Eferts- Klusais Ernests

Aizejot

E. EFERTS- KLUSAIS

AIZEJOT

priekšvārds

ERNESTS EFERTS-KLUSAIS

Oktobra revolūcija, jaunās sociālistiskās iekārtas nodibināšanās dažādos vecās Krievijas novados 1917.—1920. gados bija sākums jaunai — sociālistiskās kultūras plauksmei. Arī jauna satvara vārda mākslai, kas izteica plašu darbaļaužu masu trauksmi un patosu, tām cērtot ceļu uz brīvi, uz labāku, sociāli taisnīgu dzīvi, uz vispārēju sociālo progresu. Jauno posmu iesāka arī latviešu rakstniecība. To pārstāv dažkārt par revolucionārajiem romantiķiem sauktie dzejnieki, stāstnieki un dramaturgi, kā Ernests Eferts-Klusais, Leons Paegle, Augusts Arājs- Bērce un viņu līdzgaitnieki.

Tāpat kā viņa ideju biedri, Ernests Eferts-Klusais (īstajā vārdā Ernests Eferts; Klusais ir rakstnieka pseidonīms) savos darbos ir revolucionārās trauksmes pilns reālists. Revolucionāras trauksmes caurstrāvoti ir visi Eferta-Klusā daiļdarbi, zinātniskie un publicistiskie raksti, starp tiem arī viņa pētījumi literatūras vēsturē, apceres par literatūru, par atsevišķiem rakstniekiem, par valodniecību un audzināšanu.

Latviešu rakstnieki — revolucionārie romantiķi ir sociālistiskās revolūcijas karogneši, liesmaino revolucionāro cīņu dienu dziesminieki, kuri cauri dūmiem un sprāgstošo granātu uguņiem dzied dziesmu lielajai rītdienai. Viņus iedvesmo proletariāta cīņas par Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaru, tā ciešā apņēmība nepadoties, kad reakcija ar ieroču varu uz laiku nomāc padomju jauncelsmi.

Tādā kārtā revolucionāro romantiķu mākslinieciskā jaunrade ar savu rītdienas patosa spēku, ar plašu perspektīvu pavērumu ir tuva vēlāk iedibinātajai sociālistiskā reālisma metodei padomju daudznacionālajā literatūrā. Neapstrīdami, ka latviešu padomju literatūras attīstības pirmie posmi ir kritiskais reālisms kā kapitālistiskās sabiedriskās iekārtas grāvējs-ārdltājs un revolucionārais romantisms kā darba tautai skandēta trauksmaina dziesma nākotnei.

Ernests Eferts-Klusais darbojās latviešu literatūrā īsu laiku — no 1918. gada līdz 1927. gadam. Šai periodā Padomju Latvijas un latviešu izdevumos Padomju Krievijā parādās rakstnieka stāsti, tēlojumi, luga («Kad zibens būs mūsu»), apcerējumi latviešu un vispārējā literatūras vēsturē un daudzie publicistiskie darbi. Apmēram desmit gadu laikā Eferts-Klusais izaug un nobriest par ievērojamu stāstnieku, kas savos darbos savdabīgi un reljefi notēlo Latvijas kalpus, sīkzemniekus-būdniekus, trūcīgos latgaliešus, strādniekus revolucionārus un pirmās Padomju Latvijas kareivjus. Spilgtāk nekā jebkurš cits viņa laika biedrs Eferts-Klusais ataino revolucionāros notikumus Latvijā 1917./19. gados, rāda Padomju Latvijas tapšanu, bezzemnieku un strādnieku darbību padomēs, to cīņu pret šķiras ienaidniekiem, parāda latgaļu revolucionāro atmodu un latviešu kolonistus Krievijā. Izcili nozīmīgi latviešu revolucionāro romantiķu sacerējumu kopumā ir Eferta-Klusā daiļdarbu tematika un varoņi. Rakstnieks A. Arājs-Bērce galvenokārt parāda revolucionārus-strādniekus un profesionālos partijas darbiniekus, cīņu pret carismu par nākotnes ideāliem, Leons Paegle attēlo strādnieku revolucionāro masu cīņu pirms un pēc Oktobra revolūcijas Latvijā un skandē revolūcijas dziesmas darba jaunatnei — nākamās Padomju Latvijas cēlājai, bet Eferta-Klusā sacerējumos dominē revolucionāri noskaņotie lauku kalpi, «nomales ļaudis» pirmās Padomju Latvijas laikā.

Eferts-Klusais jāuzlūko par izcilāko Latvijas lauku proletāriešu un pusproletāriešu (rentnieku un būdnieku) notēlotāju latviešu rakstniecībā proletariātam vēsturiski nozīmīgu cīņu laikmetā.

Pārsvarā Eferta-Klusā stāstu varoņi pieskaitāmi tā sauktajiem pozitīvajiem raksturiem, tas ir, dzīves apliecinātājiem, cīnītājiem. Tāds ir padomju darbinieks Ješka («Pierobežas apriņķis»), tāda Mare («Plinšu sieva»), kas latviešu literatūrā pārstāv 1919. gada ♦Padomju Latvijas aktīvistus, vēlākos latviešu strēlniekus pilsoņkara frontēs, partijas ierindniekus. Pierobežas apriņķa partijas un padomju darba vadītājs, cara laikā nelegālists un politiskais ieslodzītais lauku proletārietis

Ješka ir noteikts, izturēts cīnītājs padomju ikdienā, partijas ikdienas darbā, kad vara Latvijā jau proletariata rokās. Eferta-Klusā stāstu varoņi daļēji ir līdzinieki padomju literatūrā notēlotajiem padomju cilvēkiem cīnītājiem, kuru raksturu atsegšana ir viens no pamatuzdevumiem sociālistiskā reālisma metodes literatūrai.

Eferta-Klusā sacerējumiem raksturīgais aktīvais romantisms allaž pavada rakstnieka darbu personāžus — kā Ješkas tipa padomju varas cēlājus, tā revolucionāros strādniekus, lauku pusproletāriešus un inteliģentus. Eferta-Klusā «nemiera sirotāji» — lauku bezzemnieki, kalpi, pilsētu strādnieki, darba inteliģenti, apzinīgie aktīvie revolūcijas kaujinieki dzīvo aktīvā romantisma kaismē. Viņiem visi apvāršņi par zemiem, par šaurām jau apjaustās rītdienas perspektīvas, pārāk palsi šķiet prieks un bēdas. Visi viņi grib aizvien pilnīgāku un skaistāku dzīvi. Tāpēc arī Eferta-Klusā stāstu un tēlojumu varoņi mudina uz darbību, uz trauksmi.

Par savu rakstnieka darba metodi — attēlot reālo savijumā ar romantisma pavedieniem, lai rādītu mērķi, pēc kā tiekties, Klusais kādā vēstulē biedriem rakstīja šādi:

«Gan ne aizlidot tukšos bezpamata murgos, bet kā mūrniekam, kas liek tik vēl pii'mo ķieģeli pie ķieģeļa, jau skatīt visu būvi gatavībā un darīt ari citiem jau priekšlaikus to saskatāmu kaut cik gatavā veidā.»[1]

Eferts-Klusais savas literārās darbības laikā uzrakstījis nedaudz pāri par trīsdesmit literāru sacerējumu, kuros redzam nobriedušu autoru — vārda mākslinieku, domātāju. Tas nodrošina viņa darbiem paliekamu vietu latviešu padomju literatūrā, arī literatūras vēsturē.

Eferts-Klusais dzimis Talsu apriņķa Vānes pagastā 1889. gada 26. janvārī. Rakstnieka tēvs rentēja kādu muižiņu. Vecāku materiālais stāvoklis deva iespēju nodrošināt viņu sešiem bērniem — divām meitām un četriem dēliem samērā labu izglītību.

Ernesta Eferta vecākie brāļi ir aktīvi 1905. gada revolūcijas dalībnieki. Par piedalīšanos revolucionārajā kustībā cara valdības soda ekspedīcija vienu Ernesta brāli nošauj, otrs brālis — virsnieks Kauņas garnizonā, viens no garnizona sacelšanās kustības vadoņiem, 190G. gadā emigrē uz Ameriku. Brāļi arī iepazīstina Ernestu ar marksistisko literatūru. Viņš lasa marksistiskās grāmatas, sāk izprast sabiedrības šķirisko būtību, iekvēlojas sajūsmā par taisnīgākas sabiedriskās iekārtas izkarošanu.

Eferta pirmā skola ir Tukumā. Te viņš pabeidz pirmās pakāpes skolu un mācās četrus gadus proģimnāzijā. Sai laikā nobriest pirmā lielā revolūcija Krievijā, revolūcija, kurā cīņā pret muižniecību, pret cara patvaldību piedalās visplašākie Latvijas iedzīvotāju slāņi. Vairākās vietās notika bruņotas sacelšanās, kur tauta cīnījās pret cara karaspēku un muižniecības miesassargiem. 1905. gada decembrī revolucionāri Tukumā sakauj cara karaspēka nodaļu, un tikai otrā dienā, kad pilsētā ierodas lielāka karaspēka daļa ar lielgabaliem, revolucionāri kauju zaudē.

Trūkst liecību, vai skolas laikā Tukumā Eferts ir darbojies nelegālajos revolucionāro skolnieku un darba jauniešu pulciņos, taču viņa tuvība ar 1905. gada revolūcijas cīnītājiem Tukumā — neapstrīdama.

1905. gada revolūcijas notikumu laikā Ernests Eferts atrodas Rīgā, kur mācās reālskolā. No Eferta vēlākā laika rakstiem secināms, ka Rīgā viņš bijis cītīgs revolucionāro sanāksmju dalībnieks.

Reālskolā Eferts mācās četrus gadus. No vecāku palīdzības viņš atsakās un, lai iegūtu līdzekļus mācībām, pasniedz stundas.

Reālskolu Eferts beidz 1909. gadā apņēmībā iegūt akadēmisku izglītību. Nebaidīdamies materiālo grūtību, viņš sāk studēt Rīgas Politehniskajā institūtā dabas zinības. Studijas noris visai sekmīgi — 1913. gadā Ernests Eferts beidz augstskolu ar zelta medaļu kā agronoms.

Ziņas par Eferta sabiedrisko darbu studiju laikā ir visai trūcīgas. Vecais revolucionārs Jēkabs Zīle, Eferta iesais- tītājs boļševiku organizācijā, savās atmiņās par rakstnieku atstāsta paša Eferta teikto. Proti: augstskolā esot darbojies kāds revolucionāro studentu pulciņš, kurā dalībnieks bijis arī viņš. Reiz, nosūtīts praksē uz kādu

Baltijas barona muižu, viņš esot organizējis muižas kalpu streiku, par ko gandrīz izslēgts no augstskolas.

Turpmākā Eferta nodarbošanās ir nevis agronoma darbs, kā varētu sagaidīt, bet pedagoģija. 1914. gada janvāri viņš sāk strādāt Alūksnes izglītības biedrības proģimnāzijā par dabas zinību un vēstures skolotāju. Audzināt jaunatni, mācīt to iemīļot zinātni, darbu un brīvību Eferts ieskata par svarīgāku uzdevumu nekā rūpēties par kviešu ražības pieaugumu muižnieku vai budžu saimniecībās. Klasē viņš nestrādā kā sauss kroņa skolotājs metodiķis, kas katru teikumu iepriekš izsijājis cauri oficiālo dogmu un priekšrakstu sietiem, bet kā aizrautīgs mācību vielas tulks, allaž atsedzot tajā attīstības, dialektikas, progresa pusi. īsā laikā Eferts iegūst vietējo jauniešu dziļas, neviltotas simpātijas. Arī pēc vairākiem gadiem, kad Eferts no Alūksnes jau aizgājis, pēc aculiecinieku izteicieniem, darba jaunatne tur vēl dzīvojusi «Eferta noskaņās». Un dažs labs no pedagogiem, pirmkārt literatūras skolotājiem, Latvijas vidusskolās divdesmitajos un trīsdesmitajos gados lepojās ar to, ka viņi mācījušies pie Eferta Alūksnē.

Alūksnes posmam paša Eferta dzīvē ir vēl cita visai svarīga nozīme: Latvijas nomalē, «pierobežas apriņķī», Alūksnes apkārtnē viņš tuvu iepazīstas ar nabago ļaužu, lauku pusproletāriešu ikdienu, ar dažādiem bagāto un nabago antagonisma izpausmes veidiem un, pats galvenais, iekļaujas latviešu sociāldemokrātiskās, vēlākās boļševiku partijas cīņā; viņu uzņem par organizācijas biedru. (Pirms pirmā pasaules kara Alūksnes apvidū darbojās sociāldemokrātiskā organizācija, kas cauri 1905. gada sakāves drūmajām dienām, cauri reakcijas negaisiem bija saglabājusi sevi kā boļševistiska organizācija.)

Eferta paša vārdiem izsakoties, «1912.—13. gados, kad Latvijas sociāldemokrātijas Centrālajā komitejā valda oportūnistiskais virziens, Malienas organizācija draud pārtraukt ar to visus sakarus un uz partijas ceturto kongresu (1914. g. janvārī), neskatoties uz mazinieciskās (meņševistiskās — J. N.) CK jaukšanu un izvēlēto delegātu apšaubīšanu, izved tomēr cauri lielinieku (boļševiku — J. N.) līniju»[2]. Kļūdams par biedru boļševistiska organizācijā, Eferts norūdās savos uzskatos un atziņās par īstu marksistu-ļeņinieti. Šim apstāklim ir visai liela nozīme vēlākajā Eferta literāta un literatūras vēsturnieka darbā. Viņa rakstos tikpat kā nemana citiem rakstniekiem un literatūras pētniekiem raksturīgo meklējumu posmu — laiku, kad autora pasaules uzskats top ilgā dažādu atziņu pretmetu un maldu cīņā.

Kā partijas biedrs Eferts veic propagandista pienākumus. Viņš ir studējis Marksa «Kapitālu», lasījis daudzas marksistiskas grāmatas, un tāpēc, dabiski, organizācija viņu izvirza par pilsētas un lauku jauniešu un strādnieku nelegālo, partijas vadīto pulciņu teorētisko vadītāju.

Sākas pirmais pasaules karš. Cara valdība mobilizē armijā jaunus un jaunus strādnieku un zemnieku kontingentus. Boļševiku partija no pirmajām dienām atmasko kara imperiālistisko raksturu. Alūksnes sociāldemokrātiskā organizācija savu politisko masu darbu izvērš pret imperiālistisko karu. Organizācijai ir savs hektogrāfs, ar kuru pavairo uzsaukumus mobilizējamiem un visiem darbaļaudīm. Šos uzsaukumus pa lielākai daļai uzrakstīja Eferts vai arī izrediģēja citu uzrakstītos.[3] kad Kurzemē iebrūk vācu armija, Alūksnē un tās apkārtnē sarodas daudz bēgļu no Kurzemes un citiem novadiem un Eferta propagandista darbības loks paplašinās.

1915. gadā sakarā ar boļševistisko proklamāciju plašu izplatīšanu Alūksnes apkārtnē cara policija arestē vairākus organizācijas biedrus, arī Efertu. Nekādu tiešu pierādījumu par Eferta revolucionāro darbību žandarmērijai nav, pēc nedējas viņu atbrīvo, taču ar to pietiek, lai viņu atlaistu no darba. Pēc nepilniem diviem skolā nostrādātiem gadiem «politiski neuzticamais» skolotājs Ernests Eferts 1915. gada augustā spiests Alūksni atstāt.

Eferta ceļš ved uz Maskavu. Tā paša gada rudenī viņš iestājas Maskavā Galpuska un Miļcikovska ķīmiskajā laboratorijā. Nekavējoties viņš saistās ar vietējo sociāl- demokrātu-boļševiku organizāciju. Un atkal Eferts ir partijas propagandists. Viņš piedalās arī streiku organizēšanā un vadībā, kuri 1915. gada otrā pusē sasniedz visai plašus apmērus. Cara valdība dara visu, lai partijas organizāciju likvidētu. Aresti seko arestiem. Lai «iztīrītu» Maskavu, cara žandarmērija apcietina pat uz ielām.

3916. gada martā sakarā ar streikojošo tramvajstrādnieku tiesas procesu un partijas organizācijas, pie kuras piederēja Eferts, izlaisto proklamāciju Efertu un vēl dažus biedrus arestē. Pēc četriem Maskavas cietumā pavadītiem mēnešiem viņu administratīvā kārtā izsūta uz Tur- gajas apgabalu Kazahstānā — sevišķi grūtos dzīves apstākļos. Te viņam reizumis nācies pat ēst zāli.

Pēc 1917. gada Februāra revolūcijas, fiziski novārdzis, bet pilns darba prieka un cīņas enerģijas, Eferts atstāj trimdu, dodas turp, kur aizsākās viņa apzinīga revolucionāra un skolotāja gaitas, — uz Alūksni un Alūksnes apvidu.

Jau maija pirmajās dienās Eferts piedalās Jaungulbenes novada pirmajā legālajā partijas Malienas organizācijas konferencē, kas novērtē darba tautas cīņu guvumus un izstrādā turpmākās cīņas taktiku. Pretēji dažiem bijušajiem katordzniekiem un trimdiniekiem-meņševikiem, kuri revolūciju vērtē kā pabeigtu, Eferts to traktē tikai kā iesākušos. Ir jāizbeidz imperiālistiskais karš, buržuāziskā revolūcija jāpārvērš proletāriskajā. Un Eferts popularizē un izplata Ļeņina «Aprīļa tēzes».

Latviešu valodā tai laikā vēl nebija attiecīgas pretkara literatūras, maz bija izdevumu, kuri pareizi apgaismotu daudzus politiskus un ekonomiskus jautājumus. Tālab Eferts tulko attiecīgās brošūras, pārstrādā, saraksta pats tādas.

Viņš ir viens no aktīvākajiem Malienas partijas organizācijas propagandistiem. Apstaigādams gandrīz visus Malienas pagastus, viņš runā sapulcēs un lauku sētās, organizē bezzemniekus, sarīko tiem kursus, māca lauku darbaļaudis aktīvi atbalstīt revolucionāro programmu gaidāmajās guberņas un apriņķu zemes padomes vēlēšanās. Viņš visur un vienmēr uzstājas par ļeņinisku līniju politikā, pret izlīdzējiem un oportūnistiem, organizē masas sociālistiskās revolūcijas izcīņai.

Bezzemnieki un revolucionārie darba zemnieki ievēlē Efertu par Valkas apriņķa pārstāvi Vidzemes pagaidu zemes padomē. Kad pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas visa vara Vidzemē pāriet strādnieku, zemnieku un bezzemnieku padomes rokās, Efertam uzdod vadīt ārkārtīgi svarīgo pārtikas sagādes nozari. Viņš- kļūst par Valkas izpildu komitejas pārtikas nodaļas vadītāju, kas tai laikā bija viena no svarīgākajām un grūtākajām, jo ilgstošais imperiālistiskais karš bija visur atstājis drupas, postījumus un bada sērgu. Ar bezzemnieku un strādnieku aktīva palīdzību Eferts šo grūto uzdevumu veic priekšzīmīgi. Līdztekus partijas un padomju valsts darbam šai laikā, cik varam spriest no netiešām liecībām, Eferts jau pievērsies rakstniecībai, rakstījis tēlojumus un stāstus. Citādi nebūtu izskaidrojama rokrakstu saiņa rašanās, kuru pāris mēnešu vēlāk, iestādamies brīvprātīgo cīnītāju pulciņā pret vācu okupantiem, Eferts atstājis glabāšanā partijas biedram — 1905. gada revolūcijas dalībniekam Jēkabam Zīlēm. Par ko īsti Eferts rakstījis un kad tieši sācis literatūrai nodoties, viņa cīņu un darba biedri nezina stāstīt. Jo Eferts pieskaitāms pie tādiem, kuriem vistiešāk piemērojams apzīmējums «klusais» vai «kautrīgais». Pie tiem, kuri vairās par sevi runāt vai atgādināt citiem savu esamību. Jādomā, ka Eferts mēģinājis rakstīt, vēl būdams skolotājs un trimdinieks. Pazīstot viņa lielo paškritiku, nav pieļaujama doma, ka 1917. gadā, aiziedams frontē, viņš būtu licis saglabāt savus pirmos skolnieciskos vingrinājumus.

Karot ierakumos ar vāciešiem Efertam tomēr neiznāk. Vispārēja vācu uzbrukuma apstākļos, kad Pagaidu valdības nodevīgo ģenerāļu rīcības dēļ vācieši okupē visu Latvijas teritoriju, daļa partijas darbinieku saņem norīkojumu darbā Krievijas iekšienē, lai, pienācīgi saorgani- zējušies, dotu iebrucējiem graujošu triecienu.

Un Eferts atkal ir Maskavā. Pēc Oktobra revolūcijas viņš darbojas Nacionālo lietu tautas komisariātā, vadīdams latviešu kultūrizglītības nodaļu. Šis viņa darba posms cieši saistīts ar masu kultūrizglītības darbu visā Padomju Krievijā.

Tajā laikā visos lielākajos Krievijas centros bija daudz latviešu strādnieku, pilsētās un centros darbojās latviešu klubi, sekcijas un citi kultūrdarba pasākumi. Bija arī latviešu sekcijas pie partijas organizācijām. Latvieši aktīvi piedalījās cīņā pret kontrrevolūciju. Daudz latviešu bija sarkangvardos, daudz bruņotajās revolucionāro strādnieku nodaļās.

Visu Krieviju apbrauc Nacionālo lietu tautas komisariāta emisāri, kas organizē, kontrolē darbu uz vietām, dod vietējiem darbiniekiem direktīvus norādījumus, apmāca tos.

Eferts darbojas ļoti aktīvi. Vada darbu skolās, sarīko skolotāju kursus, rūpējas par mācību grāmatām, noorganizē Maskavā latviešu teātri, vada grāmatu izdošanu. Un vēlu naktī, kad lielpilsēta jau kļūst gurdena un namu logos nodziest gaisma, Eferts savā istabā sēžas pie galda, lai rakstītu iecerēto literāro darbu. Viņā tik daudz radošā spēka, ka dienas darbi nav spējuši nomākt daiļrades dziņu, nokausēt viņu. Eferts raksta tēlojumus par Malienas kalpiem, zemniekiem, stāstus par stipra un spītīga rakstura latviešu cilvēkiem, kas nenogrimst savas gausās ikdienas vienmuļībā, bet cīnās par dzīves pārveidošanu, par revolūciju.

Spriegā darbā Efertam aizrit 1918. gads. Tad 1919. gada 3. janvārī virs Rīgas pils mūriem atkal uzvijas sarkanais padomju karogs. Revolucionāras sacelšanās ceļā Latvijas darbaļaudis nodibina Padomju Latviju.

Uz dzimteni Eferts traucas pilns radoša darba degsmes un nespēj vien sagaidīt, kad beidzot ieraudzīs sirmās Rīgas torņus, kad viņš varēs realizēt daudzās ieceres Padomju Latvijas darba tautas izglītības un kultūras laukā. Tik daudz kas izplānots, izdomāts un iecerēts. Vajag tikai ātrāk tikt ceļa galā, pie revolucionārajiem Latvijas strādniekiem, pie sīkstajiem lauku kalpiem, pie nemiera audzes jaunatnes. Jau pirmajā dienā pēc iebraukšanas Rīgā Eferts ir ne vien iepazinies ar Rīgas apstākļiem, ar darbaļaužu un sakautās buržuāzijas noskaņojumu, bet paspējis jau ierasties sapulcēs, runājis mītiņos, piedalījies padomju valdības apspriedēs.

Partija izvirza Efertu par Padomju Latvijas izglītības tautas komisāra biedru. Viņam uzdots pārzināt jaunās valsts skolu, ārpusskolas izglītību, augstskolas, mākslas un grāmatniecības nozares.

Eferts iejūdzas darbā. Atri viņš atrod sev palīgus latviešu revolucionārās un progresīvās inteliģences aprindās, atrodas nemitīgā kustībā un, kad dienas uzdevumi beigti, sēžas pie galda, lai turpinātu iecerētos rakstus.

Eferts noorganizē un vada pirmos Latvijas padomju pirmsskolu un vispārējo skolu skolotāju kursus, nodibina bibliotēku centrālo fondu, vada muzeju darbu, rūpīgi seko Latvijas augstskolas tapšanai, palīdzēdams tai komplektēt mācību spēkus, vada latviešu operas, teātru jaunradi, noorganizē latviešu grāmatu apgādu, nododams iespiešanā V. I. Ļeņina grāmatas, E. Veidenbauma Kopotus rakstus, A. Upīša romānu «Zelts», «Konversācijas vārdnīcu» un citas. Tai pašā laikā Eferts darbojas par partijas propagandistu — uzstājas sapulcēs, raksta presē.

1919. gada 22. maijā, kad ārzemju interventi un latviešu nodevīgie buržuāziskie nacionālisti ar lielu militāru pārspēku satrieca Padomju Latvijas aizstāvju fronti, slepkavodami un postīdami iebruka Rīgā, Eferts kļuva par ierindas kaujinieku. Šauteni rokā viņš kopā ar citiem komunistiem, ar latviešu darba tautas patriotiem un sarkanajiem strēlniekiem stājas aizstāvēt darbaļaužu auklējumu — Padomju Latviju. Grūtu kaujas ceļu viņš noiet līdzi sarkanajiem latviešu strēlniekiem, smagās cīņās aizstāvot pozīciju pēc pozīcijas.

Taču Padomju Rīga un visa Padomju Kurzeme un Vidzeme nokļūst darba tautas apspiedēju — buržuāzisko nacionālistu un vācu landesvēra varā. Sarkanie strēlnieki vēl dažus mēnešus nosargā Padomju Latgali. Tad netālajā frontes aizmugurē Rēzeknē turpinās Rīgā iesāktais padomju valsts saimnieciskās un kultūras jauncelsmes darbs. Starp padomju darbiniekiem Rēzeknē aktīvākais atkal ir Eferts. Viņš strādā Rēzeknes izglītības nodaļā — pie grāmatu izdošanas, vada tipogrāfijas darbus, ķeras pie brošūru, rakstu sacerēšanas latgaliešu izloksnē.

Taču darbs Rēzeknē ir īss — Padomju Latgale nevar noturēties pret apvienoto baltlatviešu, vācu landesvēra un poļu imperiālistu karapulkiem. Krīt arī pēdējais Padomju Latvijas cietoksnis. Daļa Padomju Latvijas darbinieku pārceļas uz Krievijas Federāciju, citi turpina nelegālo partijas darbu.

_ Pēc Latgales krišanas Latvijas Komunistiskās partijas Ārzemju biroja izdevniecība pārceļas uz Pleskavu. Turp dodas arī Eferts. Viņš turpina Rīgā un Rēzeknē pasākto marksisma literatūras, dažādu zinātnisku, praktisku un daiļliteratūras grāmatu sagatavošanu un publicēšanu latviešiem. Protams, galvenokārt tiem, kuri tagad cīnās un strādā citos Padomju zemes novados un agri vai vēlu atgriezīsies atpakaļ dzimtenē kā padomju republikas darbinieki.

Kā marksistam literatūras vēsturniekam, kritiķim un rakstniekam Efertam visražīgākie ir septiņi viņa mūža pēdējie gadi pēc Padomju Latvijas krišanas. Proti, divi gadi Pleskavā (1920—1922) un pieci Maskavā (1923— 1927). Sai laikā Eferts darbojas vispirms kā literāts, tad kā revolucionāras zinātnes popularizētājs, kā rakstnieks «Klusais»! Lai gan ar parakstu «Klusais» viņš jau 1918. un 1919. gadā ievietoja laikrakstā «Ciņa», «Strādnieku kalendārā», žurnālā «Sarkanā Zvaigzne» un vēl citos izdevumos vairākus beletristiskus sacerējumus, kā arī rakstus par izglītību, zinātni, literatūru, par Latvijas darbaļaužu revolucionāro cīņu, tie vēl pietiekami neparādīja Efertu kā izcilu latviešu literatūrpētnieku marksistu un ievērojamu proletāriešu rakstnieku. Tikai Pleskavā un Maskavā pēc 1919. gada pavadītais laiks, kas Efertam ir īsts mākslinieka daiļrades un zinātnieka-jaunradītāja darba posms, parāda Eferta-Klusā talantu, viņa uztveres un domas asumu. Tieši šai laikā ir sacerēti un publicēti Klusā nozīmīgākie apcerējumi par latviešu literatūru, literatūras kritiku, šai laikā uzrakstīti arī viņa labākie daiļdarbi.

Strādādams «Spartaka» izdevniecībā Pleskavā par redaktoru, bet Maskavā arī par mācības spēku Latvju pedagoģiskajā institūtā, Strādfakā un Rietumtautu universitātē (starp citu, vadīdams valodas un literatūras katedras), Eferts cenšas latviešu jauniešiem un strādniekiem dot pareizu sabiedrisko un mākslas parādību izskaidrojumu, kas atbilstu marksisma zinātnei, kā arī mākslinieciskā apdarinājumā (daiļprozā) padarīt dzīvas Padomju Latvijas tapšanas dienas un atsegt tos spēkus, kas izkaldināja un norūdīja darba republikas varonīgos cēlājus un aizstāvjus. Darbodamies par žurnālistu un redaktoru, Eferts-Klusais cenšas sniegt skaidru, marksistiskai pasaules izpratnei atbilstošu atbildi uz visiem tiem jautājumiem literatūrā, mākslā un dabaszinātnēs, kas saista strādnieku un strādnieku jauniešu interesi, kas palīdz tiem izprast Latvijā notikušās un notiekošās ekonomiski politiskās un ideoloģiskās norises. Piemēram, rakstīdams par latviešu nacionālās atmodas laikmeta ideologu Kasparu Biezbārdi, Eferts-Klusais izanalizē ari latviešu buržuāzijas vēsturi.1

Tai pašā laikā Eferts rūpējas, lai latviešiem būtu nopietnas un populāras grāmatas marksismā-ļeņinismā, ķīmijā, dabaszinātnēs, bioloģijā, izglītības un mākslas nozarēs, lai latviski iespiestu cittautu klasiķu darbus, lai iznāktu svešvārdu grāmata ar zinātnisko terminoloģiju (sevišķi sabiedrisko zinātņu, dabaszinātņu, matemātikas utt. terminiem).

Zināms, Eferts saprot, ka salīdzinājumā ar Padomju Latviju viņa auditorija pašreiz ir jūtami sašaurinājusies — viņš var runāt galvenokārt ar latviešu darba tautas vienu daļu. Taču viņu ne mirkli neatstāj pārliecība, ka drīz zināšanas, kādas iegūst Maskavā un citur Padomju Savienībā dzīvojošie latvieši, varēs likt lietā Latvijā, kad tā atbrīvosies no buržuāzijas jūga.

Pleskavā dzīvodams, Eferts-Klusais tulko latviski marksisma-ļeņinisma darbus, rediģē grāmatas un rakstu krājumus (piem., krājumu «Svītras» 1921. g.), raksta periodikā, saraksta vairākus beletristiskus darbus, tai skaitā lugu «Kad zibens būs mūsu». Maskavā Eferta pamata darbalauks ir augstskola, bet kopš 1925. gada viņš strādā arī par latviešu izdevniecības redaktoru. Tagad cits pēc cita parādās Klusā stāstu krājumi: «Nemiera sirotājs», «Kolonista stāsts», «Pierobežas apriņķis», iznāk viņa latviešu literatūras un kultūrvēstures tematu apcerējumi, «Piezīmes par latviešu ideoloģijas vēsturi» (laikmets līdz 1905. gadam), laikrakstos un žurnālos publicēti viņa apcerējumi. Klusā daiļdarbus tulko krievu, igauņu valodā. Kā vienam no pirmajiem latviešu autoriem Klusajam iznāk stāstu krājums krievu valodā.

Eferts strādā dienām un naktīm — tāpat kā revolūcijas laikā. Protams, tādā spriegā darbā bez pienācīgas atpūtas pat vissīkstākais organisms reiz atteiksies kalpot. Jau 1921. gadā ārsti konstatē Efertam tuberkulozes procesa aizsākšanos. No intensīvā darba Eferta veselības stāvoklis aizvien pasliktinās. Pēdīgi 1927. gadā Efertu tomēr piespiež ārstēties stacionārā. Viņu ievieto Zaharjinas sanatorijā pie Maskavas, netālu no Himku stacijas. Tur viņš arī mirst — 1927. gada 16. jūlijā.

Daudz aizsāktu darbu paliek nepabeigti. Eferts-Klusais aiziet no dzīves pašā radošo spēku brieduma posmā, tikai 38 gadus vecs.

Jānis Niedre

I PIEROBEŽAS APRIŅĶIS

1

—   Redz, jau Munameģis. — Pacēla Ješka roku pret ziemeļiem, brizdams nopakaļis vezumiem.

Tiešām, bija jau baltigauņu robeža. Viņu tautiskais, svētais kalns un nocietinātais postenis, februāra nakšu dzēlīgās salnās nosarmojis, pacēlās kā saslietas stalažas augstu pār mežiem.

—   Būtu redzējuši, kā no tās puses naktī švirkstināja raķetēm! Kā ziemas kāvos visa nomale bija atsarkusi! — stāstīja strēlnieks Krišs, kas pagājušo nakti bija stāvējis uz kraula pie savāktās labības vezumiem.

—   Verstis desmit, divpadsmit būs līdz turienei, ne vairāk. — Vēroja Ješka.

—   Jā, tepat jau aiz šī meža sākas igauņu pagasts. Mēs esam uz pašas robežas, — ieminējās arī jaunietis Uga, plikādas kažoķelī ierāvies.

Viņi bija divas dienas atpakaļ izbraukuši no Višņu apriņķa centra uz pierobežas pagastu savākt pārtiku strēlniekiem . .. Fronte bija toreiz verstis divpadsmit no Višņiem, vilcieni staigāja reti, un frontē jau sāka aptrūkt maizes. Bija iztukšotas apriņķa pārtikas nodaļas noliktavas, un tomēr trūkums bija segts tikai uz dažām dienām.

Tā bija saorganizējies uz ātru roku pirmais pārtikas pulciņš. Apriņķa pārtikas nodaļas un partijas komitejas priekšsēdētājs Dzilnas Ješka. Trīs strēlnieki, kas bija tikko iznākuši no slimnīcas un nebija vēl aizsūtīti uz fronti. Jaunietis Uga, kas strādāja Šulca tvaika vērptuvē, Višņu vienīgajā «fabrikā».

Višņos gandrīz vairs nebija neviena kaut cik uzticama vīrieša. Gandrīz visi, kas spēja un prata nest ieročus, bija frontē. Ko lai būtu sēdējis arī Ješka pie savām tukšajām labības noliktavām? Lieta skaidra. Noslēdza durvis un uzsprauda zīmīti:

«Pārtika būs dabūjama tikai pēc dažām dienām.»

Bet partijas komitejas ikdienējās darīšanas atstāja komitejas loceklim vecajam Zaurim, kas kā administratīvās nodaļas vadītājs pašlaik nevarēja kustēt ārā no centra. Ja Zaurim nebūs laika — palīdzēs sekretārs Liņuks.

—   Tas skuķis kā spole, — smējās Ješka. — Desmit reizes apgriezīsies apkārt un arī bez Zaura paveiks visu.

Bet Uga negribēja būt gauša, kad Ješka Liņuku lielīja, un pa novakari bija sadzinis kaimiņu pagastā piecas pajūgus.

Rīta agrumā viņi visi devas ceļa.

Bija domājuši pa vienu dienu izbraukāt, pieķerot vēl drusku arī tumsas klāt. Un vakarā jau mājās… Bet tas nebija izdevies. Februāra diena izdzisa ātri. Vakars pienāca steigšus un kā skopulis saimnieks smagiem vārtiem noslēdza apvāršņus. Bet pa tumsu bija slikta strādāšana. Izplestām rokām viņus vis negaidīja turīgajās saimniek- mājās te gar robežmalu. Gandrīz nekur nekā došus nedeva. Gan viens otrs mazāks saimnieķelis, pie kura neviļus bija iemaldījušies. Bet no tā nebija ko ņemt, jo vīram pašam bija tik vistas tiesa apcirknī.

Turpretim citur bija pašiem jāizčamda katra salmu guba, katrs piedarba caurums.

—   Meklējiet, ņemiet paši; jums jau vara, — spītīgi rūca saimniekpapa un, bijis kur nebijis, vērās atkal uz Munameģa pusi.

Vakar nakti pēc tās uguņošanas bija sācies baltgvardu apvienotās armijas somu uzbrukums Višņiem no otras puses. To bija Ješka izzinājis no kāda veca paziņas, pusgraudnieka, kam bija sakari ar pierobežas saimniekiem … Un jau šodien varēja gaidīt baltigauņu iebrukumu arī šai malā. Jāgaida bija tikai raķete… Un tad

nebija vairs ko kavēties. Padot tik signālu no mājas uz māju. Aplenkt mazo pārtikas pulciņu ar pašu komitejas priekšnieku Ješku, nomalnieku senējo kalpu, kas bija gadiem maisījies pa visām mājām un nu brauca līdzi kā lielākais okšķeris, zinādams katrā mājā pēdējo koka šķirbu, kur saimnieks noslēpa savu labumu.

Un, Ješkam saimniekgalā pēc klēts atslēgām ieejot, saimnieka, saimniektēva un saimnieces skati nošķīla dzeltenzaļu.

Ko, varens būtu ķēriens: pats lielrīma melnbārdis, padomju dižvīrs Ješka ar četriem citiem negaušiem strēlniekiem un jauniešiem! Izgāzt salaupīto saimnieku labumu sētā, pašus piesiet pie ragavām un prom uz Muna- meģi, lai uzvelk augstu pār karātavu kalnu. Lai karājas ilgi kā biedēkļi pret atsarkušām debesim —• pār Igaunijas, Latvijas, Latgales, treju zemju, krustceļiem. Ha, ha, ha, varens būtu ķēriens. Par biedināšanu visiem gnīdām, saimnieku labumu rīmām — bezzemniekiem… Skat, rija, kamēr aizrijās …

Un vecais saimniektēvs, savas reimatismā izburbušās kājas velteņos iegrūdis, tecēja jau atkal sētā un kāri tvēra katru pūsmu no Višņu ezera puses. Vai jau neskanēja baznīcas zvani no Višņiem? Vai jau nav somi no otras puses ielauzušies? . .. Un tad krusts pār padomju karavānu. Netikt, neaiztikt viņai līdz nobēdzinātiem vasaras krājumiem …

Un nu jau bija otras dienas pievakare. Baznīcas zvani no Višņiem gan vēl nezvanīja, bet šāvieni likās tomēr stipri tuvāk. Līdz naktij bija jātiek atpakaļ visādā ziņā. Citādi varēja arī nemaz vairs neatgriezties.

Bet pašlaik vēl saule tīri uz noiešanu nebija, un nebūtu par sliktu dažos vezumos tomēr vēl uzsviest pa maiše- lim. Pa lielceļu braukšana laba — sakrauj virsū vai veselu vagonu.

Mežmalā soļus pāris simtu no ceļa bija vēl lielas budžu mājas, it kā aiz sava smaguma dziļi sniegā iegrimušas. Te bija visdziļākais robežmalas kakts, kur pa visu padomju laiku neviens nebija paspējis ne kāju spert iekšā.

—   Iebrauks, paskatīsies, kā izskatās …

—   Nu, vai nu visur ielīdīsi! — tā kāds no strēlniekiem. — Mājās nodomās vēl, ka esam iekrituši slazdā. Jau otrā diena, un vēl atpakaļ nebraucam.

—      Nu, saule vēl kādu stundu būs augšā. Cerēsim, ka tas būs godīgs budzis un uzrādīs visu bez meklēšanas. Mazā krēsliņā izbrauksim, un pa lielceļu divās stundās, aidā, līdz Višņiem. Ja baltie vēl nav Višņus ieņēmuši — pa šo stundu neieņems, — tā Uga.

—     E, ko tik daudz spriedelēt, — piktojās Krišs. — Kam karš, tam jākaro, kam bars, tam jābaro. Braukt iekšā — un tikai…

Zirgi jau iegriežas gatuvē … Sniegs te mazāk izmaisīts, un zirgiem iet grūti. Braucēji iet kājām.

Mājinieki braucējus pamanījuši jau pa gabalam, un saules piesarkušā gala logā uzplaukst pa apaļai saules puķei: pa priekšu apakšējās, tad arī augšējās rūtīs.

Gatuvē panācies, rej lielais suns, kā saimniekpapa lēni un pārliecinoši: mūsu — mājās — maizes — nav. Nav — nav — nav… Un soli pa solim kāpjas atpakaļ sētā. Sniegs abās pusēs gatuvei dziļš jo dziļš, un tur iekšā drāzties negribas.

Te, kur gadījies, kur ne, — izsprūk arī mazais ganu šunelis, sīks un nosalis, un trallināt notrallina sīkā bal- stiņā: ir — ir — ir — ir —… ir — ir — ir — ir.

Strēlnieki ar Ugu negribot sāk smieties.

—     Zinām jau, ka ir; vai nu nieka saimnieks tādu vāravu turēs.

Saimnieks pašlaik nāca pa durvīm — velteņu zābakos, adītā brūnā kamzolī, zaķa ausaini drusku uz pakauša atstūmis.

—   Ko — ciemiņi, laikam nomaldījušies no ceļa?

—   Jā, pa ceļam uz lielceļu.

—     Lūk, turpat ir, kur tie trīs stabiņi rindā, — saimnieks iztapīgi. — Laist tik taisni.

Jā, aizbraukšot… Tomēr gribot apsildīties un arī varbūt_ šo to dabūt. Esot no Višņu pārtikas nodaļas.

—     A, pārtikas nodaļas vadītājs Dzilna. Jūs jau te kādreiz laikam redzēts.

Nē, šogad te neesot bijis un tāpēc gribot ari pārtikas normas pārkontrolēt.

—     Bet man nav vairs pat normu. Redziet, kas ēdāju. Pilns logs.

Saimnieks nebija uz mutes kritis, pie tam stipri apbruņojies visādiem argumentiem.

Bērni. Neraža. Vistas. Žurkas …

—   Nu, kam tik gara izrunāšanās! — aptrūkst Krišam pacietības pirmajam. — Parādiet, tad ticēsim. Tāda mūsu kārtība.

—   Jā, ņemiet gan atslēgas un nāciet līdzi uz klēti. Mēs tik ilgi nevaram kavēties, — tā arī Ješka, lēni, bet nepiekāpīgi.

—   Nu, ka es jums saku …

Bet Ješka ar Krišu mācas virsū kā lietus debess. Viņi visi trīs ieiet saimnieka istabā.

Citi paliek pie zirgiem, un neviļus pirksti tiem tausta pa mēteļa cauro kabatu revolveri, kas piekārts pie jostas.

Mājas pie pašas robežas un meža malā. Un viņi nemaz iepriekš neapskatīja, vai nenāk pēdas no meža… Var ieskriet arī slazdos.

Laiks velkas gari, — un liekas, ka Ješka ar Krišu par ilgu kavējas istabā. Kas tur nu būtu ko darīt: paņemt atslēgas un steigties atpakaļ. Pārtikas grāmatas jau varētu pāršķirstīt arī klētī.

Arī zirgi garlaikojas: pārmaina kājas un nokremsina zobiem. Ugam vēl kabatā auzas, kas, pārberot maisu, bija izbirušas; viņš sagramsta saujā un piebāž savam bērim pie mīkstajām lūpām. Tas tikko var aizķert un košļā ilgi kā gardēdis saulpuķu sēklas, apkārt izbārstīdams. Tad bubina vēl.

—   Nē, jāiet tomēr raudzīt… — Ugam revolveris kažociņa kabatā, un viņš tur cieti tā spalu. Uzmanība nekad nav par sliktu. Galvenais: pirmām ieraudzīt, ja pretinieks kaut kur paslēpies. To viņam jau stāstījis Ješka kā vecs partizāns.

Bet priekšnamiņš tik tumšs kā spelte, un viņš, no āra ieskrējis, nezina vairs, kurp griezties. Klausās, bet bez savas satrakotās sirds puksta nevar neko saklausīt. Beidzot šķirbas durvīs viņam rāda eju tālāk. Viņš satausta kliņķi un līdz ar vieglajām durvīm klupus ieklūp pār augsto slieksni saimes istabā.

Pie iztrapējušās sienas dreijbeņķis, un uz viņa sēž puisis gadu trīsdesmit, pagariem rugājiem apaudzis un kreklos izmeties. Viņš pašlaik strādājis: pie pieres pielipuši mati, un skaidas sakārušās kā tīteņi ap pakulainajām biksēm.

Viņš sniedz Ugam roku un it kā iztraucēts drusku izklaidīgi saka:

— Es jūs abus ar Dzilnu tūliņ pazinu, tikko iegriežaties Mežmaliešu gatuvē… Kā no aizpagājušās svētdienas, kad bijāt mūsu sapulcē.

Tagad ari Uga to it kā atceras redzējis šī pagasta bezzemnieku sapulcē.

Tad bridi klusums. Tikai no saimniekgala dzirdas mājinieku un ienācēju balsis.

Pie zemā loga vakaru pusē saslietas milzīgas stelles, aizmirstas un atstātas, — un tikai zirneklis viņās vēl auž savus tiklus. Sārtā vakara saule pa melnajiem krusta un šķērskokiem met sarkanus šķēpus bedrainā ķieģeļu klonā un saskalda to asās asinssarkanās drumstalās. Tik sadrumstalotas ir šodien domas Mežmaliešu puisim Aleksim, un viņš nevar un nevar vēl tās sakausēt.

Kaut kur tikšēja sienas pulkstenis — lēni, klibodams. Cik tagad varēja būt pulkstenis? … Uga izskatīja visas acis, bet nevarēja saskatīt… Beidzot viņš uzķēra. Uz garas maigstes pie zemajiem griestiem bija sakārtas samirkušas zirgu segas, kartupeļu kules, gultas maisi, un tās bija tikai vircas lāses, kas krita uz ķieģeļu klona, tikšēdamas kā vecs, klibs stundenis. Zemākās vietās ķieģeļi izdrupuši, un tur kā mazās, četrstūrainās muldiņās satecējis melns receklis, ko jau rītu varēs griezt šķēlēs … Bet tālāk jau liekas iemeties kāds viduslaiku brinum- ārsts ar visu savu aptieku. Milzīgā cepļa krāsns, kas aizņem vai trešu daļu istabas, sasprēgājusi un nokvēpusi kā vulkāns, tikko valdīdama vairs sevī briestošas un verdošas brīnumvielas. Gar viņas spraugām, nekādas briesmas neparedzēdami, staigā iekšā un ārā prusaki, kurus uzlasa pāris vistu — un laikam ik rītus kaut kur istabas kaktā mīkstā perēklī dēj pa zelta olai… Uz mūrīša salikta vesela kolekcija vāpētu un nevāpētu bļodiņu, stikla trauku un krūzīšu visādām vajadzībām. Pāris sprīžu aflgstāk ap krāsni jožas samezglota saite, aiz kuras aizsprausti lieli dūraiņi ar īkšķiem uz āru, priekšauti, zeķes, lindraki un cita apģērbu rota, piemirkusi dažādās kodīgās skābēs, kas tik ļoti smird pēc jaunlaiku saimnieka dziļā laidara… Bet augšā pie griestiem pāris trāna zābaku, kas no turienes nocilpo tikai svētrītos; vesels herbārijs zāļu un tēju, sākot ar mērapuķēm un beidzot ar kumelītēm; sīpolu virknes, kuras kā milzīgas zelta treses nokarājas gandrīz līdz grīdai; uz skaliņiem izspīlētas teļādiņas, laikam pergamenta izgatavošanai. Pieci seši pūšļi jeb primitīvi gaisa baloni liekas aiz sava viegluma vien uzlidojuši pie griestiem šai smagajā gaisā, kas ar savu dažādo smaržu bagātību tālu pārsniedz pat lauku aptieku.

—   Nu, ko jūs teiksit par mūsu saimnieku! — beidzot iekarst Aieksis, saimnieka un Ješkas sarunās aiz durvīm klausīdamies. — Viņam nav un nav itin nekā. Bagātajam Mežmalietim nav itin nekā, — vai tas ir ticams? Nē, viņš tev nenovēlēs ne tik daudz kā melns aiz naga…

Liekas, Aleksis visas šīs dienas, kad balto un sarkano ugunis kā asiņaini šķēpi krustojās pār nomali, sevī ievilcies, kaut ko domājis, — viens šai pieblīvētā, piesmir- dušā kalpu galā aizmirsts. Nav bijis neviena cilvēka, ar ko parunāt. Un nu beidzot, ar Ugu sastopoties, sācis sevī kaut ko stingri apņemties.

—   Kā tu sadzīvo ar saimnieku? — jautāja Uga.

—   Kas nu man; e§ ,tikai vasaras puisis, kas te mitinās kā putns zara galā, — errīgi iemeta Aleksis. — Savu darba spēku saimniekam par pusvelti esmu atdevis, un nu es jau te esmu lieks, un man jau sen šis miteklis uzteikts. Saimnieks jau sen būtu izdzinis, ja ziemā nebūtu atnākuši sarkanie un izjaukuši. Un nu strādāju par pus- vēderu un baroju saimnieka blusas un tarakānus.

—   Nu, vai tev drīz nebūs jābaro kas cits ar? — iemeta puspajokam Uga.

—   Ja te palikšu — droši vien, — tā Aleksis. — Šonakt viņi gaida igauņus ienākam. Un es jau notaisīts par lielu dumpinieku: ar saimnieku sanīdies, pa sapulcēm skraidījis, jaunākais brālis Sarkanā Armijā. Ja tu esi bezzemnieks, ar to vien jau pietiek, ka tu esi arī dumpinieks, — pareizi teica kādā sapulcē. Tāpēc neviens saimnieks negrib turēt pa ziemu kalpu savā mājā. Lai iet uz mežu…

Aleksim jaucās domas ar domām. Visas gribēja nu reiz tikt pie vārda. Un viņš ķēra pa īpatnēji iecerētam vārdam no «Komunistu Manifesta», kuru bija dabūjis kādā sapulcē, tad atkal runāja saviem vārdiem. Atvilka elpu un turpināja tālāk:

—   Bet es jau līdz vakaram būšu prom, lai viņi gaida savus baltos. Tikko ieraudzīju jūs, tūliņ sapratu: citas izejas nav — jāiet jums līdzi, vai ne, ko?

—   Nu, ko tik ilgi vēl gaidīji? Citi jau sen aizgājuši, — tā Uga.

Aleksis to it kā nedzird, brauka savas pakulainās bikses, uzmet kamzoli un turpina atkal savu:

—   Labi, ka jūs vēl iebraucāt pēdējā brīdī. Vēlāk ari jūs būtu krituši nagos, un viss būtu palicis baltajiem… Ko tu teiksi, tas taču nav pieļaujams, ka mūsu brāļi armijā mirst badu un mēs paši visu gadu izstrādājušies no saules līdz saulei, bet saimnieks tik saka: nava, nava.

—   Zināms, ka tas nav pieļaujams, — daudz neko nedomādams, piebalso Uga.

Saimnieks ar Ješku un Krišu bija jau izgājuši pa saimnieku galu un, rokas plātīdami, steidzās pa sētu uz klēts pusi.

Arī Uga steidzās uz durvīm, pa kurām ienācis.

—   Nu tad tu taisies ātrāk līdzi, ja esi nācējs, — tā vēl uz Aleksi.

—   Taisieties arī jūs ātrāk prom, ka nav par vēlu, — teica Aleksis, līdzi iedams. — Ziniet, klētī jūs nekā neatradīsit — gandrīz sēklu vien. Viss noslēpts …

Viņi bija izgājuši tumšajā priekšnamiņā, un istabas durvis aizdrāzās ar troksni.

Pēc brītiņa noklaudzēja āra durvis, Ugam aizdrāžoties pie vezumiem. Aleksis vēl brītiņu palika pie atvērtām durvīm, it kā pēdējās dienas atcerēdamies. Tad ar roku novilka pār seju.

Nu tas bija garām. Ko nu arī domātu, grozāms vairs nekas nebija. .. Slēptuvi atradis, un saimnieks uzķers drīz, kas vainīgs. Un viņu ne tikai izdzīs ziemu mežā, bet vēl pakārs arī… Un Aleksis mierīgi kāpa pa trepēm uz bēniņiem… Šoreiz zem viņa stingrajiem soļiem gruži bira no griestiem, pūšļi salīgojās kā uz lidošanu un no sīpolu virknes nobira pa sīpolam.

Pie durvīm, ārā ejot, viņš vēl saduras ar saimnieci. Tā it kā izbrīnās. Aleksis saģērbies kā svētdienā. Trāna zābaki kājās, puskažociņš, ausaine, neliels aizsainis rokā.

—   Nu, es aizeju. Tās man tikai drēbes, ko pie jums strādājot esmu noplēsis. — Viņš rāda uz paunu.

Saimniece vēl ko runā kā paijādama, bet Aleksis vairs neklausās.

Aleksis jau aiz durvīm, aiz pagalma un brien pa aizsnigušo gatuvi uz lielceļa pusi.

Klētī tiešām nebija diez kāda liela manta. Apcirkņos jau pēc acu uzmetiena nevarēja būt pat pilna atstājamās normas tiesa.

Saimnieks nebija no trūcīgajiem; zeme te bija diezgan laba … Kaut kur jau nu labība nobēdzināta bija — to saprata Ješka no pirmā mirkļa. Bet izzināt, kur īsti nobēdzināta, — tas prasīja darbu un laiku … Salmu kaudzes vien bija kādas trīs; piedarbs ar dāri, kūts, milzīgas žagaru kaudzes . .. Saimnieks ar ziņu bija vilcinājies, lai uznāktu vakars un lai gribot negribot būtu jāatsakās no meklēšanas tālāk par klēti. Un nu reizi pa reizei nobraucīja rudo bārdu, it kā viltīgu smīnu slēpdams: jūsu nagi šoreiz par īsiem …

Tiešām, ko lai dara? Saule jau turpat pie meža galiem. Izvandīties pa visām kaudzēm, žagariem, piedarbu, bēniņiem — nebija vairs iespējams.

—   Palikt vēl pa nakti? — ieminas Krišs.

—   Jā, kā vēlaties! Stallī zirgiem telpas būs, — tā saimnieks, gatavs izpalīdzēt visur un vienmēr, neraugoties uz visām lielām neērtībām.

—   Ko nu blēņas, — norūc Ješka. — Savu stalli pataupiet citiem.

Nu, ko tad darīt? … Vārdot vēl saimnieku? Ak, runāts un stāstīts apkārt un apkārt! Tas vairs nav no tiem, kas apvārdojams. Mīksts un padevīgs kā pats Jēzus. Rokas ķērnāt arī nevienam pie tāda negribējās.

—   Nu, ja ne, ne, — beidzot Uga. — Ja jau saimnieks neuzrāda, meklējam paši tālāk. Bet tad žēlošanas nebūs. Ko atradīsim, tas mūsu.

—   Ak, jūsu ziņa; meklējiet, ja neticat, — saimnieks reizē padevīgi un viltīgi.

—   Sāksim pēc kārtas: piedarbs, tad kūtsaugša, salmu kaudzes…

Strēlnieku acīs bija nogurums… Tīri par nelaimi iebrauca šai mājā. Tā ar kaunu, kā piekrāptiem muļķiem aizbraukt negribējās. Jāmēģina vēl tomēr, varbūt uz- ķeras…

Piedarbs tukšs. Mazo salmu kaudzīti kaktā izbakstīja viegli, tāpat arī pelavu kaudzi. Bet tālāk jau kails klons, kaiīi griesti un sienas.

Te vairs nav ko kavēties.

Kad jau vārti aizvērti un citi steidzas tālāk, Uga uzduras uz saslaucītām pelavām apakš zemās pažobeles.

Garām iedams, pakārpa vienreiz it kā nevīžīgi; tad ķer dziļāk. Beidzot pirkstu gali aizķer maisa stūri. Uga tausta tālāk.

—   E, puiši, te kaut kas ir . . .

Uga ar Krišu ņemas kārpīt nost pelavas.

Jā, astoņi maisi, piespīlēti līdz galam. Kad Ješka kādu atraisījis, viņam pilna sauja pieplūst kā ar smagu zeltu . .. Kvieši! . . .

Saimnieks stāvēja pie malas, nezinādams, vai skriet prom vai palikt. Nevienam negribējās ar viņu sastapties skatiem. Ješka uzrakstīja kādu zīmīti, izņēma no kabatas zīmogu, uzpūta dvašu un uzspieda. Tad, neko neteikdams, iegrūda saimniekam saujā. Un ragavas krekšinā- damas steidzās ārā no sētas.

Arī saimnieks krekšināja, steigdams lieliem lēcieniem uz istabu.

—   Nu, Leksi, gan tu man lēksi…

Bet Aleksis jau gaida braucējus uz lielceļa …

Saule jau nogājusi. Klajumā jau rēna krēs'a. No Mežmaliešu sētas vēl ilgi gaudo suņi pakaļ aizbraucējiem, kas, skaļi čalodami, brien pa sniegu blakus ragavām.

2

Šāvieni kļuva arvien skaļāki. Fronte pa šīm divi dienām bija pievirzījusies stipri tuvāk. Bet ceļš meta vēl arvienu līkumu uz frontes pusi, kas te vietām gandrīz nemaz nebija jaušama. Varēja vēl iekulties balto pusē vai uzgrūsties viņu posteņiem tīri negaidot.

Bet griezt no lielceļa negribējās. Ceļš bija gludens kā galds, un, no kalna braucot, zirgi tikko spēja turēt ragavas. Nepaies ne divas stundas, un viņi būs mājās. Nogriezties uz aizputinātiem malu ceļiem nozīmēja nokausēt tik zirgus un ar tādiem vezumiem kādā vietā tomēr iesnigt un vairs ārā netikt.

Ješka apturēja zirgus un sasaucās ar citiem. Jāap- spriežas kopēji, kā rīkoties.

Mēness bija tikko uzlēcis. Ceļš vizuļoja kā aizsalis strauts. Sniegs gurkstēja zem ragavām. Lai gan braucēji nesarunājās, tomēr suņi jau sāka riet pa gabalam. Tas nebija diez cik patīkami… Tomēr klajums bija līdzens, bez aizām, bez krūmājiem, bez mājām ceļa tuvumā. Viņi jau pa lielu gabalu varēja uztvert katru šaubīgu ēnu, un piepeši uzbrukt viņiem nevarēja. Vajadzēja tik ātrāk izdrāzties caur klajumu, lai ar līkumu neviens nedabū aizsteigties priekšā un lai līdz lielajam mežam nepienāk nakts. Bet tad, pirms uzmanīgi virzīties iekšā mežā, ielejā drusku atpūtināt zirgus, lai uzbrukuma gadījumā varētu aulekšot no pēdām. Aiz meža tikai vēl pāris verstis klajums, un turpat jau klāt krievu kapsētas priedes. Bet aiz viņām Višņus tikpat kā ar roku aizsniegt — tikai divas trīs verstis.

Krišs, būdams karavīrs, mēģināja to atspēkot un lika priekšā citu taktiku… Tagad zirgi bija jāpietaupa, braucot ļoti lēnām. Ielejā zirgus nemaz nepūtināt, bet pilnos aulekšos drāzties caur mežu.

Uga ar Aleksi tam nepiekrita. Tā būtu izmisuma taktika, kad citas izejas nav un atliek tik drāzties uz priekšu, neskatoties, vai uguns vai ūdens. Viņi vēl nav nokļuvuši tik kļūmīgos apstākļos. Pa klajumu, kaut cik vērojot apkārtni, ari ātri braucot, viņi neieskries cilpā. Bet mežā, tikai uzmanīgi virzoties uz priekšu un labam apkārtnes pazinējam uzcītīgi vērojot, varēja pie laika izsargāties no varbūtējas cilpas, kurā tie iedrāztos iekšā ar visām ausīm, rīkodamies pēc Kriša plāna. Ješka jau no ganu laikiem bija bradājis pa šiem novadiem un pazina katru ceļmalas egli; tāpat no saviem partizānu laikiem bija kļuvis acīgāks par citiem. Ješkam bija jāuzņemas vadoņa loma . ..

Ješkas plāns bija tiešām labāk pārdomāts. To saprata arī strēlnieki. Uga ar Aleksi paļāvās uz Ješku pilnīgi. Tātad pieņemts . . .

Ješka sēdās labākajā zirgā un brauca pa priekšu. Nolika sev blakus plinti, nosēdināja līdzās Aleksi, iedeva tam grožus un pats vēroja apkārtni.

Kad viņš sauks «bop», tad visiem vajadzēja laist pilnos auļos uz priekšu … Nozīmēja, ka ar labu izveicību var tikt briesmām cauri.

Kad Ješka kliegs «stop» — visiem vajadzēja zirgus apturēt, nolēkt no vezumiem, aizslēpties aiz tiem kā aiz barikādēm un sagatavoties uz cīņu. Tas nozīmēja, ka pār ceļu pārgāzts kāds koks vai cits kāds šķērslis, bet ienaidnieks, redzams, nav tik stiprs, ka nevarētu pret to uzsākt atklātu cīņu.

Ja turpretim Ješka čukstēs «nazad!» — griezt tūliņ zirgiem galvas atpakaļ un drāzties prom, ko nagi nes.

Tas nozīmēja, ka pretinieks tik spēcīgs, ka atklātā cīņā nevar ielaisties un jāatšaudās bēgot…

Viņi pārlaida visu klajumu, un Ješka ne skaņu neizlaida pār lūpām.

Nāca ieleja, un viņi uzmanīgi tecināja zirgus tajā. Nē, nekā šaubīga nebija. Ješka nosauca «terra» un apturēja zirgu. Tas nozīmēja, ka zirgi jāaptur, bet nekādas briesmas nedraud.

Pūtināja minūtes desmit, padauzīja kājas un virzījās uzmanīgi tālāk. Mežs tikko šalca pretī, drūmi sevī ieslēdzies. Uga brauca pats pēdējais, un viņam likās, ka viņš grūti sadzirdēs Ješku, it sevišķi, kad viņam pirmajam būs jāgriež zirgs atpakaļ. Viņš nesaklausīsies, nepaspēs pie laika apgriezt un aizsprostos ceļu visiem pārējiem. Bet priedes, likās, tā i čukstēja vienā čukstēšanā: «Nazad, nazad!»

Uga, kaklu tālu izslējis, uzmanīgi tvēra ikvienu troksnīti. Lēni gurkstēja sniegs; sīki brikšināja kāds viegls čiekurs, no zara uz zaru krizdams. Visi pagrieza galvu uz to pusi.

Nē, tie nebija soļi.

Kāda egle, kas bija stipri izgāzusies uz ceļa, reizi pa reizei iekustināja pazares. Mežā, likās, bija pavisam klusu, un citām eglēfa zari nekustēja. Kāpēc tai vien reiz pa reizei iekustējās?

Ješkas skats sastinga, uzmanīgi raugoties, vai beidzot nepamanīs arī ko noteiktāku … Saukt? Nesaukt? Un ko saukt? Neviens nevarēja pateikt, kas te slēpās.

Ješka novilka cimdu un pacēla augstu gaisā savu plato, spalvaino plaukstu… Pastāvīgi vēju nejuta, bet reiz pa reizei pa pūsmiņai izdrāzās pa lielceļa cirtumu. Un, kad bija aizdrāzusies garām, arī zars tūliņ ielīgojās. Tad atkal mierā …

—   Tā jau ir, trakulis vējš — un nekas vairāk. — Un brauca savu ceļu.

Pa egļu starpām jau spīdēja pretī klajums. Mežs bija garām, un nu varēja vieglāk atlaist grožus.

—   Jā, ar Ješku ir braukšana! Kliegt bez vajadzības nekad nekliegs. Tas ir vērts, ka brauc pa priekšu, — bija beidzot apmierināts ari Krišs.

Tagad, likās, visi sarežģījumi bija garām. Līdz Višņiem vēl verstis piecas sešas. Kapsētas priedes izsukātas kā ar biezo susekli. Tur bija vāja paspārne uzbrukšanai.. . Uz visu ceļojumu varēja atskatīties kā uz padarītu darbu-

—   Tomēr tas mājās jāsaka, — noteica Krišs. — Visu šo gabalu, sākot no Munameģa, fronte caura kā siets- Var staigāt iekšā un ārā. Par to vajadzētu padomāt. Višņus var it viegli sakampt kā cilpā. Ļaudis te nepieciešami.

Ješka pasmējās.

Runāt ir viegli: ļaudis nepieciešami. Bet kur viņus ņems? No pagastiem un miesta jau visi jaunie bezzemnieki frontē. Paretam, kā Aleksi, jau gan vēl sadabūs, bet ar to nepietiek.

Krišs to laida gar ausīm.

—   Zināt, ko man stāstīja kāds strēlnieks, kad biju slimnīcā … Viņš ir šejienietis un kādā vakarā gājis gar krievu kapsētu uz pagastu apciemot savējos. Laiks bija tāds, ka zeme un debess iet kopā. Priedes krakšķējušas, un kapsētas zvans pa reizei nobimbaļājis. Bet kapsētā bijusi uguntiņa, un viņš reizi pa reizei dzirdējis aizbēgušā krievu priestera balsi «Aleluja, aleluja…». Tad sievietes korī paklusu piebalsojušas… Viņš izšāvis. Uguns izpūsta, un viss apklusis. Tikai pār klajumu aizdrāzies kā sniega virpulis uz igauņu pusi. Kapa zvani un zvārguļi vien nožvadzējuši pakaļ.. . Kad no rīta nācis atpakaļ un iegriezies kapsētā, tur bijis izrakts kaps —- pa nakti pusē aizputināts.

—   Ko tad šie tur gribējuši rakt?

—   Die's to zina… Zini jau, kāds priesteris bija: par labu naudu riskēja visu… Pēc tam vēl viens teicās esot to manījis.

—   Nu, kāpēc neļāva toreiz aprakt? Nu maldās pa pasauli apkārt kā dieva nepieņemts, — smējās Ješka.

Arī citi iesmējās.

—   Kaut kur pie ticīgajiem pinčukiem viņš droši vien mitinās un uztur sakarus ar Višņu bagātniekiem un aizbēgušajiem viņpusē. Sieva igauniete. Pats nodzīvojis te visu mūžu. Zina ne sliktāk par Ješku katru caurumu …

Pretī šalca kapsētas priedes. Runas neviļus pašas aprāvās … Vēl mājās tomēr nebija, un, kamēr uz ceļa, disciplīna tomēr jātur cauri.

Priedēs sniegs bija mīksts, un ragavas slīdēja bez trokšņa. Varēja atgāzties uz maisiem un paklausīties priežu šalkšanā … Arī tagad šalca kapsētas priedes, un, labi iedomājoties, vienmēr varēja šo to sadzirdēt ari bez priežu šalkoņas. Bet tovakar viņas pat krakšķējušas un sniega virpuļi skrējuši… Labs stāstītājs tas Krišs, ne par velti bijis tik ilgus gadus armijā.

Piepeši Ješkas paklusā balss:

—   Stop!

—   Stop, stop, — no vienām ragavam uz otrām. Zirgi apstājās, braucēji aiz vezumiem.

Viņi iebraukuši ēnā. Tālāk ceļš iet kalnā, un pie kapsētas vārtiem tas mēness apspīdēts. Ceļš ir skaidrs, tātad pretimbraucēju vai nācēju nav. Un tomēr dzirdamas paklusas balsis, — liekas, pie vārtiem, netālu no ceļmalas.

Kas tur varēja būt tik vēlā laikā? Kad izbrauca no miesta, neviens nomiris nebija. Un strēlniekus raka brāļu kapos aiz pils pie ezera.

Aleksis palika pie vezumiem. Viņš nebija daudz šāvis un negalvoja, ka neizšauj nelaikā. Tas bija pareizi… Bez tam vismaz vienam bija jāpaliek pie zirgiem.

Bet citi, gan revolverus, gan plintes sagatavojuši, līda pa ēnu uz priekšu viens aiz otra. Viņi gāja klusu — neviens viņus nedzirdēs, un viņi vienmēr pirmie ieraudzīs pretinieku. .Ja nu Aleksis zirgus vien varētu atturēt no sprauslāšanas.

Balsis gājējiem kļuva arvien dzirdamākas. Atsevišķas zilbes jau atlidoja, bet nelikām saprotamas. Kā arī mēģināja zilbes kombinēt, nekas prātīgs neiznāca. Droši vien tie runāja kādā svešā valodā.

Beidzot Ješka, priekšgalā būdams, atgriezās pret citiem un priecīgs čukstēja: «Kurrata… saprotat?» Viņš bija uzķēris veselu vārdu. Tie bija baltie igauņi. Droši vien izlūki. Bet, cik viņu, — kurrata to zina.

Viņi nostājās iešķērsā rindā, lai varētu dot biezu sietu, jo tuvāk iet vairs nevarēja: priežu ēnas vairāk tālāk nesniedza.

Beidzot kādi četri iznāca uz lielceļa un it kā vēroja ceļu uz abām pusēm .. . Ilgāk gaidīt nevarēja . .. Nobrīk- šēja zalve.

Kāds no iznācējiem it kā paklupa, bet tomēr atkūle- ņoja atpakaļ. Uzbrucēji, mežonīgi kliegdami, drāzās kalnā, lai baltigauņi noturētu viņu baru par jo lielu … Pie vārtiem vairs nebija neviena. Arī aizslēpties te nevarēja, jo vārti bija saslieti no divām tievām maikstēm.

Bet talu pa gaismas izroboto kapsētu lekaja ēnas kā melnas plēnes.

Pakaļdzīšanās tomēr nebija iespējama. Ar revolveriem lielā atstatumā maz ko varēja nošaut, un viņi tikai drīz vien atklātu savu niecīgo skaitu. Tāpēc Ješka ar strēlniekiem saklupa pie vārtiem un raidīja pakaļ šāvienu uz šāviena, kamēr Uga ar Aleksi dzina zirgus kalnā. Ceļš aiz vārtiem ātri slīdēja uz leju. Tāpēc kalna galā visi saklupa ragavās un aulekšoja uz Višņiem, vēl pa ceļam izšaudami pēdējās patronas.

—   Nu redzi, Kriš, tava stratēģija! Būtu aulekšiem skrējuši kalnā — līdz vārtiem būtum tikuši, un tur dziesma ciet. Būtu sagaidīti pa godam.

Neviens neatbildēja. Kas bijis, izbijis. Labi, ka ar veselu ādu un vezumiem tikuši cauri.

—   Bet kā tu, Aleksi, tos zirgus atradināji no spraus- lāšanas? — smējās Ješka. — Būtu tie sākuši sprauslāt,, mēs būtu kā salmiņi nogriezti ceļmalā.

Sāka arī citi smieties.

—   Redzams, katrā lietā sava saprašana.

3

Sabrauktie zirgi kūpēja kā dāre. Laukā viņus nevarēja atstāt. Bija jāmeklē pajumte Višņu bijušā pasaules krogū, vienīgajā sētā, kurā varēja iebraukt visi vezumi. .. Ka šādā naktī nevarēja sadalīties pa vairākām sētām, bet visiem bija jāturas organizēti kopā — tas bija pats par sevi saprotams.

Tas bija tīri parocīgi, ka sētas vārti bija vēl vaļā, lai gan arī reizē ar to Ješka nosolījās paziņot administratīvās nodaļas vadītājam Zaurim par obligāto noteikumu neizpildīšanu, jo nodaļa bija stingri noliegusi turēt vārtus vaļā pēc pulksten septiņiem. Un ar smailu griezienu, pātagām nopliukšķinādami, braucēji laida sētā iekšā.

Vārtus aizbultēja, aizslēdza un tad vēl paraudzīja, vai kāds nevar ielīst pa apakšu. Vezumus pārklāja ar brezentu un zirgus ievietoja stallī. Aleksis vēl nogrūda dažus klēpjus āboliņa no staļļaugšas un sabāza to redelēs. Un drīz vien jau skanēja kremšķināšana no visiem kaktiem. Pagaidām viss bija kārtībā. Aizslēdza stalli un gāja uz pasaules krogus vācu galu, kur bija ietaisītas guļamās vietas iebraucējiem. Sameklēja uguni, sastatīja plintes vienu pret otru un sāka iekārtoties.

Ješkam šovakar te nebija vairs ko kavēties. Viņš bija atkal «centrā», un viņam bija jāturpina atkal visas savas parastās gaitas… Izvilka staļļa atslēgas un sniedza tās Aleksim kā lauku puisim, kas zirgus prot labāk pieskatīt. «Karavīriem devis nedevis,» viņš vīpsnāja, uz Krišu acis pamirkšķinādams. «Vai tie prot lopiņu cienīt? Katru dienu tik šurp uz padomi — padavai jaunu!»

—   Zināms gan, — rikšiem bērīti es palaidu, ohaidrī… — rokas plātīdams un mēli klakšinādams, lēkāja Krišs. Vajadzēja vismaz locekļus izvingrināt pēc tik gara ceļojuma.

Plašajā, tukšajā pasaules krogu vilkās no pusaklā luktura gaišas un melnas svītras, ietverdamas visu teiksmainos toņos. Soļi atbalsojās dobji kā aizrestotā cietumā, un, no lauka ienākot, sitās pretī bieza pelējuma smaka. Neviļus bija jāatceras senais Višņu pasaules krogus, kur siltums un gaisma, un mūzika, un sievietes; kur ļaužu pilns un pārplūst glāzes.

—   Ko, Ješka, šonakt visādā ziņā vajag ballīti sarīkot, — tā Krišs. — Nebūtu mēs tos izlūkus laikā uzķēruši, — gulētu mēs tagad mežmalā kā tur tie salmu silkšņi aizdurvē… Bet, ja gulēšana tur izjaukta, gulēšanas arī te tik un tā nebūs. Žurkas te mūs apgrauzīs šai žurku būdā. Apdomā, kur tie mēneši un gadi, kopš viņas nekā nav ēdušas! Un nu piepeši dzīvi cilvēki ieradušies.

Un viņš, skaitīdams mēnešus un gadus, it kā līdzi arī savus trūkuma gadus skaitīdams, te palēkdamies, te pie- tupdamies dejoja tālāk uz viņu galu … Uzgrūdās lietas kokiem, kas bija savesti dibena galā skatuves būvei, uzdrāzās ar pieri uz kādu asu šķautni un sulpstīdamies vilkās atpakaļ.

—   Tiešām, pie jums, aizmugurē, nav dzīvošanas. Frontē vismaz izkaujas ar dzīviem cilvēkiem. Te dabū pušu pieri no koka gabaliem.

—   Nebēdā, rītu izkausies ar visādiem.

—   Tu domā? — pusbrīnīdamies jautāja Krišs Ješkam … — Nu, kas par to, tad vēl jo vairāk šovakar vajag kājas izlocīt… Baidāties jūs, vairāk nekas. Sarīkotu mēs, karavīri, balli — visi skuķi sanāktu, pat no jūsu Jaunatnes savienības, biedri Uga: i organizētie, ir neorganizētie — visi kā likti klāt.

—   Luk, tur ta vaina ir, čomiņ, — smējās Ješka. — Baidāmies.

Aleksis bija jau iekūris skārda krāsniņu un uzlicis zaldāta katliņu tējas ūdenim. Un tagad sildīja savas platās zemnieka plaukstas pret ugum. Arī abi strēlnieki bija jau tam pievienojušies. Vilka ārā savas dziļās šineļa kabatas, bēra saujā visus sakrājušos gružus un meklēja rokā tējas smalkumus, kas tur pa mēnešiem bija salasījušies. Cukura vēl bija vairāk graudu, tātad dzert un neatdzerties pēc tik gara ceļojuma.

Arī Krišs jau pameta acis uz to pusi, kur citi viņa biedri, gan klausīdamies ar vienu ausi viņa penterējumos, tomēr bija domājuši savā prātā — «labāk tomēr zīle rokā nekā mednis kokā» — un pievienojušies šim praktiskajam lauku puisim Aleksim. Un Kriša acīs vēl uzšķīlās pa sīkai naida dzirkstelei.

—   Kur tu tāds esi uzaudzis? — smējās Ješka, to vērodams.

—   Redzi, krūtis kā akmens, — viņš piesita pie varonīgi izgāztām krūtīm. — Nodimd kā jūsu pasaules krogus . . . Kur citur kā uz Rīgas akmeņiem izaudzis.

—   Tad jau būsi no Rīgas pašpuikām, — tā Ješka, it kā pārāk vientiesīgi. Krišs tomēr āķi uzķēris.

—   Zināms, tādas Jaunatnes savienības jau nebija kā jums tagad. Tu jau pats zini, esi vismaz Rīgā gaisu paostījis.

—   O, ne tikai gaisu. I kroņa zosis pabarojis.

—   A, nu tāpēc tu tāds bojeviks … Neesi nemaz vairs pēc lauku puiša: tie mīksti kā siers, — un pameta atkal skatu uz Aleksi, kas tiešām saziedējušu siera gabalu tīstīja ārā no lakatiņa.

—   Nu, puišiņ, nav par sliktu arī tev paostīt vairāk lauku gaisa, — vīpsnāja Ješka.

Krišs tiešām jau bija savu enerģiju remdinājis un pagriezis degunu uz krāsns pusi: tur bija i siltums, i tēja, i siers, i sīpoli, kas bija nokrituši vēl Mežmaliešu kalpu galā no saimnieka garās sīpolu virknes … Galu galā tas lauku puisis tomēr prata piekopties. Citādi ātri vien utis apēstu.

—   Nu, man jāiet, — noteica Ješka. — Jūs palieciet te pa nakti. Bez paroles nevienu iekšā nelaidiet, — un viņš noliecās Krišam pie auss.

Ješka ar Ugu izgāja uz ielas.

No kokiem pašlaik līda mēness, un visa debess bija kā no jauna, vizuļojoša skārda. Un kaut kur pažobelē, likās, kāds Višņu skārdnieks vēl dauzīja pa šo skārda jumtu … Tur bija fronte. Kā ar bezmiegu mocīdamies, reizi pa reizei dusmīgi nobācināja lielgabals; ložberis, uzrāvies no sava caurā miega, sīki, biezi nobēra savu un iemiga atkal.

Gaiss bija dzidrs, un fronte likās tik tuvu — tepat aiz miesta pēdējām mājām.

Tornī pulkstenis nosita astoņi. Ielas tukšas un klusas: uz stūriem vēl plandījās administratīvās nodaļas rīkojums, ka pēc pulksten septiņiem staigāt pa ielām nav atļauts.

— Svars tomēr padomei, — ieminējās Ješka it kā pie sevis. — Kā Zauris toreiz arestēja ārstu Krauzi uz vienu nedēju, tā dabūja just, ka nav pa jokam. Pat suns ne- pārskrej pār ielu. Ļerkš pa sētu, bet pa vārtiem ārā nelien. Un tagad taču nav neviena miliča uz ielas. Visi frontē.

Viņi iznāca uz mēnesnīcas pielijušo tirgus laukumu. Lejā spīguļoja ezers kā lodētājam izlijusi alva, izzuzdams tālu mēness vizmā.

Viņi atvēra čīkstošos vārtiņus, un dārza vieglās zilganās ēnas it kā atmodās un sakustējās: gan aizslīdēja tālu pa sniega kupenām, kamēr sadūrās ar citām ēnām; gan turējās pie pašiem koku stumbriem un kā uzmanīgi sekotāji zagās iepakaļis.

Ješka, kas pēc pirmās padomju varas krišanas bija pa vācu okupācijas laiku nodzīvojis kā izlūks uz robežas, instinktīvi sāka vērot apkārtni. Viņam nepatika šis vientuļais kungu dārzs ap pili, kurā zemnieks nomaldījās, nākdams uz padomi, un kurā kontrrevolucionāru spiegs atrada labu slēptuvi. Nepatika šī kungu masīvā pils, kam pats bija kādreiz akmeņus kalis pirms gadiem divdesmit, kā pusaudzis muižā strādādams. Lai te dzīvotu cita, jauna paaudze, kam vairs nesaistījās vecās atmiņas ar šiem smagajiem, piemirkušajiem pils mūriem …

Smagi vērās augstās, melnās pils durvis. Gotiskie logi ar krāsainiem stikliem, caur kuriem tagad krita zilgana mēnesnīca, ozola parkets, ķas dobji atbalsoja soļus vestibila augstajās velvēs, nospieda ienācējus ar baznīcas smagumu un drūmumu. Un neviļus bija jāapskatās apkārt, vai esi ienācis pareizā vietā.

Tikai piespraustais papīriņš pie durvīm ar vienkāršo uzrakstu «Partijas komiteja» it kā drusku atviegloja. Pie šīm tumši zaļajām, smagajām ozola durvīm varēja būt tikai vara tāfele ar uzrakstu — tikai tad būtu izturēts stils. Bet nu vienkāršs, puspelēks papīriņš, viegli piesprausts, — jautrs un bezbēdīgs, kā izjaucis visu drūmo saskaņu.

Partijas komitejā vēl uguns. Tas labi. Tur viņiem jāiet pirmām kārtām.

Viņi nav vēl durvis pavēruši, kad Liņuks uztrūkstas no apkrautā galda.

—   Ješka mājās un Uga arī — ak, cik vareni! — viņa varbūt sasistu plaukstas, ja, par nelaimi, spalvaskātiņš nebūtu pirkstos.

Abi ienācēji vīpsnā, ka sacēluši tādu furoru.

—   Tu jau, meit, nemaz neraksti, bet klausies vien, kas nāk pa durvīm, — tā Ješka pieņemti tēvišķā balsī, pār atvērto jauno biedru grāmatu pārliecies un pārreģistrētos biedrus skaitīdams.

—   A, es varu abus uzreiz — rakstīt un klausīties.

—   Nu, būsi tu man visus biedrus par Ugām pārkrustījusi, Ugu mājās gaidīdama, — šausmina Ješka.

—   Nē, kāpēc Uga, kas par Ugu? — tā Liņuks jau pa nopietnam.

—   Zinām jau, — Ješka pakrata galvu, it kā tiešām daudz ko zinādams.

Arī no otra galda pacēlusies pār papīriem apaļa, sasarkusi Zaura seja.

—   Ješka, — un skaļš sitiens plaukstā.

—   Rītu jau taisījāmies iet meklēt rokā dzīvus vai mirušus. Domājām nu gan, ka vairs mājās nepārnāksit, — skan reizē Liņuka alts un Zaura bass no abām pusēm.

—   Nu, mēs jau vēl pārbraucām, bet jūs, rītu braukdami, gan būtu velnam rīklē ieskrējuši, — tā Ješka.

Un Uga sāk kaut ko stāstīt Liņukam žestikulēdams, te uz vienu, te uz otru pusi roku izstiepdams, līdz beidzot aprimušas tomēr žvirkstēt lapas Liņuka biezajā biedru grāmatā.

Arī Zaura rēķinu kauliņi izRlabējuši, un Zauris pakāris tos pie kamīna bronzas lauvas izplestā mutē. Arī Zauris drusku pārsteigts no Ješkas stāstījuma …

Somi gan šodien sākuši arī savu uzbrukumu Višņiem, un fronte pievirzījusies vēl labu tiesu tuvāk. Bet tas jau tā ik dienas… Cita lieta, ja jau pie krievu kapsētas.

Viens otram pretim pār galdu pārliekušies, viņi paklusu sarunājas…

Zauris ar Ješku ir gandrīz vai vienīgie biedri no pagrīdes laikiem; viņi pazīst viens otru jau no jaunības dienām, kad abi vēl strādāja muižā par puišiem. Ješka zina, Zauris ir drusku pasmags uz celšanos. Visu pusmūžu nobraukājis uz lauku kuļmašīnas un tā palicis dažreiz grūti iekustināms. Kad apradis ar briesmām, tad guļ bez bailēm kaut uz tvaika katla un neatprotas vairs trūkties, kad jau tiešām briesmas klāt… Un tagad viņš visus vīriešus no savas nodaļas aizlaidis uz fronti; katru dienu savā nddaļā viens pats apkrauts ar tūkstoš un vienu lietu no piefrontes pagastiem par dažādām pārestībām no armiešu puses, par piefrontes noteikumu neizpildīšanu. Un vakarā partijas komitejā uz kauliņiem saved kārtībā partijas rēķinus.. . Kur te lai vairs arī atliktu laiks padomāt par ko citu!

Bet Ješka šais dienās pametis acis tālāk apkārt. Viņš vispār pa pasauli vairāk maisījies, cietumā par politiku sēdējis, izsūtīšanā bijis un revolūcijas laikā strādājis kā izlūks. Un viņam nav šaubu, ka tagad Višņiem pienācis izšķirīgais brīdis.

—   Tūliņ jāsasauc sapulce. Jādabū pulka komisārs, jāsameklē vēl citi no padomes. Nav vairs ko vilcināties …

Liņuks ar Ugu steidz izziņot visus uz sapulci atzīmētos. Liņukam kareivju jērenīca dziļi uz ausīm, cieši sapogāts zaldāta šinelītis mugurā, — un Uga, visas dienas izbrau- kājies un noguris, izskatās tīri meitēns blakus viņai, kustīgai un atjautīgai bezzemnieka skuķei.

—   Ilgi nekavējieties, — Ješka vēl aizvadīdams iemet.

—   Steigsimies …

Un priekšnams nodun kā tāls, aizsalis ezers zem viņu skaļajiem soļiem …

Aizsteidzas arī Zauris uz īsu brīdi. Komitejā paliek Ješka viens pats, sienā domīgi skatīdamies.

Te sienas bija baltas kā marmors, un neviens viņās nebija gribējis dzīt naglas, lai gan nebija neviena pakaramā, kur drēbes pakārt. Tikai stūrī uz masīva pjedestāla bija atradusies bronzas Diāna ar stirnu pie rokas un stopu pār plecu; un tā bija te atradies tik daudz knaģu, kur uzkārt gan mēteļus, gan kažociņus, ka sengrieķu Diāna bija dienu mūžu apkrauta apkārt un apkārt.

Bet Liņuks šo apstākli bija sācis izmantot aģitācijai… Pār Diānu bija uzsprausts plakāts ar uzrakstu: «Redzi, sieviete, cik tu esi apkrauta. Nomet savas važas!» Un Višņu sievietes, ja ne citādi, tad nāca uz komiteju paskatīties jauno statuju. Un arī Laokonu ar viņa dēliem čūsku pūznī:

«Proletariāts un viņa jaunatne var zaudēt tikai savas ķēdes, bet iemantot visu pasauli.»

Beidzot lauvu izplestās mutes abpus kamīnam, it sevišķi, ja tām zobos Zauris bija ielicis savus rēķinu kauliņus, varēja izskaidrot kā imperiālismu, kam upurēti cilvēki un kam nu proletāriskā revolūcija uzlikusi uzpurni. Un no sienas smīnēja Ļeņins, acis drusku piemiedzis … Tā beidzot visa istaba bija piekopta savām vajadzībām. Liņuks bija saprātīgs meitietis un ar fantāziju. Ne velti bija skolā gājis. Bet pēc sarkano ienākšanas atmetis skolu un atnācis strādāt uz komiteju par tehnisko sekretāru un jaunatnes organizatoru.

Tikai vecais vēstures skolotājs un neatzītais poēts Priedītis, reiz komitejā iegriezies pēc kādām sengrieķu vāzēm, kuras te barona dzīvokļos bijušas, — aizgāja dziļi sarūgtināts par šādu mākslas profanāciju un jaunatnes samaitāšanu …

Kaut kur it kā kala dzenis: dziļi meža dobumā … Vai jau tipināja nācēju soļi? — brīnījās Ješka.

Nē, priekšnamā viss palika klusu. Vai blakus, padomes izpildkomitejas telpās, bija tiešām kāds dzenis atdzīvojies no agrākās kunga putnu kolekcijas? Skolotāji gan nāca un nesa prom to bagātību uz skolām, bet varbūt kāds aizmirsies.

Ješka paraustīja izpildkomitejas durvis. Nē, durvis ciet! … Nodrebināja vēl, zinādams, ka pils masīvās durvis tik viegli vis nesvaidās. Beidzot no dibena istabas atskanēja steidzīgi soļi. Kāds dusmīgi slēdza durvis un grūda tās vaļā.

— Karp, tu! — izbrīnījies iesaucās Ješka, izpildkomitejas sekretāru ieraudzīdams. — Tad tu tas meža putns! Padome jau tā iebēgusi no ļaudīm mežā, bet sekretārs vēl noslēpies pašā meža dobumā. Kur lai tevi cilvēks dabū rokā?

Karps paskatījās pulkstenī un tad iemeta ar ironiju:

—   Biedram Ješkam gan vajadzētu zināt, ka pieņemamās stundas beidzas pulksten četros. Bet tagad jau iet uz deviņiem.

—   Jā, mēs ar gribējām tikt vēl pusdienas laikā atpakaļ. Tramvaji te tomēr vis neskraida kā pilsētā.

—   Te, partijas komitejā, visu dienu kā mūžīgs tirgus. Blakus, izpildkomitejā, nemaz nevar dabūt strādāt. Ja nu vēl vakarā ne — kad tad?

Karps bija vienīgais ar kaut cik solīdu izglītību: strādājis par laukskolotāju, tad nolicis pat mājskolotāja eksāmenu. Viņam bija grūti strādāt. Abas mašīnrakstītājas nebija pie viņa izgājušas ne trīs ziemas, un katru uzrakstīto papīriņu viņas pārrakstot samaitāja.

Karps rādīja kādu eksemplāru. Kur viņš bija licis komatu, viņas lika punktu, un kur Karps punktu — viņas izsaucēju. Bet papīri gāja uz āru, dažreiz pat ārpus apriņķa, varbūt pat pāri robežai. Un ko lai teiktu kāds baltais inteliģents, it sevišķi žurnālists, kam tāds papīrs kristu rokās? Atkal jauns pierādījums, ka padomēs tiešām sēž tikai nemākuļi; un Karps, kas kā sekretārs to parakstījis, — viens no tādiem pirmām kārtām.

Un viņš dzēsa un laboja. Sasmērēja un sēdās pats pie mašīnas pārrakstīt. Neatlika laika runāt ar Ješku un klausīties par ārpasauli. Beidzot, galīgi piekusis, atkrita uz bridi savā krēslā, un piktās acis, likās, jautāja uzbāzīgam skolēnam: «Nu, ko tev vajag?»

Ješka tiešām sajutās mazliet nelaimīga apmeklētāja lomā. Nezināja, ko tūliņ atbildēt, un pameta acis visapkārt.

Šī bija vienīgā istaba, kas vēl bija stingri ieturēta stilā. Te bija savilktas palikušās masīvās mēbeles: divi ozolkoka rakstāmgaldi nolikti simetriski katrā pusē logam; uz viņiem pa rakstāmmašīnai taisni vidū; pār viņām katrā pusē pie tumši zilās sienas smagas gleznas zeltītos, drusku jau nozaļojušos rāmjos.

Bet dibena stūrī pie zemu Nolaistas elektriskas lampiņas zaļā kupoliņā sēž Karps dziļi mīkstā krēslā. Viņš savu gaiši rudo, zeltīto bārdu uzaudzinājis garu, garu kā daždien vecais barons Vītiņš. Uz viņu krīt zaļgana krēsla no lampiņas kupola, un Karpa nervozā, bālā seja ar iekritušām acīm liekas kā viena no tām viduslaiku gleznām vecā, nozaļojušā zelta ierāmējumā, kuras pikti raugās pretī.

Ješka atkāsējās no šī masīvo mēbeļu, drūmo seju, zeltīto ierāmējumu smaguma krēšļainajā istabā … Karps likās palicis drusku svešāds pa šo laiku. Atminējās, ka kādreiz uz skolu pie Karpa gāja i vajadzībā, i nevajadzībā. Beidzot bija vai ik nedēļas jānotur biedrības namā jautājumu izskaidrošanas vakars, lai neierosinātu aizdomas policijai.

Un nu ļaudis plūda kā ūdens jau no agra rīta savās padomju rūpēs un darīšanās. Un, lai tik nebūtu jāiet pie izpildkomitejas sekretāra Karpa, meklēja Ješku gan dzīvoklī, gan partijas komitejā; ja neatrada to, griezās pie Liņuka, tikai ne pie Karpa.

—   Kad tu būtu redzējis, kā septiņpadsmitā gadā, Isko- lata laikā, dzīvojām, — kā ko tālu atminēdamies, teica Ješka. — Padome bija klubā uz laukuma stūra. Neviens nevarēja ne paiet, ne pabraukt garām, neatdūries uz stūra padomē.

Karps iesmējās.

—   Tad tā bija maza lauku padomīte, neaizmirsti, Ješka. Tad varēja vienā istabiņā sadzīvot i klubs, i part- birojs, i padome. Pie galda spriež padome, apkārt pilna istaba ar ļaudīm; un kaktā pa reizei uzjautrinādams ieķērcās gramofons.

—   Lauku padomīte, — sparojās pretī Ješka, — bet patiesībā apvienoja tikpat plašu rajonu kā tagad mūsu apriņķis. Ļaudis nāca no malu malām kā kādreiz uz taviem jautājumu vakariem.

Karps nemierīgi sagrozījās savā krēslā. Viņš beidzot saprata, ko Ješka ar to grib teikt.

4

Sapulci varēja sākt. Ješka pārlaida acis. Pulka komisārs Strods, blonds jauneklis rūpīgi noskūtu seju, bija jau piecēlies kājās — kā pirmais ziņotājs. Viņa garais mētelis, no platās jostas stingrās, noteiktās krokās uz leju krizdams, it kā atgādināja viņā jaunu adjutantu, kas pašlaik sagatavojies svarīgam raportam… Viņš kopā ar izpildkomitejas priekšsēdētāju Zaru bija pašlaik atsteidzies no frontes.

Zars savu melno blūzi līdz kaklam aizpogājis kā jauns seminārists; veselīgi sārts un kustīgs, it sevišķi tagad, no lauka ienākot, — kaut ko nepacietīgi vilka un svītroja savā kabatas grāmatiņā, savas melnīgsnējās ūsiņas knaibīdams un uz Ješku reizi pa reizei acis pamezdams . .. Jāsāk!…

Jā, bija jāsāk …

Karps ņēmās rakstīt protokolu, lielu papīra loksni no savas kancelejas iznesis. Pievirzījās tuvāk pie galda arī Zauris ar Puķīti, Pēterpils strādnieku, kas nesen bija iebraucis Višņos un likās pilnīgs pretstats laucinieciska- jam, drusku flegmātiskajam Zaurim.

Viņiem pašlaik bija bijusi maza saruna. Puķītis, braukādams kā aģitators pa pagastu sapulcēm, bija pasolījis zemniekiem drusku «pavairāk»: visā drīzumā tikšot no šķūtīm dažas kategorijas pavisam atsvabinātas, dažām atvieglinātas šķūtis .. , Zauris zināja, ka rītu, parītu un aizparītu, kamēr vien būs tikpat klātu fronte, — katru dienu armijas daļas prasīs zirgus un vezumniekus. Un viņam atkal un atkal dienu no dienas ar saviem miličiem būs jāmeklē rokā šķūtnieki — desmit, divdesmit, piecdesmit. Viņš, Zauris, būs atkal tas sliktais, kas neievēro dotos solījumus… Bet viņš daudz neguģojās. Gan nebija orators, tomēr saprata, ka dažreiz tiešām iznāk drusku cirst pār strīpu — nemaz nedomājot dzīt kaut kādu demagoģiju uz cita rēķina, bet domājot tikai to vislabāko. Un tā tas arī tagad būs noticis ar Puķīti. Nebeidzamos frontes apstākļos tiešām tik daudz jāizciešas arī zemnieku cilvēkam gan ar šķūtīm, gan ar pārtiku … Un tā gribētos vismaz kaut ko pasolīt, lai paceltu garastāvokli… Un šķūtis jau viņi atcels, tikko būs vismazākā iespēja. Tikko kaut cik uzlabosies stāvoklis frontē… Bet tas nebūs vēl rītu, parītu, — cik ļoti to arī vēlētos i viņš, i Puķītis.

Un Zauris ar Puķīti kā labākie čomi pienāk pie galda …

Jā, klāt bija visi. Arī jaunatne Liņuka un Ugas personās uz komitejas loga bēģeles.

— Vārds Strodam, — beidzot nosaka Ješka.

Ješka saprot Strodu jau no pirmajiem vārdiefei, kurus tas izrunā diezgan klusu, tikai pēdējās zilbes pa paradumam stipri uzsvērdams.

Garām informācijas runām vairs nav vietas… Stāvoklis visiem jau pārāk labi zināms… Višņu stāvoklis ir katastrofisks. Fronte tepat — ar roku aizsniedzama. Fronte reta kā iziruši ķēde. Gabaliem pat bez kāda aizsarga. Tā turēties vairs nav iespējams. Rūp tikai ienaidniekam atsviest nelielu daļu — un viss var jukt vislielākā nekārtībā, un visu apriņķa centru pārtraukt piepeši… Vēl sliktāk tas, ka vienā pusē fronte iespiežas diezgan dziļi aizmugurē. Frontes līnija vairs neiet taisni, bet lielu līkumu ap Višņiem mezdama. Vajag to savilkt taisnā līnijā, pārmetot pār Višņiem, un viņi pēc dažām dienām varēs ne tikai atgaiņāties, bet iet jau uzbrukumā.

Strods rezumē: 1) lai Višņi neatrastos piepeši cilpā, kas it sevišķi jāņem vērā partijas un padomju iestādēm;

2) lai fronti varētu savilkt atkal taisnā līnijā un tā padarīt to blīvāku un cīņas spējīgu — ar steigu evakuēties no Višņiem.

Strods runā īsi un noteikti. Viņa slēdzieni loģiski un it kā neapstrīdami. Un tas patīkami apmierina un organizē, cik nepatīkami un pat negaidīti tie būtībā arī būtu.

Arī tas labi.

Un tomēr …

Puķītis pirmais nenoturas.

— Strods runāja ļoti skaidri ( un saprotami. Un tomēr lai viņš pasaka, vai, atkāpjoties no kādas pilsētas, šī atkāpšanās tiek domāta citādi kā vien uz dažām dienām, lai savilktu spēkus dūrē un tad dotu izšķirīgu triecienu ienaidniekam? … Atkāpšanās tomēr paliek atkāpšanās, — un viņš pa paradumam piedauza uz galda gala. — Grūti vairs atdabūt to, kas pamests . . . Kur mums garantija, ka mūsu atkāpšanās no Višņiem nav atkāpšanās uz ilgiem laikiem? — viņš blisina acīm, aizsmacis no bezzemnieku sapulcēm un lauku mītiņiem, kur viņš visur drošinājis, ka stāvoklis apmierinošs.

Puķīša izmocītā svepstoņa izjauc to auksto mieru, kas it kā iestājies pēc Stroda runas.

Dažiem liekas, ka Puķītis runā kā lietas nepazinējs. Viņš frontē nav bijis un nepazīst arī armijas garastāvokli. Runā it kā pārliecinoši, bet tomēr tikai vispārējās frāzēs.

Citiem liekas, ka Stroda priekšlikumu par Višņu atstāšanu tiešām nevar pieņemt tik vienkārši un vienbalsīgi, un Puķītim taisnība.

Karps no savas svētnīcas iznācis un dabūjis it kā spēcīgu triecienu pa galvu. Vai tiešām jau lieta grozās ap atkāpšanos! Un skabargaina doma tam izšaujas caur smadzenēm: viņš rītu ar visiem saviem rakstāmgaldiem un rakstāmmašīnām izsviests uz lielceļa!

—   Saprotams, vajag turēties. Nevar būt runa par atkāpšanos.

—   Bet kā turēties? — drusku iekarsis Zars, ar kuru citādi Karpam nav domstarpības bijušas. — Pēc Puķīša vārdiem varētu domāt, ka mēs bailīgi zaķapastalas.

Viņš runā īsi, no sīkumiem izvairīdamies. Un galveno jau pateicis Strods. Viņi frontē jau visu pārrunājuši un apsvēruši.

—   Galu galā taču pienāks palīgspēki. Un līdz tam laikam mobilizēt pēdējo, — Puķītis piesit kā naglu.

Uz brīdi klusums. Katrs domās mēģina satvert: ko vēl mobilizēt? Liekas, visi…

Šo klusumu izmanto Ješka.

—     Višņu atstāšana būtu tiešām liels trieciens padomju varai. Mēs esam te vēl tikai nepilnus divus mēnešus. Darbs tikai uzsākts, un aiziet šādā brīdī visgrūtāk. Bet tomēr jārēķinās ar apstākļiem… Ja jāizvēlas no diviem ļaunumiem viens, tad to mazāko. Ja tiešām nevar vairs turēties un jāatkāpjas, tad vismaz organizēti atkāpties. Un, ka ar turēšanos ir diezgan vāji, tas redzams no šīsdienas brauciena. . . Mums tiešām jārauga savākt vēl kādus spēkus, lai tūliņ izliktu kraulus uz ielām, — tā vismaz šonakt un rītu mūs nepārtrauktu negaidīts uzbrukums vai sacelšanās pašos Višņos; tā mēs paspētu izvākt pašu vērtīgāko, lai tas nekrīt balto rokās… Bet ar to nav teikts, ka fronte jāatstāj. Ja vien vēl kāds pieciešams cilvēks — prom to uz fronti… Pārtika uz dažām dienām arī sagādāta. Tā sagādāta dažreiz ar vēl grūtākām cīņām nekā frontē … To ar lai patur prātā fronti- nieki…

Par to beidzot visi vienojas. Nav arī laika ilgi tērzēt un spriedelēt. Pieņemts un nobungots.

Evakuēties jau rītu. Iestādēm būt sagatavotām Višņu atstāšanai ikbrīd. Izlikt kraulus. Sūtīt palīgā uz fronti, kas vien aizsūtāms …

—   Bet nu praktiski: kur ņemt krauliniekigļS, kur ņemt palīgus? — tā Zauris, kad visi pārāk aizņemti no labiem vēlējumiem.

—        Jāsavāc visi jaunieši, kas apmācās kara mākslā, — nenociešas Uga, no loga nolēkdams.

—        Jāsavāc — jaunieši — kas nav — frontē, — domādams lēni atkārto Ješka. — Cik to būs?

—   Cilvēku četrdesmit.

—   Cik ātri tos varēs savākt?

—   Pusstundas laikā, — Uga kā hazardā ierauts.

—   Plintes jums izdotas?

—   Plintes ir, tikai patronu nav.

—   Kur jūsu komandieris?

—   Frontē.

—        Protokolēt: 1) Ugam savākt kara mākslā apmācītos jauniešus pasaules krogū. Zauris izdod tiem patronas. Daļa iet tūliņ uz kraula, pēc Zaura norādījumiem. Citi paliek krogū un strēlnieka Kriša vadībā atkārto mācības, līdz kamēr tos pieprasa.

2)       Puķītim, ņemot palīgā divus strēlniekus no krogus un dažus jauniešus, paziņot visām pagastu padomēm, lai rītu no rīta ierodas Višņos visi tie karotspējīgie bezzemnieki, kas vien vietējā padomju darbā kaut cik pieciešami. Tāpat atsūtīt pajūgus, ko aizvākt manufaktūru u. c. izdalīšanai pagastu bezzemnieku ģimenēm.

3)       Zaurim izdarīt kratīšanas pie visiem aizdomīgiem pilsoņiem un pēc vajadzības ardstēt.

4)       Zaram ar Karpu novērtēt visu noliktavu un apvienoto veikalu materiālo saturu un sagatavot izdalīšanai pagastiem. Tāpat sagatavot padomju iestādes evakuēša- nai, aprēķinot nepieciešamo pajūgu skaitu …

Visi izklīda ātri pa diviem trim., lai nesaceltu kājās ļaudis.

—        Nu, mums jātiek arī ar savu kanceleju galā, — noteica Ješka Liņukam un pārlaida acis visapkārt.

Galu galā nebija jau nekāda liela manta. Divi šā tā sanagloti galdi no vienkāršiem dēļiem, pāris ķebļu. Tos te līdz ar sengrieķu statujām varēja atstāt kā nedzīvo, nekustamo inventāru. Cik nu katrs prot, lai izsit no tā sev kādu labumu un izmanto savām vajadzībām, kā Liņuks to pratis. Liela muiža te nav, un var ar vieglu sirdi to novēlēt.

—        Tinti, spalvaskātus, sausekļus — kamīnā; ja iznāk palikšana, viss atkal pie rokas.

—   Zīmogi, dažas fotogrāfijas?

—        Tās man kabatā! — Ješka pārskaita visu un noglabā aiz mēteja.

—   Biedru grāmata, pulciņu protokoli, kases grāmata?

—        Tos visus vienā aizsainītl. Ja ne citādi — paķert padusē.

—   Liekas, viss …

—   Viss… Visa kanceleja kabatā, — smejas Ješka.

Liņuks izce] savu plinti no kakta, uzkar plecā un pārlaiž skalu visapkārt. Tad sasprauž izpūrušos matus aiz jērenīcas un sabāž tos cieši, cieši deniņos.

—        Var jau iet… Es izskrūvēšu lampiņu, — tā Liņuks klusi.

Ješka jau priekšnamā… Kā mazs pelēns nopīkstas tam aiz muguras, un istabā jau tumšs. Tad viegli soļi steidzas Ješkam pakaļ.

Uz ielas pie dārza vārtiem viņi šķiras.

Ješka vēl grib aiziet uz dzīvokli pāraut sausas kājas. Liņuks paliek koku ēnā gaidīt pirmo jauniešu pulciņu.

5

Ugam plāns bija gatavs jau tūliņ, izejot no komitejas. Vispirms aizsteigties pie pulciņu organizatoriem — Kārļa, Varkaļa un Stiprā — tipogrāfijā, lai tie izziņo katrs savu pulciņu, — un pēc tam apstaigāt pašam savu pulciņu.

Visi apstākļi likās ļoti izdevīgi. Pa ielām bija aizliegts staigāt — tātad visi būs sastopami mājās. Citādi jau gan jauniešus ne ar uguni tādā laikā mājās neatrastu: vai nu būtu aizgājuši uz ezeru, vai kur citur. Bet nu Zauris bija izvilcis ķēdes pa ielām …

Vakars nebija arī vēl diez cik vēlais — tikai pusdesmit, tātad par gulēšanu arī par agru domāt. Pats labākais laiks saziņošanai paklusām, bez signāla taures.

Uga iesteidzās pirmā šķērsieliņā. Te salijušas biezas ēnas līdz pažobelēm, un tikai pa māju starpām mēness iemet pa tēraudzilganam šķēpam, kā ceļu rādīdams. Bet arī bez visa tā pat svešinieks atrastu kalēja smēdi pēc gruzduma smaržas vien, kas sitās pretī no ieliņas otra gala. Un tur Kārlis strādāja par zelli.

Vārti izgāzti, un jau no ielas Uga redz Kārļa gaišo logu sētas mājelē … Tātad mājās gan!

Un, pirms pieklauvēt, gribas bridi paraudzīties gaišajā, neaizsegtajā Kārļa logā — kā, pār laivu pārliecoties, paskatīties dzidrā ūdeni.

Cik savāda pasaule tur iekšā: liekas, tik bezrūpīga un sirsnīga … Viegls katūna aizkariņš ar gudru ziņu viegla diedziņā pārvilkts pār istabu, lai no vienas istabas iztaisītu veselu dzīvokli. Melns skapitis pusvirus palicis, it kā nebūtu aizverams aiz mantu tilpuma, — un māla krūzīte ar apdauzītu malu, un pāris šķīvju sānu tiešām bīdās uz āru. Uz naglas sakārtas drēbes, bet sienas vienās gleznās — K. Libknehts, Ļeņins, Luksemburga.

Pie loga uz brūnā galdiņa lampa. Kārlis kaut ko lasa, māte ātriem vilcieniem lāpa drēbes gabalu, un mazā māšele, galvu uz galda malas uzlikusi, drusku uztrauktām acīm skatās lasītājā … Drausmīgi — un tomēr gribas un gribas tālāk dzirdēt.

Bet Kārlis, redzams, tik drīz nebeigs. Un Ugam nav vaļas gaidīt, kamēr viņš nobeidz, — būs jāpārtrauc. Diez kad izdosies atkal tālāk lasīt! Un Uga kā negribēdams padungo pie loga rūts.

Māšele pirmā uztrūkstas. Acis, vēl vairāk uztrauktas, pagriežas no lasītāja uz logu. Liekas, tas tur aiz loga tikai turpinājums stāstam… Tad saraujas arī māte; pieliecas pie loga Kārlis, gaismu ar roku aizsedzis.

—   A, Uga …

Atsprāgst vejlodziņš. Uga iebāž galvu istabā, apsveicinās un iemet sniegu Kārļa māšelei… Nav nekā drausmīga. Uga vecs paziņa. Nakts gaiša un klusa… Un, kamēr Kārlis velkas un jožas, — liekas, līdz ar nakts dzestro vēsmu prieki atkal saskrējuši istabā. Tikai Kārlim plinti ņemot, māte drusku nobažījās:

—   Pārāk ilgi vien nepaliec, — un viņa ne ardievodamās, bet it kā noglāstīdama pieskaras pie Kārļa rokas uz plintes.

—   Nu, mums žiglas kājas, — mierina Uga.

—   Nu, atā, māšuk …

Aizkrīt vējlodziņš, aizkrīt durvis … Un tad tikai divēji soļi gurkst sniegā …

—   Ko tu lasīji?

—   Par spartakiešiem Vācijā.

—   Un nenobeidzi…

Pie vārtiem Uga pačukst Kārlim paroli, pasaka, kur jasalasās, — un viņi steidz katrs uz savu pusi.

«Kā Kārlis māti izmācījis!» domā vēl Uga, steigdams pa ielu. «Kad senāk Kārlis plinti vien pacilāja, māte gaiņāja ar rokām: liec nost ieroci, liec nost… Un nu plinte stāv dienu mūžu istabas kaktā, un Kārlis ar to nāk un iet.

Jeb tāpēc noturējās, ka viņš bija klāt,» Uga domās it kā jūtas glaimots. «Ko tu neredzi, — jaunatnes sekretārs nav nieka putns. Jāizturas tā klātbūtnē vīrišķīgi. ..»

Uga pasmējās… Ko niekus — ne viņš, ne Kārlis! Revolūcijas laiks izmācījis, divi mēneši padomju varas.

Un gribējās atgriezties vēl pie Kārļa mātes loga. Varbūt raudās… Nē, laikam ne. Gudra māte Kārlim un māšele arī. Zina, kur jāiet: zina, ko nozīmē šis nakts klusums frontē… Un tomēr tā Kārlis Lībknehts gāja… Tā Kārlītis …

Uga apstājas brītiņu.

Nu, nez ko viņš tur redzēs! Tas tomēr mazākais. Un viņam jāsteidzas. Viņš apgriežas un iet steigšus tālāk. Un viņam jau domas pie nākamā biedra.

Burtliča Stiprā logs melns, it kā ar tipogrāfijas krāsu pārliets, un Uga nesaprašanā paliek pie tā stāvot. Kur nu vakarā palicis?… Jeb varbūt apgulies? Un Uga piedauza pie rūts, vai kāds tomēr nevilks sērkociņu. Nē, nav nekādas atbildes. Vai nu tiešām iet caur sētu, lauzties pa durvīm un sacelt kājās visu māju?… Tomēr citas izejas nav.

Bet, kad viņš nonāk pa sētas pusi tipogrāfijā, tad izrādās, ka te nemaz nav durvis jādauza: tipogrāfija vēl strādā pilnā gaitā.

—   Kvalificētie — ko teikt! Viņi bez virsstundām un naktsdarba nevar iztikt nekad!

—   Ak, nu virsstundas, nu naktsdarbs! Kam nu vērts tos tagad strādāt, — tā pārzinis. — Bet no padomes steidzams pasūtījums, kas līdz rītam jāpagatavo. Nu tik salikts, vēl jādrukā.

—   Brīnums, kas tas par steidzamu darbu un kas to pasūtījis.

—   Karps, — kādu garu anketu …

Uga nezina, ko tūliņ atbildēt. Nekādas anketas nav vajadzīgas. Muļķības… Vajadzīgs biedrs Stiprais ar plinti, ne anketas par vecumu, tautību, ticību.

Bet pārzinis jau tā kārs uz sensācijām. Un Uga jau iedomājas viņa loģikas lēcienus, tikko tas būs paspējis kaut ko noskārst: Ko, naktī sēde? Ko, pārtraukt uzsāktos darbus? Tātad katastrofa! … Un viņa garais stāvs izstieptos kā garš izsaucējs. Un atkal viņš būs kungs savās mājās! …

—   Ak, anketa! — Uga izmeta. — Labi, ka jus ieminējāties. Ješka lika paziņot, ka to nekādā ziņā vēl nevar drukāt; tā vēl stipri jāpapildina.

—   Vēl stipri jāpapildina?! Debestiņ! — izbrīnījās pārzinis.

—   Jā, jāpapildina. Līdz rītam atstāt bez drukāšanas.

Pārzinis sašutis dzēsa nost ugunis.

Uga smējās. Divus zaķus bija nošāvis: veltus izdevumus aiztaupījis padomei un Stipro atsvabinājis.

Bija jāsteidzas tālāk.

Pie Varkaļa vienmēr iznāca kavēšanās — tā arī tagad. Varkalis, kā jau skolēns, dzīvoja jumta istabiņā, un, cik arī Uga izmetās ar sniegu pa logu, nevarēja to iztraucēt… — Ko teiksi, students! Tā studē, ka apkārt nekā ne redz, ne dzird… — Un Ugam, likās, uzreiz tapa skaidrs, kāpēc inteliģence pati nekad netiek līdzi revolūcijai . . . Gribot negribot bija jākāpj pār žogu, jātaustās pa tumšām trepēm, kamēr tika Varkaļa istabā. Bet Ugam tas bija prasījis atkal savas minūtes desmit laika, kad viņa rīcībā bija pavisam tikai trīsdesmit minūtes.

Un, steigā aizmirsis pat paroli pateikt, devās tālāk pie sava pulciņa pašā miesta galā. Mobilizēja divus pirmos biedrus sev palīgā pie citu izziņošanas, un jau minūtēs piecpadsmit pulciņš bija savākts … Tomēr novilcināšanās bija stipri liela. Pagājusi ne pusstunda, kā Uga bija solījies sapulcē, bet labu tiesu vairāk. Tas Ugam stipri kremt. Bez tam galu galā visi nemaz nav ieradušies… Krēsliņu Aneti tēvs nav laidis vakarā uz ielas, un ziņotājam atlicies tikai paņemt viņas plinti un nākt atpakaļ vienam. Tātad nav trūcis arī tādu, kas viskritiskākā brīdī atstāj posteni.

Bet citiem barā tik jautri, un vakars tik gaišs un dzidrs, un sniegs tik patīkami gurkst zem kājām, — un negribas te atrast tik briesmīgu pārkāpumu… Kas nepazīst Aneti? Pirmā gājēja it visur! . .. Bet, ja šoreiz ietiepīgais Višņu skārdnieks, vecais Krēsliņš, gribējis vēl pēdējo reizi parādīt savu varu un aizbultējis durvis, — tur vismazāk meklējama viņas ļaunā griba. Gan viņa būs klāt kā nagla un nesīs savu plinti ar godu joprojām.

Uga klusēdams uzkar divas plintes plecā. Jaunieši apklust un sastājas rindā, īsa komanda — un visi dodas kalnā uz sapulcēšanās vietu — bijušā pasaules krogū.

Apkārt kā veci ubagi, zemu salikuši blīvējas viens pie otra koka nameji, Bijīgi pie zemes pieplakuši, tie it kā klausās viņu soļos un šķielē savām stikla acīm uz vecā miesta pusi… Karš un mēris kādreiz te bija staigājis pāri. Pa kreisi pie krievu kapsētas tikai drupas vēl bija palikušas no vecā miesta. Un vasaras dienvidos no izdrupušiem pamatiem izlīda ķirzakas un čūskas gozēties saulē. Bet citu dzīvību te vairs nemanīja gadu simteņiem. Un augstu kalnā pār jaunmiestu gadu desmitus slējās baznīca kā pacelts pirksts pret debesīm, draudēdama: «Neceliet galvu uz augšu; nopļaus kā viņos laikos!» Tik zemu pieplakusi, bijīga likās dzīve.

Uga te bija uzaudzis. No bērnības bija bradājis pa šīm ielām pavasaros un rudeņos .. . Tikko vēl bija sācis slieties uz augšu, kad uz Višņiem bija atvilkts šaursliežu dzelzceļš. Drīz tika atvērta tvaika vērptuve ezermalā, un viņš jau no mazotnes rītos agri tika rauts no migas un vests tēvam līdzi uz vērptuvi pie vilnas plucināšanas.

Uga pameta acis uz savu pulciņu: daudz bija viņu, šo plucinātāju, kas nu pašu dzīvi plucināja; ko agrie rīta vilcieni svilpa augšā no migas; kas neizberzētām acīm skrēja pakaļ lielajiem, lai nenokavētu pie vērptuves vārtiem.

Bet dzelzceļš kā jautrs lauku puisis svilpodams līda tik arvien tālāk nomales mežos un klajumos. Izdzina vienu pēc otra no piesmakušā kalpu gala kā viņus no rītiem no siltās migas. Un lieli un mazi sāka plūst šurp uz miestu. Vispirms Ješka ar Zauri, kuriem jau Piektais gads bija mācījis nepaklausību; tad Ugas laika biedri, Liņuka un Kārļa paaudze, ko karš un septiņpadsmitais gads izrāvis no klusuma un padarījis par neuzvaramu. Un nu deviņpadsmitais izslauka pēdējo mazticīgo Aleksi no tumšā kakta un pēdējo Aneti izrauj no dievticīgo vecāku rokām. Neplok tie vairs pie zemes un neklaušina tālus, baigus soļus. Nebaidās vairs baznīcas draudu, kad katram pašam rokā labāka baznīca, — vintene, kas runā ar svinu un pienaglo.

— Raz, dva, — priecīgāk sauc Uga …

Krogū citi jau priekšā. Bez paroles, ar viltu un tais-

mbu tomēr ielavljušies Kriša mājoklī, un nu dziesmām nav gala.

Pašlaik ierodas arī Zauris, ar patronu lentēm apkrāvies. Nodala pa diviem uz kraula, nozīmē rajonus, dod nepieciešamās instrukcijas un kā vecā rotaļā iespiež katram rokā pa piecām patronām, it kā nodudinādams: «Turi cieti, ko es tev došu!»

Izklīst kraulinieki pa diviem uz visām debess pusēm. Aiziet vēl citi līdzi Zaurim dažus dzīvokļus apstaigāt.

Palikušie ar Krišu atkārto kara mākslu. Arī Aleksis iedalīts jauniešu vidū.

6

Zirgs, aulekšos skriedams, meta sniegu ragavās. Ceļa līkumos Puķītis saslējās stipri uz vieniem sāniem, lai ragavas vienā cirtienā neapsviestos apkārt, — un sagāza tad par jaunu zirgam. Tas bija noskriets sprogains, kad pie pašiem Višņiem, kalnā uzbraucis, Puķītis palaida teciņus. Viņam likās: nu no frontes puses sitīsies pretī kara troksnis, bet te bija tāds klusums, ka neviļus bija jāaptur zirgs pavisam un jāapklausās. Likās, viņš bija apmaldījies un nebrauc pretī frontei, bet iegriežas kaut kur tālā aizmugures kaktā.

Februāra rīts tikko cēlās pār mežiem zilgani sārts. Gaiss bija dzidrs, it sevišķi te uz kalna, un kā labi noskaņots instruments uztvēra skaņas pa gabalu.

Kaut kur tālu no muguras puses, liekas, sisināja ragavas, pa reizei iesprauslājās zirgi. Pa nakti visus atlikušos piecpadsmit pagastus Puķītis ar biedriem bija izziņojis, un nu pa visiem ceļiem lauku padomes steidza uz Višņiem.

Bet aiz Višņiem fronte klusāka kā jebkad … Uzbrauks kalnā, tāpat kā viņš, un brīnīsies — kāpēc nakti sacelts kājās viss tas trieķis; viss taču mierīgi…

Nē, Puķītis tagad nav vairs tik muļķis. Puķītis tagad saprata it labi, ko nozīmēja tas neparastais klusums frontē. Pagājušā naktī tālu aizmugurē, padomes apbraukādams, viņš tikko nebija uzdrāzies virsū kādai baltsomu rotai, kas bija izlauzusies caur fronti un ap pusnakti pagājusi steigšus garām pagasta padomei, pa ceļam nekur neapstādamās.

Divdesmitā verstī no Višņiem ceļš krustojās ar dzelzceļa līniju, un viņam tikko vēl izdevās pārdrāzties atpakaļ pār līniju. Sliedes jau, likās, viegli sanēja kā zem lokomotīves dzelzs pakaviem. Baltsomi bija uzgājuši uz līnijas un nu nāca pa to uz Višņiem no muguras puses, lai ar vilcienu vairs neviens nevarētu izbēgt no turienes. Starp ezeru un dzelzceļu vēl palika tikai viens lielceļš atpakaļ no Višņiem uz aizmuguri. Un nu pa nakti vēl izziņotas visas aizmugures padomes uz Višņiem, kad Višņi paši jau tika ieslēgti cilpā.

Frontes klusums — ak, tas bija vislabāk saprotams. Vajadzēja taču iedrošināt padomes, lai tās neizlavītos priekšlaikus no Višņiem, lai tās neatkāptos, kamēr vēl izeja; vajadzēja nogaidīt, kamēr pienāk rota pavisam klāt pa dzelzceļu, kamēr tai varbūt izdodas nogriezt arī zemes ceļu, — lai uzsāktu tad uzbrukumu no visām pusēm; varbūt arī pašos Višņos, jo pēdējais padomju aizstāvis bija aizsūtīts uz fronti, neatstājot ne mazākās rezerves.

Laika atlika maz. Viņš nepilnās divās stundās bija kā šaut nošāvis šīs divdesmit verstis; pēc stundām divām varēja sagaidīt arī baltsomus, ja pie laika tiem neaizsteigsies pretim.

Un viņš uzšāva atkal zirgam.

Padomē viņš vēl sastapa Ješku ar Zauri, kuri līdz rītam bija nokavējušies, apcietinātos pratinot. Saruna bija īsa, jo lieta bija skaidra. Vajadzēja sastādīt bruņu- vilcienu un braukt uzbrucējiem pretī… Stacijā viena kliba lokomotīve vēl manevrēja. Smilšu maisi bruņu- vagonam vēl bija stacijas noliktavā no janvāra dienas. Zaurim arī bija tomēr viens ložmetējs paturēts rezervē. Ja vairs ne citādi glābties, palikt pie tā un šaut uz visām pusēm, kamēr ložu pietiek. Un nu labi noderēs.

— Mums vēl tāda bagātība kā retam štābam, — nopriecājās Ješka. Galu galā viss taču bija: i transporta līdzekļi, i kara munīcija. Vajadzēja tik vēl dažus cilvēkus, kas stacijā salādē smilšu maisus preču vagonā un tad brauc līdzi uzbrukumā.

Puķītis pieteicās pirmais. Ilgi meklēties nebija laika, un viņam pašlaik nebija ko aģitēt, jo runāja tikai ieroči… Bet citi braucēji? … No izziņotām lauku padomēm gan cilvēki iebrauks — ne viens vien desmits. Bet tie vēl pašlaik nebija klāt, un gaidīt nevarēja. Arī jauniešus te

īsti nevarēja lietot. Ņems to lietu par karstu, un smago maisu celšana var ķert par stipru, — sprieda Ješka ar Zauri. Partijas manta bija jāpietaupa, lai nesalūst zaļ- briedā. Beidzot Ješkam bija padoms rokā. Aleksis — pasaules krogū — tas te bija kā sūtīts; bez tam strēlnieks Krišs…

Lieta gāja no rokas. Maršēšana krogū pašlaik bija beigusies, un Aleksis ar Krišu bija uz brītiņu brīvi.

— Kriš, Aleksi, mums jābrauc tūliņ uz staciju, — stingri noteica Puķītis, negribēdams ar tuvākiem paskaidrojumiem sacelt paniku… Krišs Puķīti redzēja pirmo reizi, un viņam likās šī uzruna pārāk strupa un pavēloša. Bet Aleksis jau cēlās, un faktiski arī Krišam bija patīkami izbraukāties. Un, kad tie kopā ar Puķīti bija ievēluši ložmetēju ragavās un, ar ložu kastēm un plintēm apkrāvušies, laida pilnos aulekšos uz staciju, jaunieši tik nosauca pakaļ: «Tas nav Puķītis, bet puķītis!» Puķītis kā atvadīdamies pielika kareiviski roku pie cepures, un tie jau bija gabalā.

Ragavās uz pēdējā balsta sēdēja Aleksis, skārda spaini turēdams, un tas dārdēja kā milzīgs zvārgulis. Krišs, kas nu jutās atkal kā putns mežā, tikko lieta bija nonākusi līdz uzbrukumam, stāvēja kājās un vēcināja ar sarkanu lakatiņu palicējiem, un, pēc viņa domām, nebūtu nemaz par sliktu, ja kāds no tiem būtu braucis līdzi, citādi ar ātro Puķīti un lēno Aleksi vien diez cik tālu netiks. Arī dažas meičas vēl pavicināja, kad jau ragavas nozuda aiz ielas stūra. Briesmas vēl tuvumā nejuta, arī nogurums rīta dzestrumā bija izgaisis. Un pēc neizprastas nakts nopietnības, kad Zauris dalīja patronas un Krišs piesmakušā pasaules krogū stingri komandēja «raz, dva!» — nu uz ielas gribējās vai ar sniegu papikoties .. .

Višņu padomes bruņuvilciens bija drīz vien kaujas gatavībā. Lokomotīves katls bija beidzot pietiekoši sasildīts, mašīnists arī bija aizbarikādējies aiz malkas un kūdras kā kurmis alā.

Braucot uzbrukumā, lokomotīve dzīs vagonu pa priekšu, lai pa vagona galu būtu labāka šaušana un lai neapbruņotā lokomotīve būtu aizsargāta no pretinieka. Tā bija visvairāk jāsarga, jo katrs nieka traucēklis varēja tai atņemt pēdējās darba spējas, un šai maršrutā par remontu ūz ceļa nebija ko domāt. Jau, pašu ceļojumu uzsākot, mašīnists izmēģinājās visādi un nevarēja tikt no

vietas. Sliedes bija pārāk slidenas. Beidzot Krišs bija atģidies pabārstīt no vagona smiltis uz sliedēm. Un tad tā bija devusi piepeši tādu triecienu vagonam, ka daži maisi bija nokrituši un spainis dārdēdams apvēlies apkārt un apkārt… Viss bija darīts ar lielu steigu, un nu tik braucēji atpratās, ka nav paņemts ūdens ložmetējam.

Bet lokomotīvi tagad vairs nevarēja apturēt. Ja tagad tā apstāsies, tad otrreiz diez vai to vairs iekustinās pat ar smilšu bārstīšanu. Un tad var izjukt viss brauciens. Pēc tādas atvadīšanās Puķīti un Krišu visvairāk baidīja doma, ka lokomotīve varētu apstāties tepat pie stacijas un viņiem būtu jāatgriežas uz Višņiem bez kādiem panākumiem .. . Kad būs lokomotīve ieskrējusies un viņi kādas verstis desmit aizbraukuši pretī baltsomiem, tad vairs nebūs tik bailīgi — varēs pie kāda strauta arī piestāt, uzsist ledu un iesmelt.

Lokomotīve tiešām jau ieskrējās. Preču vagons cilvēka augstumā bija aizblīvēts ar smilšu maisiem, bet galā un abos sānos bija izplēstas spraugas, pa kurām šaut un vērot apkārtni. Telegrāfa stabi nozibēja vien un bija jau garām. Paskrēja garām trešā versts, ceturtā. Vilciens gāja arvien ātrāk. Bija jāšaubās, vai lokomotīvi maz vairs varēs uz reizi apturēt, kad tas būs vajadzīgs. Te gan vēl bija klajums un varēja redzēt tālu uz priekšu, bet, ja nāca mežs, varēja ieskriet pretiniekam tieši rīklē, tā ka nedabū ne izšaut. Un ne tālāk kā ap desmito versti viņiem pretinieku vajadzēja sastapt.

Puķītis uztraucās arvien vairāk. Viņš ar ložmetēju gandrīz nemaz neprata rīkoties. Viņš bija domājis, ka Krišs, būdams strēlnieks, jau to pratīs. Steigā un uztraukumā nebija dabūjis pat apprasīties. Un nu arī Krišs negribēja sevi atzīt par pratēju šai lietā. Viņš esot paļāvies uz to, ka Puķītis, kas ar tādu noteiktību visu to organizē, arī tiešām pats to lietu vislabāk saprot. Bet viņš neesot ne ūdeni pagādājis, kamēr Krišs ar Aleksi stiepuši smilšu maisus.

Pēc negulētām naktīm un izvārgšanas nemitīgos braucienos Puķītim šie pārmetumi likās stipri nedibināti. Viņš varēja gan cerēt, ka Krišs kā vecs strēlnieks pratīs arī apieties ar ložmetēju. Tad stacijā Puķītis nebūt nebija slinkojis, bet palīdzējis mašīnistam aizbarikādēt lokomotīvi. Un pie tā negaidītā trieciena, ko deva lokomotīve vagonam, spainis būtu apgāzies, arī pilns būdams.

Puķītis tomēr neteica nekā. Galu galā šie argumenti nekā nelīdzētu. Spainis tā i paliktu tukšs, un Krišs tā i neprastu pienācīgi rīkoties ar ložmetēju. Un viņa strādnieka saprāts mācīja, ka tādās reizēs nav vērts argumentēt. Bija labāk jāpamēģina ar ložmetēju pašam vēl tepat vagonā.

Bet verstis negaidīja: jau septītā, astotā. Strauts tā i nebija nekur pamanīts. Netālu jau rēgojās mežs. Lokomotīvi vajadzēja saturēt, bet viņa vairs nebija tik viegli valdāma. Un, kad beidzot tā apstājās, mežs bija tikai pāris simt soļu… Meža ielokā džinkstēja dzelzs: tur jau tika lauztas ārā sliedes. Ienaidnieks jau bija apslēpies mežmalas eglēs.

Par iebrukumu mežā un ienaidnieku izkliedēšanu vairs nevarēja būt rima. Varēja gan gatavoties uz baltsomu aizturēšanu vismaz uz divām trim stundām, kamēr paspēj evakuēties no Višņiem. Tas tagad galvenais. To saprata i Puķītis, i Krišs, i Aleksis, pirmo reizi piedalīdamies šādā uzbrukumā.

Bet kā noturēties ar trim plintēm? … Kriša acis nejauši krita atkal uz spaini. Ložmetējam ūdens tomēr nebija.

Puķītis manīja šo skatu, un viņam trīskārtīga atbildība zvēlās virsū ar savu smagumu. Viņš bija ņēmies visu organizēt un tad beidzot visu izjaucis ar savu pārsteidzību.

It kā labāku slēptuvi meklēdams, viņš iestājās spraugā starp maisiem. Kā pa jokam vingrinājās pie vārtu šķērskoka, līdz vārti tiešām pavērās, un, pirms vēl Aleksis paspēja iemest kaut vārdu, Puķītis ar džinkstošo spaini bija jau ielēcis dzelzceļa aizputinātā grāvī.

Pa vagona galu sāka dungot lodes, kā naglas cirzdamās caur neaizblīvētiem augšgaliem un atraudamas veselas šķēpeles. Bet Puķīti grāvī tās neķēra, jo viņš bija stipri zemu — un, nojauzdams to, tas bezbēdīgi piestaņķēja spaini un gaidīja, kad drusku atslābs uguns, lai tad varētu lēkt vagonā. Aleksis ar Krišu jau gaidīja smiedamies pie spraugas, lai varētu to iekampt ar vienu rāvienu.

Beidzot šāvieni it kā drusku aprima un Puķītis rāpās uz valni. Spainis jau bija paķerts un ierauts vagonā . . . Urā! nu tik būs strādāšana ar ložmetēju!… Slējās arī Puķītis uz augšu, Aleksis ar Krišu jau satvēra viņa rokas, kad šāvieni sāka birt no jauna. Puķīša vecais ziemas mētelis piepeši noputēja vien, it kā ar rīksti savicots. Un, kad beidzot Alekša rokas palaiž vajā Puķīti, viņš pats kā mētelis ļengani saļimst uz vagona grīdas.

—        Vai ķēra? — izbijies jautā Aleksis, pār viņu pārliecies.

—   Karsts vien nosvila, — nosvepst Puķītis.

Pretinieks nojaudis, kādā stāvoklī bruņuvilciens. Bars

kareivju steidz šurp no meža uzbrukumā. Krišs steidzīgi rīkojas ap ložmetēju… Kā vecs strēlnieks tas uzbrukuma brīdī vismierīgāks; tad nav laika meklēties un rakņāties ap sīkumiem, tad visas domas kā disciplinētas koncentrējas tikai ap vienu vietu. Un tādos brīžos orientēšanās spēja vislabāka.

—   Vārtus ciet! — viņš uzkliedz Aleksim.

Cilvēks mira, bet nebija laika to pieraudzīt.

Aleksis nebija vēl aizrāvis vārtus, kad jau it kā vesels brāziens pārdrāzās pāri, naglotiem papēžiem jumtā cirzdamies. Bija sācis strādāt ložmetējs, vagona jumtā spēji atbalsodamies.

Puķītis pavēra acis un pasmaidīja. — Iet tā lieta, — smējās Krišs, pats sajūsmināts par panākumu. Uzbrucēji sabēga atkal atpakaļ mežā — nebija to gaidījuši…

—        Sapravies, redz, kā strādāsim, — Krišs uz brīdi noliecās pie Puķīša.

—   Stundas trīs vismaz jāturas, — tas tikko dveš.

Lode bija ieskrējusi sānos; asinīs jau bija piemirkuši

visi apģērba gabali. Aleksis saspaidīja pirkstos sniegu un aizspieda ar to vāti, lai asins rimtos. Atrāva sev kreklam piedurkni un pārplēsa to pušu, — apsēja to Puķītim ap krūtīm.

Bet nebija laika ilgi kavēties. Krišam bija jābūt atkal pie ložmetēja; Aleksim bija jāvēro apkārtne, ka sliežu lauzēji neaizzogas tiem aiz muguras un nenogriež ceļu atpakaļ. Un viņš šāva uz visām pusēm, kamēr stobrs nokarsa karstin karsts. Tad varēja brītiņu atkal atrauties.

Puķītim vāts bija aizbāzta, bet nu nāca asinis pa muti. Bija jāsniedz sniegs, kur izspļaut.

—        Tu jau tāds šāvējs! Teici, ka neprotot, — viņš smaidīja Krišam, kaut cik no liekām asinīm atsvabinājies.

Krišs jutās vainīgs. Patika pie reizes drusku palau- zīties ar «birokrātiem». Bet šoreiz bija vīlies. Puķītis bija vienkāršs biedrītis, tikai pārāk straujš un pārgalvīgs. Vēl cīņā nepietiekoši disciplinēts! Bet rītu, parītu jau pirmais starp strēlniekiem …

Krišs spieda par jaunu sniegu pie viņa izkarsušām lūpām, kas to vēl kāri kampa, kamēr smags, tumši sārts ģeorģīnes zieds bija atkal uzplaucis Kriša rokā.

Tad bija jāskrej par jaunu pie ložmetēja.

Kad Krišs ar Aleksi atrāvās uz brīdi atkal — Puķītis jau vairs neelpoja. Tikai pirmējais smaids bija palicis sejā.

A>sksim sasarka plakstiņi. Viņš, pie lūkas stāvēdams, it kā saauga ar savu plinti, kas sakaisa arvien vairāk.

Kā tuksnesī izdzīts zvērs auroja ložmetējs — ilgi, ilgi.

7

Ik rītus taisni pulksten pusdeviņos padomju centrāl- veikaia komijs Tiltiņš spraucās gar zemnieku ragavām, kas jau no agra rīta sablīvējušās uz laukumiņa aizbēgušā tirgotāja Jaunkalna nama priekšā. Pakāpās uz lie- venīša un pazvanīja. Zvaniņš kā gardēdis ar mēli viegli noklakšināja.

«Vēl no Jaunkalna laikiem,» nodomāja Tiltiņš pie sevis. «Vienīgais agrāko laiku liecinieks.»

Kad Tiltiņš, būdams Jaunkalna galvenais komijs, pie tā nāca veikala darīšanās — jau uz pirmo pieskārienu atvēra durvis Jaunkalna skaistā un graciozā istabmeita un katrreiz pusizbrīnījusies smiedamās:

— Tiltiņa kungs! Lūdzu! …

Tagad te vienā istabā bija iemeties Ješka, un Tiltiņš ik vakarus, no veikala mājās iedams, nolika te veikala atslēgas un rītos taisni pusdeviņos tās paņēma. Zvanīja dažreiz ilgi, bet neatlaidīgi. Dažreiz ne Ješkas, ne viņa sievas nebija istabā, — tie zvaniņu daudz nevēroja, jo zvanīt neviens nezvanīja, bet nāca caur neaizslēgtajām sētas durvīm. Bet Tiltiņš negribēja būt tik familiārs. To varēja atļauties sev visādi čomi un biedri, Viņš bija tikai komijs un tāds gribēja arī palikt, vai nāca baltie vai sarkanie. Un kā tāds viņš zināja sev cieņu .. . Caur sētas durvīm neslamstīties. To nedarīja, pie Jaunkalna kalpodams, ne nu vēl to darīs pie Ješkas.

Ješka vēra durvis, pasniedza roku un steidzās pats pa priekšu atpakaļ. Lika šoreiz Tiltiņam piesēsties… Tiltiņš gan bija tik akurāts, ka ne minūti negribēja nokavēt veikalā. — Bet nu šodien tāda diena, — nenobeidza

Ješka un turpināja kaut ko rēķināt centrālā veikala grāmatā. Te Tiltiņš bija savilcis kopā, cik no visiem manu- faktūrveikaliem savākts manufaktūras centrālajā veikalā. Katūns, bukstiņš, linaudekls.

Ješka, kā nakti bija nodauzījies kratot, tā nebija vēl aprēķinājis katram pagastam dodamo manufaktūras daudzumu, un nu bija jāpasteidzas.

Tiltiņš pameta nevērīgi acis apkārt. Uz garā sola sēdēja septiņi bezzemnieki, dažs plikā aitādas kažoķelī, dažs vatētā pusmētelī, un laiku pa laikam paraudzījās pa logu, vai ārā zirgi nenoraujas.

Tiltiņam nebija ar viņiem nekā ko runāt, un viņš dungoja ar pirkstiem uz galda malas, kā garlaicību kliedēdams. Viņa gaišie matiņi, kas padevīgi noliekušies uz abām pusēm taisnajam celiņam, viņa bālā, it kā caurspīdīgā diloņslimnieka seja, kas rītausmas blāvajā atspīdumā liekas vēl nenozīmīgāka, — labi harmonē ar pātajām, it kā izbalējušām, pašaustām pusvadmalas drēbēm, ar tievo niķeļa pulksteņa ķēdīti, kas kā vārga stīdziņa velkas pār iekritušajām krūtīm no vienas kabatas uz otru, ar iztīrītajiem un nopucētajiem nadziņiem, ar vieglo gredzentiņu mazajā pirkstiņā … Viņa arods, piecus gadus Jaunkalna elegantajā veikalā kalpojot, ir to izveidojis pēc jaunākā parauga. Viņš ir viegls, gandrīz ēterisks, un kustīgs — turpat jau vai lielpilsētas komijs, varbūt gan nedrošāks, kautrīgāks, nespēcīgāks, it kā vēl nejuzdams ap sevi apkārt tuvu, radniecīgu apkārtni un tāpēc sarunās ar atbildīgām personām reizi pa reizei pamezdams biklu skatu atpakaļ, it kā meklēdams, vai vēl kāds ir, kas viņu atbalsta. Bet arī viņa sakarus ar laukiem varbūt var tik vēl uzzīlēt pēc pusvadmalas drēbēm, kas austas no pierobežas aitu pātās vilnas; to vecā, dievbijīgā māte, kaut kur Igauņmalā kalpodama, atsūta pa gadiem jaunai kārtai dēliņam, kas nekad vairs pie viņas neaizbrauc.

Ienāca Ješkas sieva, lakatiņu pakausī sasējusi, un kaut ko meklēja pa skapi istabas kaktā.

—   Labrīt, — paklanījās Tiltiņš, kā aizvien izrādīdams sevišķu pieklājību pret sievietēm, kaut arī tās būtu no komunistu aprindām.

—   Labrīt, — atņēma īsi Ješkas sieva, kaut ko joprojām meklēdama.

Šāds klusums Tiltiņam izlikās nepieklājīgs. Pameta acis visapkārt. Ieraudzīja vēl vienā logā aizkaru.

—   Pie jums gandrīz gluži tāpat kā pie vecā Jaunkalna, nekas daudz nav mainījies, — gribēdams paglaimot Ješkas sievai, iemeta Tiltiņš.

—   Rasi, tikai smaka cita, — nīgri iesmējās kāds no bezzemniekiem. — Rasi, tādus kā mēs, plikaiņos, Jaunkalna istabā vis neredzēji… — Citi paklusu iesmējās. Tiltiņš drusku nosarka un pameta acis uz kaktu: kas tā tik nīgri viņu gribējis izšmurgāt sieviešu priekšā. .. Nez — tā kā sen kādreiz to būtu pazinis, sen, sen, kad vēl bērnībā dzīvoja uz laukiem. Pagasta skolā… Jā, jā. Bet negribējās atminēties. Un Tiltiņš nervozi dungoja tālāk, it kā nekas nebūtu noticis.

Ješka bija drīz aprēķinājis; paņēma grāmatu un nosēdās pretī Tiltiņam.

—   Redziet, šodien mums visi manufaktūras krājumi jāizdala pa pagastiem pēc iedzīvotāju skaita.

—   Pa pagastiem, — tikko neiesaucās Tiltiņš, un viņa bālajā sejā it kā atplauka viegls sārtums. — Ko jūs sakāt? — Un nejauši pameta skatu kaktā, kur tas runātājs. Bet tad aprāvās, it kā par daudz izteicis.

Tiltiņš bija visakurātākais starp padomju kalpotājiem. Viņš visus mēnešus bija vācis kopā manufaktūru no tiem daudzajiem veikaliem, kuru īpašnieki bija aizbēguši, — vienā kopējā padomju veikalā. Bija strādājis šo darbu apzinīgi. Nereiz Ješkam bija izlicies: ja visi būtu tik akurāti un neatlaidīgi kā Tiltiņš — darbs ietu labi no rokas. Gan kādreiz bija iebildumi, ka Tiltiņš kā vecs Jaunkalna komijs nebija tomēr uzrādījis kādu drēbju noliktavu. Bet tā bija citā sētā, un viņš varēja to arī nezināt. Tiltiņš kā sīkstulis gulēja uz vācamo manufaktūru un neļāva izdot ne lakatiņu, kamēr nebūs viss savākts un pedantiski uzrakstīts. Un Ješka jau bija paredzējis šādu pretestību šoreiz no šī akurātā pedanta puses.

—   Bet nu taču reiz viss savākts un uzrakstīts, — iemeta Ješka.

—   Savākts un uzrakstīts! … Bet nav taču vēl katrs gabals notaksēts un kalkulēts. Kā tad jūs izdarīsiet sadalīšanu?

Ješka vairs neklausījās.

—   Uz aptieķa svariņiem neizsvērsim. Bez tam pagaidām to tikai evakuējam no Višņiem tālāk uz pagastiem.

Šodien, vēlākais, līdz pusdienām mums jāevakuē visa manta. Te nelīdz vairs nekādas runas.

Tiltiņš arī nedomāja vairs runāt. Tātad evakuācija — un tā saistīja visas viņa domas. Pēc diviem mēnešiem beidzot tomēr… Bet kāpēc tik garlaicīgi — līdz pusdienām! Kāpēc tik daudz atjaut laika? … Kāpēc ne tik piepeši, ka jāskrej pa kaklu pa galvu, visu atstājot, lai tik savu ādu paglābtu? Šajās pāris kļūmīgajās stundās boļševiki varēja izkrogot visu, ko viņš pāris grūtos mēnešos bija tomēr saglabājis, visādus taisnības iemeslus ņemdams palīgā … Un tas nomāca Tiltiņu. Viņš tīri mehāniski saņēma Ješkas dotās veikala atslēgas, bet acis kaut kur kavējās, kā neziņā ko meklēdamas. Un pagastu priekšstāvji drūzmēdamies to it kā nevarīgu izgrūda līdzi pa durvīm sētā un tad uz ielas.

—   Tu jau, Anet, uz šūšanu vairs neiesi, — teica Ješka, kad sieva ienesa kannu ar ķimeņu tēju.

Sieva bija tiešām savilkusies kā ik rītu pirms iešanas uz darbu.

—   Ja jau evakuējas, tad strādāšana nebūs… Kad tik viņi vieni saliek visas pindeles.

—   Nu, cik tur tās pāris šujmašīnas; bez tam darbnīcā ļaužu diezgan, — iemeta Ješka. — Tev būs kā vecai šuvējai jānāk uz centrālo veikalu Tiltiņam palīgā. Citādi viņš mērīs pa olektīm un sprīžiem, kamēr dievs pieņems. Atbraucēji nevar ilgi gaidīt.

Sieva bija gājēja.

Ķimeņu tēja palika alumīnija krūzītē pusdzerta. Negribējās. Tikai pliekanums palika mutē, dzerot bez cukura un maizes, kuru vairs mājā nebija. Ješka uzvilka mēteli un uzķēra vēl kabatās zirņus, kas bija palikuši no pārtikas brauciena. Sabēra tos sievai jakas kabatā, paķēra padusē veikala grāmatu un izgāja uz ielas.

Padomju diena Višņos bija jau sākusies. Tirgus laukums bija ļaužu pilns kā bezzemnieku sapulces dienā. No pagastiem bija vēl tomēr sabraukuši kādi piecdesmit gvardi uzsistās zaķenēs, puskažoķeļos, kas likās tikko kā no lādes ņemti un vēl ar visu vaivariņu smaržu; trāna zābakos, kas bija sasmērēti kā uz tālu staigāšanu … Zars viņus jau formēja kaujas vienībā, kareiviski aizpogājies līdz pēdējai podziņai.

Tirgus laukums bija pārvērties par kara nometni, un ļaudis, gar malām sablīvējušies, it kā godbijīgi, klusi noraudzījās visā darbībā.

Tikai pie galvenā veikala durvīm sabraukušie šķūtnieki cēla traci. Karavīrus no pagastiem bija atveduši, un nu vajadzēja vest atpakaļ manufaktūru. Bet veikals bija cieti. Kad to vērs vaļā? Kur Tiltiņš ar atslēgām?

Tiltiņš bija nācis reizē ar pagastniekiem, bet tad šķērs- ieliņā teicies uz vienu minūti iegriezties darīšanās — un tā nebija vairs rādījies. Pazudis ar visām atslēgām.

Tas bija savādi… Vai tad nebija piekodināts, ka jāsteidzas, ka pēdējais laiks? …

—        Bet varbūt taisni tāpēc viņš pazuda, — teica tas, kas istabā bija runājis par Jaunkalna smaku. — To jau varēja vērot. Es viņu pazīstu no skolas laikiem. Bija tāds līdējs skolotājam!

—       Nu, ko tad viņš domā ar veikala dubultdurvīm mūs aizkavēt! Tīrie nieki…

Kāds skrēja raudzīt, vai nav uz dzīvokli aizgājis… Nē, kā no rīta gājis, tā nav acis rādījis.

—        Lieta skaidra: aizbēdzis, lai nebūtu jāatslēdz durvis, lai viss paliktu baltajiem.

—   Vērdiņa dvēsele!

Pa gaisu pārlingoja lenteris no tirgus laukuma otra gala — un taisni veikala durvīs. Atzvēlās vēl otrreiz . .. Durvis bija vaļā.

—        Nu, Ješkas Anet, sataisi nagus; tev vienai būs ko ņemties.

—   Gan jau …

Plaukti bija diezgan pilni. Bet baķus Tiltiņš bija jau izmērījis, un tagad tos varēja tik dot pa pagastiem. Raibais katūns, bukstiņš, linaudekls, spilgtie lakatiņi gāja no rokas rokā uz pirmajām ragavām.

—        Ak tu velns, viņam taisni tie skaistākie lakatiņi. Jūsu meitas visus puišus no mūsu pagasta aizvilinās…

—        Še, paraksti, ka esi saņēmis Māriņu pagastam tik un tik.

—        «Saņēmis… Sniķers», — ar visiem āķīšiem un skrullītēm…

Tad otras ragavas, tad trešās …

Bija jau arī pēdējais laiks. No frontes steidza vezumnieki, kliegdami un zirgus slānīdami. Tarkšēja lauka virtuves. Braucēji, kas uz tām sēdēja, pie katras šķautnes tika svaidīti augstu gaisā. Likās, garaiņi ik brīdi lauž vāku uz augšu un braucēji tur, tur to atspērušies un nevar to noturēt, un kā izbijušies raugās apkārt.

—   Kur jūs, jāņi, bēgat? — sauca kāds laucinieks, bet tad arī pats grieza zirgam galvu uz māju pusi.

«Ka nu tik neuzdrāžas baltie no stacijas, cik ilgi tas bruņuvilciens turēsies,» nodomāja Ješka un dzina ārā piecus labības vezumus no pasaules krogus un sasēdināja virsū sievas ar bērniem par braucējiem.

Attrūka arī pa vienam vezumam no manufaktūras veikala un ielīgoja kopējā straumē. Burzma palika arvien retāka un retāka.

Pa tirgus laukumu vēl skraidīja Karps, kādu brīvu pajūgu meklēdams. Tajās divi ragavās, kas viņam šorīt bija nodalītas izpildkomitejas mantām, nebūt nevarēja visu salikt.

—   Nu, tu jau gribi paņemt visas mēbeles. Sargies, grāvī tās izgāzīs. Var pienākt reize, kad kabatā jāiznes visa kanceleja.

Karpu tas neapmierināja. Viņš skrēja tālāk, nezaudēdams tomēr cerību vismaz vienu ozola rakstāmgaldu paņemt līdzi. Diez kādi kur apstākļi.

—   Priekšsēdētājam viegli runāt: bez mēbelēm. Bet sekretāram tomēr vajag savu galdiņu, kur rakstīt.

—   Nu labi, labi, meklē, — piekāpās Ješka … «Ja jau vēl atrod kādas liekas ragavas, kāpēc gan tās laist tukšā?» nedomāja Ješka, pēdējo iztukšoto pārtikas noliktavu pievērdams un miltus no mēteļa noskurinādams … Brītiņu apstājās un vēroja apkārtni. Noliktavas, darbnīcas, nodaļas bija nu sakrāvušās ragavās, un padomju Višņi pamazām virzījās prom, tālāk, tālāk — pa izbraukto lauku ceļu, pa meža siekstām. Kā ūdens izlija no pīta groza. Palika tukšas padomju mājas kā lieli kaulu kambari. Gar malām blīvējās palicēji. Cits rāvās līdzi, cits atturēja, cits sauca pakaļ aizbraucējiem.. . Slīdēja, slīdēja garām padomju Višņi…

Pa vidu jau jaucās arvien vairāk arī kareivju daļas. Tātad arī fronte jau atkāpās.

Strods bija ziņojis, lai savāktie spēki paliek Višņos un gaida viņu; tad atkāpsies reizē līdz nozīmētai vietai… Strodam vajadzēja kuru katru brīdi ierasties, un Zars ar Ugu, to gaidīdami, neļāva sapulcētiem nekur tālu aizklīst, lai visi uz pirmo saucienu būtu atkal kopā.

Arī Ješka gribēja sagaidīt Strodu. Pienāca arī Liņuks no jauniešu rindām. Arī viņam sava bēda.

Vai biedru grāmatu Ješka nav aizmirsis mājās? Ka nepaliek…

—        Nē, biedru grāmata jau ceļo, pārtikas nodaļas katū- nos ieviķelēta. Nezudīs.

Tikai pie Zaura Liņukam vēl vajadzētu uz brītiņu aiziet. Arī Ješka tur būs tūliņ klāt.

—   Uga, palaid nu no stroja ārā Liņuku! — tā Ješka.

—        Jā, bet, kad es saukšu, tad vajag būt klāt, — tā Uga, jau it kā apzinādamies komandiera činā.

—   Labi, labi. . .

Zauris vēl dedzina pēdējos nevajadzīgos papīrus, kad ienāk Liņuks, pēc tam Ješka.

Saruna šoreiz nav gara .. Višņi tomēr jāatstāj … Vai nu uz dažām dienām, vai ilgāk — nav vēl zināms. Jaunas pozīcijas pie Aizkaļu ciema Laukupes pagastā, desmit verstis no šejienes. Tagad jāsadala darbi: kas paliks iekšā un kas brauks līdzi. . .

Ješka ir palicējs. Arī Zauris ir palicējs. Bet abi palikt nevar. Vienam jābūt ārā . .. Bet Zauris ir jau iekārtojies palikt. Pie sava vecā drauga — pastnieka jau aprunājies. Un tā viņš vieglāk varēs vismaz šo to izzināt arī par balto spēkiem.

Tātad paliek Zauris.

—        Un paliek Liņuks, — tā Liņuks. Viņa atradīs paslēptuvi kaut kurā peles alā, — ja ne citur, pie kādas skolas draudzenes. Un viņai māte dzīvo trīs verstis šaipus Aizkaļiem. Liņuks sazināsies ar Zauri un viegli pārsniegs ziņas pāri frontei.

Neviens nebrīnās, ka Liņukam šāds gudrs padoms radies. Un šoreiz nebija ko izmeklēties.

—        Tikai šajā mētelī nevar, — apskatīja Ješka. — Redz, plinte visu padusīti izberzusi. Paņem no manas sievas melno jaku, lai viņa uzvelk tavu mētelēnu… Būsi maza, resna, — noturēs par buržulieni.

Liņuks sāka smieties.

—   Vēl kādu spilvenu aizgrūdīšu garām …

Bet ārā taurēja Ugas taure. Strods jau bija ieradies no frontes, un visiem bija jālasās kopā. Taure skanēja vienreiz, otrreiz, pēc laba brītiņa trešo — un trīcēdama sēri apklusa . .. Liņuku sauca atpakaļ…

Taure sēri atbalsojās Zaura nodaļas tukšajās istabās . .. Tik klusas piepeši izlikās istabas, kā ko baigu atvēsmo- damas. Nedēļām te nebija rimies troksnis ne dienu, ne nakti… Un nu čākstēdama izstīdzēja un sabirza pelnos Zaura sadedzināto papīru kaudze. Neviļus acis pagriezās turp.

Tad Liņuks, uz augšu pastiepdamies, uzkāra savu plinti Ješkam uz kamieša.

—        Tu nu aizpildi manu vietu strojā. Lai nenotur mani par dezertieri…

Drīz aizgāja garām bezzemnieku pulks; tad jaunieši ar sarkanu karogu, kas, augstu plīvodams, iemeta istabā sarkanu atblāzmu, no kuras pat Liņukam plakstiņi bija it kā atsarkuši.

Nebija vairs laika kavēties… Un, kad jau visi bija sataisījušies uz iešanu, Zaurim vēl kas iešaujas prātā.

—   Bet kur Puķītis?

—        Jā, kur Puķītis? Nu būs gan ar savu bruņuvilcienu ieskrējis slazdā …

Bet Krišs jau durvīs.

—   Kur tik vēlu?

—   Taisni no stacijas. Visu laiku turējāmies.

Arā bija piebraukta kulba, uz kuras sēdēja Aleksis, ložmetēju priekšā ielicis.

—   Un Puķītis?

Puķītis gulēja kulbā, zirgsegā ievīstīts.

Zauris pacēla segas stūri un paskatījās bālajā sejā kā atvadīdamies, tad saguba un ievilkās sevī atpakaļ. Piesteidzās arī Ješkas Anete, veikalā darbu tikko pabeigusi. Bet Liņuks, it kā sadrūvējies no līķa, ievilka Aneti sev līdzi priekšnamiņā.

Nebija vairs laika kavēties.

—   Steidzies! — sauca Zauris.

Viņi bija pēdējie braucēji. Tirgus laukums un iela jau bija tukši un tik savādi klusi kā pie kuļamās mašīnas pusdienas laikā starp divām maiņām. Pa šo klusumu vajadzēja pazust.

Liņuks vēl pameta ar galvu un drīz jau bija nozudis, melnajai jakai krādziņu uzmetis, garām piedurknēm vēcinādams un pa zirnim no kabatas lasīdams. Tad aizlavījās arī Zauris pa sētām, ļaužu nepamanīts.

Palikušie sasēdas kulbā uz maļam, un Aleksis sāka braukt.

Paslīdēja garām tukšas darbnīcas, sētas, Jaunkalna māja. Kanna ar ķimeņtēju un divas alumīnija krūzītes vēl pa logu spīdēja, kā šorīt atstātas. Anete vēl gribēja izlēkt, ieskriet un paķert kādu segu, lai kājas nesaltu. Bet zirgs bija iegājies, un negribējās Aleksim teikt, lai pietur.

—   Tikai aizkavēsies. Tā jau vēlu, — tā Ješka.

—   Pliki atnācām, pliki aizejam. Nebūs nevienam ko pārmest. — Savilkās un sapogāja ciešāk Liņuka mētelēnu.

Iela iegriezās jaunmiestā, un pie šķērsieliņas bija vēl sablīvējušies palicēji no mazajām mājelēm.

Daži pacēla cepures atvadīdamies, citi tāpat noraudzījās. Pa vidu pazibēja Priedīša platmale, dziļi uz acīm uzgrūsta.

—   Ai, bija gan Ješka bargs, bargs, bet taisns valdnieks, — nosauca vēl ebreju skārdnieks, kura lepnajam, bagātajam brālim padome bija nacionalizējusi veikalu, un tam nu bija jāiet pie skārdnieka mācīties amatā…

Brīdis bija pienācis, kad viena vara virzījās prom, bet cita vēl nebija ienākusi. Acis it kā vēroja, kad pēdējās padomju ragavas būs paslīdējušas vienu sprīdi garām ieliņai.

Tad izlauzās no bara vecais Krēsliņš, uz priekšu sakumpis, neskūtu bārdu, piesarkušām acīm.

—   Tu, tu, bārdaini: tu man bērnu nogriezi. Taisnais! Kur palika? …

Bet zirgs sāka tecināt, dzīdamies pakaļ priekšējiem braucējiem, un Ješka dabūja tikai ar roku pavēcināt ļaužu baram, kurā vēl ilgi slaistījās viena pret otru Krēsliņa un ebreju skārdnieka rokas.

8

Aizkaļos višņenieši dzīvoja kā savās mājās. Te dzīvoja Zara veči, te Ješka kādreiz bija strādājis par vasaras puisi un vēl pa pusalgai nebija dabūjis: ko tu no plika izplēsīsi! Te Karps bija nodzīvojis par skolotāju līdz pašam kara laikam. Un Liņuks ari dzīvoja tepat kaimiņos.

Ja Laukupes pagasts bija no laika gala iedaudzināts par vissarkanāko, kur neviens dzērājs skolotājs nevar ilgi pastāvēt, — tad Aizkaļu ciems kā vissarkanākais šai pagastā. Ne par velti dzimtie višņenieši dažreiz pa jokam melsa, ka laukupieši un it sevišķi aizkalieši noorganizējuši savu varu Višņos.

Un, ja nu tagad atkāpās fronte vēl tālāk, tad visam Aizkaļu ciemam bija jāceļas līdzi. .. Viņi jau tā bija palikuši par komunistiem. Balto lielgabals arī jau bija sataustījis Aizkaļus un ik rītus izlaida pa vairākiem šrapneļiem.

Bet ciems bija drusku aizkalnē, un šrapneļi vai nu sadrāzās kalnā, vai arī, skriedami pāri kalnam, pārskrēja pāri arī ciemam. Daži gan nolidoja jo zemu, un ciema sievietes, kas vienas pašas bija palikušas mājās un kā bargā laikā slēpās pa tumšākiem kaktiem un runāja čukstus, — jau sāka vaimanāt, ka nupat, nupat aizķers ragavu ilksis, kas kā mežs stiepās tieši gaisā no pagalmiem .. . Višņenieši, kā bija atbraukuši, tā bija atstājuši ragavas pagalmos, jo uz ilgu palikšanu te negatavojās… Bet arī visgarākās ilksis nebija sniegušās tik augstu, un tā tikai trīs četri šrapneļi parasti nokrita sakņu dārzos, nekādu lielu postu nenodarīdami.

Bet lai nu kā: jo tuvāk nāks, jo trakāk paliks. Un tāpēc visus vīriešus aizdzina uz fronti, un Višņu sievām ciemā, milzīgā katlā vārot putru frontiniekiem, — aizka- lietes iegrūda katlā vai nu pa telēna priekšai, vai jērēnam.

Arī Višņu sievietes bija no frontes dienesta pagaidām atsvabinātas un dzīvoja pa mājām. Bet liela gudrība no tā nebija … Izņēmās visādi. Puķīša zārku, kas bija nolikts Zaru piedarbā, izpušķoja un izgreznoja gan skujām, gan mētru vītnēm: aplāpīja visas kareivju drēbes, izstāstīja tiku tikām aizkalietēm par savu dzīvi. Un tā trešā ceturtā dienā nebija vairs nekā ko darīt; arī cieminie- kiem vairs nebija nekādi lieli darbi gāžami — lini jau bija izkulstīti… Višņos nezināja, kur dienas raut, tagad palika to pāri. Likās, vecs, pusakls skroderis bija nometies kaimiņos: vēra sulpstīdamies garu pavedienu aizķe- pušā adatas acī — vēra un nevarēja ievērt. Tā vilkās dienas: gari, gari, bez jēgas un nozīmes …

Šodien lielā Anete ar mazo Aneti — Ješkas sieva ar Krēsliņu meitēnu — nesa nēšos pusdienu uz fronti. Citas sievas lielai Anetei piekodināja:

— Tā kā tu parunā ar Ješku …

Apsolījās.

Frontinieki jau sen bija nepacietīgi vērusies uz Aizkaļu pusi… Laiks bija drēgns … Sīrīta bombardēšana bija pusdienas drusku aizkavējusi. Un nu visi krišus sakrita ap kūpošo zupas spaini, tikko Ješkas sieva atsēja no tā villaini… Bļodiņās nelēja, lai neatdziest: tā jau būs padzisusi, to versti nākot. Sasēdās, sīki, bieži un uzmanīgi smēla pa roku galam tieši no lielā trauka, ik karoti gar spaiņa malu novilkdami.

Viss būtu labi, tikai Uga izrāva Kārlim karoti no rokām, tikko tas grasījās smelt pirmo malku. Raudamies augšā, izstirināja vēl Krišam zupu uz mēteļa un aizdrāzās prom. Bet Kārlis nepalaidās: vai nu tiešām lai tik vienkārši sēžas pie pusdienas galda pēc tik ilgas gaidīšanas! … Uga bija drīz panākts, un sākās laušanās.

Uga nebija no pārāk stiprajiem, un ar kalēju Kārli tas spēkos nevarēja mēroties, bet veiklībā toties sita tam pāri, un tāpēc padevās tikai tad, kad abi kamieši bija pie zemes. Tad cēlās abi augšā un nāca ēst.

—   Kā nostāvējušies kumeļi, — vīpsnāja Aleksis, kam visu mūžu uz saimnieku laukiem ar zirgiem vien bija iznākusi darīšana.

—   Gan pēc viena mēneša, otra — trakums pāries, — noteica Krišs, vēl joprojām drusku errodamies par aplieto mēteli.

—   Par daudz ilgi tas velkas, — iesāka Ješkas sieva… Nu jau viņi sēdēja septīto dienu. Ne atkāpās, ne gāja uz priekšu uzbrukumā. Aizkaļu ciems ar savām aku rindām un saslietām ilksīm no šejienes izlikās atkal kā gardienas skrodera adatu spilventiņš ar sadurtām adatām … Visi aizgājuši pie miera … Kas tā par kārtību! Ja šūt, tad šūt, — un viņai kā šuvējai roka izmet pa gaisu līkumu.

—   Jau septīto dienu Puķītis guļ neaprakts — sāks vēl trūdēt. Ja jau ejam atpakaļ, tad jāiet. Bet, ja iet nevar, tad jāiekārtojas uz palikšanu. Kaut kādas noteiktības vajag.

—   Tiešām, Ješka, cik ilgi mēs te stāvēsim? — iemeta nepacietīgi arī Uga. — Ja viņiem būtu liels pārspēks, viņi taisītu daudz lielāku uzbrukumu.

—   Mācies, puis, gaidīt. Mēnešiem dabūsi gaidīt, ne tikai dienām, — tā Krišs. Likās, viņu pašu šī gaidīšana bija visvairāk sarūgtinājusi.

Ješka nepiekrita Krišam. Tā nebija atbilde, bet nevajadzīga pamācība. Sievai ar Ugu bija vairāk taisnības.

Tiešām, kāpēc gaidīt? … Nenoteiktību nevarēja pieļaut. Vai nu vienu, vai otru. Un, ja visa darbība norisinātos tikai Višņu padomes apjomā, šī nenoteiktība vienādi vai otrādi būtu jau likvidēta. Bet viņi jau bija ieslēgti vienā kopējā ķēdē, kas vilkās tālu — desmitām un simtām verstu; lai gan viņi vēl ēda no savām līdzpaņemtām bļodiņām, viņi jau vairs nevarēja spriest tikai pēc saviem apstākļiem, nevarēja tāpēc izšķirt ne soli uz priekšu vai atpakaļ, tikai savās šaurās robežās vien vērodami. Un tāpēc likās, ka te kāda nenoteiktība.

Un Ješka ar plaukstu novilka gar pieri, kas bija drusku sakarsusi.

Aleksis pa šīm dienām bija daudz izprātojies, savvaļā ierakumos sēdēdams. Un viņu vienīgo, likās, šī dēdēšana nebija izsitusi no filozofiskā miera. Un viņš it kā atminēja Ješkas domas.

—   Kad pamet acis uz vienu, otru pusi: tā kā mazi zirneklīši uz balta sniega cits pie cita — cik vien tālu var saredzēt. Un tā veselām verstīm, vai ne ko?

—   Gara, gara ķēde pār visu pasauli, un mēs tikai mazi loceklīši.

—   Ne vairs tikai Mežmaliešu saimes gals un saimnieku gals — visa pasaule tā pušu …

—   Pareizi, Aleksi, — iemeta Ješka. — Ne tikai desmitām — simtām verstu, tūkstošām verstu gara ķēde… Saut tu māki, tu saki — tikai ne reizē ar citiem. Ar to vēl nav gana, ka prot šaut pa vienam. Tādā garā ķēdē jāprot visiem kopā, reizē šaut.

Aleksis iesmējās, ka pareizi sacīts …

—   Jā, ķēdē un reizē — tā gan.

—   Un tas pats ar Višņiem. Ne tikai mūsu galā — visā frontē jāvirzās uz priekšu. Viens divi šāvieni mūsu galā vien te nekā nelīdz …

Ko bija teikt Ugam ar Aneti uz tādu filozofiju?

Arī Ješka apķēra, ka tas varbūt tomēr par daudz vispārēji. Katram pašam tomēr ar galva uz pleciem. No centra vien visu nevar gaidīt. Jāprot arī pašam šiverē- ties, protams, pareizā virzienā… Šovakar jau vajadzēja ierasties šai galā Strodam ar citiem; šovakar jau vajadzēja pienākt ziņām no Višņiem par balto stāvokli… Lai tik atnāk, un viņi uzsāks gājienu.

Ješka Liņuku neminēja, bet visi saprata tāpat.

—   Tā jaka viņai par garu, ne jaka, ne mētelis, — iemeta Ješkas sieva, noglaudīdama Liņuka mazo mēte- lēnu, kas tai nesniedzās ne līdz ceļiem.

—   Nekas, būs vieglāka nākšana.

Un visi iecerējās Liņuku: bukstiņa drāniņu dziļi uz acīm, Ješkas sievas jaku mugurā; nevar lāgā saprast — meitene vai vecene. Viņai dzīvo māte pie pašas frontes, viņā pusē. Kas viņai var liegt aiziet pie mātes ciemā. Un mājās iemetinātie piefrontes zaldāti viņu uzskata par mājinieci. Bet, kad vakarā pēc vakariņām tie pirms iešanas uz kraula uz siltā mūrīša tīksmīgi atzveļas un neviļus iemieg, — viņa jau prom. Tie uzraujas no miega, ķer ar roku pa gaisu: it kā būtu kas jāķer, it kā nebūtu. Vairs nezina: nomodā vai pa miegam te istabā bija kāds skuķēns.

Bet viņa jau gabalā. Grimst sniegā dziļi, un tikai taļļas jaka, kuras krokas apakšā izplešas plati kā vēdeklis, to tur virs kupenas …

Visiem bija aizklīdušas domas pie palicējiem… Ne jau nu tik viegla atnākšana no viņpuses. Rasi, viegli padomāt, ne tik viegli izdarīt.

—   Kāpēc tu mani ar neatstāji? — ierunājās sērīgi Krēsliņu Anete. — Abām kopā būtu drošāka nākšana.

—   Tu vēl jauniņa, — Ješka tā kā vairīdamies, vai teikt vai ne: var vēl skuķim sirdi sasāpināt.

Bet Uga jau trieca pilnā kaklā, kopējo klusumu jaukdams:

—   Tevi jau vecais Krēsliņš būtu atkal ieslodzījis istabā. Ne Kārlis, ne Krišs nevarēja valdīt smieklus.

—   Nu tu, Uga, — viņam vienmēr par to stāstīt… Vai tad es to nakti tomēr neatnācu uz kraulu? Tikai piecas minūtes nokavēju.

—   Ak, ir gan tas Uga, viņam vienmēr par to stāstīt, — arī Ješka bija vienis prātis ar mazo Aneti.

Viegla krēsla jau lidoja apkārt…

9

Tikko pēdējās padomju ragavas bija aizšļūkušas kādu versti, kad no stacijas puses Višņos iedrāzās pirmie baltgvardi.

—   Tur, tur, — vēcināja skārdnieka brālis, šķērsieliņas galā iznācis un uz lielceļu rādīdams.

Bet viņi ir nedomāja dzīties pakaļ padomju ragavām, baidīdamies pa ceļam atkal uzdurties uz kādu apslēptu ložmetēju. Bruņuvilciens bija viņus tik negaidot izsaldējis un izmērdējis visu dienu uz klaja lauka, ka viņi pirmām kārtām meklēja kaut ko uzlikt uz zoba … Bet no padomju noliktavām bija izslaucīts pēdējais krislītis, un ar taukvielām jau tās vispār bija bijušas nabagas. Tāpēc galvas lauzīšana nemaz nevarēja būt: atlika apmeklēt privātos, kam kāds treknāks dzīvnieks paglābies šajos bada gados.

Šī vēsts izplatījās pa Višņu jaunmiestu kā pa radio no mājas uz māju… Vecajam Krēsliņam, kas jau bija sagatavojis ziepes un pašlaik grasījās noskūt rugājus, lai izietu svētku izskatā uz ielas, — atslīga roka atpakaļ, tikko putas aizskāra vaiga kuplumu.

—   Ko, likuma aizstāvji paši ķeras pie pretlikumības! — Izskrēja uz ielas un, nūju vēcinādams, steidza kopā ar citiem skārdniekiem uz to pusi, no kurienes atskanēja pirmie barokļa kviecieni. Te pie vārtiem bija jau vesels bars tādu pašu kā Krēsliņš, kas ar izmisumu klausījās aplaupītās saimnieces šausmu kliedzienos, kuri pārspēja pat kaujamā pēdējos saucienus.

Tomēr neviens nedrīkstēja iejaukties šai drāmā, jo iebrucēji bija apbruņoti, un tāpēc tikai ar vaibstiem un žestiem izrādīja savu izbrīnīšanos un morālisko sašutumu.

Beidzot no bailīgi pavērtiem vārtiem laikam vilka caurvējš, un ciemiņi pagrieza stobrenes, lai vārtus tā aizcirstu cieti, ka tie vairs nevārstītos. Bet trieciens bija pastiprs, un tāpēc arī dažs labs no tiem, kas stāvēja pie vārtiem, tikko noturējās uz kājām, bet četri pieci kā pakrita, tā i vairs nepiecēlās.

Gar vārtiem neviens vairs neložņāja un pa vairākiem kopā nestaigāja. Bet vakarā jau kvieca ausaiņi no visām malām, un viss miests atsarka svilināmās ugunīs.

Vecajam Krēsliņam šovakar tik tukšs, tukšs likās mājās. Viņš aizvēra dubultus slēģus logam, ievīstījās apsegā kā kāpurs kūniņā, lai neredzētu šo ilumināciju un nedzirdētu šos atkalredzēšanās prieka saucienus.

Pēc pāris dienām atgriezās aizbēgušie Višņu tirgotāji. Visiem pa priekšu resnais Jaunkalns vieglās, šaurās kamaniņās kā šautuve aizdrāzās garām ļaudīm, pat acis nepamirkšķināj is.

Pār baru pārlidoja it kā šalka.

—   Kur nu brauks? — čukstēja izbrīnījušies un vēroja pakaļ. — Jā, taisni uz dzīvokli.

Piesēja zirgu pie zediņiem un gāja pie durvīm. Zvanīja vienreiz, otrreiz, bet bez panākumiem. Sapiktojās, it kā būtu no īsas pavizināšanās pārbraucis un nu nevarētu kalponi sazvanīt… Gāja pa sētu, caur ķēķi, pa ceļam apgāza kādu skārda trauku. Beidzot bija istabā. Apstājās un pārlaida acis, atgrūda vējlodziņu, it kā tiešām svešu smaku būtu saodis. Piegāja pie skapja un izčamdīja plauktus, tad aizcirta to cieti. Paostīja tējkannā un krūziņās, kas vēl stāvēja uz galda, un tad iznesa tās ķēķī. Savā dārgajā zvērādas kažokā nosēdās pie galda, roku cienīgi aiz pogām aizspraudis, it kā intervijai sagatavodamies.

Tiltiņš bija nosekojis savam principālam katru soli. Un nu piesteidzās pirmais pie zvaniņa… Zvaniņš tīk- smīgi noklakšināja vienreiz, otrreiz. It kā gribēja Tiltiņš vilkt vēl trešo reizi, bet apdomājās, drusku pamīņājās uz lievenīša un tad steigšus iedrāzās pa sētas durvīm.

Jaunkalns tikai drusku galvu paklanīja uz Tiltiņa zemo paklanīšanos. Brītiņu noraudzījās Tiltiņā no galvas līdz papēžiem.

—   Atslēgas! — svepstēdams un reizē pavēloši Jaunkalns.

Tiltiņš nolika atslēgu saišķi uz galda.

Jaunkalns piecēlās un vedināja uz āru … Kamaniņās varēja iesēsties tikai Jaunkalns viens pats. Viņš kaut ko pārdomāja. Bet Tiltiņš jau bija uztupies uz sliecēm… Varēja braukt.

Nedaudzās sekundēs viņi jau bija pie veikala.

Jaunkalns jau bija pakāpies uz trepītēm un gribēja slēgt vaļā lielveikala durvis, kad kā zirnis uz karstiem ķieģeļiem atlēca vienu kāpienu zemāk… Veikals taču bija uzlauzts.

—   Jā, tiešām uzlauzts. Redziet, atslēga aizslēgta — un tāpēc uzlauzts …

Tiltiņš bija pārliecināts, ka Jaunkalns no tā risinās tālāk konsekvences attiecībā uz viņu. Bet Jaunkalna domas bija citur.

—   Ak, tas taču nav svarīgi. Vai jūs kumēdiņus gribat spēlēt, vai? …

Atrāva durvis, un nu tikai melns caurums rēgojās pretī, pār kuru kā maitas ribas slējās gaisā tukšo plauktu baltās stakles.

Sasarka Jaunkalns vēl vairāk, redzēdams visapkārt ļaudis, kas it kā ar smīnu vēroja lepnā Jaunkalna pie- vilšanos. Un nevarēja vairs ne vārda izteikt.

Salasījās apkārt citi tirgotāji, it kā žēlodami Jaunkalnu viņa bēdās. Tad, it kā atraduši vainīgo, — pusdraudē- dami, puslūgdamies stāja virsū Tiltiņam:

—   Rādi, kur ir, — visu parādi! …

Tiltiņš veda pie viena veikala, pie otra. Arī tie bija tukši… Viņš jau sāka mest bailīgus skatus atpakaļ… Bars viņam aiz muguras palika arvien lielāks un saucieni arvien izmisušāki un nervozāki, jo vairāk tukšu veikalu tie apstaigāja.

—   Derēts kalps! … Un mēs jums uzticējāmies!

—   Tiesai jūs nodot…

Jo tālāk, jo draudošāk. .. Tiltiņš gribēja runāt, bet viņu pārkliedza viens kopējs dusmu gārdziens:

—   Pakārt jūs, pakārt pie telefona staba!

Ielas stūrī Tiltiņš apstājās un nezināja vairs, kurp griezties. Gandrīz visi veikali jau bija apstaigāti… Viņš iedomājās sevi kā zivi uz makšķeres: jo vairāk raustījās, jo dziļāk tā ēdās žaunās.

Beidzot viņš vēl atcerējās kādu filiālīti jaunmiestā, ko boļševiki laikam nebija paspējuši izvākt… Drebošiem pirkstiem to slēdza vaļā, kā pēdējo glābiņu meklēdams … Un tiešām no mitrās telpas sitās pretī piesutušu drēbju smaka. Plauktos vēl tiešām bija pa retam audekla baķim.

—   A, — kā atvieglojumā izšalca kopēja nopūta, un mazā filiālīte vienā mirklī pārplūda kā acīte, nevarēdama uzņemt visu tirgotāju tuklo gūzmu. Sākās laušanās ar dūrēm un elkoņiem.

Tiltiņš bija aizmirsts. Katrs rāva palikušos baķus no plauktiem un gribēja pierādīt, ka taisni viņa fabrikas zīme, — viņa un neviena cita ir pie baķa. Bet fabrikas zīmes bija norautas. Un kādus argumentus arī tālāk izgudroja viens otrs attapīgs tirgoņa pauris — citus tas vairs nepārliecināja, un drīz vien niecīgā filiālīte, likās, bija pārvērtusies par milzīgu, gārdzošu radio skaļklie- dzēju, ap kuru sāka lasīties ļaudis.

Tiltiņš izmantoja momentu: notrauca sviedrus no pieres un aizšļūca gar stūri.

Augstu gaisā jau zvaiguļodamies locījās svētvakara zvani, savīdami kopā tirgotāju klaigas ar zaldātu auro- šanu kādā augstākā, neizprotamā harmonijā. Tikai Tiltiņš viņu vairs nevarēja saprast. ..

Un, kad no rīta mācītājs bija iedzēris pāris jēlu olu, lai balss pēc divu mēnešu pārtraukuma būtu spēcīgāka un pavēlošāka, viņam kancelē bija drīz vien jāpārliecinās, ka balss stipri vien jāsavalda, jo vārdi nekad vēl tik skaļi nebija atbalsojušies baznīcā un tā jaukušies cits caur citu . .. Pat veco, cienīgo Krēsliņu viņš nesadzina starp retajiem dievlūdzējiem, kaut gan tas nekad nebija iztrūcis — vai lietus, vai sniegs… Un viņam tikai atlika atgādināt, ka grēcinieki vēl palikuši nesodīti, daudzi pat apslēpušies; bet zaldāti, būdami sveštautieši, nespēj tos atrast, — un tāpēc tautiešiem jānāk palīgā. Jo vairāk tāpēc, ka pa šīm četrām dienām miestā nošauti kādi piecpadsmit cilvēki, kas visi pelna, ka tos piemin aizlūgšanās, jo tie visi godīgi, vientiesīgi cilvēki un starp viņiem nav neviena komunista.

Tas beidzot gāja pār mēru arī šiem nedaudzajiem baznīcēniem. Pat te tika atgādināts, ka Višņos vairs neviens nevar būt drošs ne pie mantas, ne dzīvības. Un, tēvreizi krustām šķērsām noskaitījuši, lavījās ātrāk uz mājām.

Tā iedzīvotāji tagad bija paraduši dabūt belzienus un tāpēc gāja pa ielu, kūkumus uzmetuši. Un nevienam nekrita acīs Liņuks, tāds pats kūkumains Anetes platajā jakā, kad tas otrā dienā, tumsu nogaidījis, gāja pie Zaura pēc ziņām.

— Stāvoklis pašlaik labs. Baltajiem spēku Višņos ļoti maz. Nav zināms, kā pēc pāris dienām …

Nākamajā vakarā Liņuks taisījās ceļā.

Tas bija pēdējais vakars, līdz kuram vajadzēja pienākt ziņām no Višņiem. Tāpēc Aizkaļos pie Zara večiem bija sapulcējusies vai visa padome.

Fronte pa šīm dienām saaugusi bieza kā ērkšķu žogs. Varētu jau iet uzbrukumā, bet ziņu no Višņiem nav. Vai aresti, iekrišanas, izspiegošana?

Un, kad sanākušie ar visdrūmāko priekšnojautu jau taisījās izklīst, — pār augsto slieksni beidzot klupšus ieveļas Liņuks.

—   Jā, gandrīz arī iekrišana. Višņos nekas, bet divas verstis šaipus — priedēs, caur kurām izlīst grūtāk kā caur adatas aci. Tas vienīgais stingrais šķērslis uz Višņiem. Bet aizmugure vāja. Un šonakt, ritu vēl palīgspēki nepienāks.

—   Aidā, mēs i rītu negaidīsim!

Un izklīda ātri pa saviem posmiem un rotām.

—   Jau rītu jābūt Višņos, — tāda pavēle.

Kā smaga ķēde žvadzēdama pārbrāza atkal fronte pār Višņiem atpakaļ uz Munameģi, uz baltigauņu robežām; žvadzēdama aizvēlās sniega virpulī pa laukiem desmit verstis, piecpadsmit, pat divdesmit — un tad saplaka un izvilkās stingri.

Višņi bija atkal pārplūduši ar apbruņotiem lauku bezzemniekiem un jauniešiem. Tikai vīterējošākiemT nekā pirms nedēļas … Tad bija jāiet projām. Nu viņi bija atkal Višņus iekarojuši.

Sarkanie karogi atsarka māju logos, un dziesmas atsitās namu čukuros… Runāja maz — vairāk dziedāja. Pati dzīve jau mācīja bez runāšanas, un vecais Krēsliņš, pēc ilgiem laikiem beidzot noskuvies, mēģināja basot līdzi mazajai Anetei, ko bija barā atradis. Bet neatzītais dziesminieks Priedītis, kas krievu seminārā bija kādreiz ilgi vingrinājis balsi, nu gribēja ar savu tenoru pārspēt visus un beidzot sajūsmā nodeklamēja garu dzejojumu, no kura klausītāji varēja paturēt prātā tikai pirmo rindu:

«Ne velti saucaties jūs lielinieki: jums lielas idejas un liela sirds …»

Piebrauca arī Karps ar rakstāmmašīnām. Rakstāmgalds tā i bija ar to braukšanu izgaisināts. Un nu arī viņam vairs negribējās uz vientuļām, drūmām pils telpām.

—   Tā ir — kur ar tām kungu mēbelēm lai izkrāmē- jas, — piekrita Ješka… Un tad pēc brītiņa:

—   Mēs iemetīsimies tepat klubā. Būs tuvāk …

Pierobežas padome… Tai jābūt kā ūdens zālei, ko

paisums un bēgums dzen uz vienu un otru pusi. Ar plinti plecos, ar kanceleju kabatā un literatūru padusē — uz «plača», pagastā; vairāk uz riteņiem nekā četrās sienās …

Negribejās, negribejas vairs šodien prom no laukuma …

Tikai pēc pusdienas sēru taures skanēja par Višņiem. Sī rīta svētku vieglums it kā saplaka drīz zem šo dienu smaguma. Puķītis un desmit citu biedru, kas nošauti nakts cīņās, — bija jāgulda brāļu kapos.

—        Ak, vai jūs zināt, kas ir Puķītis? — nenocietās Zauris. — Ja mūs tagad vējš nešūpo uz laukuma pie karātavām un ja tagad visu robežu kraukļi nemielojas pie mūsu miesām, ja Višņos neskan vairs asinsdzīres.. .

Bet aptrūka vārdu, un viņš atmeta ar roku. Ak, ko viņš sāka, viņš nebija orators, — nopukojās pie sevis.

Bet saprata arī tāpat, bez tālākas teikšanas. Sasarkušām acīm, negulējuši — Liņuks, Uga, Kārlis skatījās tālu pār mežiem, kur kā draudošas karātavas vēl, likās, pacēlās Munameģis, smagu ēnu šurp mezdams.

—        Vēl šī nav pēdējā reize. Vēl spēkosimies, — it kā draudēja no aizbēgušo balto nometnes.

—   Jā, katrā ziņā vēl spēkosimies!

Un kā atbilde nodārdēja zalve. Tad vēl un vēl izšāva bezzemnieku pulks.

Laiks bija izklīst. Rītu bija atkal darbdiena…

Kad jau visi virzījās uz vārtiem, Ješka piegāja pie Alekša un uzsita tam uz pleca.

—        Domāju gan: nu jūs izstreijāsit tos šāvienus kā sietu, bez kādas jēgas. Bet, velns, kā trīs naglas ietrieca debesīs. Malacis, Aleksi, — esi iemācījies reizē šaut.

Arī Krišs apliecināja, ka Aleksis īsts karavīrs.

Ješka pasmējās:

—   Nu redzi… Teici: lauku siers!

PLINŠU SIEVA

1

Kā rudzu ziedu putekļiem visa nomale aizkūpusi. Dienvidus tveicē virmo plašās muižas druvas, un kalpināju dakstiņu jumts dzirkstī un kvēlo kā sarkani nokarsēta dzelzs šai aizkūpējušā klajumā.

Apakšā gaiss piesutis un smags. Snauž rudzu stiebri, tikko kājās turēdamies, un visā druvā nekust ne vārpiņa. Tikai augšā vēl lido valganas vēsmas, un, dažam vieglam mākonītim pār debesu zilumu iroties, dažreiz nodrāžas arī uz leju kāda vēsāka strūkla un kā vijīga līdaka nošaujas gar nolīkušo pļāvēju galvām, vēsu valganumu sakarsušās sejās iesizdama. Bet pļāvējiem nav vaļas atrauties un to satvert, un viņa jau ak' prom. Tikai izslāpusi mēle pie izkaltušajām aukslējām kā pie sausa dēļa noklakšina pakaļ. Netika nekā! … Sausajā druvā visi stiebri nokaltuši, un nav neviena stulmiņa, no kura varētu izsūkt drusku valganuma. — Ūdens krūzes arī jau izdzertas un nosviestas grāvmalā. Un velti mēle izklak- šina. Pusdienas laiks vēl nav, un muižā vēl neviens neklabina uz sausā dēļa …

Vesels strēķis bija atkal nopļauts. Pļāvēji tik noslaukās atlocītās kreklu piedurknēs, pļāvējas savelk lakatiņus vēl vairāk uz priekšu un izberzē acis; valodas nevedas: ir pats karstais laiks — un tad no muižas dārza lapenītes pastāvīgi raugās lejā kunga vīzdeguņa tālskatis .. . Tikai izkapts skan kā nogurusi, bruceklim aizskarot. Bet neatliek arī tam daudz laika. «Vēl piecas minūtes, vēl —» skaita muižas pulkstenis. Pļāvēji jau rindā, pļaušana iet ak' rakstā. Vēl strēķis, vēl. Un tikai tad kā stārķis sāk klabināt klabiķis muižas kalnā.

Rokas atslābst kā pamirušas. Nobeidz strinkšēt izkaptis. Kā atvieglots nolīkst mierā lauks… Nolīkušiem pleciem, izkaptis smagi pārkāruši, aiziet pļāvēji. Un ilgi vēl pa šauro rudzutaku uz kalpmājām velkas nogurušu gājēju rinda un nevar aizvilkties.

Tikai Mare paliks pa dienvidu tepat druvā, grāvmalā, dadžu paēnī; un viņas puišelis arī, viņas mazais Jānītis arī. Mazs, mazs puišelis, vēl bukupaunā nēsājams uz druvu un atpakaļ, bet gudrs, gudrs puišelis. Visas sievas saka: «Cik Marei gudrs puišelis …» Tin rokas, cik gribi, autos, viņš dabū tomēr ārā un gaiņā pats mušas no deguna… Cik ātri viņai izaugs maizes devējs; vēl nebūs ne mati sirmi, viņai jau būs mīļš, liels dēls.

«Jā, liels, liels dēls.» Svaida viņa gaisā Jānīti, un nogurums uz brīdi it kā aizmirsies.

Tālumā dun pērkona negaiss. Bet māte tik smejas: «Rubu, rubu, teterīt,» — un kā bite žužinādama kņudina viņa savam maizes devējam vaigu bedrītes, kad tas taisās uz smiešanos un gaiņājas ar savām plaukstiņām. Saķer viņa aiz tām un nelaiž un nelaiž vairs vaļā.

Viņas maizes devējam ir platas, biezas plaukstas kā īstam zemes arājam, ne tā kā citu kalpsievu bērniem; nevienam citam bērnam nebija tādas platas, biezas plaukstas, pat Kārļa sievas bērnam ne.

Tālumā dudina pērkons. Bet Marei liekas, ka tas viņas vīrs: klusi no muguras piezadzies, izkapti rudzos nosviedis un nu kā smaga rudzu druva pārliecies tai pār kamiesi un raugās viņas priekos, klusi dudinādams savā rudajā bārdā.

—   Skaties, Didzi, — viņa, priekā gavilēdama, ātri at- sviežas atpakaļ… Bet nav neviena. Vīrs taču aizgāja uz mājām pusdienās… Tikai pērkona debess, tālu pār mežu pārliecies, kā ļauns vecis klusi smejas savā nodabā.

—   Ko tu rūci, pērkonīt?

Nekad neviens braucējs neapturēja pie kalpinājām. Ja daudz, kāds nokusis ceļavīrs te apstājās, apsēdās uz soliņa pie zemā, atvērtā loga, pa kuru stiepās ārā novārgusi bionija, — paprasīja krūzi ūdens nodzerties un pēc brītiņa jau devās tālāk. Nevienam te nekā nebija ko meklēt, nedz kavēties. Visiem bija mērķis citur un ceļš tālāk. Un Mare pati, vēl meitene būdama, vasaras vēlos vakaros pa logu izslējusies, skatījās ilgi tālajā, baltajā lielceļā. Brauca viens otrs vēlīns braucējs un svilpodams naski aizsteidza garām. Un gribējās tālu līdzi steigt vasaras vakarā līdz ar braucēja aizkāpušo putekļu māku- līti… Neviens negaidīja …

Bet nu piestāja. Vēlā vasaras vakarā, kad viņa jau bija Jānīti gulēt nolikusi. Piebrauca naski un izlēca no ratiem apputējis pagasta ziņnesis, un steidzās tieši pie viņu loga, it kā vecs zinātājs.

Meklēja Didzi… Lai iznākot ārā, viņš nevarot zirgu atstāt.

Didzis piecēlās no gultas un izgāja… Ziņnesis kaut ko paklusu stāstīja, no loga atgājis. Kaut ko rādīja Didzim. Tad drīz ak' steidzās tālāk .. . Tikai Didzis nez kur vēl kavējās.

—   Kas tur ir? — Mare uztraukta vaicāja, Didzim ienākot.

Didzis tumsā likās vienaldzīgs un stingrs … Tā — esot maza sadursme uz prūšu robežām. Rītu nakti jāierodoties pagasta mājā. Būšot uz kādām pāris nedēļām jāaiziet.

—   Vai tev vien?

—   Visiem, kas pirmās šķiras . ..

—   Varbūt pašās ugunīs?

—   Nu nez', — Didzis it kā mēģināja smieties.

Mare tomēr nevarēja norimties.

Kāpēc nu taisni kalpmāju durvju priekšu atraduši kur apstāties? Visus gadus, visus garus gadus kā viena nemitīga upe bija plūdusi garām laimīgu, jautru braucēju karavāna, ar mantām apkrāvusies — uz citiem vien, uz citiem vien . . . Nu kalpmāju durvju priekša palikusi par to vietu, kur izliet visas pasaules šausmas . . .

Miegs nenāca pat pēc smagas rudzu pļaujas. Nakts tumsā drūms un baigs šķita viss … Par velti viņa bija tik viegli noticējusi Didzim …

Kaut kur tālu rīta mijkrēsli jau skanēja izkapts. Ak, kas gan tā būs par dienu, kas nāks? … Miegs bēga pa gabalu. Arī Didzis, šķita, negulēja, lai gan likās aizmidzis .. .

Pagasta ziņnesis bija pa nakti apskraidījis visu pagastu.

Piedauzījis pie vienām durvīm, pie otrām, sameklējis listē atzīmēto izredzēto, — vēl miegainu izcēla to no migas, izplēsa tam nāves parakstu un devās tālāk — kā galvasnaudu lasīdams… Bet no miega izceltais vēl ilgi paliek ārdurvīs, kā bāls mēnessērdzīgais stīvām acīm nakts tumsā raudzīdamies.

— Karš, karš — karš un asinis, — kā vēja taures no rīta pa visu pagastu.

Ne maza sadursme, bet pasaules karš.

Nebija vairs vakarējā druvas klusuma. Pa lielceļu skraidīja šurpu turpu putekļu virpuļi. Nez kur gadījies, kur ne, izšāvās cauri motocikls kā svešzemes ērms, — vai ko nodevīgi izlūkodams, vai ko baigu vēstīdams .. .

Didzis taisījās uz muižu. Ja jāiet, tad nevarēja stīvēties. Viņš kā karavīrs bija devis parakstu, un jau šonakt bija jābūt pagasta mājā gatavam uz tālākbraukšanu. Un, ka tik drīz atpakaļnākšanas nebūs, arī tas bija skaidrs … Bija jāizņem muižā papīri, lai pagasta mājā vairs otrreiz galvasnaudu neprasa, — jo bez galvasnaudas nevienu nepalaida. Bija jāpaņem kaut pāris rubļu ceļam.

Bet Mare aizstājās priekšā. Nekas nebūs … Viņa pati ies. Tie visi tik kungu niķi. Kāpēc tepat Kristapam nav jāiet, kas vienos gados ar Didzi, — tas labs kungiem pielīdējs. Kāpēc vagarim nav jāiet… Vai Didzis māk sevi aizstāvēt?. .. Vai viņš var arī savā labā ko izdarīt? … Kad dzen, tad iet kaut uguni un nesaka ne vārda.

Marei bija kas prātīgs omā. Viņa pazina labi muižas rentnieku Zirni: bija tepat vēl no saimnieku ļaudīm izsities. Viņa vēl bērnībā bija pie tā vienu gadu kalpojusi par ganu. Skops bija kā pasaule. Ja varēja sev iesist peļņu — neko nežēloja… Rudenī sniegs ar lietu, ka ne suni nedzen laukā: lielās muižas ziņnesis meklē pa mājām šķūtniekus, kas uzņemtos aizvest brandvīna vātis uz Rīgu. Neviens neņemas: tādā laikā sešdesmit verstis! Bet Zirnis braucējs kaut kurā laikā — tikai vienu: «Cik maksās?» Puiši tam bija par šņabi pierunājami — nedzērājus nemaz mājās neņēma. Un tā bija apvēlies un ticis uz augšu — iedzīvojies muižā… Par labu iznākumu Zirnis vai pa karstu ķieģeli dancoja — kā kaimiņi smējās.

Kāds prāts bija Zirnim aizdot Didzi, stiprāko un spēcīgāko no visiem, kad palika mājās daudz vājāki, kas nevar ne divjūga arklu valdīt, ne dzelzasu ori pacelt? Vai tad muižas laukus ar kropļiem un večiem vien apstrādās? … Didzis gatavs iet vai dienām un naktīm, tāpat viņa; lai tikai Didzi atstāj mājās, viņa visu atdos. Zirnis taču viņu pazīst no bērnu kājām kā čaklu un godīgu kalponi…

Zirnis sēdēja savā kantorī aiz galda, pītā lazdu krēslā dziļi ierāvies, un Mare it kā pusizbrīnīdamās raudzījās viņā, visu to stāstīdama. Pa visiem šiem gadiem tik izdilis un tik maziņš sarāvies bija vecais Zirnis un nu it kā apauga ar zaļu pelējumu: zilganzaļi riņķi bija ap iesarkušām acīm, šķidrā sīkstuļa bārdele lai gar muti bija nozelējusi zaļa no tabakas dūmiem; arī pelēkā galvvirsa zaļo lapu krēslā likās iezaļgana.

Viņš maz klausījās Mares runā. Nevarēja zināt, vai viņš tiešām ko meklēja tajā lielajā grāmatā, ko tik uzmanīgi šķirstīja, ar otru roku it kā aprēķinādams uz kauliņiem, — vai arī tikai tāpat vien. Reizi pa reizei viņš pacēla pliko galvu, pameta caur brillēm skatu uz Mari, tad atkal iedūra galvu grāmatā un it kā apostīja katru lapu, īsu kaļķi sūkstīdams… Beidzot tomēr meta mieru.

Viņš nekā nevarot darīt. Viņš pats zinot, ka Didzis labs strādnieks, bet pavēle no augšas — un jāiet. Tēvu- zeme taču esot augstāk par visu.

Un Zirnis šoreiz nebija vairāk ielaidies runā, bet ātri aizgājis.

Kā apskurbusi un nesaprašanā Mare bija palikusi viena kantora istabā.

Kas tie tur bija par rēķiniem, ko Zirnis meklēja grāmatā, un kas tā bija par tēvuzemi, kuras dēļ nu vecais Zirnis līda vai pa sienu augšā? … Tikai to viņa likās nojautusi, ka tur Zirnim vajag nākt vēl lielākai peļņai, nekā Didzim ar viņu tepat mājās vergojot. Viņš, vecais lapsa, bija tomēr bijis labāks aprēķinātājs nekā viņa…

Aiz bezspēcīgām dusmām un sāpēm Marei asaras kāpa kaklā šai krēšļalnā, dzestrā rēķinu istabā, kur vienaldzīgi tikšēja vecs pulkstenis, laiku mērīdams, kur tikpat vienaldzīgi novītuši pirksti čakstināja kauliņus, kaut vai citu asinis zeltā aprēķinādami.

Vēl viegli putekļi lidoja no aizcirstās grāmatas, un Zirņa mahorkas zilganie dūmi kā smacīgs vīraks maldījās šai sīkstuļu svētnīcā. Kāda noskurbusi muša džinkstēdama laidās pār istabu, atsitās pret sienu un pakšēdama nokrita papīros.

Mare pati vairs neatminēja, kā viņa bija ciršus aizcirtusi durvis, izskrējusi caur ķēķi, priekšnamu un noskrējusi pa lievenēm. Tikai ārā, saulē, bija it kā piepeši atžilbusi un reizē sajutusi reibuli. Pie puķu dārziņa treliņiem bija jāpieķeras, lai nenokristu …

Caur retajiem treliņiem, caur vilkaērkšķu dzeloņaino dzīvžogu, kas tagad bija sarkans un sarkans no asins- sārtām ogām, — rēgojās muižas priekšā saules pilns puķudārziņš. Un tur vieglā vasaras uzvalkā Zirņa vedekla, kas diez vai kad pie darba pieskārusies, tik balta tā liekas … Un Zirņa dēls, drukns un pietvīcis, it kā drusku iespīlēts savā kroņa mundierī, kam pat uz muguras divas zeltītas pogas. Pa vasaru tie ar bērniem pārbrauc no pilsētas. Lūk, turpat pavēnī starp kokiem kā zirnekļa tīkls izvilkts vēja šūpulis, un tur skaļi čalo mazie pilsētnieki.

Muižas rentnieka krēšļainā istaba ar viņas kauliņu vienaldzīgo tikšēšanu un piepelējušo grāmatu vārgo lapu švīkstoņu, kas atgādināja veča lūpu čapstināšanu, nu bija garām. Vasaras svelme sita ak' pretī ar šalti.

Jā, tā tur bija tēvuzeme, ko bija vērts aizstāvēt, — nu Mare saprata. Viņas Jānītis vēja šūpulītī, viņas Didzis vienos gados ar to tur… Bet, Didzi, Didzi, kāpēc tu vienās asinīs? …

Domas atkal notrūkst un sajūk. Un kā nospiesta suta kūleņiem vien laužas uz āru elsas un asaras…

Uz taka it kā ieskanējās nācēja soļi. Viņa ātri meklēja lakatiņu, bet tas bija kaut kur atrisis un nokritis no galvas; viņa paķēra savus savēlušos matus … Un vējš ķēra tālāk, ķēra un mudžināja vilkatrīceņu biezos dzeloņos. Ne vairs izmudžināt, ne izrisināt. Un sāpēs un izmisumā viņa plēš un rausta dzeloņaino cerberu, saplēš kailās rokas asiņainas, sadzeļ seju, izrauj matus veselām šķipsnām un kā vēja trenkta aizskrien uz lielceļu — vaļā patikusi. Tikai balti, viegli pavedieni lido pār puķudārziņu, un pilsētas bērni, priecīgi klaigādami, tos ķer un lasa kopā …

Kalpmājas vēl tālu, bet viņa dzird, ka tur troksnis, kliegšana un steiga… Kalpu ļaudis būs sacēlušies. Un saprotams jau: šodien Didzim, ritu citiem, kas tad vairs drošs… Lūk, tas ir pareizi, un tas ir vareni no viņiem. Tā vajag prast aizstāvēties… Un viņa jau domā, kas viņas istabā ir, ko tā varētu paķert un skriet citiem pa priekšu uz muižu atpakaļ… Dakša, cirvis, izkapts … Un viņa jau jūt viņu spodro, darbā nospodrināto kātu savā rokā.

Mare dodas ko spēdama, plīvojošos matus rokā sakampusi … Arā nav neviena cilvēka kā daždien diendusā. Tikai bērni līdz ar vistām rušinās pa lielceļa smiltīm, un neviens viņus neuzskata, lai tos kāds nesabrauktu šai ārprāta dienā . .. Viņa atrauj durvis. Klusums kā piežū- pējušas pūnes vītums sitas pretī.. . Klusa dienvidus stunda.

Viņa ietentero savā istabā. Didzis viens pats sagubis tīsta sev ceļa kuli. Jānītis nosvīdis guļ gultiņā, un tam mute vaļā, it kā viņš vēl pa miegam pūstu nost mušas, kas no tā neatlaižas.

Kā pērkona negaisā atrisusi bura, kuru plosa vētra, kura te krīt pie zemes, te pieplok un dreb pie augstā masta koka, te atkal kā neprātā svaidās pa gaisu — un nekur nevar piestāt un mieru atrast — tāda bija Mare šajā drūmajā vasaras dienā.

Vai visai mājai nebija jāsaceļas šodien kājās; vai visi kalpi negāja agri no rīta pa darba taku uz muižu, vai nestrādāja plecu pie pleca, vai visi vienā gūzmā negriezās atpakaļ?… Kā nu varēja tā atstāt vienu biedru likteņa varā un nelikties ne zinis! … Vai viņai vienai, nespēcīgai kalpa sievai, bija aizsargāt to, kam pāri dara?…

Bet kalpiem šodien jāstrādā druvā līdz melnai tumsai, lai varētu tikt galā ar savu riezi. Tikai Kārli tie novakarē atlaiž tomēr uz māju no Didža atvadīties.

Jau Didzis ņem ceļa kuli uz muguras, kad ienāk Kārlis. Un Didzim it kā atslīgst roka atpakaļ.

—   Tu pārnāci… — un viņam it kā plakstiņi piepeši sasarkuši saules rietā.

—   Bet citi neliekas ne zinis. Esot vīri, kam spēks rokās…

—   Bet ko tad darīt ar šim divi kailām rokām?

—   Visa māja…

—   Visa māja — pret karaspēku …

—   Jums viegli runāt.

—   Vai tad mēs visi neesam zara gala?

It kā taisnība, un tomēr liekas, ka tā nav. It kā nekā vairs nav ko runāt… Vakarsaules pielijušā istabā stāv Didzis ar Kārli. Mare, visu jaunību ar tiem vienā mājā dzīvodama, daudzreiz abus salīdzinājusi un no malas klusi vērojusi. Un pretī drūmajam, klusajam, aizejošajam Didzim Kārlis viņai šovakar vairāk nekā jebkad liekas tik vārgs un nespēcīgs kā sieva…

—   Tu nāksi man gabaliņu līdz? — jautā Didzis Kārlim.

Jā, Kārlis ies gabaliņu līdz.

Tad jāatvadās… Marei kāpj asaras, bet viņai kauns dot tām vaļu šī nevarīgā vīrieša klātbūtnē. Viņa iet līdz durvīm, un, kad Kārlis izkāpis jau gaņģī, Didzim vēl aizmirsies nazītis uz plaukta. Viņš atnāk soli atpakaļ.

—        Nu, gaidi drīz mājās, — Didzis tai noliecas pār plecu.

Jā, viņa gaidīs, gaidīs — caur skūpstiem elsodama…

Durvis jau aizvērušās. Didža zābaki vēl nodun, pa akmens klonu steidzoties. Aiziet Didzis, kā uz kāzām sataisījies. .. Vai kādreiz vēl pārnāks atpakaļ? Didža soļus — ja kur tik sadzirdēs — nu pazīs pa gabalu… Ja vairs tik sadzirdēs …

Kā jaunībā viņa skatās ilgi pie loga, kur gājēji izgaisuši aiz putekļu mākulīša.

Vēl pazib prātā pēdējā diena, šķiršanās.

—   Un nazītis tā i aizmirsās uz plaukta …

Ak, Didzis, Didzis …

3

Apklususi bija vasaras tērču jautrā valoda. Zeme kā vecs skopulis savilka atpakaļ visas savas vasaras bagātības un atprasīja no visiem, kam bija bagātīgi devusi.

Bērzs gatuves galā kā vainīgs parādnieks stāvēja salīcis un sakumpa un izdila arvien vairāk, skumīgi ņemdams no sava vasaras kupluma, lasīdams no pazarēm un mezdams atpakaļ zemei pa vienam, pa otram zelta dālderim. Bet ar to nepietika, nu jau saujām un riekšavām bija jāber dālderi; un tomēr nevarēja un nevarēja atpirkties, līdz kādā dzestrā rudens dienā jau vēji svilpoja kailajā galotnē… Drūma, tik drūma bija bērzu gatuve. Dobji šalca apses. Tikai pīlādzis, jautrais puisis, ar savu čemuru dzirkstošo sārtumu lepojās gatuves galā. Bet tad pāris naktis bija uznākušas stipras salnas, diez kas bija drīz vien uzzinājis ogu saldumu, un vienā dienā arī viņš bija nošķibīts.

Pasaule likās tik tukša, tik pamesta, neaizsargāta un apdraudēta. Dziesmas un smiekli bija sen jau apklusuši … Gāja cilvēks pa lielceļu un neviļus atskatījās atpakaļ uz vienu un otru pusi, it kā no neparastā klusuma un tukšuma apmulsis.

Tikai saulainākos rītos ganelis, tālā atmatā vēl govis izdzinis, dažreiz atminējās pa īsai, aprautai dziesmai, uz lielā akmens uzkāpis kājas sasildīt.

Miķelītis nosaucās Auzu kaudzes galiņā, —

skanēja no turienes, priecājoties, ka drīz vairs nebūs saltā rīta rasā kājas jāsaldē.

Tiešām, Miķeļi jau bija durvju priekšā, un auzas sen jau nosirmojušas. Bet muižas plašās lankas, tās maz vēl kāds bija aizķēris, un viņas šalca savvaļā drūmu rudens dziesmu, tā padarīdamas pelēko rudens dienu vēl drūmāku.

Retākas un retākas bija tapušas pļāvēju rindas, neredzēja vairs neviena lielo izkapšu cilātāja… Gurdāk un gurdāk grieza mazās rokas izkaptītis pļāvējām. Likās, viņas jo dienas, jo vairāk arī pašas nosirmoja līdz ar auzu druvu. Gāja un gāja, un nevarēja nopļaut, un nevarēja noiet savas sievu dienas muižai. Un kā bez cerības, kā izmisušas skanēja izkaptis aizmāktā rudens dienā.

No purva ceļas drēgna, piemirkusi migla. Visu pēcpusdienu viņa staigā pa atmatu, vēl aiz krūmiem un bērziņiem turēdamās, bet līdz ar novakariem viņa pa zemākām vietām slepus zogas arvien tālāk un tālāk, apņem visu atmatu, zagšus lien pa grāvjiem uz augšu, kur pļāvējas savus bērnus nolikušas, un birdina no smilgām tiem aukstu rasu sejā. Viņa it kā nevar sagaidīt, kad arī pļāvējās aizies un atstās viņu vienu plašā klajumā. Un, kad lielā krēslā beidzot sakustas pļāvējas, lai ietu uz mājām, viņa tām uz pēdām pakaļ.

Steigšus, ne atpakaļ neskatīdamās, aiziet sievas no lauka rudens vakarā, it kā melnu ēnu iztrūkušās. Aizgrūž āra durvis, aizbultē istabu un nolien istabas tumšākajā kaktā.

Bezbēdīgi piegrūst pilna sēta smagas rudens miglas, izmīda pēdējās rudens puķes kalpu dārziņos zem logiem un, kad pienāk dziļa tumsa, sniedzas jau pa cauro logu kalpu istabā… Kā valgana, auksta drēbe velkas gar rūtīm, gar dzestrām mūra sienām, kā ko meklēdama un taustīdama. Izstaigā istabu krustām un šķērsām, satausta Jānīti un ņem to savās rokās aijāt: atrod katru ģestrāku vietu plānajā apsegā, atrod katru atirušu vīlīti Jānīša linu krekliņā, aizšauj rokas siltajās padusītēs un grib paņemt atpakaļ pēdējo siltumiņu, kas no vasaras iekrājies.

Spārdās Jānītis un protestē, bet tas maz ko līdz. Mare pēc garā darba iekritusi pirmajā miegā un nedzird svešas mātes auklēšanu. Un cauru rudens nakti staigā auksta, drēgna vēsma pa kalpu istabu, cauru nakti vēsma aijā Jānīti, uz drebošas rūts dobju šūpuļa dziesmu dungodama.

Paiet tā viena nakts, otra, trešā. Paiet vesela nedēļa. Jānītim vairs nav pa ceļam mātei līdzi uz lauku…

Cauru nakti kvēlo maza lampiņa Mares istabā. Tikko kvēlo Jānītis kā mazs skaliņš, un liekas — izdzisīs, ne rīta gaismas nesagaidījis. Acis iedubušas dziļi, un uz pieres ikbrīd salasās auksta rudens rasa.

Nekad vēl Mare nav tā gaidījusi Didzi pārnākam kā šinī drūmajā naktī… Kad Jānītis aizmidzis, viņa dzird katru vēja pūsmu pie loga… Viņa atgrūž loga aizkaru un skatās ilgi ārā. Nakts ir tumša, un maz ko var saredzēt. Vairāk pēc pātagas skaudīgās šmīkstēšanas var vērot, ka kāds brauc pa dubļaino ceļu, tikko uz priekšu kustēdamies. Rati pašā durvju priekšā it kā apstājas, kāds it kā vaid, un tad vēl skaudīgāk šmīkst pātaga, līdz pamazām viss apklust un norimst.

Mare klausījās, un sirds tai sita pašā kakla bedrītē: likās, kāds gribēja kāpt laukā, un pātaga šmīkstēja ne uz zirga, bet uz kāpēja muguras. Roka it kā tvēra pēc durvju roktura, bet pirksti tik paspēja nogrābstīt gar durvīm un tālāk netika.

Kas tik tuvs gāja gar viņas durvīm šajā vientuļajā naktī? Mare atvēra durvis un klausījās ilgi, pie stenderes atspiedusies… Vēsums vijās klāt kā tītenis; kaut

kur tālu tumšā gaņģa viņā galā čirkstēja circenis, pavarda siltumā iemitinājies; kā no apakšzemes skanēja aizsmakusi elpa no kalpu istabām.

Viņa aizvēra durvis un gāja atpakaļ — vārīgi, kā pilnu trauku nesdama, kurš varēja pāri plūst pie pirmā satricinājuma.

Istabā bija smaga krēsla. Skārda lampiņa vēl tikko spīdēja, un biezs dūmu pavediens kā melns čūskulēns vijās pret griestiem. Vai tā izkūpēja kalpa laime, tikko uzmirgojusi? Gultiņā gulēja viņas maizes devējs un ar savām izplēkstējušām plaukstiņām tikko vēdināja . . .

Un Didzis bija pazudis …

Miegs nenāca. Viņa cauru nakti nosēdēja pie Jānīša kā vienatnē izaugusi meža sūrene, savus izsāpējušos vēja ziedus savdabā aijādama.

4

Rudens vējš kā piedzēries vagars streipuļoja cauru nakti pa kalpmājas garo gaņģi; raustīja pie vienām istabas durvīm, pie otrām; dungoja un spēlēja uz palodzes, pusizsistās rūts un nemitīgi virināja āra durvis.

Kas durvis bija atrāvis? Vakarā tās bija kopējiem spēkiem aizbultētas un ar smagu koku atspiestas. Bet nu vaļā…

Visā plašajā mājā nebija vairs neviena spēcīga vīrieša, kas varētu iet aizbultēt. Večiem netika līst no migas ārā, un sievietes kautrējās iet nakts laikā garajā, tumšajā gaņģī… Varbūt tur patiešām muižas vagars …

Sievām darbdienas pagāja vienā uztraukumā un steigā, zem vagara acīm neparastos vīriešu darbus strādājot. Bet pa naktīm bija jāvergo ar bērniem: pa dienu mātēm darbā līdzi vazādamies, tie bija sasaldējušies un saslapi- nājušies un nu naktī vai desmitkārt sauca mātes augšā no miega. Un tad, nakts tumsā uztrauktām un izvārgušām, tik ieklausīties caurvēja trokšņošanā un streipuļo- šanā, lai gaņģī tiešām sadzirdētu i bramanīgā muižas vagara ālēšanos, i taustīšanos pie durvīm, i aizturēto svepstēšanu nakts tumsā; un tad piepeši spēcīgs dūres belziens pa durvīm:

— Laid iekšā! Laid vagaru iekšā!

Ko visu nevarēja sadzirdēt nakts uztraukumā! Vējš plēsās un ālējās kā traks pa cauro gaņģi, un ārā gaudoja suns. Un neviena spēcīga vīrieša vairs nebija mājās. Visi bija aizsaukti karā, un tikai tālumā brīžiem smagi nodunēja rudens debeši, kā no aizgājējiem ardievas nesdami… Jau vesels mēnesis, kā bija aizgājuši pēdējie, bet Mares Didzis jau pusgadu bija prom un visu laiku bija kā dzelmē iekritis. Kā aizgājis, tā neviena ziņa vairs nebija atpakaļ nākusi.

— Nesagaidīsi vairs! Nav ko gaidīt, — viltīgi smīnēja vagars, sestdienas vakarā aiz rijas stūra to sastapis.

Un arvienu biežāk vagars klīda šurp no muižas pa vakariem un svētdienām — iereibis, pusslapstīdamies, it kā ko ļaunu azoti līdzi nesdams. Un arī Mare necēlās un negāja vairs nakts laikā gaņģī, kur ālējās rudens vējš kā bramanīgs vagars… Ietina galvu apsegā, aizspieda ausis … Bet aizmigt nevarēja . . . Katrs brāziens pie durvīm lika atkal uztrūkties. Tā vienos murgos pagāja nakts. Uzmodās vēl mazais Jānītis, raudāja un kāsēja kā lielais slīpernieks, un nebija vairs miera līdz rītam.

Jau agri, tikko gausā rudens gaisma vāji svīst, kalpu istabās raud bērni, aunas mātes, caurā miegā un murgos nakti izvadījušas. Beidzot pamostas arī kalpistabas durvis; kā uztraucēti diloņslimnieki tās sāk kāsēt un nevar vairs atkāsēties, līdz saceļ visu māju kājās. Gaņģī sāk šķindēt skali, sprēgāt ugunis un krekstēt sīki žagari, pavardā vārgi sīkdami. Sīvi dūmi sāk klaiņāt pa gaņģi, izložņā visas malu malas un izdzen pēdējos gulētājus no migas.

Arī mazajam Jānītim jāceļas līdzi. Šķauda un kāsē mazais Jānītis, bet augšā vien jāslienas. Marei nav neviena, kam nodot to uzraudzīt, bet pašai jāiet uz muižu pie kulšanas. Cik reižu jau nav piedraudēts ar atlaišanu un izlikšanu no istabas, ja nenoies savas sievas dienas pie labības kulšanas rudenī. Bet viņai vēl piecdesmit dienu uz muguras.

Mare sasilda putru pusdienām, salej vērpelē un pārmet to pār plecu, bet priekšā auklas otrā galā tā iesien villainē ievīstīto Jānīti. Tā pa ceļam var ar to vēl paķircināties. Un tā arī vieglāk nest divas nastas. .. Muiža bija kādu versti tālu, un uz mājām pusdienā nevarēja atskriet.

Pie labības šķūņa ir izkultu salmu guba. Mare zina: tur Jānim būs guļa labu labā. Un Jānis arī neprotestē.

Viņš prātīgs puisis. Viņam deguns vien ārā no mātes villaines. Un gubas paēnī viņam silti kā mātes buku- paunā.

Aizelsies, šņākdams pāri skrej vēja brāziens, izrauj pa salmam un aizrauj līdzi, bet viņam klāt netiek; tikai gubas cekulu vēl vairāk uzstumj viņam pār acīm kā vasaru rudzu statiņā guļot. Un māte turpat klāt… «2ū, žū,» vienā žūžināšanā viņa žūžo… «Pagulies nu, Jānīt…»

Māte stāv augšā uz mašīnas «uz galda» pie iekšā laišanas, un mašīna žūžo vienā žūžošanā. No rokas rokā Marei pasniedz pa kūlim, un viņa pa saujai laiž mašīnas trumulī. Tā ir Mare, kas mašīnas monotonajai dūjošanai dod ritumu, te ātrāku, te gausāku, te brašāku. Viņa zina, ka Jānis klausās viņas mašīnas dziesmā, un viņa Jānim spēlē šo dziesmu — skaistāk un varenāk nekā visas baznīcas ērģeles. Un plaša un varena dziesma skan pār pasauli, un vējš to nes tālu, tālu. Bet viņas dēls izaugs liels, liels un ies vēl daudz tālāk, nekā viņas dziesmas atbalss skanējusi, un atmaksās par visu, kas viņiem pāri darīts…

Un brauc garām sveši ļaudis un brīnās: kur skaisti mašīna dzied!

Un vagars apakšā smīn bārdā, graudu maisus pie malas virzīdams: kas to bija domājis, ka tā Mare tik smaiļa iekšā laidēja. Nu to cauru dienu no galda nelaist nost…

Bet Marei zem kājām kā elles nezvērs sprauslā un griežas mašīnas trumulis, raušus raudams viņai kūli no rokām un gatavs ik brīdi to pašu līdzi ieraut.

Pienākusi jau pievakare. Citas sievas jau darbā apkusušas. Tikai Marei nav laika apstāt.

Ik brīdi tai pie kājām atkal un atkal nezvēra mute plati veras pretī: rauj kūli pēc kūļa un draud pašu līdzi ieraut.

Marei rokas kust nemitīgi darbā, bet pašai domas kur citur. Caur spraugu viņa redz ārā augstu salmu gubu, kurai cekulu nemitīgi plosa rudens vējš, un apakšā, vīs- toklītī ievīstīts, viņas Jānis. Viņa būs laikam par daudz cieti to villainē iesējusi, un nu viņš laikam vairs nevar ne rokas pakustināt, ne degunu izbāzt no smagās segas. Un smagā sega nu mācas arvienu vairāk virsū kā uznācējs rudens mākonis. Mācas arvien vairāk virsū un spiež mazajam vīram elpu ciet. Viņš kliedz, bet caur mašīnas dūj ošanu neviens nedzird viņa kliedzienu — ne māte, neviens. Un mašīna dzied tik vienaldzīgi tālāk savu vienmuļo dziesmu. Liekas, tur māte dzied savu dziesmu un nedzird un neredz, ka viņš smok nost. Kas viņai daļas! … Cik cietsirdīga, vienaldzīga, ļauna māte!

Mare uztrūkstas ak' kā no grūta sapņa. Ne kāds raud, nekā. Tikai izbadojies trumulis sprauslā kā elles nezvērs, kūli pēc kūļa savā platajā mutē kampdams; liekas, viņš gribētu savu krātiņu gabalu gabalos saspārdīt. Jeb tā Māres sirds tur trako?

Mari smacēja nost nepārtrauktais darba ritums un mašīnas vienmuļā dziesma. Kaut nu būtu kāds traucēklis darbā! Kaut nu būtu siksna nokritusi, kaut būtu suta izlaista un mašīna apstātos! … Bet viss gāja un gāja kā rakstā! Siksna skrēja smaiļi un viegli kā vijīga čūska: apvijās ap vienu riteni, ap otru un meta loku tālāk; neviens salmiņš tai ceļā nemetās.

Un Marei sāk galva reibt, siksnai sekojot; it kā vijīga čūska tinas tai apkārt, tinas apkārt arvien augstāk un augstāk, spiež nost kā smags apsegs. Bet rokas, vēl ierautas darba ritumā, steidz līdz ar siksnu, steidz… Un mašīna dzied, dzied tālāk savu vienmulīgo darba dziesmu…

Te spējš vēja brāziens. Mašīna smagi nostenas, siksna smaiļi nolīgojas un palaiž to garām. Bet ārā, kur vējam brīvs lauks, tas saceļ īstu jambastu: apskrej vienreiz ap salmu gubu, apskrej otrreiz; paceļ vienreiz viņas smago cekulu, kā spēkus vērodams, tad otrreiz — un, lūk, viņš jau krīt kā smaga lavīna.

Bet apakšā Jānis.

Marei izslīd kūlis no rokām. Trumulis to kāri sakampj, bet aizrijas. Siksna, kā visus spēkus saņemdama, izmet spēcīgu kūkumu un kā nonāvēts zvērs pēc sava naskā skrējiena tik piepeši nokrīt un saritinās zemē, tik dīvaini apklust un norimst! Mašīna kā nāves izbailēs bijīgi raustās un klabina saviem žokļiem. Dziesma piepeši apklususi un izgaisusi…

—   Kas noticis? Kur Mare?

—   Trumulī ierauta.

Neviens nav redzējis, ka Mare nolēkusi no galda un kā vēja šautuve vienā lēcienā aizdrāzusies pie salmu gubas.

Zobiem, rokām, elsojošām krūtīm viņa plēš un vāž nost klēpi pēc klēpja, un vējš tos paķer un izsviež gaisā un viņas izpūrušo matu klēpi grib tiem līdzi nest. Un vesels leģions vieglu, smalku salmu vīriņu, vaļā patikuši, viegli dejo pa visu plašo laukumu, līdz nokrīt un raustās kā bezgalīgos smieklos. Bet viņa to neredz: vēl klēpis, vēl, vēl viens smagi nogūlis lēvenis, līdz beidzot tai pirksti satausta vīstokli pašā apakšā.

Ne skaņas, ne dvesmas. Tā spiež Jāni pie sejas, bet viņas kalpasievas seja par daudz norūdīta rudens vējos un lietos, un viņas vaigi nejūt nekā no Jāņa elpas. Tā plēš vaļā vīstokli un plēš sev vaļā krūtis . . . Un aprimst tikai tad, kad beidzot sajūt Jāņa iztvlkušās, meklējošās lūpas…

Pēc brīža saskrej sievas un bērni un sastājas izbrīnījušies pusriņķī apkārt. Salmu gubā sēž Mare, stīvi, bez domām uz priekšu raudzīdamās un nekā apkārt neredzēdama. Bet tai klēpī mazais Jānītis sveiks un vesels.

Skatās un brīnās, un nesaka ne vārda saskrējušie bērni un sievas …

Beidzot vagara spēcīgā balss kā pērkona dārdiens noskan pār galvām.

Un izklīst un izjūk ak' visi kā vēja plosīts salmu kūlis. Tikai no krēslas vēl atskan paklusi draudi.

—   Nu piesargies! Pārnāks vīri… cilvēkus bendēt! …

Rudens nakts satumsusi melnin melna, kad beidz dūdot

mašīna un kalpu sievas sāk posties uz mājām. Un no lielceļa uz kalpmājām vēl ilgi skan lāsti, un kalpu sievu sakniebtās dūres vēl no tālienes slaistās pret muižas apgaismotajiem logiem. Bet no muižas dārza tik suns gaudo pretī gari, gari, un no vagara ērberģa plati smejas pakaļ gramoions: ha-ha-ha-ha!

Mare iet klusēdama. Ko vairs līdzēja draudi un lāstu vārdi? Kas tagad par viņām, atstātām, neapbruņotām kalpu sievām, vairs bēdāja? Un tomēr nez kāpēc bija līksmi, klausoties arī šais bezspēcīgajos lāstos, un gribējās līdz ar citām celt roku un draudēt:

—   Atmaksa nāks …

Pa Jurģiem Marei jāiziet no kalpmājām. Nu jau vairāk nekā trīs gadus Didzis nav rakstījis ne reizi. Klīst pa malām apkārt dažādas baumas, ka nošauts, ka saņemts gūstā, ka bez vēsts pazudis, pat vēl, ka pa ceļam aizbēdzis. Neviens nekā noteikti nezina. Tomēr jāgaida visļaunākais. Un muiža pasteidzas pie laika, lai nav jādod atraitnei istabas kakts un gabals dārzā. Bez tam jau nav arī diez kāda paklausīgā… Vagars saka pat vēl vairāk: esot dumpiniece.

Arī saimniekiem nav vajadzīga atraitne ar mazu bērnu.

Uzņemies kā nastu un tad netiec vairs vaļā.

Mare minstinās un nevar atminēt nevienu radagabalu, pie kā viņa varētu griezties. Didža radi vēl tagad iepū- tušies, ka viņš gājis pie Mares, kad būtu varējis dabūt pusgraudnieka meitu, un viņai kauns tiem uzplīties ar savu nelaimi. Bet pašai diez kādi radi nebija, — tie izklīduši kur kurais. Kā nebija viņa tos vērojusi visus šos gadus! Kas tad ko bēdāja … Un nu viņa tik viena, viena palikusi.

Tikai jaunākais brālis bija vēl ziemā atrakstījis no Rīgas un apprasījies par savu krustdēlu — mazo Jānīti. Viņš bija jau labi sen aizgājis uz fabriku.

Un, tikko ceļi bija apsusējuši, Mare posās uz Rīgu. Piekopa vēl Didža taisītos Jānīša vāģīšus, lai tie pa garo ceļu neizjūk, paņēma nepieciešamākās paunas, ielika Jānītim pagalvī pēdējo kukuli maizes, ko uz ceļa iztikt, bet pār Jāni viņa vēl uzstatīja ratiņu — vienīgo darba rīku, kas varbūt varēja noderēt arī Rīgā. Bez tam lietus laikā vajadzēja tik pārsegt pāri villaini — un Jānis bija kā teltī.

Kad durvju priekšā jau viss sagatavots uz aizbraukšanu, no istabām sāk lasīties tai apkārt citas kalpu sievas. Ar viņām Mare tik ilgi kopā strādājusi muižā un plašos muižas laukos visus grūtos kara gadus. Un Marei nu jāaiziet vienai ar bērnu pasaulē… — Kāpēc tā? Vai taisnības vairs nav nemaz? — dzird runājam pa kalpmāju tumšā gaņģa kaktiem. Bet kam to teikt un kam sūdzēties? Vai nu viņām, kalpu sievām, kādreiz taisnību redzēt? Viņa, lepnā, taču nekad pie kalpmāju durvīm nepiestāja. — Lai ar'… Nelūgsies… Iztiks bez viņas, lielmanīgās. — Un viņas aiz savām izdilušajām sedzenēm nes pa saziedējušam plācenlšam un slēpj to Jānīša ratiņos.

—   Būs Jānītim vismaz uz ceļa ko pagrauzt. Diez kad vēl tiksi galā, un diez kā tur ar maizi…

Marei plīst sirds, viņa kā steigdamās atvadās, un ratiņi jau urkšēdami ripo pa izbraukto lielceļu. Tikai Kārļa sieva, garu nūju paņēmusi, nāk Marei līdzi — izvadīt caur muižu, kamēr muižas lielie suņi vairs ne- skrej pakaļ.

—   Kas nu citur palīdzēs atkauties? — saka Mare šķiroties. — Kalpa cilvēkiem vienmēr vajadzētu turēties kopā — un ar koku rokā. Citādi viņus samin …

Viņas atvadās, un Kārļa sieva, koku vēcinādama, iet atpakaļ pa muižas gatuvi.

Mare vēl atskatās, tad iet steidzīgi prom. Vējš griež ratiņu kā vējsudmaliņas; ritenis rūc, un Jānītim jautri apakšā.

6

Ar savādu uztraukumu Mare jau no tālienes vēroja Rīgas apdzisušo fabriku skursteņus.

Pa ceļam, vienās otrās mājās iegriezusies nakti pārgulēt, viņa bija izstāstījusi ļautiņiem visu savu nelaimi. Un tie visi bija tik galvas kratījuši. «Ko nu uz Rīgu, tur jau tāds bezdarbs, ka cilvēki mirst badu…» Un tomēr, vai kāds zināja kādu citu ceļu viņai pateikt? Kad viņa gribēja sarunu novest uz citu pusi un mēģināja apjautāties, vai varbūt tepat nav kaut kur vismaz vasaras strādniece vajadzīga, tad vienmēr runa drīz aptrūka.

— Ko nu tagad ar algas strādniekiem; tos apkalpot vien nevar… — Apstrādāšot laukus paši vien.

Viņai likās mazliet ļauni šie cilvēki, un viņa nožēloja, ka pa savam lauku sievas paradumam bijusi tik vaļsirdīga … Viņa bija gaidījusi labu vārdu, bet tie visu sliktumu bija izstāstījuši, it kā ar to pašiem vieglāk kļūtu; bet palīdzēt vai nu neprata, vai negribēja. Saimniektēvs sabozies sēdēja uz mūrīša un nelaida to ne salijušos drēbju gabalus pie siltuma izžaut… Diedelnieku tagad tik daudz, lai nu tad visu nakti vāķējot, ka tumsā nepieceļoties un nepaņemot arī svešu mantu.

Un Marei likās: jo tālāk viņa gāja, jo sliktāk bija. Neskatoties uz visu dienas gājumu un nogurumu, miegs nenāca. Kaut kā iemidzināja Jānīti piesutušās segās un pati nolīka pie ratiņiem.

Kā nu viņu vēl brālis saņems? Vai viņš maz vairs liksies to pazīt, kad pats izbadojies un nu vēl nāk uz kakla citi ēdāji, gandrīz pilnīgi sveši ļaudis? Viņa tikko vēl atcerējās Jāni; kā tas bija jaunībā aizgājis, tā viņi vairs nebija redzējušies. Tomēr satrauktu, nelaipnu seju viņa varēja gan labi iedomāties; tāpat īdzīgi atrautu roku, kad roka pretī sniedzas …

Un, kāpjot uz Rīgas pirmajiem akmeņiem, šķita, arī viņi īdzīgi gvelza pretī: — Nu, ko arī tu vēl dauzi mūsu paurus ar saviem nekaltajiem rateļiem!…

Ielas stūrī uz akmeņiem sēdēja mazs, nomelnējis zēns, cepuri priekšā nolicis un kā meža balodis žēli dūdodams.

— Redzi, Jāni, kāds tur mazainis jau maizi pelna. Tu vēl ratiņos . ..

Ak, tad viņa vēl bija stalta, braša lauku meiča, kad tā kādreiz ubagam bija tirgū dāvanu sniegusi, kaunīgi apkārt skatīdamās. Arī tagad viņai kauns dot pēdējo iegrauzto plācenīti. Bet tas kalpa sievas dots, un viņa tomēr to noliks … Pa acu galam viņa vēl redz, kā to kāri sakampj abas rokas; viņa vairās skatīties, kā to aprīs dzīvu …

Un nesmērētie ratiņi jau kauc tālumā. Mare velk, un viņai iekšā līdzi kaut kas tāpat kremt un kremt, un liekas būtu kā vilka mātei līdzi kaukšus jākauc. Arī viņa ar mazo Janci tāpat dzīvos uz ielas, tāpat stāvēs kailās ielas stūrī un ūjinās kā meža baloži. Ak, kāpēc gan ne, vai tad viņi labāki?!

Pretimnācējiem prašņādama, viņa beidzot atradusi ielu un saskatījusi mājas numuru. Un to mazo, drusku it kā uz priekšu saklupušo nameli starp apkārtējām vairāk- stāvu mājām viņa jau bija iecerējusi no tālienes par to īsto, — vai nu strādniekam kāds greznā mājā dos dzīvot! Un viņa bija uzminējusi.

Viņa drusku pieklauvē, tad stiprāk; roktura nav ko paraustīt.. . Beidzot tomēr kāds nāk un slēdz vaļā durvis.

Viņa durvju atvērējam jautā pēc Jāņa. Tas it kā pabrīnās, bet ierauga ratiņos mazo Janci un tūliņ uzmirgo smaidā.

—    Mare ar manu krustdēlu … Citādi nebūtu pazinis, bet nu Jānis. Tas jau īsti lielinieks izaudzis, — smejas Jānis, mazo Janci no ratiņiem celdams.

Mare piepeši atplaukusi. Viņi jau istabā, noģērbušies, izklājuši visas savas mantiņas un ceļā piemirkušos apsegus.

Arī istabā nav nekādu bagātību: pāris krēslu, galdiņš un gultiņa. Sienas kailas, tikai pie naglas uzkārtas nonēsātas drēbes un kaktā kāds grāmatu plauktiņš, ar vieglu drānu aizsegts.

—   Tu aplūko manu istabu?

—   Tukšinieks jau esi. Es jau pa ceļam domāju: nu ko pie tevis nāku, tu pats mirsti badu.

—   Kā nu to badu ņem …

—   Rasi, visu lieko jau esi pārdevis.

—   Nē, daudz nekā vairāk nav bijis… Vai tu daudz sakrāji, muižā dzīvodama? Tāpat bērna ratiņos vien visu bagātību atvedi.

—   Ir jau tev taisnība … Grāmatu gan tev daudz. .. Esi palicis liels grāmatnieks, — viņai izskan tāds kā lepnums balsī.

—   Jums, lauciniekiem, tas ne visai. ..

Nē, tagad vairs ne. Agrāk gan tā varbūt esot bijis. Un Mare stāsta savu gadījumu ar veco Zirni, ka viņš, vecs muļķis, to sitis pāri, tāpēc ka ar sācis pa grāmatām rakņāties.

Jānis smejas. — Tās tur Zirnim nu gan pavisam citādas grāmatas…

—   Lai nu kādas, katram sava gudrība . . .

Pienāk krēslas stunda… Mare stāsta brālim par savu dzīvi; nevienam viņa to nav stāstījusi un, liekas, tāpēc nav to līdz šim galīgi izpratusi; bet nu, stāstot un brālim reizi pa reizei tikai galvu pakratot, — tikusi vairāk skaidrībā … Pa šiem trīsarpus gadiem, kamēr Didzis aizsaukts, esot tikusi daudz gudrāka, stāsta Mare. Strādnieku cilvēkam vienmēr būtot tik jākaujas, ja viņš arī grib dzīvot. Bet ko lai iesākot ar kailām rokām. Un tā viņu saminot; bērnus šūpulī saminot…

Vakarā Jānis aizvelk biezu aizsegu logam un iededzina uguni. Pēc brīža izņem no galda apakšas pusizārdītu revolveri.

—   Tu, kā redzams, no tā vis vairs nebīsties.

Jānim ierocis, — un tas vēl vairāk paceļ to Mares acīs.

—   Pirmīt iesāku tīrīt, nu jāpabeidz.

—   Vai tad jums te tā atļauj? Pie mums uz laukiem pat mežsargam ņem nost…

—   Kas nu atjauj … Vai to kāds prasa…

—   Sods liels?

—   Glaudīt vis neglauda .. . Aizraida arī uz viņpasauli. Uzmanīgam jābūt un jāzina, kur katru brīd' grūst. Pa naktīm patruļas bieži staigā apkārt.

Jānis stāsta par savu dzīvi, ieroci tīrīdams. Arā baigi iesvilpjas kailie koku zari, brīžiem aizdiedz pa trotuāru steidzīgi soļi un tad aizklīst tālumā.

Viņai brīžam top baigi^ svešādā, neiepazītā nakts troksnī uzmanīgi klausoties. Arā aiz paša loga kaut kas klusi, vienmērīgi tipina: vai tur ūdens lāso, vai koka zars klusi dauza? Bet varbūt arī kāds slepus pūlas atraut ārdurvju bultu … Vai Jānis paspēs laikā visu noslēpt?

Bet pamazām viņa aprimst, Jāņa mierīgajā stāstā klausīdamās. Vai tad tāda nebija visu strādnieku dzīve: drausmu un baigu pilna, kur katru brīdi kā smagas lāses lasās tik kopā atkal jaunas šausmas un nedienas. Un viņai kā kluss prieks uzplaiksni, ka arī citi to pašu dzīvi dzīvojuši un vēl vairāk sapratuši. Un it kā uz brīdi aizmirsušās ceļa drūmās domas, ar brāli kā ar senu biedru runājot vēl ilgi pāri pusnaktij.

Bet, kad viņi jau apgulušies un apklusuši, — dienas piedzīvojumi ārā uz ielas nāk atkal tik dzīvi atmiņā. Arā koka zars klusi dungo uz loga rūts. Un viņai liekas: tas tur zēniņš no ielas stūra izstāstījis visiem saviem paziņām, ka no laukiem viešņa iebraukusi, un nu visi izbadojušies Rīgas bērni sanākuši. Nosalušie pirkstiņi bailīgi grabina pie rūts, un lūpas tikko čukst: «Man ar' plāce- nīti, man ar'…»

7

Visa Rīga dūca un skanēja kā tukšas izmaltas dzirnavas. Kā senā pasakā ik rītus vecais, izkaltušais dzirnavnieks vēl pa vecam paradumam uzgrieza viņas spārnus pa vējam. Un, tikko gaismiņa svīda, sāka ak' sprakšē- dami griezties vēja izdauzītie spārni un dobji ūjināt dzirnu akmeņi… Bet tas viss gāja pa tukšu vien. Maluma nebija, un ļaudis mira badu.

Un tas bija tik savādi un mokoši pie šī mānīgā dienas trokšņa, pēc lauku klusuma.

Visa dzīve likās kā grūts sapnis, no kura nevar izrauties, kas kā uzvilkts pulkstenis griežas un griežas, un piespiež griezties sev līdz. Mare pa senam paradumam cēlās no rītiem agri, izvadīja brāli uz darbu un tad arī pati gāja darbu meklēt. Un tā dienu no dienas.

Apkārt bija tik daudz greznu piļu un lielkunga māju, bet neviens nevarēja ne nabaga kalponi pieņemt darbā. Ak, bagātie nabagi, cik tomēr tukšas un nožēlojamas bija viņu greznās nabagmājas… Pa ceļam viņa iegriezās katrā darbnīcā, kur tik vēl kala kāds āmurs kā pēdējais dzenis izdegā. Un visur kā izbrīnījies, iztraucēts meža putns viņai raudzījās pretī nozelējis amatnieks, kas jau sen bija atlaidis visus strādniekus un nu pats sev kala šķirsta vāku.

Viņa gāja uz pilsētas nomali. Tālumā šalca koki un zaļoja grāvmalas. Un Marei iešāvās prātā, ka viņa varēs tur vismaz skābenes salasīt Jānītim… Bet arī tur bija drāšu žogs priekšā. Tā kā izplēstas matu šķipsnas vēl plīvoja vējā un it kā sarecējušas asinis vēl sarka uz asajiem dzeloņiem. Vai te kāds cietumnieks bija galvu triecis izmisumā?… Acis kavējās un nevarēja atrauties …

Mare bija atkal izstaigājusies visu dienu un nebija atradusi nekur ne darba, nedz vietas. Un likās — ne tikai darbu nevarēja atrast, bet pašā šai dzīvē nevarēja vairs atrast sev vietu. Kājas kā vairīdamās taustīja ielas akmeņus. Acis kā parādībās raudzījās ļaudīs, kas, tādi paši izbadojušies un apmulsuši gūstekņi kā viņa, staigāja pa ielu.

Tikai vakarā mājās Mare vēl it kā atžilba, kad Jānītis, visu dienu izbadojies, ķērās tai apkārt, rūgti raudādams. Kā pēc rūgtas apšu sulas, kas karstā tveicē veldzina ar savu rūgtumu, viņa ilgojās šīs vakara stundas. Te, šķita, vēl vienīgi īsta dzīve uzmirgoja, lai arī diez cik rūgta savā īstenībā …

Kādā vakarā, kad Jānītis jau bija apguldīts, brālim sanāca ciemiņi. Nāca kā sakāvušies, laiku pa laiciņam, viens pēc otra … Un savādi bija sēdināt vēlīnos ciemiņus pie tukša galda. Bet tie arī pa lielākai daļai laikam bija bezdarbnieki un, kā redzams, bija pieraduši pie tādas uzņemšanas.

Liekas, visi gaidāmie bija sanākuši. Bet, kad bija jau aizsegts logs un aizdedzināta lampa, priekšnamā vēl noskanēja droši, stingri soļi… Pēdējais nācējs bija aizmirsis aizslēgt āra durvis. Un nu pēc žibīgā rokas tvēriena, ar kuru brālis paķēra kādu papīriņu no galda un kāda meiča it kā pieglaudīja savu apģērbu, — Mare nojauta, kas tie tādi ciemiņi pie brāļa sanākuši.

Durvis atvērās, un ienāca kāds melnīgsnējs puisis, svarīgi noraudzījās ciemiņos un klusi pavīpsnāja.

—   Andrejs! — kāds izbrīnījās. Arī citiem izsprāga smiekli, Andrejā lūkojoties.

—   Nu sit rokā, ka esi dabūjis darbu. Jau pēc soļiem un lieliskā smaida var redzēt.

—   Jā, nudien, jau trešo mēnesi esmu pie reņģu sievas par ratiņu stūmēju, — tā Andrejs.

—   Ja visi būtu tik lieli savā ādā kā Andrejs, — vēl iesmējās kāda meiča.

Andrejs pārlaiž acis, tad pienāk pie Mares un sniedz tai roku.

—   Jauna biedrene?

—   Jā, no laukiem …

Mare negribot nosarka, ka tas bija tik vienkārši un ka viņai tā bija uzticējušies … Viņa ar' biedrene …

Mare visu vakaru uzmanīgi klausījās viņu runās. Dienas murgi bija kaut kur izgaisuši un pazuduši. Viņa taču nebūt nebija vairs tik viena, kā tas likās dienu, pa ielu maldoties. Apkārt bija daudz, daudz tādu pašu kā viņa, kas šo dzīvi tāpat nevarēja un negribēja ņemt pretī vai nerada te vairs sev vietas. Un Mari reizē reibināja un valdzināja Andreja un citu bezbēdība, pēc kuras bija pati kādreiz tā ilgojusies.

Apkārt kā rēcošais dzirnavu ratu kambaris ārdījās šī atklātā dzīve, mokoša kā murgi un reizē asinskāra: sakampt un saplosīt.

Bet te bija cita pasaule — un tā negribēja griezt ceļu nevienam.

—   Uz ielas mums jāiziet un ieročiem jāizkaro sava padomju vara, — teica Andrejs, cepuri ņemdams. — Pārdrošnieki, — Mare vēl klusu sevī nosmīnēja.

… Tagad pa vakariem Marei iznāca iešana līdzi brālim. Viņa noguldīja Jānīti un bija pirmā uz ielas. Un kas gan lai vairs teiktu, ka lauciniece, — tik droši tā steidza pa pilsētas akmeņiem, jau pirmā uzķerdama katru uzglu- nošu, slepenu skatu vakara nokrēslā.

8

Pirms iziet uz ielas, Mare, kā parasts, apstājās pie vārtu spraugas un ilgi vēroja apkārtni, vai nepamanīs kur kādu slepus vērojošu skatu. Likās, uz ielas neviena nebija, tikai tālu pilsētā it kā nebija senā miera.

Cik reižu jau viņa te nebija nākusi līdz ar citiem! Cik reižu jau viņi kā rūsgani meža baloži nakts krēslā nebija salasījušies te viens pēc otra dziļā, plašā pagraba telpā zem atstātas pārdotavas, kur aizrestotie lodziņi vēl aizbāzti ar salāpītiem, pussatrupējušiem maisiem un kur maza lampiņa tikko mirgoja un tikko varēja elpu atņemt smaga vītuma un pelējuma piesvīdušā gaisā, — cik reižu viņi te nebija nākuši mācīties kara mākslu un rīkoties ar plinti! … Cik reižu viņai nebija iznācis naktī stāvēt pie vārtiem uz kraula un vērot, vai netuvojas izlūku nakts patruļa, lai tad dotu biedriem ziņu uz brīdi aprimt un būt gataviem uz visu! …

Cik drausmīga tad dažbrīd izlikās pilsēta, — nepārejamā žogā kā viduslaiku mūros no citas pasaules noslēgta. Likās, ka viņi bija ietverti slazdā, no kura vairs nebija kur sprukt; un ciešāk un ciešāk savilkās apkārt apvāršņi kā draudēdami: satveršu un nožņaugšu… Tik pārliecinoši sita viduslaiku bruņinieks ar savu vara zizli drūmo, smago baznīcu tumšajos torņos ik pēc stundas, it kā pēdējās naglas zemā zārka vākā iesizdams. Un tik baigi ieskanēja un nomira metāla skaņa elpu aizturējušā nakts klusuma, kad pat laiks likās apstājies un sastindzis… Vakaros džinkstēdamas izvilkās patruļu ķēdes pa ielām, tverdamas un žņaugdamas pēdējo kustību; un, dobji dunot, aizkrita bultas smagos dzelzs vārtos, lai nebūtu nekur patvēruma vēlam nakts gājējam.

Un tomēr turpat apakšā, turpat klāt — vai tā viņas sirds vientik baigi sita: viens — divi, viens — divi? Vai nebija arī kas cits?… Tik tikko varēja sadzirdēt; ja noliecās, tad vairāk… Tur taču biedri aiz noslēgtiem

pagraba logiem bezbēdīgi un bezrūpīgi gatavojās lauzt šo sastingušo loku pušu: viens — divi, viens — divi! Cik tie bezbēdīgi un bezrūpīgi! Ak, ne par velti uz kraula stāv Mare, kam sirds sit līdzi viņu soļu taktij: viens — divi…

Un Mare nezina, vai tas viņas sirds puksts, vai biedru soju atbalss ausis skan: viens — divi, viens — divi. Un viņa lepna un droša savā sarga vietā — — —

Un nu tas viss bija paveikts. Viņa pavēra vārtus un izgāja pirmo reizi uz ielas ar plinti plecos … O, nu viņa zināja, kas ir plinte. Nu viņa prata vēl labāk nekā dažs labs kareivis ar to rīkoties. Nu varēja to droši tai uzticēt: viņa to no rokām nelaidīs un būs visur uz pirmo saucienu citu rindā … O, ne tikai viņa viena šonakt bija izgājusi ar plinti uz ielas. Viņu jau daudz… Uz visiem ceļiem un krustceļiem tagad iznirst no tumsas spodri stobri: kurp steigsit? Apstājiet…

Vai tāpēc tāda savāda likās šonakt pilsēta, Marei pie vārtiem to vērojot? Vai nu viņi, apspiestie un apsmietie, bija likuši reiz trūkties? … Kur bija palicis pilsētas agrākais majestātiskais miers un pašpaļāvība? It kā drebošu roku vecais viduslaiku bruņinieks tornī sita uz vara tāfelītes pusnakts stundu — tik tikko … it kā pats sev nosistu nāves stundu. Un no miroņa rokām izkritušais vara āmuriņš vēl vaidēdams krita pa akmens trepēm lejup… Nokrita, un apklusa drebošā atbalss… Pa ārpilsētas plato, gludo akmens ielu džinkstēdama virzījās pretī patruļas ķēde: gribēja kaut ko aizsprostot, kaut kam aizturēt ceļu uz vecpilsētu. Bet piepeši neliels, skaļš sprādziens — un viss trūka un juka, un ķēžu locekļi izsprāga uz visām pusēm. Tikai promaulekšojošo zirgu pakavi skanēja gaisā.

Savādā steigā bija pilsēta. Te no ārpilsētas iztāles, likās, vislabāk varēja uztvert to savādo nakts baismas un klusas steigas ritmu, kas auga un auga, un taisījās pārplūst šausmu un izbaiļu rēcienā.

Vai jau sākas kauja? … Mare pasteidzināja soļus.

No iebrauktuvēm steidza ārā smagi piekrauti vezumi ar baltiem maisiem un steidza uz dzelzceļa piestātni. Tādi kā muižas maisi ar kviešiem, kurus Mare kopā ar citām kalpu sievām kūlusi rudens naktis cauri. Un tāds kā muižas vagars uzsēdies vezumā, sagubis un bailīgi ausīdamies.

—   Hē, kurp trauc! Piestāj!

Kā viņš ticis prom no muižas? Kā viņš palaists sveikā!

Ak, vai viņa pati nespēka naidā nebija kādreiz savas rokas saplosījusi asiņainas gar muižas dzelzs treliņiem; vai viņa izmisumā nebija pati dauzījusi galvu gar muižas mūriem — un tik smieklus dzirdējusi par savu nespēku? — Ak, ko bija darīt kalpu sievām ar kailām rokām! Kad viņu ilgu dienu gājums tika rauts projām …

Tikai klusi draudi un izbadējušos bērnu žēli skati seko pakaļ.

—    Tur aizved mūsu maizi. Tā mūsu pelnītā maize, ko aizved.

Un te, pilsētā, cik daudz logu, un visi logi pilni mazu izbadējušos bērnu seju: tā kā Jānīša acis, tā kā citu bērnu acis sēri raugās — aizved, aizved garām baltu maizi…

—   Heij, apstāj! … — Mare norauj plinti.

Vagars sagāž zirgiem un šaujas garām; vēl pātagas žvīkstiens noskan gaisā, vēl kviešu miltu dvesma tai iesitas acis. Un, dzirkstis šķildami, aizskrej muižas šķimeļi pa tumšo ielu.

—    Tra-ta-ta, tra-ta-ta! — tālu atbalsojas tumšā ielā … Vai tas pakavu troksnis vai vientuļš šāviens? — Tra-ta- ta-ta …

Mājās gaida Jānītis, izbadojies un noilgojies cauru ziemas nakti, bet Mare tam var tikai nopurināt miltu krimsliņas, kas pie lakatiņa pieķērušās.

—   Pagaidi, Jānīt, būs maize visiem.

Un viņa steidz tālāk.

Viens — divi, un Mare ar nelielu pulciņu aiziet pa tumsu gar piestātni uz sliedēm.

Nozib gaisā štiki, un stinkšķēdamas sprāgst vaļā sliedes … Kāds skrej un draud. Noskan šāviens, un tas aizbēg.

Kā uzvilktas stīgas jau tālumā dīc sliedes. No piestātnes jau iznācis vilciens… — Par vēlu! Par vēlu! — smejas sirds.

Kā sprostā ieskrējis nezvērs sprauslā un elš lokomotīve un tālāk netiek. Aizbēg pavadoņi.

Tālumā dūc lielgabali, zemi nolīkušo, aiznagloto debess vāku pušu lauzdami. Un visa pasaule skan atkal, kā ne rudens kuļmašīnu laikā nav skanējusi.

Nāk balsis no tālienes un tuvienes: senas, pazīstamas un mīļas balsis… Nāk sievas un bērni no pilsētas un laukiem, un baltas maizes smarža tiem sitas sejās.

— Pietiks maizītes, pietiks visiem!

Lepna un droša ar plinti plecos stāv Mare savā sarga vietā.

9

Uzvaras dienas pagāja vienā steigā. Pēc ilga bezdarba vai uzspiesta, nepareizi darāma darba nu šī iespēja strādāt pašiem pilnām rokām atplaiksnī dvēselē kā prieka jūsma, kā uzliesmojošo sarkano karogu nemierīgais sārtums māju čukuros. Paiet dienas, dzīvi kā ūdens zālei kustoties, un tomēr noguruma nav; vēl jo ātrāk uzplūst ak' spēki, vēl jo vairāk gribas darba.

Mare visu laiku nav laidusi plinti no rokām. Viņa tagad pa vakariem bieži stāv uz kraula. Fronte nav tālu: modriem jābūt komunāriem savās sargu vietās.

Bet pa dienu viņa apstaigā ārpilsētas, uzlasīdama no ielām bērnus, ko bads pašus pirmos izdzinis uz ielas, tikko drusku norimuši plinšu šāvieni.

Viņai tagad vairs netīk uz vientulīgajām mājām, kur nez vai kāds vēl kāju ceļ. Un pēc kraula viņa iet pār Daugavu uz bērnu māju: tur dzīvo savāktie bērni un arī viņas Jānītis novietots …

Priekšnama stūrī viņa noliek plinti, atvāž savu plato ādas siksnu, novelk smago, aso zaldāta mēteli, — un, kad vēl noņem zaldāta cepuri, tad atrist matu pīne, un viņa pati atrist kā viegla apīņu pītne vējā; kā kādreiz sen atpakaļ, vasaras svētdienā rudzu ziediem aizkāpušā nomalē izgājusi.

Priekšnamā nav neviena. Tikai bērnu istabā iet šņiku, šņaku: tur plēš un griež, un tēš. Neviens nepamana, ka viņa klusi atver durvis un ielavās istabā. Darbā neviens nejūt, ka kāds klāt ieradies un, pār plecu pārliecies, lūkojas.

Mazā Maija izvilkusi diegu pār visu istabu. Vēl papīra putniņam tikai jāpiesien pakulu aukliņa, un viņš vītero- dams skries lidu, lidu no viena istabas kakta otrā. Kristaps uzstatījis jau veselu vilcienu uz sliedēm: vagonu jau liels daudzums, tikai pašam pirmajam jāizlaiž cauri skurstenis, citādi viens otrs vēl sāks pārmest, ka tā nemaz nav lokomotīve — tas Andžs jau vienmēr liels punkti- nieks, nekad viņam nav labi… Beidzot sērkociņš izdabūts kastītei cauri, un nu lieta darīta… Kristaps priekā pašauj acis visapkārt…

—   Maruža!

—   Ucā, ucā, Kristapel! — Mare svaida šo kā dadzi. Nu arī Maija pamanījusi. Nu arī akurātajam namdarim Jēkabam pamisējas ar baļķi pie nama celšanas, arī rāmais zemniekpuisis Andžs nu pamet acis no savas Ēģiptes piramīdas. Beidzot arī Jānis uztrūkstas no sava tēlnieka darba, kā mūrnieks visu priekšu ar māliem no- ķellējis: bet re, tomēr arājs ar visu zirgu kā izliets…

Māri rausta katrs uz savu pusi: «Bet panāc, ko es tev parādīšu, bet panāc tik!» Un stāsta un rāda savu šīsdienas izgudrojumu. «Skaties, skaties tik!» Un Maružai visas acis jāizskata …

Visi uz brīdi atraujas un pamet acis gaisā, kad čivinādams sāk lidot Maijas putns.

Bet tas vēl nav nekas: redz, kāds dzelzceļš! — un elsādams drāžas uz priekšu Kristapa vilciens, Kristapam pašam pūšot un šņācot. Pār Jēkaba celto namu jau plivinās sarkani karogi, un Jēkabs, pie malas nostājies un vaigus sarkanus piepūtis, dod tādu vēju, ka gandrīz sagāž Andža rūpīgi celtās piramīdas.

—   Pamazām, puiši! — uztraucas arī Andžs, savu roku darbu ar raibo kamzoli aizsargādams.

Bet rimšanās nav. Jau ļengani nokaras Maijas izvilktās aukliņas, jau pajūk Kristapa sliedes un sabrūk Andža piramīda. Tas nekas, lai krīt un jūk. Griežas un griežas vēl pasaule uz visiem gaņģiem.

Beidzot tomēr arī Jēkaba plēšas aptrūkst: nogurst beidzot karogi. Atslābst Kristapa vilciens. Arī Maijas putniņš piekusis.

—   Paju, paju, — viņa nāk pie Mares.

Ubagojot Maijai veikala durvīs iecirsti pirksti, un nu tagad vēl bērnu mājā nadziņi nav gluži sadzijuši… Un šorīt nez kā viņa drusku pieskārusies smiltīm; un tagad, lai gan putniņš lido labi, pirksti nav īstā vietā.

—   Paju, paju, mazu Maiju …

Un Maružai jāapglāsta, jāapmazgā, jāapsien atlauztie vanaģeļa nadziņi.

No muguras kāds sāk viegli zadināties, dobji, dobji ūjinādams: — Ruš, ruš, Maruš, parušin man cekulu…

Tas Kristapelis. Tas puisis no sīksta māla. Viņam vēl liela rēta uz galvas… Viņš pagadījies pilsētas nomalē uz ielas, bēgošiem zaldātiem atkāpjoties, un tā dabūjis ar plintes resgali… Pusdzīvu to Mare bija pārvilkusi mājā. Un nu viņš vienmēr: lai tik viņam galvu parušina. Luteklis tāds …

Mare iet ar Kristapu pa istabas vidu, visi citi saķeras riņķī.

—   Rubu, rubu, tetenti! — uzsāk Andžs, ka lauku vējš smagi aijādams, un citas sīkas balsis tam pievienojas. Arī Mare kā kamene zuzina līdzi. Kur un kad tā dziesma žužināta — viņa pati vairs lāgā neatmin.

Visi bērni iet riņķī dziedādami, pa kārtai Marei un Kristapam roku sniegdami. Desmitām bērnu roku iet caur Mares rokām. Un viņa tausta viņu rupjos, cietos darba pirkstus ar atlauztiem un neatlauztiem nagiem, ilgi svārsta viņu plaukstas savējā, kamēr tās izslīd ārā. Bet apkārt viss iet vienā virpulī: viņa vairs nevar izšķirt ne Maijas, ne Jāņa, ne Andža. Kā kupli, apaļi purenes ziedi līgojas visapkārt un kā mazu vālodzēnu balsis saplūst vienā kopā. Un vēl bezbēdīgāk un līksmāk skan dziesma, iesitas griestos, tad sagriežas skritulī un izveļas priekšnamā. Te tikai plintes tērauda stobrs skumji blisina pretī kā aizmirsts durvju sargs.

Laiks ir aizgājis nemanot. Bija jau pienākusi krēsla. Pulkstenis sita vakara stundu: viņas laiks bija beidzies. Nemanot viņa izrisa no bērnu bara un izsteidzās priekšnamā; it kā ievilkās atkal atpakaļ siltās mātes rokas un iebāzās zaldāta apģērba piedurknēs; maigais acu spul- gums it kā iegrima aiz acu skropstām, elastīgais pītnes stāvs it kā saslējās tērauda ciets. Viņa vēl novilka ar roku pār drēbēm, it kā pieķērušās ziedu pūkas noskuri- nādama, cieti tvēra pēc plintes un steidzās uz ielu… Un viņai, kareivja smago plinti plecos stingri nesot un drošiem soļiem pa trotuāra asfaltu stingri kāpjot, neviens ne domāt nevarēja, ka viņai sirds kā kamene vēl ziedu smaržas noreibuši.

—   Plinšu sieva, — slepus rūca pakaļ buržuji.

Nakts jau pienākusi. Pāri līgo nosarmojušu koku zari

mēnesnīcā. Kā muižas klabiķis, pusdienā klabinot, noskan uz sasalušā trotuāra vientuļa naktsgājēja soļi. Tad atkal kā iztraucēta kamene viņa salīgojas savā ziedu krēslā, uzmanīgi raudzīdamās mēness vizmas pielijušajā nosarmojušā alejā. Dobji pūzdama, viņa izlien no pavēņa naktsgājējam pašā priekšā.

—   Vai atļauja ir?

Un plinte viņai gul rokā viegli kā vecam kareivim, un acis raugās caur pieri nopietni un pētījoši ielas gājējā, un balss vēl dobjāk: «Atļauju, lūdzu…» Ar viņu nevar jokot. O, viņa te pilsētā pazina labi šos no laukiem sabēgušos muižkungus, vagarus un pelēčus: noraudzīties tikai brītiņu viņu tūļīgajos, nedrošajos soļos, pusviltīga- jos, pusbiklajos skatos, ko tie vērš uz vienu un otru pusi, kaklu kumpumā saliekuši…

Mēnesnīcā viņas acis tek viegli pa pasniegto rakstu, pakavējas pie viltotās zīmes stūrītī, palūkojas nemākulīgi vilktos parakstos.

—   Uz padomi! — Un viņas plintes resgalis stingri nodun uz asfalta.

—   Kāpēc?

—   Uz padomi! …

—   Ne sieviete, bet fūrija, — svepst buržujs, tenterē- dams tai līdzi pa vientuļo, mēness vizmas pielijušo ielu …

10

Nekad nav bijusi tik tumša, vētraina nakts kā šoreiz, Marei uz kraula stāvot. Ar savādu neuzticību viņa vēro apkārtni; klausās nakts vētras taurēs. Liekas, aukstā marta nakts kaut ko slēpj sevī, kaut ko grib apsegt ar savu tumsu un pārkliegt ar savu vētru. Mare mēģina iepazīt katru parasto nakts troksni un iezīmēt katru apkārtnes ēnu, lai tad ātri uztvertu katru pārmaiņu, kas te notiktu. Lai pat caur vētru dzirdētu katru nācēju un caur tumsu jau iztālēm vērotu viņa slepenos soļus.

— Tip, tip, tip, — kāds tumsā tipināja. Mare izskatīja visas acis, bet nevarēja nekā saskatīt, gaidīja kādu no tumsas iznākam, bet nekā nesagaidīja. Bet tipināšana nerima .. . Beidzot viņa uzķēra — nama otrā stāvā aizmirsts vaļā vēj lodziņš, un vējš pastāvīgi klabināja loga krampīti: tip, tip. Nu viņa zinās šo troksni atšķirt no gājēja soļiem.

Kāds it kā čabatām šļūca pa trotuāru: tur bija kādai vecai liepai atrauta miza, un vējš svaidīja to šurpu turp pa trotuāru: šļū, šļū… Bet tālāk starp koku stumbriem viņa saskatīja kādu ēnu. Vai kāds naktsgājējs bija viņu pamanījis un gaidīja, kamēr viņa aizgriezīsies prom? Viņa aizgāja arī turp pārliecināties… Nē, bija tikai caurums dārza žogā. Nu viņa zināja arī visas apkārtnes ēnas.

Viņa atnāca atpakaļ un apmierinājās. Ielas varēja it labi vērot uz visām četrām pusēm. Viņa noņēma un aptaustīja plinti — arī tā bija kārtībā. Nu viņu nepievils un nepārsteigs nekāda nakts viltība.

Ak, vai viņa nezināja! … Vai viņa pati pirms revolūcijas nebija te staigājusi uz slepenām sapulcēm, dažreiz pat ar plinti plecos, tikai ar villaini to pārklājusi, lai stobrs mēnesnīcā nezvīļotu? Vai tad tumšas un vējainas naktis nebija vispatīkamākās, un vai vislabākais ceļš nebija pa alejām, gar dārzu žogiem, kur tik daudz ēnu, kur tik viegli paslēpties no katra naktssarga uzglūnošās acs? Ari caurums žogā likās no tiem laikiem. Tā nu gan nolaidība, ka tas tagad nav aiztaisīts. Vai gan pilsētā mazums sabēgušo lauku melno ļaužu. Kādreiz drūzmā pie pārtikas nodaļas viņa bija it kā paredzējusi muižas vagaru kaut ko barā stāstām un viltīgi vīpsnājam… Noskuvies, platmali dziļi uz acīm. Viņš tomēr bija Māri pamanījis un ātri aizlavījies kā līnis… Vai šie kungu spiegi, kas nekad pa naktīm nebija varējuši nogulēt, kunga mantu sargādami un spiegodami, — vai tie nu gan varēja šādā naktī mājās norimties?

Mare ielien durvju dobulī, lai to iztālēm neviens neredzētu, un it kā aprimst un sastingst, uz savas plintes atspiedusies…

Drīz jau pusnakts. Brīžam apraujas vēja brāzieni, un tad viņa dzird tikai šļūkšanu uz trotuāra un logā krampīša tīpīnāšanu. Viņa klausās nakts trokšņa vieglajā ritumā, un nez kāpēc tas viņai atgādina bērnu kāju vieglo tipināšanu. Un neviļus domas šim ritumam līdzi naski vien aizlavījušās uz bērnu māju… Kā nu guļ tie visi lielie dienu gājēji! … Kristapelis vēl miegā it kā atvēzējies, galvu atgāzis. Mazais Maijuks kā allaž vēl pa miegam ielicis saspiesto pirkstiņu mutē. Jānītis .. .

Atkal vēja brāziens. Mare uztrūkstas un pasmejas par savām domām. Kur savādas domas šai naktī, kur viņas aizskrējušas …

Viņa pamet ak' vērīgu aci visapkārt… Nakts it kā palikusi vēl tumšāka un drausmīgāka. Uz dienvidiem, kur fronte, gaisos brīdi pa brīžam kāds it kā velk sērkociņu un nevar uzvilkt. Tikai zaļgana blāzma reizi pa reizei atplaiksnī.

Dārzs vējā smagi sten, palaikam savādi ievaidas kā gulētājs murgos, tad it kā uzraujas un aiz aukstuma nodrebinās. Marei visa pilsēta šai vētras naktī nez kāpēc liekas kā īsā snaudienā iekritis kareivis, kas uz brīdi izrāvies no kaujām un nu pat vēl miegā dzīvo kaujas murgos. Pat miegā sajūt katru tālo uguņu atplaiksnījumu, redz baigus, mokās un nevar uzmosties no baigā, smagā sapņa.

Kā smags vaids kaut kur noskan steidzīga automobiļa aizšņāciens.

Brīdi it kā klusums. Gurdi sit pulkstenis tornī, kā bezmiega naktī izvārdzies. Tad kaut kur iedziedas gailis .. .

Nē, augšā, atstātā istabā zvana telefons. Zvana ilgi kā izmisis — un tik baigi atskan tumšā istabā — it kā izbaiļu sauciens, kam neviens neatbild. Zvana neatlaidīgi vēl un vēl. Tikai pēc laba brīža norimst un apklust — kā noguris, izmisis, nekā nesazvanījis.

Kaut ko sauc, kaut ko meklē kāds šai naktī, it kā biedinādams: modri esiet, komunāri, modri esiet! …

Stāv Mare ielas stūrī, uz plintes atspiedusies, un vēro ilgi vienu ielu, otru, trešo, ceturto …

Kaut kur tālu pa sasalušo trotuāru skan dobji soļi, it kā pa ledu ejot. Tad arvien tuvāk un tuvāk …

Mare jau sazīmē nācēja siluetu, jau viņš atdalās no koku ēnām, jau pie ielas stūra steidzīgais naktsgājējs ar plinti plecos.

—        Kas nāk? — jautā Mare dobjā, pazeminātā balsī, ceļā nostādamās.

—   A, Mare. Tu uz kraula?

Mare pazīst Andreju.

—   Uz kurieni tu?

—   Uz padomi. Rīgai uzbrukums …

Pa visām ielām sāk tipināt sīki, bieži, steidzīgi soļi.

Steidz komunāri.

Rīga pamodusies. Rīgai uzbrukums. Ienaidnieks divpadsmit verstu no Rīgas.

—        Drīz jau Pārdaugavā, — kāds diez kur saklausījis ziņu.

Mare nevar vairs norimties … Pa augšu šaudās prožektori. Komunāri steidz prom atpakaļ kā ūdens zāle. Kur, kas — nevarēja īsti izprast un aptvert. Vajadzēja steigt un iet citiem līdzi. Grūti bija stāvēt, un, kā sevi mānīdama, Mare tipina pa sasalušo trotuāru turp un atpakaļ … Marei liekas, pa Pārdaugavas līkumainajām ielām jau maldās stūrainas ēnas, aizslēpjas aiz stūra, aiz bērnu mājas stūra, savelkas arvien biezāk, samezglojas un kā dzeloņu žogā ieslēdz visu kvartālu. Bet tomēr viņa zina mazu eju caur sētām un dārzu žogu spraugām: viņa vēl aiztiks uz bērnu māju un izvadīs visus klusītiņām. Zemu nolīkušās, apsnigušās ābelītes viņus apsegs kā mātes rokām.

Tikai nekavēt, nekavēt vairs ilgāk.

Un, tikko atnākusi Marei vietniece, steigšus dodas turp…

Pretī brauca kara vezumnieki smagi piekrautiem kara ratiem. Augstu gaisā svilpoja lokanas vēja pātagas, un vezumnieki, kaklus ierāvuši, steidzās blakus saviem vezumiem. Bet Mare jau drīz bija Daugavai pāri: te vējš vairs neķēra, un savāds aplenkuma klusums bij Pārdaugavas ielās. Tik noslēpumaini likās šķērsielu kakti, melnu ēnu pielijuši, un, mēnesim paspīdot, viltīgi uzblisināja dažs logs, caur zemo pusģēveli raudzīdamies.

Bērnu mājā bija klusu kā pusnakts stundā. Zemajā apakšstāvā neviens nedzīvoja, un tikai augšā kādā logā mirgoja maza liesmiņa.

Mare piedauzīja pie durvīm. Tad klausījās, vai nesadzirdēs soļus pa čīkstošajām trepēm… Dauzīja vēl, sagrābstīja sniegu un meta gaišajās rūtīs, bet neviens netrūkās.

Pa šoseju baigi rūca automobiļi, kaut kur spalgi sprakšķēja šāvieni. Kaut kas smags un baigs, likās, vēlās arvienu tuvāk un tuvāk.

Kas tas bija par lāča miegu, kas bija pārņēmis visu namu?… Mare ar visu sparu triecās smagajās ozola durvīs, bet tās tikko iedrebējās.

Mare vairs neatlaidās. Smagi atvēzējās un gāza ar plintes resgali — vēl, vēl, vēl. Dobji skanēja atbalss pilsētas klusajā nomalē. Kaut kur ierējās suns, un apkārtējie nameļi it kā vēl vairāk pieplaka pie zemes, it kā klausījās, vai nedimd tiešām jau tuvumā kara zirgu dunošie soļi.

Mare zvēla vēl … Beidzot tomēr durvju bulta atsprāga džinkstēdama… Aizkususi un nogurusi, Mare tikko rāpjas pa trepēm augšā, — atrauj durvis… Viss klusu. Guļamistabā stāv kailas gultiņas, bailīgi kopā sablīvējušās, bet bērna neviena: ne Maijuka, ne Jāņa, ne Kristapa … Mare uzelpo vieglāk: tomēr pie laika padomājuši drošā vietā aizvākt! … Viņa ieiet tomēr vēl pārliecināties darba istabā: nē, ari tur nav neviena. Tikai lampiņa viena pati aizmirsta uz loga, un vārga liesmiņa nu kā elsādama un sūdzēdamās mirgo Marei pretī.

— Bul, bul, bul, — klusi raud ūdens krāns.

Tikai tagad Mare atģiedas, ka tā pagalam izslāpusi un piekususi…

11

Jau no agra rīta, Marei uz darbu ejot, augstu nama čukurā tarkšēja ložmetējs. Jau no paša rīta dūca pa augšu ienaidnieka aeroplāni. Bet tā taču bija vai katru dienu…

Apakšā darbdienas ritums jau sācies. Komunāri ierauti viņā, un grūti pat būtu izrauties no viņa. Atri, ātri sit dzīves pulss. Viens, divi…

Pulkstenis divpadsmit, pulkstenis viens, pulkstenis divi. Rit un rit Rīgas darba dzīve pa apakšu. Bet augšā gaisā pār galvām tarkš ložmetēji, rūc ienaidnieka aeroplāni, saulē vizēdami. Cīņa un darbs — tā piederas, — domā Mare, uz darbu steigdama.

Šaurā Vecrīgas ieliņā ir rekvizēta veļas noliktava. Te visus rīta cēlienus strādā Mare ar citām strādniecēm pie buržuju rekvizētās veļas pāršūšanas frontes un bērnu māju vajadzībām.

Tagad, siltajās maija dienās, strādnieces jau no paša rīta atver darbnīcas logus un cieši sablīvējas ap tiem, kā no istabas krēslas vairīdamās. Saule te met savu zelta laipu tikai līdz veclaiku namu šaurajiem bēniņiem, un pēc namu izbalējušām ģēvelēm un ornamentiem var vērot saules vasaras ceļu… Augšējās rūtis saulē izziedējušas un kā apžilbušas, nozelējušas dzērāja acis tikai gaišākās dienās reizi pa reizei uzblisina, it kā no sendienu snaudiena atmozdamās. Bet apakšā gar māju un baznīcu zemajām velvēm augu dienu maldās viegls mijkrēslis, kas te iemeties jau no viduslaikiem.

Savādi skan no padomju darbnīcas strādnieču možās darba dziesmas šai šaurajā, klusajā ieliņā, kur senos laikos skanējuši tikai viduslaiku drūmo kalēju vientuļie sitieni, kur svētdienās dobji atbalsojušies baznīcu melanholisko zvanu metāla soļi un sanošiem soļiem tiem čadīgi tipinājuši līdzi dievbijīgie tirgoņi, kuru zābaki tāpat dzelzī apkalti kā viņu biezās pātaru grāmatas un smagās naudas kastes baznīcu dziļajās velvēs.

Pa reizei te pulciņos izsteidzas strādnieki kā braši, līksmi vikingi no jūras, saviem stingrajiem soļiem izbur- bējušās baznīcu rūtis šausmās drebinādami. Tad te viss it kā sastingst un aprimst. Un tikai veclaiku māju dzeltenās sienas ar dziļiem logu dobuļiem un tumšiem riņķiem tiem apkārt kā viduslaiku bālo amatniekzeļļu skumjās sejas vēl ilgi raugās tiem pakaļ kā no tālas, krēšļai- nas pagātnes.

Pa šauro ieliņu tagad ik rītus, smagi dārdēdama, spraužas kara ore no tuvējās frontes uz darbnīcu, un kara zirgi ilgi un skaudri dauza ielas akmeņus, kamēr vecais frontes vezumnieks tieši no vaļējiem logiem saņem sagatavotos veļas aizsaiņus, saņem vēl no jaunām strādniecēm uzvijām sveicienus frontes karavīriem. Tad piekrautais vezums lēni virzās ak' tālāk …

Darbnīcas krēšļainajās, zemajās apakšstāva telpās jau sen sagatavots pēdējais sūtījums. Tikai velti strādnieces šodien izgaidījušās frontes vezumnieku. Saule jau nokāpusi un šūpojas uz savas pēdējās laipas… Jau pusdienas laikam pāri. Citas strādnieces jau aizgājušas . .. Arī Mare steidz izrauties no aukstās krēslas. Vēl izmest līkumu pa dzīvajām ārpilsētas ielām, sastapt biedrus, izzināt, vai nav kas noticis frontē, — un tad doties uz bērnu māju.

No krēšļainā, klusā viduslaiku kambara uz ārpilsētas ielām iznākot, ar šalti sitas pretī i maija saules tveicējošā virmoņa, i plato ielu metāliskais troksnis. Kā bite, saules pārpilnā pļavā izskrējusi un apreibusi, Mare nokrīt uz sola bulvāra malā. Tīkas uz brīdi atrauties un kā vērotājai no malas vērot ielas steigu un klausīties šai padomju darbdienas ritumā …

Bet šodien it kā pārāk uzmācīgi un pārdroši jaucas viņam pa vidu ienaidnieku aeroplānu nervozā, uzmācīgā spindzoņa… Vai tas tā likās vienmēr, no darbnīcas klusuma iznākot?

Viņa vēroja ložmetēju mājas čukurā: arī tas tikko spēja atkauties no uzbrucējiem, kas kā svēteļi lidoja riņķī apkārt, kā meklēdami, kur nomesties.

Un Marei atkal iešaujas prātā nesagaidītais vezumnieks. Vai nebija kas noticis? …

Padome nebija tālu, un Mare steidzās turp.

Pie padomes jau stāvēja pulciņš apbruņotu biedru, kolonnā sastājušies, sagatavojušies uz iešanu. Vai šodien apmācība? . . . Kāpēc viņai nebija paziņots? …

Mare nav vēl pienākusi, jau kāds tai jautā:

—   Vai tu, Mare, no Pārdaugavas, no bērnu mājas?

Nē, Mare jau šorīt agri atnākusi no turienes. Viņa gan

tagad patlaban taisās turp iet.

—   Tad iesim reizē.

Un Mare sapratusi visu … Viņa ieskrej padomē pēc plintes un stājas rindā.

—   Vai vēl tālu? — viņa iejautājas.

—   Verstis desmit…

—   Nekas… Ātrāk tik pretī kā marta naktīs.

Pie kara komisariāta jādabū tālāki rīkojumi.

—   Vai vēl tālu?

—   Jau Pārdaugavā.

—   Mānies gan.

—        Mānies?! Jums pirmiem jānostiprinās Daugavmalas mājās.

—   Nu tad turp, aidā …

Soļi trīsdesmit četrdesmit.

Kas tas? īsi, aprauti sprakšķieni. Ievaidas stikli, truli noskan namu pliens. Pakrīt biedri: viens, divi — bez viena vaida, bez viena vārda.

—   Biedri, ķēdē! Pie zemes!

Baltie jau izkāpuši Daugavmalā, un no ielas gala džinkstēdamas steidz lodes uz pilsētu.

Beidzot uzbrucēji aizvirzās gar Daugavu . .. Apkārt viss kā izmiris. Vientuļā komisariātā augstu plīvo nemierīgs sarkans karogs. Ko viņš kā nemierīga liesma tik baigi plīvo tur augšā? Te apakšā nekas nav redzams tiem desmit divdesmit cilvēkiem, kas palikuši Mares pulciņā.

Paiet minūte, paiet desmit minūtes, paiet divdesmit. Viss baigi kluss. Tālu kaut kur tarkš ložmetējs. Augstu gaisā baigi pliukš karogs.

Bija jāizlūko apkārtne, jāsameklē sakari ar citiem.

Mare gāja izlūkos… Rāpdamās pār žogiem, līzdama pa dārziem un krēslainām vecpilsētas ielām, no kurām vēl vairījās iebraucēji, viņa steidzās uz tiltu kā marta naktī. Te vajadzēja nostiprināties un savilkt spēkus. Tad varētu jau kaut šovakar iet uz Pārdaugavu … Bet te jau bija par vēlu. Apkārt jau gulēja asinīs biedri, kas bija pirmie šurp atsteigušies. Pie tilta tarkšināja ložmetēji, un pār tiltu kā spīdīga, zvīņaina čūska rāpās pilsētā balto pulki spožās ķiverēs.

Mare kā mežavīns pieplaka cieši pie mājas izrobotā mūra. Bija jau par vēlu … Pāri vairs netikt…

Tikai acis vēl vēroja Pārdaugavas mājas. Kaut kur augstu kāds logs saulē vēl it kā acīm mirkšķināja. Vai tas bija no bērnu mājas? Kas tur virināja vēl lodziņu: mazais Maijuks … Andžs? … Pagaidi, pagaidi vien: drīz, drīz nāks Mare ak' atpakaļ!

Baltie bija to pamanījuši, un nu lidoja lodes no tilta gala. Mare aizslēpās aiz stūra, viņas sitās pretējā akmens sienā un džinkstēdamas drāzās atpakaļ. Kāda sprak- šēdama ielauzās žogā, kāda nosvilināja tai gar plecu… Te vairs ilgāk nebija ko kavēties, un te vairs nebija ko izlūkot.

Kā ievainota vilkumāte iesarkušām acīm, katrā troksnī ausīdamās, Mare devās atpakaļ pa šaurām, līkumainām ielām, izlauzītiem žogiem un pilsētas dārziem.

Te no stūra, kā ielavījies svešzemnieks savas platās kājas smagi cilādams, klusi zogas šurp bruņots auto, — pa roku galam nošķibīdams visu, kas dzīvs pagadās ceļā.

Smags, drūms un baigs, kā visu pasaules kara lāstu un šausmas līdzi nesdams, vienaldzīgs: samīšu, iznīcināšu un pāri aiziešu.

Kā sīpoli sabirst rokas granātas komisariātā, apkārtējās slēptuvēs, — un viņš jau garām.

Pa ielu nāk tam pakal gūzma balto — droši, steidzīgi, kā pa attīrītu ceļu. Aristokrātu nami kā sakumpuši veči blisina saviem augšējiem logiem vakara saulē. Viņos nu ak' kā sena dzīvība atspulgo. No trepju tumšajām spraugām, no pievērtiem logiem zalgo pretī zaļas, uzglūnošas acis, kaut kur nodevēja rokas tausta pēc dziļi noslēpta ieroča.

Komunāri aizstājas aiz namu stūriem, savu mazo skaitu ienaidniekam slēpdami, un šauj zalvēm. Uzbrucēji drusku apmulst un paliek stāvot. Bet tad parādās baltie ari no abām pusēm, un viņu pulciņam jāatkāpjas — vienu soli, divi, trīs… Pamazām virzās atpakaļ komunāri, neapbruņotos promgājējus aizsegdami. Garām aizvirzās iela pēc ielas. Jau pilsētas nomale… Pie gaisa tilta, kur sanāk kopā ārpilsētas ielas, steidzīgas rokas veļ kopā akmeņus, izlauž asfalta pakāpes, rok grāvi, taisa barikādes. Te jāsagaida pēdējie nācēji, kas vēl aizkavējušies.

Vakars.

Garām plūst gājēji kā viļņodami — pār tiltu, pār upi uz galveno nostiprināšanās vietu.

Uz sakarsušā stobra atspiedusies, stāv Mare un vēro katru aizgājēju; kaut ko gaida — ilgi, līdz vēlam vakaram.

Aiz muguras vēl sprakš ložmetēji, šņāko ienaidnieka automobiļi, un vakara nokrēslā kā atgriezušies rātni ūbeļu baloži iedūdojas zvani — kaut kur tālu nomaļu baznīcā. Tad savādas reibu skaņas iejaucas no centra. Un vēl nav pienācis vakars, jau notumsā Rīga rēc kā milzīgs, ķērcošs gramofons, un asinīs noreibuša kanibāla smiekli pārkliedz visu.

Tikai te nomalē aiz barikādēm viss klusu. Aiz sakrautiem akmeņiem, pa daļai apakšzemē sēž komunāri. Marei plinte brīdi atslīgusi uz ievainotā kamieša un galva nokārusies. Iešaujas vēl prātā pēdējā diena: padomju darba- rīts, pēcpusdiena un — vakars. Un nu piepeši viss tik klusu palicis Marei apkārt. Liekas, laika lēnos soļus varētu dzirdēt, šajos aizejošo biedru dunošos soļos klausoties … Kā aizplūst laiks — kā klusa ūdens šalka — turpu atpakaļ, loks pēc loka — arvienu plašāks, varenāks un neuzvaramāks.

Tikai īsu atelsu. Un viņi ies ak' atpakaļ no tumšām pilsētas nomalēm, no pagrabdzīvokļiem, no apakšzemes. Ak, daudz varenāki viņi nāks atpakaļ. Un viņiem līdzi Maijuka, Kristapa, Janča soļi skanēs ak' uz Rīgas ielām.

— Kaut nu tik Maijukām drīzāk nagi sadzijuši…

Vēlā naktī Mare aizsteidz pa putekļaino lielceļu uz upes pusi. Tikai plintes stobrs vēl nozvīļo pazibējušā mēness gaismā, un tad jau viņa mežā.

Vēl dienas un nedēļas maldās viņu pulks prom un atpakaļ: uzbrūk un atkaujas, steidz uz priekšu un atvirzās. Šur tur vēl vaļā logs, šur tur pa ceļam vēl nolīcis žogs, un kalpa galva, drūmi pārkārusies, ilgi raugās pakaļ aizejošiem. Tad arī tas garām. Un nu pa ceļam tik zilas rudzpuķītes kā lauku bērnu brīnu acis raugās tiem pretī. Ciešāk un ciešāk sasprindzas apkārt šaurās dzimtenes loks… Tad arī tas salauzts un pārkāpts. Kā no zelta tīkla izrisis, tālu pasaulē aizklīst un izklīst strādnieku pulks . . .

Nenorimst un neapklust vairs plinšu sievas nemiera soļi tālu pasaulē . ..

AIZEJOT…

Apakšā bija pilsēta.

Pie pašām kājām gulēja plašas fabrikas. Kā pusaiz- sērējušu ezeru skaidrās dzīles bijīgi raudzījās viņu plašo logu stikli no nodzeltējušo jumtu un sienu režģa. Un tās bija it kā dzijumos nogrimušas, apburtas, skaistas pasaules, ko viņi slēpa aiz sevis … Tik savāds, neparasts miers bija saules pielijušās, plašās fabrikas telpās. Tur viegls senatnes mijkrēslis jau klaiņāja apkārt, iemigušos darba milzeņus sargādams. Tikai vara spīdums vēl šur tur kautri zalgoja pretī kā dziestošu acu pēdējais mirdzums.

Kā apburta, sastingusi raudzījās vakara saule caur norimušā dzenriteņa stingro loku, it kā viņš būtu ieslēdzis to savā sastingušajā dzelzs gredzenā.

Un saule pamazām izbāla un izdzisa viņa saltajos apkampienos.

Kādreiz viņš kā tīģeris bija steidzies zibsnījošā nas- kumā, saules starus kā dzirnās griezdams un tad izkaisīdams tos kā baltas, vieglas pārslas pār visu zemi.

Un tad dunēja it kā pamodies apakšzemes avots, it kā dziļi apslēpta nemiera dziesma sagūstīta strādnieka krūtīs, kura Pirmā Maija vakarā tomēr izlaužas un kaut kur tālumā brīvi klaiņā gaisā. Tagad viss bija nogrimis dziļumos. •

Dziji apakšā gulēja pilsēta.

Un, tāpat kā sveloša varena saule, tā ari viņa, dzīvības pārplūstoša, tagad kāda melna zirnekļa apkampienos ieslēdzās, izbalēja un izdzisa.

Dobji vēl dunēja pēdējie lielgabalu šāvieni: likās, tur blākšķēdami aizvēlās cieti norūsējušie, smagie vecpilsētas dzelzs vārti. Džinkstēdami vēl spindza pēdējie šrapneļi: likās, tur smilkstēdamas izvilkās garas ķēdes pa klusām, krēšļainām viduslaiku pilsētas ielām. Un ložmetēja sīki biezais tarkšķis nokladzināja svētvakaru.

Pret sakarsušo vakarrietu augstu gaisā pie pusnolauz- tām kārtīm šur tur smagi vēdinājās vientuļi sarkani karogi: satumsuši, nolīkuši, it kā smagu asiņu piemirkuši. Likās, tie nemaz nav karogi, bet noziedznieki pie karātavām … Un krēsla jau lidoja pār pilsētu kā kraukļu bars un nezināja vēl, kur nolaisties

Tumsa jau sāka ķerties gar gaisa tilta margām. Drūmi un klusi kā ēnas jau bija aizvirzījušies garām pēdējie komunāri. Vēla pusnakts jau nāca virsū . ..

Uzkārt bisi nolīkušā plecā, aizpogāt mēteli un doties tālāk …

Kā negribēdami trūkstas vēlā gājēja uztraucētie ceļa putekļi un smagi gulstas ak' atpakaļ.

Pār upi klīst kā melna laiva, un viņas tumšās buras, vēsmā plīvodamas, aizsedz rietu un pēdējās zvaigznes.

Bet tālāk jau mežs tumsin tumšs. Un tumsā paklusa čala un augošs nemiers.

«Biedri, vai nolauzīsim visus tiltus aiz sevis? Tur palika mūsu jaunība, dziļās, negulētās naktīs, cietumā un trimdā izlolota. Vai dzirdat viņas klusos soļus vakara krēslā, kad sargi jau snauž un logi aizslēģoti? Un velti tā meklē izeju no viduslaiku labirinta, cietumsienu nozelējušo plienu izmisumā dauzīdama. Vai dzirdat, kā drūmi sīc cietuma vara stieņi vakara klusumā, rokām slepenā darbā nerimstot?… Vai dzirdat, kā pliens pat sten un varš kā klusi vaid visu cauru nakti? …»

«Biedri, vai nolauzīsim visus tiltus atpakaļ? . . .»

Un modrās acis kā naktsputnu modrie, spīdīgie redzokļi visu laiku ne uz brīdi neaizkrīt: vēro naktsbaigus, vēro mijkrēšļa mānīgos tēlus. Karstā saulē viņas vēro dienvidus kvēlē kaistošas tāles, — līdz piepeši sastingst, kā aizlaistai bultai pakaļ sekodamas. Un auss, pie zemes pieplakusi, klausās, kā dun zeme zem tāliem, smagiem soļiem.

Kā vēja griezts, steidzas mākonis pār smilšu klajumu tuvāk un tuvāk. Tad lēns, fatāls, kā milzeņa lingas smaiļi sviests, pārskrien šrapnelis. Un viss apklust un saplok, un elpu aiztur . . . Nu sprādziens, nu otrs, nu trešs — kā pātagas švlkstiens pār dumpinieku vergu saliektām mugurām.

Raudādams plīst tērauds pār cīnītāju galvām. Dobji nosten tilta margas, kad kā dzērāja rokas sviests sašķīst galvaskauss pie viņu kājām. Un upes melnie ūdeņi kāri tver sārto dzērienu, kas skaļi plūst no apgāztā dzīvības trauka-

Vakars klāt, kad taure sauc atpakaļ. Kodīgi, it kā negribēdams gruzd aizdedzinātais, piemirkušais tilts… Gruzd un gruzd kā dzijas sāpes sirdī.

Tur palika biedri…

Nokrist pašiem ceļmalā, sakasīt pāri ceja putekjus, nobirušos ziedus, sabradāto zemi, uzvelt vēl krustceļu akmeni virsū … Lai neceļas vairs nekas …

Tumsas melnie dzijas pavedieni šķetinās pa gaisu, un ceļinieki tver viņus un ietinas viņos. Sameklē biezāku meža dobumu un ieslēdzas sevī kā gliemežvākā . . . Apklust un aiztur elpu mežs. Un klusē visu cauru vasaras nakti! .. .

Jau pāri pusnaktij, kad skuju paēnī klusi uzzied bāla, bāla liesma. Tad uzstīdz kautra dūmu vija: kā izdzīts bēglis tā nezina, kur tverties, vijas ap ceļiniekiem un iesedz tos palsā palagā.

Sīksti turas priežu zaru uguns. Un domas tikpat neatlaidīgas — neatstāj un neatstāj visu cauru nakti.

Pret rītu tik vēl izplēn ogles . . . Rīta pūsma māca plēnes lidot. Un, viegli trīcēdamas, viņas tai atdodas un aizlido. Un domas tām līdzi, vieglas kā pūkas.

Nebija taču nekas. Viss — nakts murgi, ne vairāk

Nerunādami saprotas ceļinieki un ceļas jau rīta krēslā un drēgnumā. Līdz ar vieglām dūmu strūklām klīst atpakaļ, slapstīdamies kā kautras meža stirnas, līdz uzduras uz ienaidnieka.

Šķīst atkal ugunis — gail un izplēn.

Un vēl un vēl šāvieni nenorimst; visu cauru dienu velnišķi smiekli nolikušos debešos nenostāj: ha-ha-ha-ha- ha-ha.. .

Un vakarā atkal it kā ēnas steidz atpakaļ pa klajumu.

Kā nolikuši mežābeles zari rudeni — sasāpējušie pleci nes karabinas. Bet kājas kā maldīdamās tausta ceļu tālāk un tālāk.

Un tā nakti pēc nakts.

Un katru rītu sākas dzīve par jaunu, kā jaunībā daudzsološa un pārgalvīga. Un vakars to met atkal vienaldzīgi savā krēslas kambarī kā iznēsātu klāstu.

Līdz tukši un kaili ir palikuši visi ceļi. Izsīcis un izklīdis ir biedru bars. Un esi palicis viens liela ceļa vidū tveicīgā vasaras dienvidū —-

Tik pazīstama bija kādreiz šī mala un lielceļš. Lūk, kalnā majas un kalpu gals, kur pirmā sapulce: balts koka galds un māla ūdens krūze, un apkārt ļaužu — ļaužu stāvu pilns. Vai iegriezties?

Bet durvis cieti. Un saimniekzēns pastiepies velk lietuvēna krustu uz atstātās kalpistabas durvīm. Pagalam, pagalam. Nemeklē … Pār visu pasauli kāds grasās vilkt šo fatālo lietuvēnkrustu.

Kā ērkšķis griezdamies, apaudzis neapslēpts naids ap visiem pakšiem.

Un saimniekmājas, aiz žogiem ierausušās un aizsprostojušās, vēro gājēja soļus.

Kā zaļas spiega acis glūn nozelējušās rūtis caur šauro, zemo pusģēveles pieri. Kā nodevēja pirksts akas vinda jau pa gabalu ceļas un krīt, signālu dodama.

Baigas ēnas sāk klejot pa laukiem un tīreļiem un salasās meža pavēnī, vientuļu ceļa gājēju gaidīdamas.

Un kā burvju loks savelkas apkārt ap savu upuri. Saraujas apvārsnis, kā uzvilkts loks nogulst smagā debess. Un šai vientulībā kā izmisušam cietumniekam gribētos galvu triekt gar zilo, vienaldzīgo, zemo velvi.

Ieskrej vēl viesulis aizelsies šai šaurā cietumā, izmet riņķi un smagi pakrīt smiltīs kā cilpā sagūstīts.

Smags vītums iznācis paklaiņāt gaisā. Aizkusis tas zveļas klāt, novītušiem pirkstiem tausta karsto asiņu traukus, tausta sirds pukstus, un viņa smacējošā elpa sitas sejā.

Kaut kur šiem novītušiem pirkstiem vēl pasprucis balts papīriņš un skraida gaisā. Un gribas tam līdzi skriet, skriet pa putekļaino lielceļu, pa pļavu tālu, tālu un līdz ar to krist zaļā, dziļā zālē, kur neviens ne redz, ne dzird — līdz ar puķēm, kā jaunībā . . .

Bet kur nu vairs jaunība ziedošā, kurai skumjas ilgi nepiestāja, kura kā žibīgs putns smagu rīta rasu ar vienu spurkšienu noskurināja no sava spārna gala? .. . Nu viņas viešas klāt un neatstāj, un neatstāj …

Izlvīkušā druvā ierāvušas, ērti gozējas mājas, un kā izvārdzis sargs snauž salīkusi akas vinda pār tām… Bet apkārt viss klajums dreb un virmo vasaras dienvidus karstumā.

Kā tāli ceļa gājēji saguluši tumšzili negaisa mākoņi pār mežu, gar visu debesmalu, un viegla dūmu strūkla vijas ap tiem.

Kā šaura vīle aizlokās pa viļņojošo rudzu druvu vientuļš sāņu ceļš. Sakarsušās smiltis birst gājējam ap nodegušām kāju pleznām; gājēja rokas neviļus tver bālos rudzu stiebrus un laiž tos caur pirkstiem. Un rudzu ziedi apkvēpina kā ar vieglām jaunības atmiņām.

Un gribas uz brīdi aizmirsties šai pusdienas klusumā.

Redzi, jau aizgajusi druva un vientuļā atmata, un viršu lauks. Salc jau pretī mežs, savā krēslainā paklājā atzvēlies kā apreibis kāzinieks. Un, pa viņa sūnu segām ejot, gribas pie viņa dzīru galda pēc smagas sveķu smaržas sniegties un tos melt un dzert jo pilniem malkiem.

Līču loču maldās meža ceļš starp sirmām, klusām priedēm; šur tur, tām cauri spraužoties, pabirušas dzidras sveķu lāses kā dzintara krelles un zaļganrudas sūnu pīnes nokārušās zemu, zemu.

Nācēja soļu iztraucēts, paver nolīkušās pazares drūms meža putns un klusēdams nokrīt egļu galotņu kuplumā. Kaut kur var tikko jaust kā meža klusu sirdspukstu. Vai tur dzenis kaļ, vai vientuļš, noklīdis braucējiņš kuļas pa sakņu siekstām? . . . Arī tas drīz norimst. ..

Klusāks un krēšļaināks paliek mežs; šur tur vēl egļu smagajās pazarēs saule iesviedusi pa zelta šķēpam, lai ceļu rastu vakarā atpakaļ uz mājām. Un, kad viņa tos uzlasījusi, tad mežā pavisam krēsla.

Tad izklaidētie biedri klusu sāk lasīties uz meža saeimu, kā kautri meža putni skuju segas šķirdami. Un sargu spodrās acis vēro ilgi caur skuju sīkbiezo rakstu, vai kāds neaicināts neuzlasa nācēju slepenās pēdas.

Jo izklaidēti un vajāti tie nāk vakara melnumā, ļaužu acīm izvairījušies un suņiem izlavījušies, pa nomaļām, slepenām tekām.

Un kā senos laikos senu biedru starpā nakts steidzas nemanot kā pelēka vanaga spārniem. Kluso egļu nosūnojušā, nozelējušā pajumtā senu biedru starpā atdzimst atkal jauni nākotnes sapņi. Rokas uz brīdi atkritušas klēpī, elkoņos vēl dienvidus miers, bet pirksti jau neno- stāj un tvarsta pēc jauna darba.

Nebija taču nekas… Pasaule griežas tālāk un tālāk

Ak, kā dzīvot — dzīvot gribas .. .

Mežā cēlās negaiss. Piecēlušies bija tālie pasaules gājēji, un rīta vējš bija piepūtis viņu pelēkos lietus mēteļus. Šķīla spodrās šķiltavas, ceļa vīriem tālā ceļā taisoties, un dzirkstis bira tālu mežā; un viņu ceļinieku dziesma, varena un neuzvarama, skanēja pār visu pasauli; mežs sauca līdzi, un augstās priedes atsaucās.

Kad no rīta biedri iziet mežā — visa pasaule kā no jauna radīta. No meža vēl nav nokritis viegls miglas plīvurs. Tālumā vēl kūp dūmu strūklas. Un saule, kautra un spodra, kā pirmo reizi izmet brīnīdamās savu zelta tīklu.

Tikai pār rietu drūmie pasaulsgājēji vēl smagā jaun- radišanas darbā nolīkuši; tur vēl brīdi pa brīdim nošvirkst ēzes uguns, tur vēl noklaudz veseru sitiens dobji un bargi. Un pār tiem kā milzīgs dzenritenis, savā naskā steigā vizuļojošs, — zalgo jautrā varavīksne.

Visa zeme dun tā kā lielas pasaules dzirnavas šai rīta ausmā . ..

Tālu rasotā mežā vēl atskan aizejošo biedru ūjāšana. Un kā agrāk gribas iziet tālu mežā un saukt pretī neredzamam un nezināmam —

Ak, palikt tepat un dzīvot tālāk! Kā meža atbalsij neredzamam un netveramam skanēt visur un desmitkārt. ..

Kā rūsganam meža balodim izlodāt malu malas un sa- ūjāt ļaužu ļaudis vēlā vakarā pie dūmaina ugunskura.

Un līdz ar rudens vētrām staigāt pa visu zemi…

1919

BIEDRS INDRIĶIS

Saule jau no paša rīta bija smagi svilinājusi, un ceļš, pa kuru Kārklu padome šodien bija Iauzusies uz ārpasauli, bija tādā biezā putekļu mākonī, ka grūti bija saredzēt pa desmit soju uz priekšu vai atpakaļ. Lopi nevarēja tikt līdzi braucējiem un it sevišķi priekšgājējiem, kas, šautenes pār plecu pārlikuši un roku pa ķērienam turēdami, — ciešā kolonnā devās gūzmai pa priekšu.

Bijis kur nebijis, gājiens jau atkal izstiepies tik garš, ka pakaļējie vairs priekšējos nevarēja ne sasaukt, ne caur putekļiem saredzēt.

Bija nolēmuši, ka vakarā jātiek Salienā, kur droši vien vēl būs piestājušās citas atkāpjošās padomes. Ja viņi kaut drusku nokavējas, viņus var nogriezt balto bandas, kas ar līkumu it kā steidza tiem priekšā. Un kārkleniešu bruņotā pulciņa vadonis, dabūjis no padomes priekšsēdētāja šādu rīkojumu un aprēķinājis uz katru stundu no- ejamo verstu skaitu, negribēja ne par soli atpalikt no šī aprēķina. Uz viņa gulēja atbildība par visu atkāpjošos Kārkļu padomes kolektīvu.

Bet ap pusdienas laiku kādā mežmalā kā par postu bija pagadījusies maza lāmiņa. Tajā klupus saklupa iekšā lopi, cik arī suņi skraidīja, savas sarkanās mēles kā de- dzīkļus izkāruši un it kā draudēdami lopiem stilbus sadedzināt. Vecais Gramzda, kam bija uzdota visa padomju lopu pārzināšana, velti izpūlējās ar saviem ļaudīm, gan pāri ceļiem ūdenī brizdami, gan pātagām pliukšinādami. Lopi nebija iztriecami vienā brāzienā no lāmas . .. Sakarsušās govis, ūdenī līdz pussāniem iezvīlušas un acis piemiegušas, i nebēdāja daudz par pātagu cirtieniem un suņu kaucieniem. Bet priekšgals i nejuta par nelaimi…

Dusmu šalka pārskrēja pār vecajiem.

Kur tie jaunie trakuļi skrēja, plintēm apbruņojušies! Ne tikai balto iebrukums, katra vēja pūsma kārkleniešus, tik gari izstiepušos, varēja tagad pāršķelt vidū pušu, un viņi, vecie, tad lai kaujas, maisā iesieti, ar pātagām vien …

Gribot negribot bija gājienam mežiņā uz desmit minūtēm jāapstāj … Bija jau pusdienas laiks, un verstis divdesmit noietas. Tieši uzbrukums vai ielenkums vairs, redzams, nedraudēja. Vismaz izlūki uz saviem velosipēdiem, kuru riteņi bija vietām sasieti ar lakatiņiem kā ievainoti un tomēr vēl naski dzīvnieki, — neko tieši draudošu nezināja ziņot.

Kad viņi šorīt agri devās ceļā — stāvoklis bija gandrīz bez izejas. Baltie bija trīs verstis no pagastnama. Dažas viņu daļas jau it kā gāja apkārt… Bet tad uzbrucējus bija, redzams, kaut kas aizkavējis, un tas bija kārkleniešu glābiņš … Izlūki ziņoja, ka pie atstātā pagastnama notiekot liela šaudīšanās. Ja ne tas, kārklenieši arī pie visas savas steigas būtu nogriezti un tagad varbūt plintes galā. Bet tā šāvieni bija palikuši uz vienu viet' un bēdzējiem arvien vairāk iepakaļ. Un tagad atpūšoties tikai reizi pa reizei vēl nobācināja lielgabals jau labi aizmugurē. Viņi jau bija ārā no tiešā apšaudīšanās loka, lai gan katrs šāviens vēl dažam labam lika baigi nodrebināties, — iedomājoties, kā nu tagad izskatījās tais vietās, ko viņi vēl tikai pirms dažām stundām bija atstājuši. Vai apmierināsies ar to, ka viņi aizbēguši, un vai visi maz izkļuvuši? … Un nervozi acis pārlēkāja apkārt kā pasprukusi uguns sausā mežā no zara uz zaru.

Bāc, bāc, — tālu it kā smagi pagrabu vāki dunēdami aizvāzās ciet, visu zemi nodrebinādami.

Indriķis, pārtikas nodaļas vadītājs, kur bija Indriķis? — piepeši kā karsta lāse aizlija priekšsēdētājam aiz kakla un noritēja svilinādama gar visu mugurkaulu. Kroplais Indriķis, kas šorīt pirmo reizi pēc ievainojuma bija no gultas piecēlies un uz pagastnamu alrāpies uz saviem baltajiem, jaunajiem kruķiem … Un piepeši priekšsēdētājam likās, ka nupat viņš to būtu redzējis, ka vējš to vēcinātu ne uz kruķiem, bet starp diviem baltiem kokiem.

— Indriķi, kas redzējis Indriķi? — noskanēja baigi mežā.

Daži to bija redzējuši pēdējā brīdī pārtikas noliktavā, pēdējo sēklu bezzemniekiem dalot. Vecais Gramzda bija teicis, ka laikam jau, uz kādu vezumu uzrāpies, brauc, jo šorīt no mājām jau izgājis visagrāk. Tomēr te jau nu bija visi vezumnieki kopā, bet par Indriķi neviens nekā nezināja …

Desmit minūtes bija pagājušas. Lopi bija izmazgājušies, vezumnieku zirgi atpūtušies, un priekšgājēji bija sākuši jau iet. Visam gājienam bija jādodas atkal tālāk. Tikai izkliegtais sauciens «Kas redzējis Indriķi?», atbildi nedabūjis, likās, tā ir klaiņāja gaisā līdz ar lielgabalu dārdiem, cauri visiem gājiena trokšņiem vēl ilgi skanēdams aizejošo kārkleniešu ausīs šai svilinošajā pēcpusdienā.

Indriķis Pārstrautnieks jeb Pārticnieks, kā to pazina visi apkārtnes bezzemnieki, jau 1917. gadā «Iskolata» laikā bija Kārkļu pārtikas nodaļas vadītājs. Nebija nevienas saimnieku mājas Kārkļu pagastā, kur Indriķis nebūtu izbakstījis salmu kaudzes vai izrakņājis pažobeles, un nebija mājas, kur Indriķis nebūtu izcēlis pa pāris spaiņiem nobēdzināta sviesta vai pa vezumam labibas. Pat pie inteliģentākajiem un apzinīgākajiem, kas jau toreiz skaitījās Zemnieku savienībā un kam tautiskie agronomi bez citām lauksaimniecības zināšanām sniedza arī padomus, kā labību no boļševikiem nobēdzināt. Indriķa vecā piezīmju grāmatiņa par izceltiem nobēdzinātiem krājumiem būtu savā ziņā labs materiāls par saimnieku topošo demokrātisko republiku, ja tik tā nebūtu gājusi zudībā ar pašu Indriķi. Indriķi šīs piezīmes kā vēstures materiāli toreiz mazāk interesēja, un, ja viņš dažreiz uz saviem datiem atsaucās, tad tikai tāpēc, lai parādītu, ka Bezzemnieku pārtikas nodaļa vienlīdz labi pratusi atklāt kā mācītos, tā neizglītotos saimniektēvus. Pēc Indriķa izteiciena, latviešu saimnieks savā iekšienē būtībā nemainoties, arī pieci līdz seši gadi augstskolā nosēdējis, — tikai dažbrīd drusku labāk protot maskēt to, ko muļķis savā vientiesībā atklāj ar katru acu skatienu un kliedzienu. Bet ari tad it sevišķi viņu neapzinātās kustības, kas ikbrld jāprot uztvert, lai iepazītu cilvēku un izdibinātu viņa domas, — daudz ko nemainoties.

Ne velti Indriķis bija no bērna kājas kalpojis pie saimniekiem un savā pusmūžā jau apmainījis pāri par divdesmit saimnieku, ne pie viena vairāk par gadu nenodzīvodams. Un vai, jau no septītā gada par ganu kalpodams, viņš nebija sācis pētīt un nolenkt katru saimnieka soli, no sākuma it kā tīri dzīvības pašuzturēšanas instinkta dzīts! … Tas jau bija sācies ar pirmo ganu vasaru, var teikt pat, pirmo nedēļu. Kad viņš pirmoreiz bija ielaidis lopus labībā un saimnieks, to nevarēdams noķert, sauca pakaļ: «Gan es tevi dabūšu!» Saimnieks tiešām vārdu pildīja. Kad Indriķis nāca pa ķērienam — saimnieks nokavēto atmaksāja uz Indriķa muguras dubultīgi.

— Atminies nu pats, par ko!

Kā saimnieks veda savu rēķinu grāmatu, kurā vienā pusē ienākumi un otrā izdevumi, tā viņam laikam sava grāmata par gana pārkāpumiem, un cik to nolīdzinātu un cik vēl līdzināmu. Un, tā kā saimnieka ganam vienmēr ir gan zināmi, gan pašam gluži nezināmi pārkāpumi te ierakstīti, tad Indriķis nekad vairs tuvāk par desmit soļiem saimnieku sev klāt nepielaida. No šāda atstatuma tie kā divi neganti pretinieki vēroja viens otram ikbrīd katru acu uzmetienu, katru soli visu vasaru līdz vēlam rudenim, kad Indriķis paņēma aprēķinu, lai nākošu pavasari jau ietu uz citām saimniekmājām un atkārtotu to pašu mēģinājumu, tikai ar citu tās pašas saimnieku šķiras eksemplāru. Un, ja Indriķis jau vienā ziemā mātei un skolotājam par patikšanu izmācījās līdz pēdējam sīkumam visus ticības locekļus, tad, astoņus gadus ganos iedams, varēja jo labi izpētīt šos savas pretējās šķiras locekļus, ja vēl — kā redzējām — to prasīja tiešās dzīves intereses un katra kļūda te maksāja daudz dārgāk nekā vienkārša stāvēšana uz ceļiem klases kaktā.

Puiša gados šis karastāvoklis nebija mitējies. Lai gan ārēji atstatums starp to un saimnieku bija it kā mazinājies, tomēr attiecības bija tikai pieņēmušas diplomātiskāku veidu, tapdamas iekšēji vēl pretinieciskākas un izpētī jošākas.

Tāpēc nav nekas sevišķs, ka 17. gadā Indriķim tikai vajadzēja ieiet saimnieka sētā un paaicināt saimnieku pašu līdzi, lai tas ar viņu apstaigā visas piebūves un gubas un linu mārkus, kad jau Indriķim bija puslīdz skaidrs, kur manta apslēpta.

Tāpēc lielāka niknuma visā pagastā saimniekos nebija kā pret Indriķi. Ja, ar citiem padomju cilvēkiem, piemēram, zemes vai izglītības nodaļas vadītājiem, sastopoties, saimnieki vēl dažbrīd piesita savus strupos pirkstus pie cepures, tad Indriķim gāja garām sevī iecirtušies kā vērši, acīm stingri kaut kur sāņus ieurbušies, it kā baidīdamies, ka no viņu brīvi palaistiem acu skatieniem vien Indriķis jau nav atkal viņos ko slepenu atklājis.

— Zaglis, katordznieks, razbainieks. — Saimnieks šāva, cik uziet, savam zirgam, ja pagadījās braukšus, it kā uz šo četrkāji savas nespēcīgās dusmas izgāzdams.

Un, kad savam mājas saimniekam Dambrānam Indriķis bija no lecekts izcēlis sešus maisus kviešu, tas, vakarā savā galā aiz dēļu sienas Indriķi aplinkus pilnā kaklā lamādams, bija ne tikai sasitis drumstalās savu galda lampu, bet iedauzījis arī lielo sienas spoguli. Un tas vēl bija viens no izglītotākajiem pagasta saimniekiem un jau tad Zemnieku savienības biedrs.

Viņi vēl bija tik naivi un vientiesīgi. Un, kad astoņpadsmitā gada pavasarī iebruka vācu žandarmi, tos pirmā kārtā taisnā ceļā veda uz Indriķa gultasvietu Dam- brānos, it kā Indriķis jau tiešām dienas laikā tur tos gaidītu.

Bet septiņpadsmitais gads bija saimniekus mācījis, it sevišķi Kārkļu pagastā, — mācījis labāk nekā dažu izmācītu augstskola un dažu gadi pieci Zemnieku savienībā.

Un, kad deviņpadsmitā gadā Indriķis atkal, kā jau daždien specs savā arodā, uzņēmās turpināt astoņpadsmitā gadā pārtraukto darbu, — viņš jau otrā trešā dienā nomanīja, cik viss stipri pārgrozījies un ka darbs, kas 17. gadā vēl bija veicams, tīri rotaļājoties, tagad prasīs visas enerģijas sasprindzētību līdz pēdējam… Jo vairāk arī tāpēc, ka bija jau dziļa ziema, no rudens visa nobēdzinātā manta stingri iegūlusies un sniega apklāta savās vietās un pārmeklējot neradīja saimniekos tādus noteiktus refleksus kā svaiga darba pēdas, rudenī tūliņ pakaļ meklējot.

Un, kad visu dienu ar saviem diviem biedriem izpūlējies un līdz nabadzībai nosaldējies, viņš tomēr arī savam tagadējam saimniekam Vārtniekam bija atradis vezumu rudzu un nogādājis uz pārtikas noliktavu, — viņš vakarā, mājās pārnācis un savā ķirpju izēstajā gultelē atkritis, — varēja tikai pabrīnīties par to jauko ģimenes idilli, ko vēroja aiz dēļu sieniņas saimnieku galā.

Saimnieki pašlaik ēda vakariņas. Viņas nebija ne skaļākas, ne klusākas kā dienu iepriekš; ne pēc sarunu rituma, ne pēc balss intonācijas nevarēja nojaust, ka šīsdienas notikums būtu iegūlis kā kas sevišķs viņu attiecībās. Beidzot saimniece viņam ienesa bļodiņu ar siltiem kartupeļiem, jo pa dienu būšot izsalies un puiša cilvēkam mājās neviens neko siltu nepataisot. Tas bija tiešām tā. Bet viņš nebija tomēr dāvanu pieņēmis, jo bija piemeties ēšanā pie Vārtnieku vasaras strādnieka vecā Gramzdas. Un arī šis atraidījums it kā nebija nekādu iespaidu atstājis. Viņš dzirdēja, ka saimnieks ar savu cieto nagu piedauzīja pie barometra biezā stikla un mierīgi teica, ka «dieviņš» rādot jauku; nu būšot labs ziemas ceļš un varēšot viegli izvest malku no meža. Saimniece iebilda, ka rītu vajagot govīm mēslus nolīdzināt, — tās nemaz gulēt vairs nevarot. Pēc tam pieci seši tādi paši saimniecības jautājumi, it kā nebūtu deviņpadsmitais — padomju gads, bet Māteru Jura laiki, vai pat vēl klusāki, kad tiešām ap mēsliem, ekseļmašīnām grozījās visas saimnieku dzīves intereses … Un tad vieglas žāvas. Un pēc brīža jau vairs nespīdēja lampas gaisma caur dēļu šķirbu no saimniekgala. Arī Indriķis likās gulēt…

Indriķim bija daudz darba un neatlika pietiekoši laika pamatīgāk vērot apkārtni. Dienas bija īsas, un viņš jau agri izgāja no mājas, bet par divi saimniecībām vairāk aplūkot nevarēja, ja negribēja tikai pa virsu pārskriet un nekā neatrast. Bet viņš katru vakaru piestāja ar smagi piekrautām ragavām pie noliktavas durvīm. Sēkla pašu pavasara sējumiem bija jau sagādāta un centra pieprasījumi izpildīti par simt procentiem; padomju muižā jau bija trīsdesmit piena govju, ar elpi līdz pavasarim apgādātas … Un tomēr vakaru no vakara kā mierīgā ratiņa urkšēšanā Indriķis klausījās saimnieku mierīgajās sarunās. Liekas, nekad nebija bijušas tik mierīgas sarunas saimniekgalos kā šais janvāra un februāra mēnešos.

Kad Indriķis kādā sapulcē bija par to ieminējies, tas dzirdēja, starp citu, tādu atbildi: kad viņš, vecais saimnieku ēdājs, būšot beidzis savu saimnieku tramdīšanas darbu, varot vēl šoziem nodibināties tīri mierīga kopdzīve.

—   Par tālu jau saimnieki atstumti un nejūt vairs savas konfiscētās labības smaku, un beidzot apmierināsies un salabs.

Indriķim tas bija toreiz izlicies nesaprotami.

Patiesībā gatavojās marta dienas, kad ballie uzsāka uzbrukumu visās frontēs reizē, cenšoties padomēm noslēgt ceļu uz austrumiem un iesiet tās maisā. Bet, ko dara ar tiem, kas iesieti maisā, — to apmēram sapratīs katrs bez teikšanas.

Tikai vēlāk, slimībā gulēdams, Indriķis to pilnam saprata un atcerējās, ka jau pirms tam nakts klusumā viņš dažreiz bija iztraucēts it kā no žurku nejēdzīgas pīksto- ņas. Tā tās pīkst, kad labību tuvumā saodušas. Un viņš jau pusmiegā sajuta bailes par sēklas noliktavu, kas apdraudēta. Tikai galīgi uzrāvies no miega, uztvēra, ka tie apspiesti smiekli saimniekgalā.

Indriķis bija aizrestojis noliktavas logus un pielicis sargos veco Gramzdu, apbruņojot to ar plinti un revolveri, jo nojauta gatavojošos uzbrukumu padomju krātuvēm. Taču pīkstoņa nebija mitējusies, bet palikusi vēl nejēdzīgāka, tā ka pat pēc grūta dienas darba naktīs nevarēja gulēt.

Tikai marta uzbrukumiem sākoties, viņš īsti saprata, cik skoloti un organizēti palikuši saimnieki pa šo laiku un cik aplams bijis biedra spriedums toreiz sapulcē. Cīņa jau vairs negāja kā 17. gadā pagasta robežās, bet jau varbūt visas pasaules apjomā, tāpēc ar noliktavas nostiprināšanu vien, saprotams, nekas nebija līdzēts, un viņš no kārkleniešiem ierakstījās pirmais savvaļnieku pulciņā, kas devās uz fronti. Kad kārklenieši, pirmējās rindās ieslēgušies, devās cīņā pret ienaidniekiem, Indriķis, pieblīvēto Kārkļu sēklas noliktavu acīs turēdams, teica apmēram tādu uzrunu citiem:

—   Pavasaris jau nāk, un tuvojas lauku sēšana, un tāpēc pēc sēklas tik kāri stiepjas saimnieku strupie pirksti — pēc katras sēklas, kas slēpj sevī dzīvību un ko bezzemnieku rokas audzējušas lietū un saulē. Jo saimnieki gribētu būt atkal par tiem, kas valdītu pār visām bagātībām, kuras virs zemes un zemes iekšienē, kā tas mūsu zemes dekrētā sacīts. Bet mēs esam zemes strādnieki un tātad paši valdnieki.

Un viņi bija nosolījušies frontē neatkāpties: vai nu krist viņiem, vai padomēm … Un nebija atkāpušies. Kā saniknoti, nosarmojuši mežavilki baltie bija desmitkārt lēkuši virsū un sviedušies atpakaļ — un atkal virsū. Visus triecienus viņi bija atsituši.

Tikai pašā pēdējā uzbrukumā Indriķim nebija veicies . . . Kāda ienaidnieka lode, kaut kur maldīdamās, no sāniem bija ķērusi Indriķi mugurā. Viņš bija ar saskrambātu mugurkaulu un nevarēja vairs iet. Biedri to uz plinšu nestuvēm bija pārnesuši mājās.

Nedēļu pēc nedēļas viņu bija cilājuši un valstījuši vecais Gramzda ar Gramzdieni, bet viņš bija mierīgs, jo pikstoņa saimnieku galā bija pēc viņu gājiena tomēr apklususi.

Pagāja mēnesis, otrs. Bija jau pavasaris pašos ziedos, un Indriķis jau mēģināja parāpties uz kruķiem, kad kādā naktī saimnieku galā bija sācies kas sevišķs. Nevarēja zināt, vai visas žurkas tur salasījušās no visas Latvijas paslēptuvēm un svinēja savas mošķu kāzas. Jo Indriķis bija padomes pārtikas nodaļas vadītājs un nevarēja iedomāties neko riebīgāku par žurkām, kas ik brīdi grauza viņa savākto bezzemnieku pārtiku. Kad arī vecais Gramzda nezināja nekā to izskaidrot, Indriķis, uz saviem kruķiem uzrāpies, tenteroja jau pirms gaismas uz pagastmājas pusi.

Pašās durvīs viņš sastapās ar padomes priekšsēdētāju Grīviņu, šo nekad neuztraucamo bezzemnieku, un no viņa tagad mazliet drebošās valodas Indriķis jau saprata visu.

Rīga jau divi dienas kamēr kritusi. Apkārtējās padomes jau izvākušās. Viņi kā paši nomaļnieki dabūjuši ziņu visvēlāk … Par pretošanos nebija ko domāt, kamēr nebija tikuši ārā no maisa un fronte nebija atkal savilkta stingra kā stīga. Bija jāmēģina vēl pa godam atkāpties . ..

Indriķis, uz kruķiem balstīdamies, ķērās pie pēdējo labības pārpalikumu dalīšanas atnākušajiem bezzemniekiem, Gramzda dzina pēdējos lopus no padomju muižas.

Bet nebija vēl ne stunda pagājusi, kad noliktavā ieskrēja izlūks un paziņoja, ka pēdējais laiks steigties prom, jo balto priekšējie sirotāji vēl tikai trīs verstis.

Atvadījās pēdējie labības ņēmēji, aizsaiņus uz muguras uzsvieduši un steigdamies tikt ātrāk prom no padomju centra.

—   Tu nu, Indriķi, ālrāk uz vezuma, — mudināja vēl kāds no tiem, redzēdams, ka Indriķis it kā tūļādamies kaut ko pārdomāja par iztukšotajiem apcirkņiem.

—   Zini, ka tu esi sariebis viņiem visvairāk.

Bet viņš vairs nevarēja lāgā ielīgoties līdzi šai kopējā trauksmē . ..

Gar aizrestoto noliktavas logu aizgāja pēdējie lopu bari, vezumnieki, kājnieki jaunieši, plintes vēl skrejot plecos sprauzdami. Vēl pie pagastmājas stūra kā pielipusi stāvēja vecā Gramzdiene, it kā stostīdamās: iet vai neiet līdzi arī viņai, vecam cilvēkam. Beidzot tomēr atrāvās kā lapa un, saukdama un lakatiņu vēcinādama, aizskrēja pakaļ, — un piepeši izbailes un šausmas Indriķis saklausīja viņas balsī.

Pagastnama sēta bija palikusi tukša un klusa. Gailis, nez no kurienes ieklīdis, nodziedājās, it kā vēl vairāk izkliegdams šo neparasto klusumu. Un piepeši vientulības sajūta kā apakšzemes cietuma vāks uzvāzās Indriķim. Bija dziļi elpa jāatvelk, lai gaisu dabūtu.

Ieskrēja vējš sētā, sagrieza putekļus virpulī, paķēra līdzi, kas pagadījās, un ievija savā grīstē.

Indriķis uzlēca uz kruķiem, un brīdi likās: vajadzēja steigties pakaļ, vēcināt ar cepuri, saukt līdzi ar veco Gramzdieni.

Bet tad, pret stenderi atspiedies, palika stāvam. Svaigs gaiss iesitās sejā kā vēsa ūdens šalts. Domas sāka virpuļot ak' ātri.

Ar kruķiem viņam neaizlēkt, un ratu kratīšanu viņa nesadzijušais mugurkauls nespēja izturēt: visi skriemeļi, likās, saira savā krellē. Viņš tik aizkavētu visu gājienu … Lieta bija taču tik skaidra: viņam bija jāpaliek te . . . Ne tā, tukšās noliktavas durvīs stāvot, lai nāk un saņem. Teātri spēlēt viņš nemīlēja un savu dzīvību tik zemu nevērtēja, ka to varētu viņam atsviest no žēlastības kā lupatu.

Ja viņa tam vēl bija, tad tāpēc, ka viņš nebija nācis pa ķērienam kā toreiz savam pirmajam saimniekam. Pat saimnieku lodei frontē viņš nebija pagadījies gluži pa ķērienam, citādi tā nebūtu tikai ieskrambājusi, bet salauzusi kā salmu. Jo cīņa gāja lielajā, un nevarēja būt žēlastības. Un tāpēc lai viņi vēl pamēģina to dabūt pa ķērienam, kaut kropli, — ja viņa kroplais ķermenis vēl spēja cīņā ko izpildīt. Un ak, kā tas vēl to spēja … Ak, cik plats viņš vēl spēja izplēsties uz saviem kruķiem un aizsegt ar sevi aizgājējus no ienaidnieka lodēm. Citādi vecajam Gramzdam neizbēgt ar lēnajām padomju govīm, bet viņš, Indriķis, sīksts, vienās cīpslās, — lode ieskrej un cauri netiek kā toreiz frontē.

Plinte viņam bija, pāris rokas granātu, kastele patronu jau pirms marta dienām noslēpta rezervē. Pārvilkt to pār sētu uz pagastnamu. Un tas bija pakalnā ar atklātu skatu pat no apakšējām pagraba telpām uz visām četrām pusēm. Par īstu cietoksni viņš to pārvērtīs, kas tos aizkavēs ne vienu stundu vien.

Uzmeta plinti plecos, apmeta saiti sev ap viduci un otru galu piestiprināja pie patronu kastes; uz kruķiem uzlēcis, kā lokomotīve vilka to sev pakaļ pār sētu pagastnama pagraba telpās.

Pie durvīm vēl apstājās, jo vēl jauna doma iešāvās prātā. Durvis bija ar atsperi un pašas vērās cieti. Ja iekšpusē pie roktura piesēja garu saiti, varēja tās no pagraba vārstīt cieti un vaļā un tā radīt ilūziju, ka pagastnams vēl pilns apbruņotiem bezzemniekiem. Lai uzbrucēji tik gāž visu uguni turp, — un reizē tik šaut pa zemē ieplakušajiem pagraba lūciņiem gan uz vienu, gan otru pusi.

Bija varbūt stundas ceturksnis pagājis, kad viņš bija iekārtojies. Ja pieliktu ausi pie zemes — varbūt varētu vēl dzirdēt aizejošo soļus tālumā.

Viņš sēdēja mierīgi, ārējās durvis nevirinādams, lai šejieniešiem radītu ilūziju, ka visi tiešām jau aizgājuši un var nākt atkal uz pagastnamu kā uz savu varas pili, — citādi viņi, zaķapastalas, nerādītos ne tuvumā.

Viņa pērngadējais saimnieks Dambrāns, izrādījās, bija visdūšīgākais un pirmais uzmanīgiem soļiem nāca pa lielceļu uz pagastnamu. Un, lai gan viņa ceļos vēl varēja manīt vieglu dreboņu, seja jau tam bija savilkusies pa- gastveča bargumā. Taisni tādu Indriķis atminējās savu pirmo saimnieku, kad tas gāzās viņam virsū nostrostēt par govju ielaišanu labībā. Tikai Dambrāna roka tagad it kā tvarstīja pēc pagasta atslēgām, lai kā sava pagasta atsvabinātājs tas varētu iziet pretī karapulkiem un jaunajai republikai.

— Ne tik viegli, papu!

Indriķim bija jāpasmejas, cik ripeniski tas apvēlās, — tik ļoti vēl, neskatoties uz pieci mēneši padomju laika, viņa smaguma centrs atradās pašā ķermeņa viducī. Pat ieklīdušais gailis sētā jautri nokladzinājās.

Kad pēc minūtēm piecām ieradās kādi pārdesmit jātnieki no balto puses, nošautais Dambrāns un virinošās pagastmājas durvis tos padarīja tramīgus. Viņi nebija gaidījuši ceļā tādu nocietinājumu. Viņiem bija uzdots dzīties pakaļ aizejošai padomei, lai ienestu tur sajukumu un paniku, — un nu piepeši tāds negaidīts kavēklis. Viņi sāka nervozi šaut zalvēm uz virinātām durvīm un plašajiem logiem, it kā gribēdami vienā triecienā šo kavēkli nogādāt pie malas… Kad āra durvis, izurbinātas kā siets, uz brīdi it kā norima vārstīties, atdalījās no bara pāris varonīgu jātnieku un pilnos aulekšos drāzās uz pagastnamu. Bet tad viena jātnieka zirgs bija kritis, otrs ataulekšoja atpakaļ. . . Cīņa ieilga. Pagastnamam nevarēja piekļūt ne no vienas puses. Beidzot uzbrucēji aizjāja atpakaļ. Ap pusdienas laiku sāka strādāt artilērija.

Vai man rakstīt, ka pēc bombardēšanas vakarā pagastnams stāvēja kalnā kā milzīgs kustonis ar salauztu mugurkaulu, izgāztiem sāniem un melniem caurumiem logu vietā, pa kuriem nu vairs nenāca pretī neviens šāviens? Bet, kad tumsā to no visām pusēm ielenca jātnieki un beidzot sāka meklēt iekšienē, tad pēc visas cītīgās meklēšanas atrada tikai pagraba telpās vienu pašu gabalos saplosītu ķermeni ar skambalās saspārdītu plinti pie tā . .. Un kā barga sardze šim neuzzīmējamam, bet pat vēl nāvē draudošajam bezzemniekam, pie visiem četriem ēkas stūriem nolikti, stāvēja balto kraulinieki visu cauru pavasara nakti.

NEMIERA SIROTĀJS

… Pār Latvijas vergu Daugavu Ceļ debesis sarkanu karogu.

Revolucionāru dziesma

Austrumos vēl dūca lielgabali. Likās, tur blākšķēdami vērās ciet smagi, sarūsējuši dzelzs vārti, kurus vēsture no vergu laikiem vairs nebija virinājusi un kuri nu atkal ar troksni aizkrita, noslēgdami austrumus.

Tad ari tas apklusa.

Kaut kas vēl smeldzoši nodžinkstēja gaisā, it kā tērauda atslēgai pa krasta klintīm Daugavas dzelmē krītot.. . Un tad viss palika klusu.

Nemiera sirotājs īsi atvilka elpu, pie zemes pieplacis.

Apakšā klusi, apspiesti šalca Daugava klusā nemierā; pār galvu zuzēja briestošās rudzu vārpas, bet auss, pie zemes pieplakusi, vēl klausījās kara zirgu pakavu troksnī. Beidzot arī tas bija apklusis. Steidzīgo jātnieku saceltie putekļi jau gurdi slīgst zemē, gulstas asiņojošās vātīs, un tās smeldz, smeldz … Viņa pulks ir sakauts. Vēl pēdējā sāpju dvesma aizlido no kritušo lūpām. Un ielejā kā tumša ēna jau lasās kraukļu bars.

Bet viņu bija lodes pasaudzējušas, un viņš bija paspējis vēl laikā nolēkt 110 ceļa un iekrist briestošā rudzu druvā. Un aulekšojošie pakaļ dzinēj ies bija ar saviem zirgu pakaviem smiltīs iebradājuši viņa asins peļķi uz ceļa un lā nojaukuši visas pēdas.

Kad vakara tumsa jau sāk lidot kā zilganas dūjas pār klajumu, viņš uzmanīgi pace| galvu pār nolīkušo vārpu jūru. Viegla migla ceļas no Daugavas un kautri klīst apkārt, ka kritušo biedru dvēseles uzlasīdama. Bet kalnā stāv vientuļas saimnieka mājas, un augšloga rūts kā spiega acs zalgo pār kokiem mēness vizmā … Suns, dārz- galā iznācis, ūjina kā dievbijīgs saimniektēvs pēc pārlaistas negaisa briesmas, vēl bijīgi vērodams aizejošā negaisa mākoņus . .. Nemiers bija beidzot izdzīts no zemes. Durvis noslēgtas, un atslēga iemesta dziļā bezdibeņ- akā.

Bet nemiera sirotājs tikai brūces dziedē, briestošā druvā iekritis . . . Un nakts melnumā tā acis stīvi raugās nodevēju tumšo logu dobulī…

Klusums visapkārt. Apakšā klusi šalc Daugava. Turp viņš iet ik naktis savas vātis dzesināt, kas pa dienu iz- tvīkušas. Neviens sargs to nesadzird, un neviens suns tā pēdas nesaož.

Kapa klusums un miers bija visā zemē.

Prāts bija kā apmulsis. Gaišo cerību dūjas no paslēptuves izlaistas lidoja šurpu turpu pa izpostīto zemi un nogurušas atgriezās vakarā atpakaļ . .. Nekur nebija kur iet…

Bet, jo vairāk spēki atgriezās, — nemierā ik rītus āva kājas sirotājs .. .

Smaga palika rudzu druva, smagi nogula sirotāja galva līdzi, kā smagu domu minēdama.

Viņš berzēja graudus saujā un taisījās ceļā.

Bezgalīgs klusums un stingums bija visapkārt; zeme bija ieausta dzeloņdrāšu režģī; tikai Daugava plūda, brīvi šalkdama, starp abiem saslēgtajiem krastiem .. .

Kā izpūris meža balodis viņš lodāja starp dzeloņiem nakti no nakts un pašā dziļā klusumā klausījās, vai nesadzirdēs kaut kur vēl dzīvības pulsu . .. Kur bija izsīkuši tie jautrie sudrabstrauti — brīvas darba steigas un sava darba prieka atbalss? . . . Kur bija izsīkuši?

Pēc deviņu nakšu gājuma beidzot tas sadzirda: kaut kur vientuļš dzenis kaļ sausā priedē… Sirotājs gāja turp. . . Tur jaunie plostnieki ķīļoja plostu un taisījās ceļā. Un tie to ņēma kā biedru savā barā.

Pludo plosts pa Daugavu. Priekšā plandās sarkans karodziņš. Daugava brīvi šalc apkārt, un brīvas dziesmas

skan uz plosta. Tur sava valsts — tālu prom no abiem tumšajiem krastiem … Un atspirgst prāts, kā senā vājībā kavēdamies. Sapņo plostnieks vaļā acīm, uz stūres atspiedies. Priekšā plandās sarkans karogs, un sena dziesma skan — vidū starp abiem sastingušiem krastiem …

Kad norimst straume un vakars pārkar savu tumšo galvu pār stāvo krauju un nogulst plosts Daugavas klusajā līcī — plostniekam viens lēciens uz krasta.

Jautras šalkas to pārņem, sajūtot lielceļa oļus zem kājām, — kā tālus, senus ceļus atceroties. . . Balts, tāls ceļš saukdams sauc tālumā.

Un tālus ceļus un līču loču tekas izstaigāja sirotājs nakts melnumā.

Un, pirms vēl saullēkta sārtums rītos piebriedis kā piepūsta bura, — balti ziedi liegi dreb pie kalpu durvīm, pa darba tekām, naktī uzplaukuši.

Un rupji darbinieku pirksti, kas ziedus lasīt nav paraduši, uzlasa šos ziedus, pirms vēl saule rasu paspējusi uzlasīt.

Un atkal nakts, un atkal nemiera sirotāja soļi dun tālu uz ceļa. Pieliksi ausi pie zemes vasaras klusās naktīs, — viņa soļi aizskan tālu nakts klusumā; kad mājas jau dus un suņi jau aprimuši — tālā gājēja soļi ceļā neaprimst . ..

Nav miera vairs Latvijas ārēs. Nemierīgi skan izkapts nobriedušā druvā, un nemiera dziesma jau meklē vārdus, nespēdama vairs klusībā aprimt.

Kur nemiera cēlājs? Skrej asinssuņi, pēdas ostīdami, — bet tās visas satek Daugavas tumšajā dzelmē… Bet sirotājs jau tālu. Kā aizlidojošo dzērvju klaigas dzied vēl plosta stūra tālumā.

Nav miera, nav miera vairs Latvijas ārēs.

Pašā tumšā naktī izkaptis skan; pašā tumšā naktī nemiera dziesma baigdrūmi ceļas.

Krāc vētra ozolos. Daugava dusmās met pār krastiem savas asiņainās putu krēpes. Kā dzirnu akmeņi — dobji rūkdami — dun tālu abi krasti. Kā pārbriedusi druva visa zeme; sārtā naidā zvēro debeši.

Kā pļāvēja izkapts, skaudri šķindēdams, jau tālu gaisos nozib zibens.

Un pieplok mājas baigi pie zemes; briesmās pārvērstas, stīvi raugās piesarkušās nodevēja acis caur šauro pieri. Un asinssuņi, bikli smilkstēdami, raujas paspārnē — sēra smaku gaisā saoduši.

Bet tuvāk un tuvāk dun sarkanā pļāvēja soļi pār pasauli; tuvāk un tuvāk šķind gaisos zibeņu izkaptis, un kā sarkani karogi, dusmās pietūkuši, ceļas pār Daugavu austrumi un rietumi.

SATURS

Ernests Eferts-Klusais

Pierobežas apriņķis

Plinšu sieva

Aizejot ….

Biedrs Indriķis .

Nemiera sirotājs

Ernests. Eferts-Klusais AIZEJOT

Redaktore J. Roze Mākslinieciskais redaktors A. Lipins Tehniskais redaktors L. Rudzītis ' Korektore K. Rumbēna Nodota salikšanai 30.08.78. Parakstīta iespiešanai 10. 11.78. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs X? 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 7,14 uzsk. iespiedi.; 7,33 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Pašūt. Jft 2340-BI. Cena 75 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rigā. Padomju l>ulv. 24. Izdevn. JV« 731/ 29605/J-2649. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāki iespiesti Rigas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

Eferts-Klusais E.

Ef050 Aizejot: [Izlase], / J. Niedres priekšv.; II. A. Klodāns. — R.: Liesma, 1978. — 133 lpp., il. — (Stāsti par vēst.).

Izlase ievietoti pieci stāsti: Pierobežas apriņķis, Plinšu sieva. Aizejot, Biedrs Indriķis, Nemiera sirotājs. Savos stāstos Eferts- Klusais attēlo revolucionāros notikumus Latvijā 1917.—1919. gadā, parada Padomju Latvijas tapšanu, strādnieku un bezzemnieku darbību padomes, padomju cīņu pret šķiras ienaidniekiem. Viņa stāstu varoņi ir pozitīvi, dzīves apliecinātāji, jaunās padomju varas cēlāji.

E 70303 ~ 731 __________ 339-79 12

M 801 (11) — 78

[1] klusais. beletristika. m., 1936, 38. lpp.

[2] klusais. «trubadūri Vidzemē», Strādnieku kalendtirs, 1919.

[3] iilcrlu piemiņas raksli «krievijas cīņā», 1927, ne 83.—90.

[3] Raksts «Iz latviešu proletariāta ideoloģijas attīstības», žurn. Sarkanā Zvaigzne, 1925, N° 2.

Content

Eferts- Klusais Ernests Aizejot

priekšvārds

I PIEROBEŽAS APRIŅĶIS

PLINŠU SIEVA

AIZEJOT…

BIEDRS INDRIĶIS

NEMIERA SIROTĀJS

SATURS