvēnieti. Ne velti šoreiz ari šis paltrakainais vilkās no Rīgas līdzi! Šī Zemgales bīskapa mīlestība pret zemgaļiem ir skaidrāka par skaidru, viņš tikai par baznīcas labumu domā, kurpret ar zobenu atkal pakļaut paklausībā būs jānāk man. Man! Man un. brāļiem jāizlej asinis!»

Tomēr skaļi izpausties savām domām mestrs neļāva, viņš bija mācīts piesardzībai.

—   Prāvest! Jūsu vārdos ir daudz patiesības, bet tikpat patiesības ir manos vārdos, ka zemgaļi un žemaiši joprojām paliks kristietības niknākie ienaidnieki un zemgaļi, kas nokāvuši ne mazumu mūsējo, darīs to, iedrošinos apgalvot, arī turpmāk. Jūs, prāvest, uzņemsities rūpes par viņu piespiešanu dzīvot paklausībā? — mestrs runāja mierīgi, apvaldili, lai neizraisītu uzbudinājumu ruvēnietī, kas joprojām, ar vienu kāju paklupis uz priekšu, rokā turēja cirtienam paceltu zobenu, kā nogaidot vēl vienu dieva brīnumu.

Un tomēr pat mestra rāmums un savaldība Magnusā no Ruvēnas uzirdija sirdīgu niknumu, un viņš draudoši iekliedzās:

—    Mestr! Jūsu ietiepībai ir sātana sēra smaka! Vai tiešām jūs vairs neticat dieva brīnumainajam spēkam, kura aculiecinieks es biju?!

Nē, strīdēties ar šo aizkveldināto ruvēnieti ir bezcerīgi. Tas ne mirkli nevilcināsies un nodurs pat viņu, mestru, būdams pārliecībā, ka izdzen no viņa Belcebulu. Tajā vietā, lai durtos ar zemgaļiem, sāksies savstarpēja duršanās, bet ruvēnietim līdzi prāvs un labi bruņots pulks, tāpat viņa pusē nostāsies svētcejotāji, kuri šoreiz jo daudzi līdznākuši, un kritušos un ievainotos vajadzēs vezumiem vest uz Rīgu atpakaļ. Mestrs saniknojumā no- šņirkstināja zobus, iespēra savam sunim, kas, glāstu salīgojies, pienāca klāt, un kā elsdams izelsa:

—   Lai miera līgumu slēgt ierodas manā teltī pats Namejs! Lai viņš ar savu roku pasniedz man miera šķēpu!

XII

Uzjājis kalna plakumā, no kurienes pavērās apredze uz Tērvetes pilskalnu, Namejs apstādināja zirgu un savērsa atpakaļ.

Vēl pēdējais redzējums, vēl pēdējais atvadu skatiens zēnības takām, jaunekļa gaišajam gājumam, vīra rūpjpil- najam dzīvojumam …

Un acis un seja, viss viņa izskats it kā sacīja:

«Te nu tu paliec, glābējs kalns un pils tavā kumbrāl Tikai mani tu nepaglābi, mani, savu virsaiti! Tu pat izdzen mani, tu aizraidi svešumā, lai tagad tālajos pilskalnos es meklētu tavu stiprumu, lai tālajos pilskalnos rastu tavu glābiņu …

Vai es, Namejs, rīkojos pareizi? …

Atbildi, pilskaln! .. .»

Taču atbilde jau bija zināma tajā melnajā nedienā. Lūk, kur vēl redzama mestra Konrāda no Feihtvangenas telts viela, telts, kuras priekšā viņi apmija šķēpus mieram un Namejs sacīja vārdus:

«Kamēr esmu Zemgales virsaitis, apsolu, ka Zemgalē vairs nedarīs ļaunu kristietībai. Mēs dosim savu tīrumu, bišukoku, lopu, mežu un ūdeņu labumu, ko solījām dot ar Rīgā slēgto mieru. Apsolu Zemgalē būt kristietībai tik uzticīgs un padevīgs, kādam jābūt vīram, kas šādu solījumu devis.»

Nekad vārdi viņam nebija vēlušies pār lūpām tik smagi, pilni izmisuma. Viņš labprātāk būtu nāvei pasniedzis augumu, taču viņa nāve līdzņemtu viņa vīrus, bet sievas un bērnus krustneši aizdzītu drellības sūrgaitā. Ar šiem dažiem pazemojošiem vārdiem viņš izglāba savējos, aizdzīdams vienīgi pats sevi svešurienē.

Jā, jau drīz pēc kaujas pie Aizkraukles žemaišu dižku- nigaitis Treidenis aicināja Nameju uzņemties lielu siru- gaitu, tā dodot dzinuli kādai Nameja jaunibas iedomai — pārmācīt kristīgos tur, no kurienes viņi velkas šurp. Tagad tas beidzot notiks. Jo tad, kad viņš derēja mieru ar Ordeni, Namejs Savā solījumā ielika viltu, to viltu, ko viņam krusta pielūdzēji paši uzspieda un iemācīja.

«Apsolu Zemgalē būt kristietībai tik uzticīgs…»

Zemgalē…

Tagad Namejs pamet Zemgali, jo nu tikai ārpus tās viņf drīkst un spēj būt uzticīgs pats sev un savai zemei.

Ārpus Zemgales … Aiz savas dzimtās zemes …

—    Gunvaldi… — Namejs paklusi uzrunāja karadrau- dzes vecāko, kurš arī bija apturējis savu kumeļu dažus soļus aiz virsaiša.

—    Jā, Namej!

Gunvaldim blakus maršala Gerharda no Kacenellenbo- genas staltajā melni sēdēja Dzintis. Pārējie jau pirms laba brīža aiztrenca savus zirgus lēkšos jo ātrāki prom no Tērvetes, lai vairs neredzētu sievu, māšu un māsu atvadu asaras un nedzirdētu viņu šņukstus, lai sirdi neplosītu bērnu acu skatienu mēmais izmisums …

—    Gunvaldi, kā tu vied, vai mēs gūsim uzvaras tālajos pilskalnos? — virsaitis domīgi ievaicājās, jo jaunības gadu nešaubīgo pārliecību par veiksmi bija nomainījis vīra piesardzības un šaubu nemiers.

—    Mēs dažu labu pili ieņemsim, dažu labu nopostīsim, krusta pielūdzējus krietni pārmācīsim. Ko tu vēl gribi?

—    Bet vai uzvaras tālajos pilskalnos dos mieru un pa- glābumu mūsu zemei?

—    No turienes viņi nāk un nāk. Uzvaras tur būs ceļa aizsākums uzvarai šeit.

—   Tu esi par to pārliecināts?

—    Namej! Vai es atstātu Britu un Dzintis savu Akūti, ja mēs neticētu uzvarai un pārnākšanai? Jā, kāds no mums aizies veļos, taču pārnākt pārnāksim visi.

Gunvaldis tikpat nospiedīgi izjuta to smagumu, kas bija uzgūlies virsaitim, taču vismaz ārēji izlikās jestrāks un bezrūpīgāks. Karadraudzes vecākais it labi noprata, kāpēc virsaitis apstājas Raktes ceļa sākumā un kavējas, raugoties uz pils pusi, — tā ir Nameja atvadīšanās, atvadīšanās uz mūžu, ja uzvara nebūs pilnīga un galīga, ja viņam neizdosies nokaut ienaidnieku līdz pēdējam vīram. Zemgales virsaitis mestram bija solījis Zemgalē būt uzticīgs, un savu doto vārdu viņš nekad nav lauzis un nelauzīs. Tāpēc tikai aiz Zemgales robežām viņš var būt atkal tas, kas viņš patiesībā ir, — zemgalis, kurš dzīvo saskaņā ar savu tēvutēvu likumiem un parašām, zemgalis, kas nedod kristīgajiem desmito tiesu, kauču tā esot viņu dieva tiesība, bet godā savus dievus un, kamēr vien krūtīs iekļūst elpa, kalpo tikai un vienīgi tiem… Dotais solījums izraidīja Nameju no savas zemes, ja viņš gribēja palikt nepiekāpīgs, un tāds viņš aizvien tiecīgāk vēlējās būt. No nedienā uzspiestā solījuma atbrīvot var tikai pilnīga Ordeņa sakāve.

—    Pārnākt pārnāksim visi… — Namejs lēni atkārtoja Gunvalža teikto. — Visi… Vienīgi es nedrīkstēšu, vienīgi man vairs nepārnākt… Pat ja bultas aizlidos garām, šķēps un zobens netrāpīs …

—    Tev tikai jāuzvar, Namej 1 — Gunvaldis mudri- nāja. — Jāuzvar vispirms tālajos pilskalnos, un tad cauri kuršiem, viņus brīvojot, izdrasēsim līdz Rīgai un arī to uzvarēsim, un tu tiksi galīgi un uz mūžu atbrīvots no dotā vārda.

—    Tu gribi visur un visus uzvarēt! — viņš tā kā pasmaidīja.

—   Kāpēc tu šaubies? Vai senāk zemgaļi tā neuzvarēja?

—    Senāk… Vairs ne! Tu pats savām acīm redzēji rudzu mēnesī viņu -spēku, drīzāk smiltis saskaitīsi, ne kristīgos.

— Cirtīsim un cirtīsim bez skaitīšanas.

—    Nē… Laikam dzīvos un izdzīvos tikai tie, kas iemācīsies dzīvot neuzvarējuši. Iemācīsies dzīvot padevībā … Taču es pats to neprotu — neprotu un nepratīšu iemācīt arī saviem ļaudīm. Arī tev ne.

—    Dzīvot padevībā? Vai tu patiesi gribi to man iemācīt? Vai tā, Namej, ir dzīve?

—    Un tomēr… Rau, kā tālavieši dzīvo… Kā dzīvo Idumejā un Lokstenē…

—    Tērvetē tā nav dzīvojuši un nedzīvos!

Namejs paskatījās Gunvaidī, kas bargi un tā kā sapīcis no tādas runāšanas raudzījās uz savu dzimto pili. Virsaitim patika sava uzticamā karadraudzes vīra nelokāmība, jo vienīgi tā bija vairogs visam turpmākajam.

—    Ardievul Ardievu! — Namejs skali iesaucās, kā salauzdams kaut ko sevī, un sacirta zirgu lēkšos, lai panāktu pulku. Pussoli aiz viņa katrs savā pusē lēkšoja Gunvaldis un Dzintis.

Pie Sidrabenes, kur sapulcinātais sirupulks apmetās pēdējai atpūtai savzemē pirms tālākgaitas un Namejs atvadījās no saviem sievas īsteniekiem, zobenu skaits sasniedza tūkstoti — tieši tik, cik viņš Treidenim bija solījis. Aicināti tika un nāca tikai tie, kas paši labprātis vēlējās doties tālsirojumā un kam bija viss nepieciešamais, sākot ar staltu zirgu, izturīgu vairogu un asu zobenu un beidzot ar visgalveno — nelokāmu gribu un vēlēšanos atriebt krusta nesējiem par nodarīto. Tāpēc sirotāji bija nolasijušies braši un jauneklīgi, visur dzirkstīja skaļas runas un smiekli, gaiši dega ugunskuri, kopā ar dūmiem aizvējoja ceptu cūku un aunu smarža… Bija taču rudens, pats dāsnākais vākuma laiks, un mājās palicēji nebija skauduši līdzdevumu, lai tālceļa sirotāji gājumu uzsāktu bagātīgi pamieloti un līksmi.

Vēl košāk gājums izvērtās, zemgaļiem nokļūstot Zemai- tijā. Tur viņus sagaidīja kunigaitis Satkuns, laikus parūpējoties par tik bagātīgām ceļamaltītēm, ka zemgaļi pajokoja — kāpēc iet tālumā sirot, ja tepat ciemos var vēl sātīgāk saēsties, tukšot miestiņa kausus un gluži pielaidīgas grozījās pa vidu arī žemaitietes …

Satkuns jāja blakus Namejam, un, ilgāku laiku neredzējušies, viņi apinijās jaunumiem, it īpaši Satkuns ieklausījās, ko stāsta Namejs par pēdējo laiku notikumiem Zemgalē. Zemaišu kunigaitis bija pieredzējis un gudrs vīrs, viens no tiem, kas nostājās jau tolaik pret visvareno Mindaugu, kurš, pieņēmis kristietību un kronēts par karali, ar vieglu un devīgu roku bija aizdāvinājis plašas žemaišu zemes Ordenim, arī tās, kas piederēja Salkunam, un vispār izdarījies, kā pašam labpatīk, nekautrējoties pat savam visuzticamākajam no uzticamiem, varonim no varoņiem — Daumantam atņemt sievu tikai tāpēc, ka tā Iepatikās pašam. Mana griba — zemes labums! Tā Mindaugs allaž bija uzsaucis tiem, kas mēģināja iebilst, diemžēl viņa gribā pārāk ieperinājās paša labums vien, ne zemes. Un, kauču dižkunigaitis vēlāk attapās, cik bīstams viņa zemei kļūst krusts, un atkrita no kristietības, seno dienu goddevību daudzu acīs Mindaugs vairs neatguva, drīzāk otrādi — ļaužu mutes smiekloja jau par to vien, kā Mindaugs var pasargāt ļaudis, ja neprata nosargāt savu sievu Martu, kura pamanījusies viskarstākajos dievlūgšanas brīžos Mindauga paša pilī atrasties pat vienā gultā zem vienas segas ar dieva bruņinieku brāli Zīvertu no Tīringas … Vai šādi apkaunotam vīram pieklātos šo ordeņbrāli sveiku un veselu palaist uz Rīgu, nevis pakārt aiz vienas kājas pils vārtu priekšā? Un vai sieva nebija krietni ilgi jāpatur pie ūdens un maizes?

Dunča dūriens izbeidza Mindauga valdīšanu; diemžēl ieperinājies nemiers kļuva vēl ļaunāks un negantāks, un tā, raugi, nepagāja ne gadskārta, kad atkal kāds no valdnieku nama tika nogalināts, un pat žemaišu dižkunigaitis Tranaitis, ticis beidzot galā ar Mindauga atriebējiem, beigu beidzumis pats saņēma pirtī karsta ūden3 ķipīša vietā dunča dūrienu. Ai, ai, ja piedzīvoto atceras, tad Satkuns pats reizēm pabrīnījās, kā viņš izkļuvis sveikā, jo dažs labs sirdsdraugs pēcāk izrādījies visnegantākais naidnieks, bet par sīvu pretinieku uzskatītais vēlāk kļuvis labākais sabiedrotais. Jo jukas Augštaitijā un Zemaitijā ieilga un pagāja gadi, līdz valdniecību uzticēja sirmajam dižkunigaitim Surintorgam, gudram un nosvērtam vīram, kauču vecums viņam pašam neļāva vairs sēdēt karazirgā kā jaundienās. Tāpēc karagaitas allaž bija jāuztic kādam no dēliem: vecākajam — Nari- mundam vai vidējam — Treidenim, un vienīgi jaunākais — Daumants labprātāk kavējās tēva tuvumā un nelabprāt atstāja pili. Vidējais — Treidenis — bija izcili drosmīgs un sirotkārs, viņa vadītam pulkam vienmēr ari paveicās, un tas iebruka gan kuršos, gan pāri Daugavai Ordeņa valdījumos un vienmēr atgriezās mājup ar bagātu guvumu. Tā Treldenis, aizvirzot vecāko brāli Na- rimundu, kļuva pēc tēva nāves par dižkunigaiti, un Satkuns, ar kuru Treideni vienoja jaunības draudzība, pilnam atguva ne vien savas zemes, bet pacēlās godā un bagātībā vēl augstāk.

—    Kur tu, Satkun, mani vedīsi? — Namejs apturēja zirgu, kad viņi nokļuva kādā no ceļa sazarēm, no kurām viena pavērsās uz Ķērnavas, bet otra uz jūras pusi.

—    Tevi, Namej, neviens nevar vest, tu pats vienmēr izvēlies ceļu, — Satkuns atsmēja. — Taču šoreiz tu varētu uzklausīt manu padomu un savus vīrus atstāt pie Apoles vai varbūt Impiltes. Lai padzīvo un iespēcinās, bet mēs tikmēr nojāsim līdz Ķērnavai. Tur tu ar Treideni pats sarunāsi.

—    Padoms nav peļams. Kur šķirties man no savējiem?

—    Pēc nepilnas pusdienas jājuma. Tur mūs visus gaida.

—    Kas gaida?

—    Tevi — ja vien pats vēlēsies, protams, — ne jau mežabuļļi, kurus diemžēl mūsu tēvutēvi izšķēpojuši līdz pēdējam, bet daži sumbri gan …

Jā, melnspalvainie, ar balto svītru pār muguru dižie tauri saglabājušies vairs tikai ļaužu atmiņās, tie izmedīti visi līdz pēdējam. Negānās jau vairs arī sumbri kā senāk baru bariņos, un Satkuns savējā novadā bija visiem aizliedzis tos ķert, lai pietaupītu sev medību prieku un ari gaļu.

Atšķirībā no Zemgales Zemaitija bija pauguraināka, mazāki un retāki arī ozolmeži, toties eglāji vietumis noauguši tik plaši un vareni, ka, aizsākot lietum līt, ilgi varēja jāt pa sausu taku, līdz pirmās piles izspraucās cauri skujotai sedzenei. Arī tagad pulks apmetās eglaines malā, jo tur varēja tīkami patverties no skaudrajiem rudens vējiem. Lejāk pletās tālu pārskatāma nora, kur zirgiem ganīties.

Mežmalā bija laikus atgādāti cūku un aitu bari un saliktas prāvas miestiņa mucas, tā ka atnācējiem nekas cits neatlika kā uzsliet smaržīgo egļu zaru pajumes gulēšanai, paklāt pamatīgu skuju klēpi apakšā un kurt ugunskurus žemaišu sagādāto cienastu cepšanai.

Pievakarē viss ars tīkami vēdīja gaļas gruzdumu, miglainajā zemiikas mēneša tumsā kā spīganu acis dega sārti, bridi pa brīdim uzmetot dzirksteļu spietus virs slaiko egļu galotnēm, tuvu un tālu tērgāja vīru balsis un uz- šalca smiekli, reizi pa reizei dziesmā izlauzās prieks un arī karavīra gaitu sūrums …

Zemgaļi nodziedāja ari savējo:

Aši, aši zīle dzied Vārtu staba galiņā. Tec, māsiņa, klausīties, Kādu vēsti žil' atnesa!

—   Zīl' atnesa tādu vēsti, Būs brāļam karā iet. —

— Tec, māsiņa, dārziņā, Pušķo brāļa cepurīti! — Dziedādama appušķoja, Raudādama pavadīja.

—   Neraud' gauži, man' māsiņa, Gaidi manis pārnākam:

Ja tu manis nesagaidi, Sagaid' mana kumeliņa — Par deviņas vasariņas Attecēja kumeliņš, Attecēja kumeliņš Smilkšainām kājiņām. Ņemu savu baltu dvieli, Slauķu kājas kumejam, Vienu roku kājas slauķu, Otru savas asariņas. Pavaicāju kurnējām, Kur palika jājējiņš.

—   Tur palika jājējiņš, Kur asiņu upe tek. Tur guļ vīri kā ozoli, Tur gul mans jājējiņš …

… Vēl nākamajā rītā dažs labs snauduļoja, kad izziņoja rīkojumu aizvest zirgus no lejas pļavas uz ganībām aiz eglāja, un vīri vai pabrīnījās, kāpēc tā, līdz Dzintis, apjādams mežmalu, skanīgi paziņoja, ka zemgaļu virsaitis Namejs spēkosies ar sumbru.

Virsaiša tiesības neviens neapšaubīja, un visi gatavojās noskatīties.

Sumbra tēviņu ar vienu govi un mazuli Satkuna dzinēji izdzina pļavas malā ap dienas vidu. Spēcīgais un satrauktais biņģis, izskrējis gabaliņu klajumā, apstājās, pamanījis mežmalā cilvēku pie cilvēka — tātad arī tur tālākceļš aizsprostots. Zvērs draudīgi iebaurojās, taču pretī saņēma tūkstošbalsīgu atbildi, un sumbrs kā sapratis pagriezās atpakaļceļam, tam šķita, ka vajātāji būs pazuduši un tas varēs patverties un paglābt savu meža draudzeni un mazuli.

Nē, viens cilvēks tomēr sekojis un tagad klajumā lēniem soļiem tuvojas … Nāk tuvāk un tuvāk … Viens pats… Sumbra govs ar mazuli pieskrēja pie tēviņa, kā mudinot — pieveic! Pieveic to, kas iedrošinās mums tuvoties viens pats! Viens cilvēks tev nav pretinieks!…

Sumbrs sakustējās, Saslējis spaļvy, iebaurojās un, ar priekškājām izkārpījis velēnā robu, kā savu spēku rādīdams, sametās sāniski, un tad savērsās tieši virsū nācējam un lēkšoja uz priekšu kā ripojošs, neatvairāms milzu akmens… Samalts un zemē iemīcīts tūliņ tiks šis vientuļais, nekautrais nācējs!.

Namejs saspringa. Viņš redzēja mežmalas paugurā sastājušos zemgaļus un zināja acu simtus vēr®jam katru viņa soli, katru kustību — cīņas gaita būs paudēja, vai šā vīra vadībā var doties zemgaļiem nedzirdēti tālajā sirojumā vai ne, vai šim vīram var uzticēt tik nezināmu un bīstamu gaitu vai tomēr viņš jau vecs un noguris un tikai vieglprātība ir viņa padomdevēja… Lai simtiem un pat tūkstošiem zobenu klausītu virsaitim kā viņa paša zobens, šoreiz vajadzēja kā nekad parādīt, ka prāts tam aizvienumis vēl ass, acs redzīga un roka — stingra. Na- mejam dzīvnieks bija jāuzvar — un jāuzvar ne nogurdinošā divcīņā, kad brīžiem šķiet, ka uzvarēs zvērs, nevis cilvēks.

Namejs apstājās, saspringumā nekustējās, ļaudams milzenim ieskrieties un drāzties taisni virsū. Un, tikai kad abus šķīra vairs pāris soļu, cilvēks zibenīgi atlēca sāņus un nākamajā mirklī ietrieca garām paskrejošā milzeņa sirdī šķēpa smaili… Dzīvnieks, sava ieskrējiena nests, it kā vēl nejuta nāvīgo brūci, tas gribēja savērsties, lai vēlreiz triektos pretī pārdrošniekam, kas iedrīkstējās stāt viņa ceļā, bet… Kas tad? Kāpēc kājās tāds dīvains ļodzīgums?… Kāpēc tās vairs neklausa kā pirmāk?.,»

Un, pirms meža zvērs attapa, cilvēks pats piesteidzās klāt, un šoreiz zobena cirtiens un pie tam tūliņ sekojošais asais caurdūriens kaklā lika milzenim sakņupt uz mūžiem …

Sumbrs nevarīgi noslīga pie Nameja kājām.

Skatītāji, kas nupat, elpu aizturējuši, redzēja cīņu, tagad pārdzīvojumā un lepnumā par savu vadoni norāva cepures un meta augstu gaisā, un cits caur citu skanēja suminājuma saucieni. Sumbra drošajā nodūrumā vīri saskatīja likteņa lēmējas Laimas labvēlības zīmi, un vispārējā suminājumā aizvien dzirdamāk ieskanējās apņēmības pilni saucieni darīt karadarbu:

—    Tāpat nodurt visus dzelžainos!

—    Nāvi krusta nesējiem!

—    Pārmācīt Konrādu 110 Feihtvangenas!

Livonijas ordeņa mestrs, kam bija izdevies ar gluži nesaskaitāmo karaspēku atkal pārmākt Zemgali, ļaužu prātos iegūlies visnīstamāko

—    Nodurt Mangoldu no Šternbergas!

Vīri zināja sevi dodamies Prūsijas ordeņa mestram pakļautajos novados, tāpēc šī mestra pārmācījums būtu īsti vietā.

—    Piebeigt Hartmani no Heldrungenas!

Zemgaļi zināja arī virsmestra vārdu, tā pavēlnieka vārdu, kurš mita kaut kur tāliālā Akonas pilī un sūtīja un sūtīja šurp uzmākteņus. Puse no gada vai pat viss gads jāpavadot ceļā, lai nokļūtu Akonā vai atpakaļ, taču šobrīd Nameja vadībā zemgaļi būtu ar mieru doties pat vēl tālāk, lai reizi par visām reizēm gūtu tādu uzvaru, kura paglābtu zemgaļu zemi uz laiku laikiem.

Vakarā gunskuri liesmoja ar jaunu gaišumu, ceptas gaļas un miestiņa smarža uzvēdīja rudenīgajā gaisā un skaļās valodas spēkojās ar vēja šalkām egļu galotnēs.

Satkuns sēdēja blakus Namejam. Zemaitis bija saaicinājis kādus pārdesmit kunigaišus, gados jaunākos, kuri dosies zemgaļiem līdzi tālsirojumā, un nu viņi savstarpēji sapazinās un sadraudzējās. No sarunām bija noprotams, ka Satkuns visvairāk bažījās jaunākajos kunigaišos neieperināmies samierināšanās un pakļaušanās garu, jo tas vietumis jau it tuvu kaimiņos bija guvis itin drošu mājvietu, tāpēc kareivīgais žemaitis nepalaida garām nevienu izdevību likt noklausīties notikumus, kuros kāds krusta pakalpiņš kritis izsmieklā. Padzirdis, ka Gunvaldis, toreiz būdams Rīgā mieru slēgt, pēcāk no strēlnieka Bertolda smalki izklaušinājis atgadījumu ar lībiešu labieti Ikemeli, — Satkuns aicināja Gunvaldi pastāstīt, kas tur īsti bijis un nebijis, lai visiem un katram zināms notikušais.

Gunvaldis aizsāka tādu kā uzvedinošu jautājumu:

—    Vai rodams starp jums kāds, kas negrib pacelties bagātībā?

—    Laikam jau nav, — pasteidzās atbildēt jauns že- maitis spridzīgām acīm.

—    Vai rodams starp jums kāds, kas negrib pacelties godā? — Gunvaldis turpināja vaicāt, iesaistot klausītājus savā stāstījumā.

—    Nē, tāda gan nebūs! Bagātība un gods tuvāks par brāli! Kur nabags četrrāpus, tur bagāts stāvus! — skanēja atbilde.

—    Nu lūk! Taču bagātību var vismaz pataustīt, bet gods… Kas vienam gods, otram — negods! Tādi laiki pienākuši! ,.. Ievēlies peļķē, tāds iedomājas izpeldējies ezerā. Bet pats aizsākums jau bijis sen… Libju labieSa Ikemeles vectēvs bijis Kaupo tuvākais draugs, bet Kaupo, kā visiem zināms, kalpoja kristīgajiem ar centību, kādu pat sunī neatrast. Un tā vectēva un tēva nopelnu dēļ Ike- mele uzņemts Ordenī un iedalīts brāļos strēlniekos, kuri drīkst sēdēt pie tā paša galda, kur īstenie brāļi bruņinieki. Lūk, kā! Sēdi blakus dzelžotajam un lepni grozi savu lībieša galvu! Taču drīkstēt sēdēt pie tā paša galda nav tomēr tas pats, kas pilntiesīgi iezvelties sēžamajā un noskatīties ar pārākumu uz tiem, kuri tikai drīkst sēdēt, — Gunvaldis stāstīja, uzsvērdams pa galvenajam vārdam, un šoreiz tas bija «drīkst». — Tālab centīgajam krusta pakalpam Ikemelem sagribējies pakāpt vēl pēdējo pakāpienu un ietikt augstdzimušajos bruņiniekos, lai turpmāk sauktos nevis vienkārši par Ikemeli, bet kā diždzimušais — Ikemele no Idumejas. Pamats tam — kā taču pats spriedis — bijis vairāk nekā pietiekams, jo Ikemeles tēvutēvi jau bijuši lībiešu dižākie labieši, bet pats Ikemele pratis vācu mēli kā visīstākais vācietis un zobena drosmē tāpat varējis cienīgi sacensties ar jebkuru dieva bruņinieku. Tā nu lielā goda alkās Ikemele bijis ar mieru — kā to prasa Ordeņa likumi — neapņemt sievu un visu savu bagātību atdot Ordenim kopīpašumā, un, kā jau teicu, viņš bijis stiprs pie veselības un apņēmības pilns cīnīties pret tiem, kas netic viņu vienam vienīgajam dievam, — tad pilnam uzskatījis, ka ir nopelnījis godu kļūt no brāļa strēlnieka par brāli bruņinieku. Tā teikt, kļūt par to, kurš ne tikai drīkst sēdēt, bet vis- cienīgi iezvelties sēžamajā.

Gunvaldis stāstīja lēni, nesteidzoties, jo rudeņa vakari gari un vēl garāka nakts, tā ka miegam laika atliku iikām. Klausoties Satkuns apmierināti smaidīja, viņam aplam patika dzirdēt par paniekotajiem cenšļiem, kas tik viegli aizmirst savus dievus, savu tēvutēvu paražas un likumus. Apslapinājis ar miestiņu lūpas, Gunvaldis turpināja:

—    Ikemeles godkāro vēlēšanos visnotaļ atbalstīja arī mestra tuvākais palīgs naudas būšanās, pats treslers…

—    Kas? Kas? — daži nesaprata, ko šis vārds nozīmē.

—     Treslers! Treslers! Ordeņa naudas lādes pārzinātājs! — Gunvaldis paskāidroja un turpināja: — Jā, Ike- meli atbalstīja treslers, taču iebildumus cēluši daži mestra Valtera no Nordekas tuvākie līdzpadomnieki. Tie teikuši": kā tad tā, dievs cilvēkus radījis izredzētus, mazākizre- dzētus un pazudināmus, un, ja ikemele dzimis kā lībietis, tad tas nozīmē, ka viņam kā lībietim arī jāmirst, kauču viņš būtu nez cik bagāts un šo bagātību atdotu Ordenim un vai visdrosmīgākais kaujas laukā. Dievs tomēr nolicis tā, ka īsts dieva bruņinieks vijļiš nevarot kļūt, jo īstajiem dievs liekot dzimt tikai Frīzijā, Vestfālē vai citā tikpat cienījamā novadā, nevis šeit, kur valdijusi elkdievī- bas tumsība. Taču treslera vārdam bijis liels svars, un, lai izšķirtu domstarpību galīgi un negrozāmi, mestrs sasaucis Rīgā visu brāļu kopsaietu, ko viņi sauc par ģene- rālkapitulu. Tur vispirms esot piecas reizes kopīgi noskaitījuši to viņu allažīgo dievlūgsnu «Mūsu tēvs debesīs.. .», bet pēc tam balsojuši, un balsis tomēr sadalījušās tā, ka nospiedošais vairākums bijis pret Ikemeles lūgumu uzņemt viņu dieva bruņinieku lepnajā pulkā. Nav ņemti vērā ne Ikemeles tēvutēvu nopelni kristietības labā, ne paša Ikemeles centība un griba atdot bagātību Ordenim. Kas dzimis mazākizredzēts, tam arī jānomirst kā ma- zākizredzētam … Tāda ir kristīgo kārtība. Diemžēl, mums par laimi, — Gunvaldis pasmaidīja,. — mēs visi esam dzimuši mazākizredzēti. To nu derētu katram likt aiz auss, ja gadās ieklausīties ticīgo saldajos solījumos … Tā ja… Kā man stāstīja, bruņinieki bijuši par vēlēšanu iznākumu tik priecīgi, ka tūliņ skaļi un aizrautīgi klaigājuši to savu «Te Deum laudamiis . ..».

—    Runā saprotami! — kāds no klausītājiem, negribēdams zaudēt ne vārda, iesaucās.

—    «Tevi, dievs, slavējam…» — viņiem ir tāda apnicīga dziesma, un sapulcinātie dziedājuši to līksmi un pacilāti, bet brālis strēlnieks Ikemele, nupat noraidījumu saņēmis, nav ne brīdi vilcinājies, bet tikpat sirsnīgi un centīgi līdzdziedājis, it kā nupat būtu izpelnījies kāroto augsto pagodinājumu. Jo sunim krietnāk iesper, jo pa- devīgāk tas luncina asti. Ha-ha-ha! Ko? Starp žemaišiem arī kāds grib kļūt par brāli bruņinieku? — Gunvaldis smiekloja.

—    Piesakās, piesakās! — arī Satkuns ielīksmots uztvēra.

—   Varbūt vispirms pataisīsim par zemgali vai lībieti?! — vēl kāds pairgojās līdzi.

—    2emaiti pārtaisīt par zemgali vai zemgali par že- maiti — to var itin viegli! — jokot aizsākuši, viri nerimās.

—    Kā to dara?

—    Kā? Vajag tikai aiziet par iegātni — un, ko sieva liks, to vīrs darīs!

Runas raisījās aizvien dārdlgākas un smiekli aizrautīgāki. Gan sumbrs, bullēni, aitas un cūkas, sārtu liesmās un ogļu karstumā izkveldēti un iznūkstināti, gan žemaišu miestiņš palīdzēja aizmirst neseno šķiršanos un — kā tas ar īsteniem vīriem mēdz būt — uzbudīja sirugaitas alkas.

Namejs vēroja savējos un žemaišus, taču kāda dīvaina, neatvairāma skumja māca viņu, darīja prātu gremžīgu.

«Aiziet es aizeju,» viņš vienbrīd sevi domāja, «aiziet es aizeju it kā brīvu prātu, tomēr — esmu izdzīts, lai nelauztu doto vīra vārdu. Aizeju tālajos pilskalnos meklēt sava pilskalna paglābumu, bet — vai manas cerības piepildīsies? Lūk, tur sēž Dzintis, viņš savā jaunības aizrautībā tic gājiena veiksmei, cer kristīgos krietni pārmācīt… Vai mani pašā ir šī nešaubīgā pārliecība?… Ja rodas šaubas, vai tad tā vairs ir pārliecība? Jā, aiziet es aizeju, bet — kā pārnākšu? Nē, nē, manas šaubas neviens nedrīkst just! Neviens! Pat Treidenis ne, kas dos man savus karavīrus ,.. Pat Gunvaldis ne … Kas manas šaubas varētu kliedēt? Būtu jāsatiek Rāmavas svētnieks…

Viņu daudzina kā rītdienas redzīgu… Lai pasaka ari man turpmāko, pirms paceļu zobenu cīņai… Lai pasaka, ko rītdiena nesīs zemgaļiem …»

XIII

Atjājējus Neres labajā krastā gaidīja pārcēlāja lielās, pa divām kopā sasietās laivas, kam pāri noklāta aptēstu kāršu grīda, tā ka ciemiņi varēja uzjāt uz tām, no zirgiem nenokāpuši. Tās visas bija rotātas smaržīgām mētrām un gar apmalēm saspraudītiem pīlādžu zariem, pilniem ar koši sarkaniem ogu ķekariem, un tūliņ varēja redzēt, cik gaidīti šie viesi.

Ķērnavas izvietojums Namejam atgādināja Mūsas un Mēmeles sateci: šeit tāpat saplūda divas upes — Nemuna un Nere, kuru iekšējos krastos "stalti slējās pils ar tās plašo pils-sētu.

«Būtu mežotnieki tā būvējuši satecē savu pili, nevis tikai Lielupes vien sargātu, varbūt toreiz noturētos,» domāja Namejs, sēžot zirgā un vērojot no lēni slīdošajām laivām dižkunigaiša Treideņa pili. «Sargātu Mūsa un Mēmele, un paceļamo tiltu varētu likt virs pārrakuma, kurš savienotu abas upes augšpus pils … Jā, žemaiši savu Ķērnavu tieši tā aizslēpuši — ar Neres un Nemunas ūdeņiem no abām pusēm, bet trešo malu sargā dziļais pārrakums, augstie uzbērumi, stāvās baļķu sienas un paceļamais tilts. Gan grūtāk pašiem tikt pāri upēm no aizupju puses, toties vēl grūtāk naidniekam, lai tas nāk kur nākdams…»

Zemgales virsaiša un viņa pavadonības ierašanos sveica žemaišu skaļie saucieni. Vīrs spiedās pie vīra, un tas bija tūkstošgalvains pulks, un skaidri redzams, cik kup- līgi Troidenis licis pulcināt savējos karagaitai. Sveicinot atnācējus, viņi cēla gaisā savas metamās nūjas. Tie visi viedās izcili veikli un drosmīgi cīnītāji. Tieši no žemai- šiem arī Namejs bija noskatījis metamās nūjas — izcirstas no izturīgā oša, ar dzelzi smagumam vienā galā. Uzbrūkot naidniekam, žemaišu vīru pirmā rinda ar asu, vienlaicīgu vēzienu trieca tās no dažu soļu atstatuma pretiniekā, lai tiem sargājoties būtu jāaizraujas aiz vairogiem. Taču tepat deguna galā biedīgi skan jau kaujas saucieni, vairogs jānolaiž zemāk, lai skatiens brivs un zobenam rokās vaļa, bet tieši tad pāri pirmajai žemaišu rindai triec savas metamās nūjas otrā rinda, un daža laba galva, roka vai dilbs saņem tik skaudru sāpi, ka vai elpu aizsit un gar acīm sagriežas dzirkstis. Izmantojot apjukumu, pirmie darbojas jau ar šķēpiem, un juceklis naidnieka rindās uzburzgulē kā palu ūdeņu parauts, līdz vienīgi kājas var vēl glābt, ja vien bēdzējs naskāks, taču, kā zināms, bēgošajam visvieglāk zobens ieurbjas mugurā un liek sakņupt… Jā, metamās nūjas žemaiši lietoja makten prasmīgi, ar tām viņi it kā pārsteidza naidnieku nesagatavotu, kauču tas it labi zināja, ko no viņiem var sagaidīt. Metamās nūjas žemaiši lietoja ari cīņā pret dzelziniekiem, mēģinot ietrāpīt tieši sejas vāznī, kā to toreiz pie Dobelenes pamanījās izdarīt Gunvaldis pret Kuldīgas soģi Johanu no Ohtenhauzenas,

… Lēnā solī Namejs ievadīja zirgu pils pagalmā. Tuvāko apņemts, tur stāvēja dižkunigaitis Treidenis.

Viņu daudzināja kā īsti trakulīgu, draudzībā sirsnīgu un naidā bīstamu valdītāju, un tāds viņš patiesi bija — ar draugiem ēda no vienas bļodas un dzēra no viena kausa, bet nedraugiem zobena smailums bija vienīgais, kuru Treidenis vislabprāt pasniedza. Var droši apgalvot, ka vecākā brāļa Narimunda valdīšanas laikā un arī pēc tam, kad par dižkunigaiti ievēlēja Treideni, viņš zirgā un karaceļos pavadīja vairāk no mūža nekā mājā un guļot. Pēdējus laikus gan, aizņemts ar savējo nesaticību un ķīviņiem, viņš biežāk dzīvoja Ķērnavā, taču dzīvoja plaši un ar vērienu. Pilī mita tikai viņš un saime, un kara- draudzes visuzticamākie — daudzo pirms viņa nogalināto valdnieku likteņi bija mācījuši piesardzību un vēlreiz piesardzību, jo, izrādās, no naidnieka bultas, šķēpa vai zobena sen vairs nav kritis neviens dižkunigaitis, bet no savējo dunča dūriena gan un visparastāk — pirtī, kad miesas atvilgst versmīgajā sutā un pats jūties kā no jauna piedzimstam.

Namejs nolēca no zirga un, rokas pastiepis, devās pretī Treidenim, un arī dižkunigaitis nevilcinājās darīt to pašu, un tik tiešām kā visīstākie draugi, kas nav mūžu redzējušies, viņi apskāva viens otru vīra stingrajā tvērienā un smaidot skatījās acīs.

— Ai, ai, ai! Tik sen nepabūt pie manis! — Treidenis pārmetoši šūpoja galvu.

—          Kā nokļūt pie tevis, ja ap Tērveti krustnešu dau- dzāk nekā Zemgalē koku! — Namejs pasūrojās.

—           Dzirdēju, dzirdēju … Ticīgie esot savākuši pret tevi tādu varzu, kāda nekad neesot ne redzēta, ne dzirdēta savācam. — Treidenis zināja Tērvetes nedienu. — Nekas, tagad tu varēsi atmaksāt!

—          Tikai ar tevi kopā! — Namejs atzina žemaiša spēku un rocību.

—           Kopā, kopā! Manējie kopš tās reizes krietni pamācīti. — Treidenis aplika roku ciemiņam ap plecu un veda namā. — Pirms kaujas pie Aizkraukles tiepās un neklausīja, lūk, mācību dabūja — dažu labu nodūra vai aizveda un paputināja līdz plikai ādai… Tagad beidzumis saprot, ka tikai apvienoti spējam stāties kristīgajiem pretī.

—    Vīru, redzēju, tev pulcināts milzums. .

—    Pa ceļam tev vēl pievienosies.

—    Man pievienosies? — Namejs samulsis apstājās. — Kāpēc man, nevis tev? Es ar savējiem tev pievienošos!

—   Labi, labi, par to visu pēcāk aprunāsimies. Vispirms nāc paēst, ceļā būsi izsalcis!

—   Tavs Satkuns bija gaļu nolicis ik pēc soļa, pat sumbra mīkstumu. — Namejs smaidīja.

—   Tu jau šo esot tik viegli nodūris kā piesietu aunu.

—   Ko? Tev jau zināms?

Aizņēmis pils lielāko daļu, Treidenis vairākas istabas paturēja tikai sev, kauču visparastāk uzturējās tajā, kurā viņš šobrīd ieveda arī Nameju.

—   Ģivates! Ģivates/' Ak, tavu neskaitu! — Namejs iesaucās un samulsis apstājās, bīstoties likt soli, lai kādai neuzkāptu.

Patiesi, istaba bija kā čūskām vien atvēlēta. Gan uz grīdas, gan uz galda, uz guļamās lāvas, pie krāsns — visur, kur vien skaties, gulēja pa kādai, gredzenā saritinājusies vai gausi, kā slinkumu dzīdama, lokoties uz citu — varbūt labāku vietu.

—   Vai tu viņas neturi pret ļaunu aci? — Treidenis apvaicājās.

—   Pa kādai. Bet tev čūsku vienā istabā vairāk nekā mums Tērvetē visās krūmainēs kopā.

1 Zalkši (žemaišu vai.).

—    Nav neviena uzticamāka par viņām, pat labākais sargs tā nenosargā, — Treidenis sacīja un, pagriezies pret otrām durvīm, paskaļāk uzsauca: — Sauleni! Sau- leni!

Ienāca viens no žemaišu burtniekiem.

—    Sauleni! Izlūko Nameja veiksmi! Gribu redzēt, ko Laima viņam vēlēs.

Saulenis izvilka svilpīti un sāka vijīgi to izsvilpināt, un — tavu brīnumu! — ne vien tuvumā guļošie zalkši, bet arī tie, kas kaut kur noslēpušies, sāka tuvoties Sau- lenim un, galvas izslējuši, šaudīja savas asās mēles.

Treidenis apmierināts smaidīja: ja zalkši tik naski lien ārā, tas — uz veiksmi!

—    Padzirdini, Sauleni, — dižkunigaitis norīkoja un, paņēmis vienu zalkti rokā, pamāja Namejam. — Iesim arī mēs maķenīt iebaudīt.

Pie pusdienu galda dižkunigaitis pieaicināja vēl savu jaunāko brāli Daumantu un dēlu, kas bija gandrīz vienos gados ar tēvabrāli. Ēdienu salikts daždažādu, varēja izvēlēties mēlei tīkamāko, sākot ar cūku, aitu un vērsi un beidzot ar zaķi, meža cūku un alni, tāpat netrūka zivju, un tas viss bija gan sautējumā, gan sacepts līdz vieglam pagruzdumam, tā ka siekalas vai pašas skrēja mutē.

Sudraba kausos smaržoja vīns.

Sākumis papļāpāja par šo un to, runāja gan tikai dižkunigaitis un viesis, līdz dižkunigaitis sāka žēloties, ka nupat rudeņos, viņš mokoties ar kaulu lauzēju, tāpēc no siruceļiem jāatsakās — ja ildzīgāk sēž zirgā un paguļ rniklumā, tad lauzējs noņemot visu augumu kā ar kalēja lūkšām, aiz sāpēm vai jākliedzot.

—    Tā jau man ģiedās, — Namejs, žēlošanos noklausījies, ierunājās. — Ar tādu godu mani sagaidot, vai tu negribi mani vienu klusām aizvadīt?

—    Tu manus vīrus savējos neieskaitīsi?

—    Nudien, jau pirmīt pabrīnījos, kad tu runāji par savu vīru pievienošanos man, — Namejs sacīja.

—    Jā, Namej, šoreiz tu vedīsi! Vedīsi ne vien zemgaļus, bet arī žemaišus un augstaišus. Un nemaz nešaubos, papostītajā Nadravā, Vārmē, Skalvā un pat Kulmā vēl radīsies cirtēji ar zobeniem, kuri tev labprāt stās līdzās.

Namejs, paņēmis dilba gabalu ar gaļu, iekoda tajā, lai nebūtu tūliņ jāatbild. Pārāk dižu sirugaitu uztic viņam!

Protams, spriest viņi sen sprieda un runāja par kopigu gājienu pret Prūsijas ordeņa pilīm, taču kopīgs tas ir, ja katrs vada savējos un vadoņi kā līdztiesīgs ar līdztiesīgu izspriež karaplānus un dala zaudējumu rūgtumu un uzvaru prieku. Taču nu visa atbildība uzgulsies viņam vienam, dodoties cauri zemēm, kuras viņš nepazīst, uzbrūkot pilīm, kuras redzēs pirmo reizi…

Uzbrukt tālajiem pilskalniem …

Sen, sen tie nelika Namejam mieru, jo no turienes spiedās ļaunums Zemgalē, un, tāpat kā krusta pielūdzēji spēja atnākt viņa novados, tā viņš gribēja aiziet līdz viņiem. Lai dots devējam atdodas! Lai tur atdotu savas zemes papostijumu, savu vīru nāvi un brūces un savu sievu asaras. Tikai izjūtot uz paša ādas to, ko nodari otrņm, vari sākt saprast otra sāpi.

Taču nekad Namejam nebija pat prātā ienācis, ka aiz viņa karoga stāsies vēl citu zemju karavīri un viņam būs jāatbild par tūkstošiem dzīvību, par veiksmēm un neveiksmēm, par visu… Viņš, tikai viņš viens atbildēs, ja tālajos pilskalnos negūs savu pilskalnu drošību un mieru, sava novada plaukumu un savu laužu paglābumu.

—   Tu pārāk man uzticies… Tu pārāk augstu mani vērtē, — Namejs beidzot sacīja. — Ja patiesi tavi kauli zirga mugurā sāp un miklumā gremzējs kremt, tad…;

Zemgaļu virsaitis paskatījās ļdižkunigaiša brālī Daumantā.

Treidenis, notvēris Nameja skatienu, nicīgi pavīpsnāja un pēkšņi, sagrābājis pie sevis līdzpaņemto zalkti, meta to uz sava jaunākā brāļa pusi: rāpulis atsitās pret Daumanta krūtīm un ievēlās tam klēpī. Daumants pielēca kājās un nokratīja šnagatu uz grīdas.

—    Redzi, viņš baidās pat mājas labo garu, kur nu vēl naidnieka zobenu! — Treidenis nicinoši nosacīja, pat nepaskatoties vairs uz brāļa pusi.

Daumants, mazliet pastāvējis, kā apsvērdams — palikt vai aiziet, tomēr apsēdās pie galda, un Namejs viņa sakniebtajās lūpās un acīs notvēra, cik dziļš pazemojums gruzd dižkunigaiša jaunākajā brālī un tātad — arī naids.

—   Kā izsmieklam māte uzstāja dot viņam Daumanta vārdu, — nospiedīgajā klusumā Treidenis iemeta vēl vienu akmeni.

Jā, šim vārdam žemaišos bija cieņas pilna skaņa. Slavenā Mindauga slavenais karavadonis un vēlākais sava apkaunojama — sievas atņemšanas drosmīgais atriebējs, kas aizgājis uz Pleskavu un izvēlēts tur par kņazu, 2e- maitijā joprojām tika pieminēts un daudzināts, un vai katra māte vēlējās, lai vismaz viens no dēliem nestu šī teiksmainā kauju varoņa vārdu. Tā arī Narimunda un Treideņa jaunākais brālis kļuva par Daumantu, diemžēl izrādījies, ka šoreiz vārds tā nesējam nav vietā. Gadu starpība starp vecākajiem brāļiem un pastarīti bija par lielu, lai viņi bērnībā rastu kopīgas rotaļas un kopīgu valodu, jo Treidenis jau sēdēja karazirgā, kad jaunākais vēl gozējās mātes siltajā klēpī, pārlieku mīlēts un lutināts. Tā brāļu savstarpējās attieksmēs jau sākumis neiedi- binājās tuvums, kauču viņi dzīvoja zem vien jumta un allaž ēda pie viena galda. Treidenim Daumants, it īpaši pēdējā laikā, bija vienīgi tik, cik pazobot, — no laika gala vecākais uzskatīja jaunāko par nevarīgu mīkstpē- diņu, kam neko nopietnāku nevar uzticēt. Vecbrāļa dzēlīgo nostāju vēl padziļināja un vērta aizvainojošāku Treideņa paša vecākais dēls, kurš bija tikai pāris gadu jaunāks par Daumantu un kurš tēvam šķita dižkunigaišu varas un goda cienīgāks, un tā laikam prātoja arī pats dēls.

—   Ietu tu aiznākamruden, — Treidenis turpināja aizsākto runu, — lūk, dotu tev žemaišu vadoņos savējo dēlu. Šodien vēl maķenīt par jaunu, žēl būtu nepārnā- kuša …

—   Sūti to, kura nav žēl! Sūti taču beidzot mani! — Daumants pēkšņi ierunājās ar neslēptu spītu, pat ļaunumu.

—   Tava neslava iemīs dubļos visas dzimtas godu, — Treidenis atcirta. — Nodur sumbru kā Namejs, un tev tūliņ uzticēšu pulku.

—   Sumbru! Daumantiņš cūku nevar nodurt! — Treideņa dēls tēvabrāļa pazobojumos turējās sava tēva pusē.

—   Pareizi! Pat cūku nevar nodurt! Bet tev skaitās tēvocis!

Daumants sēdēja gluži apsarcis, varēja just, ka viņa iz- smieklojums .Zemgales virsaiša klātbūtnē viņam trīstik nepatīkams un kož kā jauna nātre.

—   Varbūt gribi cīnīties ar kādu no bruņiniekiem? — dižkunigaitis, paņēmis no bļodas telēna ribas gabalu, skrubināja to ar zobiem, līdz iepriecināts iesaucās:

—    Lai notiek! Sūtīšu tevi! Tikai vispirms pacīnies ar vienu no bruņiniekiem! Parādi, ko proti! Piekriti?

Daumants neatbildēja.

Treidenis atmeta ar roku, kā teikdams — nav vērts pat runāt, un pievērsās viesim:

—    Jā, Namej, tik daudz prieka man izreti kāds sagādājis, cik tu, atsūtīdams sagūstītos dzelziniekus, ha, ha, ha! Ja tu būtu redzējis, kā tie divi tavi tērvetnieki durstījās, ha, ha! Tā garā maikste ar to apaļo pupu! Ha, ha, ha! . . .

Treidenis smieklos vai slāpa un, atstūmis bļodu ar gaļu, slējās augšup, aicinot arī Nameju:

—   Ejam! Ejam! Gaļu varēsim ēst tumsā, bet skatīties jāskatās pa dienu. Rudenī tās aplam īsas.

No pils pagalma viņi izgāja pa šauriem, ar vienu paresnāku baļķi aizsprostojamiem vārtiņiem pils ziemeļrietumu pusē un nokļuva uz nelielas ķīļveidīgas pļavas, kuru no abām pusēm ieskāva saplūstošās upes, bet aizmugurē pacēlās nokalne ar pili. Nokalnes piekājē bija no plie- ņiem un aptēstiem kokiem izveidoti tādi kā soli, kam pirmā rinda atradās zemāk par nākamo, tā ka sēdētāji aizmugurē varēja skatīties pāri pirmo galvām. Solos visgarām jau bija sasēduši Treideņa karadraudzes vīri un jukjukus kopā ar viņiem arī Nameja pavadoņi, un varēja redzēt draudzību un prieku kūsājam visos, neba citādi runas būtu tik skaļas un smiekli tik dārdīgi. Labi paēdušiem un padzērušiem vīriem tūliņ gaidāms salds baudījums, kas liks asinīm straujāk pulsēt un acīm cīņas degsmē iekvēloties.

Ļaužu drūzma redzējās arī nogāzes tālākajās malās, tāpat uz pils vaļņiem.

Pļavā dega divi ugunskuri, katrs savā pusē, un ap tiem darbojās vairāki žemaiši, uzstādīdami dzelzs režģi.

Namejs saprata — viņam par godu Treidenis sarīkojis bruņinieku divcīņu. Tā bija kunigaiša iemīļotākā izprieca, tāpēc Namejs atsūtīja katru dzīvu notvertu krustnesi dāvanā uz Ķērnavu. Dižkunigaitis zināja stāstīt, ka tādas cīņas jau sensenis notikušas Romā, un — kāpēc lai vina Ķērnava būtu sliktāka par Romu? — tāpēc licis šajā trijstūru pļavā izveidot cīņas lauku un ērtu sēdēšanu skatītājiem.

Pamājis ar roku, Treidenis atklāja viesiem un sev par prieku gatavoto izrādi.

Vispirms uzlēksoja pārdesmit jātnieku, kas, sadalījušies divos pulciņos, triecās viens pret otru un tikai pēdējā mirklī izvairījās no savainošanās, padrāžoties cits citam garām.

Pēc viņiem uzsoļoja vīri ar šķēpiem, visi reizē ieskrē- jās un reizē meta, un tas, kas aizmeta savējo ieroci vistālāk, paņēma to un pienācis pasniedza Treidenim, kurš veiksminieku atalgoja ar prāvu sudraba gabalu.

Izrikšojušies jātnieki izvietojās gar pļavas malām, turpat sastāja šķēpmeši, balstot savu ieroci pret kāju.

Piecēlās taurētāji, un atskanēja žemaišu karatauru bie- dīgais brīdinājums — bija jāsākās īstajai cīņai. Cīņai uz dzīvību vai nāvi!

Un tur jau viņi nāca — bez bruņām, bez ieročiem, vairāku spēcīgu žemaišu pavadīti, nāca Livonijas zemes maršals Gerhards no Kacenellenbogenas un bruņinieks Vilhelms no Freimersenas.

—      Klau, Namej! Pazīsti? — Treidenis smaidīgs apvaicājās, kad abi bruņinieki bija pienākuši dižkunigaitim tieši pretī un apstājušies.

—      Pazīstu!… Kā nepazīt! Bet vēl labāk viņus pazīst divi mani karadraudzes vīri, kuri noguldīja šos makanus uz Lielupes krasta. — Namejs nicīgi aplūkoja abus gūstekņus.

—    Viņi tev līdzi?

—    Jā.

—    Pasauc!

Namejs pavērsās uz aizmuguri, kur starp žemaišiem bija pamanījis abus savējos, un uzsauca:

—    Gunvaldi! Stabulnieki

Abi aicinātie piecēlās un nokāpa lejāk.

—      Ai, ai! — ieskatījies Dzintī, Treidenis iesaucās. — Tu jau, puis, gluži jaunulis — kā mans dēls! Kā uzdrošinājies ķerties klāt zemes maršalam?

—      Ko nu es! Uzlēcu tikai skaustā, bet viņš, bemburis, nenoturējās un novēlās no kumeļa, — Dzintis atjokoja.

—      Ar tādiem, Namej, tu nepazudīsi! Labi. Sēdiet tepat blakus! Jūs to esat godam nopelnījuši, — Treidenis norīkoja un tad pievērsās gūstekņiem.

—      Jūs abi dzīvojat pie manis kā nieres taukos, pat labāk nekā tajā jūsu daudzinātajā paradīzē, bet, lai iekļūtu tur, jūs tik neganti apkāvāt un postījāt mūs.

Kāds žemaitis tulkoja dižkunigaiša sacīto.

— Vēl ilgāk likt gaidīt jums uz paradīzi un paradīzei uz jums — būtu nekrietnība. Tādēļ šodien dodu iespēju cīnīties, lai vismaz viens no jums nokļūtu paradīzes dārzos jūsu dievam pie labās rokas, — Treidenis izsmiedams turpināja. — Jums izsniegs zobenu un vairogu, tā ka atliks tikai parādīt māku, kāda jūsos katrā slēpjas. Tjjcai ne brīdi nepiemirstiet — vienam no- jums vēlēts šodien stāties sava dieva priekšā, kā jūs pašlaik stāvat manā. Visniecīgākā vilcināšanās un negriba no jūsu puses tiks pavilcināta no manas puses uz ugunskuriem, kuros jūs pacepinās tik ilgi, lai jūs skriešus uzskrietu debesīs, ja vien to vairs varētu. Tikai diemžēl nevarēsit, jo manējie parūpēsies vismaz trīs diennaktis tā uzmanīgāk pasildīt katru uz sava ugunskura.

Bruņinieki stāvēja bālām sejām.

Patiesi, viņu gūstniecība ieilga, un būtu melots, ja . apgalvotu, ka Ķērnavā tiem slikti klājies. Nē, viņi bija labi paēduši, izgulējušies un katru dienu varēja ar kādu že- maiti pusjokus, pusnopietni cīkstēties. Gadījās jau pa stingrākam belzienam un sāpīgākam dūrienam, bet arī viņi dažu labu ķērnavieti bija pamielojuši ar zobena smaili.

«Izpirks! Mūs abus izpirks!» Tā viņi bija viens otru mierinājuši, zinot gan, cik neģēlīgi Treidenis licis iet nāvē dažam labam sagūstītam bruņiniekam. Izpirkšanas doma jo īpaši neatlaidās — gūstā taču pats zemes maršals, un Ordeņa naudas lāde pietiekami smaga, lai viņus atsvērtu pat ar tīru zeltu, par sudrabu nemaz nerunājot.

Cerība nav piepildījusies! Situsi viņu likteņstunda!

Zemes maršals Gerhards no Kacenellenbogenas elpoja dziļi un krācoši. Tikt sagūstītam uzvarētā kaujā, īstenībā — uzvarā bez kaujas, kā tas bija toreiz pie Lielupes, — tas vien kara pavēlnieka sirdi divtik sūrstināia kā jauns belziens pa pusaizdzijušu brūci. Laikam jau tāpēc jaunievēlētais mestrs pat nav papūlējies tik aplamu neveiksminieku izpirkt, jo kā gan tādam vairs uzticēt karaspēku, ja viņš pats palien kā aklais dundurs siena laikā tieši zem plaukstas nosišanai! Un tomēr, tomēr! Bijušie nopelni vien taču atsvēra to sudraba smagumu, kas būtu bijis jāatdod par viņu, tāpēc lieku reizi atkal pierādījusies vecu vecā patiesība, ka nepateicība tomēr ir un paliek pasaules alga.

Tagad viņam jākrusto zobens, par uzjautrinājumu pagāniem, ar otru kristīgo! Vēl pēdējais vērmeļu piliens jau tā viņa nedienas rūgtajā kausā!

«Nekad nezaudē cerību uz dievu!» allaž mācīja un skandināja Ordeņa kapelāni, arī Vinfreds no Malmes. Lūk, tev cerība! Nebūtu tik tukši cerējis, jau sen sameklētu godpilnu galu, nevis novilcinājies līdz dienai, kad vairs atlika divas iespējas — uzjautrināt šos nešķīstos elkdievu pielūdzējus, zemgaļu virsaiti un viņa karadrau- dzi ieskaitot, vai tikt lēni izcepinātam uz tepat jautri sprēgājošā ugunskura, un no domas vien par tik mokpilnu nāvi maršalam aptrūka elpas un āda sāka kņuzēt.

Viņš elpoja kā aizdusas mocīts.

Bruņinieks brālis Vilhelms no Freimersenas izskatījās mierīgāks, viņš laikam pārdzīvoja mazāk, jo šāszemes dzīvē nebija tik augstu kāpis Ordeņa amatos, tāpēc viņa kritiens mazāk sāpīgs. Viņš nebija sev līdzīgos mācījis un pavēlējis tiem kā zemes maršals Gerhards, viņa padotie bija tikai zemdzimušie pelēči, puspelēči un citi algotņi, tāpēc Vilhelms savu likteni uztvēra vieglāk — kā cilvēks, kam vienkārši negribas mirt un ciest neizciešamas sāpes, bet kas zemes dzīvē nezaudē tomēr neko dižu. Pie kam šajā brīdī viņš lika cerības uz sev blakus stāvošo maršalu, jo tam, kas mācījis un pavēlējis citiem būt drosmīgiem, priekšzīmīgiem un šķīstajai jaunavai Marijai līdz galam uzticīgiem, — tam jāprot arī pašam būt tādam, un bruņinieks Vilhelms no Freimersenas gaidīja zemes maršala pēdējo pavēli, kura vēlreiz apliecinātu, ka stāvoklī augstākais pat nāves priekšā tomēr ir un paliek galvas tiesu pārāks par padoto.

—    Ko viņi abi stāv kā iemieti? — Treideņa pierē ievilkās īgnuma grumba. — Tūliņ lai sāk divkauju! Vai arī…

Tulks pārtulkoja.

Bruņinieki, nesacījuši ne vārda, pagrieza Treidenim un skatītājiem muguru un lēni gāja uz pļavas vidu. Dažus soļus no abiem ugunskuriem tagad bija pie katra stateniski iedurts zemē zobens un pie tā piesliets vairogs.

Kad arī ejot maršals, kas to vien zināja kā skaļi un bļaustīgi rīkot, joprojām drūmi klusēja, ierunājās Vilhelms:

—    Godājamo maršal! Kādā būtu tava pēdējā vēlēšanās?

Gerhards no Kacenellenbogenas apstājās un aizdomīgi paskatījās otrā.

—    Mana? Kāpēc tu gribi zināt manējo, ja pirmās tiesības man zināt tavējo? Es pavēlu, nevis tu.

—    Tieši to es gaidu — pavēli, kas būtu tava augstā amata cienīga.

—    Tu, brāli Vilhelm, laikam sāc aizmirst, kāda atšķirība ir starp maršalu un vienkāršu bruņinieku.

—    Nē, tieši otrādi, es ne brīdi to neaizmirstu, tāpēc vairs nešaubos, ka tu pavēli man iespējami bezsāpīgāk sevi nodurt. Pirmais tu biji uz zemes, un tev pirmajam ne vien tiesības, bet arī pienākums nokļūt pie dieva debesīs un skatīties jaunavas Marijas gaišajā sejā.

—    Vilhelm! Neaptraipi šīs zemes dzīves pēdējā mirklī savu bruņinieka godu un sirdsapziņu! Zobenu gan paņem, bet — noskaiti vēl pēdējo lūgsnu un… pārējo atstāj manā ziņā! Izkļuvis no šo nešķīsteņu nagiem, es tevi — vari nešaubīties — trīs- un desmitkārt atriebšu.

Vilhelms stāvēja, galvu nodūris. Tā jau viņam šķita — maršals centīsies palikt dzīvajos. Kauču pienākumos un godā dižāks, kauču gados vecāks, bet — grib un grib vēl dzīvot uz šīs grēcīgās zemes. Lai citi mirst! Tikai sava un vienīgi sava dzīvība tam rūp! Kur pagaisuši Ordeņa statūtu stingrie prasījuipi, par kuriem maršals Rīgā tik skaisti runāja? Tikai mazākajiem brāļiem tie jāievēro? Bet lielie vienmēr un mūždien rūpēsies vispirms par sevi un sevi vien? Nē! Aizvainotajā uzvirmoja neganta niknuma šalts, un bruņinieks Vilhelms no Freimer- senas beidzot pateica to, ko jau labi sen domāja par savu priekšnieku:

—    Tu taču neesi maršals! Tu taču esi viens īsts cūka no Kacenellenbogenas! Cūkai cūkas nāve!

Viņš skriešus metās pie ugunskura pēc zobena un vairoga. Un, ja zemes maršals Gerhards no Kacenellenbogenas tik tiešām nevēlējās tikt nodurts kā apstulbis sivēns, tad arī viņam cits nekas neatlika kā skriešus mesties uz I pretējo pusi pēc tur zemē iespraustā zobena un klātpie- i liktā vairoga.

—    Redzi, Namej, — ierunājās Treidenis, vērojis bruņinieku ieilgušo sarunu, — tā viņi nekad nevar labprātis vienoties, kuram pirmajam doties uz debesīm. Bet mums viņi, krāpuļi, sludina diez kādu tur svētlaimi!..

Bruņinieki apsaukāja viens otru vispēdējiem vārdiem, tā uzkurinot niknumu sevī un aizniknojot aizvien vairāk pretinieku. Kauču tālākie skatītāji lāstus lāgā nesadzii- dēja un sadzirdēto pilnībā nesaprata, tomēr bruņinieku pašreizējā izturēšanās liecināja, ka divcīņa būs visīstākā — uz dzīvību vai nāvi!

—    Maršals ir pieredzējis, taču otrs jaunāks un vingrāks, — Treidenis, priecīgi saviļņots, vērtēja uzvaras izredzes.

Zobeni abiem iedoti gluži vienādi — ne smagie, abāi i rokām vēžamie, kādus aizvien labprātāk lietoja bruņinieki, bet vieglie divasmeņu. Pat īpašnieku sargājošās zīmes abos iekaltas vienādas, šie trīs lielie burti — DJC, ko zinātāji teicās aizgūtus no Jēzus Kristus vārda[12]. Tāpat vairogi abiem līdzīgi kā dvīņi, un, tā kā abi bruņinieki ari vienāda auguma, tad cīņā nevienam nebija citas priekšrocības, tik vien sava māka.

—    Namej! Tev mērīga acs, pasaki — kurš kuru nogāzīs? — Treidenis nelikās mierā, allaž pievēršoties savam viesim. — Pareizi pasacīsi, uzvarētāja zobens būs tavs.

—    Tad tev būs jāatdod man abi zobeni, jo, tikai redzot abus dzelžainos krītam, es runātu par uzvaru, — zemgaļu virsaitis atbildēja, jo tik tiešām ikviena bruņinieka nāve bija vienīgais viņa vēlējums.

Divkauja Nameju neaizrāva tā kā Treideni, kaut kcis svešs un neierasts, un tāpēc vai nepatīkams bija šajā žemaišu dižkunigaiša sarīkotajā izrādē, un, kauču Namejā neslēpās ne kripata žēluma pret abiem krustnešiem, viņš labāk atzina cīņu, ko vīri izcīna no brīvas gribas, nevis piespiesti, tāpēc zemgaļi uzvarēto pretinieku atdeva drel- lībā vai sarīkoja tiesu un tūliņ sodīja ar nāvi kā toreiz Tērvetes komturu Gerdu no Skanēs. Taču viņa varenajam draugam un uzticamajam sabiedrotam — žemaišu vadonim un visas Lietuvas dižkunigaitim Treidenirn notiekošais aplam patika, un to pašu varēja sacīt par skatītājiem; Namejs cauri smieklu un klaigu virmai saklausīja ari savu vīru priecīgās balsis, un tādis arī viņā maķenīt pagaisa drūmums, kas pēc Tērvetes un visas Zemgales padošanās sekoja kā melna ēna.

—    Nudien, Treideni! Tev būs man jāatdod abi zobeni! — Namejs pajautri iesaucās, redzēdams cīņas gailu līdzīgu un gribēdams vēl vairāk iekveldināt blakussēdētāja skatītkāri. — Ko? Atdosi?

—    Vīrs un vārds! — dižkunigaitis nenovērsa vairs skatienu no divkaujniekiem, kas, izmēģinājuši ar pirmajiem cirtieniem pieveikt otru, tagad noprata, ka uzvarēs tas, kurš būs izturīgāks, jo tikai pēc pretinieka piegurdinā- šanas varēs tikt pie nāvējošā dūriena.

—    Tu paskat vien, cik tas maršals tomēr viltīgs! — dižkunigaitis brīdi pa brīdim skaļi izsacīja savus novērojumus. — Kā gados vecāks viņš mazāk kustas, mazāk lēkā … Taupa spēkus … Lai jaunākais straujumā no- jēdinās pats…

—    Kur jauns ar spēku, tur vecs ar padomu, — Namejs atcerējās senu teicienu.

Pēkšņi skatītāju lielum lielais vairākums pielēca kājās, kā uz asa uzsēdusies, — Gerhards no Kacenellenbogenas paklupa, jo tam paslīdēja labā kāja, viņš sazvā- rojās un noslīdēja uz kreisā ceļgala. Vilhelms, kā otra klupienu cerējis, lēca uz priekšu, lai pēdējais nāvējošais vēziens noslēgtu cīņu viņa labā, bet… maršals, kā šo pretinieka pašpārliecināto kustību vien gaidījis, ar zibenīgu sitienu novirzīja sava kādreiz apmācītā un sev padotā brāļa zobena smaili sāņus, un Vilhelms pusknupus aiztenterēja garām, sava atvēziena nests, un jau nākamajā mirklī maršala zobens skartu otra neaizsegto muguru, ja vien vecajam viltniekam patiesi nepaslīdētu kāja, un viņš nokavēja nāvi nesošā asmens trieciena mirkli.

—    Izmanīgi! Rau, cik izmanīgi! — Treidenis sajūsmā arī bija pielēcis kājās. — Nudien, dzīvajos palikušais būs apbalvojumam jāpalaiž mājup!

Divkauja tikmēr atsākās ar jaunu sparu. Taču aizvien jūtamāk varēja redzēt abu aizkusumu, pāri pietūkušajām sejām lāsoja sviedru urgas, kā labi izkurinātā pirtī uz lāvas karsējoties, elpa abiem jau aizgārdzusi, rokai ne vairs tās smalkās veiklības, ne trāpīguma, brīžiem zobenus tikai vicināja, reizēm atkal abi saplaka kopā, ieročiem virs galvām tukšīgi krustojoties, un tad viņi mēģināja viens otru apgāzt ar vairogu, gan spiežot uz priekšu, gan mirklīgi atraujoties, lai otru paklupinātu.

—    Jupis lai parauj! Sen neesmu redzējis tā asmeņo- jamies! — Treidenis atsēdies jūsmoja. — Nevis kā tā maikste ar pupu! Vienīgi pārsmieties varēja, diemžēl cīņa, ja to par cīņu maz var saukt, bija gaužām īsa. Garais mazo uzdūra kā cepeti iesmā! Ha-ha! Pat kājiņas īsti nenotirināja! Ha-ha!

Namejs zināja — tie bija toreiz Tērvetē sagūstītie Bruno no Tīringas un Hartmunds no Hārenas.

—    Nākamos saņemsi vienādus kā nolasītus, — Namejs atbildē pajokoja.

—    Ja tu man tagad ik pēc septiņām dienām divus ma- kanus neatsūtīsi, es atsaukšu savus žemaišus, — dižkunigaitis jokojot padraudēja.

—    Tātad tu esi galīgi un nelokāmi izlēmis nejāt? — Namejs aizsāka atkal sarunu par gaidāmo karagaitu.

—    Neuzbāzies tagad man ar… Par sirojumu parunāsim vakarā. Tagad priecājies, kamēr ir par ko priecāties! Hei, miestiņu!

Abi bruņinieki jau asiņoja — Vilhelmam labajā gurnā bikses bija nokrāsojušās tumšas, Gerhardam asinis sūcās no pleca lejup. Brīžiem viņi jau streipuļoja, kā sava saldā vīna sadzērušies, šķita, tūliņ būs beidzamais — noslēdzošais dūriens, taču dūrējs pats sastreipuļojās — un asmens noslīdēja garām . ..

Un tad maršals Gerhards no Kacenellenbogenas, kā zaudējis pēdējos spēkus un padodoties, noslīga uz abiem ceļiem, atspiežoties pret zemi ar vairogu, un arī otra roka ar zobena spalu atbalstījās izmīņātajā pļavā. Vilhelms, kājas papletis, atmeimurojis dažus soļus nostāk, lai atgūtos jaunam uzbrukumam, tagad, redzot «brāli iekš Kristus» saļimstam, uzvarīgi pacēla vairogu jau virs galvas un gāja droši klāt sakņupušajam, lai piebeigtu to galīgi un uz visiem laikiem, iedurot smaili tieši sirdī. Taču vispirms viņš pielika ieroča plakumu pie kakla, lai atgāztu maršalu atmuguriski un dūriens sirdi būtu ērtāks; uzvarētājs bija pilnīgi zaudējis piesardzību, un, to izmantojot, maršala roka ar zobenu krampjaini parāvās uz augšu, ieurbjoties pretinieka vēderā … Vilhelms šaušalīgi iebrēcās, tomēr paguva ietriekt sava zobena smaili maršala krūtīs…

Gaistot pēdējai elpai, viņi pusdzīvi vēl grābstīja viens otru, mēģinot pietaustīties pie rīkles, lai aizžņaugtu arī to, it kā tādējādi pašam rastos cerība izdzīvot…

Redzot abus mirstam, skatītāju saspringums atslāba. Nupat tie vai elpot neiedrošinājās, lai tikai neizjauktu un neietekmētu bruņinieku divcīņu, bet tagad skaļums guva savu vaļu un klaigas un kliedzieni drebināja pilskalna nogāzi, aizvēlās pāri Nemunas un Neres tumšajiem ūdeņiem. Kā lielu uzvaru izcīnījis, neslēptā sajūsmā pielēca kājās arī pats dižkunigaitis Treidenis un, pievērsies dēlam, nepacietīgi pamudināja:

—    Zobenus! Zobenus!

Jaunulis metās tēvam garām; pieskrēja uz pļaviņas pie mirstošajiem un paņēma blakus nokritušos zobenus, paceļot tos katru savā rokā virs galvas.

Jauns sajūsmīgu kliedzienu vilnis uzspurdza kā irbju bars no zāliena.

—   Skaties, Namej, skaties! Lai tie krusta nesēji paši piežmiedz viens otru! Sumpurņi nolādētie!

Dēla atnestos zobenus Treidenis rūpīgi apskatīja, pārbaudīja lokāmību, ar pirkstu paraudzīja pat asmeni un tad, pieprasījis klusumu, svinīgi paziņoja:

—    Lai mūsu visīstākajam draugam zemgaļu virsaitim Namejam abi šie zobeni kaujā ir tikpat uzticami kā mēs viens otram! Lai abi zobeni nes nāvi naidnieka rindās kā viesulis lapas!

Un viņš ar plašu žestu pasniedza ieročus Namejam.

Zemgaļu virsaitis izskatījās mazliet kā samulsis. Viņš nevarēja lāgā izvērtēt, vai tā būtu laba vai ļauna zīme, ja viņš saņem nupat nogalināto zobenus, saņem ieročus, kas vienlaikus nogalinājuši divus, neatstājot nevienu pie dzīvības.

Kā uzminējis Nameja šaubas, Treidenis skaļi iesaucās:

—    Nupat mēs bijām aculiecinieki, cik ļoti šie zobeni ienīst bruņiniekus! Lai šis naids tajos iegulst uz mūžu! Lai tie kļūst par tavas uzvaras zobeniem!

Namejs paņēma Treideņa no sirds sniegto dāvanu.

XIV

No Ķērnavas Nameja ceļš veda uz Nadravu, kur biezu mežu un staignu purvu vidū atradās izsenis daudzinātā Rāmava. Kauču dižkunigaitis Treidenis bija zemgaļus uzņēmis ar krāšņu godu un drauga sirsnību, tāpat redzēti divi krustneši savstarpēji nobeidzam viens otru un iegūti dāvanā abi zobeni, — virsaitis netika un netika vaļā no drūmas, nospiedīgas sajūtas, tāpēc noteikti gribēja pirms karagaitas satikt Rāmavā krīvu krīvu, tāldaudzinātu gudru un jo viedīgu pareģi. Zemgales virsaitis vēlējās saņemt pārliecinošākus skaidrojumus nākotnei: kad viņam lemta veiksme un kā no neveiksmes vairīties, jo viņš vadīs ne tikai zemgaļu pulku, bet arī dižkunigaiša Treiceņa piepulcinātos žemaišus un augstaišus un pēdējās dienās ziņneši atnesa vēstis, ka viņa vadītajam karaspēkam pievienosies vīri no Sembas, Skalvas un citiem novadiem un it īpaši kuplā skaitā sanāks sudavieši, kurus vadīs pats Skūmands. Tādējādi gatavojās nepieredzēti varena karagaita, taču ari atbildība uzguļas milzīga, jo pazudināt tādu spēku nozimēja pazudināt ne tikai Zemgali, kurpret uzvara spētu uz laiku laikiem apturēt krusta nesēju uzmācību.

Pārgulējuši nakti pie kāda Satkuna paziņas nadravieša, Namejs ar savu nelielo pavadonību tuvojās Rāmavai.

—    Drīz tu soļosi viens un kājām, lai netraucētu veļus, kuri visi līdz pēdējam, atvadoties no šāszemes, iziet cauri šejienes ozolu svētbirzei, — ierunājās Satkuns, kas Ņēmēju tagad diendienā pavadīs, jo Treidenis bija žemaibu kunigaitim piekodinājis sargāt Nameju kā savu aci.

Satkuns zināja Rāmavas kārtību un paražas, visstingrākā no tām — pie ozolu svētbirzes drīkstēja pieiet tikai krīva vestais. Kā sargājot svētvietu, visapkārt pletās dziļi aizcirtumi, kuros koki sagāzušies tik krustiski un saauguši tik biezokņaini, ka pat alnis neatrada savām takām spraugas. Pašā Rāmavā ne ara, ne sēja, tāpat lopus nedrīkstēja ganīt, un katru atnācēju sagaidīja jau pirms aizcirtuma un izveda cauri krīva jaunākie palīgi, un viņi zināja, cik dziji atnācējs ievedams, kādu upuri viņa labā nest, pie kura ozola izzīlēt rītdienu. Galveno — krīvu krīvu — nebija vaigā skatījis pat Satkuns, lai gan diezgan bieži bijis šajā pusē,. un, ja varbūt redzējis, tad nezināja to, jo svētnieks jājot un staigājot dažreiz pa novadu novadiem kā visparastākais ceļinieks. Protams, krusta nediena nav gājusi secen arī Rāmavai, it īpaši nekrietni izdarījies ka- raja Otokara sirupulks, kurš pirmais bija iedrošinājies iebrukt un apgānīt svētvietas,[13] un vēl tagad vietumis esot jaužamas postījumu pēdas.

—    Varbūt izprasi atļauju nākt līdzi? — Namejs ierosināja. — Divatā kopā ar pazīstamu cilvēku būtu patīkamāk.

—    Ja krīvu krīvs gribēs, pats uzaicinās. Kā jau teicu — veļus lieki nedrīkst traucēt.

Diena bija tumša, mākoņaina. Saksenis nesa siltumu kopā ar miglainu dūmaku, kurā tāle pazuda, bet tuvums likās ēnām piedrūzmējies.

«Vai mani tēvutēvi šeit pulcētos? Viņsaulē tiem labāk redzams rītdienas gājums,» Namejs sevī domāja, juzdams tādu kā dīvainu mulsu, tuvojoties Rāmavai. «Vai viņi nāk man līdzi svinēt uzvaru vai gribēdami būt tuvuma tiem, kam lemts pārcelties drīz pazemes valstībā? Redzēsim, redzēsim … Krivu krīvam būtu jāpamana veļu saro- sīšanās…»

Apstājušies uz nelielas pļaviņas, viņi izlēma šeit apmesties, un Satkuns norādīja Gunvaldim uz pļavmala augošu ozolu, kura apakšējā zarā bija iekarināts mazliet izliekts un saplacināts dzelzs aplis.

—    Pie stumbra nolikts veserītis, ej un dod vēsti par mūsu ierašanos!

Gunvaldis piesita vienreiz, otrreiz, trešoreiz… Skaņa bija augsta, dziedoša, neparasti spalga, tai vajadzēja aizskanēt tāltāli. Un patiesi, kaut kur no tālienes kā atbildē atplūda atbalss, bet varbūt tā nebija atbalss, varbūt tur cits, tāpat ar veseriti pieklaudzinādams kareklim, teicās sadzirdējis, un atlika tikai pacietīgi gaidīt. Taču gaidīt nevajadzēja, no biezokņa krēslas pļavmalā pēkšņi iznāca divi baltbalinātās paslavās un uzsvārčos tērpti jaunekļi un skaļi, lai visi dzird, sveicināja:

Kails, ginis\l

Kails, kails\ — atsaucās Satkuns, kas vislabāk prata šejieniešu runu. — Jeis abai ļeišen\2

Jous gēide^3, — atbildēja viens no jaunekļiem.

Izrādījās, ka Nameja pavadonība var ienākt dziļāk Rāmavā, kur viņi varēs atpūsties, un Satkuns par tiklabisku girīiskan^4 bija gauži apmierināts.

Tevi, Namej, es teikšu, gaužām silti visur gaida, — viņš sacīja. — Mans cienasts nobālēja pret Treideņa pagodinājumiem, bet Rāmavas viesmīlība var pārspēt pat dižkunigaiša aizraujošo cīņas izrādi.

Sveiki, draugi! (Senprūšu vai.)

Nāk abi šurp! (Senprūšu vai.)

Jūs gaida(senprūšu va!.).

Laipnīgu draudzību(senprūšu vaj.).

Izrādījās, ka Nameja pavadonība var ienākt dziļāk Rāmavā, kur viņi varēs atpūsties, un Satkuns par tik labisku girīiskan[17] bija gauži apmierināts.

—    Tevi, Namej, es teikšu, gaužām silti visur gaida,  viņš sacīja. — Mans cienasts nobālēja pret Treideņa pagodinājumiem, bet Rāmavas viesmīlība var pārspēt pat dižkunigaiša aizraujošo cīņas izrādi.

— Nesalīdzini, Salkun, nesalīdzināmo! Tu man esi kā brālis, bet brāļa roku nevar atsvērt pat ar zeltu. Ne jau bagātībā draudzības lielums, tāpēc tavs mazākais devums man tikpat mīļš, cik Treideņa lielais, bet Rāmavā es gribu nedz ēst, nedz dzert, nedz priecāties, es gribu šeil dzirdēt gudrību un rast padomu. Rast padomu rītdienas gaitai… Uzvarai…

Rast padomu rītdienas gaitai… Uzvarai…

Cauri gadu miglai Namejs šodien bija atcerējies kādu sarunu ar Mudri uz jaunās klētiņas lieveņa Tērvetē, sarunu ar gudro, daudz pieredzējušo sirmgalvi, kas bija dzimis zemgalis un, atdots kā zēns ķīlniekos, izstaigājis tālceļus svešumā, bet vecumā atgriezies atkal dzimtajā pusē. Namejā jau toreiz bija iegulusi doma ar savējiem nepaklauuīgajiem labiešiem tikt galā pa labam, jo naids dzemdē naidu, toties jo iespējami negantāk jāuzbrūk svešajiem un jāuzvar, un tad pat visbailīgākie savējie paši nāks līdzi.

«Uzbrukšu krusta kalpiem un tā pulcināšu ap sevi sabiedrotos,» viņš bija teicis, «uzbrukšu pat novadiem, no kurienes viņi nāk …»

Mudris nebija noraidījis šo apņēmību. «Labi jau būtu nosist odzi tur, kur viņa dēj olas,» viedais vīrs bija sacījis, «tu iziesi cauri zemju zemēm, aiziesi kauču līdz Graudenei un Kristburgai, pat ieņemsi tās, bet joprojumis tu nebūsi Vāczemē, kura tikai tur aizsākas, bet beidzas tā nepasakāmi tālu… Ar drosmi var virs uzvarēt vīru, bet — ko var visdrosmīgākā skudra padarīt lāča ķepai?»

Tā bija runājis Mudris, iesēdams Namejā šaubas.

Vairākas reizes, tālgaitu izspriežot, Namejs bija nesis upuri Svētkalnā un prasījis padomu zintniekam Vadim. Daudz ko tādu, ko citi nemācēja, Vadis prata, un daudz ko viņš arī saprata tādu, ko citi neapjēdza, tomēr nekad viņš nedeva skaidru atbildi uz vaicājumu, vai doties uz tālajiem pilskalniem sirot un nopostīt vai ne. Tagad beidzot Namejs dodas turp, jo pati dzīve un dotais vārds piespiedis atstāt Zemgali un meklēt un izcīnīt cīņu svešumā. Bet tāpēc jo vairāk radusies vēlēšanās izzināt rītdienu. Kaut kur taču jābūt ierakstītam likteņa lēmumam! Tikai jāprot to saskatīt! Vai pat Rāmavā daudzinātais svētnieku svētnieks nepratīs neko izlasīt nākotnes zīmēs?

Viens no jaunekļiem ierādīja Nameja pavadonībai apmetni ozoliem apaugušā, lēzenā nogāzē un teicās palikt pie viņiem, bet otrs aicināja Nameju vienu viņam sekot.

—   Kad tevi gaidīt atgriežamies? — Satkuns, nokāpis no zirga, vēl pavaicāja aizejošajam Namejam.

Virsaitis atskatījās un neziņā paraustīja plecus, vienīgi viņa pavadītājs atbildē lēni noskaitīja:

—   Ponadele? — Satkuns pārvaicāja, zinādams, ka šodien ir sestdiena, un jauneklis piekrītoši pamāja ar galvu.

Gāja viņi ilgi. Zem kājām čabēja nokritušās lapas, bet, kad gājēji apstājās, dziļš klusums apņēma kā mīksta villaine, pat vējš bija pierimis. Netālu aizjoza iztrūcināts zaķis, krūmos tas savkārt iztraucēja žagatu.

—   Sasins, — sacīja jauneklis, zaķi pamanot, bet, padzirdot žagatas žadzināšanu, noteica: — Sarke.

Viņš it kā palīdzēja Namejam apgūt savu valodu.

Diezgan daudzus vārdus Namejs zināja, jo dažs labs bija it līdzīgs zemgaļu runātam: ak ir aka, abse ir apse, labi ir labi, gulbis ir gulbis, linis ir līnis, kurpe ir kurpe, saime ir salms, sunis ir suns, tālis ir tāls, varne ir vārna, saule ir saule, vilkis ir vilks, vevere ir vāvere un vēl un vēl, tomēr daudz ko viņi runāja citādi, un, kad abi jaunekļi pirmīt savā starpā kaut ko ātri apspriedās, Namejs to tikpat kā nesaprata.

Kā krīvu krīvs viņam pasacīs sakāmo?

Dīvainajam tukšumam, it kā šeit neviens nedzīvotu ūn nekad nebūtu dzīvojis, un klusumam palēnām pievienojās tumsa. Tā sabiezēja un kļuva piķmelna, un vienbrīd Namejs vai pabrīnījās, kā jauneklis atrod pareizo virzienu šajā beztakas gājumā, kad visi meža ieloki, pļaviņas un birzes kļūst vienādas; taču vedējs gāja droši un nemaldīgi, un virsaitis klusēdams sekoja, sajuzdams sevi kādu neparastu, gaidošu priekšnojautu, pilnu alkainas vēlēšanās beidzot ieskatīties nezināmajā rītdienā.

Sākās gadsimtiem vecu ozolu mežs. Daža milzeņa stumbru varētu apskaut tikai trīs četri vīri, paplestām rokām sadodoties. Virs galvas staltaudži sazarojās ķeburainos- zaros, un, tā kā lapas nebija nobirdinātas, tad tumsā šķita, ka ozoli, rudeni nejutuši, vasarīgi zaļotu. Tie auga cits

no cita soju divdesmit trīsdesmit atiālu, paši saņemdami sauli un valgmi un netraucēdami kaimiņam saņemt, tāpēc lapotnes bija izcili kuplas un spēcīgas.

Abi gājēji soļoja un soļoja, un Namejs nopriecājās, cik zinīgi jauneklis ved viņu šajā bezceļa gājumā. Vai varbūt ceļvedis tomēr nomaldījies? Un tagad viņi abi iet pa apli, iet un iet kā vadātāja vadīti?

Nē, netālu iedzalkstījās uguns acs.

—    Tur tevi gaida. EjI

To pasacījis, jauneklis pagaisa tumsā, un Namejs palika viens.

Brīdi pastāvējis, viņš tuvojās ugunskuram. Tuvojās lēni, kā baidīdamies par sevi un bīdamies kaut ko izbiedēt. Piegājis tuvāk, atnācējs redzēja ugunskuru pakurlu netālu no tik varena ozola, ka tas ar savu lapotni pārsedza vai veselu tīrumu. Starp uguni un ozolu sēdēja kāds sirmgalvis.

Iegājis uguns atblāzmā, Namejs apstājās.

Namejs piegāja klāt.

—           Labsvakars! Nāc apsēdies! Ceļā būsi noguris. — Sirmgalvis norādīja ar roku uz viņam līdzās nolikto bluķi.

—    Labsvakars, — Namejs vērojoši atņēma sveicienu.

—          Tu esot gribējis mani sdtikt? — Sirmgalvja balss bija moža, pat jauneklīga.

—    Vai tu būtu krīvu krīvs?

Virsaitis bija piegājis pie bluķa, un tagad abi viens otru cieši aplūkoja.

—           Pareizi dari, valkādams pats savu zobenu. Treideņa dāvinātie lai paglabājas piemiņai, — neatbildējis uz jautājumu tieši, sirmgalvis pārsteidza Nameju ar zinošu vērtējumu.

—           Patiesi tu esi krīvu krīvs, ja zini, kurš zobens man laimīgāks! — Namejs apsēdās uz bluķa.

—    Būsi izsalcis?

—    Ne jau ēst nācu.

—           Vienalga, ēdiens nekait. — Viņš paplaukšķināja, dodams kaut kam ziņu.

Krīvu krīvs bija tērpies viscaur baltā vadmalā, viņa ģērbs savā ziņā atgādināja paltrakaino mūku apmetni,

galvu viņam kuplināja gari, nosirmojuši mati un arī bārda baltbalta, tomēr, ieskatoties tuvāk, acis un gludā sejas un roku āda liecināja, ka viņš ir apmēram vienos gados ar Nameju, varbūt mazliet vecāks.

—    Tu, kā esmu dzirdējis, nepiederi pie tiem, kam patīk skaļi pagodinājumi un greznas izdarības. Kā, piemēram, Treidenim. Bet ne jau viņam vienam. Tāpēc es tevi sagaidu viens un pieticīgi.

—    Tu esi nolasījis manu vēlēšanos un manas domas, — ciemiņš atzinās. — Par zobenu pat.

Rāmavas krīvu krīvs bija gudrs un pieredzējis vīrs, pat ļoti pieredzējis. Kā mazu zēnu viņu mācībā bija pieņēmis iepriekšējais krīvu krīvs Mangolis. Izvēlēto puisēnu bija daudz, tie izauga par jaunekļiem, un vecais zintnieks, gatavodams sev pēcnācēju, tika izvēlējies viņu, Ramoti, nekļūdīgi novērtēdams bērna, vēlāk jaunekļa un wa prāta spējas — atmiņu, centību, apķērību, apjautu … Neilgu laiciņu krīvu krīva godā un pienākumos gan bija iekļuvis otrs Mangoja audzēknis — Aleps, taču, piedzīvojis Rāmavas nedienu, aizbēga kaut kur pāri Vislai pie ticīgajiem …

Ramotis nebēga, viņš palika Rāmavā un paliks te līdz pēdējam elpas vilcienam. Kā par visu tuvāk un tālāk notiekošo, tā arī par Zemgales virsaiti Nameju Ramotis bija iztaujājis ne vienu vien ceļinieku, tāpēc zināja zemgaļa raksturu un paražas, bet par zobenu dāvinājumu viņam papauda pievakarē atlēkšojušais ziņnesis, kas pats bija sēdējis Ķērnavā skatītājos. Divu nogalinājušos bruņinieku ieroči varēja tikt uzskatīti gan par laimi, gan nelaimi nesošiem, bet karavīram, kāds ir Namejs, labāk patīk cīnīties ar savu — jau pierastu un pārbaudītu ieroci, tāpēc arī Rāmavā viņš ienācis ar zobenu, no kura siru- gaitā nešķirsies, bet Treideņa dotos lietos, tikai savējam salūstot.

No tumsas iznāca kāds svētnīcas kalps, nesot ēdienu—• bļodu ar gaļu, maizi un dzēriena krūku, nolika to Namejam uz blakus pieveltā bluķa. Kamēr kalps rīkojās, abi klusēja un virsaitis aplūkoja dižozolu, zem kura viņi sēdēja.

—    Debīkan anso/us,[20] — Namejs izvērtēja milzeni.

—          Dzirdu, tev mūsu mēle gluži sveša nav, — krīvs sacīja.

—          Tu gan zemgaliski runā gandrīz kā īsts zemgalis, —• virsaitis neslēpa atzinību.

—          Man zēnībā draugos bija jūspuses jaunulis, no viņa arī iemācījos runu.

—    Cik mēlēs tu spēj sarunāties? Varbūt visās?

—          Nē, lai gan iemācījies esmu daudzas. Taču vēl dau- dzāk nezinu, par ko pārliecinājos, kad satikos ar kādu ceļotāju, kurš devās turp, kur saule aust.

—          Turp, kur saule aust? — Nameja pierē ievilkās grumba.

—    Jā. Gudrs un uzņēmīgs bija šis mūks.

—          Mūks? Tu tici viņu mūkiem? Aiziet turp, kur saule aust?

—           Redzi, Namej, tu aizgāji no Zemgales, šķērsoji 2e- maitiju un tagad atrodies Nadravā, bet vēl pēc pāris dienām vari būt jau aiz Sudavas. Tu ej karagaitu. Sis mūks — Johans Plāno no Kārpiņās — bija pieveicis desmitiem reižu garāku ceļu nekā tu, bet vēl simtiem un simtiem reižu garāks ceļš viņu sagaidīja. Un viņš gāja, nevis sirugaitas vadīts, bet — lai izzinātu.

—    Izzinātu, kur saule lec?

—          Nē. Lai izzinātu, kas tā par kareivīgu tautu, kura nāk no nezināmas tāles, bet iekaro zemi pēc zemes, kas tas par viņu valdnieku, kura vārds esot Cingizs. Godinot viņu par Cingizhanu.

—           Protams, rodami starp svešajiem gudri un varbūt pat labi cilvēki, — zemgaļu virsaitis sacīja, — diemžēl tie, kuri ierodas pie mums un ar kuriem mums darīšana, — nē, es tomēr gribētu, lai viņi neierodas un mums nebūtu ar viņiem darīšana.

—          Tu netici kristīgo sludinātai mācībai par elli un paradīzi pēc nāves?

—    Nē.

—          Tu esi nešaubīgi pārliecināts, ka no šīszemes dzīves varam tikai, kā mēs sakām, — en ainesmu navan gijvan neikaut'?

—    Jā! Tikai un vienīgi viņsaulē.

—    Tā ir tava patiesība.

—   Ar to man pietiek.

—    Bet kāpēc lai tev vienam būtu visa taisnība? Patiesība ir mūždien jāmeklē. Pat samierinoties ar maldiem un meliem, patiesība tomēr pati meklēsies uz āru.

Namejs ar tādu kā neizpratni ielūkojās blakussēdētājā.

—    Man stāstīja, tev dažkārt tīkot dīvaini runāt.

—    Vai tu pats neieradies pie manis klausīties?

—    Ne par kādu tur mūku Johanu un… Ko man darīt? Kurp doties? Kur mani gaida veiksme, kur — neveiksme? Vai_ manis vadītie vīri uzvarēs vai ne? Lūk, ko es gribu zināt!

—   Ja tevi es necienītu, es varētu vienmēr likt zirgam pārkāpt likteņa šķēpu ar labo kāju. Vai arī ar kreiso kā toreiz, kad izlēma Herkus Montēs drauga Hircala no Magdeburgas likteni.

—    Tu gribi apgalvot, ka …

—    Mans Arvidets, mans tuvākais jaunekļu vidū, kuru ņēmu mācībā, — mans Arvidets atzinās: viņš likteņzirgu vedis no iepriekš iezīmētas vietas… Trīs reizes pēc kārtas!

—    Kāpēc trīs reizes?

—    Hircals no Magdeburgas bija ļoti dižciltīgs un bagāts bruņinieks. Kad Herkus Montē jaunībā vēl kalpoja kristīgajiem, viņš allaž viesojies Hircala namā un tur vienmēr ticis laipni un bagātīgi uzņemts. Kā tu pie Treideņa. Vēlāk, kad Herkus novērsās r.o kristietības, viņi krustojuši zobenus kaujas laukā — un Hircals ticis sagūstīts. Bet pirms šīs kaujas dieviem apsolīts — sadedzināt tos gūstekņus, kam likteņzirga lēmums nelabvēlīgs. Hircals bijis jāsadedzina, taču viņš lūdzies savu kādreizējo draugu bijušās draudzības un viesmīlības vārdā paglābt viņu no šādas nāves — un Montē atbrīvojis, pavēlot, lai par Hircalu likteņzirgs lemj otrreiz. Arī otrreiz zirgs cēlis pāri šķēpam nāves kāju. Montē un tikai Montē iedrīkstējies apšaubīt dieviem apsolīto, un viņš licis, lai lemj trešo un pēdējo reizi. Un arī šoreiz … Lūk, ko mans Arvidets izdarīja, lai tikai nerastos visniecīgākā samierināšanās starp Herku Monti un viņa bijušajiem draugiem… Montē ļoti pārdzīvojis drauga likteni, un vienīgi Hircala nešaubīgā ticība savam vienīgajam dievam devusi zināmu mierinājumu, tāpēc Montē liesmu apņemtajam bruņiniekam uzsaucis: «HircaI! Es palieku tev nepateicību parādā! Toties tavs dievs tevi atalgos!…»

Namejs ilgi klusēja. Ko Ramoti? ar šo notikumu gribēja pasacīt viņam, Namejam? Ka nevis Laima, Dēkla un Kārta lemj un vada cilvēka mūzu* Dīvaini, nudien dīvaini… Un tas jādzird no paša krīvu krīva!… Namejs taču ieradies Rāmavā, lai nostiprinātu savu apņēmību cīnīties, lai arī šeit gūtu pārliecību par dievu labvēlību… Tad kāpēc Ramotis grib iestāstīt… nē, nē, Laimas izlē- mumu neviens nevar apstrīdēt, kaut Arvidets septiņas reizes vestu likteņzirgu un septiņas reizes atzītos, ka vedis no iezīmētas vietas, vienalga, arī tad tas ir un paliek tikai un vienīgi Laimas izlēmuins! … Lai par ko rodas šaubas, bet tikai ne par Laimu, jo tā vada un vadīs, cilvēka mūžu! Pat krīvu krīvi nevar viņas spriedumā mainīt ne kripatu, ja vienīgi — mēģināt paredzēt, ar kādu priecas ziņu vai bēdu vēsti rītdiena atnāks. Laikus izzināt un sagatavoties, lūk, tikai to Namejs vēlējās, jo savu mūža gājumu uzskatīja šūpulī izlemtu un negrozāmu.

—    Tavā balsī skan neticība tam, kam tu pats kalpo, — Namejs neslēpa tādu kā vilšanos. — Kā tu vari būt zintnieks, neticēdams zintniecībai, būt pareģis, neticēdams pareģībai?

—    Vai es teicos neticam? Nē, paredzēt varu — un it īpaši, ja tu pazīsti cilvēku. GJēvulis nekad nekļūs varonis, un varonis — nekad nebēgs. Vai tas vien jau nav paredzējums? Tāpat ir notikumi, kuri nevar nenotikt.

—    Tevī, jaužu, kāda sāpe, kāds bezcerīgums.

—    Kā zieda aizmetnis veido augli, tā bijušais — mūsu šodienu un rītdienu. Mūsu zieds sen apmīņāts, pakropļots, tāpēc gaidīt no tā skaistu augli… AI, Namej! Rudeņa nakts ir gara, klausies! Izstāstīšu tev, ko savā mūžā esmu jau pieredzējis, kauču šo to tu jau varbūt zināsi.

Prūsija…

Vai mēs senāk pazinām tādu vārdu? Nē! Naidnieks mums deva to, ko pašiem vajadzēja paņemt. Mēs — tikpat kā vienā mēlē runājošie — bijām sadalījušies un sa- kripatojušies zemju zemēs. Kaut cik prāvāka un apvienotāka izveidojās tikai Sudava un Galinda, vēl mana Nadrava, kurpret starp Zemaitiju un jūru iemitusī Skalva un aiz tās gar smilšaino piekrasti piespiedušās Semba, Vārme, Pamede un Kulma — tikai dienas jājiens, tāpat kā vidienā iestiepušās Natanga, Pagude un sīkujainās Mazbārta un Lielbārta… Mums kādreiz tas viss šķita katram savs un neatņemams, neapvienojams, līdz atnāca svešie — un Prūsijas ordenim mēs kļuvām vienota, nedalāma Prūsija… Tu esi padomājis — savējie <glabā sašķeltību, lai tikai naidnieks atnestu vienotību! Vai tādi ļaudis var pastāvēt, saglabāties? Un ko mēs esam mācījušies no bijušā, no aizgājušā?

—    Pastāsti man! Varbūt senos notikumos un tavos vārdos es atradīšu to, ko visu laiku meklēju.

—    Sen, tik ļoti sen aizsākās mūsu cīņa pret krustu, ka ļaužu atmiņā daudz kas pagaisis, vienīgi mēs, krīvu krīvi, cenšamies saglabāt senziņas, — paklusējis Rāmavas krīvu krīvs uzsāka un sāka stāstīt par Prāgas bīskapu Albertu, kurš, sastrīdējies ar savējiem, pārcēlies dzīvot pie poļu kņaza Boļeslava, saukta Drošsirdīgā, un ar tā atbalstu devies sludināt kristietību. Bīskapu pavadījis priesteris Benedikts un mūks Gaudencijs, viņi braukuši pa Vislu un jūru līdz Sembai.[21]

Semba… Sembji aizlaikus bija vieni no bagātākajiem, tie jo braši ne vien siroja un karoja, bet arī tirgojās, un kāda tirgotāja — Vidgauta vārdu vēl joprojumis ļaudis zina pieminēt.

Sembji bīskapu sagaidījuši naidīgi, iesituši ar airi tā, ka viņam izkritusi no rokām bībele, un teikuši: «Tevis dēļ zeme pārstās dot ražu, koki — augļus, zvēri — pēcnācējus, bet piedzimušie tūliņ nobeigsies. Aizvācies!»

Alberts nav paklausījis, teicis, ka ātrāk prom nebrauks, kamēr visi kristīsies, un tad kāds sembis iesitis viņam pamatīgu pļauku. Tai atbildot, Alberts iesaucies: «Lai slavēta tā kunga žēlastība! Šo dārgo sitienu saņemu kā savas ciešanas par slavu krustā sistajam.»

Sembji draudējuši arī savējam, kas bīskapu atvedis un, prazdams valodas, palīdzējis saprasties, piedraudējuši viņu nogalināt, sievu un bērnus pārdot. Taču viņš nepaklausījis un ievedis Alberta pulciņu zemes iekšienē. Tur sembis Šiko sagūstījis ienācējus, divas reizes Albertam vēlēts aiziet no sembju zemes, bet, kad viņš tomēr nepaklausījis, tad sembis Burtims, kam ticībnieki bija nodūruši brāli, ar septiņiem šķēpa dūrieniem nogalinājis bīskapu, kas mirstot iesaucies: «Tēvs, lai notiek tava griba!»

Vēlāk kāds ticīgais apgalvojis — un nostāsts vēl tagad

dzīvo priesteru mutēs —, ka nāves brīdī noticis svētā Alberta pirmais brīnums — pirms viņš saļimis, atraisījušās saistītās rokas un viņš tās varējis sakrustot, kā viņi to allaž dara. Taču patiesība bijusi tāda, ka durot šķēps trāpījis saitē, tāpēc rokas atraisījušās …

Neatlaidīgi savus skatienus uz šo pusi metuši arī Dānijas karaji, sākot ar Gormu, sauktu Veco, viņa dēlu Haraldu, sauktu Zilzobi, un viņa dēliem un dēladēliem.

Stiepuši savu valdnieka roku uz šejieni arī Olomausas bīskaps Heinrihs savienībā ar poļu kņaziem — Bojeslavu, sauktu Greizmuti, Boļeslavu, sauktu Sprogaino, un Kazimiru, sauktu Taisnīgo.

Taču vislielākā nediena sākusies, kad Romā valdījis pāvests Inocents III un šeit sācis rosīties viņa iesvētītais cisterciešu mūks Kristiāns, un par šiem notikumiem viņam, Ramotim, sīksīki izstāstījis aculiecinieks, Rāmavas krīvu krīvs Mangolis, kas viņu izaudzinājis.

Sis Kristiāns bijis ārkārtīgi mīlīgas dabas, ļoti pieticīgs un padevīgs, dikti labs iestāstīlājs. Šķiet gluži neticami, bet, viņa vārdiem vien pierunāts, kristījās bagāts un godājams kulmietis Suravabuno, pieņemot Pāvila vārdu un uzdāvinot savas zemes Kristiānām, un kristījās Varpoda, kas pieņēmis Vīlipa vārdu un tāpat atteicies no saviem īpašumiem. Bez tam šim mūkam ar runāšanu vien izdevies pierunāt galindus, kam taču pats nosaukums runā par viņu sensenu paražu1 , nenogalināt jaundzimušās meitenes, un viņš atpircis visas, kas bijušas lemtas nāvei, sūtījis prom uz savu zemi, kur tās izaugušas par kristietēm, bet pēc tam kā jaunavas vestas atpakaļ un, kļuvušas šeit sievas un mātes, ietekmējušas ģimenes dzīvi, pārveidodamas to no iekšpuses. Tāpat Kristiāns sirojumos sagūstītos zēnus, kā arī labprātis ar viltu aizvilinātos iemitinājis savos klosteros, apmācījis un tad sūtījis atpakaļ kā sludinātājus «no savējo vidus».

Uzspiežot šeit nebrīvi — pieprasot atteikties no tēvutēvu paražām un liekot dot desmito tiesu, ticībnieki nepārtraukti daudzinājuši, ka dieva vietnieki zemes virsū, nekļūdīgie pāvesti, vēlējuši šeit piepildīt dižo «misiju uz brīvību», un, lūk, viņi šo brīvību arī atnesuši.

Savkārt Vācu nācijas Svētās Romas impērijas ķeizars Fridrihs Otrais ar savu tā saucamo zelta bullu[22] centies pievērst, «misijai uz kalpību».

Pamedieši kā pirmie izpratuši kristīgās ticības uzspie- dēju viltību un padzinuši visus līdz pēdējam no savas zemes, dodoties palīgā arī citiem novadiem izdarīt to pašu.

Nodibināts Vācu bruņinieku brāļu ordeņa no svētās Marijas hospitāļa Jeruzalemē Prūsijas ordenis, un jaunieceltais mestrs Hermanis no Balkes ar saviem krustnešiem pārcēlies pāri Vislai, licis uzcelt savam patvērumam Toruņas pili. Kā iesvētīdami savu jaunceltni un parādīdami turpmāk gaidāmo, krustneši ar māsasdēla palīdzību sagūstījuši nepiekāpīgā Pamedes novada vitingu[23] Pipinu, piesējuši zirgam pie astes un pa zemi aizvilkuši līdz To- ruņai, kur viņu pakāruši.

Lūk, līdzās varonībai rokrokā nostājusies nodevība, tieši līdz tam cienījamākie vitingi kļuvuši par vispirmiem nodevējiem. Tā tas noticis Kulmā, kur tikai nodevības dēļ ieņemtas abas stiprākās pilis — Kulma un Rogava, pienākusi arī kārta vārmiešu Vuntenovas pilij, kura sargājusi ieeju Vārmes jomā, un pats novada vecākais vi- tings Kodruns ielaidis dzelžotos pilī, kur tie nepadevīgos tūliņ apkāvuši, pēc tam pili paplašinājuši un pārdēvējuši par Baigu.

Tā Ordenim palēnām vien ar nodevēju piepalīdzību izdevies ieņemt pilis citu aiz citas, viena daļa uzceltas pilnīgi no jauna, un visās iemitināts karaspēks, kas to vien augu gadu un diendienā darījis kā jādelējis pa apkaimi un postījis, kas vien bijis nopostāms. Vissāpīgāko zaudējumu sagādājis vitings Pomande, gan gribēdams labu, taču noticis visļaunākais: noticēdams mestra vietnieka Hermaņa no Oldenburgas mīlīgajam aicinājumam, viņš sapulcinājis nepadevīgākos vitingus uz dāsnu un sa- draudzīgu mielastu, kurā tie visi — nogalināti.

Nediena minuši pēdās nedienai. Pa zemi sācis klaiņāt aplam atriebīgais melnais vīriņš, sēdams melno nāvi[24]. kas patrāpījies tam ceļā, tam sākusies karstumguļa, un, kļu

vis melns, slimnieks dažu dienu laikā nomiris. Paglābušies galvenokārt tie, kas dzīvojuši nomaļāk un vairījušies tikties ar ticībniekiem, svešiniekiem, turējušies nelokāmi pie tēvutēvu dieviem. Tāpēc ļaudis nežēlojuši kuplus jo kuplus upurus ziedoklim, taču mestra vietnieks Hermanis no Oldenburgas licis nokaut katru, kas pielūdzis sentēvu dievus, bet dievu mājokļus, lielas svētbirzes ieskaitot, licis nocirst, nodedzināt. Ordeņa izrīkotā zemes apspiešana kļuvusi tik neganta, ka pat bīskapi, tāpat agrākais Ordeņa sabiedrotais Pomerānijas hercogs Svantopolks sūtījis sūtņus uz Romu pie pāvesta ar sūdzībām par klaju un gauži nekrietnu izrīcību, iznīcinot vietējos ļaudis.

Lai paglābtos no pilnīgas izpostīšanas un iznīcināšanas, Kristburgas pilī parakstīts miera līgums[25] starp Ordeni un Kulmas, Pamedes, daļēji arī Vārmes un Natangas novadiem. Taču tūliņ pēc tam Ordenis sācis uzmākties aizvien neatlaidīgāk Sembai, Skalvai, Bārtai, Galindai. Kauju laime bijusi svārstīga, līdz šeit ar milzu karaspēku — stāsta, ka tajā bijuši sešdesmit tūkstoši vīru, — ieradies Bohēmijas karalis Otokārs.

— Viņš, tieši viņš iedrošinājās iebrukt arī mūsu svētnīcā Rāmavā. — Krīvu krīva krūtis cilājās straujāk, varēja redzēt, ka savā stāstījumā viņš nokļuvis līdz tām dienām, kuras pats pieredzējis un pārdzīvojis, tāpēc atmiņas saviļņoja. — Bija skaista, rāfna ziemas diena. Paaicinājis mani, krīvu krīvs Mangolis »devās pie svētozola. Gājām klusēdami, Pa ceļam •— atceros kā šodien — viņš tikai vienu vienīgu reizi ierunājās: rau, Ramoti, viņš sacīja, spurgļi satupuši un klusē, rīt snigs… — Atmiņu satraukumā Ramotim valodā ieskrēja pa savam vārdam, «zvirbuļu» vietā pasacījās «spurgļi». — No rīta patiesi sāka snigt, un, zinādams naidnieku tuvu, viņš vēlēja man un otram savam tuvākajam — Alepam pabēgt prom, lai pēc pēdām svaigajā sniegā mūs nenotvarstītu.. . Mangolis sagaidīja karali Otokāru viens, sagaidīja cienīgi, ar vīra stāju, izteicis vēlēšanos apspriest zemes turpmāko likteni, taču atbildē Otokārs ar savu roku un zobenu mūsu krīvu krīvu … Asinis nokrāsoja balto sniegu … Svētozolu iebrucēji trīs dienas cirta un cirta, līdz nocirta… Kad naidnieks aizgāja, mēs atgriezāmies, atvedām labāko zirgu, izdzērām pa kausam viņa asiņu, noguldījām mūsu

sirmgudro Mangoli virs zirga un sadedzinājām, kā to darījuši jau mūsu tēvutēvi…

Tā pirmo reizi naidnieks spēra kāju mūsu Rāmavā.

Un karalis Otokārs nogalināja katru, ko vien notvēra un kas nebija kristījies. Toties tādiem kristietībai padevīgiem kā sembju vitingam Gedunam uzdāvināja pat savu karogu, sembju apspiešanai uzcelto pili sev par godu lika nosaukt par Karalaučiem …

Krīvu krīvs Ramotis raudzījās ugunskura liesmās, kā tur saskatīdams bijušo, un lēni turpināja stāstījumu.

Par nogalinātā Mangoja pēcteci tulisoņi ievēlējuši Alepu, tas bijis mazliet vecāks, arī plašāk pazīstams, lai gan Mangolis pēdējā šķiršanās reizē teicis, ka viņam, Ramotim, būs jāturpina krīvu krīva zemes gājums. Šķiet, vecajam krīvam kaut kas mazliet nepaticis Alepa raksturā — godkāre un pārliecīgā tieksme pēc ērtībām, jo kas gan cits, ja ne tās, pamudinājis vēlāk krīvu krīvu aizbēgt no savējiem.

Pēc Otokāra karaspēka aiziešanas iestājušies grūti laiki, un, kauču Ordeņa pakalpiņus un šeit iemitinātos vācus daudzās vietās izdevās padzīt, taču kristīgo dieva bruņinieki aizsākuši jaunu neģēlību — iztulkodami pāvesta Aleksandra IV bullā vārdu pignorum nevis kā «ķīla», bet gan kā «mīlestības ķīla», viņi atņēmuši visiem, kuri negājuši Ordenim līdzi postīt un laupīt vai atsacījušies piedalīties pilu būvniecībā, bērnus, jo tikai tā šo zemi varot atbrīvot no elkdievības. Mestrs Hartmunds no Grumba- has vai — kā paši bruņinieki viņu dēvējuši — Hartmunds no Vadmalas, jo viņš skopulības dēj licis brājiem bruņiniekiem tērpties šejienes rupjajā vadmalā, — ne- pazinis ne kripatas žēluma, un šejieniešos aizvien mazāk un mazāk palikušas un vilkušas savas pēdējās dienas iznīcībai nolemtās dzimtas… Ko tēvam un mātei atbildēt viņsaulē? Lūk, mēs esam pēdējie, un aiz mums vairs neviens nepaliks?! Kas iespēs pasacīt šos drausmos vārdus? Kas noliks veļiem upuri? Kas pagādās ēdamo veļu mielastam, ja šāszemes dzīvē savējo nebūs, tikai svešinieki vien? Lūk, kādi jautājumi uzgulās ļaudīm. Tāpēc neizsakāms izmisums sāka plosīt visus, grūtnieces slēpās mežos un sūnās dzemdēja, zaru būdiņas deva aizvēju, un vēju auri slāpēja zīduļu raudas. Kur senāk liekās meitenes nogalināja vai vieglu sirdi pārdeva mūkiem un pat zēnus par labu samaksu atdeva ticībniekiem, tagad katra sīkā dzīvībiņa tika saudzēta kā putna ola un vecu ļaužu žēlabas skanēja tajā pagalmā, kur nedzirdēja bērneļu balsis… Zeme šķita kā nelaikus izmirusi, kurā vieta vairs tikai biedīgajam melnajam ticībnieku krustam. »».

— O, ja nebūtu žemaišu! Ja nebūtu žemaišu! — Ra- motis iesaucās un sāka stāstīt par notikumiem pēc Durbes kaujas, un, kauču Namejs daudz ko zināja, tomēr tagad viņa acu priekšā izveidojās jauna, spilgta kopaina.

Drīz pēc kaujas pie Durbes, kur žemaiši sava toreizējā dižkunigaiša Tranaiša vadībā apkāva ordeņniekus vai līdz pēdējam vīram, licies, ka arī šejienes novados beidzot nokratīs kristīgā krusta sērgu galīgi uz visiem laikiem, jo pamodies tiecīgs apvienošanās gars un apziņa, ka savi likteņi jāuztic no sava vidus izvēlētajiem labākajiem — drosmīgākajiem un gudrākajiem. Pats pēdējais piliens pārpilnajā naida kausā bijusi soģa Volrāda no Mirabeles rīcībā, kas laipnīgi uzaicinājis pie sevis uz mielastu piecdesmit šejienes vecākos un godājamākos vi- tingus, pats pamanījies piecelties no galda, iziet ārā un, licis aizsprostot durvis, savus lūgtos viesus sadedzinājis…

Sembji izvēlēja par savu vadoni pieredzējušo Glandi, kas atkal saucies senajā vārdā, atmetot iekristīto Rihardu; pagudieši uzticējās prātīgajam Autumam un pēc viņa drīzās nāves neatlaidīgajam Linkem; bārtieši sekoja Duvanam no IClekinas, vārmieši — straujajam Glapem, bet visvairāk daudzināts tika natangietis Herkus Montē, vīrs, kas zēnībā aizdots mācībā pie mūkiem, bet paaudzies saredzēja un izprata — aiz kvēlās viendieva mīlestības un šķīstības sludināšanas slēpta visprastākā negausība un uzkundzēšanās kāre, ne sludinātā paradīze ir mērķis, bet gan baznīcas naudas lādes piepildīšana. Herkus kļuva par savējo — visatzīstamāko un visbīstamāko pretinieku katram, uz kura drēbēm vai sirdī melnēja no tālās Romas nākusī krusta zīme. Ar kopīgu norimu vienlaikus tika nopostītas visas kristīgo pilis, kuras vien varēja nopostīt, nodedzinātas un sagrautas baznīcas, kristīgie nodurti, bet daudz labprātāk, vairoties izliet «svētuļu asinis», priesteru un mūku kakli iespiesti starp diviem baļ- ķēniem tā, ka paltrakainie pārstājuši elpot, un žēloti nav arī savējie, kas iebilda pret sacelšanos un kristīgo padzīšanu un nepamanījās pabēgt un patverties pie krustnešiem viņu lielajās akmens pilīs, no kurām gan tikai dažas — Elbinga, Baiga, Toruņa, Kulma un Rēde ■— paglābās. Pat dižā Kristburga bada dēļ padevās, jo tik cieši aplenca Herkus Montēs vadītais karaspēks, ka pat putns nav varējis nedz izlidot, nedz ielidot, un mestra vietnieks Helmerihs no Rehenbergas bijis spiests mēģināt izlauzties. Uzmudinot brāļus pirms iziešanas no pils un kaujas, Helmerihs esot saucis: «Tie nav mūsu, bet gan šķistās jaunavas Marijas ienaidnieki, kas mums jāuzvar! Jūsu alga šoreiz nebūs pasaulīgā manta, bet gan — mūžīgā dzīvošana!» Mūžīgās dzīvošanas algu saņēmuši visi…

Trīs gadus arī Karalaučos ēdamo ielenktie saņēma tikai pa jūras ceļu. Pilī bijis ielenkts kāds gaužām plātīgs lie- lībnieks — Heinrihs no Ulenbušas, viņš izaicinājis cīnīties divkaujā Herku Monti, taču jau pirmajos sagājie- nos bruņinieks ievainots, tas izglābies tikai ar sava karakalpa palīdzību, kurš slepus no muguras ievainojis Monti.

Sacelšanās vilnis pārvēlies visām vienpadsmit zemēm — Vārmei, Natangai, Bārtai, Galindai, Sudavai, Skalvai, Nad- ravai un Sembai, un arī Kulmā, Pagudē un Pamedā, kur vairākumā jau bijuši ienācēji vācieši, sacēlušies iebruka un iztīrīja novadus no svešajiem. Bija notikusi nekad nepieredzēta savējo apvienošanās, un vajadzējis tikai to nostiprināt un vēl vairāk saliedēt. Pat no naidnieka vidus sākuši pārbēgt sacēlušos pusē — mestrs Hartmunds no Grumbahas pavēlējis pat sadedzināt divus bruņiniekus, kuri bija uzsākuši slepenas sarunas ar Elbingas pils aplencējiem, lai brīvprāt atdotu tiem pili.

Par varoņiem kļuva ne tikai vīri. Tādu pašu drosmi un apķērību parādīja arī sievas un bērni. Kad vārmielis Glape aplenca Ordeņa uzcelto Brandenburgas pili un izlēma to badā izmērdēt, kādu nakti no pils izbēga tur kalpībā paņemtā vārmiete Kunete un pavēstīja, ka pilī gauži maz aizstāvju, jo komturs ar savējiem aizjājis pārmācīt natangiešus, un jau nākamajā dienā Glape pili ieņēma un nodedzināja. Vārmes bīskapa pilī Heilbergā bija sadzīti vecākiem atņemtie bērni, tāpēc Glapem t.o vajadzēja ieņemt bez uguns palīdzības, un viņš to izdarīja, uzstādot trīs aplenkšanas torņus ar belzeņiem graušanai, atsteidzies palīgā arī pagudietis Autums ar savējiem, pie kam vecākie bērni, izlauzušies no sproslojuma, salipa ap kristīgajiem kā dadža pogaļas…

Un tomēr, tomēr… Galīgā uzvara šķitusi jau tikpat kā sasniegta, diemžēl tā prasījusi tik daudzas dzīvības, ka mirušos vairs nesadedzināja atsevišķos ugunskapos, bet ierīkoja ugunslaukus, kuros dedzināti simtiem un tūkstošiem…

Cits aiz cita krita vadoņi. Nespēdams pārdzīvot sava drauga Debora nāvi un gribēdams drīzāk tikt kopā viņsaulē, bārtietis Duvans meties trakulīgās cīņās, neskatīdamies, cik tam pretī — viens vai piecdesmit, līdz pie Skaistezera to nogalinājis krustnesis Arnolds no Kroplas. Pret grāfa Dītriha no Meisenes, saukta Gudrā, karaspēku kritis pagudietis Linke, pie Braunsbergas pret šo grāfu stājies Herkus Montē un Glape — trijās lielās kaujās krituši ap divdesmit tūkstošu vīru …

Namejs klausījās klusēdams. Tikai šajā vietā ierunājās:

—     Kā jau tu droši vien zini, pēc cīņām pie Braunsbergas, kad Montē dzīvoja mežos, es satikos ar viņu un mēs vairākas dienas pavadījām kopā. Kas to būtu varējis iedomāties, ka vīru, kas gribēja krist tikai kaujā ar zobenu rokā, tik neģēlīgi nobeigs karātavās…

—    Jā, Kristburgas komturam Hermanim no Šonenber- gas un Helvingam no Goldbahas izdevās ar nodevēja palīdzību ievilināt Herku un Glapi medībās. Nodevējs… Vai Glape varēja iedomāties, ka kautrais un klusais Ste- novs, ko Glape izglāba no nāves un kam viņš kļuva kā tēvs, — ka šis jauneklis pēkšņi un slepus novērsīsies no sava labdara un kļūs nodevējs?! Palīdzēs savu glābēju ievilināt slazdā!

Nodevība! … Nodevība!… Tā atkal sazēla kā neiznīcināma vārpata, kuru tikai uguns pieveic. Kāpēc tā tik neiznīcināma? Kaujā pie Durbes krita Ordeņa pakalpiņš sembju vitings Sklode. Par tēva uzticību Karalauču kom- turs Dītrihs uzdāvināja dēlam Vārgulim divdesmit piecas dzimtas Sembā, arī otrs dēls Nalubis saņēma plašu dāvinājumu. Vai kāre un vienīgi kāre pēc biezāka maizes rieciena ir nodevības dzinulis? Kārība pēc mantības un pēc goda? Ko izdarīja Vēlavas pils vadonis Tirsko? Skalvji, sudavieši, nadravieši ar kopīgām pūlēm uzcēla Vēlavu, lai ļaudīm nestundā kur patverties, par vadoni ievēlēja Tirsko, jo viņš visrosīgāk darbojās un visskaļāk aicināja uz nepadevību, taču jau nākamajā dienā nokristījās un atdeva brīvprāt pili Ordenim! Pārāk daudzos bija ieperinājies alkainais pašlepnums, par kuru ļaudis saka: zivs meklē kur dziļāk, cilvēks — kur siltāk.

Tirsko nokristljās labprātis un atdeva pili par solījumu saņemt pie vecajiem īpašumiem jaunus ciemus; vitingi Berisko, Zardimo, brāļi Romiks un Gilbins un daudzi, daudzi citi nokristljās, lai saņemtu no Ordeņa tikai to, kas īstenībā pašiem jau bija piederējis, un par šo «labdarību» vajadzēja tikai — ļaut mūkam apslacināt savu un savējo galvas ar ūdeni. Sensenis šejienieši runāja, ka labāk zaudēt dēla dzīvību, nevis tēva brīvību, bet nupat jau gluži aprasts brālim iet pret brāli, dēlam pret tēvu un īsti uzticēties vairs vari tikai un vienīgi sev. Agrāk pat iedomāties nevarētu gadījumu Bārtas pilī, kur kopā ar ielenktajiem ticībniekiem cīnījušies novada vislabākie — Trope, Tiruns, Ibuta dēli Nakors un Ķerze …

Nodevība un atkal nodevība… Rāmavu pirmo reizi panīcināja Otokāra sirupulks, nodūra krīvu krīvu Man- goli. Nopostīto celtņu vietā drīz pacēlās jaunas, un jaunais krīvu krīvs Aleps izvēlējās jaunu svētozolu, ļaudis varēja atkal pielūgt savus dievus, nest tiem upurus. Pa- glābumu devis tas, ka Rāmavu, it īpaši no vienas puses, sargā plaši purvi un necaurejami mežu biezokņi ar lieliem aizcirtumiem. Tomēr īsts miers vairs nav piedzīvots, aizvien neatlaidīgāk neganta uzmācība nāca no Mēmeles pils, kuras apkaime nepārtrauktās cīņās pārvērsta neapdzīvotos klajumos, un šajā pilī iemitinātie krustneši bieži jo bieži pasākuši jādelēt uz Rāmavas pusi, līdz kādā dienā atkal notikusi varena kauja, un Prūsijas ordeņa karaspēks būtu sakauts, ja pēdējā brīdī nepiesteigtos palīgā no Rīgas izsūtīts dižpulks un…

Krīvu krīvs Aleps aizvien biežāk un arī pirms šīs kaujas bija pareģojis uzvaru, daudzu krustnešu nāvi.,. Diemžēl sakauti tika nadravieši, visi tie, kas pretojās kristietībai. Kāpēc Aleps tā kļūdījās savos pareģojumos? Vai gribēja vīrus uzmundrināt, iedvest tiem drosmi, domādams, ka tikai veiksmes pareģojums var dot ticību un spēku uzvarai? Un aizmirsa, ka, paļaujoties uz gaidāmo veiksmi, neveiksmei atnākt vieglāk, jo vīri paļaujas uz uzvaru un kļūst mazāk piesardzīgi, ne tik apdomīgi, paliek pārgalvīgi.

Redzot savējos zaudējam un Rāmavu atkal nopostām, Aleps — aizbēgal Jā, arī krīvu krīvi sāk bēgt! Lai cik tas neticami, bet pamet savējos pat tie, kam vienīgi svēt- ugunskurs būtu pēdējā mājvieta šajā pasaulē. Dzird, Aleps aizbēdzis uz Karalaučiem un tur — kristījies.., Varbūt jau daudzina dieva vārdu? …

Lūk, Namej, kādā nereizē tu esi ieradies. — Ramotis novērsa skatienu no ugunskura un ielūkojās atkal zemgaļu vadoņa acīs. Vai šīs nevēstis nav pārāk smaga nasta zemgalim? Vai viņš nevēlēsies pagriezt savu ceļu mājup?

Nē, Nameja vaibsti bija skaudri un nepiekāpīgi.

XV

Ka pamesta un nedzīva Namejam šķita daudzināt daudzinātā Rāmava. Kad viņš pavaicāja Ramotim, kur zintnieks nakšņo, krīvu krīvs nenoteikti apvilka ar roku visapkārt, tātad īstas mājvietas ar jumtu virs galvas un akmeņu pavarda viņam vairs nebija. Mūžsenās ugunis, kuras dega pie dievu izvēlētajiem dižozoliem un pliederiem, pēdējā krustnešu iebrukumā visas apdzēstas, un tagad Ramotis vienmērvien mainīja svētuguns vietu, un to atrast zināja tikai daži viņa vistuvākie — tādi kā abi jaunekļi, kas vakar sagaidīja un atveda Nameju pie krīvu krīva.

—    Tāpēc dievi niknojas, ka jums vairs nav neskartu svētvietu… Dieviem nav patvēruma… — Namejs sacīja Ramotim, kad viņi bija piegājuši pie Otokāra II nocirstā ozola, no kura pāri palicis tikai apogļojies celma gals — iebrucēji, mēģinot to iznīcināt, bija kūruši virs tā sārtu.

—    Dievi, dievi… — Ramotis domīgi atkārtoja. — Tu esi kādreiz iedomājis, kāpēc katram savi dievi un sava pielūgšana? No Romas nākošie apgalvo — ir tikai viens vienīgs dievs, kam viens vienīgs dēls un viena māte, viņu šķīstā Marija… Tāpat vienu dievu taču citādi pielūdz ļaudis, kuri nāk no krievu zemēm — pliskavieši, novgorodieši… Mums, tāpat žemaišiem un arī jums, zemgaļiem, Laima un Perkūns tā kā līdzīgi, bet pietiek pārcelties Daugavai — un tur, teiksim, lībiešiem vai igauņiem, dievi jau gluži citi… Tad kur un kas pielūdz īstos?

—          Tur un tie, kuri pielūdz savus tēvutēvu dievus, — Namejs nešaubīgi atbildēja.

—   Tā tam vajadzētu būt. Diemžēl tā tas nav.

—           Kristīgo dievs, kā pats stāstīji, ir tikai viņu mantrausības aizsegs. Kurpret mūsējiem pietiek ar upuri, bet citreiz tie labvēlīgi pat bez tā.

—   Un tomēr ir tādi, kas tic arī kristīgo dievam.

—    Tik mantkārīgs dievs nav tīkams.

—          Par mantkārību pareizi. Ne velti pie mums zemes kopēji runā — ja es izlemtu kristīties, tad labāk lai velns mani krista, jo tas to izdarīs lētāk… Mantā iedzīvojas visi kristījušies vitingi.

—          Kāds dievs, tādi tā pielūdzēji, — nosacīja Namejs un, novirzot sarunu, ievaicājās: — Tad ko darīsim tālāk?

—   Tu vēlējies satikt Herkus Montēs māsu?

—   Jā.

—    Tad jāsim!

—    Divi vien?

—          Nē, divi vien nedrīkstam, mūs pavadīs abi jaunekļi — natangietis Sabins un Stanto, un jāsim vispirms pie tavējās pavadonības. Mums jāturas kopā, it īpaši tādēļ, ka rīt sāks snigt un pēdas būs labi redzamas.

Jā, vērīgs, ļoti vērīgs un viedīgs bija krīvu krīvs Ramotis, pēc viņam vien jaužamām zīmēm zināja, kāds rīt būs laiks, tāpat zināja vēl tālāk uz priekšu: šorīt viņš Nameju brīdināja no garas ziemas, teica, rudenī bērziem lapas sākušas dzeltēt no apakšas un tas esot nekļūdīgs pavēstījums par vēlo nākamo pavasari.

Kamēr Namejs un Ramotis atcerējās un pārrunāja zemju likteņus, pie virsaiša pavadoņiem, kas viņus gaidīja uz Rāmavas robežām, bija atjājis Sudavas labieša Skūmanda dēls Rukalis. Viņš bija atnesis no sava tēva trauksmainu vēsti — Prūsijas ordeņa mestrs Mangolds no Šternbergas, uzzinājis par zemgaļu, žemaišu un arī su- daviešu pulcēšanos, devis rīkojumu visiem savējiem salasīties vienkopus karam, tāpēc Skūmands vēloties tikties ar Nameju un apspriest turpmāko rīcību.

—           Kur tavs tēvs šobrīd? Kražinā? — Ramotis vaicāja.

—    Nē.

— Jau tālāk?

—    Dienas jājienā no šejienes. Es aizvedīšu.

—    Mūsu ceļš vedis uz Natangu, — Ramotis turpināja. — Vai tas mūs tuvinātu Skūmandam?

Rukalis piesardzīgi klusēja.

Namejs skatījās abos un nodomāja — lūk, kā viņi jau iebiedēti, krīvu krīvs vairs īsti netic zemes vecākā dēlam, bet dēls — krīvu krīvam.

—    Es gribu redzēt Herkus Montēs māsu Namedu, bet pēc tam mazliet pabūt sembjos. — Namejs neslēpa savus nodomus, jo zināja ap sevi līdz galam uzticamus vīrus un netālu taču atradās viss viņa karaspēks, uz kuru viņš varēja paļauties kā pats uz sevi.

—    Labi. Tādā gadījumā tēvs man teica — viņš satikšanos noliek pēc dienām… pēc dienām… — Rukalis apklusa, tad piejāja Namejam gluži līdzās un klusi, lai neviens cits nedzird, piebilda:

—    Pēc divdesmit dienām Skūmands tevi gaidīs pie Nastraimes ezera …

Ai, slepenība, slepenība! Ai, puveklīgais aizdomīgums! Tie šeit apņēmuši visus kā miza koku, bez kuras lapotnis nokalstu, Dziļā slepenībā mita arī Herkus Montēs māsa Nameda, pie kuras ceļu zināja tikai natangietis Sabins.

Namejam tika stāstīts, ka Nameda dzīvo nomaļi un trūcība ir viņas ēna. Viņas vīru Feluto kaujā pie Beze- ledes smagi ievainoja, un kopš tā laika viņš nebija ne īsti dzīvotājs, ne mirējs, kaučli ēst ēda, un savu tiesu prasīja arī viņa četri dēli. Taču aina, ko Namejs ieraudzīja, satrieca: slavenā karavadoņa māsai nebija ne dzīvojamā nama, ne vispieticīgākās iedzīves, viņi mitinājās purvainā biezoknī un pārtika no tā, ko deva mežs un atsūtīja labi ļaudis.

Lai jātnieku ierašanās pabēgļus neizbiedētu, Sabins jau no tālienes t^eva norunātu zīmi — peļu vanaga spalgos iebrēcienus, un Nameda atjājējus sagaidīja slieteņa priekšā. Namejs nolēca pirmais no zirga un piegāja klāt, satverot viņas roku.

—    Pazīsti? Atceries?

Viņa raudzījās Namejā vērīgu skatienu, un ari Namejs nebūtu pazinis, ja nezinātu. Vienīgi lielās acis paglabājušas dzidrumu, bet pati izskatījās sirma, gadu gadus nodzīvojusi večiņa. Smagie pārdzīvojumi un bēdas kādreiz tik stalto un skaisto sievieti bija pirms laika savēcinājuši.

—    Namejs?!

Negaidīto viesu ierašanās samulsināta un kā neticēdama redzamajam, viņa klusi pārvēla pār lūpām šo vārdu. Un tad it kā sev pavaicāja un pati arī atbildēja: — Šeit?! Namejs šeit?! Neticamais brīnumi

—    Kai stas dijgi prēimans sien audās,' — Namejs smaidot sacīja natangiešu mēlē.

Pienāca Ramotis.

—    Labdien! Kur tavs Feluto? Vai patiešām viņš tik stīvs, kā man stāsta?

—    Feluto tikpat kā paiet vairs nevar.

Slieteņa durvīs, kas bija aizklātas ar sadiegtiem maisiem, pabāza galvu sapinkojies vecis.

—    Nameda! Kāpēc aprunā savu vīru? — Viņš izlīda šaipus un piekliboja klātāk. — Rau, kā atnācu, bet tu stāsti — paiet vairs nevar.

Feluto smaidīja skumīgi, samocīti. Nediena bija nospiedusi šos ļaudis, un vienīgais, ko viņi ilgojās, — drīzāk nokļūt viņsaulē, sākt ar mazumu, bet sākt jaunu dzīvi.

—    Nevaicāšu, kā klājas. Vaicāšu — kāda būtu jūsu lielākā vēlēšanās? — Namejs gribēja nedieņus iepriecināt, Jo Herkū Montē bija toreiz sajutis tuvu draugu.

—    Ātrāk pārceļot jaunā dzīvē. Tur sākt visu no jauna un sākt apdomīgāk, laimīgāk, — Nameda atbildēja.

—    Vēl tev dēli jāuzaudzina, — Namejs iebilda.

—    Divus aizdevām paglābt labiem ļaudīm, vairs tikai divi pie mums.

Herkus Montē par atkrišanu no kristietības un nostāšanos savējo pusē bija izpelnījies Ordeņa vislielāko naidu; tas ātrāk nelikās mierā, kamēr nebija ar viltu notvēris drosmīgo karavadoni un pakāris, un ātrāk nebūs miera arī visai Monteminu dzimtai, kura reiz bija slavena un turīga un no kuras cēlies Montē, iekāms nebūs iznīcināts pēdējais šīs dzimtas vīrietis. Tāpēc Nameda slēpās un slēpa savus dēlus, citādi nāve būtu viņu liktenis.

—    Dēli tev jāuzaudzina stipri un drosmīgi, >— Namejs sacīja. — Lūk, jūsu Sabins par to vien rūpē, kā pulcināt atkal vīrus cīņai. Kur ņems, ja neaugs karavīri? Arī es ierados, kā toreiz Herkum solīju.

—    Par vēlu ieradies. Mans brālis zvērēja krist kaujā, bet — pakāra viņu. Mūždien paglābums ierodas par vēlu, Namej, mūždien par vēlu …

—    Liela tava bēda. Kā tumšs mākonis tā aizsedz sauli. Taču šoreiz vari cerēt gaišumu — man līdzi dimdīgs vīru pulks, Treidenis pievienoja klāt žemaišus un Skūmands pulcina sudaviešus. Vai tāda pirmā šo pulku apvienošana tev nešķiet tava brāļa Herkus cienīga?

Ramotis tikmēr bija devis rīkojumu nokaut vienu no liekajiem zirgiem un tagad, pienācis pie Namedas, sacīja:

—   Tava uguns, mūsu cienasts!

—   Un mūsu mellenes, brūklenes, dzērvenes un kaltētās baravikas! Vai tās nenogaršosit?

—    Mielasts būs ēdāju cienīgs! — Feluto līksmi izmeta un, balstīdamies uz bozīti, aizkliboja uz Nameja pavadoņu pusi.

—    Ko es tev varētu palīdzēt? — Namejs, palicis atkal divatā ar Namedu, vaicāja. — Es Herkum solīju palīdzību. Ja brāļa nav, tiesība to saņemt māsai.

—    Tavs zobens ir tava vislielākā palīdzība. Varu iedomāties, kā Herkus par to priecājas. Viņš droši vien tev dos kādu zīmi.

—    Bet tev? Tev? Negribi pārcelties uz Zemgali? Cik drošs es tur būšu, tik arī tu. Cik es paēdis, tik tu.

—    Kāpēc tu gribi mani aizvilināt no dzimtās puses?

—   Tā taču nav dzīve — mežā, kopā ar zvēriem!

—    Tā dzīvo tagad daudzi natangieši, pagudieši, skalvji, sembji..»

—    Uzvarēt, Nameda, tā nevar. Ir jābūt savai sētai, savai saimei. Kur ņemt spēku, ja visa tā nav?!

—    Mani un Feluto, tāpat mūsu dēlus krustneši meklē nogalināt. Viņi apņēmušies Herkus Montēs dzimumu iznīcināt līdz septītajam augumam. Citi natangieši jau var izmitināties labāk, drošāk. Vēl labāk dzīvo tie, kas, ārēji smaidot, izliekas Ordenim draugos, bet vislabāk, kuri pa īstam draudzējas un kristās.

—    Smaidot izliekas? Kā atšķirt, kuri pa īstam un kuri tikai smaidot izliekas?

—    To neviens tev nepasacīs, Namej, ja tikai… Atceros, kā ļaudis nīda sudavieti Kudaru, tāpat pagudieti Nakaimu… Arī kulmietis Golins pats kristījās un kļuva

Martins, Tivels pārkristījās par Konrādu. Taču, kad sākās cīņa, Golins pat ne mirkli nevilcinājās, steidzās, kur grūtāk, neatlaidās līdz vispēdējam… Tu varbūt neesi dzirdējis — kad viņa vīrus sakāva pie dzirnavām un izglābās tikai Golins un vēl daži, viņš saprata, ka naktī uzvarētāji gulēs uzvarētāja saldo miegu, un viņš pielīda tumsā tiem slepus klāt un apkāva visus līdz pēdējam kristietim .,, Nepārsteidzies, Namej! … Durdams kristīgajam, neiedur tam, kam krusts ir vienīgi savas plikās ādas un tukšā vēdera glābiņš.

Namejs smagi nopūtās. Sākt šķirot un pētīt, kas draugs un kas ienaidnieks? Pakļautība tieši jau ar to aizsākas — ar mazumiņu, līdz mazpamazām uzguļas un nospiež galīgi. Nē, vairs ne soli piekāpības un nežēlot arī tos, kas izvairās tvert zobenu un stāt pret Ordeni. Ir tikai viena vienīga šķirtne — par vai pret, un nekas vairāk.

Namejs apciemoja Namedu vispirms tāpēc, ka bija Herkum Montem solījis vēlreiz pabūt Natangā, sniegt, palīdzīgu roku, viņš ciemojās šeit arī tāpēc, ka, pirms dodas tālāk un pulcējas kaujām un piļu ielenkšanai, viņš vēlējās tuvāk iepazīt zemi un ļaudis, zināt, kas šeit nāk ar draudzību, kas ar viltu, cik posta un nedienu gājis pāri. Jau Tērvetē viņš pieredzējis Daunadža nodevību, nodevību, kura izauga no vēlēšanās būt galvenajam, būt vēl bagātākam, jau Tērvetē viņš sastapās ar Daunadža īstenieka Daumja piekāpīgo lišķību, kam tāpat pats galvenais bija pieraust klētis pilnākas, kauču komtura priekšā būtu vai uz ceļiem vien jārāpo, kā to dara visi kristīgie, zemojoties savam dievam, tādis zaudēdami brīva cilvēka godu un cieņu, jo tikai tārps lien pa zemi un lokās. Šejieniešos Namejs samanīja piekāpību kristietībai jau dziļi iesakņojušos, tā gūstot apstiprinājumu savai atziņai, ka svešu uzmākteņu uzspiestie ierobežojumi un nebrīve dāsni sabiezē un uzplaucina ļaužu sliktākās īpašības. Katrs grib dzīvot labāk, un, kad jāizšķiras, kā dzīvot, vienmēr atradīsies tādi, kam vairāk labpatiks iet piekāpšanās ceļu. Jo negājējam draud posts un iznīcība.

— Namej! Tu Pamedā un Kulmā vairs pat nemēģini pulcināt zobenus! — vēlāk sarunā iesaistījās arī Namedas vīrs Feluto. — Zobeni visi zem zemes. Tur vairs tikpat kā nav neviena kulmieša vai pamedieša. Tie, kas palika dzīvi, pārcēlās uz Galindu vai Sudavu, un viņu vietā tagad vācieši vien — airējas pāri Vislai un dibina savus ciemus, un dzīvo kā savā zemē. Viens cilvēka mūžs — un tīrumi, pļavas, meži it kā tie paši, tikai ļaudis — jau citi. Lūk, Namej, kā pie mums tagad. Un es nezinu, vai tev maz vērts tik tālu doties — līdz Krist- burgai, Marienverdei un Graudenei. Kam tu tur vairs vari palīdzēt? Kur sadabūsi tik daudz kulmiešu, kas atgrieztos mājup? Nav viņu! Nav vairs! Bija un izbija!

Jā, arī to Namejs zināja, cik strauji pakļautajos novados saruka saimes — rosījās sētā piecdesmit, pat simt vīru, sievu, brāļu, māsu, bērnu, bērnubērnu, ietaļu, māršu un citu īstenieku, bet palika — trīs, četri, pieci, un no dažas saimes nejauši paglābies — tikai viens pats. Kā šodien vārguļo Mežotne? Bagāta un varena reiz bija Upmale, abpus Lielupei un līdz jūrai pletās, ļaužu daudz, un turība pieņēmās, bet tagad — tīrumi aizaug krūmājiem, seno māju vietā apdeguļi un puvušu baļķu paliekas, un vienīgi ienācēji no Rīgas vai vēl tālākas puses mēģina atkal dzīvei atgriezt zudušo. Tikai tas lāgā neizdodas, joprojām viss panīcis un paplucis, gan ēkas, gan paši dzīvotāji.

Ieradies šeit, Namejs it kā redzēja Zemgalei draudošo, ja viņi netiks galā ar Ordeni un tā uzspiesto dievu. Pamēda, Vārme, Pagude un cita$ šejienes zemes bija kā atspulgs ūdenī tai rītdienai, kas sagaida Tērveti, Rakti, Sidrabeni. Tāpēc palikusi vairs tikai viena iespēja un viens lēmums — cīnīties! Cīnīties šoreiz kā nekad!

Mielasts norita paklusi, bez jautrības. Feluto, Nameda, viņu abi jaunākie dēli, tāpat Ramotis, Sabins un Stanto uzdūra uz koka iesmiem gaļas gabalus un notiesāja uzvārīto ar acīm redzamu kāri, it īpaši nelaimīgie bēguļi, kuri katru dienu tādu aizdaru vis neredzēja. Ari Satkuns koda pamatīgajā gabalā, un vienīgi Namejs, Gunvaldis un Dzintis knibinājās, kā zobu sāpes ciezdami, kad nevar uzkost cietāku kumosu vai jābīstas medus salduma. Vaina slēpās zirga gaļā, kuru zemgaļi sen neēda — pat tēvutēvi neatcerējās ierašu ēst zirga gaļu, kumeļš vairs bija tikai darbam tīrumā un sirojumā, kumeļš bija saimnieka prieks un lepnums. Sevišķi grūti kumosu norīt nācās Dzintim, taču apvainot sirsnīgos devējus arī negribējās, un tā gabals pa muti ilgi, ilgi viļājās, līdz ar piespiešanos varēja norīt.

Vispār Dzintim tālā karagaita bija kā svētki, jo ēsts un dzerts tika krietni un katra jauna diena nāca ar nepazīstamu apvidu, nepazīstamiem ļaudīm. It īpaši līksms izvērtās Nameja nomedītā sumbra mielasts. Satkuns bija saaicinājis savus svilpotājus, septiņus vīrus, un tiem katram līdzi sava garāka vai īsāka oša svilpīte, katrai svilpītei sava skaņa, un, kad visi reizē rāva spēlējamo, tad kājas vai pašas sāka cilāties. Dzintis ap viņiem vien tovakar grozījās, parādīja arī savu stabulnieka māku un pamēģināja žemaišu skuduti — kā viņi sauca savu svilpīti — papūst. Atšķirības bija gan valodā, gan veidā, kā cilvēki dzīvoja. Zemaitijā zemes kopēji, tāpat kā Zemgalē, labprātis iemita cits no cita nostāk, apmezda- mies savrup saimēs, bet šeit Dzintis vēroja ļaudis grupējamies lielos ciemos — tā esot drošāk, vīru pulks allaž kuplāks un varot stāt pretī sirotājiem.

—    Kā tev šķiet? — Dzintis bija apvaicājies Gunvaldim.

—    Manuprāt, ja dzīvo pie pils, tad vērts būt pulkā, bet citādi labāk vieniem — gan tīrumi tuvumā, gan bišu- koki, gan lopus vieglāk izganīt, — Gunvaldis atbildēja. — Ciemā cits citam kāpj uz kājām, bet līdz druvai soļo vai pusi dienas.

—   Taču ja uzbrūk?

—    Ja zemē valda kārtība, neviens tev neuzbruks, kur- pret no liela sirupulka tāpat jāglābjas pilī un naidniekam vieglāk izsirot māju pēc mājas, nodedzināt — tās visas saspiedušās kopā kā iztrūcinātas aitas.

Nadravā Dzintis vēroja posta ainas — tīrumus, kas aizauguši alkšņiem un eglīšu smalci, nodedzinātas un pamestas cilvēku mītnes… Paglābušies mitinājās tādos pašos slieteņos kā šie pabēgļi — Feluto un Nameda ar abiem dēliem, jo rītdiena allaž neziņas pilna un dzīve aizritējusi un aizrit satrauktās gaidās starp uzvarām, kas tomēr nenes galīgo uzvaru, un zaudējumiem, kuri ar katru reizi kļūst jūtamāki.

Iestiprinājies ar gaļu un miestiņa kausu un būdams atkal starp vīriem ar zobeniem, Feluto it kā atžirga un atcerējās dažu labu kauju un notikumu, kura līdzdalībnieks viņš bijis. Vairākas reizes viņš nozīmēts karodzniekos, nesis visai zemei pazīstamo karogu, kam vienā pusē redzami cīņas brīdī pakaļkājās saslējušies zirgi, bet otrā pusē izšūdināti trīs sirmgalvji: kreisais ar miroņ- autu ap galvu, vidējam galvu rotā gaišs spožums, bet labajā pusē redzamajiem — ozollapu vainags, un pāri tiem izrakstījums «Karadievs, niknojies uz postītājiem, izkauj tos!».

Visvairāk Feluto stāstīja un brīdināja Nameju no or- deņnieku viltībām. Lielās sacelšanās sākumā Feluto cīnījās pie Baigas, un, tā kā novadā mituši jau daudzi ienācēji, tad Feluto kopā ar vitingiem Stumo un Stuci pārstaigājuši visu zemi, sasirojot aplam daudz zirgu un visādu citādu lopu, taču Baigas komturs Bertolds pacietīgi nogaidījis un viltīgā veidā pārsteidzis viņus tieši mielasta brīdī. Krituši gan arī trīs krustneši un savs pussimts pelēču, taču veļos aizgājuši Stumo, Stuce un vēl savs pārdesmits vīru.

— Viņi, Namej, ir viltus pilni līdz pēdējai elpas dvašai. — Feluto brīdinot kratīja roku ar pastieptu pusno- cirstu pirkstu. — Atceros, Rēdes pils komturam Hartun- gam izdevās aizbēgt, bet vairākus viņa pulciņa krustnešus notvērām. Divi mūsējie sagūstīja arī izcili veiklo un augstprātīgo bruņinieku Martinu no Solmas un pārrunājuši un apspriedušies, kā pieklājas, izlēma gūstekni nodurt turpat uz vietas, lai nav lieki jāildzinās un varētu atgriezties pie savējiem. Teikuši vēl viņam — tu, Martin, pats savām acīm redzēji, kā pilī nogalināja tavu māsu, tāpēc abi kā jau kristīgie varēsit tūliņ paradīzē priecīgi satikties un laimīgi [būt, neskumsti, Martin!… Vai vari, Namej, iedomāties, ko šis Martins no Solmas izstrādāja?! Jā, jā, viņš bēdīgi piekritis, duriet gan mani, drīzāk redzēšu atkal savu mīļo māsiņu, taču jūsu pašu labā iesaku jums novilkt vispirms manas labās drēbes — rau, cik tās greznas; diemžēl manas asinis tās gauži sabojās … Mūsējie, vientiesīši, paklausījuši, atraisījuši gūsteknim saistītās rokas un maukuši svārku nost, bet šis pakampis turpat zemē iesprausto zobenu un — nodūris abus!.,, Atgriezies Rēdē, lielījies un smējies, kā šim izdevies apmuļķot divus viņa drēbju iekārotājus…

Netici viņiem! Netici, Namej, pat viņu nāvei, iekams tavs zobens nav izgājis cauri kristīgā sirdij un tu neredzi smaili otrpus!…

Naids virmoja kā virpuļains viesulis, jo šejienieši piedzīvojuši tik postīgas sūrdienas, ka pat vārdos neizstāstīt, bet tagad uzkveldinātā cerību dzirksts, Namejam ierodoties un kara vadonību uzņemoties, lika naidam iedegties ar jaunu sparu. Namejs to uzsūca sevī, tomēr neatkāpīgas šaubas lika tam meklēt dievu labvēlību. Tāpēc viņš ievaicājās Namedai:

—     Ko pie jums dzird? Vai Rambiņu kalnā dievi vēl dzīvo? Nebūs aizbiedēti? Vai tie dotu man rītdienas zīmi?

Nemunas labajā krastā netālu no upes grīvas pacēlās Rambiņu pils. Tagad tā bija nopostītā, vienīgi Rambiņa spēkoņa dēla — kā vēstī seni nostāsti — noliktais dižakmens neesot sapostīts, pie tā joprojumis upurējot Pērkonam un Laimai, un Namejs iedomāja un cerēja, varbūt tur rast skaidrāku paredzējumu, ja jau viņam to neizdevās gūt nedz Tērvetes Svētkalnā, nedz pie Rāmavas svētozola.

—     Negribu atbildot sameloties, — Nameda, brīdi padomājusi, sacīja. — Varbūt dievi vēl dzīvo zem kalna, varbūt nāk pie akmeņa, kauču papostīts tur esot krietni un laužu atlicis pamaz. Es gan tavā vietā labāk ieklausītos sembju kāpās.

—    Vai sapratīšu? Sveša man tā mala, sveši būs vārdi.

—   Ja tev Ramotis jātu līdzi…

—   Jās?

—    Apvaicājies!

Par jūras kāpu brīnumiem Namejs bija dzirdējis, un viņam patiesi gribējās tos redzēt savām acīm un dzirdēt savām ausīm. Vasarās, it īpaši rāmā bula laikā, tur varot vērot dīvainas zemes un kuģus parādoties pie debesīm un tad atkal lēnam pagaistot līdzīgi peldošai laivai tālē, un braucēji šajās parādībās spējot skaidri izlasīt savu likteni… Savkārt tiem, kuri aizsāk sauszemes sirugaitu, vajagot ieklausīties pazemes skaņās, jo tur dzirdama veļu un dievu sarunāšanās …

—     Ramoti! — Namejs pievērsās krīvu krīvam. — Tu izpildītu vēl vienu manu lūgumu?

—    Trešo un pēdējo?

—     Jā. Izpildot pirmo, tu nesi upuri pie pliedera un svētozola, izpildot otro, tu atvedi mani pie Herkus Montēs māsas, izpildot trešo, aizjāsim līdz Jodkrantei.

Ramotis saprata, kāpēc Namejs viņu aicina turp, bridi klusēja kā pārdomājot un tad pavaicāja:

—    Ko darīsim ar Skūmandu? Viņš tevi gaidīs.

—    Vai nepagūsim?

—   Tad seglojam zirgus tūliņ!

—    Seglojam!

Rietenis atnesa siltumu, un pirmais sniegs, cik ātri uzsniga, tikpat strauji nokusa, un zeme atkal gulēja rudenīgi pelēka. Zem zirgu kājām šļakatoja dubļi, un jātnieki garus gabalus jāja rimtos soļos, tikai laiku pa laikam palaižot rikšos.

Par s drošību gādaja Sabins un Stanto. Pirmais ar vīru pulciņu steidza pa priekšu, izlūkodams apkaimi, lai nesadurtos ar kādu skaitlīgāku naidnieka pulku, otrais virzījās nopakaļus, sargādams aizmuguri.

Padzirduši par zemgaļu un žemaišu pulcēšanos un pamanījuši viņa virzīšanos, kristīgie pabēga pilīs, bet bruņinieku lielākā daļa, paklausot Prūsijas ordeņa mestra Mangolda no Šternbergas pavēlei, devās uz Kristburgu, lai no turienes uzsāktu iebrukumu Sudavā, cerot izpostīt šo zemi un sakaut nepadevīgā Skūmanda karaspēku. Tā- clis pagaidām Namejs un viņa pavadonība jāja netraucēti un brīvi. Īslaicīgas aizkavēšanās notika, vienīgi satiekoties ar vietējo ļaužu pulciņiem, jo sembji, skalvji, nadravieši, uzzinājuši par Nameja lielo sirugaitu, meklēja pulcēšanās vietu, lai pievienotos zemgaļiem un atkal reizi par visām reizēm atmaksātu kristīgajiem par zemes nedienīgo postu.

Ceļu īsinādami, Namejs un krīvu krīvs Ramotis izrunāja garu garās valodas. Taujāja gan vairāk Namejs, kurš gribēja izzināt notikumu un ļaudis, lai prasmīgāk izkārtotu — kā runāja šejienieši — karjagoUn Ramotis nevairījās, viņš stāstīja, stāstīja un stāstīja, un Namejs klusībā pie sevis atzina, ka, nudien, desmit gudru sirmgalvju prātos neslēptos tik, cik Ramotī vienā.

Reiz, aizsākot runas par valdniekiem un prasmīgu vai nemākulīgu valdīšanu, Ramotis sāka stāstīt pasakas par dzīvniekiem, kuras dzirdējis no kāda ceļinieka, un tas teicies tās dzirdējis kādas tālas valsts valdnieka namā.

—    Gudrība ir varenāka par spēku, — Ramotis apgalvoja, uzklausījis Nameja bēduļošanos, ka nevarot vairs sapulcināt īsti kuplu vīru pulku, kurš kristīgos kā slaucīt noslaucītu. — Gudrība allaž būs varenāka.

—    Un tomēr, tomēr… — Namejs šaubījās, atgādinot

Tērvetes pēdējo aplenkumu, kad uzbrucēji spiedās ap pili tik blīvi, ka cepurei nebija kur nokrist.

— Tad paklausies šo līdzību… Reiz čūska darījusi pāri vārnai, kuras ligzda bijusi tā ierīkota, ka rāpule vienādiņ apēdusi izšķīlušos vārnēnus. Tā tas atkārtojies un atkārtojies, līdz vārna aizlaidusies pie lapsas un teikusi: «Mīļā gudriniece! Gribu lūgt tev padomu. Kā jau tu būsi dzirdējusi, čūska aprij manus bērniņus, tāpēc gribu piekļūt čūskai un izknābt tai acis. Saki — kā to vislabāk izdarīt? Kā man nemanītai piekļūt?» — Lapsa padomājusi, padomājusi un tad atbildējusi: «Es tev ieteiktu rīkoties citādi, jo, pirms tu viņai izknābsi vienu aci, viņa tevī iešļāks indi. Lai ar tevi pašu neatgadītos kas ļauns, rīkojies gudri kā gulbis!»

Kā stāsta, sensenos laikos gulbis dzīvojis pie zivīm bagāta ezera, taču kļuvis tik vecs un nevarīgs, ka vairs nav spējis nevienu zivi noķert. Bada nomocīts, viņš izlēmis doties projām, cerēdams citur vismaz kādu rāpojošu kukainīti noķert un remdināt salkumu. Taču pa ceļam nejauši saticis vēzi. «Kāpēc, gulbīt, tu tik drūms un nomākts?» spīļainis apvaicājies. — «Kā lai nebūtu drūms un nomākts?» gulbis, pēdējā brīdī attapis izmantot tikšanos, bažīgi atbildējis. «Visu savu mūžu nodzīvoju pie šī ezera un šad un tad apēdu pa kādai zivtiņai, bet šodien pamanīju divus zvejniekus un dzirdēju viņus apspriežamies, kā visvieglāk un visātrāk varētu izķert ezerā vispēdējo zivtiņu. Vai tur sirdij sāpēs nav jāsažņau- dzas?» Padzirdis tādu ļaunvēsti, vēzis meties dzelmē pie zivīm un pastāstījis gulbja sacīto, savkārt tās tūliņ uzpeldējušas augšā un, ieraudzījušas gulbi vēl krastā skumstam, sākušas viņu lūgties: «Mīļo gulbīt! Tagadiņ mums nepieciešams tavs padoms!» — «Kā?» gulbis brīnījies. «Jūs prasāt padomu man, savam ienaidniekam, kurš ne vienu vien jūsējo apēdis!» — «Jā,» zivis atbildējušas, «tikai prātīgais pavaicā padomu arī savam naidniekam, ja tas ir saprātīgs un ja padoms abiem izdevīgs.» Ko gulbis? Viņš atbildējis: «Nav cita glābiņa jums, kā vien pārvietojot jūs no šī briesmām apdraudētā ezera uz citu — purvaināku, ūdeņiem un meldriem bagātāku, pasargā- tāku.» — «Tad pārvieto mūs!» zivis lūgušās, vai balsīm zūdot. Gulbis tā kā maķenīt ietiepies, līdz beidzot piekritis, sacīdams: «Baidos gan, ka zvejnieki jūs neizķer, pirms esmu jūs paglābis, jo vecs esmu un nespēcīgs, taču darīšu, cik manos spēkos.» Un tā katru dienu vairākas zivis, kuras gribējušas visalkaināk paglābties, pašas ielīdušas gulbja knābī un gudrinieks aiznesis tās mazliet nostāk un — apēdis. Ko palicējas? Palicējas peldējušas pārliecībā, ka vismaz aiznestās radušas drošu patvērumu, un ar nepacietību gaidījušas savu kārtu.

«Lūk, vārna,» sacījusi lapsa, «tāpēc piesardzības labad nemēģini pati nogalināt čūsku, bet nozodz kādai sievietei dārgu rotu, nes to un iemet čūskas alā! Ļaudis tev sekos rotas dēļ un — nositīs čūsku, lai atgūtu rotu.»

Vārna tā esot rīkojusies un atbrīvojusies no rijīgā rāpuļa …

Tālab iegaumē, Namej, gudrība tomēr ir varenāka par spēku!…

—    Viena gudra galva desmit citas baro, jā? — Namejam bija iepaticies klausīties Ramotī — aiz līdzībām no dzīvnieku dzīves slēpās gauža gudrība cilvēkam, tāpēc viņš jo labprāt vēl dzirdētu. — Turpini! …

—    Tu ieminējies par ķildām starp pašiem ticībnie- kiem. Jā, tādas pastāv. Virsbīskaps pret mestru, kom- turs pret priesteri, namnieks pret krustnesi… Vienādi vēži, tikai vienā kulītē cits citu necieš… Tad paklausies, kā zaķis piekrāpa lauvu, šo karstajās zemēs dzīvojošo zvēru karali, — Ramotis aizsāka jaunu stāstījumu. — Dzīvojis lauva leknā un zāļainā apvidū, kur ganīju-, šies daždažādi zvēri, un dzīvojuši visi pārticīgi un apmierināti, ja ne mūždienīgās bailes no lauvas. Ko darīt? Sapulcējies visu zvēru saiets, ilgi apspriedušies, līdz izlēmuši kopības labad tā: viens tiks upurēts pārējo labā! Jo taisnīgāk taču vienam iet nāvē, ja visi pārējie tad var dzīvot bez bēdu.

Aizgājuši pie lauvas un laipnīgi paziņojuši: «Ak, valdniek! Mēs pazemīgi nolēmām atsvabināt tevi no visām rūpēm un pūlēm, bet paši sevi — no mūždienīga nemiera. Tev grūti jānopūlas katru reizi, kamēr tu kādu no mums notver, bet mēs aiz neziņas un sasprindzinājuma, lai tikai izbēgtu, aizvadām dienās vienās bailēs. Tāpēc nolēmām turpmāk paši gādāt tev pusdienas, pienest tās klāt.» Lauvam jaunā kārtība iepatikusies, bet zvēri katru rītu vilkuši lozi — un viens nelaimīgais aizstiepts tieši lauvam rīklē. Te vienu dienu nāves loze kritusi zaķim, un tas iesaucies: «Ak, zvēri! Ja jūs man maķenīt piepalīdzētu, es jūs vispār atbrīvotu no lauvas.» Zvēri piekrituši un vaicājuši, kas viņiem jādara. «Tas, kas mani stieps pie lauvas,» sacīja zaķis, «lai pārliek nesteidzina mani, bet, kad būsim lauvas tuvumā, lai naski noslēpjas.» Tā arī izdarījuši. Lauva, noteiktā laikā ēdienu nesaņēmis, ārkārtīgi saniknojies un, pamanījis beidzot zaķi, jau pa gabalu rēcis: «Kāpēc tu, plukata, neierodies laikā?!» — Zaķis šim atbildējis: «Vai, vai, valdniek! Man bija uzdots atvilkt pie tevis otru — lielāku zaķi, bet pa ceļam patrāpījās kaut kāds cits lauva un atņēma man to. Velti skaidroju un pierādīju, ka ēdamais domāts tev, nevis viņam, bet šis mani pat neuzklausīja, atņēma — un viss. Ja gribi, aizvedīšu tevi un parādīšu, kur šis nekauņa iemitis.» — «Ved!» lauva pavēlējis. Tā zaķis aizvedis lauvu pie dziļas akas un teicis, lai ieskatoties tajā, un arī pats pieliecies līdzās lauvam. «Lūk, kur stāv tas lauva un tev atņemtais zaķis!» iesaucies viltnieks, norādot uz lauvas un savu atspulgu ūdenī, un lauva niknumā meties akā un — noslīcis…

Soli dot priesterim vairāk, ja tas pievaldīs krustnesi, bet krustnesim žēlojies, ka priesteris pārāk rijīgs, — Ramotis nobeidza stāstījumu ar pamācību.

Namejs ilgi jāja klusēdams. Viņš saprata līdzības kodolu un krīvu krīva padomu, taču kaut kas liedza to viņam pieņemt kā savu.

—    Nē, Ramoti, — viņš beidzot ierunājās, — ne es zaķis, ne priesteris vai krustnesis lauva, ne man viņus vest pie akas un sarīdināt vienu pret otru, kauču tie nudien savā nekrietnībā un negausībā līdzīgi kā labā kāja kreisajai. Lai tā sāktu rīkoties, man būtu jāiejūk viņu pulkā, jāsāk dzīvot, kā viņi dzīvo, bet tieši to es visvairāk nevēlos. Es nevēlos dzīvot, kā viņi dzīvo. Es piedzimu kā zemgalis, kā zemgalis elpoju un kā zemgalis aiziešu veļos. Kā upe, ja tā negrib iznīkt, nepamet savus krastus, tā es nepametīšu savējos. Un vai vispār upe var pamest savus krastus? Vai ar cilvēku nav tāpat? Lai ticīgie paši rīdās cits uz citu, es rīkošos pret viņiem tikai un vienīgi ar zobenu.

—   Kauču tā būtu bojāeja? — Ramotis cieši ieskatījās Nameja sejā.

—    Kauču tā būtu bojāeja, — atbildē skanēja nelokāma apņēmība. — Pie saviem tēvutēviem gribu aiziet tīrs, jo tādi tad nāks pie manis arī mani bērnubērni un mēs viņsaulē dzīvosim kuplā, draudzīgā saimē. Kā dzīvot tam, kas kļuvis netīrs, pats netīrībā lienot?

Pievakarē viņi sasniedza jūru un apstājās pie kāda vientuļa zvejnieka slieteņa. Natangietis Sabins bija paguvis brīdināt veco sembi, ka pie viņa ieradīsies tāli ciemi, un Astims — kā vecīti sauca — bija parūpējies par gluži siltu cienastu — svaigi kūpinātām reņģēm.

—    Kura maize sūrāka — jūras vai zemes? — Namejs apvaicājās, tiesājot sulīgo, mīksto un smaržaino gardumu.

—    Ko nezinu, to nezinu, — atbildēja Astims. — Es vēl nepratu staigāt, bet jau braucu ar laivu. Zivs mani paēdinājusi, zivs mani apģērbusi.

—    Jā, līdz pat Tērvetei atnākušas valodas par šejienes jomām, kurās peldot īsts zivju biezenis — smalstīdams neizsmalstīsil

—    Bija, bija. — Sirmais zvejs noplātīja savas ūdeņu un vēju aprepinātās plaukstas. — Mana vecvectēva jaunībā — tad gan, tad gan te bija! Siļķe! Siļķe! Siļķes te peldējušas dažreiz tik ciešos baros, ka tās ar mugurām laivu nesušas!

—    Dīvaini… Kāpēc šās ne no šā, ne no tā pačibēja?

—    Visas aizpeldēja! Visas! Līdz pēdējai! Ja mans tēvs un es kauču vienu siļķīti savā mūžā būtum izvilkuši!… Nevienu! Bija un — vairs nav!…

—   Droši vien jūsu pašu vaina, — Gunvaldis, kas arī turpat mielojās, ieminējās. — Nepratāt godāt Bangpūti[26].

Namejs lupināja tauko reņģi, taču pēkšņi tā kļuva ka bez garšas. Jo ar katru brīdi vairāk un vairāk bija jāuzdzird sūkstības, ne viena priecīga vārda šejienieši it kā nepazina, un nudien šķita te dzīvi strauji ejam uz iznīcību. Vai zemgaļus sagaida tāds pats liktenis? Tukši meži, tukšas upes un noplicināti tīrumi? Un varbūt pat mežu vairs nebūs? Un upes pasusēs? Tīrumos vējš smilti dzenās? Nē, tāda rītdiena Namejam bija tik nepieņemama, ka viņš pat iedomāties nevarēja! Zemgalē dievi tā nekad nerīkosies, jo zemgaļi pratīs tos mūždien godāt, un tad tādas ļaunības kā šeit nenotiks, kad pat zivs pamet ierastos ūdeņus un aizpeld kaut kur tālu, tālu…

Sāka jau krēslot, kad Astims iesēdināja savā nelielajā laivelē Ramoti un Nameju un veda abus pāri jomai uz smilšaino kāpu strēli. Pūta spirgts vējiņš, un viļņi, uzlikuši baltas krēpes, skrēja nebeidzamā laidā pret krastu.

—   Tu mūs atstāj, — sacīja Ramotis vecajam zvejniekam, — un atbrauc pakaļ rīt ap dienas vidu!

Astims airēja ierasti un vienmērīgi kā labs pļāvējs, izkapti vēžot pļavas vālā. Odens bija viņa tīrums, un tajā viņš jutās brīvi un pierasti.

—    Nezinu, kā tev, — airējot Astims ierunājās, pamājot Ramotim, — bet es pēdējus laikus viņu velna balsi vien dzirdu. Gan ūdenī, gan kāpā. Arī tur viņi gūst virsroku.

Namejs saspringti ieausījās zvejnieka teiktajā, pēc paklusi divas reizes atkārtoja:

—    Viņa balsi arī dzirdi? — Ramotis pārvaicāja.

—    Dzirdu! Dzirdu! Ticīgo velnu, — Astims nešaubīgi paskaidroja.

Virsaitis nerunāja. Jo ko var zināt — vāciešu runā- jums aizbiedējis siļķi, tad varbūt tāpat savu ļaunību var nodarīt arī zemgaļu mēle — nesapratīs lāgā šejienes dievi un aizbēgs, labākajā gadījumā piesardzīgi klusēs. Tāpēc Namejs, noglāstot ar plaukstu viļņu muguras, kā pielabinot paskaļi atkārtoja šejieniski:

— Unās2 … Unās .. .

Pirmo reizi mūžā Namejs pameta tik tālu aiz sevis krastu un sava zirga pierastās šūpas apmainīja pret viņu līganām zvāļām. Un, jo tālāk viņi iebrauca, jo viņā aizvien nešaubīgāk radās noģisme tuvojamies kaut kam neskartam, svētam. Viņam šķita nākam brīdis, kad viņš beidzot saņems ilgi gaidīto un meklēto atbildi un kad dievi dos savas nepārprotamās labvēlības zīmi, jo te patiesi beidzas cilvēku valstība un sākas dievu mi- tums. Gaišā kāpa it kā atdalīja divas pasaules vienu no otras, un zemgaļu virsaitis, izkāpis no laivas, kājām līdz potītēm grimstot irdenajā gaišumā, lēni kāpa augšup, tuvāk svētumam ..,

Acu skatienam pavērās nepārskatāms bangainās jūras klaids, kurā kāds neredzams spēks dzina bangu aiz bangas, kā gribot ar to palīdzību aizstumt smilšu strēli, taču tā stāvēja stingri un ietiepīgi, liekot vilnim saplakt un samalties baltu putu vērpetē. Ilgi un satraukti Namejs vēroja svešo tāli, laiku pa laikam atskatoties uz nupat šķērsoto jomu, kurā mazpamazām pagaisa Astima melnā laiviņa…

Ramotis stāvēja blakus un ļāva virsaitim netraucēti izjust jūras nemieru un varenumu. Pat viņā, krīvu krīvā, iestīdza kāda smeldzīga sāpe, raugoties šalkainajā ūdens bezgalībā, un viņš šajā brīdī pats sev pēkšņi likās tik niecīgs un tik mazzinošs, ka vienbrīd gribēja pat zemgalim skaļi atzīties savā nevarībā.

—   Druvīt!.., Druvīt!..— raugoties ūdens nemierā, Namejs it kā iedrošināja sevi ar 6o vārdu.

—    Kas drove, stas virst deivuts,2 — atsaucās šim vārdam Ramotis, saprazdams, ka viņš nedrīkst Nameja cerību, viņa ticību uzvarai aptumšot ar drūmiem pareģojumiem. Jo var taču notikt, ka šim vīram, ja viņš nešaubīgi ticēs sev, saviem puišiem un saviem dieviem, — ka šim vīram izdodas pamatīgi sakaut un iznīcināt kristīgos vismaz šajos novados tā, lai tie apstātos savā negausīgajā iekārē pret šejieni, ļautu te atzelt bijušajam. Protams, grūti, ļoti grūti krīvu krīvam bija lolot gaišumu, kad visapkārt jau tumsa, grūti uzpūst cerību oglīti un liesmu, ja tik ilgi redzēti tikai izmīņati pavardi, un tomēr, tomēr.,, Pat viņš vēl taču nav zaudējis ticību maiņai uz labo pusi, pat viņš vēl cer uz atjaunotni, kad Rāmava atkal atgūtu bijušo neaizskaramību, jo visapkārt dzīvotu tie, kas svētvietai mūždien ticējuši un grib joprojām ticēt…

Ramotis atlaidās atmuguriski, atspiežot pakausi smiltīs, un ar rokas mājienu norādīja Namejam sekot viņa piemēram. Namejs atgūlās blakus un kā nogurumā aizvēra plakstus. Šobrīd bija tik labi, tik droši un vienat- nīgi, tik žūžinoši šalca jūra, ka ceļa gurdums aicināt aicināja nosnausties. Un varbūt viņš būtu pasnaudis, ja pēkšņi dzirde neuztvertu neparastas skaņas: tepat kaut kur klusi un liegi ieskanējās tāda kā no liepas koka un smalkiem zirgastriem darināta kokle, kuras stīgām pieskaras smalki un jutīgi pirksti. Kur tāda kokle radusies? Kur noslēpusies pati koklētāja? Namejs piecēlās pussēdus, vērīgi aplaida visapkārt skatienu, bet tuvumā redzēja tikai vientulīgo, kailo kāpu un abpus tai tumšos jūras ūdeņus un skrejošo viļņu krēpes. Viņš atlaidās atpakaļ smiltīs — un atkal tepat ieskanējās žūžīgā koklēšana, līdz to piepeši vienbrīd pārtrauca tāda kā milzīga zirgu bara aulošana — it kā kaut kur dziļi, dziļi atbalsojās dobja dunoņa. Kas jātu pazemē tik dimdīgi? Dievi vai cilvēki? Vai visi kopus līksmā bariņā?… Cik pēkšņi sākusies, tikpat negaidot dipoņa apklusa, un dzirdi atkal glāstīja liegās kokles trīsuļojošās skaņas… Un Namejs vairs nešaubījās šajā vientulībā ieslēpušos dievus un veļus dodam šobrīd skaidras zīmes, cik tiem lejā aplam labi dzīvojas, jo tikai apmierinātie var spēlēt un klausīties šo brīnišķīgo koklēšanu, no kuras niecīga atbalss nokļūst līdz viņam, Namejam, kā vilinot un sakot — īsa un grūtpilna tava zemes dzīve, tāpēc neskumsti pārliek pēc tās, bet cīnies tajā kā vīrs, lai, atnācis pie mums, tu varētu justies tikpat labi kā mēs, tavi dievi un tavi veļos aizgājēji…

—-Neskumst viņi!… Mielojas un spēlē!..-.- — Namejs pieslējās atkal uz elkoņa un priecīgi paskatījās krīvu lcrīvā. — Nedz tur viņiem kāds lieki uzbāžas, nedz traucē. Ieklausies, Ramoti! Varbūt tu sadzirdi arī, par ko viņi šobrīd patērgā, apspriežas… Es dzirdu tikai daudzbalsīgu kokli un pirmīt Pikūla padusmošanos par pārliek strauju jādelēšanu …

— Ieklausīšos, ieklausīšos, — Ramotis klusi atbildēja, kā nevēlēdamies kaut ko izbiedēt, un viņi abi atkal ļāvās jūras, vēju un kāpu smilts — šai dabas un mūžības aizsāktajai sarunai.

Namejs laikam bija mazliet piemidzis, jo, kad viņš izdzirda Ramoša balsi un atvēra acis, visapkārt gulēja melna tumsa.

—    Namej 1

—    Jā …

—    Redzi, šajā saulē Laima izlemj tev kaimiņu, b<>t, vai draudzēties ar viņu, to mēģini lemt pats, — Ramot-s, paliekot tāpat atmuguriski guļam un raugoties melnig- snajās, zemu mākoņu aizsegtajās debesīs, iesāka savu sakāmo, un nevarēja saprast, vai to, ko viņš saka, krīvu krīvs sadzirdējis pazemes balsīs vai viņš to pats no sevis. — Zemgaļiem līdzās nolikti žemaiši, žemaišiem — nadravieši, nadraviešiem — natangieši, natangiešiem — pagudieši un vēl un vēl, un tā tu vari iet un iet — un neatradīsi zemi bez kaimiņa, jo Laima tā izlēmusi un mos tur esam bezspēcīgi. Taču draudzību lemjam mēs paši, to Laima atstājusi mūsu ziņā, un te tu nepaļaujies nekā» diem, pat visgudrākajiem un viedīgākajiem zintniekiem — pats un vienīgi pats lem, vai tev draudzība izdevīga vai ne.

Ilgi krīvu krīvs runāja par draudzību un naidu ar kaimiņiem un, kad šķita visu pasacījis, brīdi apklusa, lai pēc tam atkal turpinātu, taču tagad jau par attiecībām starp tuvākajiem cilvēkiem.

—    Ar draudzību rokrokā kā brālis ar māsu iet nodevība. Ienaidnieks tevi nodurs, nodot nodos — draugs. Es jau tev stāstīju un tagad atkal saklausīju, tāpēc vēlreiz tev atgādinu: sargies draugu, kas var tevi nodot! Lūk, tepat skalvjos vitings Zareķis saaicināja saietā zemes labākos, aicināja viņus sacelties, un piesardzīgākie un gudrākie atzina, ka atklātā uzbrukumā tiem Mēmeles pili neieņemt, kritušo būs kā izgāztu koku pēc lielas vētras. Tad Zareķis iesacīja viltu — viņš aicināšot Mēmeles komturu sev palīgā, lai tas steidzas pie viņa, Za- reķa, un palīdz atgūt pili, kuru sacēlušies atņēmuši un Zareķi kā kristīgajiem uzticīgu padzinuši. Tādējādi varēšot it viegli pārsteigt un nokaut visus palīgā atsūtītos un pie tam ar Zareķa tiešu piedalīšanos iekļūt pašā Mēmeles pilī un arī to tad bez pūlēm ieņemt… Taču viens no Zareķa tuvākajiem paguva komturu brīdināt, un tas atriebjoties sagūstīja visus galvenos astoņus vitingus, kuri bija piekrituši viltum ..,

—    Starp maniem tuvākajiem nodevēju neatradīsi, — Namejs diezgan paskarbi pārtrauca Ramoti, pabrīnījies, kā krīvu krīvs dzirdējis pazemē tādu runāšanu, ja tur, lejā, visiem skaidrs, ka Tērvetē tagad nodevēju nav. — Lišķīgi smaidīgos pakalpiņus es neņemu savā karadraudzē.

—   Es tev stāstu par šejieniešiem, kas diemžēl vairs nav tādi, kādi bija viņu tēvutēvi.,.

—    Par Zareķi esmu dzirdējis… Viņš nākamajā naktī atbrīvojis sagūstītos astoņus vitingus un piedevām vēl nodūris vienu bruņinieku un trīs pelēčus.

—    Tas gan, tomēr Mēmeles pili neieguva. Un pēcāk zaudēja vispēdējo … Bet ja nebūtu bijis nodevēja … Jā, nupat tu apgalvoji, starp taviem tuvākajiem nodevēju neatrast. Tādi vārdi tīkami kā avotūdens karstā laikā. Turpret šeit avotūdeni maz atradīsi. Pārliek daudzi sākuši staigāt divkoša šauro taciņu, samanot tajā vienīgo glābiņu. Lūk, tepat Sembā… Vitings Bonza bija tik manīgs, ka mestrs iecēla viņu par Pobetes pils naudas lādes pārzini. Vīrs kalpoja ticībniekiem un taču uzcītīgi, tomēr citādi turējās pa vecam, pēc seniem tikumiem un zemes paražām, pat atklāti dzīvoja ar divām sievām, kauču Pobetes priesteris katru dienu klaigājis, kāda briesmīga apgrēcība te notiekot viņa acu priekšā, un pat sūdzējies mestram …

Namejam divkosība vairs nebija sveša, aizsākās tā jau ar mežotniekiem, vēlāk ieperinājās ar Daunadžiem, Daumjiem un Tiģiem pat Tērvetē, un ne tik viegli nācās to izskaust. Varbūt starp zemākajiem, starp nelaudīm, kādi perināja atriebības plānus, taču savos tuvākajos virsaitis jutās drošs kā pats par sevi. Tāpēc Namejs mazāk vēlējās dzirdēt par šejienes labiešu, vitlngu un citu vecāko izdarībām, cik par to, ko spriež veļi pazemes valstībā, jo tiem vislabāk zināms ne vien bijušais, bet vēl vairāk viņi spēj palīdzēt, ieskatoties rītdienā, un tas veļiem it viegli izdarāms, ja vien tie to vēlas. Vai nu tā būtu, ka viņi negrib Namejam palīdzēt?

—    Ieklausies, Ramoti, dievu un veļu balsīs! Vai patiesi viņi nevēlas man nekā sacīt? Kurp doties? Kā cīnīties? — Namejs ar tādu kā rūgtumu pajautāja.

Krīvu krīvs ilgi klusēja, un cauri viļņu šalkām un vēja dziesmai atkal ieskanējās liegais koklējums un varēja saklausīt arī tādus kā čukstus, diemžēl Namejs nekādi nesaprata teikto, kauču viss saspringa vienā dzirdē.

— Līksmi, aplam līksmi viņi par tavu gājienu uz tālajiem pilskalniem, — Ramotis beidzot ierunājās, kā būtu saklausījis tās runas, kuras Namejs grib dzirdēt, bet neprot sadzirdēt. — Taču dažs sirmāks un prātīgāks maķenīt nobažījies — kauču tu pārgalvībā neaizietu tikai par tālu un nekļūtu uzvaras priekos nepiesardzīgs, jo nekas tā nepazudinot vīru kā guvīgi panākumi un tai sekojošā lielība …

«Prātīgi spriež, prātīgi,» Namejs sevī nodomāja, klausoties Ramoša lēnajā valodā.

— Ieņemsi daudzas pilis, dzirdēju spriežam, bet pagrū- tāk sāks veikties pie Kristburgas, kauču, ar prātu un apdomu rīkojoties, arī tā var kļūt par tavu daļu. Bet zaudēt tomēr zaudēsi daudzus tuvākos … Tāpat sagatavo sevi ļaunvēstij, lai tā tevi nesamulsina …

Rāmavas krīvu krīvs runāja un runāja. Viņš bija gudrs vīrs, mācījies pats un no citiem mācījies, tāpēc saprata, kur stiprums un kur vājums, nojauta, kur nāk uzvara un kur atvelsies zaudējumu rūgtums, un viņš uzmundrināja Nameju, bet nesolīja arī vieglu karaceļu.., Ausa pelēks un samācies rīts.

XVII

Par sudaviešu vai — kā vēl viņus sāka dēvēt — jat- vingu vadoni Skūmandu dzirdēts bija daudz, brīžiem pat gluži neticami paveikumi. Viņš nepadevās Ordeņa un priesteru uzmācībai tikpat vairīgi kā žemaiši un jopro- jumis nedeva kristīgajiem mieru un ar saviem sirojumiem pārmācīja tos pat Vislas krastos, kur ienācēji jau sen bija stingri uzlikuši visam -savu krusta zīmi. Apvienojies ar kaimiņzemes vecākā Stenegauda pulku, pieaicinājis arī žemaišus un augstaišus, Skūmands vēl nesen, pirms gadiem četriem, bija iebrucis Kulmā, aplencis Marieverderu un Kristburgu, sagūstījis Elbingas kom- turu Helmondu un Kristburgas komturu Helvigu no Goldbahes, kurus diemžēl pagudiešu karavadonis Povi- dis, iztapt gribēdams, palaidis brīvībā, sev un citiem vēlāk par nelaimi. Niknuma pārņemts, pret Skūmandu tad devies pats Prūsijas mestrs Konrāds, vecākais, no Tīr- bergas, vedot aiz sevis lielu un izlasītu pulku, bet Skūmands arī to ievilinājis purvainē un aizcirtumā un pie- veicis galīgi, pašu mestru ieskaitot, un runā, ka izšķirošo zvēlienu ar karacirvi pa Konrāda, vecākā, bruņucepuri notrāpījis Skūmanda dēls Rukalis.

Pašlaikus atkal brieda izšķirošas cīņas šajos novados.

Skūmands jau no rudeņa, Treideņa pamudināts, sāka gatavoties sirugaitai, jo žemaišu dižkunigaitis bija ziņojis šurpnākam no Zemgales sirdīgu cirtēju pulku ar savu virsaiti priekšgalā — un tādējādi kopus spēkiem reizi par visām reizēm varēšot atkal uzmākteņus jo atmi- nīgi pārmācīt. Un tā, kad Nameja pulks ienāca Zernai- tijā un virzījās tālāk uz Nadravu un Natangu, arī Skū- manda vīri bija pulcināti un sāka gaitu cauri Galindai uz Ļubovas pusi.

Nekūtrojās Prūsijas mestrs Mangolds no Sternbergas, laikus brīdināts, ka karagaitā uz viņa pārvaldīto zemi nāk zemgaļi un sirugaitai sagatavojies Skūmands. Tā mestrs izlēma atriebt ne vien sava priekšgājēja nelaiko nāvi, bet piespiest beidzumis sudaviešus rimtā paklausībā, kā to vēlējis pats dievs caur viņa vietnieku pāvestu rīkojumiem. Atstājis pilīs tikai nelielus pulciņus, mestrs steidzās pretī Skūmandam, lai to sakautu pirmo un pēc tam varētu vērsties pret ienākušajiem zemgaļiem.

Tā šajā ziemā[30] šejienes mežos, purvos un plašumos drasēja trīs karapulki — Nameja, Skūmanda un Man- golda no Sternbergas.

Norunātajā laikā Skūmands sagaidīja Nameju pie Nastraimes ezera. Viņš^bija ieradies ar pārdesmit vīriem, tāds pats pulciņš pavadīja Nameju.

Nokāpuši no zirgiem, abi vadoņi tuvojās viens otram un sveicienam satvēra ar abām rokām otra plecus, ilgi un vērīgi skatoties acīs. Viņi abi bija vienāda auguma, pat sejās līdzīgi — pakalsni, skaudriem vaibstiem, suda- vietis mazliet jaunāks.

—    Kur mēs agrāk bijām? — Skūmands, plaukstas no zemgaļa pleciem neatņēmis, vaicāja.

—    Vai Skūmandam sliktāki kumeļi, ja līdz Tērvetei nav būts? — atvaicāja Namejs.

—   Labošos! — Sudavietis pasmaidīja un, paņēmis Nameju pie elkoņa, pieveda pie savējiem. — Iepazīsties!

Starp Skūmanda pavadoņiem bija otrs cienījams zemes labietis, drosmē daudzinātais un nepiekāpīgais Kante- gerde, arī visi trīs Skūmanda dēli — Rukalis, Ģedutis un Galmis.

Nameju uztrauca mestra karaspēks, kas devies pret Skūmandu, tāpēc viņš tūliņ paprasīja:

—    Tev nedraud briesmas? Varbūt saukt manējos šurp?

—    Laika gana, — sudavietis nomierināja. — Vispirms iestiprināsimies.

Pie mielasta, par kuru īvju birzs malā bija parūpējušies skūmandieši, valodas tūliņ tomēr aizsākās par turpmāko. Pēc īsiem apsveikumiem un savstarpējiem pasu- minājumiem Namejs piecēlās un, pacēlis roku, pieprasīja sev vārdu.

— Draugi! Kauču nekad neredzējušies, mēs esam draugi! Tāpēc runāšu īsi un atklāti, kā to dara draugu vidū. Kā pirmo reizi savā mūžā redzēju sarkano skābardi, kurš mūspusē neaug, tā pirmo reizi esmu atnācis no mums tik tālos pilskalnos gūt uzvaras. Un neslēpšu jums — šīs uzvaras gribu pārnest mājup, pārnest savai zemei. Šaipusē ieperinājies lapseņu midzenis, no kura tās lido un lido līdz manai Tērvetei, un mums nav un nav no tām ne miera, ne patvēruma. Bet nebūs midzeņa, nebūs lapseņu! i Draugi!

Jūsu varonību daudzina dainas. Ne velti jūsu zeme tiek saukta arī par Dainavu un jūs paši — par daina viešiem. Mēs labi zinām, ka viens jūsu vīrs bez mazākās apdomāšanās stāsies pretī naidnieka simtam, jo dzīvības cenu pārpārēm atsvērtu daudzinājums dziesmās. Jūs protat varoņus cildināt. Un varonība jūsos neatņemama kā elpa, kuru elpojam, kā maize, kuru ēdam.

Taču mērīt varonību tikai ar nāves mēru būtu mūsu bojāejas sākums. Kam mums zeme, ja mēs uz tās nestaigāsim, nesēsim un nepļausim? Kam mums pilis, ja nebūs kas tajās meklē patvērumu? Un kam mums siru- gaita, ja guvumā nav lopu, sudraba un dreļļu? Tāpēc mēs, zemgaļi, esam šeit atdrasējuši, nevis lai mirtu, bet lai mirtu tie, kas pielūdz neganto un aplam uzmācīgo krustu.

Draugi! Cik svešs man sarkanais skābardis, tik sveša man šejienes karagaita — tās purvi, meži, takas un aiz- cirtumi… Vai mums tāpēc labāk neapvienoties — man ar tevi, Skūmand, vienā pulkā? Un tad kopīgi lenkt un sakaut mestra pulkus? Tu taču labāk izvadītu kauju! Tu uzvarētu!

Namejs apklusa, jautājoši skatījās, gribēja laikam vēl ko piebilst, bet tad apsēdās.

Tāds patiesi bija Nameja nodoms — apvienoties ar sudaviešiem, lai vispirms piebeigtu mestru un visu viņa varzu, kā toziem žemaiši pie Aizkraukles, kad tikpat kā neviens dzelžainais neizglābās. Namejam nebija svarīgi,

kam piedēvēs uzvaru — sudaviešiem vai žemaišiem, Skūmandam vai Kantegerdem, galvenais bija nodurt, iznicināt, paņemt ienaidniekam, kas vien paņemams, uzvarēt tā, lai tas vairs neatspirgtu un saprastu, ka šai- pusē tam nav ko meklēt. Kopīgiem spēkiem tas būtu visdrošāk un labāk izdarāms.

Kad Namejs apsēdās, visu skatieni pievērsās Skūmandam, jo tālienes viesis ar savu runu bija atstājis viņam galīgo izlēmumu.

—    Tavā teiktajā, Namej, dzirdējās cildinājums mums un pieticība paša veikumā, — Skūmands iesāka, — Par tevi daudz laba tika stāstīts, vēl labāks iespaids, tevi redzot un dzirdot. Tu atstāji izlemšanu man — un ne jau tāpēc, lai man pieglaimotos. Tad labi, es ari izlemšu. Tu nezināji, bet bridi pirms tavas ierašanās atlēkšoja ziņnesis, pavēstīdams, ka Mangolds no Sternbergas paātrinātā gaitā iebrucis manā zemē un aplencis Kražinā manu pili. Viņš maldīgi cer mani tur sagūstīt.

—    Tad nekavējamies! Ēdīsim un iedzersim pēc tavas pils atgūšanas! — Namejs, jaunās ziņas sabudināts, pielēca kājās.

Skūmands ar rokas mājienu lika atsēsties, kā sakot — ko uztraucies, ja es pats neuztraucos!

—    Mana pils ir mana bēda, 4- viņš arī vārdos apstiprināja, it kā runātu par kaut ko svešu, nevis dzimto vietu.

—   Apkaus taču un nodedzinās! — Namejs nekādi neizprata Dainavas novada vecāko.

—    Gan manējie pratīs dažu labu dzelžaini līdzņemt, bet nodegušais vienmēr atjaunojams, — sudavietis teica. — Un tagad es tev vēl kaut ko pasacīšu, Namej! Tiklīdz no Treideņa uzzināju par tavu šurpnācienu, es tūliņ izlēmu — izaicināšu mestru uz sevi vienu, lai tev vieglāk pārstaigāt Nadravu, Skalvu, Sembu, Natangu, Vārmi, Pamēdi, Kulmu… Lūk, cik tev tāli gājieni! Un lai tev vieglāk ieņemt un nopostīt viņu pilis, sākot ar Mēmeli, Prēgeli, Tapiju, Bartenšteinu un beidzot ar Elbingu, Ma- rienburgu, Marieverderu, Kristburgu, vecveco, vēl mūs- vārda atstāto Graudeni… Tātad arī piļu tev daudz, daudz jāpieveic… Jā, tavs karaspēks kupls, bet tieši tāpēc tas katru dienu prasa ēst, prasa maizi, gaļu, taču tik tālā ceļā un svešā pusē tas sagādās ne mazumu rūpju n grūtību. Tev, Namej, neder cīnīties klajā laukā, kur nodurts krustnesis ir tik vien vērts, cik viņam mugurā, un tas nav daudz vīriem, kuri grib ēst. Kurpret katrā ieņemtā pilī tu atradīsi pārtikas un ieroču krāju, un tev tas vissvarīgāk — lai tu varētu doties tālāk un tālāk, kā tu esot iecerējis.

—    Ai, ai, tu taču savējos atstājis negantām briesmām, — Namejs nevarēja nomierināties, zinot, ka viņa rīcībā tik skaitlīgs karaspēks, bet naidnieks vai netraucēti izrīkojas pa viņa jaunā drauga Skūmanda Kražinu. Protams, Skūmanda vārdos bija dziļa taisnība par pārtiku, tomēr ļaut mestram brīvi sirot un plosīties…

—    Tad gan būtu briesmas, ja mestram izdotos mani ielenkt, mani un manu galveno pulku, — Skūmands skaidroja savus uzskatus, kāpēc viņš rīkojas tā un ne citādi. — Jā, mestrs papostīs mūspusi, aizies veļos kādi pārsimt mani vīri, bet — arī mestram būs kritušie, un — kas man jo svarīgi — dzīvie būs jau aizguruši. Manējie, Namej, pašlaik rimti atpūšas, un negribu iepriekš lielīties, bet šis lapsa Mangolds no Šternbergas, gribēdams mani pārsteigt, būs šoreiz pats pārsteidzies un ielīdīs ar saviem dzelžainajiem tādā slazdā, ka ne vien spalviņas zaudēs, bet visu kažoku.

—   Tu, Skūmand, esi pārdrošnieks! — Namejam bija jāatzīst.

—    Tu redzēsi, ka mans aprēķins būs pareizs! Tāpēc tagad labāk izlemsim, lūk, ko! — Skūmands smaidot pacēla miestiņa kausu. — Kam šo mestru atstāt — vai manam Rukalim, kurš jau vienu nobeidzis, vai taisnības labad Ģedutim, lai viņam ari tiek?

Un Skūmands pielika kausu pie lūpām, aicinot pārējos darīt to pašu.

Valodas raisījās aizvien skaļākas un aizrautīgākas. Pagrūti gan bija te citam citu saprast, jo pie viena galda pulcējušies jatvingi, zemgaļi, žemaiši un pamedieši, augstaiši un sembji, un tie, kuri prata vairākas mēles, tika raustīti gan uz vienu pusi, gan otru. Visvairāk jārosās bija natangietim Sabinam, kuru krīvu krīvs bija līdzdevis Namejam kā zinošu ceļvedi un valodu pratēju.

—    Sabin! Panāc te arī! — vienbrīd sauca Ģedutis, kam tēvs vēlēja piebeigt mestru un kas kaujās jau bija sevi apliecinājis. Uzzinājis, ka turpat pretī pie galda sēdo

šais zemgalis pieveicis Livonijas zemes maršalu, kurš pēc tam piespiesti cīnījies par uzjautrinājumu Treidenim, Ģedutis gribēja sirsnīgāk aprunāties, ne tikai pusvārdiem un pirkstiem. — Panāc un palīdzi mums saprasties!

Un Dzintim vajadzēja atkal izstāstīt gan par Gerhardu no Kacenellenbogenas, gan arī par Tērvetes atgūšanu, kad viņš stabulējis komturam tieši virs galvas un tas aiz niknuma vai pušu plīsīs, kā šajā tūtējumā savu drīzo galu paredzēdams.

Dainavieši tālu slavējās kā lieli dziedātāji, un viņiem pirmajiem vajadzēja aizsākt, un viņi kopīgi un skanīgi nodziedāja arī — drūmu un tādu vai drebuļus uzdzenošu karadziesmu.

Noklausījies Dzintis uzbilda Gunvaldim:

—    Tavu vilcisku locījumu!… Ja dziesma tik biedīga, cirtējiem arī viņiem jābūt negantiem. Gribētos vai pašam savām acīm redzēt.

—    Vieglāk par vieglu! — Gunvaldis atsaucās uz pa- dēļa vēlmi. — Skūmands dos ziņnešos dažus savējos, tu paliec pie Skūmanda un atnes mums uzvaras vēsti. Vai tu šaubies par viņu uzvaru?

—    Nē, viņi uzvarēs!

—    Nu, lūk, jāj līdzi, iepazīsi svešurienes ļaudis un iepazīsi zemi. Kas zina, vai negribēsim vēl kādreiz atnākt — ja ne krusta kalpus pārmācīt, vismaz viesos pasērst. Tu būsi ceļa zinātājs.

Tā Dzintis nākamajā rītā uz laiku atšķīrās no Nameja un Gunvalža, kuri devās uz rietumiem pie sava karaspēka, lai virzītos uz Vislu, bet Skūmands ar savējiem

pagrieza kumeļus pretī saullēktam.

* *

Par Sniegamātes sedzeni šoziem vairs nevarēja žēloties, pēdējās dienās tā birdināja kā no vaļēja maisa — brīžiem lielām un smagām pārslām, brīžiem atkal sijāja kā smalkus miltus. Pārvietoties kļuva aizvien slodzīgāk, īpaši pirmajiem jājējiem vai gājējiem, kuri iemina pēdas, un tāpēc Skūmanda pulciņš izstiepās pagarā virtenē, lai vismaz pēdējiem būtu vieglāka jāšana; laiku pa laikam pirmos jātniekus nomainīja astes gala zirgi, kā to dara mijoties dzērves, pietaupot spēkus un sadalot grūtumu vienādās daļās.

Pirmo dienu Skūmands jāja mazrunīgs, sadrūmis, varēja noprast, ka viņš kaldina kādu viltību pret mestru, kura postoņi iebrukuši Skūmanda pilī, kādus simt vai pat divus simtus vīru nogalinājuši, tāpat plašā apkaimē nopostīts viss, kas vien postāms, un, cik noprotams, aizejot nodedzinās arī pašu pili, kurā šobrīd iemituši krustneši,- lai atpūstos atpakaļceļam. Izlūki darbojās labi, un su- davietis zināja mestra karaspēka daudzumu, tā sastāvu.

—    Kā zemgaļiem labāk tīk uzbrukt — kad. dzelžainie kopus vai virtenē? — paaicinājis klātāk, Skūmands ievaicājās Dzintim. Saprasties līdzēja viens no žemaišiem, kas bija dzīvojis Dainavā un Sidrabenes tuvumā.

—    Jo atstatāk cits no cita, jo ļimdīgāk, bet vēl raitāk, ja var pēc kārtas — piebeidz vienu mūdzi, ķeries klāt nākamajam. Lasi kā odziņas — kura gatava, to paņem, — Dzintis skaidroja ar tādu kā pavīpsnājumu.

—    Kā zemgaļi rīkotos šādā sniega laikā? Jātnieks pret jātnieku vai kājnieks pret kājnieku?

—    Dziļā sniegā labāk kājniekos, it īpaši, ja vēl kājniekiem skaitā pārsvars.

Viņš izprašņāja vēl un vēl, reizēm piekrītoši pamādams ar galvu.

—    Ar jums, zemgaļiem, var doties karagaitā kā ar savējiem. Ja tu savos jaunuļa gados esi tik vērīgs, tad varu iedomāties vecaiņa prātu, — Skūmands atzina.

Ar šo sarunu viņš laikam bija pārbaudījis savu nodomu, un viņa karaplāns bija šāds: savu pulku sadalīt divās nevienādās daļās — mazākais uz zirgiem dodas līdz pilij un izvilina naidnieku pret sevi, sāk bēgt un bēgot ievilina gravā, kuras egļainajās nogāzēs laikus — bez zirgiem un paklaidus — ieslēpies lielākais pulks, kas ļauj virtenē paklīdušajiem vajātājiem ieiet labi dziļi slazdā, un tad vienlaikus visā garumā noliek pēkšņs uzbrukums.

—    Mūsu veiksmi izšķirs pēdas, — Skūmands brīdināja savus tuvākos. — Tik dziļā sniegā tās nevar pazust, kauču snigšana tik drīzi nepierims un būs mūsu pirmais palīgs. Taču, kā zaķis prot apmest cilpu un divreiz nostaigāt pa savām paša pēdām, otrreiz apiet noieto, lai tad ar slaidu lēcienu pamestu veco sliedi un gluži sāņus uzsāktu jauno nepamanīti, — tā šoreiz mums jāprot vilt. Mazākais pulks jāj cauri gravai un ik uz zirga ņem otru vīru, kas aizlec krūmainē vai uzrāpjas eglē. Lielākais pulks jau iztālēm izretinās un gravai pienāk no abām pusēm pa vienam. Pēdas būs retas, un, pat ja kāds viņu okšķeris pamanīs, nodomās, ka gājuši cilpas likt vai glābiņu rast. Taču pagaidām mestrs pilī jūtas drošs un pašpārliecināts, tāpēc pēdu slēpšanai jāizdodas. Pils tuvumā mūsējie uzmana viņu klīstoņas.

Kad Skūmands nokļuva pie sava pulka, kas bija noslēpies kādā biezā mežā, viņš tūliņ to sadalīja, un lielākais pulks vēl pašķīrās divās daļās, un katrs aizgāja savu ceļu. Mazākais, pārnakšņojis eglainē pie gaišiem ugunskuriem, tā vai tīši gribēdams sev pievērst uzmanību, rīta tumsā devās uz priekšu, uz pili. Ar viņiem kopā jāja Skūmands un, protams, Dzintis.

Sudaviešu vadonis bija tik pārliecināts par savu veiksmi un mestra sakāvi, ka sacīja Dzintim:

—    Ar mūsu uzvaras vēsti nedrīkst seboties. Es tev došu līdzi vienu ceļvedi, un jūs ik pēc pusdienas jājuma varēsit sēsties atpūtinātā zirgā, kas jūs gaidīs pie ceļvedim zināmiem ļaudīm.

—    Kā atdabūšu savējo? Ja pašam maršalam tas patika, tad man divtik. — Dzintis patiesi bija iemīlējis stalto un gudro lopiņu.

—    Tie arī nebūs peļami zirgi. — Skūmands, plakstus piemiedzis, vēroja Dzinti. — Bet, ja jau tev savējais tik mīļš, teikšu, lai jāj nopakaļ un atdod tev. Droši vien tālāk par Kristburgu Namejs vēl nebūs ticis. Norunāts?

—    Norunāts!

—    Un vēl norunāsim tā — tūliņ sāksies kauja, bet tu nespraucies priekšā! — viņš, dzirdējis par zemgaļa pārgalvību, brīdināja. — Tev jāaiznes savam virsaitim uzvaras ziņa, nevis jānodur kāds pelēcis.

—    Ja nu pats krustnesis patrāpās?

—    Kauču pats mestrs! Tu šoreiz liecies mierā!

—    2ēl gan, — Dzintis skumīgi novilka.

—    Ja nu aplam droši pa vēzienam, tā teikt, kā sasiets sivēns kaujot… — Skūmands pielaidīgāk nosmai- dīja.

Līdz pilij palika vēl savs gabaliņš, kad skūmandieši gandrīz vai krūtīs saskrējās ar mestra izsūtīto pulku, jo sniegs atk&I krita un virmoja kā negudrs un redzamība kā pusakliēm. Ordeņa izlūki Skūmanda vīrus bija pamanījuši, un mestrs pavēlēja daļai karaspēka steigt pretī,

lai nepieļautu tuvoties sagūstītajām sievietēm un bērniem, guvumam pajūgos.

Noskanēja kaujas tūtējums, un sudavietis gauži pārvērtās — ne miņas vairs no lēnīguma, no paklusās un apvaldītās runas. Viņš skaļi un asi uzsauca mesties cīņā, un tūliņ visi, sevi uzbudinādami, klaigāja un vicināja šķēpus, āvas un zobenus un priekšējie metās triecienā. Nosvilpa šķēpi, nošķinda zobeni, nobaukšķēja karavā- les. Bruņinieki uzbrukumu atsita un sāka virzīties tālāk, piespiežot uzbrucējus atkāpties. Tie gan vairījās un sa- sasaucās, un aicināja cits citu neatkāpties, taču tā jau bija viltīga spēle. Būtu gan melots, ja teiktu kristīgos neprotam durties, krustnešu priekšgalā it īpaši izcēlās ar savu veiklību un māku Tapijas pils komturs Ulrihs no Baieras vai — kā draugi viņu naskās gaitas un rīcības dēļ parasti dēvēja — Ulrihs no Laufas[31]. Viņš nesa-

minstinājies sekoja ar savu baru — pašpārliecināti un lieki nesteidzoties, zinādams, ka pēdas sniegā nepazudīs un ka šo pēdu ieminējiem zirgi dziļajā sniegā drīzāk aizkusis nekā tiem, kas pa šo iemīto taku seko.

Pat biezokņainā, eglēm un eglītēm noaugusī grava Ulriham no Laufas nelika kļūt piesardzīgākam, un viņš rāmu prātu noraudzījās, kā pamazām viņējie izstiepās garā virtenē pa gravā iemīto ceļvietu, lai zirgiem nebūtu jāstaigņojas līdz vēderam pa nenobradāto, un viņš nepa- gaidīja pienākam tuvāk ari mestru Mangoldu no Štern- bergas, kurš no pils izjāja vēlāk, vispirms izkārtodams guvuma drošību. Pārliecināti par savu veiksmi un priecīgi par pagānu nopostīšanu un brango laupījumu, mestrs un viņa līdzpadomnieki vēl vakar vakarā sprieda, ka Skūmanda lielais pulks aizjājis sabiedroties ar Nameju, kas iedrošinājies iebrukt jau it tālu, tāpēc Kražinā pamanīto nelielo pagānu pulku izdosies it viegli sakaut vai vismaz padzīt. Un tā arī notika — pamanījuši kristīgos,

tie ar steigu atkāpās, un tagad atliek tikai doties pa pēdām, vest sasiroto līdzi un vēlāk aizšķērsot kaut kur Nameja atceju, lai sakautu ari šo nekristeli.

Sniegs tā sniga un puteņoja, ka rauj vai aci ārā, bet tālāk par pārdesmit soļiem redzēt nevarēja. Tāpēc otrreiz tie viens otru pamanīja, kad tos šķīra vairs tikai viens šķēpa metiens un nupat bēgošie pagāni ar kliedzieniem un spalgu zvana skandinājumu, kurš tālu jo tālu bija jāsadzird, metās pretī krustnešiem. Komturs Ulrihs no Laufas, zirgu apturējis, aizrāva sejai priekšā vāzni, izvilka no turekļa šķēpu.

—- Apstādināt! Neļaut iekļūt mūsu aizmugurē! — viņš uzsauca savējiem, saprazdams, ka ieeja gravā jāaizsprosto, lai uzbrucēji neietriektos virtenē aiz viņa, raisot tur sajukumu. Diemžēl kaut kas tūliņ bija ne tā — cauri zvana dzidrajam skanējumam no aizmugures at- plūda arī saucieni, ar kādiem sudavieši uzbrūk, un tātad notikusi ielenkšana, skanēja arī izmisīgi brīdinājuma kliedzieni un aicinājumi palīgā, kurus raidīja kristīgie, domādami, ka pēkšņi no abām pusēm, no eglīšu apakšām, no egļu augšām uzbrūk tikai viņiem, tāpēc turpat pa priekšu ejošie un aizmugurē sekojošie piesteigsies un piepalīdzēs uzbrucējus nobeigt. Taču kliedza visgarām un šaubu nebija, ka viņi ievilināti slazdā un tagad atliek cīnīties katram par sevi, izbēgt vai mirt.

Skūmands ar saviem trim dēliem — Rukali, Ģeduti un Galmi — apstāja Tapijas komturu Ulrihu no Laufas kā tērpā lepnāko un pēc balss pavēlošāko. Dzintim, Skūmanda brīdinātam, atlika tikai žēli noskatīties, kā visi četri aplenca bruņinieku un jau nākamajā mirklī ar vē- zigu un gauži smagu karavāles metienu, ko izdarīja Ģe- dutis no labās un Galmis no kreisās puses, savainoja bruņiniekam vispirms kājas celi, tā padarot sēdēšanu zirgā gluži nevarīgu un nedrošu, un bija redzams, ka savējie komturu turpmāk nevarēs dēvēt par Ulrihu no Laufas, jo, pat dzīvs paglābies, viņš kājāmgājējs vairs nebūs. Bet šoreiz ari dzīvību viņam nepaglābt: cīņa izvērtās pārlieku nevienāda, un jau pēc dažiem zobena vēzieniem tika savainotas arī komtura rokas — vispirms izšļuka sniegā zobens, pēc tam arī vairogs, un Rukalis bruņjņieku vai stumšus nostūma no zirga, bet piegājušais Ģtedutis gar padusi, kur bruņās sprauga, ielaida visā dziļumā sava zobena smaili… Necils, gauži necils bija Tapijas kom-

tura gals, un laime vēl, ka viņš nezināja ari savu pili jau Nameja nopostītu.

Pieveikti tika arī bruņinieku piepalīgi — pelēči un karakalpi; daži, redzēdami savu pavēlnieku krītam, mēģināja bēgt, taču nekur tālu netika, un tikai vienam, kas bija pamainījies pats nokrist no zirga un pa eglīšu apakšu palīst sāņus, izdevās paglābt savu dzīvību un skaudro nāves vēsti aiznest mājup mestram.

Palaimējās ari mestram. Viņš ar savu pavadonību nepaguva iejāt gravā, kad no pabēgušajiem uzzināja tur notiekošo. Pametis turpat sniegotaja klajumā visu gu- Vīgo laupījumu — ragavas ar labību, vaskiem un medu, sasaistītās sievietes un bērnus, mestrs lēkšoja kā nāves trenkts prom, jo šaubu nebija par te parādījušos Skūmanda. lielo pulku, un pirmajai neveiksmei tāpēc nekavējoties sekos pārējās, un tikai un vienīgi bēgšana vairs var glābt viņu. Lai aizkavētu kaut cik iespējami pakaļdzīšanos, mestrs pavēlēja Ludvigam no Lībencelles ar algotņu pulciņu segt mestra atkāpšanos, kauču šāda pavēle bija vai tīša sūtīšana nāvē, un Ludvigu tas aizvainoja. Bet paklausīt bija jāpaklausa, jo tāds solījums dots, un bruņinieks sagaidīja skūmandiešus naski lēkšojam šurp.

Skūmands caurjājis gravu un sapratis, ka pals mestrs nav paguvis iekļūt slazdā, dzinās tūliņ tālāk, nokļuva lidz pamestajam karaguvumam, kas vēl jo vairāk ielīksmoja skūmandiešus, un izlasītākie vīri ar pašu vadoni priekšgalā devās pa bēgošā mestra pēdām, līdz uzdūrās uz Ludvigu no Lībencelles un viņa pulciņu. Apņēmis tos lokā, Skūmands ar neslēptu prieku norādīja uz bruņinieku, pavēlēdams:

—    Lai asinspilīte no viņa nenopil! Gribu sirsnīgi aprunāties! Citādi apduram vien un runāt nemaz neda- bonam!

Karadraudzes vīri drīzi vien atvirzīja bruņinieku sargājošos algotņus sāņus, bet ar pašu bruņinieku neielaidās cīņā — tiklīdz viņš kādam jāja virsū, tā tas pabēga, un dzelžainis drasēja un riņķoja tik ilgi, līdz vienam izdevās uzmest krustnesim virves cilpu un izraut to no segliem.

Smiedamies un irgodamies vīri atbruņoja gūstekni, izvilka no bruņām, sasēja rokas un pieveda pie Skūmanda.

—    Runā, vadoni, līdz apnikumam, ja vien šis murmulis atbildēs! Taču cīnījās viņš gods godam. Lai tikai mūsējie tā prastu!

Jauneklis bija vai apbrīnojami skaists, acīm, zilām kā debess, un raudzījās tas Skūmanda nievīgi un pat izaicinoši, bez vismazākajām bailēm, kauču atriebībā pagāni var atdot viņu vismokpilnākajai nāvei. Jau cīņas laikā Skūmandam iepatikās bruņinieks, un tagad, redzot tuvumā, viņš novērtēja jauneklīgi vīrišķīgo skaistumu, tā-

pat kaujā parādīto veiklību, un sudaviešu vadonis pēkšņi izrīkoja:

—          Atraisīt saites! Rukali! Iedod viņam ko siltāku no saviem kažokiem! Kā, jaunekli, tevi sauc? — viņš pievērsās sagūstītajam viņu valodā, un tas, padzirdis saprotamu runu, izbrīnā paskatījās un atbildēja:

—    Ludvigs no LIbencelles.

Un tūliņ pats pavaicāja:

—    Tu esi Skūmands?

—    Jā. Tev kaut kas nepatīk pie manis?

—          Tas ir vienīgais, kas vēl var glābt manu godu, ja esmu paša Skūmanda sagūstīts.

Ludvigs juta vēl sevī aizvainojumu par mestra rīkojumu doties tam tikpat kā tīšā nāvē.

—          Ja es tevi kā brīvu vīru ieskaitītu savos pavadoņos, tu nāktu?

—    Esmu kristīgais un pielūdzu tikai savu dievu. Ja tevi tas nebiedē un tu citādi nepazemosi mani kā brīvu viru, tad vari uzskatīt, ka es esmu tavos pavadoņos.

—    Mums to dieviņu daudz, tā ka, viens vairāk vai mazāk, vai nav vienalga. Bet par savu godu tu varēsi rūpēties pats — še, ņem manu zobenu! — Un Skūmands izvilka savējo, atdodams to jauneklim.

Dzintis nesaprata sarunu, bet, kad redzēja iedodam zobenu un vēlāk viņam atstāstīja runāto, zemgalis drūmi sarauca pieri — kāpēc tāda dīvaina sadraudzība piepeši ar vīru, kas nupat būtu katru no viņiem vislabprātis nodūris? Ko tāda rīcība nozīmē, un pie kāda gala tā novedīs?

Skūmands vienu simtu izrokoja dzīties pakaļ vēl mestram, bet pats palika šeit. Bija jāpārlūko, kas izglābts, jāsadala atkal atpakaļ īpašniekiem, bija jāapbedī kritušie.

Redzot aizdedzinām lielos ugunskapus, Dzintis kļuva pavisam domīgs. Krituši bija kādi simt piecdesmit vīru, nogalinātas arī vairākas sievietes un bērni, aizstāvot pili, tāpat gravā gulēja savs pārdesmits nogalināto. Sudavieši neraka katram savu bedri un neguldīja nogalināto virs zirga, kā viņi to mēdza darīt miera dzīvē. Beigto pārlieku daudz, tāpēc kūra milzīgu sārtu, kurā ielika tikai dažus nogalinātus zirgus aizjāšanai veļu valstī un kritušos sakrāva virs tiem. Dzintim pirmo reizi gadījās kaut ko tādu redzēt, viņš no mazām dienām pieradis pie tērvet- nieku paražas — rakt dziļu kapu, guldot mirušo sievieti ar galvu uz ziemeļiem, vīrieti — ar galvu uz dienvidiem. Tērvetnieki aizgājējam viņsaulē deva mazumu —kādu rotu, nazi vai raukni, jo gan jau viņsaulē katrs pats sastrādās nepieciešamo, kurpret šejienieši vai mazāk bēdājās par mirušajiem, cik par to, ka posta dēļ nevai likt katram apakšā zirgu un neskopoties ar ieročiem, traukiem un rotām, ko, dzīvam esot, lietojis veļos aizgājējs. Dzintim sadedzināšana nepatika, viņam šķita, ka vienbrīd mironis pat it kā atdzīvojas, grib rāpties ārā no uguns, un, kad viņš ieminējās par to, kāds daina- vietis, kas prata zemgaļu mēli, savkārt iebilda:

—    Nē, zemgali, tev nav taisnība. Zemē apraktais gan allaž sūdzēsies, ka viņu tārpi un mūdži ēd, ļcoka bluķī guldītam nedos miera bites, odi un mušas, un tam arī nebūs nekāda patīkamā gulēšana. Bet noliec gulēt uz uguns, un tu dzirdēsi: gulēju saldi kā bērns šūpuli. Izgulējies cilvēks allaž možāks, un viņš labprātis nāks atpakaļ no viņsaules, iemiesodamies atkal kādā jaunpie- dzimušā…

«Var jau būt… var jau būt…» Dzintis bija nodomājis, «taču mūsējie pieraduši iet veļos cauri bedrei, un nav gan dzirdēts kādu sūdzamies. Jā, ne velti mēdz teikt — pieradums tikpat kā krekls, valkādams nejūti …»

Kad mestra ķērāji atgriezās bez panākumiem, Skūmands paaicināja Dzinti pie sevis.

—    Uzvara ir! — viņš sacīja. — Bet mestrs nekur nepazudīs — nenotvēru es, notvers Namejs. — Un, norādot uz diviem savējiem, piebilda: — Lūk, tavi ceļveži. Lēkšo pie Nameja un pavēsti par uzvaru un visu, ko redzēji! Pasaki viņam — kad es maķenīt te sakopšos, salasīšu atkal vīrus, tad steigšos palīgā. Bet, ja viņš savu būs tur jau nodarījis, tad lai atpakaļceļā iegriežas pasērst pie manis. Pateiksi?

—    Pateikšu!

—    Par tavu maršala kumeļu — kā norunāts. Aizvedīs tev to, vienalga, kur tu būsi.

Dzintis jau bija noilgojies pēc savējiem. Viņš alka uzzināt arī, kā zemgaļiem veicies tālajos pilskalnos.

XVIII

Tuvojoties tāldaudzinātajai Kristburgai, Namejs vēlēja pulkiem turēties netālu citam no cita un ar ziņnešu palīdzību allaž pavēstīt, kad apmetas atpūtai un kad sāk jaunu pārgājienu. Nadravā, Skalvā, Sembā, Natangā, Pa- gudē un Vārmē viņi bija padalījušies un vienlaikus len- kuši un ieņēmuši vairākas pilis, nebīstoties no kristīgo nopietnāka pretuzbrukuma, tur viņi bija nodrošinājušies ar krietnām pārtikas krājām, pēc atstājot pili kādai cienījamākai dzimtai, bet, ja tuvumā neviens vairs nemita un nevienam vietējam iedzīvotājam pils aizstāvības vairs nevajadzēja, tad uguns padarīja savu. Tagad viņi bija ienākuši vistālākajos novados — Pamedā un Kulmā, kas stiepās gar Vislas labo krastu, novados, kas pirmie tika pakļauti krusta zīmei, pirmie vairīja Prūsijas ordeņa uzbrukumus un kur nu jau otrajā un pat trešajā paaudzē pacēlās kristīgo visstiprākās pilis, bieziem un augstiem akmens mūriem apjoztas, aiz kuriem ienācēji jutās kā sava visspēcīgā dieva paglābti.

Allaž svešos glābusi bija ari Kristburga — visvarenākā un lielākā, tāpēc Namejs tās ieņemšanai pulcināja pulkus vienviet. Jau no tālienes lepni slējās tās mūri -— nepieejami augsti, un sargi tur izskatījās, kā debes;s iekāpuši. Neiedragājami šķita arī no dzelzs un ozola, taisītie nolaižamie vārti. Līdz šejienes gājumam vairākas pilis, kurām Namejs tuvojās, pat. nepretojās, jo iemitinātie bruņinieki ar karakalpiem bija devušies lidzi mestram Mangoldam no Šternbergas, bet palikušie, tā teikt, puskarotāji, padzirduši par Nameja pulku tuvošanos, glābās bēgot, daja tieši Kristburgā patvērušies, un viens vienīgs bultu lietus tagad nolija pāri to galvām, kuri, pārbaudot pils aizstāvju apņēmību, mēģināja sliet kāpnes On rāpties augšā.

Šaubu nebija, ka šoreiz vispirms jāielauž vārti, jo tikai tie pavērtu ceļu uz pili.

Namejs bija apmeties klajumā tieši pretī vārtiem. Uz- slējuši krustnešiem atņemtās teltis, te ierīkojās viņa ka- radraudzes vīri, te allaž pulcējās viņa vadībai pakļauto pulku vadoņi — gan žemaišu Satkuns, Tulabite no sembju slavenās Candeimu dzimtas, no vārmiešu Bogati- niem Branguts, arī jatvinga Kantegerdes vecākais dēls un vēl citi. Šorīt brokastīs visi bija dzēruši šejieniešos visiecienītāko padzērienu — ķēves pienu, Namejs ar save- jiem arī sāka jau pierast pie šī dzēriena, un dažs labs nupat jau nevairījās no zirga gaļas Allaž blakus Namejam turējās Gunvaldis un prasmīgais padomdevējs — pie tērvetniekiem pārbēgušais strēlnieks Bērtulis. Toreiz, ļaunu jauzdams, viņš kopā ar savu sievu Viedu pamanījās aizbēgt no Tērvetes, un velti Ordeņa okstoņi pēc Nameja padošanās taujāja par atkritēju, gribēdami notvert, kā bija vēlējis mestrs, lai nodotu tiesai un visbriesmīgākajām mocībām par biedinājumu visiem citiem. Bērtulis iemitinājās vēl aiz Sidrabenes — pie Gunvalža ieteikta savieša un pēcāk labprātis pievienojās Nameja tālajai karagaitai, un vairāku piļu ieņemšanā un pretinieka pieveikšanā tieši Bērtuļa padomam un arī drosmei, tāpat zemgaļu stopnieku prasmei rīkoties ar arbaletu bija vai izšķīrēja nozīme.

Zemi klāja sniegs, un ziema bija vēl savā spēkā, taču vakar laiks iegriezās siltāks un mīligāks, kā nupat jau gribēdams savu vietu atdot pavasarim. Pūta viegls sak- senis, brīžiem atnesdams un tūliņ aiznesdams plānu, dūmakainu miglu, un šodien jau saule parādīja savu vaigu, liekot manīt, cik tas jau silts. Nameju šāda dabas steiga nemieroja, viņš bijās sākamies pirmsiaika plūdus, bet tad tik kuplam vīru pulkam netikt pāri Vislai, kuras plūdums te esot vai par Daugavas lejteci platāks, taču tikt upei pāri un ieiet zemēs, no kurienes kristīgie nāk, — to Namejs bija apņēmies, un to viņš izpildīs, kauču ka- ragaita ieilgtu līdz vasarai un Ordenis sapulcinātu pretī diez cik dižu baru. Vienīgi nedrīkst aizmugurē atstāt, nozīmīgākus Ordeņa pulkus, tāpat patvērumu jaunu spēku pulcinājumam, tāpēc Kristburga jāieņem, lai tur vai kas, iespējami drīzāk. Un, stāvot un vērojot šo lepno akmens celtni, Namejs ierunājās pirmais:

—    Paklausies, Bērtuli! Vārti mums jādabū vaļā! Un tomēr ja virs belzeņa[32] mēs liktu dubultu slīpu uzjumi no pamatīgiem baļķiem? Uzjume noderētu arī tad, ja sadomājam parakties.

—    Viņiem, Namej, augšā būs uzvilkti daži tādi akmeņi, kam kritienā nekāda nojume nav pasargs. Bez tam viņi gāzīs pašķidru un šļakstīgu piķi, un bultas un šķēpi, pats redzi, no augšas un no abām pusēm lidināsies bez žēlastības, katram mums pietiks un pāri paliks.

—    Taču jādara kaut kas ir! Mēs nevaram te gaidīt, kamēr no teles izaugs slaucama govs, mēģināt viņus izmērdēt badā, kā senākus Herkus Montē to darījis ar dažām viņu pilīm. Mums tam nav laika. Līdz ledus iešanai mums jātiek pāri Vislai.

Bērtulis nopūtās.

—    Varētu varbūt… Divējādi prātoju… — pēc ilgas klusēšanas un pārdomām viņš sacīja. — Pirmais būtu ar viltu — tu sūti karaspēku tālākceļā, atstādams te nelielu pulciņu, un Ordeņa izlūki šo tavu izrīcību ienesīs pilī. Jādomā, ka tad aizstāvji paši atvērs vārtus un nāks ārā, lai atstājos lencējus pārmācītu un tā novērstu tālāko lenkumu. Tikai… ne tu, ne es, neviens mēs īsti nezinām, cik pilī bruņinieku — pieci vai varbūt visi divdesmit pieci, cik pelēču un cik algotņu — simt, bet varbūt pieci simti. Kā mums zināt, cik savējo atstāt? Piecdesmit vai pieci simti? Mazu mūsējo pulciņu piebeigs, un mēs tik un tā neiekļūsim pilī, bet pret lielu atkal viņi baidīsies nākt ārā. Jāatstāj tik, lai iekārdinātu uzbrukt, bet lai mēs tomēr ielauztos pilī.

— Un ko vēl tu prāto?

•— Vēl tā… Ļaužu mums daudz. Lai katrs ķeras pie sausu koku vākšanas — jauc gan mājas un sētas, nes un ved, kas vien labi deg, tāpat no mežiem gādā šurp kaltušos. Milzu, milzu ugunskuru!… Naktī pa tumsu mēģinām piekraut vispirms vārtu dobuli, tur saberam arī sērzemi, piķi, vissveķainākos kokus… Degs lielais ugunskurs, sāks svilt arī dobulī iekrautais, bet nodzēst to no augšas ar ūdeni pagrūti, tieši virsū neuzliet… Un, ja labi iededzies, pats zini, uguns gūst virsroku pār ūdeni.

Gunvaldis skatījās virsaitī un redzēja — grūti, aplam grūti izšķirties, ja izvēle tik niecīga un tā pati vēl šaubu pilna, — cik vīru atstāt vilināšanai, lai tie nekļūtu par guvumu, gūtu pārsvaru un ielauztos vārtos, izpostītu tos? Un kā sakurt ziemas laikā tādu svelmeni, lai vārti dzēšami dzēsti tomēr sagruzdētu?

Gunvaldis, būdams vēl zēns, vēroja Tērvetē Nameju ejam un nākam; izbēdzis toreiz no gūsta, Gunvaldis aiznesa viņam virsaiša Viestura kapa noslēpumu, vecā Nār- vaiša gadu gadus glabātu, un Namejs ievēroja ari jau- nuli, reiz paglāba pat no Tērvetes pirmā soģa Daniela no Hustenas sakārotā pēriena. Kauču gadu starpība abiem nebija liela un ar gadskārtām tā it kā pilnīgi izlīdzinājās, šodien vairs nepateiksi, kurš vecāks — virsaitis vai viņa karadraudzes vadonis, taču Gunvaldis vienmēr bija raudzījies uz Nameju kā stiprāku un gudrāku, jo cēlies viņš arī no ļoti senas un godājamas dzimtas, kuras vīri allaž bijuši zemes un cilvēku likteņu lēmējos, ar vārdu un zobenu pratuši paust savu taisnību un drosmi. Vēlāk, vai diendienā dzirdot un līdzās darbojoties, jājot novada un kara ceļus, Gunvaldis iepazina Zemgales karali — kā viņu dažs sāka dēvēt — līdz pēdējai acu skropstai, līdz viņa elpas ritmam un balss bardzībai vai draudzībai, tomēr tikai tagad tālajā un neparastajā karagaitā Gunvaldis īsti saprata un sāka novērtēt augumā un gaitā joprojām vingro un nenogurdināmo vīru, kuram uzticēts un kurš uzņēmies visas Zemgales pagJābumu no nebrīves un negoda. Šāds vērtējums Gun- valdirn tagad jo viedāk padevās, jo šajā tālgaitā tika satikti ne mazums citu zemju vecāko un karavadoņu.

Namejs ar katru varēja godam mēroties.

Vispirms ar bezbailību, kas nevairījās satikt naidnieka, bet lēkšoja tam virsū bez atelpas un minstināšanās un aizrāva sev līdzi pārējos, kā pārliedams no sevis vēl savas drosmes pārpalikumu citos, un negants un sirdīgs tad kļuva viņa karadraudzes pulks kā vētras brāzma, kura nogāž pat sakņotu koku savā skrējienā. Bija reizes, kad pat īsti redzams naidnieka skaitliskais pārspēks saplaka un iršus saira šī aizrautīgā negantuma un nik- nības priekšā.

«Un neteiksim, ka daža laba dzelžaiņa zobens neprastu durt, tomēr Namejs pieveicis viņu pat cauri bruņām,» Gunvaldis domāja, vērojot rūpju grumbu virsaiša pierē. «Neba zobens jūt tikai rokas spēku un izveicību, tas jūt arī sirdspukstus — par ko tie pukst, vai par savu tēvuzemi vai sveša uzmākteņa iekārīgo labumu…»

Tālajā un neparastajā karagaitā Gunvaldis vēl īstāk iepazina virsaiša gudrību, prātu. Svešā un nepazīstamā zemē vadot svešus un nepazīstamus, valodā un izdarībās citu no cita atšķirīgus pulkus, sanākušus no vistālie- nes, tāpat iesaistot jaunai cīņai jau pagurušos šejieniešus, prasmīgi tvarstot un iznīcinot ienaidnieka pulciņus, strauji ielaužoties pilīs un gūstot noslēpto pārtiku un citu labumu, — Namejs prata izkārtot šo milzumu tā, lai nevienam netiktu pāri darīts, lai karagaitas smagums, tāpat kritušie sadalītos visiem vienādi un visiem vienādi tiktu arī guvuma prieks. Ja tik ilgi nedzirdēja vīrus kurnam, neapmierināti īgņojam, tad vispirms tā ir vadoņa gudrība.

Namejam ticēja. Ticēja viņa vārdam, arī Gunvaldis, kas pats pieredzēja Tērvetes pēdējo nedienu un dzirdēja virsaiti apsolām nedarīt Zemgalē kristīgiem ļaunu, nevar sacīt Nameju samelojušu, saminušu dubļos savu vīra godavārdu. Nē, virsaitis aizdrasēja tālajā un nezināmajā karagaitā pilns stingras apņēmības te likt krusta kalpiem trūkties, likt pierauties un likt mierā zemi, kas negrib pielūgt krustu un kaut kādiem pāvestiem, virsbīskapiem un baznīcām atdot to, kas iegūts pašu tīrumos, mežos un ūdeņos ar saviem sviedriem.

Tie, kas pirmo reizi satika Nameju un mazliet iepazina, drīzi vien novērtēja viņa lepno, tomēr ne iedomīgo, atturīgo, bet savviet sirsnīgo, cieņas pilno, tomēr bez mazākās lišķības stāju, kas ģiedās visur, vienalga, vai tā bija Ķernavas lepnā pils, Rāmavas svētbirzs klusums vai nabadzīgā zvejnieka Astima slietenis. Namejam nevajadzēja pēc trāpīga vārda līst ķešā, neziņā studzinā- ties,_viņš prata būt asprātīgs, bet prata ari klausīties, neizplūda ilgā un juceklīgā runājumā kā dažs labs, un Gunvaldim tālajā un neparastajā karagaitā tas vislabāk bija pamanāms un salīdzināms.

Gunvaldis juta sevī lepnumu, ka var būt šāda vīra tuvākais. Tāpēc domās viņš allaž vien aizsteidzās mājup, aizsteidzās pie mīļās Britas un jo īpaši pie dēliem —• vecākā Nāra, kam aizrit mūža desmitā gadskārta, un divus gadus jaunākā Madra —, kuriem viņš, atgriezies Tērvetē, izstāstīs sīki jo sīki pieredzēto un pārdzīvoto, bet jo īpaši paudīs par Nameja veikumu, lai tas dzīvotu ļaužu mutēs un prātos vēl paaudžu paaudzēs un atmiņas par tēvutēviem degtu jaunajos drosmi cīņai un ilgas būt brīviem. Cik stipri šodieņos atmiņā dzīvos aizgājušie, tik ilgi nākamie dēli un meitas dzīvos tālāk cilvēka mūžu nebeidzamībā…

Grumba virsaiša pierē sakustējās, izlīdzinājās un balsi ieskanējās gaišums, kad viņš sacīja:

—   Bērtuli! Ja mēs darītu gan tā, gan šitā? Gan degamo krautu, gan vienai daļai liktu lenkt Graudeni?

—    Tev lemjams, — Bērtulis atbildēja.

Namejs jautājoši paskatījās Gunvaldī, gribēdams dzirdēt viņa domas.

—   Tiešām aiziešanu un dedzināšanu apvienot — aizejot lai katrs atnes pa šķilar!

—    Cik vīru atstāsim šeit?

—   Lemsim pēdējā brīdī. Varbūt izdodas notvert kādu zinātāju. Bet, lai šā vai tā, manuprāt, tuvumā ļoti slēpu vajadzētu ieslēpt kādus simt izlasītus drosminiekus — katram gadījumam, ja pilī patvēries lielāks bars, — Gunvaldis skaidroja savu domu. — Labi jau būtu, ja mēs te varētu vēl nogaidīt.

—   Gaidīt nedrīkstam! Tu jūti, kāds jau ziemai siltums? Ja ne rīt, tad parīt pilij jābūt mūsu! Dod ziņu pulcēties pulku vadoņiem!

Dītrihs un Ginters no Rēgenšteinas bija ne vien Ordeņa brāļi, bet arī miesīgi brāļi — vienas mātes un tēva dēli. Viņi turējās vienmēr blakus — gan ikdienas gaitās, gan arī kaujās un Prūsijā aizvadītajos gados bija guvuši izcilu cīnītāju slavu, tā ceļot vēl augstākā godā savas dzimtas dižumu. Jau pie Vēlavas, kuru natangieši, Herkus Montēs vadīti, uzcēla savam patvērumam, abi bruņinieki parādīja cildināmu drosmi, atvairot ar savēju pulku apmēram divus tūkstošus ielenkto izlaušanās mēģinājumu tik ilgi, līdz pienāca papildspēki un pils tika nodedzināta par godu dievam un slavu Prūsijas zemju aizbildnim svētajam Pēterim, un natangiešu asinis piebaroja tīrumus un pļavas tā, ka vēl tagad tur auga leknāka zāle nekā citur. Šoreiz abiem brāļiem mestrs Man- golds no Sternbergas uzticēja Kristburgas pārraudzību, vecāko brāli Dītrihu ieceļot par pavēlnieku un jaunāko — Ginteru par viņa vietnieku. Un tā viņi šodien abi atkal stāvēja pils tornī pie vārtiem un klusēdami vēroja pagānu rosīšanos. Turpat blakus aiz viņiem, nometušies ceļos, trīs priesteri dedzīgi lūdza dievu, cerēdami gūt «tā kunga palīdzību», jo bez dieva žēlastības pilij un tās iemītniekiem tuvojas devītā stunda, tuvojas iznīcības un nāves brīdis.

Kas to būtu varējis iedomāties! Kristburga! Lepnā Kristburga tiek aplenkta!

Kad mestrs ar savu pulku devās karagājienā uz spītīgo Sudavu, lai reizi par visām reizēm pārmācītu Skūmandu, tad viens no padomes locekļiem bija ieminējies, ka nedrīkst izlaist no acīm šā zemgaļa Nameja nekrietno parādīšanos Na dravā un Sembā. Mestrs tam piekrita, gan tūliņ piebilstot, ka šie pagāni, kā nākuši, tā drīz vien aizies, sajutuši dieva sargāto piļu stiprumu un kristīgo apņēmību nosargāt tās. Arī Dītrihs no Rēgenšteinas bija tikai pasmīkņājis par iespēju zemgaļiem iznākt cauri visai Prūsijas ordeņa zemei un pietuvoties kauču vienai no pilīm Vislas tuvumā — pat Herkus Montēs vadītās lielās sacelšanās laikā pirms vairāk nekā divdesmit gadiem Kristburga paglābās, jo vietējie kul- mieši un pamedieši tikpat kā visi izkauti un, kas pabē- dzis, tas dzīvo tālāk, lūk, tai pašā Sudavā, uz kuru dodas mestrs. Pašpārliecība Prūsijas ordeņa vadībai bija stingra un neiedragājama, un tā pat nepieļāva domu par nopietnākām briesmām no zemgaļu puses.

Taču gāja dienas — un ar katru jaunu saules lēktu ziņas pienāca aizvien trauksmainākas un apbēdinošākas. Pilis krita cita pēc citas, krita ātri un pat vienlaikus, un Nameja vadītais pulks pārstaigāja ciemu pēc ciema, notvertos kristīgos nogalināja, gūstā neņemot nevienu, un aiz pagāniskajiem iebrucējiem palika tīra zeme kā dievam par apsmieklu, lai tur atkal var apmeties pagāni un turpināt savu elkdievekju pielūgšanu birzīs, pie akmeņiem un avotiem, atsakoties dot Ordenim un baznīcai desmito tiesu un tā graujot paša dieva nolikto kārtību uz zemes.

Nu situsi Kristburgas devītā stunda!

Nesen pat sapņos Dītrihs un Ginters no Rēgenšteinas neticētu, redzot pie varenās akmens pils mūriem rosāmies atkal tik neskaitāmu daudzumu pagānu bezdievju. Tagad viņi tos redzēja dzīvē tekalējam kā skudras, un tie cits aiz cita gan nēšus, gan ragavās veda un veda malku, gatavojoties uz tādu dedzināšanu, kāda vai pastardienā nebūs. Naski tika būvētas arī nojumes, zem kurām, slēpjoties no šķēpiem un bultām, virzīties klāt mūriem, un šie svētuma zaimotāji līdīs klātāk un klātāk., lai degamo samestu pie pašiem vārtiem. Pagājušajā naktī lencēji pa tumsu jau bija šo to sasvieduši vārtu dobulī, un, ja kraušana tikpat naski turpināsies un viss šis milzu krāvums sāks liesmot, tad ne vien vārti sagruzdēs, bet pat akmeņi no karstuma sprēgās un drups. Nē, nē, briesmas patiešām bija klāt, un īpaši skaudri to apzinājās Dītrihs un Ginters. Bez viņiem mestrs pilī atstāja tikai vēl trīs bruņiniekus un piecdesmit algotņus, kas spēja cilāt zobenu, kurpret priesteru un visu citu svētuļu bars derēja tikai ūdens nešanai, piķa vārīšanai un dievlūgšanām, pie kam šīs lūgšanas atrāva pat no abiem pirmajiem darbiem. Pilī sabēgušas arī daudzas vācu sievietes un bērni, kuri ar savām bailēm atstāja nomācošu iespaidu uz visiem, dažas vācietes it īpaši vaimanāja, pieviltas jaukajās cerībās te rast jaunu — labāku mājvietu nekā Štīrijā, Manheimā vai citā Vāczemes nostūrī, kur viņu ģimenēm pārliek uzmācās dažnedažādi savi kaklakungi, kurpret šeit viņas bija cerējušas justies kā visīstākās kundzenes.

— Ginterl — ierunājās vecākais brālis. — Tik nekrietni apdraudēti sen neesam bijuši. Vai patiesi mēs tiksim nodurti kā vispēdējie?

—    Nē, brāl! Par miršanu domāt vēl laika gana! — bravūrīgi atsaucās uzrunātais, kā jau tas piederas dieva bruņiniekam. — Tagad padomāsim par dzīvošanu. Nevaru un nevaru izprātot, kāpēc pagāni pamet mūs un dodas uz Marieverderas un Graudenas pusi, kā šorīt mums ziņoja ar pasta balodi atsūtītā vēsts. Liks mūs mierā? Turēs nelielā ielenkumā cerībā, ka mēs te kā aitas gaidīsim savu nāvi? Taču ari palikušie, kā redzi, gatavojas uzbrukumam. — Un viņš klusībā pie sevis nošņāca: — Vai patiesi velns un visi pārējie pazemes nešķīsteņi sabiedrojušies ar šiem un lencēji vienu jauku brīdi izlīdīs pils pagalmā no zemes kā sēnes pēc lietus? Un mums atliks tikai bezspēcīgi noskatīties? …

—    Nepiemini nelabo, kad viņš jau tik tuvu! — Dītrihs pameta skatienu uz trim lūgšanā sakņupušajiem priesteriem, vai tie dara to, kas tiem jādara — jāvaira velnu uzmācība. Jā, paltrakainiem lūpas kustējās ar steigu, izlūdzoties debesu valdnieka žēlastību, un, no malas paskatoties, šķita, ka viņi ieēduši kaut ko lipīgu un karstu un tagad velti pūlas izdabūt to pār lūpām atpakaļ.

—    Tu, Dītrih, esi mans vecākais brālis un pavēlnieks pilī, — turpināja Ginters, — taču šoreiz ieklausies manā padomā — tā kā pagāni tikpat kā visi aizgājuši, neļausim te palikušajiem izrīkoties mūsu acu priekšā kā sātana sūtņiem, bet visi, cik mēs te esam, iziesim ar piesardzību pa vārtiem klajumā un pārbaudīsim, kas un kā. Mūki, sievietes un bērni lai tikmēr stiepj pie vārtiem sakrauto iekšpusē. Tad pagāniem, ja patiesi dievs viņiem atļaus iekurināt uguni, būs atkal jānes kurināmais otrreiz un jānes no tālīnākām vietām, un jānes grūtāk,^ jo vieglāk paņemamo viņi jau te sastiepuši. Atkāpties^ pilī un nolaist vārtus mēs vienmēr pagūsim.

Kaut ko līdzīgu Dītrihs pats bija jau prātojis, tāpēc brāļa padoms nostiprināja domu: negaidīts un straujš pretuzbrukums, ja ari nedotu uzvaru, liktu lencējiem kļūt piesardzīgākiem, un tie nepastaigātos ap pili netraucēti, kā uz pirti iedami, nebūvētu, vai kreklos izmetušies, nojumes. Šobrīd katra kristīga cilvēka dvēsele aiz sašutuma plīšu šķēlās, vērojot pagānu nekaunīgo rosī- šanos, viņu klaigas un ņirgas, kā arī draudus tad, ja no augšas kādam strēlniekam izdevās ietrāpīt bultu nekris- telim, kurš, kurināmo kraujot, aiz pārgalvības pieskrēja par tuvu mūrim.

Aplam bīstama bija arī bīdāmo vairogu būve, aiz kuriem slēpjoties uzbrucēji cerēja izrīkoties ap pašiem vārtiem, cerēja tos ielauzt.

Tā bruņinieks Dītrihs no Rēgenšteinas deva rīkojumu bruņiniekiem līst bruņās, pievest zirgus, sagatavoties visiem pelēčiem un karakalpiem un arī mūkiem deva rīkojumu pulcēties, lai tie negaustos un darītu, ko spēj, aizvācot no vārtu priekšas sanesto kurināmo. Ja vajadzēs atkāpties, vārtniekiem vienā elpas vilcienā jāpārcērt paceļamo vārtu virves, lai krītošie vārti aizšķērsotu vajātājiem ceju. Dītriha izbīlis bija tik liels, ka viņš norīkoja būvēt vārtu iekšpusē aizgrūžamu aizsprostu, nemitīgi atgādinādams, ka tikai tos, kas paši sevi sargās, šoreiz sargās arī dievs.

* * *

Nameja vadītais karaspēks bija uzsācis gaitu uz Vis- las pusi. Ņēma gan vērā Gunvalža padomu — un ap simt vīru bez zirgiem naktī ieslēpās netālajā eglīšu smalcē. Un tā pie pils redzami palika tikai Namejs ar savu ka- radraudzi un savs piecdesmits labāko un nevaldāmāko cirtēju no žemaišiem, augstaišiem un līdz pēdējam elpas vilcienam aizniknotajiem, savas zemes un savu "tuvinieku postu pieredzējušajiem pagudiešiem, galindiem, natan- giešiem, pamediešiem …

Vēl pēdējie aizejošie, virzoties gar pili, nometa dedzināmā nastu, izkliedza atvadu draudus, piesolīja «mīļu siltumiņu» …

Rīt Kristburgas liktenim jāizšķiras.

Siltajā ziemas dienā, caunādas cepuri noņēmis, Namejs sēdēja uz šeit atstāto ragavu drēģa un iestiprinājās — bija izsautēts jauns bullēns, kādās mājās vakai izcepti pīrāgi, atnests šorīt slaukts govs piens. Pretī otrā malā sēdēja Gunvaldis, tāpat rokā turot kaulu ar gaļu, tepat Satkuns mielojās, vēl daži.

—    Tiklīdz Kristburga kritīs, atceries manus vārdus, Namej, atlikušās pilis nemaz vairs nepretosies, visi kristīgie šļūcināsies ar steigu līdz Vislai, kamēr tai var pāri tikt.

—    Arī mums tā jāšķērso, — Namejs atgādināja.

—    Mūs neviens nedzen, simt dienu šurp vai turp. Un galu galā priekšā vēl nākamā ziema. — Zemaiti mazliet jau sāka biedēt Nameja apņēmība doties pāri Vislai, kauču līdzšinējā gaita liecināja par iespēju sakaut Prūsijas ordeni galīgi un pavisam.

—    Nē, tik ilgi negausošos. Gaidu vienīgi vēsti no Skūmanda. Izšķirošajai kaujai tur vajadzēja būt jau notikušai, — Namejs tā kā iebažījās.

—   Vēsts būs gaiša! Skūmands zina, ko darīt ar mestru. — Satkuns par sudaviešiem neraizējās. Un tad uzgāza ar plaukstu pa drēģa malu, iesaukdamies: — Ai, ai! Drīz tev, Namej, pievienosies skūmandieši, un tu nudien vari doties vai līdz pašai Ro'nai! To viņu pāvestu ar zobena galu, tā teikt, pārbaudīt, vai viņš ir īsts vai tikai tāds izbāznis, ha-ha-ha! …

Pusjokus, pusnopietni saruna nesteidzīgi turpinājās, un mielošanās tuvojās nobeigumam, kad viens iesaucās:

—    Vēstneši!

Klajuma ziemeļaustrumu malā varēja redzēt lēkšojam šurp trīs jātniekus.

Ēdēji nolika rokā turēto, nobraucīja ar plaukstu dru- pačas no mutes un piecēlās, sirdis satraukumā un gaidās iepukstējās dobjāk …

Vidējo jātnieku Namejs un Gunvaldis abi vienlaikus sazīmēja, tas bija no Sidrabenes, no Nameja sievastēva karadraudzes.

—    Naluti! Tu! — Namejs iesaucās, un atnācējs tā kā gribēja tiekoties pasmaidīt, taču smaids tā arī nodzisa neuzplaucis un zemgaļa seja no negulēšanas un tālā' ceļa bija gluži pelēka.

Nedzirdēji^ vēl ne vārda, virsaitis apjauta dzimtās puses melnvēsti atnestu.

—    Stāsti! Bez aplinkiem!

—   Nokauti, Namej, mūsējie! — Nalutis ar pirmajiem vārdiem izteica galveno. — Kā gribot pieglaimoties, Tērvetē tika saaicināti piļu vecākie, godājamākie labieši un — nodurti!

Iestājās klusums.

—    Tad ko Viņi gāja!? Tad ko viņi gāja!? — Namejs sāpēs un naidā iekliedzās un trieca savu cepuri pret zemi. — Bez ieročiem, bez karadraudzes pulcēties pie viņiem!

—         Arī viņi solīja būt bez ieročiem! Bet bija slepus aizslēpuši… Un mūsējie gāja ari tāpēc, ka cerēja ar piekrišanu un padevības solījumiem novilcināt Ordeņa atriebību par tavu karagaitu, pasargāt lavas prombūtnes laikā novadus no draudošā posta. Tava karagaita viņiem bija kā sunim blusas — tie knosījās un draudēja, draudēja un knosījās…

—    Bet aizejot es taču piekodināju — neticiet! Neticiet krusta nesējiem! Kā viltus un nekrietnības pilna ir šī zīme, tā arī tās nesēji! Sapulcēties kopus viņu mielastā! Kā bērni!

Nalutis klusēja, un varēja noģist, ka pasacītais vēl nav viss.

—   Neslēp, Naluti! Stāsti līdz galam!

—   Mielastā bija ievilināti arī tavas dzimtas vīrieši., s Sievietes nogalināja pēc tam…

—    Arī vedeklas ar mazajiem Sidrabenē?

—   Arī Sidrabenē … Tajā pašā nakti…

Namejs pagriezās un lēnām aizsoļoja sāņus. Apmetis lielu loku, apgāja vēlreiz un atgriezies apsēdās pussa- kņupis uz ragavu malas.

Neviens virsaitim netuvojās, netraucēja. Ko palīdzēt var mierinātāji vārdi un nopūtas, ja sirds deg kā ugunī iemesta? Vīrs vīram spēj palīdzēt kaujā, bet šeit un šobrīd — viņi visi bija bezspēcīgi… Kā veco, nokaltušo zāli var aizklāt tikai jauni asni, tā tikai un vienīgi laiks spē j mierināt un dziedēt drausmo sāpi…

Namejs nedzīvām, kā neko neredzošām acīm skatījās uz ziemas saulē sarkanīgi atblāzmojošo Kristburgu… Vai viņš maz redzēja to?… Vai varbūt saskatīja savas Tērvetes ūdeņu loku ap dzimto vietu? Slaido priežu galotnes Sidrabenes pusē? …

… Kā brēcošs bērns ieņaukstējās pils vārti un gausi, kā negribīgi vilkās augšup, un pa pavērto ceļu lēnos soļos piesardzīgi izjāja pieci krustneši, aiz viņiem sekoja pelēči, karakalpi…

Tuvumā strādājošie zemgaļi, kas būvēja nojumes un gatavoja vārtu laušanai belzeni, pakampa savus cirvjus un skrēja prom, lai nekļūtu jātniekiem par guvumu.

Namejs piecēlās un piegāja pie sava zirga, uzlēca seglos, lai labāk pārskatītu notiekošo.

No pils izjājušie pagāja dažus soļus, pētījās ap sanesto dedzināmo, vēroja, ko darīs lencēji… Kamēr zirgos sēdošie skatījās un nogaidīja, pa vārtiem iznāca arī

kalpi un sāka lodāt ap tuvāk samestajiem kokiem, cenšoties tos izvilkt no krāvuma un iestiept pilī.

Gunvaldis piegāja pie Nameja. Viņš baidījās, ka, atnestās sāpju ziņas mocīts, virsaitis neizdara kaut ko pārsteidzīgu, tāpēc sacīja:

—           Nogaidīsim! Lai viņi izjāj vēl tālāk, sāk rīkoties vēl drošāk … Lai domā, ka mēs baidāmies t < v

—           Viņi attīrīs vārtu priekšu, — Namejs neskanīgi nosacīja.

—    Lai panes, lai! Paskatīsimies.

—    Kur Bērtuļa stopnieki?

—    Graviņā.

—    Lai viņi gatavojas patraucēt iznācēju darbošanos!

Bruņinieki pajāja vēl pārdesmit soļu tālāk, pa vārtiem izlīda vēl savs bariņš ielenkto naidnieku.. .

—    Gunvaldi! — Namejs bija kaut ko izlēmis.

—    Jā!

—           Lai viri vēl nekāpj zirgos! Lai domā, ka mēs ne- uzbruksim! Bet nozīmē no mūsējiem divus desmitus, kas tad pēc mana mājiena visi lec zirgos, un lēkšojam tā, lai pirmajā triecienā pagūtu pietikt līdz vārtiem. Tiklīdz mēs esam tur radījuši jūkli, tā pārējie lēkšo šurp. Arī paslēptie lai steidzas, cik vien ātri var! Saprati?

—           Jā! Izdarīsim! — Gunvaldis atbildēja un gribēja jau doties rīkojumus izpildīt un nodot tālāk, kad no mežmalas lēkšoja vēl kāds, jau no tālienes skaļi saukdams:

—    Satkun!… Satkun! … Satkun!…

Kas tad žemaišiem lēcies? Un kāpēc ziņnesis lēkšo no otras puses, nevis no turienes, kurp aizgāja žemaišu pulks?

Satkuns pavicināja ar roku un paskrēja jātniekam pretī, un tas — nenokāpis no zirga, tikai pieliecies — pačukstēja kaut ko žemaišu kunigaitim.

Satkuns atlēca kā odzes dzelts, aizsedza ar plaukstām seju, paberza acis, kā gribēdams no tām noberzt kaut ko pieķepušu, netīru, piegāja atkal pie jātnieka, jautāja, un tas laikam vēlreiz apstiprināja teikto.

Satkuns apgriezās un kā sasaistītām kājām pievilkās pie Nameja, kas notiekošo vēroja, savā zirgā sēdēdams. Zemaitis bija nobālis kā audekls, šķita, viņš parunāt nevar, jo katru, vārdu vai izelsa:

—           Brālis … nodūris brāli!… Daumants nodūra pirtī Treideni! P..

Šķita, Namejs nav sadzirdējis teikto vai vismaz nav sapratis. Tik neticami tas skanēja. Varenais Mindaugs savu vistuvāko nodurts, no tuvinieka naža pirtī noasiņoja arī nakamais varenākais dižkunigaitis Tranaitis, ar kuru Namejs tik labi bija sācis saprasties… Nu pienākusi kārta dižkunigaitim Treideniml… Kas? Kas pacēlis nazi? Viņa jaunākais, nevarīgākais, mātes palutinātais jaunākais brālītis! … No zalkša vairījās, no slepkavas naža — ne!…

Ak, žemaiši, žemaiši, dārgie draugi!…

Un Namejs saprata — Satkuns ar savu pulku un aiz viņiem jau šodien arī augstaiši pa vērsīsies mājupceļam … Pāri Zemaitijai, Zemgales tuvākajam kaimiņam, velsies jukas, savstarpēji ķīviņi un nenovīdība… Zemgaļi atkal paliek vieni… Viņš, Namejs, paliek viens…

Namejs iecirta zirgam piešus sānos un kā vēja nests lidoja pāri klajumam, triecās pretī no pils izjājušajiem bruņiniekiem un algotņu pulkam…

Šajā mirklī vai — vairs nekad!

Šīs domas spārnots, viņš trauca pāri klajumam, kas to šķīra no ienaidnieka.

Šajā mirklī vai — vairs nekad! …

Gunvaldis uzlēca savā zirgā, iekliegdamies:

— Aiz manis!

Taču, kamēr karadraudze salēca seglos un kumeļi uzņēma ātrumu, Namejs jau bija atrāvies un viens pats ietriecās piecu dzelzīs kaltu bruņinieku barā, cērtot ar savu zobenu uz abām pusēm, un pirmbrīd šķita, ka no tādas pārdrošības pārsteigtie bruņinieki patiesi neattaps pretoties, jo vienam zobens aizlidoja no Nameja zobena trieciena tālu pa gaisu, iekrizdams sanestajos kokos, bet otrs tenteriski izvēlās no segliem …

Trešā krustneša šķēps no mugurpuses viltīgi ieurbās Nameja mugurā zem kreisā pleca. . .

Pielēkšojušais Gunvaldis un tāpat pārējie kā ar slotu «izslaucīja dzelžainos un viņu karakalpus, kliegdami tuvojās pa klajumu vēl citi viri, tāpēc no pils iznākušie klupšus un krišus sabēga atpakaļ pilī, savus pārdesmit atstājam zemē guļam, un smagie vārti ar dobju krakšķi nokrita lejup …

Zemgaļi samulsuši apstājās, bet ne vārtu dēļ — viņi acīm meklēja savu virsaiti…

Gunvaldis piesteidzās pie Nameja.

—   Virsaiti!

Uzrunātais atvēra piegurušos plakstus, paskatījās savā karadraugā …

—          Klausies… ko es tev teikšu … — Nameja lūpas čukstēja.

—          Vēlāk! Vēlāk!… — Gunvaldis vairījās un, pagriezies pret savējiem, uzsauca:

—    Ragavas!

Pietupies viņš pacēla mazliet virsaiša galvu.

—          Klausies!… Es tev pavēlu! … — Namejs kļuva vai bardzīgs. — Izmisums ir… vissliktākais padomdevējs … Tu pats nupat redzēji… Nepadodies izmisumam! Nekad un nekur!… Un vēl… Es svešumā tikai sāku saprast… Gunvaldi!… Nemeklē vairs nekad mūsu zemei uzvaru tālajos pilskalnos… Pat uzvarējis es tomēr nebūtu varējis šo uzvaru pārnest mājup… Zaudēt varam tikai savu pilskalnu… Un uzvarēt varam tikai pie sava un … savā pilskalnā … Ņem … mans gredzens .., lem tu, kam to … atdot… tam, kas … tikai tam …

Zemgales virsaiša plaksti sakļāvās, lūpas sastinga pusvārdā, nepaguvušas pateikt vēl pēdējo — vissvarīgāko …

Kad Gunvaldis novērsa skatienu no veļu valstībā aizgājušā Zemgales virsaiša, viņš pāri klajumam ieraudzīja steidzamies strauju jātnieku.

Dzintis nesa Skūmanda (Skomanta?) uzvaras ziņu …

Tiešās grāmatas beigas

Laimonis Purs

TALAJOS PILSKALNOS

Redaktors H. Galiņš. Mākslinieciska redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore

G. S|epkova. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 23.04.81. Parakstīta iespiešanai 05.11.81. JT 16240. Formāts 84x 108/32. Tipogrāfijas papīrs Mi 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 15,96 uzsk, iespiedi.; 16.8 uzsk. kr. nov.; 17,35 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. Ns 856-D. Cena 1 rbl. 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ni 240/31010/1-2728. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grā« matu tirdzniecības lietu komitejas tlpo' grāfljā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Purs L.

Pu 630 Tālajos pilskalnos: Vēst. romāns. 3. grām. / Māksi. A. Lielais. — R.: Liesma, 1981. — 299 lpp., il. — (Stāsti par vēsturi).

PAR vĒsturi Ārpus sĒrijas

M. ASUELA. TIE, KAS LEJA. 1977.

S. D I C E V S. ESKADRONS. 1978.

T. DZATIJEVS. KALNU ZVAIGZNE. 1981.

M. ELEBAJEVS. GARAIS CEĻŠ. 1977.

N. G O G O L I S. TARASS BUĻBA. 1978.

J. JANŠEVSKIS. MEŽVIDUS ĻAUDIS, 1. UN 2. GRĀMATA. 1981.

M. KAL AMATA. BIEDĒKĻA VARĀ. 1980.

A. K LI C E V S. KUGITANGAS TRAĢĒDIJA. 1981.

J. KROSS. AR KLIO ACĪM. 1978.

A. NURPEISOVS. SABRUKUMS. 1979.

V. P I K U L I S. AR SPALVU UN ZOBENU. 1981.

A. RADIŠCEVS. CEĻOJUMS NO PĒTERBURGAS UZ MASKAVU. 1978.

D Z. R ī D S. DESMIT DIENAS, KAS SATRICINĀJA PASAULI. 1977.

RUTKU TĒVS. SUMPURŅU CIEMS. 1981.

E. SALENIEKS. VĒSTURES RATU GRIEZ ARĪ TU! 1978.

M. SELIMOVlCS. CIETOKSNIS. 1977.

E. V O I N I C A. DUNDURS. 1981.

N. ZADORNOVS. CUNAMI. 1977. S. Z A L I G I N S. KOMISIJA. 1981.

drīzumā iznāks

G. Gulla. Teiksma par Omau Haijamu. Romāns

Georgijs Gulia lasītāju acu priekšā uzbur 11. gadsimta notikumus Isfahānā, kur tolaik par sultāna galma astrologu strādāja šodien visā pasaulē pazīstamais persiešu dzejnieks Omārs Haijāms. Autors tēlo vienu dzejnieka dzīves mēnesi — 1092. gada maiju, kad Hai- jāmam ir 44 gadi, kad viņš atrodas savu radošo spēku plaukumā- gan kā astronoms un matemātiķis, gan kā dzejnieks. No viduslaiku krēslības izraujot sen pagājušos notikumus, Georgijs Gulia lasītājam ļauj ielūkoties dižā dzejnieka personībā, tā laika politiskajās cīņās, zinātnes un reliģijas sadursmēs. Romānā nav Omara Haijāma dzejas citātu. Tur ir Haijāma domas un atziņas, kas radušās visdažādākajās dzīves situācijās. Lasītājs redz Omāru Haijāmu gan observatorijā savu darbabiedru un draugu vidū, gan sultāna galmā, kur jārisina sarunas ar valdnieku, vezīru un mu- sulmanisma dogmu sargātāju lielo muftiju, gan arī intīmajā dzīvē — attieksmēs ar sievietēm, kuras viņš mīlēja. Viņa dzīve nav šķirama no viņa dzejas. Omara Haijāma bijības pilnā mīlestība pret dzeju ir tik liela, ka viņš pat šaubījies, vai viņam ir tiesības saukties par dzejnieku. Cildena ir tā loma, kuru Haijāms atvēl dzejai un dzejniekam. Viņš saka: «Dzejnieks raksta dzejoļus — dzejnieks māca cilvēkus. Protams, netieši. Ne jau tā, kā imams, kas pēc iepriekš dota parauga skaidro korāna nodaļas, bet kā gudrais, kas pats atklāj Visuma noslēpumus un aicina citus sev līdzi.»

1 Pārceļot, t. i., nokļūt jaunā dzīvē (senprūšu vai).

1 Golis — nāve, galintvei — galināt, galindi — nāvinieki, t. i., tie, kas nogalina (senprūšu vai.)

9 — 856

1 Tas ari pie mums atgadās (senprūšu vai.).

1 Karagaita (senprūšu vai).

3 Senprūšu pazemes dievs.

1 Ticēt!… Ticēt! … (Senprūšu vai.)

7 Kas tic, tas ir svētlaimīgs (senprūSu vai.).

[1] senprūšu sacelšanās 1260, gada 20, septembri.

[2] tolaik lietots apzīmējums uzbrukuma veidam.

[3] laupīt (viduslejas vācu vai.).

[4] 13. jūlijs. Kuršu uzbrukums notika 1210. gada.

' Dominl canes — kunga, t. 1., dieva suņi (latiņu va/.).

[5] dzimis 354. gadā.

[6] dzīvojis iv—v g3. mijā.

[7] tik dievu atzīstam, cik viņu mīlējām (laliņu vai.). Klervo klostera abata Bernharda (XII gs.) izteiciens.

[8] gēsle — neauglīgs līdzenums.

[9] «katru kājas vai rokas, acs vai deguna kropļojumu gandarīt ar pusi no vīra naudas» (vidusleļasvācu vai). Vīra nauda līdzinājās 40 markām, par tādu summu arī slepkava varēja atpirkties no soda.

[10] ja dievs ar mums, kas būs pret mumsl (Latīņu vai.)

[11] livonijā gads sākās 25. martā, t. i., ar tā saucamo Marijas dienu,

[13] 1254. gadā.

[14] sveiki, draugi! (senprūšu vai.)

1 Nāk abi šurp! (Senprūšu vai.)

[16] jūs gaida (senprūšu va!.).

[17] laipnīgu draudzību (senprūšu vaj.).

[18] sestdiena, svētdiena, diena pēc svētdienas, t. i., pirmdiena (senprūšu va/.).

[19] panāci panāc! (senprūšu vai.)

[20] dižs ozols (senprūšu vai.).

[21] 997. gadā.

[22] 1226. gadā.

[23] vitingi — senprūšu labieši.

[24] mēris.

[25] 1249. gada 7. februāri.

[26] senprūšu vēju un viļņu dievs.

[27] senprūšu debesu dievs.

1 Velns (senprušu vai.).

[29] odens (senprūšu vai.).

[30] 1281./82. gada ziema.

[31] laul — skriešana [viduslejasvācu vai.).

[32] virvēs iekarināts brīvi svārstošs, resns baļķis, kas ar savu vēziena spēku salauž šķēršļus.

Content

Purs Laimonis Tālajos pilskalnos

PAR vĒsturi Ārpus sĒrijas