Ļiņevskis Aleksandrs

Akmens grāmatas lappuses

A. ĻIŅEVSKIS

AKMENS GRĀMATAS LAPPUSES

.

PIRMĀ DAĻA

1. NODAĻA

— ī-ī-ā-ā-o-o… ā-ā-ui! — pāri upei aizskanēja itin kā zvēra kaukšana, itin kā cilvēka kliedziens. Šis skaņas — satraucošas, gari stieptas —, pamazītēm pieklusdamas, apslāpa pinkaino- egļu biežņā platās, ūdeņiem bagātās Vigas upes krastos.

— ī-ā-o-ui! — žēlabaini atbalsoja klints saliņā, pret kuru rēkdamas šķīda krāces putojošās vērpatas.

Šaurajā aizā iežņaugtie upes ūdeņi dunēdami drāzās garām saliņai, sizdamies pret zemūdens akmeņiem, šķiez- dami šļakatu šļakatas un sakuldami biezus baltu putu vainagus…

Uz augstas klints kūpēja ugunskurs. No mitru kritalu blāķa cēlās garas, līganas dūmu šķieznas. Valgs, lēns vējiņš dzina sīvos dūmus virsū sirmgalvēm, kas bija sasēdušās visaplīk ugunij. Viņas, kratīdamas izģindušās rokas, kliedza kā trakas. Priekšā, pie pašas uguns, nometusies uz ceļiem, tupēja sirmgalve ar asinīm izkrāsotu seju, deviņās bizītēs sapītiem matiem. No brieža galvaskausa izzāģēta stīpa ar žuburainiem ragiem cieši ietvēra vecās sievas galvu.

Tā bija Lapsas Ķepa, Dižā zintniece, lielā burve un pa- reģone no ģints, kura mita ciematā netālu no krāces. Zintniece ripināja starp plaukstām gludenus oļus. Cils pēc cita tie bira uz klints.

—     Kā no rokām krīt akmeņi, tā no mākoņiem kritīs brieži! — viņa vilka dziedošā balsī.

—     Kritīs! Kritīs! Kritīs! — korī piebalsoja vecās sievas.

Zintniece sarausa akmentiņus riekšavā un, aizmiegusi acis, svieda tos pāri ugunskuram. Oļi, klaudzēdami uz gludās klints, ripoja ūdenī.

—     Mēs sviežam briežu dvē-se-les! — zintniece iedziedājās. — Mežā būs tiku tikām briežu, vīri dzīs tiem pēdas un tos nokaus …

—     Nokaus, nokaus! — sirmgalves piebalsoja. —? Vai, cik daudz briežu nokaus!

Bads — parastais pavasara vēstnesis ziemeļos — atkal bija uzbrucis apmetnei. Tā notika pērn, tā arī šogad…

Augu dienu pāri pieklusušajam ciematam skanēja izsalkušo sirmgalvju žēlabainā dziedāšana. Pat Soirukšu krāces rēkšana nespēja pārmākt skumīgos kliedzienus. Ģints ļaudis, gulēdami zemnīcās un ieklausīdamies veco sievu gaudošanā, gurdi sačukstējās, atgādādamies nesenās dienas, kad visi varēja remdēt izsalkumu.

—     Toreiz gan ēdām daudz, — viņi atkārtoja vienu un to pašu. = Vai, cik daudz mēs ēdāml

Ljoks bija parasts pusaugu zēns, apaļiem vaigiem, bērnišķīgi uzrautu degunu, gaišām acīm, kurās allažiņ gailējas draiskulīgas uguntiņas. Tāpat kā jebkurš pusaudzis, viņš nekautrejās atņemt žēlabaini spiedzošajām meitenēm saldās saknes, ko viņas, pacietīgi pūlēdamās, bija sara- kušas mežā. Viņš veiklāk nekā līdaka prata ķert strautā zivteles un tūdaļ tas notiesaja tapat jēlas; pēc smaržas daudzu soļu attālumā sameklēja ēdamas sēnes un ātrāk par citiem uzokšķerēja biezos zaros paslēptu ligzdu ar gardām olām… Kautiņos ar puikām viņš ne vienmēr uzvarēja, bet neviens viņu nevarēja pārspēt zosu medībās putnu spalvu mešanas laikā. Nevienam jaunietim nebija tik gara zosu knābju virkne ap kaklu kā Ljokam,

Ljoka sestais brālis Bejs, tikai gadu vecāks, jau pagājušajā pavasari tapa iesvētīts medniekos. Drīz ari Ljoks un viņa gājuma pusaudži iepazīs mednieku noslēpumus. Ikviens zēns kopš mazām dienām sapņoja par šo notikumu, pašu svinīgāko visā mūžā. Taču Ljoks bija septītais dēls savai mātei — sievietei, kura nebija dzemdējusi nevienu meitu, bet sens ticējums vēstīja, ka septītā zēna tēvs esot gars — ģints aizstāvis un gādnieks. No pašas bērnības Ljokam to vien teica, ka viņš būšot zintnieks. Pērnajā gadā vecais zintnieks nepārnāca mājās no jūras zvēru medībām, un tagadiņ medniekiem bija vajadzīgs jauns zintnieks. Tālab viņi aizvien biežāk un uzstājīgāk iztaujāja Ljoku: vai viņam naktīs nerādās viedi sapņi, vai tumsā ar viņu nerunājas gari? Satrauktajam jaunietim patiešām miegā reizēm uzmācās šaušalīgi murgi.

Tuvojās pavasaris. Dienas stiepās garumā, un saule jau sildīja. Sniegs kusa pat mežā zem eglēm, bet naktīs pārklājās ar ledus garoziņu. Briežus un niknos aļņus vairs nevarēja noķert: lai tos panāktu, medniekiem vajadzēja daudz spēka, bet spēka nebija — briesmīgais bads, kas bija sācies pirms mēneša, darīja zvēru ķērājus pavisam vārgus. Mednieki, tāpat kā citos pavasaros, katru dienu atgriezās tukšām rokām.

— Mums nemaz vairs neveicas, — viņi sačukstējās. — Mums nav neviena, kas izlūdzas no gariem labu izdošanos. Krams ir vainīgs, ka zintnieks pērn ņēmis galu.

Vīri sadrūvējušies laiku pa laikam uzlūkoja Dižo mednieku Kramu, apmetnes vīru vadoni, plecīgu sirmgalvi, kurš, par spīti gadiem, vēl joprojām bija stiprs, spēka pilns, kaut arī roku viņam jaunas dienās bija sakropļojis lācis. Krams, izdzirdis mednieku īdzīgo sačukstēšanos, bu- žināja sirmo bārdu.

«Vajadzīgs zintnieks,» viņš prātoja. «Bet Ljoks tak ir pārāk jauns! Mednieki atcerēsies veco zintnieku un kurnēs vēl sīvāk. Vai tikai nepielabināt Upes saimnieku, vai neuzdāvāt viņam dižo velti?»

Arī mednieki spriedelēja: «Varbūt tiešām pasniegt upei lielo dāvanu — iesviest Šoirukšu krācē skaistu meiteni. Ja meitene Upes saimniekam patiks, viņš apžēlosies — uzlauzīs ledu, un tad ūdeņos sāks plunčāties gāju putnu bari.»

Valodas par gaidāmo upurēšanu aizklīda līdz Dižajai zintniecei, kura savā mūžā ne vienu reizi vien bija redzējusi, kā tiek izpildīta šī drausmā ieraža. Vēl tagad, kad bija aizritējuši tik daudzi gadi, sirmgalvei ausīs joprojām skanēja jaunākās māsas žēlabainais kliedziens. Viņu, jaunu meiteni, vēl gluži bērnu, sagrāba mednieki un aizvilka pie krāces, kas mutuļoja starp klinšu radzēm.

Kuru viņi izraudzīsies šoreiz? Varbūt melnmataino Žagatu, viņa ir skaistāka par visām citām viena gājuma jau- navam. Bet Žagata ir zintnieces pašas mazmeita. Varbūt Gaišo Rītausmu — arī viņa ir īsta skaistule. Bet Gaišā Rītausma ir Lapsas Ķepas draudzenes mazmeita. Nē, Lapsas Ķepa nejaus iegrūst postā un nāvē nevienu meiteni. Meitenēm draudošās briesmas jāatvaira. Viņa zina, kas jādara!

Vecā zintniece nebija radusi vilcināties. Viņa notriepa ar krāszemi okeru rokas un seju un lēnītēm aizvilkās pretim medniekiem. Viņi allaž nāca mājup pa vienu un to pašu ceļu — pa taku gar klinti pie krāces.

Sirmgalve uzkāpa klintī un, atspiedusi zodu uz gara ķeģa — Dižās zintnieces varas zīmes, gaidīja.

Pavasara vējš purināja vecas sirmos matus un žvadzināja tievajās bizēs sakārtos kaula un akmens veidoli- ņus — garu attēlus. Zintniece sala. Viņa stāvēja nekustīgi un cieši vēroja zilgmojošo mežu, no kura teju, teju iznāks mednieki.

Beidzot uz takas parādījās izvārgušu ļaužu bars. Sirmgalve pacēla ķeģi un ierunājās dziedošā balsī, kā piederējās zintniecei:

—     Mednieki! Mani gari sacīja: «Laiks pārbaudīt Ljoku, lai viņa gari sūta mums barību, bet, ja nesūtīs, — tad viņi ir mūsu ģints naidnieki. Tad Ljoks ir vainīgs mūsu postā!»

Krams sasprindzis palūkojās vecās sievas sejā, kas bija izģindusi aiz bada, taču zintniece nenolaida acis.

—     Tā sacīja mani gari! — viņa atkārtoja.

Krams pagriezās pret medniekiem un pavēlēja atsaukt Ljoku.

Ciemats nebija tālu no upes, un gaidīt nevajadzēja ilgi.

Ljoks tuvojās Kramam un apstajās viņa priekšā. Mednieki un sirmgalve klusēdami nolūkojās viņos abos. Dižais mednieks uzņēma valodu:

—     Tu esi septītais dēls sievietei, kura nekad nav dzemdējusi meitenes, —tātad tu esi zintnieks un burvis, lai tad nu tev palīdz tavi gari. Bet tu palīdzi savas ģints ļaudīm. Salūko mums barību. Ja nesalūkosi — būsi mūsu naidnieks!

Pusaudzis izbīlī nobālēja. Viņš samulsis pavērās vecajā vīrā un čukstēja:

—     Kur lai es salūkoju barību, ja tu, pats labākais no zvēru ķērājiem, nevari to atrast?

Meklēdams aizstāvību, Ljoks pagriezās pret medniekiem. Varbūt viņi arī žēloja šo pusauguli, kura gluži bērnišķīgos vaigus klāja tikko manāmas zeltainas pūciņas. Viņš nemaz nelīdzinājās vecajam, allaž drūmajam zintniekam. Tomēr neviens neiedrīkstējās bilst kādu vārdu, pat viņa trīs vecākie brāļi cieta klusu. Ljoks uzmeta skatienu Lapsas Ķepai. Drūmais smīns, kas bija sašķiebis večas lūpas, vēl vairāk nobiedēja zēnu.

—     Kā lai es salūkoju barību? — Ljoks vaicāja medniekiem.

—      Lūdz Draugu, viņš ir žēlīgs, — Krams atbildēja.

Sirmgalvis pasniedza Ljokam zintnieka sviežamo vāli,

kuru visas šīs dienas bija nēsājis līdzi, cerēdams uz labu iaimi, un, ar pūlēm cilādams pietūkušās kājas, vilkās projām uz apmetni. Viņam līdzi aizslāja arī mednieki. Vecā zintniece, atspiezdamās un ķeģa, kumurojās nopakaļ vīriem.

Ljoks, pagalam sadrūmis, apsēdās uz klints. Rāmajā ūdenī, kas bija sakrājies dziļā akmens iedobē, pretim raudzījās pusaudža novājējusī seja.

«Lūdz Draugu, viņš ir žēlīgs,» bija sacījis Krams. Par Draugu mednieki dēvēja noslēpumaino Roko. Kopš neatminamiem laikiem viena paaudze stāstīja otrai teiksmu par mazo kuprīti ar lielo pēdu. Kādreiz vīrs ar kumpo muguru bijis mednieks un mitis ciematā. Zvēri, putni un zivis klausījuši Roko aicinājumam, viņš viens pats spējis nokausēt briežu baru. Tolaik ļaudis nekad neesot cietuši badu un pat pavasarī viņiem neesot trūcis ēdamā. Mednieki mīļojuši un godājuši Roko, bet sievietes smējušās par viņa kupri un lielo pēdu. Reiz, kad sievietes, taisīdamās darināt podus, mīcījušas mālu, Roko gājis tur garām un viena no meitenēm viņam uzsaukusi:

«Nāc pie mums, kumpaini, tava pēda tik vien der kā mālu mīcīšanai!»

Roko tā ņēmis ļaunā šos vārdus, ka uz visiem laikiem atstājis ciematu. Neviens nezināja, kur viņš apmeties uz dzīvi. Runāja, ka Roko aizgājis pie «meža ļaudīm» — brūnajiem lāčiem; stāstīja, ka viņš arīdzan tagad mitinoties pie lāčiem. Roko turot ļaunu prātu uz sievietēm, tālab viņas baidās no kuprīša. Turpretim medniekiem viņš ir draugs, grūtā brīdī izdzen zvērus pretim viņu šķēpiem un bultām, dāvina veiksmi drošsirdīgajiem un spēcīgajiem.

— Roko! — izmisumā čukstēja Ljoks. — Atsūti medījumu. Pažēlo, citādi mani nozūmēs.

Jauneklis nometās uz klints un piespieda seju pie aukstā akmens.

«Ko darīt, kur meklēt medījumu? Kas ar mani notiks rīt?» viņš jautāja sev un neatrada atbildes.

Ljoks, baiļu un nemiera mākts, ilgi kavējās uz klints.

Pēkšņi pavisam tuvu, gandrīz virs pašas galvas, iešvīk- stējās smagi spārni. Pat neatvēris acu, Ljoks pazina spārnoto viesi. Lai to neaizbiedētu, viņš vēl ciešāk piekļāvās klintij. Milzīgs gulbis, ar plati izplestām pleznām slīdēdams pa krastmalas ledu, lēnītiņām sakļāva spārnus.

Pacēlis galvu, Ljoks ieraudzīja, ka gulbis nekur nav aizgājis. Izliecis kaklu, putns nemiera pilns aplūkoja las- meni, kas melnēja ledū. Gulbi laikam satrauca dunošā krāce. Tas bija izlūks, kurš lidoja pa priekšu baram, meklēdams atpūtai noderīgu vietu.

Ja jau pārnākuši gulbji, tad pavasaris ir klāt. Drīz atlidos arīdzan citi putni, būs daudz medījuma — un bads atkāpsies. Taču šobrīd Ljoks par to nedomāja.

Viņa roka pastiepās pēc zintnieka vāles, kas gulēja turpat līdzās. Cieši sažņaudzis sitamo plaukstā, jauneklis līšus lavījās tuvāk gulbim. Odeņu krākšana nejāva putnam saklausīt cilvēka tuvošanos. Kad Ljoks bija pierāpojis pavisam tuvu, gulbis sakustējās un, neveikli gāzelēdamies, pūlējās izplest spārnus. Putns jau pacēla gaisā pleznas, bet vāle triecās pret viņa tievo kaklu. Salauzdams pret klinti lidspalvas, gulbis smagnēji nogāzās. Ljoka rokās tūdaļ nokrakšķēja putna kakla skriemeļi, un milzīgie puslokā izliektie spārni bezspēcīgi izstiepās uz klints.

Ljoks, neuzdrīkstēdamies ticēt savai laimei, žņaudza gulbi, cauri spalvām juzdams putna siltumu. Viņš gribēja pacelt medījumu, taču nevarēja — pietrūka spēka. Un tikai tad jauneklis saprata, kāds apskaužams medījums nonācis viņa rokās! Ljoks ilgi lūkojās uz putna spalvām, kas rietošās saules staros spulgoja sārtā blāzmā un ēnā — zilgani baltā krāsā …

Ljoks vēlējās pēc iespējas ātrāk sasaukt ģints ļaudis un padižoties — vai redzat, kāda negaidīta veiksme! Bet kā lai izlaiž no rokām tādu medījumu, kā lai atdod to bargajam sirmgalvim! Būs jānoraugās, kā citi ar to mielosies, — varbūt pašam nekas netiks?

Ljoks nebija mednieks, taču zināja mednieku paražas — nogūlās uz gulbja spārna, kas iebrikšķējās zem viņa smaguma, ierastām kustībām izplūca uz putna kakla īsās spalvas un ar lūpām pieplaka ādai, kas jau metās auksta. Asie zobi pārgrauza plāno ādu un asins dzīslu. Sāļganā, vēl gluži siltā sula plūda viņam mutē. Asiņu bija tik daudz, ka Ljoks, novārdzis ilgajā badā, pagalam ap- skurba un, palaidis vaļā putna kaklu, nespēja piecelties kājās. Rīklē kāpa nelabums. Neatvairāmi mācās virsū miegs.

— Gulēt, gulēt, — Ljoks, skurbstot aizvien vairāk, čukstēja.

Smags miegs, kas allaž pievārē izvārgušu, novājējušu cilvēku, kad viņš beidzot krietni pamielojies, sastindzināja jaunekli.

2. NODAĻA

Šajā gaišajā pavasara naktī nespēja aizmigt vienīgi Baltā Irbe, Ljoka māte. Viņa čurnēja pie pavarda, palaikam piesviezdama ugunij kādu sausu zaru, un ik reizi uzliesmojušās līksmās uguntiņas atspulgojās viņas valgajos, asarām slacītajos vaigos. Māte ar bažām domāja par dēlu. Kā lai pusaudzis salūko medījumu, ja pat Krams — labākais no labākajiem zvēru ķērājiem — nekā nevar nomedīt! Vai gan vecais nebija apkāries ar lāča ilkņu un nagu virknēm, izžāvētiem vilka sirds gabaliņiem, ūdru un bebru žokļiem, kas dod spēku un gudrību, kas ļauj izzināt meža un ūdeņu iemītnieku paradumus? Tomēr nekas nelīdzēja, un nu jau nezin kuro dienu Dižais mednieks atgriezās mājup tukšām rokām… Kur lai atrod barību ģints ļaudīm pusaugulis, kas vēl nekad nav gājis medībās?

Baltā Irbe ķērās pie zīlēšanas. Viņa meta īsas koka nūjiņas, lūkodama uzzināt, vai medībās dēlam uzsmaidīs laime. Sajaukusi nūjiņas starp plaukstām, zīlētāja ātri pašķīra rokas un vērīgi noskatīja, kur nokrīt ievas zariņš, kas apzīmē zintnieku; vai labvēlīgā vietā nokritusi bērza nūjiņa, kas sola veiksmi; kur nogūlis apses sprungu- lītis — rūgtā likteņa zīme; kāda vieta tikusi priedei, labo aizgādņu vēstnesei, vai tā pasargā Ljoku no egles — tumšo un ļauno garu koka.

Nūjiņas desmitiem reižu aizlidoja gan uz Tumsas pusi — rietumiem, gan uz Gaismas pusi — austrumiem; dažreiz tās krita uz Siltuma pusi — dienvidiem, dažkārt uz Aukstuma pusi — ziemeļiem. Katru reizi tās nokrita citādi, un Baltā Irbe nevareja saprast, kadu likteni sola dēlam viņas zīlēšana.

Tad māte izšķīrās par izmisīgu, pārdrošu soli. Murminādama burvestības vārdus, viņa, vēl meitene būdama, bija tos iemācījusies no savas mātesmāsas — Lapsas Ķepas priekšgājējas, Baltā Irbe sapina matus septiņās bizēs. Ikkatras bizes galā viņa ievij a pa sērmūkšļa koka veidoli- ņam, kas attēloja gulbi, garlaku un pīli — sieviešu burvestības svētos putnus un zintnieku labvēļus dzīvniekus: lapsu, ūdru un bebru. Bet vidējās — pašas resnākās bizes galā viņa piesēja cilvēka veidoliņu. Tad sieviete uzvilka jaunu vēl nevalkātu tērpu, kas bija pašūts no briedēnu ādām, saskrāpēja roku un ar asinīm uzvilka burvestības zīmes uz pieres, vaigiem un zoda — tā bija darījusi mātesmāsa, gatavodamās zintēšanai.

Kamēr dēls vēl nebija pierādījis, ka tiešām ir burvis un pareģonis, Baltā Irbe nedrīkstēja pīt matus septiņās bizēs un rotāties ar burvestības veidoliņiem. Tomēr mātei šķita — ja viņa pati ies zintēt uz Svēto klinti, viņai nāks talkā gars, apmetnes labvēlis un aizgādnis, — ne velti viņa bija dzemdējusi septiņus dēlus.

Grūti bija tikt augšā Svētās klints kraujā. Baismi bija pārkāpt cilts paražas. Tomēr mātes mīlestība vairoja viņas spēkus, un Baltā Irbe nokļuva laukumiņā uz klints.

Tur viņa ieraudzīja dēlu guļam līdzās nogalētam gulbim. Māti pārņēma vārgums, kājas nespēkā saļodzījās, un viņa noslīga uz ceļiem.

— Dēls ir glābts! Dēls ir glābts! — viņa čukstēja, klusītiņām raudādama aiz laimes. — Tātad tu par tiesu esi zintnieks un burvis, — pēkšņi dziedošā balsī ierunājās Baltā Irbe. Taču pēc balss nevarēja saprast, vai viņa par to priecājas vai skumst.

Māte neuzdrīkstējās modināt to, kurš bija tapis par zintnieku. Bija zināms, ka patlaban viņa dvēsele lidinās tālajā labo garu pasaulē. Čukstēdama burvestības vārdus, Baltā Irbe izlaida pār pleciem savas septiņas bizes — nu pienācis laiks, ta~adiņ viņa ir zintnieka māte! Viņai, neba kādai citai, jātop par Dižo zintnieci pēc Lapsas Ķepas.

Saule vēl nebija uzlēkusi, un bija ļoti auksti. Izvārgušo sievieti saldēja drēgnais gaiss. Cik labi būtu tagad zemnīcā pie siltā pavarda! Tomēr viņa baidījās atstāt dēlu vienu pašu.

Ne tikai māte vien bija noraizējusies par Ljoka likteni. Gluži tāpat baiļojās Bejs, viņas priekšpēdējais dēls. Viņš gan zināja seno likumu — neviens nedrīkst izliet savas ģints locekļa asinis, taču Krams varēja iegrūst Ljoku ūdenskritumā, varēja piesiet zēnu mežā pie koka un atstāt zvēriem saplosīšanai…

Pavasara saule vēl nebija parādījusies virs zemes, kad Bejs gausā gaitā aizgāja līdz Svētajai klintij, kur vakar vakarā palika brālis. Jaunā mednieka sirds aiz prieka sāka sisties skubīgāk, kad viņš ieraudzīja Ljoku guļam uz milzīga gulbja spārna. Turpat blakām sēdēja māte, sa- pinusi matus bizēs tā, kā to darīja zintnieces.

—     Viņš ir aizgājis? — čukstus apvaicājās Bejs.

—     Jā. Viņa dvēsele runājas ar gariem, kas atsūtījuši medījumu, — tikpat klusītēm atsacīja Baltā Irbe. — Pavēsti Kramam, ka gari Ljokam dāvinājuši gulbi.

Mātes vārdi likās vairojam Beja spēkus. Viņš noskrēja lejā no klints viegli un žigli kā senajās dienās. Pa ceļam uz ciematu jauneklis sastapa sievietes, kas gausi vilkās uz upi pēc ūdens. Iepriecinājis viņas ar brāļa veiksmi, Bejs steidzās uz Dižā mednieka zemnīcu.

Krams gulēja briežādu guļammaisā, kas bija sašūts ar dzīslām. Viņš bija novilcis visu apģērbu — tik silta bija guļa uz biezajām, mīkstajām ādām. Kad Bejs pavēra zvērādu, kas aizklāja ieeju zemnīcā, Krams pa miegam dobjā balsī kaut ko bubināja. Vecajam vīram sapnī rādījās sātīgs mielasts — trekna, sulīga laša gaļa.

—     Draugi sūta mums pavasara prieku! — jauneklis, ienākdams zemnīcā, uzsauca tajā valodā, ko saprata vienīgi mednieki. Šie vārdi nozīmēja: «Gari ir atsūtījuši mums gulbi.»

Dižais mednieks atvēra acis un parēgājās Bejā ar miglainu skatienu: vecais vīrs vēl joprojām nevarēja aiz- gainīt sapni.

—     Draugi uzdāvinājuši Ljokam lielu pavasara prieku! — vēlreiz uzsauca Bejs.

Krams paslējās uz elkoņa.

—     Tu saki — Ljoks nomedījis gulbi? Tātad viņš par tiesu ir zintnieks? — sirmgalvis brīnījās un, brīsniņu klusējis, piebilda: — Sasauc brāļus un saki, lai viņi ņem garās rokas un zibeņus. Ljoks dos tiem jaunu stiprumu!

Tajā pašā mednieku valodā par garajām rokām dēvēja šķēpus un par zibeņiem — lokus.

Bejs priecīgs steidzās izpildīt Dižā mednieka pavēli. Jauneklis lepojās, ka viņa mazais brālis, kuru viņš vēl pavisam nesen bija aizstāvējis zēnu kautiņos, tagad kju- vis par zintnieku, burvi. Iedams no zemnīcas uz zemnīcu, Bejs sauca skaļā balsī:

—     Mednieki, Krams jūs aicina pulcēties vienkop! — un katru reizi nevarēja nociesties, nepadižojies ar brāļa veiksmi.

Kad mednieki bija sanākuši, Krams atstāja zemnīcu un viņi visi barā gāja uz krāci.

Saskaņā ar paražām tikai zintniekiem un zintniecēm bija atļauts uzkāpt Svētajā klintī. Mednieki drīkstēja stāvēt klints pakājē tajā pusē, uz kurieni pūta vējš, skriedams pāri svētajai vietai. Sievietēm un bērniem bija ierādīta tuvā saliņa, un viņas jau tur drūzmējās, kad Svētajai klintij tuvojās vīrieši. Mednieki pa nogāzta bērza stumbru pārgāja pāri mutuļojošajai straumei un nostājās klints ziemeļu pusē.

No otras puses stenēdama klintī rāpās Lapsas Ķepa, un nopakaļ Dižajai zintniecei vilkās viņas palīdzes. Uzkāpusi klintī, Lapsas Ķepa atspiedās uz ķeģa un palūkojās uz Balto Irbi. Tikai tagad Lapsas Ķepa ievēroja, ka Ljoka mātes mati sapīti septiņās bizēs un bižu galos iekarinātas zintnieces zīmes.

Sirmgalves seja saviebās dusmās. Ierastām kustībām viņa atraisīja siksniņu, ar ko bija savilktas mezglā viņas deviņas bizes, un izlaida tās pār pleciem. Pirmā un devītā bize, kuras galos blāvoja no kaula izgrieztie mēness un saules veidoli — Dižās zintnieces spēka un varas zīmes, iedrebējās uz sirmgalves izdilušajām krūtīm.

—            Neba drīz tu pīsi deviņas bizes! — nikni nočukstēja Lapsas Ķepa. — Es vēl dzīvošu ilgi!

—            Bet tavi pēdējie zobi izbirs ātrāk, nekā es pazaudēšu pirmo, — tikpat klusu atcirta Baltā Irbe. — Taga- diņ tev nav daudz to atlicis.

Lapsas Ķepa ciešāk saknieba lūpas. Badošanās laikā viņai bija sākusies cinga, un zobi tapa vaļīgi un pavisam nesen cits pēc cita četri izkrita. Kā to bija uzzinājusi Baltā Irbe? Kad no mutes būs ārā pēdējais zobs, Dižās zintnieces varai pienāks gals.

Lapsas Ķepa izstiepa rokas un sāka dudināt kaut ko nesaprotamu. Arīdzan Baltā Irbe pacēla rokas un ierunājās pusbalsī… Tie bija tie paši burvestības vārdi. Jaunā zintnieka māte tos zināja!

Bet Ljoks joprojām gulēja saldā snaudā.

Zintnieka miegs ir svēts. Pacietīgi jāgaida, kamēr viņš atmodīsies; un badā izvārgušie cilvēki nomocījušies mīņājās no vienas kājas uz otru. Beidzot Krams neizturēja.

—            Zintnieka māt, — viņš sacīja, — ļaudis ir noguruši, palīdzi mums.

—            Viņa dvēsele tagadīt ir tālin tālu… Viņš ir tur. — Sieviete pastiepa rokas uz rīta pusi, kurp bija pavērsta Ljoka seja. — Kurš iedrīkstēsies traucēt viņa valodas ar gariem?

Zinādama, ka Ljokam aizvien bijis caurs miegs, Baltā Irbe lika zintniecēm atkārtot vārdus, ko taisījās sacīt. Pati viņa nometās uz ceļiem ar seju pret vakaru pusi, lai varētu lūkoties dēlā, un šūpodamās iedziedājās:

—     Ļaudis gaida tevi, ļaudis gaida tevi!

Tieši tāpat šūpodamās, vecās zintnieces vilka ierastā korī:

—     Gaidām tevi! Gaidām tevi! Gaidām tevi!

Gulētāja plaksti notrīsēja un pacēlās uz augšu. Nepa-

sliedams galvu, Ljoks saskatīja pūkainās gulbja spalvas, noraizējušos māti, viņas bizes, sapītas kā zintniecei, mazliet tālāk sapulcējušos medniekus.

—            Ko pavēlēsi ļaudīm, mēs gribam zināt! — māte tūdaļ uzsauca.

Un vecās sievas paklausīgi atkārtoja:

•— Gribam zināt, gribam zināt, gribam zināt!

Ljoks saprata, ka bez kavēšanās kaut kas jāsaka, kaut kas jāpavēl. Nu viņš ir zintnieks, un ļaudis uzklausīs ikvienu viņa vārdu. Māte saspringusi raudzījās dēlā: «Nesteidzies, nerīkojies bez apdoma.» Lai apsvērtu, ko darīt, Ljoks nolaida plakstus un izlikās, ka atkal ļāvies snaudai.

—            Vai gulbja spalvas dos veiksmi mednieku bultām? — māte vaicāja,

—     Dos, dos, dos! — zintnieces atsaucās.

Ljoks ieklausījās mātes jautājumos.

—     Kad izvārīsim gulbi — kam tiks gaļa?

Šoreiz vecās sievas sāka klaigāt varen cītīgi:

—     Kam tiks gaļa? Kam tiks gaļa? Kam tiks gaļa?

Ljokam nebija grūti saprast, kādus vārdus no viņa

gaida. Vajadzēja pavēlēt, lai ikviens mednieks piestiprina pie bultas pa spalvai — tad nogalētā gulbja gari, kas ilgojas pēc saviem spārnotajiem draugiem, aizvedīs vīrus pie gulbju bara. Kam lai piešķir gaļu? Par to Ljoks ilgi neprātoja — protams, zintniecēm … Viņa māte taču kļuvusi zintniece — tātad arīdzan viņa dabūs pamieloties.

—           Vai tu drīz dosies uz zintnieku zemnīcu? — Baltā Irbe iedziedājās.

Tā māte, citiem nemanot, pūlējās vadīt dēla pirmos soļus jaunajā, grūtajā ceļā.

—            Ej uz zemnīcu, ej uz zemnīcu, ej uz zemnīcu! — vecenes sāka neganti brēkt, cerēdamas jo drīzāk dabūt kaut mazu gabaliņu gaļas.

—            Ļaudis ir piekusuši, tevi gaidīdami. Atgriezies pie mums drīz jo drīz! — stingri atskanēja mātes sauciens.

—            Atgriezies pie mums, atgriezies pie mums, atgriezies pie mums! — vienā balsī atkārtoja zintnieces.

Patiešām — cik ilgi lai guļ uz aukstās klints? Bet vai tam, kurš pieradis visus paklausīt, nav baismi pavēlēt?

Ljoks piecēlās. Baltā Irbe aizgāja pie sirmgalvēm un nostājās līdzās Dižajai zintniecei.

Ljoks sabijies kā bērns aizmiedza acis — viņā raudzījās vecais Krams, zintnieces, mednieki, jaunieši, un visi gaidīja, ko viņš sacīs.

—            Ļaudis («Cik grūti kustināt mēli!» brīnījās Ljoks), piestipriniet pie bultām spalvas, tās nesīs laimi medībās. Gulbi izvāriet un gaļu atdodiet viedajām sirmgalvēm.

Vīri sarauca pieri. Lai cik mazu gaļas gabaliņu dabūtu katrs mednieks, ikviens priecātos arī par to pašu.

—            Kurš izdalīs spalvas? — ar slēptu izsmieklu noprasīja Lapsas Ķepa.

—     Dižais mednieks, — stingrā balsi atbildēja jauneklis un, palūkojies mātes sejā, saprata, ka izlēmis pareizi.

Krams niknodamies noplūca naktī sastingušo milzīgo gulbi un izdalīja medniekiem lielās spārnu un astes spalvas. Pēc tam viņš veikli sagrieza putnu gabalos, nesalaužot nevienu kaulu.

—     Būtu Ljoks mednieks, — neapmierināti sačukstējās vīri, — viņš saprastu, kam jāatdod medījums.

Pa to laiku Svētās klints tuvumā tika sakurta uguns. Drīz vien trīs lielos podos vārījās ūdens. Visi — gan pieaugušie, gan bērni — dabūja iestrēbt gajas novārījumu.

—      Ljoks ir gudrs zintnieks, — steidzīgi rīdamas izvārīto gulbja gaļu, sacīja sirmgalves sievām, kuras ar skaudību noraudzījās ēdājās. — Skaidrs kā diena, pats Roko, lielais Mednieku Draugs, palīdzējis viņam ar saviem padomiem.

3. NODAĻA

Zintnieka zemnīca atradās sānis tiklab no ciemata, kā arī no mednieku nometnes, kur vīri aizvadīja medību mēnešus. Ciematā saimniekoja zintnieces un cītīgi sargāja savu varu un savus noslēpumus. Savukārt mednieku nometnē bija atļauts ienākt vienīgi medniekiem, bet zintnieks nebija mednieks. Arīdzan medniekiem bija savi noslēpumi, kurus viņi atklāja tikai iesvētītajiem.

Zintnieka pienākums bija izlūgties no gariem veiksmīgas medības, ar burvestības vārdiem pasargāt ģinti no slimībām, sērgām un bada. Zintniekam vajadzēja būt draugos ar gariem, lai tie laika brīdina viņu no briesmām, kas apdraud ģinti, — no kaimiņu ļaunajiem nodomiem, no vētras jūrā.

Zintnieku ņēma līdzi medībās reti, vienīgi tad, kad gaidīja lielu guvumu, lai viņa «draugi» — gari — pievilinātu briežu un zivju barus, vai arī tad, kad baidījās no kādas likstas vai nelaimes — zintnieks to aizgainīja ar burvestības vārdiem. Mazu medību laikā mednieki paši tika galā ar vienkāršu zintēšanu. Zintnieks tad palika mājās, savā zemnīcā.

Par šo mājokli, kurā neuzdrīkstējās ieiet neviens no ģints, klīda šaušalīgas valodas. Tika stāstīts, ka no debesīm tur salidojot ugunīgi gari. Rudens naktīs allaž krita meteorīti un nodzisa, nesasnieguši zemi, taču sievietēm šķita, ka ugunīgās svītras pazūd zintnieka miteklī. Ziemas vakaros vēji gaudoja apkārt ciematam, bet cilvēkiem rādījās, ka no zintnieka zemnīcas skan balsis. «Tas ir burvis,» viņi domāja, «viņš sarunājas ar Roko, Mednieku Draugu.» Daudz, ļoti daudz brīnumaina tika stāstīts par zintnieka mājokli, kas slēpās aizā starp klintīm un milzīgām eglēm.

Tālab Ljoks, jauneklis, kam bija apritējušas tikai septiņpadsmit vasaras, šausmīgi baidījās no šās noslēpumainās zemnīcas. Līdz šim viņš, tāpat kā visi citi, gāja tai apkārt ar līkumu, turpretim tagad viņam tur jādzīvo. Ja viņš savārgs — neviens nenāks vājnieku apsērst. Ja nomirs — tā arī paliks turpat guļam. Jaunais zintnieks aizkraus ieeju zemnīcā ar ievu zariem, aizbērs ar zemi un sev uzcels citu mājokli kaut kur tuvumā, tādā pašā vientuļā vietā. Tomēr tikai viens zintnieks pirms daudzām ziemām bija nomiris pie sava pavarda. Visi citi bija ņēmuši galu ārpus ciemata.

Ljoks baiļodamies aplūkoja zemnīcu. Puteņi bija sadzinuši pie ieejas lielu kupenu. Vajadzēja krietni papūlēties, iekām viņš varēja izrakties cauri sniegam un atlocīt ādu, kas cieši aizsedza ieeju. No zemnīcas pretim sitās asa sastāvējusies meža sīpolu un žāvētu sakņu smarža. Tā iedrosmināja Ljoku, un viņš uzdrīkstējās paieties tālāk patumšajā miteklī, vēl joprojām kā bērns aiz bailēm miegdams acis.

Pirmajā mirklī šeitan viss rādījās tāpat kā citās cilvēku mītnēs. Vidū melnēja nokvēpuši pavarda akmeņi, tālāk uz diviem nelieliem akmeņiem gulēja izdobts bluķis ar briežādu blāķi — varēja redzēt, ka vecajam zintniekam patikusi silta guļa. Gar sienām rindojās māla podi un tāšu vāceles un turzas.

Vecais zintnieks pēdējo reizi atstāja zemnīcu rudenī, kad mednieki gādāja ģintij pārtikas krājumus. Kas gan glabājas podos? Ljoks citu pēc cita pacilāja ar mālu notrieptos vākus. Vienā traukā vīdēja kaut kas gaišs un ciets. Viņš paurbināja ar pirkstu — tauki! Otrā podā glabājās sīpoli, trešajā — žāvētas briežgaļas gabali.

Cik daudz ēdamā, kas vēl vakar varēja tikai rādīties sapņos, tagad piederēja viņam vienam pašam! Grauzdams sasalušo saldeni rūgto sīpolu, Ljoks alkatīgi pārcilāja tumšbrūnos gaļas gabalus, izmeklēdams ar biezāku dzeltenīgo tauku kārtu. Skatīdamies apkārt, viņš sirdīgi plosīja ar zobiem sacietējušo gaļu un pēkšņi sarāvās. No pustumsas pretim rēgojās nesaprotams, šausmīgs briesmonis. Baiļu sagrābts, Ljoks kāpās atpakaļ, līdz ar plecu pacēla ieejas aizsegu. Dienas gaisma, ielauzusies pa spraugu, krita uz sienas. Ljoks atviegloti uzelpoja. Nekāda briesmoņa tur nebija. Uz briežādas gludās puses ar ogli un okeru bija uzzīmēts Roko, Mednieku Draugs, — Ljoks viņu pazina pēc kupra un milzīgās pēdas. Attēlā šur tur melnēja caurumi, un Roko plecā bija iestrēdzis iesms — īsais metamais šķēps. Jaunekli sagrāba šausmas: vecais zintnieks uzdrīkstējies pacelt roku pret Draugu, uzdrīkstējies nodarīt viņam sāpes! Vai tad Roko nebija atsūtījis naktī gulbi un paglābis Ljoku no bojāejas? Jauneklis steigšus izrāva šķēpu no labvēļa pleca.

— Lai tava brūce aizdzīst žigli jo žigli, — viņš čukstēja, glaudīdams ieplēsto briežādu. — Tu dāvināji man veiksmi, un es nekad tev nedarīšu pāri.

Parunājies ar Roko, Ljoks nosprieda, ka abi nu esot noslēguši draudzību, un pavisam nomierinājās.

Tagad vajadzēja iedegt pavardā uguni un sasildīt garajā ziemā izsaldēto zemnīcu. Jauneklis sameklēja pie pavarda uguns aizdedzināmo dēlīti un nūjiņu, salika apkārt iedobei dēlītī sausu zāli un ņēmās ātri virpināt nūjiņu. Zāle kūpēja, tomēr neuzliesmoja. Ljoks pikti atkārtoja: «Dedzi, dedzi!» — kamēr beidzot uzplaiksnījās zil- ganīga uguns mēlīte.

Drīz no pavarda plūda saldena dūmu smarža, un pēc tam tie uzmutuļoja biezi, sīvi un sūri. Ljoks atsvieda ieejas aizsegu uz zemnīcas jumta un notupās pie pavarda, pēc paraduma noliecis galvu. Palsie dūmi cēlās uz augšu, šūpodamies virs saltā gaisa, kas ieplūda gar klonu.

Kad pavarda akmeņi sakarsa, Ljoks pārstāja piemest ugunij sausos zarus. Dūmi izklīda, izgāja ārā, elpot varēja vieglāk, acis vairs neasaroja. Jauneklis nolaida uz leju zvērādas aizsegu, apbāzīja to ciešāk un gailējošo ogļu gaismā vēlreiz aplūkoja jauno mitekli. No austrumu sienas pretim ieejai uz viņu raudzījās Roko, Mednieku Draugs, taču Ljoks no viņa vairs nebaidījās. Pie ziemeļu sienas vairākās rindās karājās zvērādas. Jauneklis piesardzīgi pacēla uz augšu aļņādas stūri. Adas gludajā pusē bija uzzīmēts liels alnis ar žuburotiem ragiem. Zem aļņādas karājās briežāda, un uz tās ar ogli un okeru bija atainots briedis, uz vilka un lūša ādas — vilks un lūsis.

Nebija vienīgi lāčādas. Tomēr turpat, ievu klūdziņu grozā, Ljoks atrada lāča galvaskausu un zem tā divus pārus izkaltētu lāča ķetnu ar visiem nagiem.

Jaunais zintnieks nomanīja, cik vienkāršas burvestības piekopuši viņa priekšgājēji. Viņi, neatstājot zemnīcu, varēja burties pie to dzīvnieku attēliem, kurus taisījās medīt ģints vīri, un izlūgties no gariem palīdzību. No šī brīža Ljoku gaidīja tāda pati vientuļa dzīve kā viņa priekštečus: viņam nāksies vairīties no visiem ģints ļaudīm, viņš nekad nedrīkstēs ieiet zemnīcās, kur mitinās sievietes. Tika teikts, ka mežu, kalnu un upju saimnieces esot gaužām greizsirdīgas. Viņas nepiedodot zintniekam, ja viņš tuvojoties kādai zemes ļaužu sievietei. Zintniekam jādraudzējas tikai ar viņām vai ar citiem gariem — vīriešiem. Tomēr Ljoks nespēja iedomāties, kādi ir šie gari..*

Sī diena Baltajai Irbei bija gluži citāda nekā pārējās. Atgriezusies no Svētās klints, viņa izgāja cauri visam ciematam. Pašā nomalē čurnēja maza zemnīca. Vasarā un ziemā tā stāvēja tukša un pamesta, un dūmi no tās cēlās vienīgi tajās dienās, kad viedās sirmgalves apmācīja kādu jaunu zintnieci. Viņai bija jānodzīvo šeit līdz jaunam mēnesim. Sirmgalves cita pēc citas nāca viņu apsērst un mācīja viņai to, ko turēja noslēpumā no visiem citiem ģints ļaudīm, īpaši no medniekiem, — slimību dziedināšanas mākslu, buramos vārdus un lūgšanas.

Baltā Irbe ar rokām atraka sniegu no ieejas zemnīcā, mazuliet pacēla ādas aizsegu, no sliekšņa palūkojās, vai priekšgājēja atstājusi viņai pietiekami daudz žagaru, vai ūdens trauks vesels, vai zemnīcā ir guļammaiss, un atgriezās ciematā. Viņa ieies šajā zemnīcā, uzvilkusi jaunu tērpu, ko vajadzības gadījumam pašuvusi Lapsas Ķepa, ieies, nesdama degošas ogles no Dižās zintnieces ugunskura, lai iedegtu uguni šeitan, šajā pavardā, kas tik ilgi nav kurināts.

—     Atnākusi! — īgni viņu sagaidīja Lapsas Ķepa. — Es pat uguni vēl nepatapu iekurt.

—     Es pagaidīšu, — pazemīgi sacīja Ljoka māte.

Dudinādama kaut ko, vecā zintniece salūkoja no liela tāšu groza visu, ko pienācās uzģērbt jaunajai zintniecei. Virsū gulēja no apstrādātas briežādas pašūts krekls un gurnauti, pie kuriem piesēja garās kažokādas zeķes, kas sniedzās pāri ceļiem, apakšā bija nolikts virstērps: kažokādas jaka bez piedurknēm, ar spalvu uz iekšu, izro tāta ar daudziem izšuvumiem, un tāds pats uzmetnis ar šķēlumu uz krūtīm, gar malām apšūts ar lapsas ādām.

—     Pasteidzies! — Lapsas Ķepa ierunājās. — Pasteidzies!

Baltā Irbe atskatījās. Zemnīcas ieeja nebija aizklāta, un saule ielūkojās zintnieces mājoklī.

—     Kā sieviete var rādīt saulei savas kailās miesas? — Baltā Irbe neļāvās sirmgalves viltībai. — Ja es pārkāpšu paražu, tu pati pirmā aizraidīsi mani projām…

—     Vēlies tapt par Dižo zintnieci? — Lapsas Ķepa, vairs neslēpdama niknumu, lūkojās uz sievieti, kas bija izvairījusies no viņas viltīgajiem slazdiem.

—     Tā sacīja Pareģone, manas mātes māsa, — Baltā Irbe, acu nenolaidusi, atbildēja. — To atceras visas vie- dās sirmgalves.

Pīlādža rīkstes, ko Lapsas Ķepa grasījās uzsviest pavardam, lai iedegtu svēto uguni, viņas rokās sāka drebēt.

Pareģone bija Dižās zintnieces priekštece. Pirms nāves viņa bija pareģojusi, ka Lapsas Ķepu nomainīšot sieviete ar putna vārdu. Lūk, šos vārdus atgādināja Baltā Irbe. Tomēr Lapsas Ķepa nebija no tām, kura bez pretošanās grieztu kādai ceļu.

—     Tas nenotiks tik drīz, nenotiks tik drīz! — viņa uzkliedza Ljoka mātei. — Manu nāvi tu nesagaidīsi!

Ugunskurs iedegās. Abas sievietes aptupās pie pavarda. Uguns karsēja, bet no vaļējās ieejas kājām vilka virsū saltums. Kamēr dega uguns, Baltā Irbe un Lapsas Ķepa klusēja. Gausi ritēja laiks. Beidzot žagari uzliesmoja pēdējo reizi un sabira oranžās oglēs.

Tad pēc saimnieces zīmes viešņa nolaida pār mītnes ieeju aizklāju. Zemnīca ieslīga sarkanīgā mijkrēslī.

Baltā Irbe novilka uzmetni un palūkojās uz veceni. Pārģērbšanās laikā Dižajai zintniecei ar burvestības vārdiem jāataicina gari pie tās, kura ietērpjas viedo sieviešu apģērbā. Tomēr Lapsas Ķepa klusēja. Varbūt viņa cerēja, ka Baltā Irbe neuzdrīkstēsies pieskarties svētajam tērpam bez viņas burvestības vārdiem. Taču vecene pārrēķinājās — šī sieviete zināja svētos vārdus!

Baltā Irbe, skaļi sacīdama vārdu pēc vārda, novilka veco tērpu. Nesagaidījusi Lapsas Ķepas pavēli, viņa noslīga pār pavardu uz izstieptām rokām un izliecās lokā pāri oglēm, kas vēl gailējās starp akmeņiem.

Jaunā zintniece lūdzās uguni, lai tā šķīstī viņas miesas no visām slimībām, pasargā no ļauniem pesteļiem un svešu apmetņu naidīgajiem gariem un padara viņu neuzveicamu kā pati uguns, no kuras spēka sasprēgā un sašķeļas gabalos pat akmeņi.

Ar bailēm un naidu vecene lūkojās uz jaunā burvja mati. Dižās zintnieces vara bija liela. Neviena ģints sieviete neuzdrošinājās viņai nepaklausīt. Pat mednieki baidījās no Lapsas Ķepas, arīdzan Krams sargājās runāt viņai pretim. Vecene, raudzīdamās uz Balto Irbi, sirdīgi miedza acis. Viņa, jaunā zintnieka māte, zina senos burvestības vārdus, viņa vēl nav veca, turpretim Lapsas Ķepa top vārgāka ar katru pavasari. Kad viņas spēku zaudējušās rokas vairs nejaudās pacelt smago ķeģi, jaunā zintnieka māte svētās zintēšanas laikā stāsies viņas vietā.

«Posts un bēdas man, posts un bēdas!» domāja Lapsas Ķepa, ieklausīdamās vārdos, kas skaidri un gaiši skanēja zemnīcā. «Posts un bēdas man!»

Beigusi apvārdošanu, Baltā Irbe atgrūdās no klona un izslējās taisna.

—     Runā! — viņa stingrā balsī pavēlēja sirmgalvei. — Es zinu arīdzan tos vārdus!

Un Lapsas Ķepai vajadzēja prasīt no gariem, lai tie dod varenu stiprumu sāncensei. Baltā Irbe pa to laiku bez steigas uzvilka jauno, svēto apģērbu. Tikko vecene apklusa vai lūkoja izlaist vajadzīgo vārdu, Baltā Irbe tūdaļ pateica visus burvestības vārdus.

Kad zintnieka māte bija ietērpusies viedo apģērbā, Lapsas Ķepa sirdīgi sacīja:

—     Kā Pareģone uzdrīkstējās iemācīt tev viedo sieviešu burvestības vārdus? Tolaik tak biji vēl meitēns!

—     Tā viņai pavēlēja gari! Gari sacīja viņai, ka es tapšot liela zintniece, — Baltā Irbe atbildēja. — Dod ogles!

—     Gatavojies, gatavojies, — vecene čukstēja un paraudzījās sāncensē ar tādu naidu, ka tai uzmācās šausmas. — Tikai paturi prātā — nekad tu nesaplsi matus deviņās bizēs! Nekad tu neredzēsi manu kapu, bet es vēl pasmiešos pie tavējā!

«

Kvēlojošo ogli vajadzēja aiznest plaukstās. Tas bija viens no pārbaudījumiem, kurš jāiztur sievietei, kas nolēmusi uzkurt uguni zintnieču zemnīcā. Lapsas Ķepa tīšuprāt izraudzījās ogli, virs kuras vēl plaiksnījās zilgana liesmiņa.

Pasviezdama ogli uz augšu un mētādama no plaukstas plaukstā, Baltā Irbe gandrīz skriešus aizsteidzās uz zemnīcu ciemata nomalē. Tur viņa iesvieda ogli pavardā, salika tai apkārt sausu zāli un uzpūta uguni. Viebdamās aiz sāpēm apsvilinātajās plaukstās, Ljoka māte pamazīti- ņām lika klāt ugunij žagarus, uzmanīdama, lai visu laiku degtu kaut vai viens pīlādža zariņš.

Viņu māca nemierīgas domas. Baltā Irbe, tāpat kā visas citas ģints sievietes, ticēja, ka Dižajai zintniecei ir zināms, kas nākamībā gaida ikvienu cilvēku. Lapsas Ķepa bija sacījusi: «Manu nāvi tu nesagaidīsi,» — tātad Baltā Irbe nomirs agrāk nekā šī pavisam novārgusī vecene. Un, ja nāve pati neatnāks pie viņas, Dižā zintniece papūlēsies uzsūtīt viņai kādu nelaimi. Jāpiesargās no ikviena Lapsas Ķepas skatiena, no ikviena vārda, labi jāapdomā, ko vecene var viņai padarīt.

Paraža prasīja, lai sieviete, kuru iesvētī par zintnieci, iztiek bez miega trīs dienas un trīs naktis. Jo ilgāk viņa neļausies miegam, jo lielāks spēks piemitīs viņas burvestībām. Baltās Irbes mātesmāsa bija aizvadījusi bez miega piecas dienas un naktis, un tikpat ilgi nebija gulējusi arī Lapsas Ķepa.

Atvairīdama miegu, nākamā zintniece vieglāk ieguva spējas tikties ar noslēpumainajiem gariem, kuri dāvāja viņai burvju spēku un gudrību, kas nebija pieejama neiesvētītajām. Galu galā miegs tomēr pievārēja izmocīto sievieti, un viņa parasti aizmiga tik cieši, ka nekā nejustu pat tad, ja viņai kāds piegrūstu kvēlojošu ogli. Ģints ļaudis tad mēdza runāt: «Viņas dvēsele aizgājusi tālin tālu projām no miesām.»

Dažas sievietes pēc ilgās negulēšanas pavisam zaudēja saprašanu — skraidelēja apkārt, kliedza un murgoja. Tad ģints locekļi sačukstējās: «Gari paši iraid atnākuši pie viņas.» Ļaudis domāja, ka šai zintniecei būšot lielāks spēks nekā tādai, kura pēc tam gulēja kā nosista nāves miegā ilgu laiku.

«Dižā zintniece ir ļoti viltīga,» noraizējusies prātoja Baltā Irbe, uzmanīdama uguni, lai tā neapdziest. «Vai tikai viņa man nenodarīs ko ļaunu, kamēr mana dvēsele

aizies runāties ar gariem?…»

*

Tajā laikā ari Ljoka sirdi māca skumjas. Viņš mita siltumā, turklāt krietni paēdis. Tomēr jaunekli nepameta bailes no jaunās, nezināmās dzīves. Pirmo reizi mūžā viņš sēdēja pie pavarda bez mātes.

«Ko gan viņa šobrīd dara?» Ljoks skumīgs domāja. «Derētu aiznest viņai mazliet ēdamā.»

Pielicis pilnu podu ar gaļu un sīpoliem, Ljoks iznāca no zemnīcas. Lai mājoklī saglabātos siltums, viņš rūpīgi iemīdīja sniegā biezā zvērādu aizsega apakšējo malu.

Saule nule bija noslīgusi līdz mežam, taču apmetne jau klusēja. Ziemas vētrās līdz augšai ieputinātās zemnīcas nemaz neatšķīrās no sniega kupenām. Ja sniegs ap zemnīcām nebūtu tā izmīdīts un piesvaidīts visādiem atkritumiem, neviens nenoģistu, ka šeit mitinās cilvēki. Apmetne, kur vasarā rosījās un skaļi sasaucās ļaudis, patlaban likās izmirusi. Tikai vienā zemnīcā žēlabaini raudāja bērns. Acīmredzot viņa māti bija pievārējusi smaga snauda. Par bērna žēlo, vārgo kliegšanu neviens nelikās ne zinis, un Ljoks nodomāja: «Laikam gan maziņais šodien nomirs.»

Neviena nemanīts, Ljoks aizzagās pie dzimtā mājokļa, pacēla zvērādu aizsegu un apstājās — zemnīcā neviena nebija, un pelni starp pavarda akmeņiem likās atdzisuši. Tikai tagad viņš saprata, ka arīdzan mātes dzīvē notikušas pārgrozības. Nu viņa ir zintnieka māte, tātad pati tapusi zintniece. Viņa jāmeklē nevis šeitan, bet gan viedo sievu zemnīcā — ciemata nomalē.

Baltā Irbe patlaban pārcilāja atmiņā burvestības vārdus, kuri sargāja no visādām kaitēm un kurus viņai senajās dienās bija iemācījusi mātesmāsa. Šajā brīdī ādas aizsegs pie ieejas sašūpojās.

Sieviete izbīlī pietrūkās — vai tikai vecās zintnieces Lapsas Ķepas sūtītie gari nav atnākuši viņu nozūmēt? Taču uz sliekšņa stāvēja Ljoks.

—      Nenāc iekšā! Nenāc iekšā! — Baltā Irbe iekliedzās tādās šausmās, ka Ljoks iztrūcinājies pakāpās atpakaļ.

Viņa izskrēja no zemnīcas un, cieši aizklājusi ieeju, sacīja:

—     Neviens vīrietis nedrīkst pārkāpt pār šā mājokļa slieksni. Bet zintnieks nedrīkst nākt tam ne tuvumā.

—     Es tev atnesu garšīgu ēdamo, bet tu dzen mani projām, — Ljoks žēlabaini ierunājās.

—     Tagadiņ tu pats esi zintnieks un nedrīksti nākt pie manis. Vai tad tu nezini, ka tavi gari ir naidīgi mums, burveklēm?

Ljoka sejā varēja samanīt tādas skumjas, ka mātes mīlestība pārvarēja kopš bērnu dienām iedvestās bailes no aizlieguma pārkāpšanas.

—      Gari ir atsūtījuši gulbi, lai pierādītu, ka tu esi īsts zintnieks. Tu esi mans septītais dēls, meitas es nekad neesmu dzemdējusi, — Baltā Irbe lepnā balsī sacīja. — Kopš tās vasaras, kad tu piedzimi, es nevienam medniekam vairs neesmu devusi vietu pie sava pavarda. Es ticēju, ka mans Ljoks taps dižens zintnieks.

Ljoka galva slīga aizvien zemāk un zemāk, un viņš mātei šķita tik bezpalīdzīgs, līdz asarām aizvainojies zēns, ka viņa nespēja pārvarēt žēlumu pret jaunāko dēlu.

—      Iesim uz Svēto klinti, — Baltā Irbe sacīja nedrošā balsī, bažīgi vērdamās uz kupenās ieputinātajām zemnīcām. — Tur vismaz nebūsim ļaužu acīs.

Viņa neuzdrošinājās ienest zintnieču zemnīcā pat Ljoka dāvanu — podu ar ēdamo un, steigšus iebāzusi mutē brieža gaļas gabalu, noglabāja podu sniegā pie ieejas.

Uz klints, tur, kur pagājušajā naktī bija gulējis noga- lētais gulbis, tupēja krauklis un pacietīgi izknābāja no akmens iedobes sasalušās asinis. Ieraudzījis cilvēkus, putns īdzīgi pašķielēja uz viņu pusi un it kā draudēdams pavēra knābi.

—      Slikti! Vai, cik slikti! — Baltā Irbe pat nobālēja. — Neba jau velti krauklis apsargā šo vietu. Skaties, cik sirdīgi viņš blenž uz mums.

Viņi abi ielīda aizvējā — šaurā spraugā starp akmens bluķiem. Ljoks piekļāva galvu pie mātes krūtim.

—      Zintnieks nedrīkst aiztikt sievieti, — māte izbijusies čukstēja, taču viņas roka joprojām palika uz dēla pleca.

Abi brītiņu klusēja, tad Baltā Irbe, it kā atbildēdama savām domām, ierunājās:

—     Krauklis vis neaizlaidās projām, bet gan paplēta knābi. Tas ir uz ļaunu!

—      Viņš knābāja gulbja asinis un saskaitās, ka mēs traucējam, — Ljoks lūkoja nomierināt māti.

Viņa papurināja galvu.

—      Vai zini, Žiglo Zaķi, — Baltā Irbe nosauca dēlu tā, kā parasti uzrunāja viņu savā zemnīcā, — mēs esam abi kopā pēdējo reizi. Tu esi zintnieks, un arīdzan es, tava māte, tagadiņ būšu zintniece. Drīz es nonākšu garu pasaulē, un viņi…

—     Bet kādi gan izskatās tie gari?

—      Es savu mūžu neesmu viņus redzējusi, tak mūsu zintnieces stāsta, ka gariem esot cilvēka ķermenis un rokas, cilvēka vai zvēra kājas, toties galva tāda, kādas nav nevienam zvēram. Kad aiziesi atpakaļ uz zemnīcu, dari tā, lai gari tev parādās…

—      Kas man jādara?

—      Kā lai es zinu? To prata kaimiņu apmetņu zintnieces, bet rijīgais Horo, tas, kurš tērpjas asiņainā apģērbā, nogalēja viedās sievas… Mūs viņš neaprija, tālab ka mēs tolaik bijām patvērušies aiz ūdeņiem. Mūsu vīrieši bija nokāvuši svešu mednieku, un mēs, baidīdamies no viņa ģints atriebības, pārcēlāmies uz Lielā ezera saliņu. Asiņainais Horo nozūmēja kaimiņus, tak ceļu pie mums neuzgāja.

■— Kurš tad iemācīs mani burt?

—      Neviens. Mūsu pēdējais zintnieks nepaguva izpaust tev savus noslēpumus. Kaimiņi dienvidos un ziemeļos visi apmira, kad tu vēl nebiji piedzimis. Tagadiņ gariem pašiem jāmāca tevi.

Vēzēdams robotos spārnus, griezīgi ķērkdams, krauklis lēnām aizlidoja pār viņu galvām.

—     Viņš man nevēlē runāt, — Baltā Irbe nodrebēja.

Saule norietēja, un sārtais sniegs ar violetajām ēnām

tūdaļ iezilgmojās. Priežu galotnes tapa tumšas, un debesis blāzmoja zaļganīgā gaismā. Kaut kur augšā sāka dzirkstīt pirmā zvaigzne. Pēc tam sniegs kļuva vienmulīgi pelēks, klintis pavisam satumsa, un šķita, ka pinkaino egļu zaru ķetnas ar tām saaugušas.

Kaut ari apdedzinātā plauksta joprojām sāpēja, Baltā Irbe glāstīja un glāstīja maigām pūciņām klāto dēla vaigu. Ljoks ne vienu reizi vien grasījās iztaujāt māti, ķo lai dara, ja mednieki pieprasīs no viņa zintēšanu, tomēr mātes karstā plauksta allaž aizspieda dēla lūpas.

—     Krauklis man vēlēja ciest klusu! — Baltā Irbe čukstēja. — Gari atsūtījuši viņu uzmanīt cilvēkus!

Kļuva pavisam tumšs, un no ierozēm dvesa drēgns saltums. Baltā Irbe negribīgi piecēlās.

—      Jākājo atpakaļ uz zemnīcu, savādāk ugunskurs apdzisis, bet iet otru reizi pie Lapsas Ķepas es nedrīkstu. Viņa nodomās, ka mani pievārējis miegs un tālab uguns apdzisusi. Dēliņ, neaizmirsti — kad atkal būsi zemnīcā, prasi gariem, lai viņi nāk pie tevis.

Ljoks necēlās kājās, viņam nemaz negribējās iet projām.

—     Nu tad pēdējo reizi, tāpatās kā agrāk… kad tu vēl biji maziņš, — māte ierunājās un, pieglaudusi seju pie dēla sejas, sāka berzēt savu vaigu pret viņējo. Tas bija pats maigākais mātes glāsts šajā ģintī.

Kad viņi abi tuvojās ciematam, māte sacīja:

—     Pie manis vairs nenāc. Tagadiņ tu esi zintnieks!

Zemnīcā Baltā Irbe iekūra uguni, uzpūšot oglītes, kas

jau bija pārklājušās ar pelniem. Lēnām košļādama Ljoka atnesto gaļu, viņa, nemiera mākta, domāja par dēlu.

Agrāk bija tā: ja vecais zintnieks nomira, nepaspējis izpaust pēctecim visus savus noslēpumus, no dienvidu un ziemeļu apmetnēm atnāca viedie sirmgalvji un iemācīja jaunajam zintniekam visu, ko zināja paši. Tagad tikai vēji klejoja pāri tukšajām kaimiņu mītnēm, un nebija neviena, kas varētu Ljoku apmācīt. Tomēr vecie mednieki cieši turas pie senajām paražām. Kolīdz Ljoks tās pārkāps — viņam vairs neticēs, ja ciematā kaut kas atgadīsies — sacīs, ka jaunais zintnieks atnesis ļaudīm postu un nelaimi. Baltā Irbe, mātes rūpestu nomākta, apdomāja, kurš no vecākajiem medniekiem varētu pastāstīt viņas dēlam, kas darāms zintniekam.

Ari pati par sevi nedrīkst būt droša. Nešpetnā vecene Lapsas Ķepa to vien domā, kā uzsūtīt viņai nelaimi. Satrauktā sieviete nolēma upurēt zintnieču pavarda garam, lai tas pasargā viņu no briesmām.

Baltā Irbe nogrieza no apģērba malas gabaliņu ādas un, palūgusi uguni pieņemt ziedu, nolika to uz pavarda akmens. Dūmi tievā strūkliņā cēlās uz augšu — nepalika vis turpat lejā. Tātad uguns gars pieņēmis viņas veltil Tā bija zīme, ka lūgums uzklausīts.

—      Vai man būs posts no Lapsas Ķepas? — sieviete čukstēja un nolika uz pavarda malas jaunu upuri — brieža spalvu kušķīti.

Stiprajā karstumā spalvas gruzdēja un kūpēja, un dzeltenīgie dūmi arī šoreiz tievā strūkliņā stīdza uz augšu.

—      Nelaimes nebūs! — Baltā Irbe atviegloti nopūtās, — Lapsas Ķepa man nenodarīs nekā Jauna!

4. NODAĻA

Nogurušais Ljoks zem mīkstajām zvērādām nogulēja līdz rītam, taču nekādus sapņus neredzēja.

Pelnos vēl gailēja oglītes, un jauneklis bez pūlēm pz- pūta uguni. Pēc tam apsēdās pie pavarda ar muguru pret briesmīgo Roko, nolicis pie kājām podu ar briež- gaju un podu ar taukiem. Vēl nesen, tāpat kā citi pusaudži, viņš jau kuro reizi bija rakņājies sniegā pie zemnīcas, veltīgi meklēdams apgrauztus, bet vārīšanai vēl itin derīgus kaulus, un, atgriezdamies tukšām rokām, skumīgi vēries mātes izģindušajā sejā — varbūt viņa salūkojusi kādu mazumiņu ēdamā? Tomēr māte varēja iedot dēlam tikai rūgtu sagrūstas un izvārītas priežu mizas putru.

Turpretim tagad viņam ir lieli pārtikas krājumi. Tomēr priekam piejaucās agrāk nepazītas rūpes un raizes. Māte bija sacījusi: «Dari tā, lai tev parādās gari…» Bet viņš pat nejēdz, ar ko lai pievilina garus, kā ar viņiem lai runā. Laikam šie gari ir pārlieku šausmīgi.

Ljoks pāri plecam pašķielēja uz kupraino Roko. Jaunekļa ēna klājās pāri izkrāsotajai zvērādai pie sienas. Kad pavardā uzliesmoja sauss zars, ēna sašūpojās un šķita, ka Roko gan palūkojas gaismā, gan paslēpjas. Roko bija pacēlis roku it kā draudēdams. Jauneklis žigli novērsās un pievirzījās tuvāk ugunij, cilvēku labajai aizgādnei.

Gan raudzīdamies spožajās oglēs, gan pievērdams dūmos iekaisušās acis, Ljoks domāja tikai vienu — ko lai dara? Vīri drīz pulcēsies uz lielajām medībām. Kā lai palīdz ģints ļaudīm?

Kurš gan cits, ja ne Roko, Mednieku Draugs, sūtīs veiksmi un laimi? Ja nu Krams palūgtu viņu mednieku valodā, ko prot tikai iesvētītie! Roko pats iraid dižens mednieks, viņš neatteiksies palīdzēt saviem brāļiem!

Bet kā lai to izdara? Krams, tāpat citi apmetnes Jaudis, nedrīkst ienākt zintnieka zemnīcā.

«Varbūt izklāt ādu ar Drauga tēlu uz Svētās klints?» Ljoks nodomāja, taču tūdaļ atgādājās, ka no zemnīcas neko nedrīkst iznest un pēcāk nest atpakaļ, — līdz ar mantu zintnieku miteklī var ielavīties ļaunās burvestības, ko pa vējam uzsūta tālo apmetņu zintnieki.

Ljoka skatiens, domīgs un izklaidīgs, apstājās pie oļu kaudzītes zem izdobtā bluķa — zintnieka guļasvietas. Tur bija mazāki un lielāki, apaļi un plakani akmentiņi. Līdzās oļiem gulēja rūpīgi sakrauti granīta gabali ar smailiem, asiem galiem. Uz krūtīm Ljokam karājās bērza tāsī ietīts gluds olis, uz kura bija sarežģīts zīmējums, kas sargāja no slimībām. Kad Ljoks izgājušajā ziemā savārga, vecais zintnieks noņēma viņam no kakla siksniņu ar laimlēmi un oļa otru pusi izrotāja ar vēl vienu zīmējumu. Samiedzis granīta gabalu saujā, viņš pielika tā smaili pie oļa un pa ieapaļo galu uzsita ar smagu akmeni. Uz oļa gludās virsmas iezīmējās bālgans punkts, un zintnieks palika granīta smaili mazuliet tālāk un 110 jauna uzsita. Drīz vien uz oļakmens baloja divkāršs aplis. Aplis, turklāt divkāršs, apzīmēja stipru žogu. Tā zintnieks gribēja pasargāt Ljoku no ļauniem gariem un slimībām.

Atcerējies zintnieku, Ljoks atsauca atmiņā arī kaut ko citu, pavisam aizmirstu. Netālu no ciemata meža biezokni slēpās ezers ar mazu saliņu. Sekla upīte tecēja no ezera uz Vigas upi. Senāk ezers bija liels, bet tad pamazām izsīka un aizauga, lēnām pārvērzdamies rūsgani sarkanu sūnu purvā. Māņticīgie ciematnieki uzskatīja šo slīkšņu par asinīm aptraipīto zemes rīkli, kas aprij ikvienu — gan cilvēku, gan zvēru, kurš uzdrīkstas ienākt purvā.

Tomēr Ljoks neticēja šiem stāstiem. Reiz bērnībā viņam, meklējot putnu olas un lēkājot no ciņa uz cini, palaimējās nokļūt uz saliņas. Tur viņš atrada ļoti daudz ligzdu, un Ljoks pārnāca mājās priecīgs, labi pamielojies. Kopš tā laika viņš katru pavasari putnu ligzdošanas un olu dēšanas laikā paslepen zagās uz saliņu. Tur viņam bija iemīļota vieta — nolaidena sarkana granīta klints, kas aizstiepās zem ūdens. Ljoks bieži vien ilgi gulēja uz klints, gluži kā ķirzaka sildīdamies saulē.

Reiz viņš aizklīda uz saliņu vēlā vasarā un pēc paraduma uzrāpās klintī. Ūdens pavasaros pārklāja lielu daļu akmens grēdas, bet tagad bija nokrities. Ljoks aiz pārsteiguma iekliedzās — uz sarkanā granīta baloja zivs attēls. Zivs bija izliekusies lokā gluži kā lasis, kad tas, dzīdamies uz augšu pret straumi nērst ikrus, lec pāri krāču akmeņiem. Ljoks pieliecās un pataustīja attēlu. Zīmējums bija grubuļains, sīkām iedobītēm, tāpēc likās nespodrs, blāvs, kaut arī pati klints žilbinoši spīguļoja saules staros.

Jauneklis brīnījās nenobrīnīdamies — kurš gan iecirtis akmenī laša veidolu? Iztaujāt kādu no ģints ļaudīm viņš neuzdrošinājās. Uz šejieni, uz šo salu, izraidīja mūža trimdā tos, kuri bija pārkāpuši ģints paražas. Nevienam nebija atļauts nākt uz šejieni.

Tagad Ljoka atcerē viss saplūda vienkop: noslēpumainais laša zīmējums, zintnieks, kurš iecirta rakstu uz laim- lēmja oļa, un Roko attēls uz zvērādas. Ljoku tā pārsteidza šī nojausma, ka viņš nodrebēja. Nezināmais ģints loceklis droši vien bija lūkojis pievilināt saliņai lasi un tālab izcirtis tā attēlu uz akmens! Viņš bija pesteļojisl Ljoks arīdzan darīs tāpat — tikci vēl labāk. Viņš izkals uz Svētās klints Roko. Tad paši mednieki varēs lūgt savu Draugu, lai viņš dod veiksmi.

Drīz pie Svētās klints, zintnieču izsenās pulcēšanās vietas, atskanēja vienmērīga klaudzēšana, akmenim sitoties pret akmeni. Uz koši sarkanās klints nogāzes, ko ledājs bija nopulējis pavisam spožu, vispirms iezīmējās Roko galva, pēcāk lielais kupris.

Ljoks paretam ar piedurkni noslaucīja no sejas sviedrus. Rokas nogura un tirpa, bet viņš tik kala un kala cietajā akmenī iedobīti pēc iedobītes. Nu jau izkalts ķermenis … Kāja ar milzīgo pēdu…

Ar katru sitienu aizvien skaidrāk iezīmējās Draugs, gluži tāds pats kā uz briežādas. Roko raudzījās uz upi, kas gandrīz augu gadu baroja apmetni.

— Dižais mednieks varēs prasīt, lai Draugs atsauc no jūras dziļumiem Vigas ūdeņos pulka, pulka treknu lašu, — Ljoks, miegdams dūrē granīta gabalu, murmināja. — Lai ļaudis saķer tik daudz lašu, ka pietiek visai ziemai.

Kad roka aiz noguruma pavisam sastinga, Ljoks piecēlās un, pakāpies soli atpakaļ, prātoja — kā attēlot Roko ausis: garas, kā zināja stāstīt sirmgalvji, vai īsas kā visiem cilvēkiem.

Pēkšņi kaut kur tuvumā atskanēja kliedziens:

—     Viņš ir apgānījis Svēto klinti! Posts un nelaime! Posts un nelaime!

Tur, kur klinti sedza viršu puduri, stāvēja Lapsas Ķepa un šausmās kratīja rokas. Uz spožās akmens virsmas baloja zintnieču nīstais kuprainis! Kā lai tagadiņ sarīko sen ierasto zintēšanu, kad no klints raugās Roko — vīriešu aizstāvis un sieviešu niknākais ienaidnieks! Ljoks uz visiem laikiem nolaupījis viedajām sirmgalvēm zin- lošanas svēto vietu… Nekas ļaunāks nevarēja gadīties!

Līdzās Lapsas Ķepai stāvēja citas sirmgalves, bet aiz muguras — Baltā Irbe, kuru viņas bija atvedušas apmācīt buršanā un zintēšanā. Klupšus krišus projām no upes skrēja sievietes. Viņas bija nākušas pēc ūdens un izdzir- dušas vecās zintnieces kliedzienus.

—     Ljoks ir apgānījis Svēto klinti! Ljoks ir pazudinājis mūs visus! — vecās sievas kliedza, atkārtodamas Lapsas Ķepas vārdus.

Ljoka māte cieta klusu. Nelaime viņai šķita tikpat šausmīga kā visām citām sievietēm. Tomēr vērst par labu izdarīto vairs nevar, atliek tikai viens — drīzāk izdomāt, kā atvairīt dēlam draudošās briesmas.

—     Nāve tev, slepkavniek! — Lapsas Ķepa kliedza un, niknumā neapjēgdama, ko dara, nāca virsū Ljokam.

Tagad arī jauneklim pašam uzmācās bailes par padarīto, taču viņš labi saprata, ka viņam klāsies ļauni, ja balss neskanēs droši un seja nebūs mierīga.

—     Nenāc man klāt! — viņš uzsauca skaļā balsī. — Tā man vēlēja gari! Vai gan tu, sieviete, vari cīnīties ar Roko, mednieku aizstāvi!

—     Mēs neatzīstam Roko! — Lapsas Ķepa iekliedzās. — Mūsu gari ir stiprāki!

—     Ja viņi ir stiprāki, lai aizdzen Draugu no klints!

Dižā zintniece apklusa. Lai cik ilgi kratītu rokas, taču

no akmens nevar nodzēst to, kas tur iekalts.

—     Zintnieku gari ir naidīgi mūsējiem, tālab viņi vēlējuši Ljokam atņemt mums Svēto vietu, — Balta Irbe beidzot iedrošinājās aizstāvēt dēlu. •— Vai tā ir viņa vaina?.; 3

Lapsas Ķepa ātri pagriezās pret sievieti.

—       Tevis dēļ mēs esam pazaudējušas Svēto klinti! — viņa nikni kliedza un grūda likos pirkstus pie Baltās Irbes sejas.

Nabadzītei šķita, ka vecene grasās izdurt viņai acis, un viņa šausmās kāpās atpakaļ. Pieliekusies kā lūsis pirms lēciena, vecā zintniece mācās viņai virsū. Vienu soli, otro, trešo …

Izbiedētā sieviete šausmās kāpās aizvien tālāk, vairīdamās no vecās burvekles.

—     Māt! — Ljoks iekliedzās. — Krāce!

Baltā Irbe sagrīļojās un, savicinājusi rokas, iegāzās mutuļojošajā straumē.

—     Vai! — noelsās pūlis.

Lapsas Ķepa izslējās visā augumā. Tagad viņa nejuta parasto vārgumu un drebuļus, kas neatstājās no viņas pat zem siltajām zvērādām. Cik negaidot viņa atsvabinājusies no sāncenses!

Vecene nenolaida acu no mutuļojošā, dzeltenīgi brūnā ūdens. Biezajās putu vērpatās viņai rādījās nīstā Baltās Irbes seja.

—      Sieviete ar putna vārdu, Pareģone tev nav sacījusi taisnību! Piepildījies mans vakarvakara reģojums: «Nekad tu neredzēsi manu kapu, bet es vēl pasmiešos pie tavējā!» Paši gari man pasacīja priekšā šos vārdus! — murmināja Lapsas Ķepa, it kā bojā gājusī varētu vēl ko sadzirdēt.

Tad zintniece lēnām pagriezās pret ļaužu pūli un pacēla ķeģi.

—      Tā gribēja mūsu gari! Tā gribēja mūsu gari! — viņa iesēcās. — Jūs redzējāt — viņa pati aizgāja pie Upes saimnieka. Viņš prasīja lielu dāvanu … Tagad viņš drīz atsūtīs mums barību.

Vecā devās atpakaļ uz ciematu. Divas zintnieces, Lapsas Ķepas palīdzes, paņēma viņu zem rokas un saudzīgi veda projām. Dižā zintniece nedrīkstēja parādīt savu nevarību un gāja, sasprindzinājusi pēdējos spēkus.

Baltās Irbes bojāeja bija tik negaidīta, tik ātra, ka nedz Ljoks, nedz sievietes, kas bija sapulcējušās netālajā saliņā, ilgi nevarēja atjēgties. Trīs vecās zintnieces jau pazuda aiz upmalas krūmiem, taču neviena sieviete nekustējās. Dažas raudāja, dažas nožēlā raudzījās uz Ljoku,

taču neuzdrīkstējās bilst ne vārda. Beidzot izbiedētās, nomāktās sievietes cita pēc citas aizvilkās mājup.

Ljoks negāja nekur. Viņš ilgi stāvēja nekustēdamies, stingu skatienu, nekā neredzēdams. Tad jauneklis noslīga uz akmens un aizklāja seju ar rokām. Pāri viņam, augstu pacēlis roku, slējās mednieku aizstāvis Roko, no kura tā baidījās un kuru tā neieredzēja zintnieces.

Tikko dzīvi aiz noguruma un atkal bez medījuma atgriezās mednieki. Ciematā viņus gaidīja satraucošas ziņas — jaunais zintnieks iecirtis Svētajā klinti Drauga attēlu, bet krāces gars paņēmis zintnieka māti. Lai cik nomocījies jutās Krams, viņš negāja uz zemnīcu un nelāva izklīst arī medniekiem. Visi viņi kopā devās uz klinti un iztālēm ar izbrīnu un bailēm lūkojās uz kupraino Roko, kas balsnēja uz akmens.

Dižais mednieks skatījās gan uz attēlu, gan uz Ljoku, kurš, galvu nodūris, sēdēja uz akmens. Pirmo reizi mednieku vadonis nezināja, ko sacīt, kā rīkoties.

Beidzot Ljoks piecēlās un uzlūkoja visus ar saraudātajām acīm.

— Mani gari sacīja tā: «Kamēr mednieki klausīs zint- niecēm, viņi neredzēs no mums palīdzību!» — viņš ierunājās dobjā balsī, kas nemaz nebija līdzīga parastajai, skanīgajai zēna valodai. — Gari man pavēlēja: «Iekal klinti Draugu, un lai pats Dižais mednieks lūdz viņam palīdzību, bet savu gribu un lēmumus mēs izteiksim ar tavu muti.»

Krams pavisam apmulsa. Ljoka prasība nāca par labu Kramam, Dižā mednieka vara ar to tapa vēl lielāka. Bet, ja medības būs neveiksmīgas, vainīgs būs viņš, Dižais mednieks, nevis zintnieks.

«Neviens zintnieks tā netika darījis. Vai tik šitenais puika negrib mani pievilt?» prātoja sirmgalvis, nenolaižot skatienu no Ljoka bālās, vienaldzīgās sejas.

Arī mednieki nezināja, ko lai domā. Visi jau sen bija pieraduši, ka vīrieši medī un zvejo, bet zintnieks un zintnieces ar burvestībām izlūdzas viņiem veiksmi un laimi. Tagad no klints uz viņiem raugās kuprainais Roko un zintnieks savu garu vārdā pavēl Kramam pašam runāties ar Mednieku Draugu.

33

Vai šajā gadā bijis liels labums no veco zintnieču burvestībām? Vai labāk nebūtu paklausīt jaunajam zintniekam un pašiem lūgt Roko? Viņš taču vakar bija atsūtījis

2 — 2002

Ljokam gulbi. Mednieki atcerējās kādreiz dzirdētos stāstus par Drauga brīnumainajiem darbiem, par Roko, kurš neaizmirsa savu ģinti. Noguruši, mīņādamies no vienas kājas uz otru, viņi apdomāja zintnieka skopo runu. Tomēr neviens neuzdrošinājās bilst kādu vārdu pirmais. Tas bija jādara Dižajam medniekam. Taču sirmgalvis vēl joprojām nesaprata, kā izturēties pret garu jauno lēmumu.

Ljoks pārtrauca smago klusēšanu.

—     Ja mednieki vairs nekad negriezīsies pie zintniecēm pēc palīdzības, mani gari atļaus viņiem pašiem zintēt uz Svētās klints, — viņš sacīja lēnā, skaļā balsī. — Atnāciet rīt uz šejieni izlūgties no Drauga veiksmi medībās.

Krams palūkojās uz medniekiem, kas stāvēja viņam aiz muguras.

—     Atnāksim uz klinti! Izlūgsimies no Drauga veiksmi medībās! — viņi kliedza. — Vai gan medībās mēs paši nezintējam?

—     Tagadiņ ejiet visi uz mājām! — Ljoks, pacēlis labo roku, pavēlēja. — Bet rīt, kad saule pacelsies pār upi, esiet šeitan ar šķēpiem, iesmiem un bultām!

Zintnieks pacēla roku virs galvas tādās reizēs, kad pavēstīja garu lēmumu, un medniekiem teiktais bija jāpilda. Krams neapmierināts noraudzījās no kuplo uzacu apakšas Ljokā. Tomēr arī viņš, Dižais mednieks, neuzdrošinājās runāt pretim zintniekam, jo tas stāvēja ar paceltu roku. Nodūris galvu, saraucis pieri, sirmgalvis lēnām pagriezās un gāja projām, lai pa bērza stumbru tiktu pāri upes attekai.

Dižais mednieks apstājās pie slidenā, nedrošā tiltiņa un pastiepa roku. To tūdaļ satvēra vīrs, kas sekoja Kramam, un pats pasniedza roku medniekam līdzās. To pašu darīja gan trešais, gan ceturtais, gan piektais… Dzīvā ķēde pa ļodzīgo baļķi šķērsoja mutuļojošo straumi.

Pie Svētās klints palika Ljoks un vēl trīs mednieki, viņa brāļi. Viņiem bija jāatvadās no mātes.

Brāļi saprata, ka ātrā straume jau sen aiznesusi Balto Irbi uz jūru, taču māte bija gājusi bojā šajā vietā, šeit no viņas jāatvadās. Klints pakājē, pašā kraujas malā, nostājās abi vecākie brāļi. Mazlietiņ tālāk no viņiem — sestais dēls Bejs. Jaunākais — septītais Baltās Irbes dēls — zintnieks Ljoks palika uz klints.

Paražas liedza apraudāt un žēlot nelaiķi. Vajadzēja izrādīties jautriem, lai mirušajai negribētos pamest dzīvos.

—     Neej projām no mums! — skali, visā galvā iekliedzās Baltās Irbes vecākais dēls. — Mēs drīz atnesīsim tev azaidu. Vai gribi treknu zosi vai mīkstu pīles krūti?

—     Mēs tevi neaizmirsīsim, — sacīja otrais dēls. — Mēs paturēsim miņā tavus rūpestus par mums.

—      Pirmo bebru, ko noķeršu, es iesviedīšu straumē, — solīja Bejs, sestais dēls, — un Krāces saimnieks atdos viņu tev. Tev aizvien tā gāja pie sirds bebra gala.

Pienāca Ljoka reize. Viņš zināja, ka nav brīv raudāt, taču lūpas neviļus iedrebējās un pār vaigiem ritēja asaras. Viņš nometās ceļos, piespieda pieri aukstajai klintij un kaut ko čukstēja. Pat Bejs, stāvēdams Ljokam tuvāk nekā citi brāli, nevarēja nekā saklausīt. Krāces dunēšana apslāpēja brāļa čukstus.

«

Svētā klints ilgi nepalika tukša. Vecajam krauklim nebija vērts lidot šurp tādu tālu gabalu. Putns tikai pāris reižu patapa iecirst cieto knābi klints plaisā, kur vēl melnēja gulbja asinis, kad jau atkal tam vajadzēja celties spārnos: pie klints parādījās Lapsas Ķepa. Viņa bija atvilkusies uz šejieni viena pati, bez ierastajām pavadonēm, balstīdamās uz diviem gariem ķeģiem.

Zintnieces pelēkbālo seju klaja sviedri, izģindušās rokas drebēja, ceļi ļodzījās. Tikko vilkdama pietūkušās kājas, viņa ar pūlēm uzrāpās klintī. Vecā nostājās pie Roko un, iežmiegusi padusē ķeģus, lai nepakristu, izstiepa rokas.

—      Pazūdi! — nedrošā balsī murmināja burve, nenolaizdama acu 110 kuprainā, kurš balsnīja uz sarkanās klints. — Es tev saku — pazūdi!

Aiz vājuma viņai reiba galva, raustījās valoda, salti sviedri stindzināja miesas. Palaikam zintniecei aizmiglojās acis, un tad nīstā Roko aprises izplūda, kļuva blāvas. Šķita, vēl mazliet — un granīts no jauna taps gluds un tīrs kā līdz šim rītam. Čukstēdama buramvārdus, zintniece pagurusi pievēra plakstus, taču pēc mirkļa atkal ieraudzīja kupraino. Lai ko čukstēja Lapsas Ķepa, briesmīgais ienaidnieks nepagaisa.

2*

35

Tikko dzīva vecene vilkās projām. Paspērusi trīs soļus, viņa apstājās un pār plecu izmisumā vēlreiz pažūrēja at

pakaļ. Varbūt tagadiņ Roko galu galā būs pazudis? Tomēr Mednieku Draugs joprojām raudzījās no klints uz viņu.

No šā brīža svētā vieta vairs nepiederēja zintniecēm — ne Lapsas Ķepa, ne viņai paklausīgās vecenes nekad vairs nenāks uz šejieni. Viņu burvības vārdi un lūgšanas, kas kopš senseniem laikiem bija skanējušas uz šīs klints, nekad vairs nesaplūdīs ar krāces dunēšanu. Un pie visa vainīgs šis zeņķis, kam pat bārda vēl neauga! Kādu bargu sodu un mocības pelnījis Svētās klints apgānītājs, kurš uzdrošinājies atņemt to viedajām sirmgalvēm?!

5. NODAĻA

Baltās jūras plašajā Soroku līcī šur tur melnēja āliņģi, pārvilkušies ar plānu ledus kārtiņu. Tie bija izcirsti pa diviem rindā. No āliņģa uz āliņģi zem ledus stiepās platas siksnas. Siksnu gali bija piesieti pie ledū iesaldētiem mietiem. Agrā rītā no ciemata uz līci atnāca sievietes. Viņas pa divām stājās pie katra āliņģu pāra — viena pie mieta labajā pusē, otra — pie mieta kreisajā pusē. Atraisījušas no mieta siksnu, viņas uzmanīgi vilka ārā no ūdens āķu jedu — platu jēlmītas ādas siksnu, pie kuras bija piesietas kādas desmit siksniņas ar kaula āķi galā.

Zem biezā ledus pustumsā lēnām slīdēja jaunās mencas. Sīm zivīm ir vāja oža, viņām jāuzgrūžas āķim taisni virsū, lai samanītu un norītu ēsmu. Zem ledus tika izlikts daudz jedu, tomēr nozveja bija trūcīga — divas trīs zivis uz jedas jau skaitījās liels loms. Biežāk nācās stiept jedu atpakaļ zem ledus, kad no āķa nebija noņemta neviena zivs. Sievietes no jauna cieši jo cieši piesēja siksnas galus pie mietiem un skumīgi zīlēja: varbūt rīt pieķersies kāda zivs vai varbūt atkal nekā nebūs?

No ciemata uz līci bija ejams liels gabals. Šajā bada laikā tikai nedaudzām sievietēm pietika spēka aiziet turp un pārnākt mājās. Pašas vārgākās palika ciematā kopā ar "bērniem un vecajiem ļaudīm. Viņas aptupās pie mājokļiem un, pagriezušas galvu uz to pusi, kur aiz meža slēpās jūra, mocījās gaidās, pārspriezdamas, ko gan šodien salūkos zvejnieces. Vai tiešām viņas atkal nekā ne- pārnesīs?

Nepacietīgie bērni nespēja nosēdēt mierā. Galu galā, paši nemaz nesarunājuši, mazie salasījās uz takas, lai jo ātrāk uzzinātu, cik daudz zivju mātes pārnesušas. Ļoli bieži visu lomu varēja salikt vienā pītā lūku grozā.

Reti gadījās diena, kad ikvienai zemnīcai tika vesela zivs. Tad virs mājokļiem cēlās dūmu mutuļi. Bagātajos mēnešos, kad lomi bija lieli, ļaudis mielojās tikai ar sulīgajiem muguras gabaliem un visu pārējo svieda projām — zivis netika pietaupītas. Tagadiņ katru zivi sagrieza sīkos gabaliņos un vārīja māla podā, kamēr zivs sašķīda, un tad strēba duļķaino viru.

Katra diena parasti sākās ar zvejnieču un mednieku aizvadīšanu no ciemata, ritēja gausi mokošās, cerību pilnās gaidās un ļoti bieži beidzās ar rūgtu vilšanos.

Turpretim šis rīts, kad medniekiem vajadzēja sapulcēties uz zintēšanu pie Svētās klints, sākās citādi. Mednieki klusītiņām, slepus, tā, lai neredz sievietes, devās uz Soirukšu krāci — bet ne jau medībās. Sievietes turpretī nemaz neatstāja ciematu. Naktī bija nomirusi kāda no vecajām sievām — Dižās zintnieces palīdzēm un uz mūžu aizmidzis zīdainītis. Kaut arī nāve tagad bieži ienāca ciematā un pie tās bija pierasts, tā allaž izraisīja nemieru un rosīšanos.

Paražas prasīja, lai zintnieci aiznes pie Svētās klints, atslien pie Mirušo sienas, svinīgi atvadās no aizgājējas un izvada viņu uz Garu zemi. Tagad mirušo taisījās apglabāt pie zemnīcas, kur viņa bija dzīvojusi kopā ar jaunāko meitu — Rudo Vāveri un mazmeitu, lai zintniece arī pēc nāves apsargā viņu mieru, jo šai zemnīcai vēl nebija savas sargātājas, aizgādnes. Sievietes, kuras nomirs šajā miteklī vēlākos laikos, vairs neapbedīs pie zemnīcas, bet aiznesīs mežā.

Kad Dižajai zintniecei pavēstīja, ka mirusi viņas palīdze, Lapsas Ķepa apjuka. Ljoks apgānījis Svēto klinti, un apbedīšana pēc vecajām paražām nav iespējama.

Dižās zintnieces apjukums pielipa arī palīdzēm. Viņas vāvuļoja un vienā laidā sunīja Ljoku.

— Nolādētais puika! — Lapsas Ķepa murmināja. — Gan tu vēl nožēlosi, ka stājies man ceļā!

Pēc ilgas šaubīšanās Dižā zintniece nolēma atvadīties no aizgājējas tepat pie zemnīcas.

Mirušo iznesa no mājokļa un noguldīja pie vakaru sienas.

Visiem atradās darbs: jāizrok bedre, kur guldīt mirušo, jāatstiepj akmeņi kapa aizkraušanai. Tas bija sieviešu un meiteņu pienākums. Sirmgalves sasēdās visaplīk mirušajai. Lapsas Ķepa noguldīja nelaiķes galvu sev uz ceļiem un uzlika rokas uz viņas pleciem.

—      Tev jāapsargā Rudā Vāvere un jārūpējas par viņu, — Dižā zintniece ierunājās dziedošā balsī, raudzīdamās aizgājējas sejā.

—     Tev jāapsargā Rudā Vāvere, — apkārt sēdošās vecenes vienā balsī atkārtoja.

—     Tev jāapsargā Gaišā Rītausma, tava mazmeita, —■. Lapsas Ķepa mācīja aizgājēju.

Dižās zintnieces pamācības sekoja cita citai, un vecenes tās atkārtoja. Pēc tam Lapsas Ķepa atgādināja mirušajai, kādas vēstis jāaiznes senčiem no dzīvajiem — meitām, mazmeitām, mazmeitu meitām. Kad visi rīkojumi un uzdevumi bija pieminēti, Dižā zintniece noliecās pie aizgājējas auss un čukstēja:

—     Un vēl — liec, lai gari soda Svētās klints apgānītāju! Tu jau zini — viņa vārds ir Ljoks, neaizmirsti to pateikt.

Badā izvārgušajām vecajām sievām nepietika spēka panest mirušo uz rokām. Viņas noguldīja aizgājēju uz briežādas un aizvilka pie izraktās bedres. Ķermeni apbēra ar zemi, pēc tam ikviens, liels vai mazs, atkārtodams vienu un to pašu: «Neaizej projām no mums, aizstāvi mūs,» — sāka mest kapā akmeņus, kamēr pāri nelaiķei izauga iegarens pauguriņš.

Bērniņu apglabāja pavisam vienkārši. Māte saudzīgi ietina viņu alnēna ādā, aiznesa mežā pie agrāk noskatīta bērza un iekāra tīstoklīti zarā. Apglabājot veco sievu, neviens nenobirdināja ne asaru, turpretim šeitan, pie vecā koka, māte gauži raudāja.

Tikai pēc tam kad mirušie bija apglabāti, sievietes gāja uz jūras līci. Loms šodien nebija labāks kā vakar. Varbūt arī šonakt kāds klusām aizmigs un vairs neatmodīsies. Bada nāve ir viegla, tā pienāk pavisam nemanot — miegā.

6. NODAĻA

Jau pirms rīta svīduma Ljoks sēdēja pie Svētās klints. Jaunajam zintniekam sirdi māca skumjas. Tagad viņš bija palicis gluži viens. Neviens viņam nepalīdzēs ar padomu, neviens nepastāstīs par senajiem ticējumiem, bet māte taču zināja daudzus tādus ticējumus.

Tiklīdz saule pakāpsies debesu jumā, mednieki atnāks pie Svētās klints un lūgs garus sūtīt viņiem veiksmi medībās. Laimīgas medības ļoti vajadzīgas, tad ģints vairs necietīs badu. Veiksme medībās nepieciešama arī pašam Ljokam. Ja vīri arī šodien pārnāks tukšām rokām, Lapsas Ķepa, kura jau pazudinājusi māti, teiks, ka Ljoks, Svētās klints apgānītājs, aizdevis gariem dusmas. Bet ko darīt, lai burvestības palīdzētu? …

Te pēkšņi viņš kaut kur augstu, augstu saklausīja, tikko samanāmas pazīstamas skaņas. Ljoks pacēla galvu. Gaisma nule svīda, un viņš debesis nekā nevarēja saskatīt, taču pazīstamās skaņas izdzirda no jauna. Nebija šaubu — lidoja zosis. Ljoks līksmi iesmējās. Lai pievilinātu lasi, klintī reiz tika izcirsta zivs, viņš iekals klintī zosi, lai pievilinātu šos putnus. Jāpasteidzas, kamēr saule vēl nav uzlēkusi.

*

Noteiktajā laikā mednieki kopā ar sadrūvējušos un noraizējušos Kramu atnāca uz saliņu. Viņi izbrīnījušies ieraudzīja, ka uz klints līdzās Roko milzīgajai pēdai parādījusies liela zoss ar resnu knābi un garu kaklu.

Ljoks, ar zintnieka vāli rādīdams uz jauno attēlu, sacīja:

—      Lai ikviens mednieks sviež putnam ar manu vāli. Kurš trāpīs tagadiņ, tas neaizsviedīs garām arī medībās.

—     Tā darīja savulaik mūsu vecie vīri! — izsaucās Njuks, viens no pašiem vecākajiem medniekiem. — No kurienes Ljoks uzzinājis šo paražu?

—     To viņam iemācījuši gari, — atbildēja cits sirmgalvis. — Kurš, atskaitot mūs, gan varēja to zināt?

«Lai tic, ka gari,» Ljoks nodomāja.

Viņš pasniedza sviežamo vāli jaunam medniekam, kas stāvēja bara malā. Tas bija Au, kurš pirms vairākām ziemām tika mācījis mazo Ljoku medīt zosis spalvu mešanas laikā. Jaunais zintnieks pieļāva lielu kļūdu — vāle, protams, bija jādod Kramam, Dižajam medniekam.

Dobja rūkoņa aizvēlās pāri ļaužu pūlim, un aizvainotā sirmgalvja niknais uzsauciens samulsināja nepieredzējušo zintnieku. Tomēr Au neizlaboja Ljoka misēkli.

—            Ja zintnieks devis vāli man, tad tā ari vajag! — viņš sacīja skajā balsī, vicinādams sviežamo.

Dižais mednieks izrāva vāli no Au rokām.

—            Kramam vēl ir spēka gana, — vecais draudoši ierunājās. — Varbūt gribi pacīkstēties ar mani?

Au, galvu nodūris, klusēja. Viņš labi zināja, cik briesmīgas ir vecā vīra rokas: sagrābs un dzīvu vairs nepalaidīs vaļā.

—            Tu metīsi pēdējais, — Krams pavēlēja un, tālu at- vēzis roku, svieda vāli.

Tā svilpdama apmeta gaisā loku, un tās gals trāpīja zoss kaklu klintī izkaltajā attēlā.

Sirmgalvis lepni paraudzījās pūlī — trāpīga roka tika uzskatīta par mednieka galveno īpašību — un atdeva vāli blakus stāvošajam vecajam Njukam.

Vispirms vecie mednieki, pēc tam jaunāki vīri cits pēc cita svieda vāli.

—            Ja trāpīji zosij šobrīd, tad arīdzan medībās ne- pasviedīsi garām! — Ljoks skaļā balsī sacīja ikvienam, kurš trāpīja putnam.

Šie vārdi, kurus teica zintnieks, Roko draugs, iedvesa medniekos pārliecību, ka medības būs veiksmīgas. Tāda zintēšana viņiem rādījās drošāka nekā maz saprotamā veceņu gaudošana. Mednieki atkārtoja:

—      Es trāpīju patlaban, es trāpīšu arī mežā!

Kā bija pavēlējis Krams, pēdējais vāli svieda Au. Jauno mednieku tā bija aizvainojis Krama rājiens, ka viņš netrāpīja mērķī ne pirmo, ne arī otro reizi.

—           Tagadīt ejiet! — Ljoks skaļi sacīja. — Mazajos ezeros starp klintīm jums būs ko medīt.

Visi izklīda, un pie Šoirukšu krāces palika vienīgi Ljoks un Krams. Jaunekli sagrāba baismas.

—            Ej arī tu, — viņš, saņēmis dūšu, nomurmināja. — Tu nomedīsi vairāk nekā visi citi.

—            Manā mūžā mainījušies daudzi zintnieki, — sirmgalvis, viņā neklausīdamies, sacīja. — Tu pirmais pārkāpi mūsu kārtību.

—            Mani gari tā vēlēja, — nedrošā balsī atbildēja Ljoks. — Vai tad es varu viņus neklausīt?

Dižais mednieks, nesacīdams ne vārda, paņēma jaunekli aiz rokas un aizveda pie pašas klints malas, zem kuras, iežņaugti šaurā granīta gultnē, mutuļoja krāces ūdeņi,

—     Pirms piecām ziemām es no sitās vietas nosviedu lejā zintnieku, kurš uzdrīkstējās stāties man ce]ā. — Krams nenolaida skatienu no jaunekļa bālās sejas. — Gari viņam nepalīdzēja un mani nesodīja. Arīdzan tavi gari tev nepalīdzēs!

Ljoks kāpās atpakaļiski, bet Dižais mednieks stingri turēja viņu aiz rokas.

—     Es tev neesmu darījis nekā Jauna .

—     Darīji gan! Tu pārkāpi kārtību, tu aizdzini viedās sirmgalves no Svētās klints, tagadīt viņas ir sirdīgas uz mani. Tu gribi uzgrūst man vainu par neveiksmēm medībās! Šodien tu iedibināji jaunu paražu …

—     Vecie vīri sacīja, ka tā bijusi arī agrāk.

Krams tā sažņaudza Ljoka roku, ka viņš neviļus iekliedzās.

—     Paturi prātā — ja negribi sev nelaimi: kā dzīvojām agrāk, tā mums jādzīvo arī tagadiņ!

Vecais pieliecās jauneklim tik tuvu, ka pinkainā bārda pieskārās Ljoka sejai.

—     Ja gribi palikt pie dzīvības, visās lietās prasi padomu man! — Krams atkārtoja.

Sirmgalvja plaukstas uzgūla Ljoka pleciem un sažņaudza tos aizvien ciešāk un ciešāk. Te pēkšņi jauneklis juta, ka tiek pacelts gaisā, ka no visām pusēm virsū mācas tumsa. Krāces dunēšana izklausījās tuvāka un stiprāka, tad attālinājās un apslāpa. Jauneklis tik vien ielāgoja, ka pāri viņa sejai iezvērojas Krama šaušalīgās acis. Vairāk nekā Ljoks neatcerējās.

Kad zintnieks atģidās, bargā sirmgalvja uz klints vairs nebija. Jauneklis piecēlās un ievaidējās — plecus dzel- dināja asas sāpes. Krams tik ilgus gadus bija turējis ciematu savās rokās, un tajās vēl joprojām glabājās milzu spēks.

Jaunās vēstis ātri izplatījās visā ciematā. Mednieki vēl nebija aizgājuši projām no klints, kad Lapsas Ķepa jau zināja visu. Sis puika bija noteicis jaunu kārtību — šodien mednieki paši zintēja svētajā vietā, kura kopš sendienām piederēja viedajām sirmgalvēm.

«Ja vīri pārstās ticēt mūsu gariem, kas gan notiks ar mums, zintniecēm! Ja vīri nevēlēsies uzklausīt mūsu burvestības, viņi negribēs rūpēties arī par mūsu vecumdienām,» sirmgalve nodomāja ar rūgtumu.

Taču Dižā zintniece nevarēja tik viegli izlaist varu no savām sīkstajām rokām. Viņa nosprieda, ka jāparunā ar Kramu.

Izgājusi uz taciņas, kas veda no Svētās klints uz mežu, Lapsas Ķepa atbalstījās uz garā ķeģa un sāka gaidīt. Krams patiešām drīz vien parādījās takas līkumā.

—     Tā nav mana vaina, — vecais, ieraudzījis zintnieci, tūdaļ sacīja, — ar puiku tiec galā pati.

Krams gribēja iet garām, bet Lapsas Ķepa pastiepa ķeģi pāri takai.

—     Vai tad zintnieks ir augstāks par Dižo mednieku? — viņa ievaicājās.

—     Kā lai es zinu, ko viņš sadomās! — Krams uzmeta večai drūmu skatienu. — Bet tagadiņ mednieki viņam tic.

—     Kas notiks, ja puika sāks mīdīt kājām veco ļaužu paražas?

—     Šobrīd viņš guļ uz klints. Tagadiņ viņš daudz ko ir sapratis. Kazi, pieņemsies gudrībā? — izvairīgi atbildēja Dižais mednieks un, apiedams apkārt pāri takai izstieptajam ķeģim, gāja tālāk. Tad pagriezās atpakaļ. — Mēs esam vienos gados. Vai gan tavas jaunās dienas nebija arī manējās? — viņš lēnām ierunājās. — Pārestība tavām vecumdienām — pārestība arī man!

Vecā. burve ilgi raudzījās nopakaļ Kramam, kamēr viņš pazuda aiz biezā eglāja. Tad viņa vilkās projām uz apmetni.

Ljoks, pēc ķildas ar Kramu nākdams atpakaļ uz zemnīcu, ieraudzīja zintnieci kūņojamies uz takas. Jauneklim negribējās šobrīd ar viņu sastapties. Ljoks paslēpās aiz egles. Tikko vilkdama kājas, grīļodamās un bieži apstādamās, zintniece gausā solī pagāja viņam garām. Ljoks izdzirda vecenes murmināšanu:

—     Es esmu gudra, bet viņš ir stulbāks par brieža telēnu. Es pieveicu viņa māti, es pievārēšu arī viņu…

Kolīdz Lapsas Ķepa vairs nebija redzama, Ljoks iznāca uz takas un tai vietā, kur veča bija atstājusi pēdas nospiedumu, ar asu akmens šķēpeli uzirdināja zemi — tas bija drošs līdzeklis, kā nodarīt ļaunu ienaidniekam.

—     Tu esi gudra, bet es esmu viltīgāks par tevi! — viņš čukstēja.

7. NODAĻA

Dzirkstele nolaida pagurušās rokas un ar pūlām atlieca smeldzošo muguru. Badā izvārgušajai sievietei nebija viegli ar akmens kasīkli tīri jo tīri noskrāpēt ādu un pēc tam ilgi to mīt un maidzīt, līdz āda tapa pavisam mīksta. Atpūtusies Dzirkstele no jauna ķērās pie grūtā darba. Bet nu tas bija tikpat kā padarīts. Dzirkstele vērīgi aplūkoja ādu, apsvērdama, kas no tās iznāktu. Viņai gribējās pašūt apģērbu zvēra nomedītājam. Tomēr no vienas ādas iznāks tērps tikai mazajam Kao.

Jaunā sieviete rūpīgi noglabāja kasīkli ādas maisiņā, kas allaž karājās pie jostas, un salūkoja tur akmens nazi ar vienu asu griezējmalu. Nolikusi nazi pa rokai, viņa vēlreiz izstiepa ādu, iekām ķērās pie griešanas.

Te pacēlās ieejas aizsega mala un zemnīcā ieslīdēja Kao, Dzirksteles prieks un lepnums. Māte, ieraudzījusi mazo dēlu, aizsvieda ādu sānis. Tā nogūlās ar spalvaino pusi uz augšu, un spalvas uz skausta un muguras likās saslējušās stāvu.

Kao — piecus gadus vecais mednieks — tūdaļ saprata: liels izbadojies vilks (pavasarī taču visi ir izbadojušies!) lavās aizvien tuvāk mātei un taisās ieķerties viņai kaklā. Bet Kao ir vīrietis, viņš māti aizstāvēs.

— Nebaidies! — zēns uzsauca, i— Es viņu tūdaļ noga- lēšu!

Un viņš aizmetās uz zemnīcas kaktu, kur pie sienas karājās mazs stops ar bultām.

Dzirkstele smaidīdama pagāja sānis.

Bet Kao kā īsts mednieks pietupās uz ceļa un atvilka stopa stiegru. Klusītiņām iedūkdamās, mazā bulta sapinās vilka biezajā spalvā.

Zēns lepni paraudzījās uz māti un tad piegāja pie zvēra. Jāpaņem bulta — viņam to nemaz nav tik daudz. Viņš pastiepa roku un tūdaļ atrāva nost — ja nu vilks tikai izliekas beigts! Zēns vilcinājās. Vilkāda gulēja uz klona nekustēdamās, kā nācās. Tad Kao, atkal juzdamies bezbailīgs mednieks, ar drošu roku paņēma bultu.

Atviegloti nopūties, zēns atcerējās, kālab nācis uz zemnīcu. No jauna pārvērties mazulī, viņš saka činkstēt:

c^r Man gribas ēst… Dod ēst.,.

Dzirkstele klusēdama noņēma no pavarda karstajiem pelniem podu un nolika Kao priekšā.

Zēns pietupies pagaršoja viru. Pēc diviem trim malkiem viņš iepinkšķējās:

—     Rūgts … Vai, cik rūgts …

Dzirkstele pati zināja, ka priežu miza tik un tā allaž būs rūgta un sīva, lai cik ilgi to vārītu, lai cik ūdens nolietu. Un tomēr vismaz bija kaut kas ēdams.

Zēns paraudāja, paraudāja, tad šņukstēdams piesēdās tuvāk pavardam un sasildījies drīz aizmiga.

Dzirkstele ierastām kustībām salika pavardā sausas kritalas, uzpūta uguni un nemierīgo liesmu plīvā ņēmās izgriezt Kao tērpu no divreiz nogalētā vilka ādas. Viņa izklāja ādu ar spalvu uz leju uz liela, plakana akmens. Stipri spiezdama uz naža gala, sieviete nesteidzīgām kustībām vilka asmeni pa vienu un to pašu vietu, kamēr āda tika pušu. Pacietīgi rīkodamās ar nazi, viņa atšķēla nevajadzīgos gabalus. Tagad varēja uzsākt šūšanu.

Dzirkstele salūkoja maisiņā īlenu, kaula adatu un lokanas, stipras brieža dzīslas. Ne velti viņa bija tās mērcējusi un staipījusi garajos ziemas vakaros. Ar aso duramo, kas bija taisīts no pāršķeltas aļņa ribas, viņa izurba vilkādas malās caurumiņus un pēc tam ar trulu adatu sāka vilkt tiem cauri dzīslu, sašūdama ādas gabalus.

Jaunā sieviete bija tā iegrimusi darbā, ka nemanīja paveramies ieejas aizsegu. Pieliecies, lai neatsistu galvu pie zemajiem apaļkoku griestiem, zemnīcā ienāca plecīgs mednieks. Tikai tagad Dzirkstele atskatījās.

—     Au! — viņa priecīgi iesaucās un tūdaļ apslāpēja nopūtu — kā lai paēdina nogurušu, izsalkušu mednieku ar priežu mizas viru? …

Au klusēdams pienāca pie pavarda un nolika sievietei uz ceļiem lielu, smagu putnu.

—     Es nositu trīs zosis! — viņš teica ar lepnumu balsī. — Divas atdevu aizgāda saimniecēm, bet šito atstiepu šurp. Krams sacīja: aiznes to uz zemnīcu sievietei, pie kuras pavarda tu pārlaid naktis.

Dzirksteles žiglie pirksti jau plūca putnu. Viņas seja staroja priekā. Dzirkstele sen zināja, ka Au ir labākais mednieks visā ciematā. It kā atbildēdams sievietes domām, jaunais mednieks sacīja:

—     Ne jau es viens pārnesu medījumu. Jaunais zintnieks ir ciešos draugos ar Roko. Mēs, mednieki, šodien zintējam kopā ar viņu pie Svētās klints. Un paraug vien … — Viņš pamāja uz zoss pusi.

Dzirkstele noplūca un izķidāja putnu, un ielika to vislielākajā podā, kāds vien bija atrodams viņas saimniecībā.

—     Ljoks vēl ir tikai zēns, — sieviete domīgi sacīja.

—     Kas varēja zināt, ka viņš ir tik varen labs burvis?

—     Roko mīl jauno zintnieku, — Au sacīja pārliecināti.

—     Kā lai Roko viņu nemīļotu? Ja Ljoks nebūtu zintnieks, viņš pats taptu par izveicīgu mednieku. Bet tagadiņ mums veiksies aizvien labāk. Atnāks pavasaris, atlidos putni, atnāks zvēri, un Roko dzīs tos pretim mūsu šķēpiem un bpltām.

Uz pavarda noliktais pods skaļi iemutuļojās. Pretim zemajiem griestiem cēlās gardi smaržojoši garaiņi. Otrpus pavarda sakustējās Kao. Zēns sapņoja, ka brīnišķīgi smaržojošs treknas brieža gaļas gabals bēg projām un viņš nekādi nespēj to panākt. Kao sniedzās pēc gaļas un no straujās kustības pamodās.

Arī nomodā viņš saoda to pašu brīnum jauko smārdu. Paslējies uz augšu, zēns ieraudzīja zosi vārāmies podā un pie uguns māti un Au — lielo mednieku, kuru Kao atcerējās kopš tā laika, kad atcerējās pats sevi, un kuram viņš gribēja visādā ziņā līdzināties, kad izaugs liels. Puisēns pastiepa mazās rociņas, pats nezinādams, vai pretim podam ar zosi vai pretim Au, un laimīgi iesmējās.

8. NODAĻA

Beidzot atnāca ilgi gaidītais pavasaris. Augstu spulgajās debesīs, gandrīz nesaskatāmas, kliedza dzērves. Tā bija droša zīme, ka teju, teju atlidos neskaitāmi visvisādu putnu bari. Un tiešām — jau pret vakaru ezeros, kas nule nometa ledus vāku, rosīgi pēkšķēja pīles un skaļi gāgāja zosis. Pārmākdami šīs skaņas ar skanīgiem brēcieniem, lielajos lasmeņos nolaidās aizvien jauni putnu bari. Turēdamies atstatu no trokšņainās drūzmas, pa pāriem peldēja cienīgie, klusie gulbji. Drūmos, mēmos ezerus, kurus vēl pavisam nesen stindzināja ziema, vairs nevarēja ne pazīt. Uz katra ledus gabala, katrā lasmenl, klintīs, krastos kūsāt kūsāja dzīvība.

Lielā zoss Svētās klints nogāzē tagad vairs nebija vien- tuja. Ljoks iekala tai līdzās gulbi un trīs pīles. Lai medības būtu laimīgas, jaunais zintnieks katru rītu svieda attēliem ar savu vāli. Bet, tā kā medības patiešām bija veiksmīgas, neviens nešaubījās par jauno burvestību. Tikai Lapsas Ķepa kratīja galvu. Vai tad pagājušajā pavasarī bija mazāk putnu? Tomēr viņa neuzdrošinājās nekā sacīt. Ilgajā bada laikā izmocītajiem ļaudīm gribējās ticēt jaunā zintnieka spēkam, viņa ciešajai draudzībai ar gariem. Bagātīgo mielastu ielīksmoti, viņi slavēja Mednieku Draugu, žēlsirdīgo kupraini Roko…

Pirmajās dienās mednieki nelaida garām nevienu putnu un ēda pat garlaku sīksto gaļu. Nu viņi kļuva izvēlīgāki. Lai kur gāja vīri, visur mudžēt mudžēja dzīvās radības! Ezeros un ezeriņos, uz ciņiem purvos un Vigas rāmajās vecupēs un pietekās — visur tūkstoš balsīs kliedza un brēca putni. Gaisā un virs ūdeņiem, purvos un krastos cēlās spārnos, lidinājās un kā akmeņi gāzās ūdenī, šaudījās uz visām pusēm, plūcās un rosījās neskaitāmi putnu bari.

Tagad visiem bija daudz darba. Mednieki, nebēdādami par saltumu vai nogurumu, galēja zosis, kas bija daudz vērtīgākas par sīkajām rosīgajām pīlēm. Nogalinātos putnus sanesa norunātās vietās, un zēni no turienes stiepa zosis uz apmetni.

Arī tur nezināja atpūtas brīžu. Gaļa ātri bojājās, un tāpēc sievietes un meitenes dienu un nakti strādāja, ķi- dājot un griežot gabalos nomedītās zosis.

Lai kā sāpēja pirksti, neviena sieviete neļāvās nogurumam. Viņas vispirms izrāva cietās spalvas, tad noplūca mīkstās pūkas; pārgriezušas gareniski ādu, zem kuras klājās tauku kārta, nodīrāja un tad izķidāja zosi. Iekšas, kaklus, galvas un kājiņas to pašu dienu lika podos un vārīja, bet pārējo gaļu sagatavoja glabāšanai. Pašus gaļīgākos gabalus — krūtežas — izgrieza, savēra uz cīpslu virves un žāvēja dūmos. Adu ar taukiem sagrieza gabaliņos, taukus iztecināja un salēja tīri izmazgātos brieža kuņģa maisos.

Kaid ziemā žāvētās krūtežas un cietie gabali gardi smaržos podā ar verdošu ūdeni, ciematnieki ar pateicību atminēsies līksmo, skaļo laiku, kad atlidoja putnu bari.

Jo vairāk sagādāts pavasarī, jo pilnāki vēderi ziemā.

«

Katru reizi, kad zintniekam vajadzēja papildināt pārtikas krājumus, viņš nāca uz ciematu pie vecenēm, kuras ciematnieki dēvēja par aizgāda saimniecēm.

Kādu dienu, iedams pa taku ar tukšiem pītiem groziem, Ljoks sastapa jauno mednieku Au, kura dēj uz zintnieku tā bija sadusmojies Krams. Au apstādināja Ljoku.

—     Vakar, — viņš sacīja, — mans brālis Ziu noklausījies, ka Lapsas Ķepa gribot tev uzlaist kādu indevi. Viņa apbūrusi zoss gabalu un likusi, lai mana māte iedod gaļu tev, kad tu nāksi pēc ēdamā. Ko tu domā darīt?

—     Mani gari mani aizstāvēs, — Ljoks atbildēja, taču viņa balss iedrebējās.

Jaunais zintnieks neticēja, ka viņu aizstāvēs gari, kurus viņš ne reizi nebija redzējis ne nomodā, ne sapni.

Bija divas aizgāda saimnieces, kuras izsniedza ciemat- niekiem ēdamo. Ljoks varēja izvairīties no briesmām un nemaz neiet pie Au mātes. Tomēr viņš gāja tīšuprāt pie vecās. «Viņa nenojauš, ka man ir zināma Dižās zintnieces viltība,» Ljoks domāja, dodamies uz zemnīcu, kur bija aizvadījis bērnību Au. «Droši vien viņa glabās apvārdoto gabalu atsevišķi, nevis kopā ar citiem.»

Vecā sieva, nekā nerunādama, kopā ar Ljoku pa šauru eju devās uz blakus zemnīcu, pārtikas krājumu glabātavu. Ljoks uzmanīgi noskatīja, kā aizgāda saimniece noņem no koka iesmiem gaJas gabalus un krauj tos grozā.

«Ne šeit, ne šeit,» viņš, vērodams vecās sievas rokas, pie sevis atkārtoja. «Šo gabalu viņa neglabā šeit, viņa to liks grozā pašu pēdējo.»

Ljoks bija uzminējis. Kad grozs bija gandrīz pilns, vecene paņēma kādu zoss krātiņu, kura karājās viena pati atstatu no citām.

—     Tas ir tāds tauks gabals, — viņa ierunājās, — ka tu varēsi ēst to pat nevārītu.

Ljoks izrāva vecenei no rokām grozu un paslēpa aiz muguras.

—     Aiznes šito gabalu Lapsas Ķepai! — viņš uzkliedza. — Mani gari man nevēlē to ēst!

—     Ai, Ljok, — nočukstēja apmulsusi sieva. — Tu no tiesas esi liels burvis!

Kaut ko murminadama un bailīgi atskatīdamās, viņa čāpoja uz Lapsas Ķepas zemnīcu izpildīt zintnieka pavēli.

«Viltība ar apvārdoto gaļas gabalu nav izdevusies,» Ljoks, pavadīdams ar skatienu aizejošo sievu, prātoja, «un tālab zintniece izdomās kaut ko citu! Kā lai uzzinu, kādas briesmas man draud?»

Pagāja kāds laiks, un pusaudži izklīda pa apkārtējiem ezeriņiem, meklēdami ūdens putnu ligzdas, kurās starp dūnām balsnīja lielas olas.

Ljoks vairs nebija nekāds zēns. Zintniekam neklājās grābstīties pa ezermalas krūmiem. Taču krājumi bija beigušies, bet iet pie aizgāda saimniecēm viņš baidījās. Un vai gan varēja salīdzināt gardās svaigās olas ar žāvēto zoss gaļu, kura bija piesūkusies ar sarūgtējušiem taukiem! Beidzot Ljoks izšķīrās. Tomēr viņš gāja tālu projām no apmetnes dziļi meža biezokņos, lai neviens neredz, ko viņš tur dara.

Kādu reizi Ljoks uzgāja ļoti daudz olu. Pamielojies tiku tikām, viņš sāka lasīt olas priekšdienām. Pēkšņi viņa vērīgā auss uztvēra dīvainu brīkšķēšanu. Ljoks uzmanīgi ieklausījās — tur nestaigāja zvērs, pa mežu nāca cilvēks. Jauneklis pagājās aiz krūmiem: nebūtu labi, ja kāds no ģints sastaptu viņu šeit, pie putnu ligzdām.

Tie nebija žigli bērna vai stingri vīra soļi, kāds, tikko vilkdams kājas, smagi šļūkāja. Ljoks, mazuliet pieliecis zarus, pažūrēja. Pa tikko samanāmu taciņu kumurojās Lapsas Ķepa.

Mežā jau metās krēsla, un jauneklis uzreiz nespēja saskatīt, ko stiepj uz pleca vecā zintniece. Viņa nesa kaut ko smagu, salīkusi vairāk nekā parasti. Ieskatījies ciešāk, Ljoks izbrīnā tikko neiekliedzās: Lapsas Ķepa stiepa mazu bērnu. Ljoks pazina meitenīti, tā bija mazā Zīlīte, kura bija tā iedēvēta skanīgās balstiņas dēļ.

«Kurp gan viņa stiepj Zīlīti?» domāja Ljoks, klusītēm zagdamies pa krūmiem nopakaļ zintniecei.

Mežs tapa aizvien biezāks, egles garākas un melnākas. Tālāk nāca vētras lauzti koki, kuros allaž slēpās lūši. Tur vecene uzmanīgi noguldīja aizmigušo bērnu uz no- birušajām skujām un, kaut ko nesaprotamu purpinādama, vilkās atpakaļ.

Kad zintniece pazuda aiz kokiem, Ljoks piegāja pie meitenītes, Viņa sirds notrīsēja žēlumā. Drīz uznāks nakts, un bērnu saplosīs meža zvēri. Kālab gan ļaunā vecene nolēmusi pazudināt meitenīti? Ljoks neprātodams pacēla bērniņu un saudzīgi nesa viņu uz ciematu.

Pusceļā jauneklis apstājās.

«Ja aiznesīšu Zīlīti mātei, es nekad neuzzināšu, kas padomā Lapsas Ķepai,» viņš sprieda. «Bet kur lai liek meiteni?»

Ljoks atgādājās slepeno saliņu, to pašu, uz kurieni viņš viens pats zināja aiziet un kur uz akmens pie ūdens bija iecirsts laša veidols.

«Aiznesīšu viņu pie zemes asiņainās rīkles,» zintnieka nolēma. «Zvēru uz saliņas nav, ēdamā tiku tikām. Meitenei tur nekas ļauns neatgadīsies. Tad palūkošos, kas būs, kas nebūs.»

Meitenes pazušana ciematā uzreiz netika pamanīta. Bērni pavasaros allaž mielojās ar mežā sameklētām olām un pārnakšņoja tur, kur uznāca tumsa. Neviens par bērniem neturēja lielu raizi. Bet, kad trešajā dienā Zīlīte nepārradās, māte uztraukusies aizskrēja pie «viedajām sirmgalvēm». Vecās sāka burties, taču nekādi nespēja uzzināt, kas meitenei lēcies. Pagāja vēl viena diena, un tad Lapsas Ķepa pavēstīja, ka Ljoks esot vaininieks pie nelaimes.

Vējš aiznesa līdz zintnieka zemnīcai sieviešu negantos kliedzienus. Izkrāsojis seju 'un rokas ar okeru, Ljoks skrēja uz ciematu. Sievietes viņu sagaidīja draudēdamas.

—     Kālab tu pazudināji manu meitu? — Zīlītes māte kliedza.

—     Vai gan tava meita ir pagalam?

—     Tu viņu esi nogalējis! — Lapsas Ķepa metās starpā. — Mani gari man to pavēstīja.

«Ak tā!» Ljoks nodomāja. «Ļaunā vecene nav žēlojusi pat bērnu, lai tikai iegrūstu mani postā.»

Saniknotās sievietes tuvojās zintniekam. Tad Ljoks, pacēlis rokas virs galvas un kustinādams izkrāsotos pirkstus, pats gāja virsū pūlim. Grūstīdamās sievietes metās atpakaļ.

—     Jūs dzirdējāt? — Ljoks uzsauca skaļā balsī. — Lapsas Ķepas gari sacījuši, ka meitene ir pagalam…

—     Jā, jā, jā! — zintniece iesēcās. — Gari tā sacīja!

—           Māt! — Ljoks uzrunāja sievieti. — Lapsas Ķepa saka — tava meita esot pagalam. Mani gari zina, ka viņa ir dzīva! Kuram no mums tu tici?

Sieviete sāka šaubīties.

—     Mana sirds nezina, kuram ticēt, kuram ne, — viņa apmulsusi čukstēja. — Nezina…

—      Ja tu tici, — Ljoks klusām sacīja, — ka Zilīte ir dzīva, tad drīz pieglaudīsi viņu pie savām krūtīm.

—      Ticu, ticu, ticu! — skaļi ieraudājās nelaimīgā māte. — Ticu, ka mana meitiņa ir dzīva!

Ljoks atviegloti uzelpoja.

—     Sievietes! — viņš no jauna ierunājās. — Ja es neatradīšu bērnu, lai pār mani nāk nāve! Bet, ja meitene ir dzīva, lai iet postā un pazušanā Lapsas Ķepa, kas jūs piekrāpusi.

—     Lai notiek tā! — vienā balsī iekliedzās sievietes.

Šis sauciens nozīmēja ģints spriedumu. Tagad vai nu

Ljoks, vai vecā zintniece bija lemti nāvei.

Jaunais zintnieks grasījās burties, lai parādītu, ka viņa gari ir stiprāki. Paražas prasīja, lai vispirms sakur uguni, taču Ljoks arī šoreiz neņēma vērā senos likumus. Viņš izvilka no azots mīkstu lūšādas cepuri, uzlika galvā un sāka riņķot apkārt Dižajai zintniecei. Lapsas Ķepa izbijās — tādas burvestības viņa nezināja. Cenzdamās visu laiku palikt ar seju pret Ljoku un pasargāties no kādas indeves pieburšanas, viņa tikām griezās riņķī, kamēr sagrīļojās un pakrita.

Kad vecā atģidās, zintnieks pavēlēja viņai un pazudušās meitenes mātei nākt kopā ar viņu uz upi, kur krastā gulēja no lielas priedes stumbra izcirsta vienkoce. Ljoks vispirms īra laivu pa upi, tad iegriezās strautā, kas iztecēja no ezera.

Vecene sagumusi, aptvērusi galvu ar izģindušajām rokām, čurnēja laivas dibenā. Viņas domas juka un maldījās, sirdi žņaudza bailes — pārāk droši mirdzēja Ljoka acis. Vai tikai nolādētais puika nav pārspējis viltībā viedo Apmetnes saimnieci?

Beidzot laiva piestāja saliņas krastā. Visi trīs izkāpa. Ljoks nostājās līdzās Zīlītes mātei un lika viņai aicināt šurp meitu.

Māte iekliedzās, taču neviens neatsaucās. Tad viņa atkārtoja savu aicinājumu, bet atbildes nebija. Zintnieces apdzisušās acis kļuva dzīvākas. Viņa izslējās, cik nu ļāva gadu saliektā mugura, un kaut ko purpināja.

—     Kliedz skaļāk! — Ljoks pavēlēja. — Mani gari aicinās meiteni kopā ar tevi.

Māte no janna iekliedzās. Viņas žēlabainais, lūdzošais sauciens ilgi skrēja pāri saliņai. Tālajos kokos atsaucās atbalss. Sieviete notrīsēja, bet Lapsas Ķepa atraisīja siksniņu uz pieres, un Dižās zintnieces deviņas bizes, vei- doliņiem žvadzot, nogūlās pār kaulainajiem pleciem.

—     Vai dzirdi? — vecā uzvaras priekā vaicāja Ljokam. — Meža gari smejas par taviem gariem!

Bet Ljoks uzlēca uz apsūnojuša akmens un kliedza pats:

—     Nāc pie mums! Tava māte aicina tevi!

Un tad saliņas viņā galā ieskanējās tikko sadzirdama balstiņa. Pēc tam tālumā pašķīrās krūmi un meitenīte nāca uz šo pusi.

—     Manu meitiņ, manu meitiņ! — Zīlītes māte metās pie bērna.

Ieraudzījusi meitenīti, zintniece sagrīļojās.

—     Krāpniece! — viņai uzkliedza laimīgā māte. — Vai tu nesacīji, ka mana meita ir pagalam? Tātad tavs spēks ir atstājies no tevis?

Ljoks iesēdināja ļodzīgajā vienkocī māti un bērnu, tad ielēca pats un atgrūda laivu no krasta. Zintniece palika uz saliņas.

Sieviešu bars gaidīja pie ciemata, kā beigsies Lapsas Ķepas strīds ar jauno zintnieku.

Ljoks izlēca no laivas ar bērnu uz rokām. Augstu pacēlis meiteni, viņš skaļā balsī uzrunāja sievietes:

—     Krāpniece, kura sacīja, ka meitene ir mirusi, palika saliņā pie zemes asiņainās rīkles. Mani gari sacīja: ja viņa atstās saliņu un nāks atpakaļ uz ciematu — visai mūsu ģintij gals!

Ar šiem burvestības vārdiem Ljoks nolēma veco zintnieci iznīcībai. Tagad neviens neuzdrošinājās iet vecajai palīgā.

Par piemiņu uzvarai pār zintnieci Ljoks iecirta Svēta- tajā klintī veceni ar kuplu lapsas asti. Turpat līdzās viņš iekala vīrieti ar zaķa galvu un bērnu pie rokas. Zaķa galvu viņš attēloja, lai visiem būtu skaidrs, kurš izglābis meitenīti: Baltā Irbe bija nosaukusi savu dēlu par Ljoku — Žiglo Zaķi.

9. NODAĻA

Kopš neatminamiem laikiem ik pavasari Soroku līcī atpeld milzīgi siļķu bari. Siļķes sapulcējas kaut kur tālīnos Ledus okeāna plašumos un, ienākušas pa šaurumu Baltajā jūrā, klīst daudzas dienas, lidz sasniedz līci un nārsto seklajos piekrastes ūdeņos.

Visā garajā ceļā siļķēm neatlaidīgi seko neskaitāmi jūras dzīvnieki, putni un citas zivis. Vaļi, baltvaļi, valzirgi un roņi ielaužas barā, kas lēnām virzās uz priekšu, un rij zivis. Jūras putni veseliem mākoņiem riņķo virs siļķēm, laiku pa laikam šaujas lejup, nirst ūdeni un tad atkal paceļas gaisā ar sudrabainu zivi knābī. No dziļumiem pēc gardā kumosa paceļas plēsīgās zivis, arī veiklie laši, kas seko baram līdz pašai nārsta vietai piekrastē, kur siļķes biezā kārtā izsēj ikrus jūras dibenā un ūdens top duļķains, kad pieņi šļācas pār ikriem.

Seit laši, atēdušies tiku tikām, pameta siļķes, kurām nepatika upes saldūdens, ienāca ūdeņiem bagātās Vigas grīvā un devās uz nārstu upes augštecē — pie ezera, no kura iztecēja Viga. Tur, rāmajos līčos, starp Vigezera daudzajām saliņām izšķīlās lašu mazuļi, paaugās un devās lejup uz jūru, bet pēc ilga laika pieauguši atkal atgriezās uz nārsta vietām.

Lašus viņu ceļojumā nespēja aizkavēt nekādi šķēršļi, pat Soirukšu krāces granīta klintis, kas upē veidoja divas saliņas. Ūdeņi šeit bija iežņaugti šaurās spraugās, mutuļoja un krāca, apšļākdami klintis vasaru un ziemu. Sals nesastindzināja ledus važās spēcīgo straumi, kas sadragāja pat lielu koku stumbrus.

Ciematnieku dzīvē lašu ceļojumam bija svarīga nozīme — viņi bez grūtībām varēja sazvejot daudz zivju. Sažāvētie laši baroja ģinti ziemā; sārtā, treknā lašu gaļa svaigā veidā tika uzskatīta par lielu gardumu.

Tāpēc katru gadu ciematā nepacietīgi gaidīja lašu ceļojumu. Jau labu laiku pirms zivju parādīšanās upē Svētajā klintī uzkāpa viedās sirmgalves. Viņas burdamās un vārdodamas aicināja šurp lašus. Bet tagad Ljoks bija apgānījis svēto vietu un Lapsas Ķepa bija gājusi bojā. Viņas palīdzei, kas tika izraudzīta par Dižo zintnieci, nepiemita nedz Lapsas Ķepas gudrība, nedz arī viltība. Viņa bija vai nu apjukusi, ka no klints vairs nevarēja aicināt šurp lašus, vai arī gribēja atriebties jaunajam zintniekam par Apmetnes saimnieces nāvi, lai nu kā — vecā pavēstīja, ka šopavasar Ljoka vainas dēļ laši nenākšot uz Šoirukšu krāci.

Vecenes pareģojums sabiedēja sievietes.

Viņas ļoti labi atcerējās šausmīgās bada dienas pirms pavasara atnākšanas. Kaut arī šobrīd visi bija paēduši, taču, iedomājoties vien, ka nevarēs kā allaž sazvejot lašus, sievietēm mācās virsū izmisums, viņām jau rādījās, ka bads atkal zogas klāt ciematam.

—     Kā mēs iztiksim? — viņas kliedza. — Mēs aiziesim postā zintnieka vainas dēļ! Posts un nelaime mūsu bērniem!

Atgriezdamies no meža uz zemnīcu, Ljoks izdzirda balsis, kas sākumā skanēja iztālēm, tad aizvien tuvāk un tuvāk. Viņš paslēpās aiz koka un ieraudzīja sievietes, kuras kliegdamas, plātīdamās rokām, lielā barā skrēja no ciemata uz viņa zemnīcu. Neuzdrošinādamās tuvoties zintnieka miteklim, viņas apstājās un draudēja iztālēm, vicinādamas dūres, sviezdamas uz burvja mītnes pusi akmeņus un nūjas. Nostājusies bara priekšā, visskaļāk brēca Dižā zintniece, kas nesen tika izraudzīta Lapsas Ķepas vietā. No vecās kliedzieniem Ljoks atskārta, kādos pārkāpumos tiek apvainots.

«Šīs stulbās vecenes, ko tikai dēvē par viedajām sirmgalvēm, nekādi nepaliek mierā!» Ljoks nodomāja.

Viņš izvilka no maisiņa, kas bija piekārts pie jostas, sarkanās zemes okera gabaliņu, izkrāsoja seju un plaukstas un, nemanot piezadzies sievietēm, iejuka barā. Kāda no viņām negaidot ieraudzīja kustamies izkrāsotos pirkstus un nezin no kurienes uzradušos burvja šaušalīgo seju un spiegdama metās sānis. Tad zintnieku pamanīja arī citas sievas un brēkdamas metās kur kurā.

Ljoks jau taisījās iet uz zemnīcu, bet ieraudzīja tuvojamies Kramu. Dižais mednieks, uzzinājis zintnieces pareģojumu, uztraucās ne pa jokam. Citā laikā viņš nebūtu nemaz klausījies aplamajā sieviešu pļāpāšanā, taču lašu zveja bija pārāk nozīmīga, turklāt šādu nelaimi bija pareģojusi Dižā zintniece, nevis kāda cita vecene.

Krams piegāja pie Ljoka un, drūmi raudzīdamies viņa izkrāsotajā sejā, sacīja:

—     Vecā viedā sieva saka — tevis dēļ šogad nebūšot lašu. Ko tu uz to teiksi?

■— Dižajai zintniecei vairs nav saprašanas. Laši atnāks, tāpat kā atnāca katru pavasari.

Sievietes, kļuvušas drošākas, atkal sapulcējās bara. Pienāca arī Dižā zintniece.

—     Viņš melo! — vecā kliedza. — Laši baidās no kuprainā Roko uz Svētās klints. Mednieku Draugam klausa zvēri, zivīm viņš nav nekāds saimnieks.

Sievietes no jauna ievaimanājās, un Krams sarauca pieri — varbūt vecā zintniece runā patiesību, lašu ceļš taču ved garām klintij.

—     Mani gari ir mūsu ciemata uzticami draugi, — svinīgi ierunājās Ljoks. — Viņi nepieļaus nelaimi, ko grib uzsūtīt zintnieces gari.

Vairākas dienas ciematā valdīja liels satraukums. Mednieki vairāk ticēja Ljokam, sievietes — Dižajai zintniecei, un strīdi nerimās ne mirkli. Gaidot laiks ritēja gausi, un drīz vien visiem šķita, ka jāuzsāk zveja, bet laši kā nenāca, tā nenāca… Dižā zintniece staroja uzvaras priekā, bet jauno zintnieku māca nemiers: «Un ja nu laši nerādīsies, un ja nu ģints ļaudis noticēs vecenei?»

Kādu vakaru viņš no zemnīcas gāja uz jūras pusi.

Mežs, garajā, karstajā dienā sasilis, dvesa svaigo skuju un izkusušo sveķu sīvo smārdu, skurbinoši smaržoja lapas — pērnās, kas trūdēja uz zemes, un jaunās, krāšņās, koši zaļās, kas bija saplaukušas kokos. Baltās nakts palsajā mijkrēslī dzīve neaprima: koku zaros un krūmos rosījās putni, un zem trūdošajām lapām čabinājās nezin kādi nakts zvēriņi. Ziemeļos šajā laikā mežs neguļ.

Bet tad cauri retajiem kokiem no jūras uzpūta iesāļš, ^ dzestrs vējiņš. Drīz Ljoka skatienam pavērās līča rāmais spogulis.

Akmeņainais krasts aizstiepās pa labi un pa kreisi, mezdams līčločus un pagaisdams zilgmainā tālē. Pie apvāršņa iemirdzējās tumši sārta uguns mēle, tad saule uzlēkdama izripoja virs ūdeņiem, sākumā sarkana, pēcāk žilbinoši zeltaina, un no saules ripas pretim Ljokam pāri jūrai nostiepās uguntiņās dzirkstoša josla. Sākās paisums, un viļņi, veldamies krastā, šņāca aizvien spēcīgāk. Roboto krastu iejoza balta putu apmale.

Ljoks nenolaida acu no saulē vizuļojošā līča. Debesīs virs tā nekas nebija manāms. Jauneklis pastāvēja kādu brīdi, vēl kaut ko gaidīdams, tad lēnām gāja prom. Mežmalā viņš palūkojās atpakaļ un priecīgs iekliedzās. Tālumā pie skaidrajām debesīm ņirbēja itin kā sniega pārslas — tur šaudījās kaijas.

Ljoka ģints ļaudis siļķes nezvejoja — viņiem nebija tīklu, un viņi neprātoja, kāpēc katru gadu pēc neskaitāmo kaiju atlidošanas līcī uz Šoirukšu krāci nāk laši, kas barojas ar siļķēm. Viņi vienkārši zināja, ka tā allaž notiek.

Tagad Ljoks jutās mierīgs. Pārnācis mājās, viņš apstaigāja visu ciematu un ikkatram, ko sastapa, sacīja vienu un to pašu:

—     Manī gari jūrā cīnās ar Dižās zintnieces gariem, kas dzen projām lašus. Tikko mani gari uzvarēs, laši sāks plunčoties pie saliņas.

Muļķīgā veča bija iedomājusies sanaidot Ljoku ar cie- matniekiem, taču iznāca tā, ka nevis Ljoks, bet gan viņas pašas gari pārvērtās apmetnes naidniekos. Kad vecajai atstāstīja zintnieka vārdus, viņa izbijusies sāka mirkšķināt vecīgās, izbalējušās acis. Tikai tagad vecā sieva saprata, ko izdarījusi: ja laši atnāks — ļaudis teiks, ka Ljoks ir ģints aizstāvis, ja lašu nebūs — par vainīgiem turēs viņas garus.

Nelaime, kas draudēja zintniecei, nebija ilgi jāgaida.

Kādu rītu divi lieli laši bija izlēkuši klinšainajā krastā pie pašas krāces. Gan sagriezdamās gredzenā, gan izstiepdamās taisnas un spēcīgi atgrūzdamās ar asti, zivis virzījās uz priekšu lēcieniem, pa klintīm lūkodamas tikt garām Šoirukšu krācei, ko nespēja pārvarēt pa ūdeni.

Pusaudži, kurus Dižais mednieks bija sūtījis uzmanīt lašu atnākšanu, elpu aizturējuši, vēroja, kā zivis, nobrāžot sānus pret asajām radzēm, pūlas tikt pāri klinšu grēdai. Vēl pēdējais sitiens — un laši palēkušies ieslīdēja rāmajā ūdenī augšpus krāces. Zēni varētu noķert zivis ar rokām, bet, kamēr lasis spārdījās krastā, tam neviens nedrīkstēja pieskarties. Vecie vīri sacīja, ka ne jau zivis tur lēkājot pa sausu zemi, tie esot viņu saimnieki, gari, tāpēc bija bīstami pat pieiet tiem tuvāk. Lašus varēja zvejot tikai ūdenī. Pēc pirmajām divām zivīm parādījās trešā, ceturtā …

Pusaudži, ko kājas nes, dieba uz ciematu.

—     Lēkā! Lēkā! — viņi kliedza pilnā kaklā.

Vecās zintnieces galva noslīga uz krūtīm, mugura sa- kumpa vēl vairāk. Tagad postu un nelaimi vairs nevarēja aizgainīt ne ar kādiem buramvārdiem! Taču šī vēsts, kas vecajai nesa nelaimi, iepriecināja visu apmetni. Sākās ilgi gaidītais zvejas laiks, par kuru bija tik daudz sapņots mokpilnās bada nedēļās …

Lašus zvejoja no plostiem. Viens zvejnieks stūma plostu ar kārti un lēnītēm virzīja to pret straumi, bet divi citi dūra zivis ar žebērkli. Uzdūruši lasi, viņi izcēla to uz plosta, ar sitienu apdullināja un izsvieda krastā. Pusaudži sagrāba zivi pēc zivs, krāva pītos grozos un stiepa smago nastu sievietēm. Viņas uzšķērda lašus, lielos podos savāca ikrus un pieņus, tad pārgrieza zivis uz pusēm, sakāra uz kārtīm un kūpināja turpat sakurto ugunskuru dūmos.

Ceturtās dienas rītā zivis jau nāca retāk, un piektajā tikai zvīņas, kas spīdēja uz krasta akmeņiem, liecināja par lašu ceļojumu.

Ikvienas zemnīcas pavardā kurējās spoža uguns. Ciemats svinēja divkāršus svētkus — veiksmīgās zvejas beigas un vīriešu aiziešanu uz mednieku nometni, kur viņiem vajadzēja dzīvot līdz rudenim, visus medību mēnešus.

Ļaudis mielojās un līksmoja augu nakti, bet līdz ar saules lēktu mednieki atstāja zemnīcas un devās uz mežu, uz nometni, ko iejoza augsts žogs.

Kamēr tika zvejoti laši, nevienam nebija laika iedomāt Dižo zintnieci un viņas kļūmīgo pareģojumu. Vecene visas šīs dienas čurnēja zemnīcā un neuzdrošinājās rādīties ļaudīm. Zintniece zināja, kāds liktenis gaida viņu.

Aizvadījušas medniekus līdz mežmalai, sievietes sapulcējās pie zintnieces mājokļa. Vecā lēnītiņām nāca ārā no zemnīcas, pie izejas apstājās, pagriezās ar seju pret pavardu, kas viņu vairs nekad nesildīs, un tad pārkāpa pār slieksni. Viņas deviņās bizēs vairs nešūpojās svētie veidoli, viņas rokas vairs neturēja sērmūkšļa — zintnieču koka ķeģi, ko tā bija kārojusi.

Mierīga, itin kā nemaz neizjuzdama bēdas, viņa paklanījās sievietēm, kuras žēli raudzījās zintniecē — viņas vairs nekad neredzēsies, — un vairāku sirmgalvju pavadībā nesteigdamās devās projām no ciemata. Neteikdama ne vārda, neatskatīdamās viņa gāja un gāja. Sirmgalves pamazām atpalika, tikai divas no viņām — zintnieces draudzenes kopš jaunības dienām ilgi pavadīja veco pē-, dejā ceļā. Beidzot arī viņas griezās atpakaļ.

Vecā zintniece palika viena pati. Viņai vajadzēja iet bez apstāšanās, aizvien tālāk un tālāk uz rieta pusi, kamēr spēki izsīks un vecās kājas saļodzīsies. Tā ģints sodīja zintnieci, kuras gari bija kaitējuši ciematam. Šoreiz nelaime bija pagājusi secen, bet ļaudis domāja, ka tas ir jaunā zintnieka nopelns — viņš cīņā pieveicis vecās sievas garus.

Vecā zintniece, visu mūžu bez šaubīšanās ievērojusi ģints paražas, arī šoreiz nekurnēdama pakļāvās nežēlīgajam likumam. Pat palikusi viena, viņa neuzdrošinājās piesēst un atpūsties un gāja, kamēr paklupa. Netālu virs zemes vijās resnas egļu saknes. Sirmgalve aizlīda līdz tām, nogūlās ērtāk un vairs nekustējās. Viņa pacietīgi gaidīja nāvi, vienalga, kas to nesīs — vai nu slāpes, vai bads, vai plēsīgi zvēri.

10. NODAĻA

Nākamajā dienā pēc mednieku pārcelšanās uz nometni ciematam tuvojās Bejs. Viņš apstājās pakalniņā, neaizgā- jis līdz zemnīcām, — medību mēnešos nevienam mednieku nometnes iemītniekam netika ļauts iet uz ciematu. Pielicis plaukstas pie mutes, viņš izkliedza vienu vārdu pēc otra.

—     Me-ku-u-u! … Tibu-u! … Ziu! … — skanēja pāri apmetnei.

No zemnīcām izskrēja jaunieši, kuru vārdi tika nosaukti, un priecīgu seju dieba pie vēstneša. Bejs kliedza tik skaļi, ka viņa sauciens aizlidoja arī līdz zintnieka vientuļajam mājoklim. Ljoks ieklausījās — brālis aicināja jauniešus, kuri bija dzimuši vienā gadā, taču Ljoku nesauca. Beidzot arī jaunais zintnieks nenocietās un steidzās uz pakalniņu. Nākdams tuvāk, viņš izdzirda, ko Bejs saka saskrējušajiem jaunekļiem:

—     Dižais mednieks jums sešiem ir vēlējis šovakar nākt uz nometni.

Jaunekļiem nevajadzēja taujāt, kālab viņus aicina Krams. Katru gadu ap šo laiku notika svinīga iesvētīšana medniekos — nu bija pienākusi arī viņu reize. Jaunekļi aiz prieka skaļi iekliedzās, un Ziu pat sāka lēkāt uz vienas kājas, bet tūdaļ apķērās — tam, kurš šodien taps iesvētīts medniekos, neklājās lēkāt kā mazam zēnam.

Ljoks stāvēja nomaļus un jutās vēl vientuļāks nekā toreiz, kad iegāja savā jaunajā miteklī. Kaut arī viņam jau sen tika daudzināts, ka viņš būšot zintnieks, taču Ljoks pats īsteni neticēja šīm valodām un kopā ar sava vecuma pusaugu zēniem tikai to vien gaidīja, kad Dižais mednieks pasniegs viņam stopu, bultas un šķēpu. Ne velti viņš labāk par citiem zināja putnu paradumus un prata klusām pielavīties medījumam. Iesvētīšana medniekos bija pati ievērojamākā diena jaunieša mūžā, par to ikviens sapņoja kopš bērna kājas un to vēlāk atcerējās vecuma dienās. Kālab gan viņam, Ljokam, tiek laupīts šis gods?

Kad satrauktie jaunieši skriešus izklīda, lai padižotos ar līksmo vēsti un sagatavotos nakts svētkiem, Bejs piegāja pie brāļa, kas stāvēja, galvu nodūris. Bejs pats bija īsts mednieks un tūdaļ atskārta, kālab brālis tik noskumis.

—     Nekas, — viņš sacīja, vēlēdamies mierināt Ljoku. — Tu tak palīdzi mums medībās, kad lūdz garus, lai viņi dod mums veiksmi.

Ljoks tikai grūti nopūtās.

—     Bet kā zēnus iesvētīs? — viņš jautāja, domādams to pašu domu.

—     Kālab tu taujā pēc tā, ko nedrīksti zināt? — Bejs pārmeta. — Vai tad es varu izpaust brāļu mednieku noslēpumus? Tu tak arī nedrīksti stāstīt man, kā runājies ar Roko.

Ljoks gribēja iekliegties, ka ne reizi nav redzējis garus, — bet kā lai atzīstas pat mīļotajam brālim!

Brāļi vēl mazu brīdi pakavējās klusēdami, tad Bejs atgādājās, ka vecais Krams gaida viņu, un devās uz mednieku nometni, bet Ljoks pie jauniešiem, kuri, sastājušies ciemata vidū, kaut ko dedzīgi sprieda. Ieraudzījuši zintnieku, jaunieši apklusa, bet zobgalīgais Meku, ar kuru Ljoks puikas gados allaž bija kāvies, izmeta:

—     Kad mēs iesim medībās, tu pielūko un cītīgi auklē zīdainīšus, citādi vecenes tev nedos ēst!

Ljoks ātri pagriezās un aizsteidzās uz savu zemnīcu. Tur viņš nosēdēja visu dienu, taču pie vakara neizturēja un aizzagās uz mednieku nometni.

Tā bija iekārtota lielā norā, kur neauga neviens koks. Tikko kāda priedīte vai eglīte paaugās, vīri to izrāva ar visām saknēm. Ja ļautu kokam pastiepties garumā, tā galotnē uzsēstos putni un nolūkotu, kas notiek aiz augstā žoga. Viņi ievērotu, ka viri taisās uz medībām, un aiznestu vēsti visam mežam — zvēri paslēptos, un nebūtu nekā, ko medīt. Bet mazlietiņ tālāk sākās mežs, un tieši iepretī nometnes vārtiem, sliedamās pāri visiem citiem kokiem, rēgojās milzīga egle. Eglē var ļoti labi paslēpties — paslēpušos neviens neievēros, bet tas aizvien atradīs biezajos zaros kādu spraugu, pa kuru paglūnēt. Bet, lai kā Ljoks pūlējās, uzrāpies eglei pašā galā, viņi neredzēja neko vairāk kā lielu ugunskuru atblāzmu.

Svinīgā iesvētīšana bija sākusies. Aiz žoga koka vālītes dobji, vienmulīgi ducināja tamburīnu, pēcāk atskanēja arī dziedāšana. Dziesmas bija svešas, Ljoks nekad agrāk nebija dzirdējis daudzus vārdus, taču saprata, ka mednieki kaut kam tencina un kaut ko apsola. Tad iestājās klusums, un pēkšņi kāds griezīgi iebrēcās. Balss šķita Ljokam pazīstama. Kliedzieni nepaspēja apklust, kad aiz žoga piktas balsis uzsāka īsu dziesmu, tad vārti pavērās un pa tiem izlidoja un novēlās zemē kails cilvēks. Nopakaļ pakritušajam tika izsviests tērps… Spraugā pa- bāzās Krama galva.

— Tava vieta ir pie sievietēm un bērniem! — Dižais mednieks nikni uzkliedza. — Mīci mālus un taisi podus, kamēr neiemācīsies ciest sāpes, kā nākas īstam vīrietim!

Pītie vārti aizcirtās.

Kailais pusaudzis, lāgiem iešņukstēdamies, ģērbās. Ljoks viņu pazina. Tas bija Meku, tas pats, kurš dienā bija zobojies par zintnieku. Meku jau puikas gados tika daudzināts par gļēvuli un plātībnieku — viņš lielījās, ka esot stiprs un dūšīgs, un draudēja citiem, bet, kad sākās plūkšanās, tūdaļ laida vaļā bļaujamo. Izdzītais apģērbās un bēdīgs, galvu nodūris, vilkās projām uz ciematu.

«Es gan nepiedzīvotu tādu kaunu un negodu,» Ljoks nodomāja, un rūgta aizvainojuma sajūta aizžņaudza viņam kaklu.

Bet tad mednieku nometnē atkal sāka sist tamburīnu, turklāt tik žigli un līksmi, ka Ljokam iegribējās lēkāt un laisties dejā. Vārti atvērās, un pa tiem izskrēja ļaudis. Sākumā Ljoks neviena nepazina — sejas visiem bija aizsegtas, vieniem — ar bērza tāss sloksni, citiem — ar zvērādu, tomēr, ieskatījies ciešāk, viņš noprata, ka visiem pa priekšu soļo Krams. Kaut ari seja viņam bija aptīta ar zvērādu, kas bija nodīrāta lāča galvai, garās, spēcīgās rokas un platie pleci rādīja, ka tas ir Dižais mednieks. Viņš turēja aiz rokas drukno Tibu, pavisam kailu, asinīm notašķītu.

«Tibu ir brašs puika!» Ljoks nodomāja atzinīgi. «Viņš ne reizi neiekliedzās.»

No otras puses iesvētāmo turēja Bejs, uzmaucis galvā augstu tāšu cepuri, kas sniedzās līdz pašiem pleciem. Viņiem pakaļ virknē soļoja citi iesvētāmie un mednieki. Lēkādami, dejodami, visi reizē kaut ko iekliegdamies, viņi paskrēja garām eglei, kurā bija uzkāpis Ljoks, un pazuda mežā.

Ljoks norāpās lejā un zagās pakaļ medniekiem paskatīties, kas notiks tālāk.

Mednieki nokāpa liekņā pie upītes. Paslēpies aiz resna stumbra, Ljoks redzēja, ka iesvētāmie notriepjas ar šķidru mālu un tad nomazgā to avota ūdenī — Ljokam pat šermuļi skrēja pār kauliem, iedomājot, cik viņiem salti, —• un tad uzvelk jaunu apģērbu, ko viņiem deva Dižais mednieks. Apģērbušies jaunekļi nostājās rindā Krama priekšā, un viņš ikvienam pasniedza šķēpu, īso sviežamo iesmu un loku. Ljoks tik tikko neapraudājās aiz dusmām un īgnuma: vai patiešām viņam nekad nenāksies sažņaugt plaukstās šķēpa kātu! Tad Dižais mednieks kaut ko pavēlēja, iesvētāmie pēkšņi pieplaka pie zemes un bez trokšņa līda līšus, kā rāpo mednieki, zagdamies klāt zvēram. Vecie vīri soļoja līdzās, noliekuši galvu, un vērīgi klausījās, vai jaunie lavās pa skujām un sausajiem zariem klāto zemi veikli un klusu. Kā par postu, viņi rāpās uz to pusi, kur slēpās jaunais zintnieks. Ko darīt? Ljoks saprata, ka viņam nebūs žēlastības, ja viņu ieraudzīs kāds no ģints. Viņš paslēpās aiz cita stumbra, bet šai mirklī viņam zem kājas skaļi iebrikšķējās sauss zars. Ljoks pagriezās un metās bēgt, pūlēdamies slēpties aiz krūmiem un kokiem.

— Zvērs! Zvērs! — aiz muguras sāka kliegt, un varēja saklausīt daudzu kāju dipēšanu.

Sviests uz labu laimi gaišās nakts mijkrēslī, garām aizsvilpa šķēps. Dipēšana tuvojās, glābiņa nebija. Tad Ljoks pabīdīja zemāk spalvaino cepuri, salīka, cik zemu vien varēja, lēnītiņām iznāca klajumiņā un, pagriezies pret vajātājiem, padraudēja ar paceltām dūrēm,

Dipoņa apklusa, un atskanēja kāda mednieka sauciens — ne gluži baiļu pilns, ne gluži priecīgs:

— Roko!

Ljoks izpleta pirkstus un vairākas reizes pamāja, itin kā pavēlēdams netuvoties. Mednieki sastinga uz vietas, pēc tam paklausīgi griezās atpakaļ.

Nekad Roko vēl nebija rādījies medniekiem, un viņi uzskatīja kupraiņa parādīšanos par labu zīmi — droši vien šogad būs ļoti veiksmīgas medības,

11. NODAĻA

Katru gadu sievietēm vajadzēja dedzināt podus. Lai kā glabā šos vārīgos traukus, tie tomēr bieži plīst. Te noveļas pavarda akmens un pods, kas nolikts starp akmeņiem, nokrīt un pāršķeļas uz pusēm, te neizveicīga meitene, maisot virumu, sasit trauku, te bērni, sākuši plosīties šaurajā zemnīcā, sadauza traukus suķu suķēs … Tālab šajā rāmajā dienā pie upes sapulcējās sievietes un meitenes — gandrīz ikvienā zemnīcā vajadzēja atjaunot māla trauku krājumu.

Meitenes sastiepa veselu kaudzi dzeltena māla, bet sievietes, kas trauku taisīšanu pieprata labāk, piebēra mālam rupjas baltas smiltis. Uz plakanām klinšu šķilām tika sasmalcināti apbrīnojama akmens — azbesta gabali. Azbests nevis plīsa šķembās, bet saira šķiedrās kā satrupējusi koksne. Šīs šķiedras tika pieliktas mālam, lai podi pēc apdedzināšanas taptu izturīgi un uz uguns nesasprēgātu. Mālu salēja ar ūdeni, un trīs meitenes kailām kājām ņēmās lēnām mīcīt valkano masu.

Drīz viņu joki un smiekli pieklusa — un pāri meiteņu sejām lāsoja sviedri. Māla mīcīšana bija smags, nogurdinošs darbs.

Pēkšņi Dzirkstele priecīgi iesaucās:

— Skatieties, kādu palīgu mums ved! Mēs jau gan piespiedīsim viņu pastrādāt!

Visas atskatījās, un pāri upei aizskanēja skaļi smiekli.

Podniecēm tuvojās jau paveca sieviete, ar spērieniem dzīdama uz priekšu pusaudzi, kas samulsis un pietvīcis pretojās. Māte, kaunēdamās no visiem pretimnācējiem, veda neizveicīgo dēlu Meku, kuram Krams par sodu bija pavēlējis kopā ar sievietēm taisīt podus līdz tam laikam, kamēr taps īsts vīrietis un pacietīs sāpes bez kliegšanas. Meitenes labprāt ļāva darīt smago darbu apkaunotajam jaunietim.

Neuzdrošinādamies pacelt acis, Meku sadrūmis mīcīja māla miklu. Sievietes, cenzdamās pārspēt cita citu, apbēra viņu ar zobgalībām.

—     Meku rādās vilkatis, — viena sacīja, — nesen vēl likās, ka viņš ir vīrietis, bet šodien pārvērties sievietē.

—     Kur tavi bērni, Meku? — piebilda otra. — Vai neaizmirsi viņus pazīdīt?

Meku šņākuļoja, tikko valdīdams asaras.

Sievietes nerimās.

—     Ja kādreiz tapsi mednieks, — smējās Gaišā Rītausma, — un ieraudzīsi mežā briesmīgu ragainu briedi, pakliedz skaļāk, es iešu tev palīgā.

Meku, jaukdams mālu ar smiltīm, klusībā nolādēja zobgales un vai simto reizi deva sev vārdu, ka tagad gan viņš izturēs jebkuru pārbaudījumu — lai arī Krams grieztu viņu gabalos, viņš neizdvesīs ne skaņas.

Sieviešu smiekli un joki kā ar nazi graizīja Meku mātes sirdi. Viņa bija izaudzinājusi četrus dēlus. Viens aizgāja bojā nevienlīdzīgā cīņā ar lāci, divi arī patlaban iet medībās kopā ar citiem vīriem, bet šis — jaunākais — apkaunojis viņas sirmo galvu. Saniknojusies māte paķēra māla piku, saviļāja un svieda dēlam.

—     Mīci kārtīgāk, nožēlojamais izdzimteni, ja neko citu neproti! — viņa uzkliedza.

Beidzot Meku ar kājām bija izmīcījis mālu tā, ka tas mirdzēja saulē, it kā būtu ieziests ar vaļu taukiem.

—     Var sākt, — Dzirkstele sacīja.

Sievietes sasēdās puslokā, un ikviena nobēra priekšā kaudzīti smilšu un nolika līdzās lielu māla piku.

Sākās trauku veidošana. Tikai Meku palika bez darba. Tomēr viņš neuzdrošinājās iet projām, nesaņēmis vecākās sievietes atjauju, — jaunie ļaudis bija viņas ziņā. Cenzdamies nepievērst sev uzmanību, pusaudzis pietupās mātei aiz muguras un pāri viņas plecam vēroja, kā tad īsti veido podus.

Meku māte noknieba no māla mīklas nelielu piku, saviļāja apaļu un tad, gan spiežot mālu ar īkšķiem, gan glaudīdama ar plaukstām no ārpuses, izveidoja smailu trauka dibenu. Lai māls neliptu pie pirkstiem un poda virsma iznāktu gluda, viņa itin bieži apmērcēja rokas

G2 ūdens traukā. Poda dibens iznāca smails kā olas tievais gals. Trauku nostatīja smalku smilšu kaudzītē un ņēmās audzēt uz augšu sieniņas. Izviļājusi garu māla sloksni, Meku māte to lipināja klāt gar poda dibena malu. Māla sloksnes pietika pusotra apļiem. Tad viņa izviļāja jaunu sloksni un cieši pielipināja vecās galam. Tā veidojās aplis pēc apļa, un trauka sienas lēnītēm auga uz augšu, sākumā plezdamās plašumā, pēc tam sašaurinādamās. Ar mitrajām plaukstām Meku māte vienā laidā glaudīja trauku no ārpuses un no iekšpuses, pataisīdama gludas slokšņu savienojuma vietas.

Jauneklis, aizmirsis visas pārestības, ziņkārīgi vēroja darbu. Viņš bija domājis, ka podu iztaisa uzreiz no vesela māla gabala. Mātes allaž bija aizraidījušas bērnus projām no darba vietas, lai viņi nemaisās pa kājām un netraucē.

Kad Meku māte nosprieda, ka poda sieniņas ir pietiekami augstas, viņa mazliet atlieca un piespaidīja apmauti. Tad paņēma asu kaula nūjiņu un podu izrotāja — iespieda mīkstajā mālā trīs bedrītes, ieveidoja robotu svītriņu, pēc tam atkal trīs bedrītes un svītru.

Meku zobgalīgi iesprauslojās.

—     Es iztaisītu labāk, — viņš lielīgi sacīja.

Māte žigli pagriezās.

—     Tu vēl esi šeitan, nelaimīgais!

Sievietes nopriecājās par ieganstu mazliet atvilkt elpu. No jauna skanēja zobgalības, bet Gaišā Rītausma svieda jauneklim ar māla piku. Māls pašķīda un pielipa pie Meku pieres. Žagata neatpalika no draudzenes — un viņas māla pinkulis trāpīja jauneklim virsdegunē.

—     Ko tev pavēlēja Dižais mednieks? — māte stingri noprasīja.

—      Viņš sacīja, — Meku murmināja neskaidrā balsī, — veido podus!

—     Nu tad veido!

Un Meku vajadzēja ķerties pie podiem. Kamēr viņš skatījās, kā strādā sievietes, darbs likās nieka lieta. Turpretim tagad māls nezin kālab nemaz nepakļāvās neprasmīgajiem pirkstiem, sloksnes negribēja lipt un slīdēja ārā no rokām. Galu galā viņš tomēr izveidoja podu, bet tas iznāca tik šķībs un greizs, ka sievietes smējās līdz asarām. Dzirkstele pagrāba ķēmīgo darinājumu un uzmauca Meku galvā. Nav nekādi joki, ja māls saķep matos. Meku aizvilkās pie upes, apsēdās uz akmens krastmalā un ilgi mazgāja galvu.

Kad viņš, tikko valdīdams raudas, atgriezās darba vietā, vējā mazliet apžāvētie podi jau stāvēja uz kvēlojošām oglēm. Ugunskuri tika rūpīgi uzmanīti — uguns sākumā nedrīkstēja būt pārāk liela, citādi māls kusīs un plūdis uz leju. Zarus lika klāt pamazām, lai uguns kurētos vienmērīgi un trauki apdegtu vienādi no visām pusēm. Vienmērīgi stipri apdedzināti trauki uz pavarda uguns neplaisās un nelaidīs cauri ūdeni. Šis svarīgais darbs — apdedzināšana — tika uzticēts vienīgi padzīvojušām, prasmīgām sievietēm. Meitenes pieklusa un uzmanīgi klausījās veco sievu paskaidrojumos — pienāks laiks un viņām pašām būs jāmāca podniecības māksla mazmeitām un jaunajām māsasmeitām…

Līdz pašam vakaram pie upes liesmoja ugunis un skanēja klusa dziedāšana — vecākā no sievietēm apvārdoja jaunos traukus, lai tie neplīstu un — galvenais — lai gards ēdiens allaž pildītu tos līdz malām.

Meku bija aizmirsts. Viņš klusītiņām pagājās nostāk un, ielīdis klints spraugā, no visa spēka knaibīja sev krūtis, kājas, rokas. Līdz jauniešu iesvētīšanai medniekos bija atkal jāgaida vesels gads. Meku stingri nolēma, ka šajā laikā viņš pieradīs klusu ciešot panest visstiprākās sāpes. Viņš taps drošsirdīgs un pacietīgs, viņš izturēs visbriesmīgākos pārbaudījumus.

12. NODAĻA

Drīz pēc jauniešu iesvētīšanas medniekos vīri sāka gatavoties «uz jūras zvēru — baltvaļu un roņu medībām. Visvairāk viņi kāroja nomedīt vali, bet tāds milzu medījums gadījās varbūt tikai reizi desmit gados.

Vīri paši darināja medību rīkus un apģērbu — sievietes roka nedrīkstēja pieskarties nevienai lietai, kas bija vajadzīga jūras zvēru medīšanai.

No rīta mednieki devās uz jūras krastu, kur pie Vi- gas upes jau senatnē izžuvušas attekas glabājās zvejas laivas. Vēl nebija īstais laiks iziet jūrā, un vīrieši uzsāka grūtu darbu — jaunas laivas taisīšanu. Pirms trim gadiem viņi bija izraudzījuši lielu ozolu ar taisnu, resnu

stumbru un notēsuši ar akmens kaltiem platu mizas gredzenu pie pašām saknēm. Koks vairs nesaņēma no zemes dzīvības sulas un pamazām nokalta. Zaros vairs ne- saplauka lapas, un vasaras svelme un ziemas sals izžāvēja koksni. Tagad tā bija kjuvusi skanīga kā burvja tamburīns. Tas nozīmēja, ka pienācis laiks ozolu nogāzt. Vīri atraka un attīrīja ozola saknes un sakūra zem tām uguni. Liesmas lēnām laizīja un grauza mezglainās, vēl valgās saknes, līdz tās pārogļojās. Beidzot, lauzdams zarus, koks brīkšķēdams nogāzās. Pagāja daudzas dienas, iekām vīri pārdedzināja ozolu un atdalīja gludo stumbru no zaru kroņa. Viņi pacietīgi aptēsa resnā ba]ķa galus — to varēja aptvert tikai trīs vīri — un tad sāka izdedzināt laivas vidu. Viņi sakūra turpat tuvumā lielu ugunskuru, nokaitēja akmeņus un lika tos uz stumbra. Gan ar akmens cirvjiem, gan ar cērtēm mednieki izšķaidīja apogļojušos, bet vēl nesadegušo kārtu un tad no jauna krāva virsū nokaitētos akmeņus. Tā mednieki pūlējās ilgu laiku, kamēr milzīgais bluķis pārvērtās smagnējā, neveiklā laivā. Un tomēr tā spēja iet cīniņā ar jūras viļņiem.

Pārējās laivas vajadzēja tikai pielabot. Vīri aiztriepa plaisas ar priežu sveķiem, ko sajauca ar smalkām smiltīm; izrakuši dziļas bedres zem laivas, viņi sakūra no sveķainiem celmiem nelielus ugunskurus un apkūpināja laivu — treknie kvēpi biezā kārtā pārklāja tās sānus un dibenu un nelaida tai cauri ūdeni.

Nometnē palikušie mednieki arī nesēdēja, rokas klēpī salikuši. Viņi, spēkus nežēlodami, staipīja siksnas, kamēr plaukstas svila sāpēs, un šuva no jūras zvēru ādām nemirkstošus apavus. Šobrīd visiem pietika darāmā. Darbs sākās līdz ar saules lēktu un ilga līdz tumsai.

Tikai Krams gandrīz nemaz nerādījās jūras krastā. Viņš atnāca paretam, paskatījās, vai viss kārtībā, īsiem vārdiem izrīkoja vīrus un tad atkal aizgāja. Krams taisīja ieročus medībām — harpūnas, šķēpu uzgaļus, cirvjus. Pēc ģints sensenās paražas medību ieročus drīkstēja izgatavot vienīgi Dižais mednieks, vīru vadonis.

65

Lai šķēps neskrietu garām, lai tas lidotu mērķī, vajadzīgs gluds, labi apdarināts akmens uzgalis. Kaula harpūnai jābūt taisnai un asai, robiem abās pusēs vienādiem … Bet Kramam labās rokas plaukstu jaunībā bija sakropļojis lācis, roka gan bija spēcīga, taču tai trūka

2 — 2003

veiklības. Uz vecumu pirksti viņam sarepēja un tapa stīvi, un viņa taisītie ieroči ar katru gadu iznāca aizvien sliktāki un sliktāki. Kad mednieki saņēma no Krama — Dižā mednieka jaunos ieročus salauzto vai pazaudēto vietā, viņi satriekti tikai šūpoja galvu, taču kurnēt neuzdrošinājās. Tomēr šoreiz jaunais mednieks Au, saņēmis no Krama jaunu kaula harpūnu, ilgi aplūkoja to no visām pusēm, tad pastiepa atpakaļ Dižajam medniekam un sacīja:

—     Vai no tiesas ar tādu harpūnu var trāpīt zvēram? Dod man citu.

—     Tev arī tāda pati ir laba diezgan, — Krams saskaitās. — Ņem vien, citu nedabūsi!

Neko darīt, vajadzēja apmierināties ar līku harpūnu. Bet tieši šajā medību reizē izšķīrās Au liktenis — nule pagāja pieci gadi pēc iesvētīšanas medniekos un jaunajam medniekam bija brīv pirmo reizi mest harpūnu uz jūras zvēru. Ja pārbaudāmo divas reizes piemeklēja neveiksme, viņam visu mūžu bija jāpaliek par vienkāršu airētāju, bet kādam citam, veiksmīgākam un veiklākam, tika gods mest harpūnu un nogalēt baltvaļus un roņus.

Au aizgāja purvā un ņēmās sviest ieroci sūnām apaugušā cinī. .«>…• m

«Ja roka ievingrināsies, varbūt arī ar šo līko nūju izdosies trāpīt zvēram,» viņš sevi mierināja.

Taču Au centās veltīgi — no pieciem sviedieniem harpūna trāpīja mērķī ne vairāk par vienu reizi. Un tomēr jaunais mednieks svieda un svieda ieroci, kamēr galīgi saniknojās. Viņš nometa harpūnu zemē un izmisis apsēdās uz akmens. Ljoks ieraudzīja draugu, nākdams mājās no meža strauta, uz kurieni bija gājis pēc okera. Ljoks tūdaļ noģida, ka draugam lēcies kas nelāgs. Uz Ljoka taujāšanu Au nekā neatbildēja, tikai pacēla harpūnu un parādīja jaunajam zintniekam. Ljoks gan nebija mednieks, taču atšķirt labu ieroci no slikta varētu pat mazs bērns.

—     Pagaidi mani tepatās, — viņš sacīja un aizjoza uz zemnīcu.

Kāds no zintniekiem — Ljoka priekštečiem — bija īsinājis laiku, taisot kaula ieročus. Jau pirmajās dienās savā jaunajā mājoklī Ljoks bērza tāss kārbā zem aļņa ribu nažiem atrada vairākus bultu uzgaļus un lielu harpūnu ar asiem, vienādiem zobiem. Viņš par savu atradumu nevienam nekā nestāstīja, jo slepenībā aizvien vēl cerēja, ka reiz taps mednieks. Bet tik sirsnīgam draugam kā Au viņš nekā nežēloja: tas taču bija Au, kurš brīdināja zintnieku, kad Lapsas Ķepa gribēja iegrūst viņam apvārdoto gaļas gabalu! Ljoks paķēra harpūnu un skrēja atpakaļ.

Au nespēja atraut acu no lieliskā ieroča. Tādu viņš vēl nekad nebija redzējis. Nedroši, it kā neticēdams savai laimei, jaunais mednieks paņēma harpūnu, atvēzējās un svieda tuvākajā cinī. Harpūna ieurbās pašā ciņa vidū. Au svieda citā, attālākā cinī, un smaile atkal ietriecās tai vietā, uz kuru viņš tēmēja.

—     Tu esi liels draugs… tu esi liels draugs! — Au, priekā starodams, atkārtoja, bet tūdaļ viņa vaigs sadrūma.

Viņš pastiepa harpūnu Ljokam un sacīja:

—     Nes atpakaļ. Krams tik un tā man to atņems. Paraža liek saņemt ieročus tikai no Dižā mednieka rokām.

Taču Ljoks bija arī par to padomājis. Viņš pieliecās jaunajam medniekam pie pašas auss un klusītiņām, lai neizdzird ne zvērs, ne putns, pat ne ods, kaut ko čukstēja. Jaunā mednieka seja pamazām kļuva gaišāka, un beidzot viņš līksmi iesmējās.

—     Tā arī izdarīsim, — Ljoks sacīja skaļā balsī, paslēpdams harpūnu azotē.

#

Viss bija sagatavots iziešanai jūrā. Atlika vienīgi izraudzīties labvēlīgu laiku. Jūras zvēru medības bija visai bīstamas. Uz sauszemes mednieki jutās droši, bet uz jūras ir citādi — jūrā smagnējā, neveiklā laiva gan uzlido augstā bangas korē, gan iegāžas dziļajā lejā starp viļņu vāliem. Ievainots, satracināts valzirgs vai baltva- lis var apgāzt laivu, pēkšņa vētra var aiznest to tik tālu no krasta, ka laivinieki vairs nekad neatgriežas dzimtajā ciematā. Kamēr mednieks nesper kāju uz cietas zemes, viņš nav drošs par savu dzīvību.

Tālab pirms iziešanas atklātā jūrā vajadzēja visu labi apdomāt, visu paredzēt. Daudzas paaudzes bija krājušas visvisādus novērojumus, ticējumus, pazīmes. Vecie mednieki varēja uzminēt, vai rīt vējš pūtīs vajadzīgajā virzienā, vai mazais, melnais mākonītis debesu malā nesola šausmīgu vētru. Tāda dzīves gudrība, tāda zināšana daudzas reizes paglāba medniekus no lielas nelaimes. Bija ari citādi ticējumi. Ja kādreiz medniekus jaunā mēnesī bija piemeklējusi neveiksme, vecie viri stāstīja bērniem un mazbērniem, ka nedrīkst iet medībās tad, kad mēnesis ir līdzīgs lasim, kas izliecies lokā lēcienā pāri krācēm. Vajadzēja ieklausīties arī garu pavēlēs — gari savu gribu pavēstīja zintniekiem.

Ģints ļaudis gaidīja no Ljoka izšķirošu lēmumu. Jaunais zintnieks apjuka. Viņš lūkoja burties savā zemnīcā un izsaukt garus, bet nekādi gari viņam nerādījās, neviens gars viņam neatbildēja. Tad Ljoks ķērās pie sava pārbaudītā līdzekļa. Viņš izkala akmenī baltvali un lielo valzivi, lai mednieki vispirms varētu izmēģināt laimi pie Svētās klints. Taču Ljoks nesteidzās noteikt medību dienu, papriekš viņš pagaidīja uz takas pie nometnes veco Njuku, kurš bija piedzīvojis ļoti daudz ziemu un pulka reižu gājis jūras zvēru medībās. Ljoks uzsāka ar veco vīru valodas par laiku, par medībām un, izdibinājis no vaļsirdīgā večuka visu, kas vajadzīgs, devās uz mednieku nometni. Paaicinājis ārā Kramu, zintnieks sacīja:

—     Ejiet visi uz Svēto klinti izzintēt veiksmi jūras zvēru medībās!

Mednieki, paklausīdami zintnieka aicinājumam, sapulcējās pie Šoirukšu krāces un ziņkārīgi aplūkoja jaunos attēlus.

Ljoks zintnieka tērpā iznāca priekšā un dziedošā balsī ierunājās:

—     Gari man vēlēja izkalt klintī tos, kurus mednieki sastaps jūrā. Gari sacīja, ka rīt laiks iziet medībās.

Viss risinājās pēc Ljoka iedibinātās paražas. Gan baltvali, gan valis uz klints bija lieli, trāpīt tiem bija viegli, vāle ne reizi nepalidoja tiem garām.

—     Patiešām — būs bagāts medījums! — vīri priecājās.

Pēc zintēšanas Ljoks, pacēlis rokas, uzsauca skaļā balsī:

—     Klausieties, mednieki! Vakar pie manis atnāca kuprainais Roko un atnesa dāvanu. Viņš vēlēja to atdot tam, kurš šopavasar pirmo reizi sviedīs harpūnu. Saki, Dižo medniek, — kā viņu sauc?

Krams sarauca pieri, viņš noģida kaut ko nelāgu. Bet kā lai atmin jaunā zintnieka viltu?

—     Au, — viņš negribot nomurmināja.

—           Panāc šurp, Aul = svinīgi sacīja Ljoks. Stājies man blakus un pastiep roku pret Roko, mednieku aizgādni un draugu!

Au pienāca klāt, un zintnieks ielika viņam plaukstā harpūnu.

—     Saņem Mednieku Drauga dāvanu! — Ljoks sacīja.

Mednieki, aizmirsuši, ka atrodas uz svētās saliņas, drūzmējās apkārt Au, trokšņodami kā mazi bērni, atgrūzdami cits citu, cenzdamies labāk aplūkot garu dāvanu. Krams aiz dusmām satvīka. Viņš tūdaļ pazina harpūnu. Kādreiz, jaunības dienās, viņam bija draugs, kas pēcāk tapa zintnieks. Jaunības draugs no valzirga cietā ilkņa bija izslīpējis ieroci un taisījies to atdot Kramam, bet tad abi saķildojās, un harpūna, kā redzams, bija palikusi glabājamies zintnieka zemnīcā. Krams jau sen bija to aizmirsis, bet tagadiņ viltīgais puika iegalvo medniekiem, ka tā esot Roko dāvana, un atdod to zaļknābim, kurš savā mūžā vēl ne reizi nav sviedis harpūnu.

—     Neviens lai neuzdrošinās pārkāpt paražu! — iedārdējās Dižā mednieka balss. — Ieročus mednieki saņem tikai no manām rokām!

Aiz dusmām neapjēgdams, ko dara, vecais lūkoja sagrābt harpūnu.

—     Svied to krācē! — viņš pavēlēja Au.

Au krampjaini spieda ieroci pie krūtīm. Mednieku barā sacēlās kurnēšana. Kā lai aizlaiž postā tādu brīnišķīgu harpūnu!

—     Tā tak ir garu dāvana! — kliedza Ljoks. — Vai no tiesas tu gribi uzsūtīt medniekiem viņu dusmas?

Mednieki atzinīgi māja ar galvu. Vecais Njuks piegāja pie Krama.

—     Vai tad jūrā gājēji var stāties pretim garu vēlējumam? Vai tad tu, Dižo medniek, vērsīsi viņu žēlastību dusmās?

Krams nekā neatbildēja, viņš bija spiests piekāpties.

Mednieki drīz izklīda. Pie klints palika vienīgi Krams un jaunais zintnieks, tāpat kā toreiz, kad mednieki pirmo reizi svieda ar svēto vāli zoss attēlam.

Vecais noprasīja:

—     Vai tu biji tas, kurš atsūtīja Roko jauno mednieku iesvētīšanas naktī?

—      Es lūdzu viņu, — Ljoks atbildēja.

—     Kālab tad viņš toreiz neiedeva harpūnu? Tu tak sacīji, ka tā ir viņa dāvana.

Krama žirgtās, vēl gluži jauneklīgās acis itin kā ieurbās Ljoka sejā.

«Ko viņš nojauš un ko nezina?» jauneklis nodomāja. «Roko atnākšanai viņš tic, bet par harpūnu ar viņu labāk nemaz nerunāt.»

Atbildes vietā Ljoks vaicāja:

—     Vai Roko tev nesacīja, ka mani vajag iesvētīt medniekos? Visi zintnieki mums bija veci, es viens pats esmu jauns, man ir žiglas kājas, stipras rokas.

—     Nē, — Krams atsacīja. — Tu nevari būt mednieks, tu nedrīksti zināt mūsu noslēpumus. Tu nomirsi un tad visu pastāstīsi zvēriem.

Vecais uzmeta jauneklim tik Jaunu skatienu, ka Ljokam sametās baisi.

13. NODAĻA

Nakts pirms mednieku iziešanas jūrā aizritēja ciematā un nometnē dažādi.

Tikko norietēja saule, Krams pavēlēja visiem medniekiem doties pie miera — vērīga acs un droša roka ir tikai tam, kurš labi atpūties.

Toties sievietes nemaz nelikās gulēt. Nebija dzirdama ne ierastā tērgāšana, ne bērnu brēcieni — un tomēr ciemats sasprindzināti rosījās. Bērni stiepa no upes ūdeni aļņa kuņģa maisos, sirmgalves, apmetnes saimnieces, kas pārzināja pārtikas krājumus, izsniedza sievietēm kaltētas zivis un kūpinātas zosu krūtiņas. Vajadzēja sagādāt pēc iespējas vairāk ēdamā un dzeramā. Kas zina, cik ilgi mednieki būs jūrā? Bet visu šo laiku sievietēm un bērniem nekustoties klusu jāguļ zemnīcā, lai arī jūras zvēri gulētu klusu un nekustīgi un ļautu medniekiem tuvoties tiem harpūnas sviediena atstatumā. Ar pirmajiem saules stariem sievietes, pabeigušas sagatavošanos, salīda guļammaisos un cieši piekļāva sev klāt bērnus.

Zemnīcās aiz nolaistajiem ieejas aizsegiem varēja dzirdēt tikai klusus čukstus — tur mātes atgādināja bērniem aizliegumus, kurus nedrīkstēja pārkāpt, citādi medniekiem tiktu uzsūtīta nelaime. Ciemats šķita gluži izmiris.

Turpretim mednieku nometnē sākās rosība. Vīri novilka visu apģērbu un tad zagšus, it kā slēpdamies no ienaidniekiem, cits pēc cita izmanījās aiz žoga,

Drebinādamies rīta dzestrumā, viņi gluži kaili gāja pa mežu un neuzdrīkstējās pat atgaiņāties no uzmācīgo odu bariem.

Pēc Krama zīmes Bejs nošķīrās no mednieku verdzes un žigli aizjoza uz zintnieka zemnīcu. Iztālēm viņš svieda dažus akmentiņus pret nolaisto ieejas aizklāju. Ljoks tūdaļ iznāca. Ieraudzījis, ka Bejam nav apģērba, Ljoks steigšus vilka nost ari savējo. Taču Bejs sāka vicināt rokas — zintniekam medībās uz jūras īpašs apģērbs nepienācās. Ljoks pamāja par zīmi, ka sapratis. Runāt nedrīkstēja — putni un zvēri, kukaiņi un zivis, izdzirdot cilvēku valodu, uzzinās viņu nodomus. Kamēr neatskanēs cilvēka vārds, var nebīties, jūras zvēri nenopratīs, ka viņiem taisās uzbrukt.

Bejs atveda brāli klajumā, kur viņus gaidīja mednieki. Visi gāja tālāk. Cik labi soļot pa silu rāmajā rītā! Smaržoja skujas, vaivariņi, neskaitāmas puķes, kas ap to laiku bija uzziedējušas. Saule, pakāpusies augstu, dāsni lēja pāri mežam tik sveilējošus starus, ka sveķi kusa kā uz uguns un tecēja lejup pa stumbriem zeltainām, nesaduļ- ķotām straumītēm.

Ljoks pirmo reizi mūžā skatīja uz pieredzējušo mednieku miesām bālas svēdras — lāča nagu zīmes un tumšas rētas, ko bija iecirtuši aļņa ragi vai plēsīgu zvēru ilkņi. Sevišķi daudz rētu klāja Krama miesas — varēja manīt, ka sirmgalvis garajā mūžā daudz reižu sastapies niknā cīniņā aci pret aci ar nikniem zvēriem.

Ljoks gribēja iztaujāt Beju vai Au, bet, iekām vīri nebija uzvilkuši īpašu mednieku apģērbu, nedrīkstēja bilst neviena vienīga vārda.

Klusu, it kā viņiem uzglūnētu ienaidnieks, mednieki zagās starp krūmiem un kokiem, cenzdamies, lai zem kājām neiebrīkšķētos ne zariņš, lai neieklaudzētos neviens akmentiņš.

Tad vīri sasniedza augstu granīta klinšu sienu. Kādā vietā klintīs rēgojās plaisa, un Krams, licis Ljokam pagaidīt tepat, pazuda šaurajā spraugā. Viņam nopakaļ cits pēc cita manījās mednieki. Ljoks apsēdās zem koka, bet tad nenocietās un klusītēm aizlavījās pie spraugas. Uzmanīgi pašķīris krūmus, kas aizsedza klints plaisu, viņš ieraudzīja nelielu klajumiņu un vecas, tumšas egles. Ķērpjiem klātajos zaros karājās bērza tāss vāceles. Zem lielas egles, kas kuploja mazliet atstatu, vidēja Krama spēcīgais stāvs. Egli viegli varēja ievērot pēc dubultās galotnes — citu tādu eg|u te nebija. Aizmiedzis acis, sirmgalvis ietērpās mednieka apģērbā. Zem citiem kokiem ģērbās pārējie mednieki, tāpat aizmiegusi acis, kustinādami lūpas, — droši vien viņi čukstēja buramvārdus. Tie, kuri jau bija paguvuši apģērbties, krāsoja seju, ņemdami krāszemi okeru no māla podiņiem.

Ljoks ar skaudību noraudzījās sava gājuma, jauniešos, kuri, tāpat kā veci, rūdīti vīri, taisījās uz medībām. Ja viņš nebūtu zintnieks, arī viņš varētu ģērbties kopā ar visiem, bet tagad viņam atliek vienīgi zagšus nolūkoties, turklāt par tādu pārkāpumu Ljokam draudēja šausmīgs sods.

Jauneklis aizlavījās atpakaļ un bēdīgs apsēdās zem koka.

Drīz cits pēc cita atgriezās mednieki, tērpušies nemirkstošā medību tērpā, kas bija pašūts no zivju ādām. Seju viņi bija notriepuši ar okeru, tā ka nevienu vairs nevarēja ne pazīt. Tas bija darīts veikli un viltīgi. Nogalēto dzīvnieku gari pēc medībām meklēs tos, kuri izlējuši viņu asinis, bet mednieki nomazgās krāsu, un gari viņus vairs nepazīs.

Tad visi no jauna devās tālāk. Tagad viņi drīkstēja sačukstēties, un Ljoks izdzirda daudz svešu, nezināmu vārdu. Paraustījis Beju aiz piedurknes, zintnieks paaicināja brāli sānis un sāka iztaujāt. Bejs izskaidroja, ka mednieku valodā «tauku un gaļas kalns» esot valis, «ūsainais vecis» — valzirgs, «raibā pele» — ronis, «baltais tārps» — baltvalis.

— Savādāk nedrīkst! — jaunais mednieks uzsvēra. — Izdzirduši savu īsto vārdu, zvēri sapratīs, ka mēs ejam viņus medīt, un aizpeldēs tālu jūrā vai arī ienirs dzelmē, kur viņiem netiks klāt neviena harpūna.

Drīz mednieki izgāja pie akmeņainās vecupes — Vigas senās gultnes. Starp priežu stumbriem varēja redzēt, kā pavisam tuvu saulē dzirkst jūras ņirbu vilnīši. Smagās laivas, sataisītas braucienam, stāvēja vecupes krastā. Mednieki, liekot zem laivām agrāk salūkotus tievus, apaļus kokus, aizvilka tās uz jūru. Jaunie mednieki ātri atstiepa slepenās vietās noglabātos mastus, airus un zēģeles, kas bija sašūtas no ādām. Jauniešu līksmais satraukums pārņēma arī Ljoku, viņam tāpat gribējās kopā ar puišiem grūst laivas jūrā, sliet mastus. Viņš jau pieķērās tuvāi

n fcajai laivai pie malas, bet Krams, bargi uzkliegdams, viņu atturēja:

—     Neaizmirsti — tu esi zintnieks, nevis mednieks!

Ljoks saīdzis atgāja nost.

Kad laivas beidzot šūpojās pie krasta līganajos viļņos, sākās sasēšanās. Ljoks steidzās pie laivas, kurā ielēca Au, bet tad no jauna atkanēja Dižā mednieka balss:

—     Zintnieks laivos kopā ar mani!

Ljokam vajadzēja vien sēsties Krama laivā.

Dižais mednieks, murminādams burvju vārdus un izlūgdamies veiksmi, piesēja mastam šķērskoku ar tam piestiprinātu zēģeli. Zēģele piepūtās, laiva gluži kā dzīva notrīcēja un šāvās projām jūrā. Pūta ceļavējš, un četriem airētājiem, kas sēdēja laivas dibenā, šobrīd nekas nebija ko darīt. Tikai viens no viņiem turēja kārti ar tai piestiprināto zēģeles apakšējo malu un, paliecot to gan uz vienu, gan uz otru pusi, virzīja laivu turp, uz kurieni ar zīmēm norādīja Krams.

Sirmgalvis sēdēja priekšgalā, ar krūtīm piespiedies laivas malai. Pielicis plaukstu pierei un piemiedzis acis, sargādams tās no ņirbu viļņu dzirkstīšanas, viņš modri lūkojās tālumā. Līdzās, paslēpta zem briežādas gabala, gulēja harpūna ar greizu, kaut arī rūpīgi izslīpētu uzgali, lielā ritulī satīta gara, tieva siksna ar galā piesietu pludiņu — stingri piepūstu roņādu.

Laivas zēģelēja plašā puslokā. Pa vidu gāja Krama laiva, līdzās, turēdamās mazliet iepakaļ, virzījās vien- koce, kuras priekšgalā sēdēja Au.

Ljoks vēl nekad nebija laivojis atklātā jūrā un priecājās nenopriecādamies, ka ticis medībās kopā ar visiem. Viņš sēdēja netālu no Krama, atspiedies ar muguru pret mastu, un tīksminājās gan par mežiem apaugušā krasta svītru kreisajā pusē, gan par skaisto un rāmo jūru.

Paretam iebrēkdamās pāri aizšāvās lielas kaijas, plati izpletušas izliektos spārnus. Ļaudis pavadīja putnus īgniem skatieniem: kaijas — šie nelūgtie okšķeri — var visu izokstīt un pastāstīt jūras zvēriem. Tālab mednieki tik rūpīgi slēpa medību rīkus.

Mazs mākonītis aizsedza sauli, un žilbinošie ņirbu vilnīši aptumsa. Pēkšņi Krams saspringa un ātri pabāza roku zem briežādas. Ljoks palūkojās turp, uz kurieni, nenolaizdams acu, skatījās Dižais mednieks, un ierau- dzija, ka netālu pazib kaut kas spoži balts, aizveļas pāri vilnim un pazūd šļakatās.

—     Baltais tārps, — Krams čukstēja, — baltais tārps!

Drīz gaišais plankums pazibēja ūdenī no jauna. Dzīvnieks tuvojās.

—     Tavi gari nes laimi, — sacīja Ljokam viens no airētājiem. — Cik ātri mēs ieraudzījām medījumu!

Krams niknumā izķēmotu seju strauji pagriezās pret runātāju un klusēdams pakratīja dūri — plātīšanās pirms laika varēja aizbiedēt medījumu.

Sākās nogurdinoša vajāšana. Baltvali nedrīkstēja sabiedēt, bija jāpielavās zvēram tik tuvu, lai harpūna varētu iecirsties «baltā tārpa» vingrajās, treknajās miesās. Baltvalis nekā nemanīja un draiskojās, izliecies lokā, meta kūleņus un valstījās sīkajos viļņos.

Slēpdamies aiz bortiem, airētāji uzmanīgi īrās klāt medījumam.

Vairākkārt dzīvnieka baltie sāni pazibēja pavisam tuvu laivai, bet tad, pēkšņi ieniris, tas parādījās virs ūdens jau pavisam tālu. Mednieki atkal pacietīgi lavījās tuvāk zvēram, kas bezrūpīgi spēlējās. Beidzot saulē spīdošais garais ķermenis iznira turpat pie laivas. Krama harpūna svilpdama pāršķēla gaisu un ietriecās dzīvnieka sānos.

Baltvalis kā traks sāka griezties uz vietas, lūkodams atsvabināties no iestrēgušās smailes.

Pienāca pats spriegākais un bīstamākais medību mirklis. Dzīvnieks, aiz sāpēm zaudējis jēgu, spārdījās ar tādu sparu, ka varēja apgāzt neveiklo laivu. Medniekiem par laimi, baltvalis gan ienira, gan izlēca virs ūdens patālāk no laivas. Viņi, nenovērsdami acu, vēroja trakojošo kustoni.

«Vai izmetīsies krastā, vai ari aizies jūrā?» domāja ikviens.

—     Aiziet jūrā, — Krams iestenējās, — jūrā!

Baltvalis, ieniris pēdējo reizi, strauji attālinājās no

krasta. Aizvien tālāk un tālāk starp viļņiem zibēja viņa asiņainie sāni.

Medības bija sākušās ar neveiksmi. Tad visi atgādājās airētāja nelaikā teiktos vārdus — padižojās ar medījumu pirms laika, un paskat vien — tas izšļuka no rokām! Saniknotais Krams izslējās visā augumā, pārkāpis pāri Ljokam, atvēzējās un iesita vainīgajam airētājam pa galvu ar tādu spēku, ka tam no deguna izšļācās asinis. Vai varēja atgadīties ļaunāka nediena — tika izlietas ģints locekļa asinis!

Tūdaļ atjēdzies, Krams saguma un smagi noslīga laivas dibenā. Sadauzītais veltīgi ar abām plaukstām spieda ciet degunu. Asinis tecēja pār zodu un krūtīm. Vīri no citām laivām, šausmu stindzināti, raudzījās šurp. Negaidīdami Krama pavēli, airētāji pagrieza laivu un devās uz krastu. Tur īrās arī citas laivas.

Krams joprojām sēdēja, nodūris galvu, aizklājis seju ar spalvainajām rokām. Viņš nepakustējās, iekām laivas dibens nenošņirkstēja uz krasta oļiem.

Pirmajā medību dienā bija atgadījusies tāda liela nelaime! Viena ģints locekļa vainas dēļ saule ieraudzīja otra ģints locekļa asinis. Uz Kramu bija žēl skatīties. Juzdams, ka viņa vainai nav attaisnojuma, Dižais mednieks bija atmetis visu skarbumu un augstprātību. Visi vairījās no viņa un no airētāja — pirms šķīstīšanās viņi abi tika uzskatīti par nešķīstiem, un neviens nedrīkstēja viņiem pieskarties.

Vecais Njuks, kurš šobrīd aizstāja Kramu un izrīkoja medniekus, lika, lai Ljoks dodas pārlaist nakti tālāk mežā un neatgriežas pirms rītausmas. Neiesvētītais nedrīkstēja noskatīties mednieku izdarībās. Ljoku šis rīkojums aizvainoja. Visu dienu viņš bija juties tāds pats mednieks kā visi citi — tikpat nepacietīgi gaidījis kādu zvēru, tāpat bēdājies, kad baltvalis aizšāvās projām jūrā . .. Viņš gaužām nelabprāt aizgāja dziļāk mežā un pārlaida nakti pie vecupes zem kādas satrunējušas laivas, ko vairs nebija iespējams izlabot.

Kad Ljoks otrā rītā atgriezās pie medniekiem, šķīstīšanās jau sen bija beigusies. Vēl tikai kūpēja pieci aplī sakurti ugunskuri, kuri beidza gruzdēt.

Mednieki atkal gatavojās iziet jūrā. Krams, drūms, sasprindzis, kā aizvien, izrīkoja vīrus.

— Tu darīji labi, atnākdams paagrāk, — viņš sacīja Ljokam. — Nebūs lieki jātērē laiks.

Laivas tika iestumtas jūrā. Vēja nebija, zēģeles nokarājās šļauganas, un vīriem vajadzēja ķerties pie airiem. Sākumā īrās viens pāris, pēc tam, kamēr tie atpūtās, īrās otrs pāris. Krams no jauna sēdēja laivas priekšgalā un vērīgi lūkojās jūras plašumos. Drūmajam rītam sekoja tāda pati apmākusies, klusa diena. Krams nekustīgi sēdēja savā vietā un ar cerībām skatījās tālē. Bet, lai cik ilgi laivas vagoja līča gludo spoguli, jūras zvēri nerādījās. Tikai reizi tālumā pamirdzēja augšup uzšāvusies ūdens strūkla — tur peldēja valis. Krams un airētāji sarosījās un taisījās griezt laivu uz to pusi, taču valis bija pārāk tālu un drīz aizgāja projām no līča jūrā.

Pret vakaru nogurušie mednieki ar pūlēm atīrās krastā.

Tika sakurti ugunskuri, šoreiz nevis pieci, bet gan četri, turklāt nevis aplī, bet gar krastu cits citam blakus. Mednieki negribīgi paskrubināja kūpināto zoss gaļu un tūdaļ likās gulēt tuvāk kūpošajiem ugunskuriem, kur cilvēkiem tā neuzmācās odi.

Trešajā dienā neveicās labāk kā pirmajās divās. Au nemaz neiznāca ķerties pie savas harpūnas. Mednieki reižu reizēm pašķielēja uz Krama pusi. Acīmredzot šķīstīšanās nebija līdzējusi: izliet ģints locekļa asinis — tas bija pārāk smags pārkāpums! Droši vien tālab zvēri aizgājuši projām no līča.

Mednieku padomē tika nolemts — visiem jāatgriežas nometnē un pēc dienas no jauna jāiziet jūrā. Vīri, spēkus netaupīdami, aizvilka smagās vienkoces uz vecupi, itin kā medības jau būtu beigušās. Lai zvēri domā, ka cilvēki aizgājuši pavisam un vairs neatgriezīsies. Slēptuvē starp klintīm viņi novilka medību apģērbu, ar mālu un ūdeni notīrīja okeru no sejas un sadrūmuši atgriezās medību nometnē.

Tikko vīri sāka taisīties uz guļu, aiz žoga spalga, vecīga balss sauca Kramu. Mednieku vadonis iznāca pa vārtiem un redzēja, ka saucēja ir no jauna izraudzītā Dižā zintniece.

—     Laikam jūrā jums nav veicies? — sirmgalve apvaicājās.

Krams apskaitās — arī šeit viņam neliek miera! Viņš pikti pavēcināja roku un pagriezās, lai ietu atpakaļ.

—      Pagaidi, Dižo medniek, — zintniece iečukstējās, — ja jūs no tiesas nekā nenomedījāt, tad es tev pateikšu, kurš pie tā vainīgs. Ciematā tika pārkāpta paraža…

Un viņa pastāstīja, ka pirms divām dienām mazais puisēns Kao, Dzirksteles dēls, izskrējis no zemnīcas. Šajā zemnīcā pēc Medību mēnešiem pie jaunās sievietes mītot Au. Māte izbijusies un saukusi puisēnu atpakaļ, pati neuzdrīkstēdamās kustēties, bet Kao visu rītu, citu bērnu apskausts, skraidelējis apkārt, uzjautrinādamies par to, ka neviens viņu netvarsta.

Pavēlējis zintniecei saaicināt sievietes un bērnus pie Svētās klints, Krams atgriezās nometnē.

—     Iesim visi pie Šoirukšu krāces, — viņš sacīja medniekiem, slēpdams bārdā uzvarētāja smīnu. — Tur jūs uzzināsiet, kurš ir vainīgs pie tā, ka zvērs aizgāja.no līča.

Drīz visi bija sapulcējušies divās saliņās pie klints. Ziemeļu vasaras nakts palsajā mijkrēslī gan vīriešu, gan sieviešu sejas likās gluži baltas, bet krāces ūdeņi — melni. Visi cieta klusu, neviens neuzdrošinājās bilst ne vārda. Smaga nelaimes nojausma māca ļaudis.

Krams ar zīmēm pieaicināja pie sevis Tibu un pusbalsī viņam ko pavēlēja. Sūtītais aizgāja uz saliņu pie sievietēm un tūdaļ atgriezās, vezdams aiz rokas Kao. Puisēns ziņkārīgi lūkojās apkārt. Ljoks, stāvēdams uz klints, ievēroja, kā uztraucās Au, kad Tibu atveda zēnu pie Dižā mednieka. Au itin kā grasījās mesties augšā uz klints, acīmredzot, lai meklētu aizstāvību pie sava drauga zintnieka, tad piesteidzās pie vecā Njuka un viņam kaut ko čukstēja, bet sirmgalvis tikai pakratīja galvu.

Sieviešu drūzmā raudāja Dzirkstele. Krams paņēma uz rokām Kao un aiznesa pie krāces. Zēns bija ļoti apmierināts, ka viņu nes pats Dižais mednieks.

Au metās pretim Kramam, mēģinādams aizšķērsot viņam ceļu. Taču sirmgalvis, augstu pacēlis puisēnu virs galvas, sacīja skaļā balsī:

—     Viņš ir vainīgs un tiks sodīts. Kā tu, Au, uzdrošinies sacelties pret ģints paražām?!

Bejs sagrāba Au aiz pleciem un aizvilka draugu sānis — par nepaklausību svētā vietā draudēja tāds pats šausmīgs sods.

Krams lēnā solī aizgāja līdz pašai klints malai, turēdams izstieptajās rokās izbiedēto puisēnu. Visi pamira. Uz mirkli pieklusa arī Dzirksteles skaļās raudas.

Pūlēdamies pārkliegt ūdens dunēšanu, sirmgalvis iesaucās:

—     Krāces saimniek, ņem nepaklausīgo, bet mums sūti laimi medībās!

Vainīgā sodīšana bija galā. Mednieki klusēdami vilkās projām uz nometni, Visiem nopakaļ gausi soļoja Au, grīļodamies aiz bēdām. Ari sievietes, cieši spiezdamas sev klāt izbiedētos bērnus, gāja atpakaļ uz ciematu. Sirmgalves ar varu aizvilka projām no krāces jauno māti.

14. NODAĻA

No jauna pie upes vecās gultnes klusēdami rosījās vīri. Viņi vilka uz jūras krastu smagās laivas, liekot tām apakšā apaļos kokus. Citi stiepa no paslēptuvēm mastus, airus un ādu zēģeles. No malas raugoties, šķita, ka mednieki šajā gadā iziet jūrā tikai pirmo reizi. Kurš jūras zvērs noģistu, ka tie ir tie paši ļaudis, kuri vēl vakar laivoja jūras ūdeņos! Tagad mednieku sejas bija izkrāsotas pavisam citādi.

Sajā rītā pūta spirgts dienvidvakaru vējš. Vīri uzvilka ādu buras un, izgājuši no Soroku līča, gar jūras krastu zēģelēja uz ziemeļiem. Mednieki no jauna izvērsās plašā puslokā, priekšā izrāvās vieglās vienkoces pusloka sānos, vidū peldēja Dižā mednieka laiva, aiz tās — Au vienkoce. Lai gan Krams, kā allaž, šķita nesatricināmi mierīgs, tomēr Ljoka vērīgajām acīm nepalika apslēpts, ka sirmgalvis ir visai satraukts.

Jūras medību laiks ir īss. Ja tagad nesagādās jūras zvēru gaļu un taukus, apmetni piemeklēs bads jau ilgi pirms pavasara atnākšanas. Sirmgalvi māca arī bažas, ka viņa slava, allaž veiksmīgā mednieka slava tagad ir aptumšota, ģints tai vairs netic. Pirmo dienu neveiksmēs Kramu vainot nevarēja, bet, lai atgūtu agrāko uzticību, viņam pašam jānomedī kāds liels zvērs.

Dienas vidū vējš pierima, un airētāji gribot negribot ķērās pie smagajiem airiem. Laivas lēnītiņām slīdēja pa rāmajiem viļņiem.

Jau ceturto reizi mainījās airētāji, kad tālu saules lēkta pusē starp viļņiem pēkšņi iebalsnījās trīs baltvaļu muguras. Krams pat atspiedās ar krūtīm pret laivas priekšgalu, it kā tādējādi varētu padarīt tās gaitu žiglāku, un vīri, spēkus nežēlodami, cilāja airus.

Dižā mednieka laiva nošķīrās no citām vienkocēm un tuvojās dzīvniekiem, kuri barā mierīgi rotaļājās. Priekšā citām izrāvās arī otra vienkoce, kuras vecākais bija Au. Sasprindzinājis muskuļus, it kā gatavodamies lēcienam, viņš pacēla jauno harpūnu.

Baltvaļi joprojām kūleņoja viļņoSļ

Abas laivas traucās blakus, pēc tam Au laiva aizsteidzās mazliet priekšā. Krams niknumā grieza zobus. Apmetnē jau sen daudzināja jaunā mednieka drošo, trāpīgo roku un vērīgo skatienu — un tagad viņam rokās tik brīnišķīgs ierocis! Ja viņu, Kramu, šķībais, greizais uzgalis pievils un viņš aizsviedīs harpūnu garām, bet jaunais mednieks trāpīs, Dižā mednieka sirmo galvu klās negods.

Au vienkoce aizsteidzās garām Dižā mednieka laivai. Atbalstījies ar labo celi pret bortu un mazliet saliecies uz priekšu, Au atvēzēja harpūnu, gatavodamies triekt to dzīvnieka baltajā, treknajā mugurā.

Neteikdams ne vārda, Krams steigšus padeva zīmi saviem airētājiem. Vīri paklausīja, paturēja labās puses airus ūdenī un spēcīgi irās ar kreisās puses airiem. Laiva strauji sagriezās, un tās priekšgals aizslīdēja priekšā Au vienkocei. Tās airētāji, pamanījuši tuvo nelaimi, mēģināja mainīt laivas gaitu. Tomēr bija par vēlu — un laivas sadūrās. No negaidītā trieciena Au sagrīļojās, bet Krams tieši tajā mirklī ātri svieda savu harpūnu. Taču spēcīgais trieciens, laivai atsitoties pret laivu, neļāva arī Kramam droši trāpīt. Harpūna nevis ieurbās zvēra mugurā, bet tikai iešņāpa tam ādu. Baltvalis ienira dzelmē. Arī citi zvēri, nojautuši briesmas, žigli pazuda viļņos.

Mednieku laivas veltīgi šaudījās tuksnesīgajā jūrā. Todien pa dūrienam vairs negadījās neviens zvērs.

Pie vakara sacēlās brāzmains vējš, un drīz vien pāri viļņu mugurām šķīda putas un šļakatas. No jūras puses ātri nāca zili melni mākoņi. Sākās vētra. Vējš sagrāba laivas un nesa uz krastu. Par laimi, brāzmas atdzina tās līcītī, kur zemesraga aizvējā viļņi tik nikni nedauzījās pret akmeņiem.

Kad izmirkušie un nogurušie mednieki sasēdās apkārt ugunskuram, vecais Njuks sacīja:

—     Gari uz mums piktojas.

—     Piktojas gan, — atteica airētājs no Dižā mednieka laivas un pašķielēja uz Krama pusi.

Arī citi mednieki cieši paskatījās uz sirmgalvi, gaidīdami, kā viņš sevi aizbildinās. Tomēr Krams klusēja. Ko lai atbild vīrs, kurš šajās medībās divas reizes nogrēkojies pret ģints ļaudīm?

Vētra nerimās. Uznāca nakts, tāda pati nejauka un vētraina kā vakars. Jaunākie mednieki sāka taisīties uz naktsguļu. Divi no viņiem — apķērīgākie — agrāk par citiem izstiepās uz zemes, ar galvu viens pret otru. Citi nogūlās viņiem šķērsām, uzlikuši galvu abiem viltniekiem. Lai nu kuram — viņiem abiem iznāca silta guļa. Ljoks ar skaudību noraudzījās uz jaunajiem medniekiem. Paražas prasīja, lai zintnieks pārnakšņo šķirti no pārējiem. Ljoks pagājās kādu gabaliņu sānis, izraka smiltīs zem vecas egles saknēm bedri, sanesa šajā alā sūnas un ielīda tur gluži kā lācis midzenī.

Vecie vīri palika sēžam pie ugunskura, piesviežot ugunij žagarus un reižu reizēm vairoties no dzeldīgajām dzirkstelēm un kodīgajiem dūmiem, ko vēja brāzmas trieca acīs. Viņi pusbalsī ilgi kaut ko apsprieda un iesnaudās tikai pirms rītausmas.

Uz rīta pusi vējš norima, un sabangotā jūra sāka nomierināties.

Gulētāji pamodās. Pēc paražas kvēlojošais ugunskurs tika apbērts ar smiltīm. Neviens nezināja, kur medniekiem uznāks nākamā nakts, tālab pelnos nedrīkstēja atstāt nevienu dzirksti. Ja nu pēkšņi atnāk kāds svešinieks un piespiež viņu ģints uguni kalpot sev!

Kad Ljoks izlīda no alas, ko bija izkasījis zem egles saknēm, un, saulē miegdams acis, tuvojās medniekiem, Krams skaļi uzsauca:

—     Klausieties, ģints vīri!

Pēc tam viņš, pagriezies pret Ljoku, vaicāja:

—     Saki, zintniek, — vai tavi gari pavēl dot jūrai saldu gaļu? Tā vien rādās, ka bez tās mums medībās neveiksies.

Ljoks nesaprata, par ko runā Krams.

«Saldā gaļa … Kas tā tāda? Varbūt tiešām — ja dotu jūrai saldu gaļu, jūra atsūtītu medījumu?…» viņš prātoja.

Ljokam jau gribējās atbildēt: «Jā, pavēl,» — bet, pamanījis satraukumu brāļu un Au sejā, noprata, ka viņam draud kaut kāda nelaime.

—      Ko tad saka tavi gari? — sirmgalvis nepacietīgi vaicāja jaunajam zintniekam. — Kālab lai nedodam jūrai saldu gaļu?

—      Pagaidi, gari man vēl nav atbildējuši, ■— Ljoks atsacīja.

Sai mirklī viņš atcerējās mātes senos stāstus par šausmīgo garu, kurš rijot dzīvus ļaudis un dēvējot tos par «saldo gaļu». Paskat vien, ko sadomājis vecaisl

—     Ne! — Ljoks sacīja lēnā, skaļā balsī. — Mani gari nevēlē dot jūrai saldo gaļu!

Kramam dusmās sašķiebās seja. Uzminējis vecā vīra nodomu, Ljoks nolēma viņam atriebties. Zintnieks pacēla roku un no jauna ierunājās:

—     Mani gari sacīja citus vārdus: «Mēs esam nikni uz Kramu. Viņš mīļo sevi vairāk nekā savu ģinti. Mēs viņam nepalīdzēsim. Lai viņš iet projām! Lai Dižais mednieks uz jūras ir Au. Mēs viņam sūtīsim lielu medījumu!»

—     Tu uzdrošinies padzīt mani?! — Krams pērkona balsī iekliedzās, mākdamies virsū jauneklim.

Ljoka vecākais brālis aizstājās viņam priekšā.

—     Vai tu vari atcelt garu gribu? — viņš uzsauca Dižajam medniekam. — Vai gan no viņiem nav atkarīga mūsu veiksme?

—     Vai tad tu, Dižo medniek, esi aizmirsis seno paražu? — aizsvilies dusmās, ierunājās vecais Njuks. — Tam, kurš nogrēkojies pret ģinti, jāpaiet malā, kamēr gari pārstās niknoties. Ej uz ciematu un gaidi medību beigas! Vai tā es sacīju, ģints vīri?

—     Lai notiek tā! — mednieki atbildēja visi reizē.

Krams nodūra galvu. Vārdi, ko atkārtoja visi mednieki,

kļuva par spriedumu. Dižais mednieks piegāja pie harpūnām, kas bija noliktas krastā, un paņēma savu ieroci. Tas bija jāatdod vīram, kurš tika izraudzīts par medību vadoni. Tomēr Krams nespēja savaldīties, viņš nevis atdeva harpūnu Au, bet ar tādu sparu trieca to pret akmeni, ka ne vien kaula uzgalis sašķīda drumslās, bet arī stiprais kāts pārlūza uz pusēm. Tad Krams, neraudzīdamies ne uz vienu, sagumis, it kā pēkšņi savārdzis, nedrošā gaitā lēnītēm aizvilkās mežā. Sirmgalvis bija pieredzējis ļoti garu mūžu, taču nevarēja atcerēties gadījumu, kad Dižais mednieks tiktu aizdzīts no medībām, nekad tā nebija noticis… Pat pašam jaunākajam, tikko iesvētītajam medniekam nebija lielāka apkaunojuma kā aizdzīšana mājās medību dienās.

Mednieki sāka gatavoties iziešanai jūrā. Kamēr airētāji iestūma smagās laivas ūdenī, Ljoks, ievērojis Au sa- drūmušo seju, piegāja viņam klāt un klusā balsī apvaicājās:

—     Vai tad tu nemaz nepriecājies, ka esi tapis jūras zvēru mednieku vadonis?

—     Krams nekad to neaizmirsīs, gan viņš mani pazu-> dinās.

—     Saki, Au, 1 — Ljoks jautāja, — vai mani viņš šodien negrasījās pazudināt?

—     Gari tevi izglāba, — tikko dzirdami čukstus atbildēja Au. — Pagājušajā vasarā šitentā aizgāja postā vecais zintnieks. Viņš ilgi cīnījās ar viļņiem, mūsu laivas jau bija aizgājušas lielā gabalā, tak mēs vēl aizvien dzirdējām zintnieka kliedzienus. Bet gari mums todien atsūtīja divus roņus, — veči sacīja, ka tos pievilinājusi «saldā gaļa» … Tak es domāju — mēs arīdzan tāpatās būtu nogalējuši šos zvērus.

Pienāca laiks sēsties laivās. Au un pakaļ viņam ari Ljoks ielēca Dižā mednieka vienkocē.

Vētra bija atdzinusi pie krasta milzum daudz sīku zivtiņu, gardu barību vaļiem. Kolīdz mednieki izīrās no līcīša jūrā, viņi tālumā pamanīja četras sudrabotas strūklas. Tās šad tad uzšāvās virs ūdens. Tur bija vaļi! Vīri neuzdrošinājās ne sapņot par tādu medījumu. Viņu neveiklās vienkoces, pat ceļavēja dzītas, nespēja panākt žiglos vaļus. Taču šoreiz medniekiem uzsmaidīja laime — vaļi peldēja pretim laivām. Četri tauku un gaļas kalni nāca aizvien tuvāk. Vai vaļi piepeldēs tādā atstatumā, ka harpūna neaizlidos garām mērķim? Vai lielie jūras zvēri neienirs dzelmē, kad piepeldēs tuvu laivām? Ikviens mednieks lūdzās garus, lai tie piedzen vaļus klātāk, un ikviens no tā baidījās. Spēcīgais zvērs ar vienu pašu astes sitienu spēja nogremdēt viņu laivu, milzīgā kustoņa saceltais vilnis varēja to apgāzt. Ljoks ieraudzīja, ka no labās puses šurp drāžas kaut kas milzīgs un melns. Gaisā uzšāvās varena aste, uzšļācot putu un šļakatu stabu, pēc tam viļņos sagriezās plata, dziļa iedobe valis ienira dziļumā.

«Projām ir!» Ljoks tikko neiekliedzās. «Projām, projām ir!» domāja mednieki. «Pasprucis tāds medījums! Cik bedru varētu piegāzt ar vaļa taukiem un gāju!»

Tomēr ļaudis bija alojušies. Au laivas tuvumā ūdens no jauna uzmutuļoja, un putās sakultajos viļņos iznira zilganmelnā, saulē mirdzošā jūras milža mugura. Au svieda harpūnu tieši vajadzīgajā mirklī — ierocis nevis aizslīdēja pāri gludajai ādai, bet gan iecirtās vaļa mugurā tik sparīgi, ka harpūnas kāts izlēca no ieliktņa.

Trīs airētāji veikli izsvieda pār bortu laivas dibenā saritināto siksnu, kas bija piesieta pie harpūnas, kopā ar stingri piepūstu roņādas maisu.

Laime joprojām rādījās ļaudīm vēlīga. Savainotais valis pilnā sparā padrāzās garām viņu laivām, plītēdams ar asti ūdeni un saceldams lielus viļņus. Tālu aiz trakojošā kustoņa pa bangu mugurām siksnas galā dejoja roņādas pūslis.

Uz kurieni gan jozīs zvērs? Ja projām uz jūru, tad laime vējā! Ja uz krasta pusi — visai apmetnei pietiks sātīgas barības daudziem, daudziem desmitiem dienu. Citām laivām neveicās, vaļi pašāvās medniekiem garām pa lielu gabalu, harpūnām nesasniedzami. Visi raudzījās turp, kur mutuļoja un kūlās putās ūdeņi, kur, gan pa- gaisdams, gan atkal parādīdamies, no viļņa uz vilni lēkāja lielais ādas pluksts. Sākumā valis meta lielus līkumus, un vīriem aizrāvās dvaša ik reizes, kad kustonis pacirtās uz jūras pusi. Te pēkšņi tauku un gaļas kalns vēlreiz zvēla ar asti pa ūdeni un tad šāvās tieštiešām uz piekrastes sēkļiem. Visas laivas pagriezās un steidzās tam pakaļ, vīri, vicinādami airus, kliedza līdz aizsmakumam, aiz prieka neapjēgdami, ko dara. Viņi nepriecājās veltīgi. Tauku un gaļas kalns ar joni izmetās sausumā.

Drīz vien ļaudis rāpus trausās augšā uz šā tauku un gaļas blāķa, dejoja pa milzīgo vaļa muguru, slīdēdami uz slapjās, gludās ādas, vēlās lejā seklajā ūdenī un atkal rāpās augšā.

Pagāja ilgs laiks, iekām mednieki atjēdzās un smiedamies aplūkoja cits citu — daži bija tik slapji, ka ūdens no viņiem tecēja strautiņiem, citiem seja un rokas bija vienās skrambās un zilumos, vēl citiem aiz kliegšanas pagalam aizsmakusi balss.

Ne jau bieži patrāpās tāda laime! Tagad ļaudis ilgi turēs atmiņā šo gadījumu un par visu, kas vien šajā gadā notiks, sacīs: «Tas bija togad, kad Au nogalēja vali.»

Apmetnes ļaudis skaitīja sevi par vaļa dēliem un par zīmi tam allaž uzšuva uz apģērba gabaliņu vaļa ādas. Viņi neuzdrošinājās pieskarties ar tādām pūlēm sagādātajiem gardajiem taukiem un gaļai, iekām neizlūdzās no sava senča piedošanu, ka to nogalinājuši.

Mednieki nepacietīgi gaidīja vakaru, kad svinīgi varēs salabt ar nogalēto dzīvniekuj

Kolīdz saule pazuda aiz meža, mednieki steigšus sakūra lielu ugunskuru. Tad visi nogūlās pie zemes un, izlikdamies aizmiguši, skaļi krāca. No ugunskura pie nekustīgā vaļa rāpu līda kaut kas melns. Tas bija jaunais Ziu, kuru pavisam nesen iesvētīja medniekos. Uz muguras viņš turēja uzmestu vecas vaļa ādas gabalu, kuru aiz- gādīgie sirmgalvji ar gudru ziņu bija paķēruši līdzi medībās. Ziu tēloja vali. Pretim viņam izskrēja Bejs, izkrāsojis seju, itin kā iedams medībās. Lēkādams viņš durstīja ar šķēpu «vali», kas izlikās peldam pa smiltīm. Šķēpa smaile patiešām trāpīja «valim» rokā, un smiltīs pilēja asinis. «Valis» skaļi iekliedzās. Tad gulētāji pielēca kājās un ar dūrēm metās virsū izkrāsotajam medniekam.

—      Mēs tev neļausim darīt pāri mūsu draugam valim! — viņi kliedza visā galvā, lai īstais mirušais valis viņus labāk sadzirdētu. — Še tev, še tev par aizskārumu!

Vīri tā aizrāvās un dūres cilājās tik centīgi, ka Bejs steigšus pakrita pie zemes, itin kā vīri viņu jau būtu sasituši līdz nāvei. Tad mednieki sagrāba Beju aiz rokām un kājām, aizstiepa pie pašas vaļa rīkles un, šūpodami šurpu turpu, skaļi kliedza:

—     Vai redzi, kurš tevi nogalēja? Aprij viņu par atmaksu! Mums nav žēl!

Beja likstas ar to vēl nebeidzās. Mednieki, sašūpojuši «mironi» vēl stiprāk, iesvieda to ūdenī. Labi vēl, ka tajā vietā jūras gultne bija smilšaina un Bejs nesadauzījās. Noskalojis no sejas krāsu, viņš izrāpās krastā un skrēja pie ugunskura žāvēties.

Pa to laiku vīri ņēmās apkārt Beja ievainotajam «valim» Ziu. Viņi tāpat sagrāba Ziu aiz rokām un kājām, uzstiepa tauku un gaļas kalnā un, notriepuši viņu ar vaļa taukiem, noguldīja tajā vietā, kur bija ieurbusies Au harpūna.

—     Vaļa gars, drīzāk ieej savās dzīvajās miesās! — Njuks pierunāja senča garu. — Nāc laukā no beigtā tauku un gaļas kalna! Mēs atlaidīsim tevi jūrā!

—      Mēs atlaidīsim tevi jūrā! — piebalsoja mednieki un iesvieda Ziu tieši no vaļa muguras viļņos.

Nabaga Ziu ķepurojās dziļumā, bet vīri sauca:

—      Mēs esam tavi draugi, nebaidies no mums, atnāc pie mums vēl citu reizi!

Tagad, kad senča gars, saderējis mieru ar saviem bērniem, bija atgriezies jūrā, varēja ķerties pie lielā zvēra griešanas gabalos. Mednieki sāka rosīties visapkārt tauku un gaļas kalnam, nemaz nerūpēdamies par Ziu. Jauneklis, kuram smeldza Beja šķēpa savainotā roka, tik tikko izrāpās uz sēkļa.

Mednieki veselu nedēļu stiepa vaļa taukus un gaļu uz lielām, dziļām bedrēm, kuru sienas nostiprināja ar kārtiņām, lai gaļā nebirtu zemes. Starp cieši sakrautajiem gaļas gabaliem lika tauku kārtas. Līdz augšai piepildītās bedres pārklāja ar tāsīm, tad apkrāva ar plakaniem akmeņiem un pa virsu vēl sabēra zemi. Bedrēs gaļa saskāba, taču nesapuva. Tā sasmirda un sarūgtēja, bet nepārvērtās nāvēklī. Ziemā, bada laikā, ļaudis gardu muti mielosies ar asi smaržojošās treknās gaļas gabaliem.

Beidzot parādījās milzīgās vaļa ribas, kas slēpās zem biezā tauku un gaļas slāņa. Arī tās noderēja saimniecībā — zemnīcām nevarēja atrast labākus balstus. Gludo, līko ribu resgaļus ieraka zemē, bet līkos tievgaļus sasaistīja kopā. Vaļa ribas netrunēja tik ātri kā koka kārtis, kuras bieži vajadzēja mainīt. Tādā stipri būvētā mājoklī varēja nodzīvot vairākas paaudzes.

Mednieki bija apmierināti. Viņi bija piekrāvuši līdz pašai augšai desmit bedres — abu roku pirkstu skaitā! — un bedru dziļums un platums sniedzās cilvēka augumā. Kālabad vēl iet jūrā? Turklāt visi bija pielocījuši vēderus tiku tikām, atēdušies līdz nelabumam. Gribējās drīzāk atgriezties ciematā, iepriecināt sievietes ar laimīgo vēsti un tikt zemnīcās, kur miegu netraucē vējš un lietus, kur cilvēku nemoka odi — tos no zemnīcām aizgaiņā dūmi.

Netālu no rūpīgi aizbērtajām bedrēm mednieki sakrāva plakanu akmeņu stabu, lai šo vietu bez pūlēm varētu atrast P.rī ziemā, kad viss būs ieputināts sniegā. Pēc tam visi sasēdās laivās un laidās atceļā uz dienvidu pusi, allaž turēdamies krasta tuvumā. Dažreiz laivinieki apstājās, sakrāva zemes ragos zīmīgas akmeņu kaudzes un īrās tālāk. Nākamajā rītā parādījās kopš bērnu dienām pazīstamās klintis, un laivas iegāja dzimtās puses līcī.

15. NODAĻA

Priecīgi, ar līksmiem kliedzieniem mednieki tuvojās klajumam pie ciemata. Izdzirdušas viņu balsis, no zemnīcām izskrēja sievietes un bērni. Izmocīti ilgajā gulēšanā tumšajos mājokjos, mazie bērni, pavisam apskurbuši, joza apkārt pa klajumu, bet sievietes ielenca medniekus ciešā lokā. Vecās sievas, atzinīgi mādamas ar galvu, klausījās Njuka stāstu par desmit bedrēm, kas līdz augšai piekrautas ar gardo ga]u. Jaunās sievietes un pusaudži apbēra medniekus jautājumiem. Tibu, lepodamies ar to, ka jau savā pirmajā jūras braucienā pieredzējis tik svarīgu atgadījumu, nogūlās zemē un parādīja izbrīnītajām sievietēm, kā sitis ar asti valis, teju, teju nogremdēdams viņu laivu. Meku, slēpdamies aiz sieviešu mugurām, lai mednieki viņu nepamanītu un nesāktu izzobot, alkatīgi klausījās. Meitenes nenolaida acu no Au, kurš bija parādījis, ka ir īsts Dižais mednieks, arī pats Au lepns lūkojās apkārt. Taču par jauno mednieku visvairāk priecājās Dzirkstele — šobrīd viņa pat bija aizmirsusi savas bēdas. Au ar skatienu uzmeklēja Dzirksteli sieviešu drūzmā un laipni viņai uzsmaidīja.

Vienīgi Krams nebija atnācis. Protams, viņš labi dzirdēja priecīgos kliedzienus, bet sirmgalvis, ģints labākais mednieks, kaunējās kopā ar sievietēm uzklausīt pārnācēju dižošanos. Viņš sēdēja savā lielajā zemnīcā mednieku nometnē un gaidīja vīrus.

Daudzi, daudzi gadi bija pagājuši kopš tā laika, kad Krams tapa Dižais mednieks. Viņš bija pieradis, ka uzklausa ikvienu viņa vārdu, pieradis, ka jebkuru šķirmi medībās uzskata par viņa veikumu. Un tagad lepnais sirmgalvis atkal jutās neciešami aizvainots, uzzinot, kāda laime uzsmaidījusi jaunajam medniekam Au jau pirmajā dienā, tikko viņš, aizstājot Kramu, iekāpis Dižā mednieka laivā.

Kamēr Au stāstīja, vecais vīrs, saraucis sirmās uzacis, prātoja, kā piespiest medniekus no jauna ticēt vadoņa spēkam, kā novākt, nozūmēt jaunekli, lai tas vairs nestātos cejā. Krams, neteikdams ne vārda, noklausījās stāstījumu līdz galam un tad pavēlēja jaunajam medniekam:

— Nes šurp harpūnu! Tu savu esi padarījis, tā tev vairs nav vajadzīga.

Krama pavēlē, šķiet, nebija nekā savāda. Tā darīja arī agrāk: ja kāds medībās mežā vai jūrā uz laiku stājās Dižā mednieka vietā, tad šim vīram tika pasniegts vadoņa ierocis, un pēc tam tas bija jāatdod atpakaļ. Taču šoreiz Krams bija sadragājis savu harpūnu pret akmeni — un_Au apjuka. Tad viņš atcerējās to šķībo un greizo harpūnu, kuru sirmgalvis bija pasniedzis viņam pirms iziešanas jūrā, un atnesa to Dižajam medniekam.

—      Ne jau šo, — tikko uzmetis skatienu ierocim, Krams sacīja. — Atnes to harpūnu, ar kuru tika nokauts valis.

Au nobālēja, kā nobāl ziemā zeme.

—     To harpūnu man dāvāja gari, — viņš čukstēja aizlauztā balsī. — Kā es to varu atdot?

—     Es vēl esmu Dižais mednieks! — Krams atgādināja. — Tu nedrīksti man nepaklausīt.

—     Bet varbūt tu sadragāsi to tāpatās kā savējo? — Au stingri iebilda. — Kas zina, kādas domas tavā galvā?

—     Tev par to nav nekādas daļas, tev jāpaklausa! — vecais draudoši atkārtoja.

—     Nē, — atcirta Au. — Kurš mednieks laidīs pazušanā tādu ieroci?

Uz Kramu nosodoši skatījās daudzas vērīgas acis. Au atbilde visiem bija pa prātam: tik tiešām — kurš mednieks laidīs pazušanā tādu varenu ieroci!

Iestājās ilgs klusums. Krams gaidīja, vai jauneklis neapdomāsies. Taču Au pat nepakustējās, un sirmgalvis sāka runāt:

—     Paražas prasa, lai ikviens paklausa Dižajam medniekam. Tu pasēdēji vienu dienu manā vietā laivā un jau iedomājies, ka tagadiņ vari man nepakļauties. Tak divu Dižo mednieku apmetnē nevar būt. Tad ģintij posts un nelaime. Lai rīt pie krāces mirušie senči — mūsu aizgājušie sirmgalvji — izlemj, kurš no mums abiem būs Dižais mednieks!

Labāk nokļūt lāča ķetnās nekā uzsākt divcīņu ar Kramu. No lāča ķetnām dažreiz var izsprukt dzīvs, taču vēl neviens nebija izrāvies no Krama spēcīgajām rokām. Un tomēr jaunajam medniekam nebija citas izvēles. Ja Au rit neatnāks pie krāces, ciematnieki viņu nosauks par gļēvuli un uz visiem laikiem aizdzīs no apmetnes. Bet, ja arī Au nedraudētu tāds kauna pilns sods, viņš tik un tā pieņemtu Krama izaicinājumu.

—     Lai notiek tā, kā tu sacīji, — raudzīdamies sirmgalvja acīs, aizsmakušā balsī ierunājās Au.

Tiklīdz izskanēja jaunā mednieka pēdējais vārds, Bejs, kurš sēdēja netālu no izejas, klusītiņām pacēla smago zvērādas aizsegu un izlavījās no zemnīcas.

Ljoks atkal vientuļš sēdēja zintnieka mītnē. Nu bija beigušās priecīgās, kauču arī nemiera pilnās dienas, kad viņš jutās gandrīz vai īstens mednieks. Tagad dzīve šķirti no visiem likās vēl smagāka. Lai vismaz jautra uguns nāk biedros! Ljoks nepacietīgi berzēja nūjiņu pret dēlīti, bet koks bija savildzis un drupa, un nūjiņas asajā galā ilgi neuzvērpās dūmu strūkliņa.

Pie ieejas ādas aizklāja pēkšņi ieskanējās Beja aicinājums.

—     Pagaidi! — Ljoks uzsauca. — Tūdaļ iededzināšu uguni.

—     Iedegsi pēcāk, žigli iznāc ārā!

Brāļa balsi varēja just tādu satraukumu, ka Ljoks bez kavēšanās izskrēja no zemnīcas.

—     Gadījusies liela nelaime… Ko lai dara?… — aizvilkdamies sāka Bejs un tad izstāstīja visu, kas bija noticis mednieku nometnē.

Ljoks izbijās ne mazāk par brāli.

—     Ko lai dara?! — zintnieks atkārtoja. — Vecais nožņaugs Aul

—     Bet Au nevar atteikties! — Bejs izmisis iekliedzās un pēkšņi satvēra Ljoku aiz rokas. — Paklau, brāl, harpūna tak ir Roko dāvana. Droši vien Mednieku Draugs nezina, ko sadomājis Krams. Tu pastāsti Roko, viņš aizstāvēs Au…

Ljoks domīgs pašūpoja galvu.

—     Nezinu, varbūt aizstāvēs Roko vai… Bet tu darīji labi, ka tūdaļ atskrēji pie manis. Tagadiņ joz atpakaļ, iekām neviens nav pamanījis tavu prombūtni. Es padomāšu.

—      Tu esi gudrs un viltīgs. Tu izdomāsi! — Bejs izsaucās un, tapis jautrāks, devās atpakaļ uz nometni.

Ljoks ilgi sēdēja uz akmens zemnīcas priekšā, kamēr izdomāja, ko darīt. Taču viņa nodoma īstenošanai vispirms bija vajadzīgas svaigas, nesarecējušas asinis. Kur salūkot asinis? Iet uz mežu un uzglūnēt briedim? Bet vai tik ātri sadzīs pēdas briedim? Iegriezt sev rokā? Drauga labad nebūtu žēl, bet vajag daudz asiņu. Te pēkšņi Ljoks pielēca no akmens — viņam bija iešāvusies prātā laba doma.

sa

Gandrīz skriešus viņš aizsteidzās pie sekla ezeriņa, kas slēpās asu, dzelkšņainu krūmu biezokņos. Mātes neļāva bērniem peldēties šajā ezerā, bet Ljoks zēna gados tomēr reiz mēģināja plunčāties saulē sasilušajā ūdenī pie krasta un tūdaļ rūgti nožēloja šo soli. Kopš tā laika viņš negāja ezeram ne tuvumā, un, atceroties peldēšanos, viņam pār muguru skrēja salti šermuļi.

Bet tagad Ljoks noāva apavus un droši iebrida līdz ceļiem duļķainajā ūdenī. Kaut kas auksts pieskārās vienai kājai, pēc tam pakutināja otru kāju, tad vēl un vēl. Ljoks viebās un rauca pieri, bet cietās.

Tikai sajutis, ka ādu uz kājām dursta daudzās vietās, viņš piesardzīgi izbrida malā. Uz kājām no pēdām līdz pat ceļiem melnēja piesūkušās dēles. Ljoks noplēsa tuvākajam bērzam gabalu tāss, uztaisīja kaut ko līdzīgu vācelītei un pacietīgi gaidīja, kamēr aukstie, glumie mūdži sasūksies viņa asiņu un atkritīs no ādas. Uzpampušās, piezīdušās dēles — tagad nevis melnas, bet gan tumši sarkanas — drīz cita pēc citas krita apakšā paliktajā vācelītē. Jaunajam zintniekam mazuliet reiba galva, gribējās atlaisties gluži kā pēc nogurdinoša darba, bet laiks negaidīja. Mežā jau satumsa nakts. Ljoks ātriem soļiem steidzās uz zināmo vietu, kur starp klintīm glabājās viru medību tērpi. Ielīdis pa spraugu starp akmeņiem, viņš izgāja klajumiņā un tūdaļ atrada zīmīgo egli ar dubulto galotni. Dižais mednieks nenojauta, ka viņam tuvojas gals…

Rītausmā kada zemnīcā ciemata nomalē pamodās pusaudzis, izdzirdis dīvainas, nemiera pilnas skaņas, ko varēja saklausīt visā apmetnē. Zēns, pacēlis ieejas aizklāju, palūkojās ārā un, atsprādzis atpakaļ, sāka bukņīt guļošo māti. Māte tūdaļ izskrēja no zemnīcas un ieraudzīja, ka tuvumā sēž zintnieks, šūpojas, plātās rokām un žēlabainā balsī aicina pulcēties ģints locekļus. Sieviete aizskrēja pie kaimiņienes, bērni uzmodināja citas sievietes, un drīz vien zintniekam aiz muguras sanāca liels ļaužu bars. Neviens neuzdrošinājās ielūkoties zintniekam sejā, visi saprata, ka viņš runājas ar gariem, un kurš gan iedrīkstēsies nostāties starp zintnieku un tiem, ar kuriem viņš sarunājas?

Ljoks ilgi murmināja ko nesaprotamu, pēc tam, aizvērtām acīm pagriezies pret sievietēm, sacīja:

r— Drīzāk aiciniet šurp medniekus! Nelaime ir tuvu!

Pārbiedētās sievietes aizsūtīja uz nometni pusaudžus. Kad visi bija sanākuši, zintnieks, joprojām neatvērdams acis, sāka ātri runāt:

—      Redzu daudz zvēru mežā, daudz putnu klintīs, daudz zivju upē… Gari sola ģintij labu izdošanos, bet blakām stāv nelaime!

Ljoks no jauna murmināja kaut ko nesaprotamu, tad pēkšņi pielēca kājās, plati atvēra acis, it kā ieraudzījis kaut ko šausmīgu, un abām rokām sāka no kaut kā atgaiņāties.

—     Asiņainais Horo? Tu esi atnācis pie mums?

Ļaudis atsprāga nost no zintnieka — visā pasaulē nebija nekā šausmīgāka par Asiņaino Horo! Kad atnāca Horo, izmira veseli ciemati. Ada cilvēkiem pārklājās tumšiem plankumiem, un viņi apmira kā mušas rudenī. No visiem gariem tikai viens pats Horo ieradās pie ļaudīm cilvēka izskatā un cilvēka apģērbā. Dažreiz viņš pat ilgāku laiku mitinājās kādā apmetnē un neviens nenoģida, ka tas ir nevis cilvēks, bet gan ļauns gars, līdz Horo nogalēto upuru asinis plankumiem izspiedās uz viņa apģērba.

—      Es redzu, es redzu šaušalīgo Horo! — zintnieks no jauna ievaimanājās. — Viņš grib aprīt visus vīriešus, visas sievietes, visus bērnus! Bet Mednieku Draugs ir stiprāks par viņu! Palīdzi mums, Roko! Saki, ko darīt!

Ljoks apklusa, it kā ieklausīdamies kādās balsīs, tad pacēla pret debesīm rokas, kā to darīja zintnieces, pa- vēstījot ģintij garu gribu.

—      Roko nule man sacīja: «Lai mednieki uzvelk medību tērpus, un es parādīšu viņiem Asiņaino Horo!»

Neiegriezdamies nometnē, tieši no klajuma mednieki devās uz tērpu glabātavu starp klintīm. Krams, vēl drūmāks nekā parasti, smagiem soļiem slāja vīriem pa priekšu — šobrīd zintnieka griba bija stiprāka pai viņu. Pie glabātavas mednieki atstāja Ljoku vienu pašu un cits aiz cita ielīda klinšu spraugā uzvilkt medību tērpu.

Ljokam šķita, ka laiks velkas bezgala ilgi. Ģints likumi ir svēti, un neviens neuzdrošinās tos pārkāpt. Medniekos neiesvētītais nedrīkst ieiet medību tērpu glabātavā — šā likuma pārkāpējam draud nāve. Bet kādu nežēlīgu, briesmīgu nāves sodu pelnījis tas, kurš apgānījis mednieka tērpu, kurš uzdrošinājies pievilt ģints Jaudis?! Un viņš, Ljoks, to ir izdarījis …

Sākumā glabātavā valdīja klusums, tad kāds spalgi iekliedzās, un šim kliedzienam piebalsoja daudzas rīkles. Pēc brītiņa Ljokam garām paskrēja mednieki, viņu nemaz neievērodami. Daudziem bija asiņainas rokas. Tikai Krams netika manīts starp medniekiem. Au bija glābts!

Drīz visa apmetne uzzināja, kas īsti noticis. Mednieki, pēc paražas aizmieguši acis, čukstēdami buramos vārdus, pārģērbās mednieku tērpos. Spriganais Tibu uzvilka tērpu ātrāk par citiem, atvēra acis un zem egles ar dubulto galotni ieraudzīja Asiņaino Horo. Horo izskatījās gluži tāds pats kā vecais Krams, tikai viņa apģērbu klāja asiņaini plankumi. Tibu iekliedzās …

Tagad mednieki aizgūdamies dižojās sievietēm, kā izrēķinājušies ar Asiņaino Horo, kā nosituši ļauno garu un izglābuši ciematu no šausmīgās nelaimes.

Tomēr ne mednieki, ne sievietes nekādi nevarēja saprast — kur gan palicis vecais Krams un kālab Asiņainais Horo izskatījies tik līdzīgs Dižajam medniekam?

Pie ļaužu bara pienāca jaunais zintnieks un, ļaužu izvaicāts, atbildēja:

— Gari man sacīja tā: «Asiņainais Horo nolaupījis Kramu. Horo pieņēmis viņa izskatu un sācis dzīvot starp mums.»

Ģints locekļi noticēja jaunajam zintniekam. Sākās valodas un spriedelēšana par to, no kura laika šaušalīgais Horo apmeties ciematā. Ģints locekļa asinis medību laikā, protams, izlējis nevis Krams, bet gan Asiņainais Horo, viņš gribējis saniknot jūras garus un nomērdēt ļaudis badā. Kāda no sievietēm sacīja, ka cilvēks nekad nebūtu iesviedis bērnu krācē, to varējis izdarīt tikai ļauns gars! Sirmgalves runāja: «Horo pieņēmis Dižā mednieka izskatu ļoti sen, paraug vien, mēs novecojām un tapām vārgas, turpretim Krams nemaz netapa nevarīgs, tātad viņš nemaz nav bijis cilvēks!» Mednieki cits pēc cita atcerējās, kā Krams neesot viņus žēlojis, viņš sūtījis vīrus medībās salā un vētrā, par mazāko pārkāpumu draudējis nožņaugt nepaklausīgo ar savām drausmīgajām rokām. Cilvēks nevar būt tik spēcīgs! «Protams, tas ir Asiņainais Horo, visu cilvēku ienaidnieks, kurš pieņēmis Dižā mednieka izskatu,» ļaudis iegalvoja cits citam.

Visi līksmoja, ka tik laimīgi atsvabinājušies no šaušalīgā ienaidnieka. Arī Ljoks priecājās, kaut viņa sirdi māca smags slogs. Tomēr viņam bija izdevies paglābt savu draugu no neizbēgamas bojāejasj

16. NODAĻA

Sī nakts ciematā bija ļoti nemierīga. Mednieki gan bija nogalinājuši veco Kramu, Asiņainā Horo iemiesojumu, — bet kurš var nomaitāt ļauno garu? Horo arī tagad droši vien klaiņo kaut kur pavisam tuvu ciemata apkaimē. Lai šausmīgais gars nevarētu ienākt apmetnē, zintnieces no saules rieta līdz lēktam dedzināja kadiķu ugunskurus. Liesmu mēles, baltās nakts mijkrēslī gluži bālas, iejoza klajumu, kur tumsa mītņu pauguri. Miklajā nakts gaisā dūmu zilganīgais plīvurs klājās pāri zemnīcām un aiznesa mežā degošo kadiķu zaru saldeno smārdu, kas aiz- gainīja ļaunos garus.

Vecās zintnieces ar izkrāsotajām sejām pašas bija līdzīgas gariem. Viņas nepiekusušas staigāja no ugunskura pie ugunskura, sizdamas ar kaula vālīti pa ādu, kas bija pārvilkta sērmūkšļa stīpai. Tamburīnu dobjā dunoņa iedvesa ciematniekiem vēl lielākas šausmas.

— Bē-da! Bē-da! Bē-da! — visi saklausīja šos vārdus trauksmainajās skaņās. — Bēda tuvu… Bīsties bēdas!

Sajā naktī neviens neuzdrošinājās aizmigt. Ļaunajam garam vieglāk pazudināt guļošu, un tādēļ mātes bez žēlastības purināja un bukņīja bērnus, neļaujot viņiem iesnausties. Bērni samiegojušies berzēja acis un skaļi raudāja.

Aiz mednieku nometnes augstā žoga dunēja kaujas dziesmas, un cauri mežam tās varēja saklausīt arī ciematā. Pāri dūmos tītajām zemnīcām vēlās nesaskanīgie tamburīnu dārdi, bērnu raudas, veceņu buramvārdi, mednieku dobjās balsis.

Krams ilgus gadus bija tik sīvi sargājis savu varu un tik nežēlīgi izrēķinājies ar nepaklausīgajiem, ka pēc vecā vīra bojāejas neviens ne domāt nedomāja stāties viņa vietā. Daudzus atturēja bailes no Asiņainā Horo. Ļaunā gara atriebība vispirms vērsīsies pret to, kurš nāks Krama vietā.

Taču apmetnei bija vajadzīgs vadonis, un mednieku padome nolēma: lai zintnieka gari norāda, kuram jābūt Dižajam medniekam. Ap saules lēktu Ljoks lai pasludina viņu gribu.

No ciemata līdz zintnieka vientuļajam miteklim aizskanēja tamburīnu satraucošā dunēšana un zintnieču gaudošana, bet no mednieku nometnes plūda kaujas dziesmu skaņas.

Par godu svarīgajam notikumam zintniekam vajadzēja ietērpties pilnā burvja apģērbā — uzvilkt lūšādas ma- ļicu un vaļa ādas krūšu segu, uzlikt četrstūru cepuri.

Lai varētu uzvilkt krūšu segu, Ljokam nācās noņemt no kakla septiņas siksniņas, kuru galos karājās no koka un kaula izgrieztie dzīvnieku un cilvēka veidoli. Te viņš pamanīja, ka trūkst paša svarīgākā laimlēmja sargātāja — cilvēciņa. Ljoks izmeklējās pa visu zemnīcu, taču veidoliņu neatrada. Kur tas varēja pazust? Siksniņas bija garas, veidoliņi žvadzēja, sitoties cits pret citu, un traucēja Ljoku, taču tos nedrīkstēja noņemt ne dienu, ne nakti. Kad neviena nebija tuvumā, Ljoks bezrūpīgi pārmeta siksniņas pār plecu uz muguras. Acīmredzot, spraucoties cauri meža biezoknim, viņš bija aizķēris aiz zara un norāvis siksniņu ar cilvēciņu.

Spoža blāzma — vēstnesis, kas liecināja par drīzu saullēktu, — aizvien plašākā josla cēlās pār mežu. Ljoks ielēja lēzenā māla traukā ūdeni un, noliecies pār to, sāka krāsot seju. Saberzis sarkano okeru, zaļo mālu un kvēpus ar taukiem, Ljoks apvilka ap acīm un muti sarkanus apļus, uzvilka uz vaigiem taisnas zaļas svītras un līdzās tām — melnas viļņotas līnijas. Ar katru triepienu jaunekļa seja vērtās aizvien baisāka. Tīšuprāt sašķiebis muti un saraucis degunu, viņš ieraudzīja gludajā ūdens spogulī tadu briesmoni, ka pats samulsa. Tad Ljoks uzvilka vēl divas zaļas svītras uz pieres, nokrāsoja rokas un beidzot pilnā ietērpā atstāja zemnīcu. Pāri mežam jau cēlās saules ugunīgā ripa.

Iztālēm ieraudzījušas jauno zintnieku, vecenes vēl stiprāk sita tamburīnus.

— Nāk! Nāk! — viņas iebrēcās dažādās balsīs. — Viņš nāk!

Sievietes un bērni saskrēja pie takas, pa kuru zintniekam vajadzēja doties uz mednieku nometni. Visi nevarēja vien sagaidīt, kad uzzinās, ko gari izraudzījuši par mednieku vadoni.

Ljoks soļoja, galvu noliecis, plaukstām aizsedzis seju. Kad viņš nāca tuvāk, zintnieces vienā balsī iekliedzās:

—     Kurš tas būs? Kurš tas būs? Kurš tas būs?

Ljokam gluži kā zēnam iekārojās pabiedēt ziņkārīgās

sievas. Viņš pacēla plaukstas no izkrāsotās sejas un, šaušalīgi saviebies, tuvojās gaidītājiem.

Sievietes un bērni spiegdami aizbēga kur kurais. Zintnieces atsprāga sānis, murminādamas burvības vārdus un atgaiņādamās ar tamburīniem. Ljoks, sabiedējis vie- dās sirmgalves, visai apmierināts gāja tālāk.

Pie mednieku nometnes augstā žoga zintnieks apstājās un vēlreiz apdomāja savu lēmumu,

—     Jā, tā būs vislabāk, — viņš noteica un soļoja uz vārtiem.

Mednieku nometnē bija uzceltas trīs lielas zemnīcas. Vidējo dēvēja par «ūsainā veča» mitekli, un tajā dzīvoja paši vecākie mednieki, rūdījušies grūtajās valzirgu medībās. Otra zemnīca bija paredzēta nesen medniekos iesvētītiem jaunekļiem, un to dēvēja par «spožās bultas» mītni — mednieku valodā tā sauca lasi. Trešajā mitinājās gados vecāki, jau krietni pieredzējuši mednieki. Tie bija paši spēcīgākie ģints vīri, kas nebaidījās pat no divcīņas ar lāci. Viņu zemnīcu tālab dēvēja par «meža cilvēka» mājokli.

Mednieki stāvēja pie zemnīcām un gaidīja, kuru no viņiem izraudzīsies zintnieka gari.

Ljoks pagāja garām «spožās bultas» zemnīcai, pat neuzmetis skatienu jauniešiem, kuriem vēl neauga ūsas un kuri vēl nesen palīdzēja sievietēm mīcīt mālu un stiepa viņām grozus ar lašiem.

Vecie mednieki atzinīgi pamāja ar galvu: no tiesas — tā jārīkojas zintniekam. Taču Ljoks aizsoļoja garām ari viņu mājoklim, tikai mazuliet gausākā gaitā, itin kā pārdomādams. Sirmgalvji sarauca pieri — vai tiešām par Dižo mednieku netaps izraudzīts kāds no viņu zemnīcas? Zintnieks tik tiešām aizgāja pie «meža cilvēka» mājokļa. Ar zīmēm viņš lika paiet sānis pirmajam medniekam, otrajam, trešajam, un tikai tad, kad pienāca Au kārta, zintnieks svinīgi sacīja:

■— Lūk, viņu mani gari izraudzījuši par Dižo medniekul

17. NODAĻA

Dienas raucās īsākas, naktis stiepās garākas. Vakaros pie satumsušajām debesīm iespulgojās lielas zvaigznes. Ienācās ogas. Putnu mazuļi mācījās laisties, ar katru dienu aizvien augstāk celdamies spārnos. Pazuda dunduri, un brieži, tikuši vaļā no mazajiem, niknajiem mocītājiem, mierīgi klejoja pa mežiem un mielojās ar sēnēm. Sēņu bija tik milzum daudz, ka vasarā novājējušie brieži tagad ātri uzbarojās.

Vasaras beigas bija priecīgas, tomēr raižu pilnas, ikviens — sākot ar skudru un beidzot ar cilvēku — šajā laikā steidzās sagādāt pārtiku garajai ziemai.

Apmetnē visi bija aizņemti darbā. Pat vārgās sirmgalves klaiņāja pa mežiem un purviem un lasīja tikai viņām vien zināmas zāles un saknes, ar kurām varēja gan dziedināt, gan arī noburt cilvēku. Pieaugušajiem palīdzēja mazie zēni — viņi cītīgi meklēja asi smaržojošos meža sīpolus, izraka tos no zemes un nesa uz ciematu. Bada dienās pirms pavasara atnākšanas, kad ciematnie- kiem uzpampst kājas un asiņo smaganas, sīpoli bija labākās zāles.

Visvairāk priecīgu rūpju bija jauniešiem. Vēl medniekos neiesvētītie jaunekļi un meitenes, kuras vēl nebija pārcēlušās uz atsevišķām zemnītām, kopā ar pusaudžiem nemaz nenāca ārā no meža. Jaunie aizklaiņoja tālu biezokņos, pie ezeriņiem staignos purvos. Pa vasaru purvi bija mazliet izsusējuši, un, ja lēca no ciņa uz cini, varēja tikt līdz biezajam grīslim. Tur spalvu mešanas laikā slēpās zosis.

Nesen medniekos iesvētīto Tibu skaitīja, tāpat kā Ljoku, par labāko zosu ķērāju. Ljokam gan patika tvarstīt putnus vienam pašam, turpretim Tibu allaž sapulcināja veselu baru viena gada gājuma jauniešu.

Medniekiem neklājās noņemties ar putnu ķerstīšanu. Viņiem tagad vajadzēja darīt citu darbu — gādāt par mīkstām ādas siksnām un taisīt medību rīkus. Taču Tibu tā patika ķert zosis, kas spalvu mešanas laikā nespēja pacelties spārnos, ka puisis lūgtin lūdzās Au atlaist viņu pēdējo reizi zosu medībās.

Au kļuva domīgs — ģints paražas neļāva medniekiem ķert zosis. Bet jauneklis taču varēja sagādāt ciematam lielu labumu, jo izrīkotu pusaudžus. Lai izmītu mīkstas odas siksnas, pietiks ari pavecāko mednieku. Padomājis Au ļāva Tibu iet. Jauneklis priecīgs tūdaļ joza pakaļ draugiem, kas jau bija aizgājuši uz mežu.

Vecais Njuks pēc sava paraduma ik vakaru apstaigāja nometni un apskatījās, vai viss ir kārtībā. Ielūkojies arī «spožās bultas» zemnīcā un tūdaļ ievērojis, ka Tibu nav manāms ierastajā vietā, sirmgalvis pasacīja to Dižajam medniekam. Au paskaidroja, ka atlaidis jaunekli uz zosu ķeršanu.

— Kālabad pārkāp kārtību? — vecais sāka rāties. — Vai gan Dižajam medniekam nav jāuzmana, lai viss notiktu tā, kā vēlē paražas?

Veco Njuku atbalstīja ne vien padzīvojušie mednieki, bet arī jaunie — kuram gan neapnīk dienu no dienas mīt un maidzīt mitro ādu, kamēr plaukstas svilst? Vai tad nebūtu jautrāk ķerstīt zosis, kas slēpās ezermalas biezajā grīslī?

Krams ar vienu pašu skatienu no saraukto uzacu apakšas liktu apklust neapmierinātajiem. Turpretim Au klājās grūti. Sirmgalvji nepalaida garām gadījumu atgādināt, ka viņš vēl ir jauns un tālab daudz ko nezina, bet jaunieši bija pārāk pieraduši uzskatīt Au par vienkāršu mednieku, tādu pašu kā viņi.

Lai nesaķildotos ar visiem, saīgušais Au paķēra šķēpu un aizgāja projām mežā.

Ziemeļu gaišo nakšu laiks tuvojās beigām. Debesīs vēl kvēloja asinssarkanā rieta blāzma, bet mežs jau ātri satumsa. Putni kādu brītiņu mazliet parosījās zaros, iekārtodamies uz guļu, un tad apklusa, sīkie zvēriņi paslēpās alās, toties nakts plēsoņi izgāja medībās. Ezeru dzīlēs klusītiņām peldēja līdakas, un pāri tām slīdēja ūdru melnās ēnas. Uz resna zara pieplacis laupījumam uzglūnēja lūsis. Bez trokšņa siroja vilki, kaut kur rēca lāču māte, saukdama kopā izklīdušos lācēnus. Viņai pašai nevajadzēja baidīties ne no kā, bet muļķīgie lāču bērni varēja aiziet postā gan no lūša nagiem, gan no vilka ilkņiem.

Au piktojās uz ģints ļaudīm un, pats nezinādams, kālab, gāja aizvien tālāk un tālāk pa kluso, naksnīgo mežu. Neskatīdamies zemē, viņš pēc pieredzējuša mednieka paražas lika soli tā, ka nebija dzirdama ne salauzta zariņa iebrīkšķēšanās, ne kritalu krakšķi. Citā reizē acīgais mednieks būtu pamanījis uz zara izstiepušos lūsi, taču šobrīd viņa uzmanību nepiesaistīja pat plēsoņa acu zaļ- ganlgās uguntiņas.

Au ilgi klaiņāja pa mežu un nemaz neievēroja, kā paiet laiks. Viņš parasti modri ieklausījās ikvienā meža skaņā, turpretim tagad nekā nedzirdēja un nekā neredzēja, kamēr gandrīz sabradāja jaunu strazdulēnu. Mazulis vēcināja spārnus, kas jau bija spalvām klāti, lēkāja zālē un, atvēris platu jo platu knābi, čiepstēja, cik vien jaudas. Viņš nespēja pacelties spārnos. Au noliecās pār putniņu. Jau svīda gaisma, un mednieka vērīgais skatiens pamanīja, ka strazdulēna kājiņa iepinusies zālē un viņam trūkst spēka atsvabināties. Au uzmanīgi pastiepa roku, lai atmudžinātu zāļu stiebrus. Mazulis apklusa un tad, pikti iešņācies un sabozis spalvas, pēkšņi ieknāba medniekam pirkstā. Droši vien strazdulēns, ieraudzījis līdzās briesmīgu ienaidnieku, nolēma pārdot savu dzīvību pēc iespējas dārgāk. Au iesmējās — paskat, kāds drošsirdīgs putna bērns!

Viņš atsvabināja strazdulēnu, kas aizvien vēl pretojās, un uzsēdināja to uz plaukstas. Putniņš saboza spalvas, bet nekustējās, gaidīdams, kas notiks, bet, kad Au mazlietiņ pabikstīja strazdulēnu, tas vēlreiz ātri ieknāba pirkstā un aizspurkšķēja projām.

Sis smieklīgais piedzīvojums aizgainija Au piktumu uz vīriem, un viņš jau nomierinājies griezās atpakaļ uz nometni, pa ceļam noteikdams:

— Ja vajadzēs, es tomēr darīšu pēc sava prāta.

*

Zosis un pīles audzēja savus mazuļus tālajos purvos un ezeriņos starp mežu biezokņiem. Rūpīgi sargādamas pēcnācējus no daudzajiem ienaidniekiem, mātes aizveda cālēnus uz saliņām ezera vidū, kur nevarēja aizkļūt ne zvēri, ne cilvēki. Ezermalu biezajā grīsli slēpās novārgušie, slimie tēviņi. Viņi šaja laikā bija pazaudējuši resnās, garās lidspalvas, un spēcigo spārnu vietā viņiem rēgojās vienigi nožēlojami stumbeņi. Šobrīd putni nespēja pacelties gaisā un tikai skraidelēja pa zemi, bezpalīdzīgi izpletuši kailos spārnus. Turpretim uz ūdens putni joprojām jutās labi. Viņi, samanījuši ienaidnieku, nira un aizpeldēja tālāk no krasta nogaidīt, kamēr briesmas paies secen.

4". - 2002

Zēni un meitenes medīja putnus, sapulcējušies bariņos. Kāds no viņiem uzokšķerēja un iztramdīja putnu un dzina to uz slēpņa pusi. Tad tikai sākās jautrībai Zoss bailēs skaļi klēgāja, meitenes, to vajādamas, spiedza, zēni priecīgi sasaucās. Manīgie zostēviņi lūkoja paglābties biezajā grīslī, kas sagraizīja kailās mednieku kājas vienās asinīs. Taču medību kaislība bija tik stipra, ka jaunieši bez baiļu līda pašā grīšļu biežņā, nebaidījās no visstaignākajām slīkšņām un, ja putnam izdevās aizskriet līdz ūdenim, laidās pat peldus pakaļ bēgošajam medījumam.

Šajā gadā Tibu nolēma ķert zosis pie tālā ezera, kas bija iemantojis sliktu slavu. Apkārt tam pletās staigns purvs, un ezera krasti bija aizauguši ar bieziem meldriem un grīsli. Slīkšņas neļāva ne cilvēkiem, ne meža zvēriem tuvoties ezeram, un putniem te bija pilna vaļa. Divas klijas, kas bija apmetušās šajā vientuļajā nostūrī, greizsirdīgi sargāja savus īpašumus no sāncenšiem. Dažreiz uz šejieni atlidoja kāda cita klija. Tad uzreiz sākās kautiņš, un plēsīgie putni, saķērušies kamolā, cīnījās uz dzīvību un nāvi, virpuļodami gaisā, tā ka spalvas vien putēja.

Tieši uz šejieni atveda Tibu savu baru — pašus drosmīgākos zēnus un meitenes. Starp meitenēm bija Gaišā Rītausma, pavasara bada laikā mirušās zintnieces mazmeita. Tibu labprāt ņēma meiteni līdzi zosu medībās. Gaišā Rītausma bija pati veiklākā no visām ciemata meitenēm, un viņas nomedīto zosu knābju kaklarota ne velti bija garāka nekā citām viengadniecēm. Tibu apbrīnoja viņas pārgalvību un drosmi, bet meitenei glaimoja, ka īsts, jau iesvētīts mednieks grib ar viņu draudzēties. Viņi abi aizvien gadījās viens otra tuvumā.

Izraudzījis pauguru apmetnei, Tibu izrīkoja, kuriem turēties vienkop, uz kurieni iet, izstāstīja, kur putnu ķeršanai būtu pašas izdevīgākās vietas. Pēc tam visi pa diviem, pa trim izklīda. Gaišā Rītausma atkal bija pārī ar Tibu.

Viņi abi devās uz vienu no ezera līcīšiem, kas bija aizaudzis ar sevišķi biezām, garām niedrēm. Krasti šeit bija tik purvaini, ka pat karstajā gadalaikā nebija apžuvuši. Rītausmai un Tibu vajadzēja brist pa ūdeni, lēkāt no ciņa uz cini, toties viņi zināja, ka te būs labas medības. Te nevarēja atnākt ne lapsa, ne lūsis, kas baidījās ūdens, tātad putnu būs atliku likām.

Kad jaunie mednieki tuvojās niedru biezokņiem, no turienes gan pa labi, gan pa kreisi atskanēja kaut kas līdzīgs kāsēšanai — tā klēgā zosis mokpilnajā spalvu mešanas laikā.

Kaut arī ne meitene, ne jauneklis nesacīja viens otram ne vārda, viņi abi domāja vienu un to pašu: kā lai šodien nomedī pēc iespējas vairāk zosu? Šoreiz viņus vilināja nevis bagātais medījums, ar kuru varētu padižoties citiem zosu ķērājiem, bet gan vienīgi knābji. Jaunieši jau kopš seniem laikiem ievēroja paražu — paslepu no citiem dāvināt zosu knābjus savai sirdsmīļotajai.

Gaišajai Rītausmai šajā gadā vajadzēja iekārtot pašai savu mājokli un pāriet tajā uz dzīvi. Arī Tibu vēl joprojām mitinājās mātes zemnīcā. Zosu knābju kaklarotas dāvināšana nozīmēja bildinājumu, dāvanas pieņemšana — piekrišanu. Knābjus dāvināja ne tikai jaunekļi vien. Ari meitene nedarīja nekādu kauna darbu, ja aplika jauneklim ap kaklu tādu pašu rotu. Tibu un Gaišā Rītausma paslepen viens no otra bija nolēmuši apmainīties ar tādām kaklarotām.

Zosis bija ļoti tramīgas, bet piezagties tām varēja tikai pa švīkstošu grīsli. Tiesa, šodien medniekiem palīdzēja vējš. Vajadzēja vienīgi pagaidīt, līdz vējš sāks čabināt aso zāli, un pa to laiku tikt uz priekšu dažus soļus, pēc tam atkal sastingt uz vietas un pacietīgi gaidīt jaunu vēja brāzmu.

Biezajos brikšņos medīt divatā vienu zosi nebija parocīgi, tāpēc Rītausma un Tibu aizgāja katrs uz savu pusi. Gaišajai Rītausmai pagadījās viltīga zoss, bet, lai kā putns slēpās, meitene teju, teju grasījās to sagrābt. Zoss ku- murojās projām uz ezeru, lai paglābtos ūdenī. Ja ļautu zosij ienirt, medījums aizietu zudumā. Izstiepusi roku, meitene lēca pakaļ putnam un iegāzās staignajā, saltajā slīkšņā. Par laimi, muklājā bija iestigušas vienīgi kājas, viņa pati gulēja garšļauku uz purva augu sakņu ciešā, līganā mudžekļa. Ja Gaišā Rītausma nebūtu nogulusies uz grīšļiem, viņa tūdaļ nogrimtu striegoni. Tagad viņa uz laiciņu bija paglābusies, taču nāve atkāpās tikai dažus soļus. Zem meitenes ķermeņa smaguma augu saknes lēni slīga aizvien dziļāk…

Gaišā Rītausma sāka kliegt un saukt Tibu palīgā. Virs viņas galvas vienmulīgi švīkstēja grīšļi, un šķita, ka kliedzieni sapinas zaļajos stiebros. Meitene juta, ka grimst aizvien dziļāk līganajā dumbrājā. Vai Tibu izdzirdēs viņas balsi? Vai atģidīs, no kurienes skan kliedzieni? Vai paspēs atsteigties laikā?… Meitene bez mitas sauca savu draugu. Ūdens kāpa aizvien augstāk, un kājas stiga ledainajā slīkšņā, kas pat vasarā nebija izsi- lusi. Medniecei izdevās piesardzīgi pavelties uz muguras un nogulties sānis citā vietā, kur sakņu sega bija stingrāka. Tomēr drīz vien viņas augums atkal slīga ūdenī. Meitene vēl pavirzījās sānis… Vai patiešām nebūs glābiņa?!

Gaišo Rītausmu sagrāba izmisums, un viņa pārstāja kliegt. Lai notiek kas notikdams! Bet, kad purva ūdeņi jau sniedzās līdz krūtīm, meitenei sametās tik baisi, ka viņa neviļus pēdējiem spēkiem pavilkās atkal mazliet tālāk…

Tibu izdzirdēja meitenes kliedzienus, taču viņam tūliņ neizdevās tikt pāri muklājam. Un tomēr viņš paspēja laikā. Jauneklis atstiepa trīs garas kārtis, ko bija attapis paķert līdzi pa ceļam. Nolicis kārtis pāri striegonim, Tibu nogūlās uz tām un satvēra Rītausmu aiz rokas. Piesardzīgi, bez asiem rāvieniem, viņš lēnītēm vilka meiteni pie sevis, saņemdams viņas rokas aizvien augstāk un augstāk.

Tibu nezināja, cik ilgs laiks bija pagājis šajā cīniņā ar slīkšņu. Beidzot striegonis palaida meitenes sastingušās kājas. Atspiezdamās ar ceļiem, Gaišā Rītausma izrāpās uz kārtīm. Pēc tam, mazliet atvilkuši elpu, izglābtā un glābējs aizlīda uz cietāku vietu. Meitene ņēmās žāvēt samirkušo tērpu. Karstā saule ātri sasildīja Rītausmu un aizdzina drebuļus.

Kad Tibu un meitene vakarā atgriezās pulcēšanās vieta uz pakalniņa, gan viņiem abiem, gan viņu viengadnie- kiem bija skaidrs — tikko Gaišā Rītausma uzcels sev mājokli, neviens cits kā Tibu apmetīsies pie viņas uz dzīvi.

Meitenes, cītīgi atdarinādamas pieaugušās sievietes, rosīgi saimniekoja pie ugunskura. Zosis vajadzēja noplūkt un izķidāt, izgriezt krūtiņu un izžāvēt gaļu dūmos — citiem vārdiem, izdarīt visu to pašu, ko veica viņu mātes apmetnē zosu pavasara medību laikā.

Au ne velti bija ļāvis Tibu atstāt mednieku nometni, nekad vēl spalvu mešanas laikā netika nomedīts tik daudz zosu kā šogad,

18. NODAĻA

Siļķes jau sen bija aizgājušas projām no Baltās jūras krastiem, un pakaļ tām no piekrastes ūdeņiem devās arī jūras dzīvnieki — baltvaļi, valzirgi un roņi. Barību meklēdami, viņi aizpeldēja uz Čupas salām. Tā mednieki dēvēja vienu lielu un divas mazas salas jūrā dienas lai- vojumā no krasta. Tur, šaurumos starp salām, pulcējās sīku zivju bari un tie dzīvnieki, kas pārtika no zivīm. Lai no kādas puses atbrāza vētras, zivis un jūras dzīvnieki aizvien atrada labu patvērumu šaurumos un līču ielokos.

Katru rudeni vīri laivoja uz Čupas salām medīt ba.lt- vaļus un roņus. Tās bija bīstamas un garlaicīgas medības. Rudenī vēji bija untumaini un jūra viltīga. Dienām ilgi pelēki viļņi laiski šļācās pret laivas zemajiem bortiem, bet te pēkšņi no kaut kurienes atbrāza vējš, un tūdaļ sacēlās milzu bangas ar baltu putu cepurēm. Posts un nelaime medniekiem, kuri tādā laikā izgājuši jūrā! Kolīdz ledainajā vējā sastingušie vīri kaut mazdrusciņ pavilcinājās un nepaspēja laikā salgriezt laivas priekšgalu pret vilni, tā banga vienā mirklī to apgāza. Daudzi, ļoti daudzi jūras zvēru mednieki bija gājuši bojā šajās visai izdevīgajās medībās pie salām. Vīri bija spiesti iet jūrā tikai rāmā laikā un patverties šaurumos, kur vētras neplosījās tik nikni.

Jaunekļiem nepatika laivot uz Čupas salām, viņus vilināja briežu medības, kur varēja parādīt īstenu drosmi un veiklību. Tālab vecie vīri ar Dižo mednieku laivās brauca uz salām, bet jaunekļi tai laikā mežu biezokņos dzina pēdas briežiem.

101

Jau divas reizes jūrā bija plosījušās vētras, rudens vēstneses. Mednieki sāka gatavoties braucienam, no jauna darvoja laivas, uzasināja kaula harpūnas, grieza siksnas no jēlmītajām ādām. Vajadzēja daudz medību rīku. .Jūras zvēru medības nebija līdzīgas medībām uz sauszemes. Mežā nav grūti uzmeklēt ievainoto dzīvnieku, turpretim jūrā uzglūnēt zvēram un trāpīt ar harpūnu — tikai

4 — 2002

medību sākums. Cik daudz ievainotu baltvaļu, valzirgu un roņu pazuda dzelmē un aiznesa sev līdzi arī medību rīkus!

Jaunais zintnieks tāpat pēc sava prāta gatavojās medībām. Viņš aizgāja uz Svēto klinti iecirst akmenī to, ko ikviens vēlējās ieraudzīt medībās. Šoreiz viņš sadomāja izcirst uz klints - lielu harpūnu, kas ieurbusies gan valzirga, gan baltvaļa miesās. Ljoks bija tā nogrimis darbā, ka nemanīja pienākam Au.

—     Es negribu laivot uz Čupas salām, — it kā taisnodamies pikti ierunājās jaunais mednieks. — Tā ir vecu vīru darīšana — augu dienu čurnēt laivā un gaidīt, kamēr turpat deguna galā iznirs kāds stulbs ronis. Es gribu, tāpatās kā agrāk, dzīties pakaļ briežiem pa pēdām un skriet ātrāk, nekā iespēj šie meža zvēri. Es jau runāju ar dažu sirmgalvi, tak viņi maļ vienu un to pašu: «Dižajam medniekam jābrauc uz salām!» Krams bija vecs, viņš nevarēja medīt briežus, bet es tak neesmu nekāds vecis…

Ljoks iegrima domās. Au taisnība — labāks mednieks par viņu nav atrodams. Ko lai viņš dara kopā ar vecajiem vīriem? Bet vecie neatkāpsies no tā, ko prasa paražas ..,

—      Es tev palīdzēšu, — zintnieks sacīja draugam. — Atnāc šurp vakarā.

Kad Au no jauna atnāca uz saliņu, Ljoks izvilka no azotes divas brūnas saknītes.

—     Apēd tās, Au, — viņš sacīja, — tu savārgsi, un veči paši baidīsies ņemt tevi līdzi medībās, lai slimības gars nepārietu uz viņiem pašiem.

Au paņēma saknītes, pagrozīja pirkstos un pakratīja galvu.

—     Es negribu mest cilpas kā zaķisl — viņš uzbudināts ierunājās un iesvieda saknītes ūdenī. — Kā tad es mānīšu savējos?!

—     Bet ja veči nebūs ar mieru atstāt tevi šeitan? Tad tak tu brauksi?

—     Nē, nebraukšu. Es esmu Dižais mednieks, un viņi nevar man pavēlēt. — Au acis dusmās iezvērojās. — Es jau nomedīju ciematam vali un mežā nokaušu pulka briežu. Vai atceries, cik ragu es pārnesu pagājušajā rudenī?

Jau bija pienācis laiks doties tālajā ceļā. Tomēr mednieki vēl nenosaclja izbraukšanas dienu — joprojām nesakrita zīmes: te saule rietēdama iegrima tumšā mākonī, te mēness rādījās pārāk sarkans. Beidzot mēness mirdzēja sudrabots skaidrās debesīs un kaiju rāmais lidojums liecināja, ka vētra nav gaidāma. Tika nolemts otru rītu izbraukt uz salām.

To pašu vakaru Au atnāca uz lielo «ūsainā veča» zemnīcu un pavēstīja vecajiem medniekiem, ka palikšot medīt briežus.

—     Kālab tu, Dižo medniek, pārkāp paražas? — vecie vīri sāka ar viņu strīdēties. — Vai tad Krams kādu reizi atstāja mūs vienus pašus?

—     Krams bija vecs, — iebilda Au. — Viņš tak nevarēja tikt līdzi briedim, kas auļo viegli kā vējš. Bet kālab man jāguļ uz vēdera laivā, ja manas kājas prot žigli skriet?

Jaunie mednieki, atnākuši kopā ar Au, viņu vienprātīgi atbalstīja.

Tomēr vecie nebija ar mieru. Jo sevišķi stūrgalvīgi strīdējās Njuks.

—      Jūs esat veci, jūras zvēru medībās rūdīti vīri, — Au lūkoja pielabināt sirmgalvjus, — bet es vēl nekad neesmu laivojis uz salām. Vai tad nebūs labāk, ja jūs klausīsiet Njuku, kurš nogalējis savu pirmo «balto tārpu» jau tad, kad es vēl nebiju nācis pasaulē? Jūras gari droši vien gaužām mīļo viņu, bet uz mani niknojas aiz to, ka es nokāvu vali.

Vecie vīri nevarēja nepiekrist šādiem vārdiem. Njuks no tiesas smalki pārzināja jūras zvēru paradumus, viņi taču tik ilgus gadus bija laivojis medībās.

Pēdējā izdarība pirms izbraukšanas nebija sarežģīta. Ikviens aizbraucējs uzkāra kaklā maisiņu, kurā bija iebērti pelni no savas zemnīcas pavarda un saujiņa zemes no mātes apbedīšanas vietas… Njuka laivā tika iecelts liels māla pods ar kvēlojošām oglēm un paņemti līdzi čiekuri, lai brauciena laikā ogles neapdzistu. Pavards salā uzceltajās zemnīcās bija jāaizkur ar dzimtā ciemata uguni.

4*

1C3

Sēzdamies laivās, mednieki dziedāja svēto dziesmu, aicinot sev līdzi garus, ģints aizstāvjus, un svieda ūdenī žāvētas zosu krūtiņas un kūpinātas brieža gaļas gabalus — pēc skaita tikpat, cik vīru izbrauca jūrā. Ļaudis

ticēja, ka jūras gari, saņēmuši tādu dzīvnieku gaļu, kuri nemīt jūrā, tencinās medniekus, atsūtīdami bagātu medījumu,

19. NODAĻA

Drīz pēc veco vīru aizbraukšanas jaunekļi devās briežu medībās. Bija pagājis laiks, kad brieži, glābdamies no dunduriem, brida ezeros un no saules lēkta līdz rietam stāvēja ūdenī, turēdami virspusē tikai purnu. Uz rudens pusi dunduri pazuda, un briežiem sākās vaļas dienas. Patlaban bija daudz sēņu — briežu iemīļotā kāruma. Drīz spalva viņiem sāka spīdēt, viņi uzbarojās un vairs nevarēja tik žigli paskriet, ātrāk nogura. Sākumā brieži klejoja pa diviem, pa trim, pēcāk izklīda kur kurais.

Sapulcinājis jaunos medniekus, Au pastāstīja viņiem, kur labāk meklēt briežus, dažiem lika iet uz vienu pusi, citiem — uz otru, lai briežu vajātājiem ceļi nekrustotos.

Au paņēma sev palīgos Beju un medībām izraudzījās pelēcīgu apmākušos dienu. Tādā laikā uz valganās zemes apakš kājām nebrīkšķ sausie zari, vējš čabina lapas un mežā nerimst šalkas, apslāpēdamas mednieka soļu troksni. Tādā dienā briedis nav tik modrs un tramīgs kā citkārt.

Jaunie mednieki par labāko ieroci turēja īso sviežamo šķēpu. No neliela attāluma ar to varēja uzreiz nogalēt briedi, bija vajadzīga tikai stipra roka. Vecajiem vīriem labāk patika loks — bulta lidoja daudz, daudz tālāk nekā šķēps un medījumam varēja trāpīt iztālēm. Strīdi par to, kurš ierocis labāks, risinājās no paaudzes uz paaudzi. Au un Bejam nevajadzēja strīdēties. Viņi abi bija jauni un turēja šķēpu par savu labāko draugu.

Viņi soļoja līdzās, pa ceļam lasīdami sēnes un neatraudami skatienu no zemes tur, kur tā bija mīksta un briedis varētu atstāt pēdas. Akmeņainās vietās jaunekļi vērīgi lūkojās starp koku stumbriem — Au uz vienu pusi, Bejs — uz otru. Dzenot pēdas medījumam mežā, nedrīkst pat sačukstēties. Bet kā lai neparunājas ar ceļabiedru, ja uzmācas visvisādas domas?

Bejam gribējās pasacīt, ka viņi jau soļo ilgi, bet nekādu pēdu nav. Viņš paraustīja plecus un sarauca uzacis. Au tūdaļ saprata Beju un, zemu pieliecies, negrozot kaklu, sāka lūkoties uz visām pusēm. Bejs noskārta:

Au saka — droši vien vilki aizbiedējuši briežus. «Bet varbūt lācis?» nodomāja Bejs un parādīja plaukstu ar saliektiem pirkstiem. Taču Au savukārt salieca pirkstus vēl vairāk un uzsita ar tiem pa otru plaukstu — tā ar ķepu zve] lūsis, uzbrukdams briedim.

Pēkšņi Au apstājās. Sastinga arī Bejs, kaut sākumā neredzēja nekā uzmanības vērta, Tad, paraudzījies turp, uz kurieni skatījās draugs, tūliņ atplauka. Zemē gulēja brieža mēsli. Abi mednieki pietupās. Viņu asās acis ievēroja tikko manāmus šķelto nagu nospiedumus. Liels pavecs briežu tēviņš šorīt bija gājis tajā pašā virzienā. Agrā rudenī šie dzīvnieki top laiski un nedodas nekur tālu. Tātad briedis jāmeklē kaut kur tuvumā.

Labs mednieks, atradis pēdas, nekad tās nepazaudē. Au bija labs mednieks.

Sākās pēdu dzīšana. Lēnām, piesardzīgi virzīdamies uz priekšu, šad tad apstādamies, viņi pārmaiņus tvēra viens otru aiz rokas, norādot uz kaut kādu dzīvnieka atstātu zīmi. Acīmredzot briedi neviens nebija iztramdījis, viņš gāja nesteigdamies, mierīgi meklēdams sēnes un nokoz- dams tām cepurītes. Baltie sēņu kāti rādīja kustoņa ceļu.

Saule jau slīdēja uz rieta pusi, kad mednieki ieraudzīja aiz kokiem pļaviņā nesteidzīgi soļojam briedi.

Satraukumā Bejam pār kauliem pārskrēja šermuļi. Viņš vaicājoši paskatījās uz Au. «Atļauj sviest pirmajam!» lūdzās Beja acis. Au drauga labad nežēlotu pat dzīvību, taču nespēja atteikties no savām tiesībām mest šķēpu pirmajam.

Viņš pietupās uz viena ceļa un, sažņaudzis rokā šķēpu, pagaidīja, kamēr briedis, nepaceļot galvu no zemes — acīmredzot šajā vietā sēnes auga veseliem puduriem —, pagrieza pret medniekiem sānus. Tūdaļ gaisā nosvilpa šķēps un ietriecās dzīvniekam vēderā. Briedis sagrīļojās un tad saslējās pakaļkājās.

— Svied! — Au uzsauca Bejam.

Bejs tēmēja kaklā, bet viņa sviestais šķēps atsitās pret ragiem un ieķērās to žuburos. Briedis pakrita uz ceļiem, tūdaļ pielēca kājās un aizauļoja. Viņš skrēja, nemeklēdams ceļa, izstiepis purnu un pieliecis ragus mugurai.

Beja šķēps izkrita no ragu žākles. Au skriedams to pacēla un apskatīja — krama uzgalis triecienā pret ragu bija pārlūzis uz pusēm, nenodarot briedim nekā Jauna. Drīz zemē nokrita arī Au šķēps, kas bija ievainojis briedi. Bejs grasījās sviest to nopakaļ dzīvniekam, bet Au izrāva viņam šķēpu no rokām. Atdot savu ieroci kādam citam medību laikā nozīmētu atdot arī savu laimi.

Tālāk nāca retāks mežs, un skatienam pavērās liels pa pusei izžuvis purvs, aizaudzis rūsgani sarkanām sūnām. Vecais, pieredzējušais briedis labi zināja, ka šai vietai nedrīkst tuvoties: asie nagi iestigs mīkstajās, valgajās sūnās, un tad viņš nespēs izbēgt vajātājiem. Dzīvnieks strauji pacirtās sānis un aizskrēja pa purva malu starp milzīgiem akmeņiem. Mednieki joza viņam nopakaļ; nedrīkstēja zaudēt ne mirkli — akmens bluķu krāvumos ievainotais dzīvnieks viegli varēja nobēgties. Briedis sasprindzināja pēdējos spēkus un pēc vairākiem izmisīgiem lēcieniem pazuda aiz liela akmens bluķa. Bejs un Au metās aiz akmens — brieža tur vairs nebija.

Mednieki apjukuši lūkojās apkārt, bet redzēja tikai akmens bluķus un klintis. Uz akmeņiem nemanīja nekādu pēdu, nezin kāpēc nebija redzami arī asins pilieni. Uz kuru pusi jozt, kur meklēt? Au lika Bejam skriet taisni, un pats metās pa kreisi. Ilgi viņš cilpoja starp akmeņiem, kamēr izdzirda tuvumā smagu dvašošanu. Turēdams šķēpu gatavībā, mednieks klusītiņām zagās uz priekšu, lai neizbiedētu briedi. Taču šī piesardzība bija lieka. Noasiņojošais briedis teju, teju beidzās nost.

Au skaļā balsī pasauca Beju, un, kad viņš atsteidzās, briedis jau bija beigts. Pēc mednieku paražām nodzīts zvērs tika uzskatīts par visu trencēju kopīgu guvumu, bet tikai tas, kura dūriens bija nogalējis briedi, varēja saņemt ādas sloksnīti ar garu, sirmu spalvu no briežu tēviņa kakla. Adas sloksnīte skaitījās sieviešu svētku tērpa labākā rota, un, jo labāk veicās medniekam, jo greznāku tērpu valkāja sieviete, kuras zemnīcā viņš dzīvoja.

Bejs, palīdzēdams izņemt briedim iekšas un novilkt ādu, ar skaudību noskatījās, kā draugs uzmanīgi izgriež ēdas sloksni ar kakla spalvām. Au uztvēra šo skatienu un jau gribēja pārgriezt sloksni uz pusēm, taču padomāja, ka rota tiktu sabojāta un nesagādātu prieka ne viņam pašam, ne Bejam. Tad Au noņēma no kakla vilka ilkņu virkni un pasniedza draugam.

Bejs atplauka. Tā bija lieliska dāvanai Kopā ar vilka ilkņu kaklarotu daļa no mednieka — vilku galētāja spēka

un medību laimes pārnāca pie dāvanas saņēmēja.

*

Medības sākās laimīgi. Tika nogalēti četri brieži un telēns. Jaunie mednieki noguruši, bet apmierināti, salīkuši zem smagām nastām, stiepa gaļu uz ciematu.

— Tik tiešām Roko, mednieku aizgādnis, gaužām cieši mīl Au, — viņi līksmi sarunājās, priecādamies, ka Dižais mednieks palicis kopā ar jaunajiem.

Turpretim jūrā izgājušie vīri nepieminēja Dižo mednieku ar labu vārdu. Bija pārkāptas paražas, un vecajiem rādījās, ka šajā reizē medībās veiksies sliktāk nekā aizgājušajos gados.

Taču gluži kā par spīti viņu īdzīgajai ņurdēšanai visu laiku pūta ceļavējš, un laivas ātri sasniedza mērķi.

Visaplīk salām un šaurumos starp tām viļņos peldēja baltvaļi, un viņu baltie sāni reizēm rādījās virs ūdens, un šur tur melnēja apaļās roņu galvas. Vecie vīri kļuva mundrāki — tātad laime nav viņus pametusi!

Pirmajā dienā pēc atbraukšanas medības nekad netika uzsāktas. Vajadzēja salasīt kritalas un vētru izskaloto jūras malku, sakurt ugunskurus apkārt zemnīcai un tos aizdegt ar oglēm, kas bija atvestas no dzimtā ciemata. Ar šo izrīcību, kas atkārtojās ik gadu, no mednieku nometnes tika aizgainīti ļaunie gari, kuri vīru prombūtnes laikā droši vien iemitinājušies pamestajā mājoklī.

Njuks, vākdams akmeņainajā krastā jūras malku, atrada salauztu savādiem griezumiem izrotātu airi. Viņš ilgi un vērīgi aplūkoja to ar savām veca vīra acīm, kas labi redzēja tālumā un slikti tuvumā, un atzinīgi māja ar galvu — airi bija darinājušas prasmīgas rokas. Tad viņš pēkšņi atgādājās, ka pirms daudziem, daudziem gadiem pats bija izgriezis gan šo apli, lai saule neatstātu debesu jumu visā medību laikā, gan baltvaļus, lai tie pievilinātu īstos, dzīvos zvērus, gan laivu ar ļaudīm rāmos viļņos. Toreiz Njuks bija uzdāvinājis šo airi savam draugam Tjaku, bet dāvana nebija atnesusi viņam laimi. Laikam vai nu tajā pašā pavasarī, vai varbūt nākamajā gadā baltvalis, Tjaku ievainots, apgāza viņa laivu un Njuka draugs noslīka.

Visu vakaru Njuks gremdējās atmiņās par vecajiem laikiem un savu draugu. Nav brīnums, ka pēcāk Tjaku parādījās viņam sapnī. Tjaku nesacīja Njukam ne vārda, tik stāvēja kādu brīsniņu, atspiedies uz aira, un tad pazuda. Otru rītu, kad mednieki pirms iziešanas jūrā pie ugunskura ēda žāvētu lasi, Njuks izstāstīja vīriem redzēto sapni.

— Viņš grasījās kaut ko man sacīt, bet laikam gan neuzdrīkstējās! — vecais vīrs raizējās. — Tas ir slikti, Joti slikti. Vai tikai Tjaku netaisījās mūs brīdināt no nelaimes jūrā?

Sirmgalvja bažas pielipa arī citiem medniekiem, viņi ilgi spriedelēja, vai ir vērts šodien dzīties jūrā, un nolēma labāk kādu dieniņu nogaidīt.

Baltvaļi meta kūleņus viļņos, it kā ķircinādami medniekus, bet viņi sēdēja krastā un stāstīja cits citam par šaušalīgiem atgadījumiem, Daudzi vecākie vīri labi atcerējās Tjaku. Viens no večiem pat bija slīcis kopā ar viņu, taču īstā brīdī pieķēries pie apgāztās laivas, bet vilnis aizrāvis Tjaku projām, un viņš, tāpat kā visi citi ģints locekļi, neprazdams peldēt, nogājis dibenā,

Bezdarbībā aizvadītajā dienā mednieki atgādājās daudzus notikumus, citu par citu šausmīgākus. Nākamajā naktī Tjaku parādījās sapnī jau trim medniekiem. Vienu viņš bija aicinājis durt valzirgu, bet valzirgi nezin kāpēc nevis peldēja jūrā, bet gan skraidelēja pa mežu, otrs kopā ar Tjaku bija braucis laivā, un tā pēkšņi pavisam rāmā jūrā apgāzusies ar dibenu uz augšu. Taču visvairāk medniekus sabiedēja trešā sapnis — Tjaku sacījis viņam, lai mednieki taisoties projām no salām, cik ātri vien var, tālab ka gari niknojoties un nolēmuši viņus visus noslīcināt.

Otrā rītā sākās spriešana: kāpēc gari uz viņiem tur niknu prātu? Vai ne tālab, ka Dižais mednieks pārkāpis paražas? Tad arī nosprieda: kamēr nav uzkritusi nelaime, jālaivo atpakaļ uz mājām. Vīri tūliņ apdzēsa ugunis, sēdās vienkocēs un aizbrauca, nenomedījuši neviena (jūras zvēra.

20. NODAĻA

Vēl bija palikušas daudzas dienas līdz tam laikam, kad vīri, pabeiguši medības, atgriezīsies ciematā pārlaist ziemu zemnīcās. Tomēr sievietes jau tagad vāca kritalas kurināšanai, mainīja kārtiņas, kas balstīja mītņu sienas, pielaboja klonu. Viena otra uzšuva tērpam raibus ādas gabaliņus, lai tas izskatītos košāks.

Ap to laiku, kad mednieki atgriezīsies ciematā, trim meitenēm vajadzēs pāriet no mātes mājokļa pašas zemnīcā. Aiziešana uz savu mitekli ikvienai meitenei bija tikpat karsti kārota diena visā mūžā kā jauneklim iesvētīšana medniekos.

Kad bija atnācis pilnmēness laiks un iegadījušies pirmā saulainā diena, pie zemnīcas, kur dzīvoja Rudā Vāvere, Gaišās Rītausmas māte, drūzmējās trokšņaini pusaudži. Gaišā Rītausma bija mirušās zintnieces mazmeita, un viedās sirmgalves nolēma, ka rudenī pirmā zemnīca jāuzbūvē viņai. Drīz atnāca Dižā zintniece ar savām palīdzēm. Viņa pacēla cieši piesegto ieejas aizklāju un iegāja zemnīcā, kur pie pavarda sēdēja Gaišā Rītausma un viņas māte. Sirmgalve paņēma meiteni aiz rokas un izveda ārā pie pusaudžiem, kas viņu nepacietīgi gaidīja. Saskaņā ar paražām māte palika sēžam pie pavarda.

Senāk pēc meitenēm nāca jaunie mednieki no citiem ciematiem un aizveda viņas projām uz visiem laikiem. Bet, kopš briesmīgajā sērgā bija izmiruši visi kaimiņu ciemati, meiteņu svinīgo aizvadīšanu no dzimtās puses aizstāja ar ceremoniju, kurā izraudzīja vietu viņu mitekļiem. Viedo sirmgalvju un bērnības draugu pavadībā meitene gāja pa ciemata nomali, kamēr paklupa uz kāda akmens vai ar kāju iekāpa kādā bedrītē. Šajā vietā tika celta zemnīca.

Gaišā Rītausma arī lēnītiņām apstaigāja ciematu; viņai pakaļ svinīgā gaitā soļoja sirmās zintnieces, uzmanīgi vērojot meitenes gaitu, bet aiz sirmgalvēm nāca meitenes līdzaudži. Sievietes, pacēlušas aizsegas, pabāza galvu ārā no zemnīcām un sauca nopakaļ Rītausmai labus vēlējumus: lai pie viņas pavarda apmetas stiprs un drošsirdīgs mednieks, lai pie viņas pavarda allaž ir papilnam pārtikas, lai jo drīzāk jaunajā miteklī atskan bērna brēcieni, kas allaž priecē mātes sirdi, un nekādas kaites lai neatrod ieeju viņas zemnīcā.

Gaišā Rītausma staigāja pa apmetni tikai īsu brīdi. Viņa jau sen bija noskatījusi vietu mājoklim ciemata nomalē pie četriem rindā izaugušiem bērziem. Meitene paslepu bija atnesusi uz šejieni nelielu akmeni un tagad, apstaigādama ciematu, tīšuprāt uz tā paklupa..

Dižā zintniece tūdaļ iesaucās:

«— Šeitan!

Gaišās Rītausmas līdzaudži aizdieba pie agrāk sakrautas žagaru kaudzes un, paņēmuši krietnus klēpjus, stiepa sausos zarus uz izraudzīto vietu. Drīz vien netālu no četriem bērziem, kuru koši dzeltenās lapas šalca vējā, izauga sausu zaru un kritalu kaudze. Gaišā Rītausma atnesa no savas zemnīcas pavarda uguni un pati aizdedza ugunskuru, lai attīrītu laukumiņu jaunā mājokļa rakšanai.

Kamēr sprakšķēdama dega spoža uguns, jaunieši sīki apsprieda darāmo darbu, jo zemnīcu būvēja ilgiem gadiem. Parasti viņi visdedzīgāk strīdējās par to, kurā pusē taisīt ieeju. Lai ļaudīm zemnīcā nebūtu jāsmok dūmos, ieeju parasti raka kaimiņu mājokļu pusē. Šoreiz nekādi strīdi neizcēlās. Gaišā Rītausma nebija izraudzījusies vietu zemnīcai nejauši. Resnie, gludie bērzu stumbri, kas šķita apšūti ar baltu ādu, un biezā lapotne neļaus vējam ielauzties cilvēku mājoklī. Meitene pati parādīja, kurā pusē jāiekārto ieeja, un Dižā zintniece atzinīgi māja ar galvu.

Lielais ugunskurs jau beidza degt, kad apmetnē aizelsies atskrēja Tibu. Visi jau sen noprata, ka neviens cits kā Tibu apmetīsies Gaišās Rītausmas zemnīcā, un Au bija atlaidis viņu no medībām uz mājokļa celšanu.

Ar īsta saimnieka skatienu aplūkojis bērzus, Tibu izrīkoja ņipro jauniešu baru. Pirmām kārtām viņš lika diviem pašiem garākajiem jaunekļiem nogulties zemē ar galvu vienam pret otru un katram pie papēžiem ar asu akmeni novilka divas svītras. Tik garai vajadzēja būt zemnīcai. Pēc tam Tibu, padzinis nostāk garkājainos pusaudžus, pats nogūlās izdedzinātā laukumiņa vidū un, izstiepis rokas, ar roku un kāju pirkstiem izrušināja zemē mazas bedrītes — tik platam vajadzēja būt mājoklim. Pēc šīm atzīmēm viņš apvilka svītru visapkārt, cenzdamies, lai līnijas būtu taisnākas. Tagad varēja rakt bedri.

Jaunieši bija pieraduši klausīt Tibu zosu medībās, tāpēc arī patlaban labprāt pakļāvās ikvienam viņa vārdam. Visi kā viens ķērās pie darba. Jaunekļi, paņēmuši resnas nūjas ar stipru zaru galā, irdināja zemi, bet meitenes ar tāšu liekšķerēm bēra to aiz svītras, ko bija novilcis Tibu.

Eedre ātri gāja dziļumā, un tikpat ātri izauga zemes valnis gar tās malām. Tibu ar jautriem saucieniem uzmundrināja pusaudžus, viņam gribējās, lai bedre būtu dziļāka. Seklā zemnīcā ari pavarda dūmi krāsies tuvu klonam, un saimniekiem birs gaužas asaras, kaut ari viņiem būtu jautrs prāts. Un tomēr, kad Gaišā Rītausma, nostājusies bedres vidū un pacēlusi rokas, vairs nevarēja aizsniegt zemes vaļņiem pārlikto kārti, Dižā zintniece apstādināja pārmērīgi centīgo nākamo mājokja saimnieku.

Tagad meitenes sāka piemīdīt klonu, kas no ieejas lēzeni aizsliecās dzijāk bedrē. Viņas aizbēra ikvienu bedrīti, nolīdzināja ikvienu izcilnīti un dejodamas sablīvēja irdeno zemi. Zemnīcas vidū izraka padziļinājumu pavardam, bet blakus ieejai, cenzdamies nesapostīt zemnīcas sienu, apdegušajā velēnā — vēl divas bedrītes māla podiem ūdens glabāšanai.

Jaunekļi pa to laiku pielīdzināja bedres un zemes vaļņa stāvās sienas un noklāja tās ar kārtiņām. Spraugas starp kārtiņām aizzieda ar mālu, kam tika piejauktas smiltis. Lai sienas kopā ar koka klāstu nenobruktu, Tibu tās nostiprināja augšā un apakšā ar labi izžāvētām un nodarvotām četrstūrī sasaistītām kārtiņām.

Tibu strādāja cītīgi un steidzināja arī palīgus. Gaišā Rītausma ik pēc brītiņa palūkojās debesīs — paražas atvēlēja zemnīcas būvei laiku starp saules lēktu un rietu. Ja saule norietēja agrāk, nekā jaunā mājokļa pavardā iedegās pirmā uguns, zemnīcu pameta tādu pašu nepabeigtu, bet jaunu ļāva celt tikai pēc gada. Sā iemesla dēļ mītnes nākamie saimnieki bija tā noraizējušies.

Nebija viegli uztaisīt jumtu. Jumtam vajadzēja būt izturīgam, tas nedrīkstēja iebrukt, laist cauri lietus ūdeņus, tam bija jāiztur biezās sniega segas smagums ziemā. Pāri zemes vaļņiem cieši citcitai līdzās novietoja kārtis, šo pārsegumu — apaļkoku griestus no augšas noklāja ar vairākām tāšu kārtām, uz tāsīm sabēra smiltis, bet pašā augšā uzlika māla slāni. Pēc tam jumtu pārsedza ar agrāk sanestu velēnu. Pavasarī jumts sazaļos un izskatīsies pēc maza pakalniņa.

Jaunieši neslinkoja, un zemnīcas būve tika pabeigta ilgi pirms saules rieta. Tibu un Gaišajai Rītausmai šķita, ka visā apmetnē nav labākas zemnīcas, kaut gan tā, protams, ne ar ko neatšķīrās no citiem mājokļiem. Tāpat kā citas zemnīcas, tā bija neliela, tomēr apkārt pavardam, saspiežoties pie sienām, varēja sasēsties vairāki cilvēki, bet dziļāk mājoklī palika pietiekami daudz vietas gulēšanai četriem vai pieciem iemītniekiem.

Zintnieces padzina nostāk jauniešus, kas skatījās pa ieeju zemnīcā. Nu bija kārta viedajām sirmgalvēm ķerties pie darba. Vispirms vajadzēja iekārtot pavardu. Čukstēdamas burvju vārdus, sirmgalves izzieda pavarda bedri ar māliem, iebēra bedrē smiltis un sensenos laikos noteiktā kārtībā salika lielus akmeņus.

Dižā zintniece ar palīdzi piestiprināja pie ieejas aizsegu, kas bija sašūts no divām briežādām ar spalvu uz aru. Ģints ļaudis ticēja, ka slimība un nāve, tāpat kā cilvēki, ienāk zemnīcā pa ieeju. Tāpēc Dižā zintniece, izņēmusi no maisiņa tāsī ievīstītus lūša nagus, bez mitas murmināja burvju vārdus un ieraka tīstoklīti pie sliekšņa. Zemes klājumā virs ieejas viņa iekašņāja apvārdotas saknītes. Tagad neviens ļauns gars nevarēs tikt zemnīcā iekšā.

Pienāca laiks iekurt pavardu. Tika pasaukta Gaišās Rītausmas māte. Rudā Vāvere atnesa no sava pavarda māla podā kvēlojošas ogles. Pirmo reizi jaunajā mītnē iedegās uguns, un tās gaismā viedās sirmgalves apvārdoja jauno saimnieci, kā to prasīja paražas, un tad visas sievietes cita pēc citas aizgāja projām. Gaišā Rītausma palika viena pati jaunajā, vēl neiekārtotajā miteklī. Guļvietā vēl nebija paklāta aļņa āda, vēl nebija briežādu, zem kurām tik silta gulēšana. Gan aļņa, gan brieža ādas atnesīs mednieks, kurš apmetīsies uz dzīvi pie meitenes pavarda. Bet mednieki vēl mitinājās savā nometnē, un Tibu neuzdrošinājās nākt šurp ar kāzu dāvanām. Gaišā Rītausma bija spiesta pārnakšņot uz kaila klona — tuvāk sakarsušajiem pavarda akmeņiem.

2t. NODAĻA'

Gaišā Rītausma tikai īsu laiku garlaikojās viena pati jaunajā zemnīcā. Drīz sākās rudens lietavas, un mednieki pameta nometni un pārnāca ciematā.

Gaišās Rītausmas zemnīcā pavards, šķiet, iedegās vēl spēcīgākās liesmās un sausie zari iesprakšķējās vēl līk- smāk, kad Tibu, nesdams veselu lēveni brieža un aļņa ādu, saliecies ienāca pa šauro ieeju un apsēdās viņai līdzās pie uguns3

Arī citās zemnīcās kļuva jautrāk. Sievietes augām dienām vārīja gaļu un zivis, lai krietni paēdinātu medniekus, celtu tiem priekšā garšīgu cienastu. Vasarā un rudenī tika sagādāti lieli krājumi, un pārtikas bija atliku likām.

Mednieki negāja nekur projām no ciemata. Beidzot bija pienācis laiks atpūtai, viņi zvilnēja uz mīkstajām zvērādām, sildījās pie pavarda, ēda un gulēja.

Tikai zintnieku māca garlaicība un vientulība. Lai kaut kā īsinātu krēslainās rudens dienas, viņš sāka izgriezt no kaula jaunu veidoliņu pazaudētā vietā. Ar krama asmeni bija grūti apstrādāt sauso kaulu. Ljoks ielika to traukā ar ūdeni un pēc divām dienām atkal ķērās pie darba. Tagad asmens mīksti iegriezās izmērcētajā kaulā, tas nedrupa un neplīsa šķēpelēs. Cilvēciņš iznāca vēl labāks nekā agrākais. Vecajam veidoliņam galva bija apaļa un gluda kā lazdas rieksts un rokas iezīmēja tikai divas līdzenas vadziņas. Turpretim Ljoka izgrieztajam cilvēciņam galvu sedza burvja cepure, pie krūtīm pie- kļautās rokas turēja lielu, apaļu tamburīnu.

Veidoliņš bija gatavs, bet lietavas joprojām nemitējās. Tad Ljoks atcerējās — Au reiz bija žēlojies, ka neprot taisīt ieročus. Ljoks nolēma draugam palīdzēt. Starp vecā zintnieka mantām viņš uzgāja gludu, skaistu bultas uzgali. Ljoks uzmanīgi aplūkoja ļo no visām pusēm un ķērās pie skaldāmā akmens. Laika bija daudz, un pacietības viņam netrūka… Pamazām akmens viņa rokās kļuva paklausīgāks, un darbs sāka šķirties.

Kamēr mednieki atpūtās, jaunais zintnieks pataisīja piecus bultu uzgaļus un tikpat daudz uzgaļu garajiem un īsajiem šķēpiem.

Darbā nogrimis, viņš pat neievēroja, ka beigušās lietavas un sākušas virpuļot pirmā sniega pārslas. Tomēr zeme vēl nebija sasalusi, un sniegs ātri kusa. Saltas lietavas mijās ar salnām, un rudens vēji norāva kokiem nodzeltējušās lapas. Aizvien retāk un retāk brīkšķēja kritalas zem lāča smagajām ķepām — nojauzdami, ka tuvojas sniegputeņi, lāči nolikās ilgajā ziemas guļā savos midzeņos. Savilkās biezi, zemi ziemas mākoņi, un sagriezās dzeldīga sniega virpuļi, piedzīdami ikvienu ieplaku. Pēc tam vēji pierima, sniegi sniga rāmi, un nolīkušajos egļu zaros šūpojās smagas, baltas cepures. Bērziņu un apšu lokanās galotnes liecās un liecās uz leju, līdz ieslīga dziļajās kupenās. Sākās ziemeļu ziema ar salu, biežiem puteņiem un niknām sniega vētrām izsalkuma un bada laiks .. ?

»

Ziemā vīri atkal gāja medībās — papriekš uz aļņiem. Kolīdz sasniga biezi sniegi, Au un Bejs uz slēpēm devās mežā.

Viņi nemeklēja velti un ap pusdienu uzdūrās takai, ko bija iemīdījuši aļņi, iedami padzerties.

Au izraudzījās izdevīgu vietu slēpnim, kur līdzās takai auga kuplas, zemas priedes. Uz šejieni viņš otru dienu atveda medniekus.

Vīri izmeklēja resnus, stiprus zarus un iekārtoja uz tiem nelielus kārtiņu klāstus. Uz katra klāsta nogūlās divi mednieki. Kuplajos zaros bija laba paslēptuve, un, lai alnis nesaostu cilvēku, mednieki apkaisīja apģērbu ar plaukstās saberztām skujām.

Mežā valdīja dziļš klusums, kāds mēdz būt ziemā bezvēja dienā, kad nesakustas neviens zariņš. Tikai paretam ar dobju troksni šur tur no eglēm gāzās lejup smagi sniega blāķi. No galotnes novēlusies pika notrauca sniegu arī no zemākajiem zariem. Koks salīgojās — no smagās nastas atsvabinājušies kuplie zari kā dzīvi šāvās uz augšu. Smagā sniega lavīna gāzās lejup un ietriecās mīkstajā villainē zem kokiem, tā ka apkārt eglei uzmutuļoja sudrabots sniega putekļu mākulis.

Ljoks gulēja slēptuvē līdzās Au. Kad tuvumā no kādas tumšas egles gāzās sniegs, Au priecīgi čukstēja viņam ausī:

, — Tur Roko dod ziņu, ka sūta mums aļņus.

Tomēr pagāja vēl labs laiks, iekām netālu no viņiem sašūpojās zemo priežu zari un uz takas parādījās aļņu bars. Pa priekšu nāca vecs platradzis, aiz tā uzmanīgi soļoja liela aļņu mātīte un viņai līdzās, gan atpalikdams, gan aizsteigdamies priekšā, sīkos rikšos tecēja alnēns. Mazliet attālāk nāca vēl divas mātītes ar telēniem.

Ljoks bija redzējis aļņus tikai iztālēm — šiem dzīvniekiem ir laba oža, un viņi nelaiž sev tuvumā cilvēkus. Turpretim tagad vecais tēviņš nāca rāmā solī, gurdi šūpodams galvu ar milzīgajiem, platajiem ragiem. Neaizgā- jis līdz priedēm, kur bija sagūluši mednieki, platradzis pēkšņi apstājās un sāka lēnām grozīt kumpo purnu, ar troksni ievilkdams nāsīs gaisu. Tomēr viņš nesaoda nekā cita kā vien saberzto skuju smārdu.

Kādu brīdi alnis stāvēja nedrošs un sasprindzis un lūkojās apkārt. Mātītes paklausīgi sastinga uz vietas. Beidzot bara vadonis, nolaidis vērīgās ausis, lēnām sojoja uz priekšu. Kad viņš nonāca pie priedes, kur slēptuvē gulēja Au un Ljoks, Dižais mednieks, spēcīgi atvēzējies, svieda šķēpu. Alnis iekrācies atlēca sānis — šķēps dziļi ietriecās viņam sānos. Tajā pašā mirklī lidoja arī šķēpi no citām slēptuvēm. Mazulis, kurš kopā ar māti nāca nopakaļ baram, žēli iemāvās un saļima viņai pie kājām. Alniene neveikli metās atpakaļ, un šķēps, kuru Tibu bija tēmējis tieši viņai, tikai noslīdēja pār dzīvnieka gludo spalvu. Izbīlī maudami un pasviezdami gaisā pakaļkājas, telēni aizauļoja pakaļ mātēm.

Aļņu bars jau sen bija pazudis mežā, bet barvedis, paspēris divus trīs soļus, apstājās — šķēps, iešūpojies no kustībām, sagādāja viņam nepanesamas sāpes; nāvīgi ievainotais kustonis, drebēdams pie visām miesām, draudīgi sprauslādams, lēnām pacēla uz augšu purnu. Nelielās acis, ļauni zvērodamas, meklēja neredzamo ienaidnieku … Bet visapkārt joprojām valdīja klusums, mednieki vēl tāpat slēpās koku zarps. No plašās brūces, saulē mirdzēdama, lāsoja asiņu strūkliņa un krāsoja sniegu sarkanu. Lai cik izturīgs bija vecais alnis, taču drīz noasiņojis zaudēja spēkus. Galva ar smagajām, platajām ragu lāpstām noslīga lejup. Ar pūlēm celdams to uz augšu, dzīvnieks sagrīļojās un, priekškājas izpletis, pūlējās nepa- krist. Taču ceļi viņam drebēja aizvien stiprāk, un beidzot platradža galva bez spēka atdūrās sniegā un vairs necēlās …

Priecīgi kliegdami, mednieki lēca lejā no savām slēptuvēm. Ieraudzījis cilvēkus, alnis paslēja uz augšu milzīgos ragu žuburus, bet spēka viņam vairs nebija — kājas saļodzījās, un platradzis sāpēs un niknumā īsi iemāvās un smagnēji nogāzās sniegā.

Tikko nogalēta medījuma siltās asinis vīriem bija liels gardums. Aļņa kaklā pārdūra dzīslu, un vecākie mednieki cits pēc cita pieplaka pie tās ar muti. Jaunekļi drīkstēja pagrābt saujās sarkano, iesāļo sniegu. Arī Ljoks rija koši sarkanās sniega pikas.

— Ej projām, — Njuks pikti sacīja zintniekam. — Mums jāsader miers ar alni. Neiesvētītais nedrīkst noskatīties, kā mēs to darām.

Ljoks sadrūmis aizvilkās projām no meža. Ticis līdz Svētajai klintij, viņš izvilka no klinšu plaisas tur noglabāto smailo akmeni. Pamazītiņām, punkts aiz punkta, uz gludā, sarkanā granīta iezīmējās alnis ar milzīgām, platām ragu lāpstām, ar salauztu šķēpu sānos.;

22. NODAĻA

Vecie vīri, izbijušies no sapņiem, bija palaiduši vējā rudens medības pie Čupas salām. Apmetne palika bez biezajām, stiprajām ādām, no kurām šuva ūdens necaurlaidīgus apavus un apģērbu, palika bez taukiem, ar ko iezieda seju un rokas, lai āda nesprēgātu vējā un salā. Tagad vajadzēja atgūt nokavēto — ziemas medībās nodurt vairāk valzirgu.

Tikko uznāca stingrs sals un gar līča krastiem izveidojās ledus josla, vīri izgāja grūtajās, bīstamajās valzirgu medībās. Valzirgam bija tik bieza āda, ka to neņēma pušu ne akmens, ne kaula smailes. Tikai uz skausta zem biezajām krokām āda bija mazliet plānāka, bet krokas izlīdzinājās, kad valzirgs, atspiezdamies uz īsajām pleznām, lēkšoja pa ledu. Šajā vieglāk ievainojamā vietā mednieks varēja ietriekt šķēpu vai harpūnu, bet, lai to izdarītu, viņam vajadzēja tikt zvēram pavisam tuvu klāt.

Valzirgu medībās izgāja ar laivām — vīri no jūras puses pieīrās pie krasta ledus un «ūsainajam vecim», kas atpūtās uz ledus, nogrieza ceļu uz vaļējiem ūdeņiem. Saltā jūra un stiprais zvērs ar lielajiem ilkņiem bija bīstami pretinieki. Nereti gadījās, ka ievainotais valzirgs saniknojies metās virsū laivai un ar ilkņiem to apsvieda apkārt. Reizēm gadījās arī tā, ka vēja dzīti ledus gabali sablīvējās apkārt vienkocei un sadragāja to gabalu gabalos.

Šajās bīstamajās medībās ņēma līdzi arī zintnieku cerībā, ka viņa gari sargās vīrus un sūtīs viņiem veiksmi.

Ljoks kopā ar vīriem no jauna devās pa zināmām vietām uz mednieku tērpu glabātavu. Viņš nebija nācis uz šejieni kopš tā šausmīgā rīta, kad, glābdams draugu, piekrāpa visu ģinti. Arī mednieki nebija ielūkojušies lau- kūmiņā starp klintīm, jo baidījās no Asiņainā Horo. Tomēr valzirgu medībās nevarēja iztikt bez ziemas tērpa.

No glabātavas visi soļoja uz jūru. Krastā starp klintīm melnēja laivas, pēc nesenās vētras pa pusei ieputinātas sniegā un piesalušas pie zemes. Mednieki tikai ar pūlēm tās izkustināja. Pēcāk veicās vieglāk — laivas čīkstēdamas slīdēja pa apsnigušo ledu.

Mednieki centās nerībināt laivas pret ledu, neklau- dzināt airus — skaņas ūdenī dzirdamas ļoti tālu. Beidzot vienkoces tika aizvilktas līdz vaļējiem ūdeņiem, un tās, salaužot pie pašas malas vēl plāno ledu, ieslīdēja rāmajā jūrā.

Ausa apmācies rīts — gandrīz bez vēja. Pāri jūrai klājās pelēkas debesis, vienīgi saullēkta pusē, tur, kur tās saplūda ar jūru, zaļganīga spulgoja skaidra josla. Lēnām šūpojās smagi, tumšpelēki viļņu vāli, un tikai viļņu muguras, celdamās uz augšu, ievizējās zaļganīgā atblāzmā.

Laivas izšķīrās un aizslīdēja projām gar ledus malu. Sēdēdams laivas pakaļgalā, Ljoks noskatījās, kā lēnām aiziras uz pretējo pusi abas pārējās vienkoces. Kopā ar Ljoku vēl laivoja Bejs, vecais Njuks un Tibu. Arī Tibu pirmo reizi piedalījās valzirgu medībās un, tāpat kā Ljoks, ziņkārīgi raudzījās apkārt.

Laivas ilgi peldēja gar ledus malu. Palsajā mijkrēslī virs jūras vīdēja nespodrs saules plankums. Mednieki, nenolaizdami acu, vēroja piekrastes ledu: vai tikai starp sablīvētā ledus blāķiem neguļ «ūsainais vecis»?

Ljokam ļoti gribējās pirmajam pamanīt zvēru, un viņš, sasprindzinājis redzi, nenolaida skatienu no ledus bluķiem. Tomēr viņam neveicās. Tieši tajā mirklī, kad viņš aizklāja nogurušās acis ar plaukstu, mednieki ieraudzīja aiz ledus gabalu sablīvējuma guļošu valzirgu.

Bejs un Tibu ar dažiem piesardzīgiem airu vēzieniem strauji pagrieza laivu uz malas pusi. Aiz ledus blīvas atskanēja īss, zems rēciens, līdzīgs lāča rūcienam.

Pēc Njuka zīmes Bejs veikli piestūrēja vienkoci pie ledus malas. Vecais vīrs tūdaļ bez trokšņa izrāpās uz ledus, turēdams labajā rokā šķēpu ar garu uzgali. Pie šķēpa bija piesieta tieva, bet stipra siksna; siksnas ritulis gulēja laivas pakaļgalā, un tās otrā galā bija piestiprināts koka bluķis. Njuks rāpās pie ledus blāķiem, aizlicis sev priekšā platu apledojušu siekstu. Bejs vēroja ikvienu viņa kustību un pamazām atritināja siksnu, bet Tibu, atspiedies ar airi pret ledu, turēja laivu uz vietas.

Aiz ledus blīvas varēja saklausīt skaļu dvašošanu un smagnēju valstīšanos. Njuks sāka rāpot žiglāk un drīz pazuda aiz salauzīto ledus blāķu kores.

No jauna atskanēja «ūsainā veča» rēciens, šoreiz nevis īss un miegains, bet gan gari stiepts, draudīgs.

Uz ledus blāķa parādījās apaļa galva ar lieliem, baltiem ilkņiem un garām ūsām. Skaļi plīkšķinādams pleznas, zvērs neveikliem lēcieniem kumurojās uz ūdens pusi. Aiz sāpēm apstulbis, viņš nāca tieši virsū laivai. Bejs tikko paspēja atgrūst vienkoci sānis, kad milzīgais kustonis ar skaļu blīkšķi smagi iegāzās ūdenī, tā ka šļakatas vien nošķīda. Tajā pašā mirklī Bejs izsvieda pār laivas malu siksnas rituli un galā piesieto koka bluķi — plukstu.

Vecais Njuks atskrēja pie ledus malas, bet laivā nesēdās. Pielicis pierei plaukstu, viņš, tāpat kā visi citi, raudzījās ūdenī. Viļņos nebija saskatāms ne valzirgs, ne pludiņš. Vai tikai zvērs nav paniris zem ledus, tad pagalam gan medījums, gan harpūna ar visu siksnu!

Mednieki atviegloti uzelpoja, kad no ūdens beidzot izšāvās koka bluķis un aiz tā mazliet tālāk paslējās ūsainā galva. Zvērs bija smagi ievainots. Ūdens apkārt viņam krāsojās tumšs no asinīm. Ar troksni izelpojis un atkal ievilcis gaisu, valzirgs no jauna ienira. Viņš parādījās vēl ne vienu reizi vien, turklāt aizvien biežāk un biežāk — acīmredzot valzirgs noasiņoja un ātri zaudēja spēkus.

Bejs un Tibu sparīgiem vēzieniem aizīra laivu pie bluķa, kas šūpojās viļņos un vairs nepazuda zem ūdens. Vīri iecēla plukstu laivā, aizīrās pie ledus malas un pasvieda to Njukam. Vecais, aizvēlis bluķi tālāk no ūdens, vairākas reizes aptina siksnu ap kādu ledus izcilni. Tagad arī Bejs izlēca no laivas un divatā ar Njuku piesardzīgi vilka siksnu ārā no ūdens. Viņi vilka siksnu, kamēr pie apsalu ledus malas iznira valzirgs, pavisam zaudējis spēkus, taču, medniekiem par laimi, vēl dzīvs.

Njuks ātri sataisīja no siksnas cilpu un veiklām kustībām uzmeta to valzirgam. Vilcināties nedrīkstēja — beigtam valzirgam plaušas tūdaļ piepildās ar ūdeni, un zvērs nogrimst kā akmens. Bejs ar airi aizķēra garām peldošu lielu plakanu ledus gabalu, uzlēca uz tā un aizdzina to pie zvēra. Uzmetis otru cilpu uz valzirga priekšējām pleznām un atspiedies ar kājām pret ledus gabala malu, viņš padzina to zem medījuma. Dzīvnieks krampjainām pirmsnāves kustībām pats uzgūlās uz ledus gabala, un tas tik stipri sašķiebās, ka Bejs tikko noturējās kājās; pēc tam ledus gabals lēnām iztaisnojās un pacēla uz augšu jau beigto valzirgu.

«Osaino veci» uzšķērda. No kūpošajām, asiņainajām iekšām pretim sitās smaga smirdoņa. Pat rūdītie mednieki aizgrieza galvu. Ljoks nevarēja vien nopriecāties, kad Njuks lika viņam skriet pa ledu uz krastu un sakurt ugunskuru, lai citi mednieki, ieraudzījuši dūmus, nāktu palīgā. Jauneklis steigšus salasīja jūras malku, ko bija izsviedušas krastā rudens vētras, un sakūra uguni.

Mednieki pamanīja norunāto zīmi, un abas pārējās laivas drīz vien atīrās pie ledus gabala, kur gulēja uzšķērstais valzirgs.

Ljoks iztālēm redzēja, ka Njuks izvilka no azotes maza briedulēna ādu un, turēdams to savā priekšā, klanījās gan nogalinātajam valzirgam, gan jūrai — tā mednieki svinīgi saderēja mieru, izlīga ar valzirgu un jūru. Tad Njuks -piegāja pie ledus malas un iesvieda ādu viļņos.

Pēc Njuka ikkatrs mednieks meta jūras saimniekam savu dāvanu — sataupītu zoss krūtiņu. Tā beidzās izlīgšana ar jūru.

Smagi sniega mākoņi aizklāja debesis, un sāka tumst, kaut arī vakars vēl nebija pienācis. Mednieki steidzās nogādāt valzirgu krastā; arī laivas nedrīkstēja atstāt uz ledus. Krasta apsalu ledus nebija drošs — uznāks vētra, uzlauzīs ledu, sadragās gabalos un aiznesīs jūrā.

Apmetuši dzīvniekam siksnas, mednieki vilka to pa ledu uz krastu. Valzirgs bija pagadījies ļoti liels, un ne vienu reizi vien vīriem nācās apstāties un atpūsties, līdz medījums tika atstiepts uz cietas zemes. Pēc tam jau dziļā krēslā, sniega pārslu virpuļos, viņi gāja pēa laivām un vilka tās uz malu.

23. NODALA

Pie kaimiņu līča meža malā kopš seniem laikiem stāvēja zemnīca, kas bija izrakta tiem, kurus nakts pārsteidza jūras krastā. Zemnīcā sapulcējās pārnakšņot visi mednieki. Otru rītu viņi taisījās sagriezt gabalos medījumu.

Vīri aizstiepa valzirgu pie ugunskura un savāca veselu blāķi kritalu visai garajai naktij. Njuks palika sargāt gaļu. Stenēdams viņš atlaidās uz žagaru klēpja pie pašas uguns.

Au gāja pa priekšu medniekiem. Pie liela klints bluķa viņš atskatījās. Ugunskurs dega spožām liesmām, metot sniegā sarkanīgi dzeltenu apīi, un gaišajā aplī, savilcies čokurā, čurnēja vecais Njuks. Au zināja, ko nozīmē aizvadīt saltu nakti pie ugunskura: piesēdīsies tuvāk ugunij — tā apdedzinās seju un apsvilinās apģērbu, pa- vilksies tālāk — sals kniebs kaulā. Turpretim šaurajā zemnīcā mednieki sagulsies cieši cits citam līdzās, piespiedis krūtis pie kaimiņa muguras, un drīz visiem taps silti gluži tāpat kā zem zvērādām savā miteklī. Au iežēlojās par veco vīru. Njuks jau sen varēja nekļūdīdamies pareģot sliktu laiku pāris dienu uz priekšu — vecie kauli pirms lietus vai vētras sāpēja un smeldza, un Au nodomāja: sirmgalvim būs grūti aizvadīt garo, auksto nakti bez miega. Jauneklis apstājās, palaida garām visus medniekus un, kad pēdējais pazuda aiz takas līkuma, atgriezās pie ugunskura.

— Ej uz zemnīcu, — viņš sacīja Njukam, •— es palikšu teitan.

Vecajam vīram tā lauzīja kaulus un doma par silto zemnīcu likās tik vilinoša, ka viņš neteica ne vārda, piecēlās un, paņēmis šķēpu, gāja uz mežu. Pie medījuma palika Au.

Vasarā pēc sārtās blāzmas debesu pamalē aizvien var pateikt, vai drīz uzlēks saule. Ziemā nakts šķiet bezgala gara. Pārāk gara tā likās arī jaunajam medniekam. Pie- sviezdams malku ugunskuram, viņš sapīcis domāja:

«Droši vien gari, kas uzmaukuši zemei cepuri, ir cieši aizmiguši un aizmirsuši to noņemt.»

Sīvi dūmi mutujoja un koda viņam acīs, apģērbs bija pievildzis un spieda plecus. Au lūkoja izstiepties uz no- galētā valzirga, bet drīz viņam salā sāka klabēt zobi. Viņš no jauna piesēdās tuvāk ugunskuram, bet tad dzirksteles nikni dzeldināja seju.

Ne tikai Au mocījās bez miega šajā saltajā naktī. Netālu no ugunskura līča krastā, tumsas slēpts, iznāca vecs lācis. Citi lāči jau sen bija saguluši midzeņos un šobrīd rāmi snauda siltumā. Šis zvērs arī bija laikus nolicies migā pārlaist ziemu, bet kāds jaunāks lācis bija izdzinis nespēcīgo veco zvēru no viņa patvēruma un ar stiprākā tiesībām aizņēmis midzeni.

Vecais lācis neatkāpās bez kaujas un bija cīniņā nežēlīgi cietis. Izplēstā vilna karājās lēšķēm un neapsedza brūces, un sals darīja sāpes vēl sīvākas. Neveikulis bija lemts bada nāvei, taču lāčiem ir ļoti sīksta dzīvība. Viņš nebija ēdis jau ilgu laiku un tomēr joprojām klaiņoja apkārt novārdzis, bada satracināts. Un tad beidzot viņš saoda valzirga gaļu. Bads aizveda viņu tieši pie barības.

Plēsīgie zvēri aizvien bīstas no uguns. Taču šobrīd pat dūmi un gaišās liesmas nebiedēja lāci — līdzi dūmiem nāca arī gaļas smarža. Nekas vairs nespēja aizturēt mežonīgo zvēru. Viņš vairs negrīļojās aiz vārguma, aizmirsa sāpošās brūces un sakopoja bijušā spēka paliekas, kuru pietiktu vēl dažu nedēļu gurdai klīšanai pa mežu, un taisījās iztērēt šos spēkus īsā cīņā par gabalu gaļas. Ja zvēram šai mirklī gadītos ceļā nesenais ienaidnieks, kurš bija viņu izdzinis no siltās migas, jaunajam lācim droši vien nāktos atkāpties.

Bet nu zvēram stājās pretim ar šķēpu bruņots cilvēks. Lācim neizdevās nemanītam pielavīties Au. Medniekam iecirtās degunā pūžņojošo brūču un lāča vilnas smirdoņa. Au atkāpās aiz ugunskura un, atbalstījis šķēpa galu pret kāju, pastiepa uz priekšu aso smaili. Milzīgais zvērs pār- lingoja tieši pāri ugunij. Šķēpa gals pārplēsa lāča vēderu, ietriecās zarnās un, izdūries zvēram cauri, iznāca ārpusē. Taču kāts neizturēja un pārlūza kā sauss skals, un šausmīgs smagums uzgāzās medniekam un piespieda viņu pie zemes. Nu vairs nebija neviena, kas piemestu malku ugunskurā, un tas pamazām izdzisa.

Veci ļaudis neguļ tik ilgi kā jaunie. Nakts vidū Njuks pamodās un vairs nespēja aizmigt. Mednieku mocīja doma, ka viņš nav palicis sargāt medījumu. Lai kā vecajam Njukam gribējās vēl pagulēt siltumā, lai kā viņu biedēja sals, viņš tomēr nolēma celties un iet.

Šaurajā zemnīcā nebija vietas, kur kāju spert, un vecais vīrs līda pāri guļošajiem uz izeju.

Spīvs sals un ziemas nakts tumsa sagrāba Njuku. Viņš devās uz jūras krastu, balstīdamies uz šķēpa kāta, pūlēdamies nenoklīst no mednieku iemīdītās taciņas. Aizgājis līdz pagriezienam, aiz kura nāca krasts, vecais vīrs apstājās — ugunskura blāzma nebija saskatāma.

«Au aizmidzis, un uguns nodzisusi!» Njuks, šausmu sagrābts, nodomāja. «Kā lai Dižajam medniekam piedod šādu pārkāpumu? Tagadiņ ļaunais gars atnesīs mums postu un nelaimi!»

Njuks atcerējās, ka Au jau reiz bija pārkāpis paražu — viņš nebrauca uz Čupas salām un tāpēc svarīgās medības beidzās ar neveiksmi. Arī tagadīt, jādomā, vairs neizdosies nogalēt nevienu valzirgu.

Pēc apmetnes likumiem pie sardzes ugunskura aizmigušo gaidija bargs sods. Vecais Njuks mīņājās šaubās un neziņā. Nevis Au, bet gan viņa paša pienākums bija palikt nomodā nakti pie beigtā valzirga. Jaunais mednieks bija vēlējis labu vecajam vīram. Tomēr pateicības jūtas nespēja pārmākt Njuka dusmas pret Au — pārāk liela bija Dižā mednieka vaina, viņa dēļ visai apmetnei draudēja nelaime!

Njuks atgriezās zemnīcā, uzmodināja gulētājus un pavēstīja, ka Au acīmredzot aizmidzis un aizlaidis postā uguni. Varbūt vējš jau aiznesis pelnus un ugunskurs jāiekur no jauna. Vējā uguni iedegt grūtāk nekā zemnīcā, labāk būšot tepat aizdedzināt sveķainus zarus un tad ar uguni iet uz jūras krastu.

Liesmas šaudījās vējā, un tālab tumsa likās vēl melnāka, un mednieki tikai tad, kad piegāja pavisam klāt pie izdzisušā ugunskura, saprata, kas te īsti noticis.

Lācis vēl bija dzīvs, taču tik vārgs, ka pat nepūlējās uzslieties kājās, tikai pacēla galvu un, saodis ļaudis, īsi ierēcās, tad zvēra purns bezspēkā atdūrās valzirga uzšķērstajā vēderā.

Mednieki uzreiz nemaz neatrada Au. Milzīgās lāča miesas viņu pārklāja, un tikai kažokādas apavā ieautā kāja rēgojās no zvēra apakšas.

Šķēpi no visām pusēm triecās zvērā. Viņš vēlreiz ierēcās, grasījās paslieties uz priekškājām, bet tās saļodzījās, un, lauzdams trauslos šķēpu uzgaļus, lācis nogāzās, ap- veldamies uz muguras. Tagad visi ieraudzīja Au galvu, viņa kroplīgi atliekto roku. Bejs un Ljoks metās pie drauga. Bet vai tad var palikt pie dzīvības cilvēks, ja viņam uzgāzies virsū tik šausmīgi smags zvērs?

Klusums, kas ilga labu laiku, bija vēl smagāks nekā raudas vai kliedzieni. Njuks, kas bija palicis dzīvs tikai tāpēc, ka Au nosprieda viņa vietā pārlaist nakti salā pie ugunskura, Bejs, kuram Au bija ne vien aizgādnis, bet arī labākais draugs, Ljoks, kurš uz Au lika tik lielas cerības, un citi mednieki, neteikdami ne vārda, stāvēja, atspiedušies uz šķēpiem, un nespēja novērst skatienu no mirušā biedra. Beidzot, tikko spēdams parunāt, Njuks teica:

—     Iededziet ugunskuru!

Kad spoži uzplaiksnīja liesmas, lāci aizstiepa sānis. Zvērs nebija sakropļojis Au — ne ilkņi, ne nagi nebija skāruši jauno mednieku. Lācis, nospiedis Au, pats noasiņodams, tomēr bija pastiepies un plosījis valzirga vēderu.

Zvēra sānos vēl rēgojās Au šķēps; kāts gan bija salūzis, bet uzgalis bija izgājis lācim cauri, neaizķerot kaulu, un palicis vesels.

Vecais Njuks izrāva uzgali no brūces un sacīja:

—     Tas ir mans!

Paņemt mirušā Dižā mednieka ieroci nozīmēja stāties viņa vietā.

Neviens nekā neiebilda, Mednieki bija vienis prātis.

* <

Mednieku pienācās apglabāt turpat, kur viņš bija miris. Turpat vajadzēja aprakt arī zvēru, viņa nāves vaininieku.

Zeme bija tik stingri sasalusi, ka vīri nolēma sakraut virs jaunā mednieka miesām akmeņu grēdu. Lācim nocirta galvu un ķetnas. Mirušo Au noguldīja virsū zvēram, abus apkrāva ar kritalām un tad stiepa šurp akmeņus, izrokot tos no sniega apakšas. Akmeņu krāvums pamazītiņām cēlās aizvien augstāk.

Tagad Au, kuru bija nobendējis «meža cilvēks», pats pārvērtīsies lācī, klaiņos šejienes mežos un palīdzēs ģints ļaudīm medībās, atdzīs viņiem zvērus. «Meža cilvēkam» nepieciešami stipri, gari nagi, tālab lācim nocirstās ķepas apraka kopā ar mednieku.

Kad bija sakrauta liela akmeņu kaudze, tur uzslēja garu kārti ar lāča galvu galā. Lai to knābā putni un mērcē lietus, lai tā salst ziemā un mokās aiz slāpēm saules svelmē vasarā. Tādas pašas mokas cietīs arī citi lāči šejienes mežos par to, ka viņu ģints piederīgais noga- lējis cilvēku.

Apbedlbu laikā visus izrīkoja vecais Njuks. Sirmgalvis labi zināja sensenos ģints likumus, un mirušajiem senčiem nevajadzēja dusmoties uz Njuku — viņš nepārkāpa un neaizmirsa nevienu pašu paražu. Mednieki bez ierunām izpildīja viņa pavēles, viņi ticēja, ka mirušajam Au būs labi, ja apbedīšanā izdarīs visu, kā pienākas.

Pēc tam vīri devās uz jūru un ielaida laivas ūdenī, lai turpinātu medības. Tagad laivā Dižā mednieka vietā sēdās vecais Njuks.

24. NODAĻA

Apmetnes ļaudis jau kopš bērnības iemācījās vērot saules gaitu; pēc spīdekļa vietas debesu jumā noteica, cik tālu paritējusi diena, atrada ceļu mežā … Pat bērni zināja: kad saule uzkāpj pāri priedei ar sašķelto galotni un noriet aiz milzīgās, ķerainās egles nokalnē, tad ir atnākušas pašas īsākās dienas gadā. Paies trīs četras dienas, un saule sāks rādīties pa kreisi no priedes un rietēs, aizvien vairāk un vairāk aizvirzīdamās pa labi no sirmvecās egles.

Kopš senseniem laikiem šīs īsās dienas tika uzskatītas par visbīstamākajām visā gadā. Zintnieces stāstīja, ka bērnībā viņas pašas dzirdējušas no sirmgalvēm, itin kā šajās dienās ļaunie gari cīnoties ar labajiem un saule kaujoties ar tumsu. Kurš gan nezināja, ka saule dod siltumu un sūta daudz, daudz barības? Kurš gan nezināja, ka tumsa dzemdē dvīņus — salu un badu? Lai saule varētu uzvarēt tumsu, ļaudis palīdzēja spīdeklim, naktī dedzinot ugunskurus, kas, tāpat kā saule, deva gaismu un siltumu un, tāpat kā saule, aizgaiņāja ļaunos garus.

Tālab gan bērni, gan pieaugušie jau ilgi pirms šā laika sāka vākt mežā žagarus un kritalas, lauzt egļu zarus un kraut lielās kaudzēs visaplīk ciematam. Jau rudenī, nežēlojot spēkus, tika izvilkti krastā upes izskalotie un atnestie koki, un tagad arī tos stiepa uz apmetni. Beidzot viss bija sagatavots. Ciematu iejoza kurināmā kaudzes, ko tikai vajadzēja aizdegt. Visi gaidīja vienīgi Dižās zintnieces vārdus, lai sāktu saulgriežu svētkus, dotos palīgā saulei.

No jauna izraudzītā Dižā zintniece nebija tik gudra kā Lapsas Ķepa. Lapsas Ķepa zināja visas zīmes ne sliktāk par pieredzējušu mednieku. Katru gadu, kad sākās īsās dienas, viņa zvaigžņotās naktīs nāca pie priedes ar sašķelto galotni un, stāvēdama vienā un tajā pašā vietā, pie pašas resnākās saknes, ilgi raudzījās debesīs. Sirm-, galve aizvien nezin kāpēc iegrieza priedes mizā robus un ieskrāpēja kaut kādas zīmes uz savas sērmūkšļa nūjas.

Lapsas Ķepa zināja daudz ko. Tāpat kā mednieki, viņa pēc dzeņa kalšanas sausā kokā varēja pareģot, kāds laiks būs otru dienu. Bieži vien pietupusies viņa pētīja, vai sniegs saplacis cieši kā pavasaros vai arī tas ir vēl irdens, pūkains kā ziemā. Viņas sagumušo stāvu mednieki manīja gan jūras krastā, gan meža biezoknī. Vie- dīgā zintniece, balstīdamās uz nūjas, lēnītiņām klaiņāja tālu visapkārt un vērīgi nolūkojās un ieklausījās visā, kas notika mežā un jūrā. Pats Dižais mednieks, vecais Krams, prasīja viņai padomu, kādā laikā un kur sākt medības.

Saulgriežu svētku priekšvakarā mednieki aizvien sapulcējās pie Lapsas Ķepas zemnīcas, un viņa pareģoja vīriem, kādu zvēru vai putnu medības šajā gadā būs veiksmīgas, kādi rīki jāsagatavo ziemā pavasara medībām un no kādām nelaimēm jābaidās.

Lapsas Ķepas vairs nebija, ur. neviena no vecajām sievām, kuras bija stājušās Dižās zintnieces vietā, nezināja viedās zīmes. Kad mednieki iztaujāja vecenes, viņas vis nedeva atbildi, bet gan gūģojās, ka Ljoks atņēmis viņām Svēto klinti un viņām neesot kur zintēt un burties. Ko viņas tagadiņ varot zināt, ja jau neesot vietas, kur paprasīt padomu saviem gariem?

Kad beidzot Dižā zintniece pavēstīja, ka pienācis laiks aizdegt ugunskurus, vecais Njuks atnāca pie Ljoka un sacīja:

— Viedā sirmgalve saka — ja tu esi Svētās klints saimnieks, tad tev jāuzzina, kas mūs gaida nākamajā gadā. Iztaujā savus garus un pie vakara pasludini viņu atbildes.

Kamēr Au bija Dižais mednieks, neviens nespieda Ljoku runāties ar gariem un viņam nenācās mānīties un visādi izgrozīties. Viņš atcerējās, kā Au iesvieda ūdenī saknītes, indeves uzsūtītājas, un iesaucās: «Es negribu mest cilpas kā zaķis!»

Arī Ljokam šobrīd gribējās uzkliegt Njukam, ka nekad nav redzējis un dzirdējis nekādus garus, ka gari nenāk pie viņa, lai kā viņš tos aicina, ka gari nekā viņam nesaka. Gribējās uzkliegt, ka viņam apnicis būt par zintnieku un krāpt ģints ļaudis. Taču Ljoks klusēja. Kā viņš varēja atzīties?! Par ģints ļaužu krāpšanu sodīs ar nāvi ne vien viņu, bet arī Beju un citus viņa brāļus.

Jaunais zintnieks iegāja atpakaļ zemnīcā, nokrita guļvietā uz ādām un ilgi, ilgi gulēja nekustēdamies, neviļus ieklausīdamies pusaudžu līksmajās balsis, — viņi krāva virsū žagariem egļu zarus, lai pēc ugunskura iedegšanas gaisā lidotu dzirksteļu spieti.

Tātad Ljokam atkal kaut kas jāizdomā, kaut kas jārunā garu vārdā, bet viņš taču tos nekad nav redzējis, nekad tos nav dzirdējis. Viņam atkal jāmāna ļaudis, pat tie, kurus viņš mīlēja no visas sirds. Bejs taču ticēja, ka brālis sludina garu gribu! Bet kur tad ir šie gari? Neviens no viņiem nebija rādījies Ljokam ne miegā, ne nomodā.

Ljokam gribējās aizbēgt tālu projām no ciemata, projām no brāļiem, no medniekiem. Bet kur lai aiziet ar vienu pašu sviežamo šķēpu rokā? Vai tad cilvēks var dzīvot gluži viens kā pūce? Ljoks atcerējās, ka pirms kādiem pieciem gadiem zosu medībās aizmaldījās projām kāds pusaudzis. Kad vēlā rudenī zēnu uzgāja, viņš nepazina nevienu no ļaudīm, skrēja viņiem virsū un kā zvērs lūkoja saplosīt. Viņam sasēja rokas un kājas, viņu ieraka bedrē un sakrāva virsū akmeņu kaudzi. Tāds pats liktenis gaida arī to, kurš uzdrošinājies krāpt ģints ļaudis.

Juzdams saltas trīsas skrienam pār muguru un žņaudzēju krūtīs, Ljoks palīda zem briežādām un sasilis nemanot aizmiga. Zintnieku mocīja baisi murgi, viņš vaidēja, svaidījās, kā iedzīts šaurā sprostā, un kādam lūdzās žēlastību.

Pie vakara Ljoku uzmodināja balsis — kāds neatlaidīgi aicināja viņu iznākt ārā no zemnīcas.

Grīļodamies pēc smagā miega, Ljoks tumsā aizvilkās līdz ieejai. Atsviedis ādas aizsegu, viņš ilgi miedza acis, kamēr saskatīja, ka pelēkā, rāmā diena jau tikpat ka galā. Debesīs bija savilkušies blāvi mākoņi, un gaisā lidinājās retas sniega pārslas. Pie zemnīcas bija satupuši mednieki, bet pašā priekšā stāvēja Njuks.

—            Ko tev sacīja gari? — Dižais mednieks, raižu pilns raudzīdamies zintniekā, noprasīja. — Kāds būs gads?

Ljoku pārņēma apjukums — viņš bija nogulējis to laiku, kas viņam tika atvēlēts sarunai ar gariem, un nekā nebija izdomājis! Bet mednieki gaidīja atbildi, vajadzēja vien runāt.

—            Viņi sacīja daudz ko, — iesāka Ljoks un, juzdams, ka aiz bailēm viņam ļimst kājas, apsēdās uz zemnīcas sliekšņa. — Viņi vēlēja tev izvaicāt zintnieku.

—            Kādas medības būs veiksmīgas? — vecais vīrs tūdaļ jautāja.

«Tev pašam vislabāk tīk šūpoties laivā šaurumos pie Čupas salām, kur nedraud nekādas briesmas,» Ljoks nodomāja un tālab atbildēja:

—     Sajā gadā mednieki nogalēs daudz «raibo peļu».

Pēc vecā Njuka apmierinātās sejas varēja redzēt, ka

atbilde viņam patikusi.

—            Vai izdosies vēlreiz nodurt tauku un gaļas kalnu? — nepacietīgi uzsauca Tibu.

Ljoks uzmeta skatienu Njuka vecīgi sagumušajai mugurai.

«Kur nu tāds ietrieks harpūnu žiglajā valī!» viņš nosprieda.

—     Nē, šajā gadā to nemaz nevajag meklēt.

—            Tiesa, kas tiesa, nekad tauku un gaļas kalns nepa- trāpās divas vasaras no vietas, — atzinīgi mādams ar galvu, apstiprināja Njuks.

Mednieki jautāja cits pēc cita, un zintnieks pūlējās ikvienam atbildēt. Izrādījās, ka gaidāmais gads īpaši ne- atšķirsies no aizvadītā. Neviens par to nebrīnījās — ciemata ļaužu dzīve patiešām ritēja visai vienmulīgi.

Kad Ljoks jau nopriecājās, ka smagais pārbaudījums beidzies, pēkšņi Bejs ievaicājās:

—            Vai kādam medniekam neiznāks uzsākt cīniņu ar lāci?

Ljoks nevēlējās melot arī karsti mīļotajam brālim.

—     Vajag piesargāties, — viņš sacīja izvairīgi.

Taču Bejs sāka viņu iztaujāt: vai uz ģinti neniknojo- ties «meža ļaudis» un kur viņi grasoties uzglūnēt medniekiem?

—            Gari vairs neatvēlē man rimāt. Ejiet visi projām! — uzkliedza Ljoks un iegāja atpakaļ zemnīcā, «Šodien es paglābos no nelaimes,» viņš nopriecājās, «bet reiz meli mani pazudinās!»

Cauri ieejas aizsegam Ljoks drīz saklausīja dīvainas skaņas: zintnieces ar vālītēm sita pa tamburīnu dobji rībošo ādu, kas bija sakarsēta pie uguns. Zintnieka nekurinātajā zemnīcā ieplūda saldena dūmu smarža, un iztālēm skanēja līksmas balsis.

Apmetnē sākās svētki. Vicinādami degošus priežu zarus, ļaudis uzreiz no visām pusēm aizdedza sakrautos žagarus. Ciematu iejoza uguns loks.

Pieaugušie un bērni lēca pāri kūpošajiem ugunskuriem — tika uzskatīts, ka dūmi attīra cilvēku no visa ļauna. Visi, kuriem mitrā laikā lauzīja kaulus, smeldza sapūlētā mugura vai kurus mocīja citas kaites, uzvilka otrādi apgrieztu apģērbu un nostājās dūmu mutuļos, lai tie aizgaiņā visus ļaunos garus, kuri paslēpušies tērpa krokās.

Pati garākā nakts gadā ģints ļaudīm pagāja nemanot. Palsi dūmu mākoņi ietina ciematu. Lai dūmi būtu vēl biezāki, bērni svieda ugunī sniegu un ūdenī samērcētus zaru klēpjus. Visi aizmirsa bēdas un sirdēstus, dejoja un dziedāja, kliedza visvisādās balsīs, atdarinot gan zvēru rēcienus, gan putnu klaigāšanu, skraidelēja no ugunskura pie ugunskura. Zemnīcas stāvēja tukšas, un pat vismazākie bērni negulēja un priecājās kopā ar pieaugušajiem.

Tikai vienā zemnīcā kurējās uguns un pie pavarda sēdēja vientuļa sieviete. Tā bija Dzirkstele. Viņa klausījās skaļajā līksmībā, taču pašai viņai nebija jautrs prāts. Pārāk smags Dzirkstelei bija aizgājušais gads — vēl nebija aizmirsts ne Au, ne Šoirukšu krāces mutuļos iesviestais puisēns.

Svētki beidzās tikai ar rīta atnākšanu. Visu dienu un nākamo nakti ļaudis krietni izgulējās un tad ķērās pie ikdienas darbiem. Sievietes ar kasīkļiem tīrīja un apstrādāja ādas, ko bija pārnesuši mednieki, no dzīslām darināja stiprus pavedienus, lai nākamajām medībām varētu sašūt pietiekami daudz apģērba. Vīrieši taisīja medību rīkus, izslīpēja kaula āķus zemledus zvejai. Kaut arī ziema joprojām palika tāda pati spīva un barga, saule jau aicināja šurp pavasari un tālab katru dienu aizvien ilgāk un ilgāk kavējās debesu jumā.

25. NODAĻA

Drīz pēo saulgriežu svētkiem Dižais mednieks kopā ar divām vecajām sievām — aizgāda saimniecēm — pārskatīja uztura krājumus. Barības nebija palicis daudz, kā mēdza būt katru gadu ap šādu laiku. Tomēr bads ciematam vēl nedraudēja — jūras krastā desmit lielās bedrēs glabājās lielā mednieka Au nogalētā vaļa tauki un gaļa.

Njuks lika posties tālajā ceļā pēc vaļa gaļas. Mednieki divas dienas laboja slēpes, sutināja un uzlieca tām galus. Citi, kuriem slēpes bija nolietotas, taisīja jaunas. Sievietes no bērza tāss pina lielus grozus un piesēja tiem platas siksnas, lai nastu varētu ērti nest uz muguras.

Visus gaidīja smags, nogurdinošs darbs. Bedrēs bija aprakts tik daudz gaļas, ka pārnest to ciematā vienā reizē nebija iespējams. Sievietes nevarēja iet kopā ar vīriešiem līdz pašām bedrēm. Nakts pārsteigtu viņas ceļā, bet sievietēm piederējās nakšņot tikai zemnīcās, lai greizsirdīgās mežu, purvu un kalnu saimnieces, kas cītīgi apsargāja savus īpašumus, nevarētu viņām nodarīt nekā ļauna. Njuks atcerējās, kā tādās reizēs darīts agrāk, un nolēma, ka mednieki atnesīs un noliks nastas norunātā vietā pusdienas gājumā no ciemata un ies atpakaļ uz bedrēm pēc jaunas kravas. Līdz norunātajai vietai sievietes paspēs aiziet un pārnākt mājās ciematā vēl pa dienas gaismu.

Trešās dienas rītā mednieki uz slēpēm izgāja tālajā ceļā. Ljoks devās viņiem līdzi. Vīri slēpoja virknē cits aiz cita. Aizmugurējo slēpes viegli slīdēja pa iesliedēto taku, toties pirmajam klājās grūti — viņam vajadzēja iebraukt ceļu neskartā sniegā. Tālab laiku pa laikam priekšējais slēpotājs strauji nogriezās sānis, palaida garām visus citus un sekoja viņiem nopakaļ pats pēdējais.

Otrā dienā pie vakara mednieki ieraudzīja uz klints sakrauto akmens stabu.

Vīri apstājās. Vecais Njuks iznāca priekšā, lai teiktu pateicības vārdus valim — ģints sencim, kurš žēlsirdīgi pabaros ar gaļu savus pēcnācējus. Pēc tam viņi slēpoja tālāk, vairs neuzdrošinādamies bilst neviena vārda. Mednieki lēnītiņām tuvojās pārtikas glabātavām. Pēkšņi pa slēpotāju ķēdi nāca čukstus atkārtota Dižā mednieka pavēle:

—r Apstātiesl

Tie, kuri atradās priekšgalā, ieraudzīja, ka sniegs no- pēdots un vienas bedres akmeņu kravata izvandīta.

Bailēs un niknumā mednieki sastinga uz vietas. Pāri akmeņiem bedres malā izslējās garš stāvs platiem pleciem, saplosītā apģērbā. Kaut arī cilvēks bija uzgriezis muguru, visi viņu tūdaļ pazina. Tas bija Krams! Vienā rokā vecais turēja gaļas gabalu, bet otru bija pielicis pie acīm. Varbūt viņš bija izdzirdējis sniega gurkstēšanu zem slēpēm, bet nesaprata, no kurienes nāk šīs skaņas, un skatījās uz otru pusi. Klusa šausmu nopūta paršalca mednieku drūzmai. Krams pagriezās uz šo pusi.

—     Nāvi Asiņainajam Horo! — Njuks uzkliedza. — Nāvi viņam!

—     Nāvi viņam! Nāvi! — piebalsoja mednieki un, cits citu grūstīdami, metās virsū ienaidniekam.

Vecais vīrs norāva kaut ko no kakla un, pacēlis roku, iekliedzas:

—     Es esmu Krams! Es neesmu Horo! Ljoks ir jūs apmānījis! Lai viņam nāve, nevis man!…

Taču bija par vēlu. Daži mednieki pieskrēja pie veča un notrieca viņu no kājām. Vienā mirklī piesteidzās ari pārējie. Visi saklupa vienā gūzmā, un, kad pēc tam reizē pašķīrās, sniegā palika nekustīgi guļam sakropļotā sirmgalvja miesas.

Uzbudināto balsu dūkoņu pēkšņi pāršķēla Tibu skanīgais kliedziens:

—     Viņam nav zobu! Tas nav Horo!

Vecie vīri allaž bija teikuši, ka Asiņainajam Horo esot asi zobi kā līdakai, ka no zobu pieskaršanās cilvēkam uz ādas uzmetoties melni plankumi un viņš nomirstot.

Njuks noliecās pār mirušo un redzēja, ka Tibu sacījis patiesību.

—     Tas nav Asiņainais Horo, — vecais apliecināja, vērīgi aplūkojis līķi. — Tas ir bezzobu vecis. Iznāk, ka šitais ir īstenais Krams.

Tad Dižais mednieks noliecās vēl zemāk un atlauza vaļā mirušā sažņaugto plaukstu. Sniegā nokrita no kaula izgriezts cilvēciņš, kuru apmetnes ļaudis dēvēja par zintnieku tēvu. Cilvēciņam bija apaļa galva kā lazdas rieksts, ķermenis līdzinājās īsai nūjiņai, rokas iezīmētas ar svītriņām. Njuks bija pārdzīvojis trīs zintniekus un daudz reižu redzējis šo cilvēciņu. Tas bija ceturtais, pats galvenais no septiņiem veidoliņiem zintnieka kaklarotā, un tam aizvien vajadzēja karāties uz zintnieka krūtīm. Kā veidoliņš varēja nokjūt pie Krama?

—     Kur ir tavs zintnieku tēvs? — ātri pagriezies pret Ljoku, noprasīja Dižais mednieks.

Ljoks nobāla — tātad viņš pazaudējis veidoliņu medību apģērbu glabātavā toreiz, kad, glābdams draugu, gatavoja Kramam bojāeju.

—     Parādi tol — vecais Njuks atkārtoja.

Ljokam aizžņaudzās rīkle, viņš atrāva vaļā kakla izgriezumu un sataustīja jauno cilvēciņu, ko pats bija izgriezis no kaula lietavu laikā. Jauneklis uzelpoja vieglāk, noņēma siksniņu no kakla un pastiepa Dižajam medniekam.

—     SkatiesI — zintnieks sacīja.

—     Tas nav īstais! — Njuks pašūpoja galvu. — Neviens zintnieks tādu nav nēsājis! Paskaties, kur ir īstais! Saki — kā tas varēja nonākt Krama rokās? Saki — kālab Krams nosauca tavu vārdu?

Ljoks nekā neatbildēja.

—      Es tev jautāju, zintnieki — Njuks iekliedzās draudīgā balsī.

Ljoks klusēja.

—     Lai viņš izvaicā savus garus! — Bejs nāca palīga brālim. — Kurš no cilvēkiem te kaut ko sapratis? Arī tu, Njuk, nekā nesaproti.

—     Es tik tiešām nekā nesaprotu, — vecais vīrs piekrita. — Bet mums ir jāsaprotl Izvaicā, zintniek, savus garus!

Ljoks apmulsis skatījās uz sniegā guļošo mironi. Ko teikt vīriem? Kā izskaidrot, ka Asiņainajam Horo nav zobu? Kā izskaidrot, kālab veidoliņš nonācis veča rokās? Kālab viņam, Ljokam, siksniņā karājas jauns cilvēciņš? Ko par viņu kliedza Krams?

Mednieki, drūmi klusēdami, gaidīja paskaidrojumus. Sajā saspīlētajā klusumā Ljoks juta, ka nāve piezagusies viņam pavisam tuvu. Viņš vairs neredzēs uzlecam sauli, kas lēnītiņām slīdēja projām aiz mežu galiem.

Bet tad zintnieks pēkšņi aptvēra, ka saules riets attālina viņa bojāeju.

—      Iekām zeme nepārklās mirušo, gari nenāks runāties ar mani, — Ljoks sacīja, atcerējies, ka apglabāt Kramu var tikai līdz saules rietam.

Nāve atkāpās no viņa, taču šajā īsajā brītiņā Ljoks bija iztērējis tik daudz spēku, ka sagrīļojās un, zaudējis samaņu, saļima sniegā.

Ljoks alžilba netālu no bedrēm klints aizvējā. Atvēris acis, viņš ieraudzīja pāri noliekušos brāļa seju.

—            Tu esi dzīvs! — Bejs priecīgs iesaucās. — Tu biji bāls kā sniegs.

Bija jau pavisam tumšs, un piekrastes meža norā spoži liesmoja septiņi ugunskuri. Mednieki bija tos aizdedzinājuši, lai neapglabātā Krama gars nevarētu tuvoties viņiem. Kamēr saule neizklīdinās nakts tumsu, neviens no viņiem neuzdrošināsies iziet ārpus uguns loka.

«Aiztecēs garā ziemas nakts, pienāks rīts — ko es sacīšu ģints ļaudīm?» Ljoks bēdīgs nodomāja.

—            Bej, — viņš čukstēja. — Mana galva neatrod atbildi; dod padomu — ko lai daru?

—            Ko es varu teikt? — Bejs ierunājās. — Es nekā nesaprotu. Kurš tad guļ tur pie bedrēm — Asiņainais Horo vai Krams?

—     Tas ir Krams, — Ljoks klusu atbildēja.

—     Kā tad tavs cilvēciņš tika pie viņa?

—     Es to pazaudēju medību apģērbu glabātavā,;

Bejs satvēra Ljoka roku.

—     Tu biji glabātavā?!

—     Biju…

Un tad Ljoks izstāstīja visu patiesību.

Bejs šausmās atvirzījās aizvien tālāk un tālāk no brāļa. Ljokam šķita, ka Bejs grib aiziet pavisam, un viņš steigšus sāka runāt:

—            Atceries, ko tu sacīji, kad vajadzēja glābt Au no drošas nāves: «Tu esi gudrs un viltīgs, tu izdomāsi, ko darīt!» Es izdomāju, bet tagadiņ tu aizgriez no manis savu vaigu. Vai gan Au nebija tavs draugs? Vai tad būtu bijis labāk, ja aizietu bojā Au, nevis Krams?

Bejs uz to nekā nevarēja iebilst. Viņš pievirzījās tuvāk Ljokam un lēnām, tikko izrunādams vārdus, satraukts čukstēja:

—            Rīt tevi nožņaugs! Nogalinās arī mani un citus mūsu brāļus. Tevi par krāpšanu, mūs — par to, ka mūsu māte devusi dzīvību ģints krāpējam.

Abi brāļi ilgi klusēja,

Kad mednieku balsis pie ugunskuriem apklusa, Ljoks ieteicās:

—     Bēgsim.

Bejs iegrima domās.

—     Bēgsim, — beidzot viņš atkārtoja. — Tevis nebūs — kurš sapratīs, kā viss ir noticis?.., Mūsu brāļi paliks dzīvi.

Abu slēpes atradās turpat sniegā. No īsā sviežamā šķēpa Bejs nekad nešķīrās. Brāļi piesēja slēpes un nostājās uz iebrauktajām sliedēm.

Beidzamo reizi palūkojušies uz ugunskuriem, uz ģints ļaudīm, pie kuriem viņiem nekad vairs nebija lemts dzīvot, abi klusītiņām aizslīdēja pa iesliedētajām pēdām.

Ziemas nakts bija gara, un līdz rītam abi bēguļi paspēja aiziet krietni tālu. Jau ausa gaisma, kad brāļi apstājās pie klinšu grēdas, no kuras vējš bija nopūtis sniegu. Te viņi nogriezās no iesliedētās takas, atraisīja slēpes un, neatstādami uz kailajiem akmeņiem nekādas pēdas, aizgāja meža biezokņos. Tad brāļi atkal piesēja slēpes un bēga tālāk.

e — 200a

OTRA DAĻA

i. NODAĻA

Brāļi nebēga uz austrumiem — tur pletās Baltā jūra. Viņi negāja arī uz rietumiem : — vecie vīri stāstīja, ka tur mītot «meža ļaudis» — lāči, kuri modri vērojot, lai cilvēks nesper kāju viņu īpašumos. Bēgļi nepagrieza savas slēpes arī už ziemeļiem. Kālab doties uz ziemeļiem, kur valda mūžīga nakts? Viņi steidzās uz dienvidiem, no kurienes pavasaros atlidoja gulbji, zosis, pīles.

Bejs skrēja pa priekšu. Viņš bija spēcīgāks un iebrauca sliedes. Ceļš nebija viegls. Vajadzēja spraukties cauri biezām jaunaudzēm, rāpties pāri milzīgām priedēm, kas bija nogāzušās aiz vecuma, kāpt stāvos pauguros, laisties lejā pa nogāzēm.

Kad satumsa, viņi uzrāpās kokā un, piekļāvušies viens otram, gulēja līdz rītausmai resnu zaru žāklē. Tad viņi no jauna virzījās uz dienvidiem.

Dienā brāļi ieraudzīja slēpju sliedes. Tas nozīmēja, ka tuvumā atrodas kāda apmetne. Iet uz turieni vai arī manīties tālāk? Viņi labi zināja — nelūgti svešinieki tiok sagaidīti kā Aaidnieki — un tālab nolēma iet uz priekšu,

6* 135

kamēr pietiks spēka. Bēgļiem vēl divas reizes gadījās redzēt svešu slēpju pēdas, (aču ne reizi viņi nesastapa cilvēkus.

Kopš vakardienas viņi nekā nebija ēduši, bet Ljoks velti pūlējās pierunāt brāli uzglūnēt kādam briedulēnani, kad viņi uzdūrās ziemeļbriežu izrakņātai norai. Bejs nebija ar mieru. Viņš baidījās no vilkiem, kas ziemu allaž grozījās apkārt briežu bariem. Ar sviežamo šķēpu vilkiem nevarēja stāties pretim, un Bejs nogriezās sānis.

Kad viņi bija nokļuvuši lielā, retām priedltēm aizaugušā purvā, Bejs ievēroja, ka zempūtis vējš, klusītiņām iesvilpdamies, dzen sniegu gar pašu zemi. Pāri tālajam mežam ātri klājās tumši debeši. Ljoks neapjauta draudošās briesmas, turpretim Bejs veselu gadu bija aizvadījis kopā ar medniekiem un pēc pieredzes zināja, ko nozīmēja vēja svilpšana un satumsusī debesu mala. Būs sniega vētrai No tās varēja paglābties, uzceļot sniega būdu un patveroties tajā, līdz putenis norimst. Taču sniega vētra teju, teju būs klāt, būdas celšanai vairs nebija laika, un Bejs griezās atpakaļ mežā.

Brāļiem par laimi, tas bija vēris, kur lielāko tiesu auga priedes, bet netrūka arī vētras izgāztu egļu; zem kādas egles saknēm rēgojās pamests lāča midzenis. Te varēja labi patverties no vējputeņa. Brāli paspēja salauzt egļu zarus, aizkrāva migas ieeju un atlaidās uz sūnām, ko bija gādīgi savilcis šā mitekļa vecais saimnieks.

Tad arī sākās vētra un cieši aizputināja ieeju migā. Vējš trakoja un plosījās mežā, zari sitās pret koku stumbriem, bet, jo biezāka kupena izauga virs bēgļu patvēruma, jo vājāk saklausāma tapa vējputeņa gaudošana. Brāļiem šķita, ka ārā kāds smalkā un varen niknā ba!- stiņā velk: «Ū-ū-jū-jū… ū-ū-jū-jū-jū…» Sasiluši mīkstajās sūnās, brāļi aizmiga.

Kad Ljoks pamodās, joprojām plosījās vētra. Viņš ieklausījās. Cauri biezajai sniega kārtai tikko varēja sadzirdēt puteņa svilpšanu. Taču midzeni bija gluži kā zemnīcā — pavisam tumšs, kluss un pat silts. Likās neticami, ka ārā, mežā, trako vētra, nosaldējot visu dzīvo, kas gadās tai ceļā. Bejs nepamodās. Ljoks, nopriecājies, ka nav jākustas un vēl var pagulēt, atkal iesnaudās. Sapnī viņam rādījās māte. Viņa glaudīja dēlam galvu un kaut ko sacīja, bet Ljoks nevarēja saprast mātes vārdus. Sarūgtināts viņš uztrūkās no miega un "juta, ka vaigi ir slapji no asarām. Ljoks aizvēra acis un pūlējās atkal iemigt — varbūt māte atnāks vēlreiz un tad viņš uzzinās, ko māte grib sacīt.

Brāļi nezināja, cik ilgu laiku viņi bija aizvadījuši lāča midzenī — varbūt dienu, varbūt divas dienas.

Kad bēgļi izrāpās no migas, viņus pārsteidza saules pielijušā meža klusums. Nebija dzirdama ne dzeņa vienmuļā klauvēšana pret sasalušu stumbru, ne vārnas ķērkšana, pat biezās skujas zaros ne reizi neiešvikstējās. Šķita, ka mežs ir noguris un nu atpūšas pēc cīniņa ar negaisu. Brāļiem likās, ka viņi ir gluži vieni šajā milzīgajā, tuksnesīgajā mežā un viņi vienīgie ir palikuši pie dzīvības pēc niknās sniega vētras.

Bēgļi bija izvārguši badodamies un tikai ar pūlēm vilkās uz priekšu, un slēpes, kas vēl nesen bija tik vieglas, tagad šķita gaužām smagas.

Viņi nejauši uzdūrās sniegā guļošiem rubeņiem. Lai cik žigli paceļas spārnos izbiedēts putns, Bejs paspēja vienu nosist ar šķēpu.

Ceturtajā dienā viņu ceļu atkal šķērsoja slēpju sliedes. Brāļi tās ilgi aplūkoja: viņu apmetnē taisīja īsas, platas slēpes, bet šās puses ļaudīm, ja sprieda pēc sliedēm, bija pavisam šauras slēpes.

Brāļi apstājās pārdomādami. Griezties projām no slēpju iesliedētās takas vai arī virzīties pa to, lai nokļūtu svešajā apmetnē? Cik ilgi viņi vēl klaiņos? Vai šie ļaudis būtu bīstamāki par tiem, kuri mīt vēl tālāk dienvidos?

Ljoks ieteicās, ka vajadzētu izmēģināt laimi. Bejs piekrita, — jauno mednieku mocīja kauns — viņi abi klīst pa mežu kā vilki un baidās no tikšanās ar cilvēkiem.

Viņi virzījās tālāk pa sliedēm, kas bēgļu slēpēm bija pārāk šauras. Drīz viņiem gadījās brīnišķīgs atradums — sniegā gulēja liels mednis, kura kakls bija iesprūdis starp divām nūjām.

—     Tas ir cilvēka darbs, — Bejs, noliecies pār beigto putnu, sacīja. — Mūsu cilts nezina tādas viltibas.

—     Apēdīsim? — Ljoks ieteicās un pasniedzās pēc medņa.

Bejs iesita brālim pa roku.

—     Vai tad tu esi aizmirsis, kas notika ar svešinieku, kurš pirms divām ziemām bija iemaldījies pie Dižās zintnieces? —s viņš sacīja un laidās projām, vilkdams Ljoku sev līdzi*

Pēkšņi no egļu biezokņa iznira slēpotājs. Uz pleca —• priekšā un aiž muguras — viņam karājās pa lielam mednim. Vīrs apstājās un izslēja šķēpu, bet Bejs uzkliedza «ei-ei!», aizmeta savu ieroci un, pacēlis uz augšu rokas, gāja pretim svešajam. Tad arī tas, iedūris šķēpu sniegā, panācās kādus soļus uz priekšu.

Tas bija spēcīgs sirmgalvis. Viņš bija ģērbies gandrīz tāpat kā abi brāļi. īso briežādas vamzi ar spalvu uz āru apjoza siksna, un pie tās karājās kaut kādi maisiņi; aiz jostas sānos bija aizbāzts cirvis garā kātā. Vecais vērīgi aplūkoja svešiniekus no galvas līdz kājām. Ieraudzījis viņiem uz krūtīm uzšūtos vaļa ādas gabaliņus, vīrs pamāja ar galvu, it kā sapratis, no kurienes šie abi atnākuši.

Kādu brīdi viņi stāvēja klusēdami viens pret otru — Bejs ar paceltām, sirmgalvis — ar izstieptām rokām. Tad vecais vīrs sakrustoja rokas uz krūtīm — un Bejs darīja tāpat. Ar pūlēm izraudzīdams vārdus, sirmgalvis vaicāja — kālab viņi nākuši uz šejieni? Bejs izstāstīja visu, ko viņi abi ar Ljoku bija sadomājuši, — par svešu ļaužu uzbrukumu, par izpostītu apmetni…

Sirmgalvis, kā likās, noticēja stāstītajam. Viņš pamāja, tad ar cieņu pieskārās vilka ilkņu virknei, kas nokarājās uz Beja krūtīm, un, pakāpies sānis, rādīja uz slēpju sliedēm. Bejs saprata, ka vecais vīrs pavēl viņiem iet uz priekšu, pacēla nosviesto šķēpu un, paskubinājis brāli, devās projām pa šauro slēpju sliedi. Sirmgalvis slēpoja nopakaļ.

Kad bēgļiem uzvēdīja cilvēka mitekļu dūmu saldenā smarža, viņi nobāla. Kas viņus gaida? Ljoks izbijies palūkojās uz drūmo, saspringušo Beju.

— Neesi gļēvulis! — brālis pačukstēja Ljokam.

«Šos vārdus man sacīja māte, kad es apmetos zintnieka zemnīcā,» Ljoks atgādājās. «Ja Lapsas Ķepa nebūtu pazudinājusi mūsu māti, viss būtu citādi!»

Aiz priedēm varēja saskatīt ciematu. Nikni rūkdami un riedami, lielā barā pretim izskrēja zvēri, ļoti līdzīgi vilkiem.

Ljoks sastinga šausmās. Bejs pacēla šķēpu, bet sirmgalvis kaut ko uzkliedza, un zvēri, dobji ņurdēdami, apstājās. Tad Ljoks ievēroja, ka zvēriem astes nav nolaistas kā vilkiem, bet gan uzliektas uz augšu gredzenā*

—      Tie nav vilki, — viņš sacīja brālim. — Šie zvēri klausa cilvēkiem, tātad dzīvo kopā ar viņiem.

Divu svešinieku atnākšana sacēla ciematā nemieru. No zemnīcām, turēdami izslietus šķēpus, drāzās ārā vīrieši, un no visām pusēm saskrēja sievietes un bērni.

Bejs steigšus apvaicājās brālim:

—     Vai sacīt viņiem, ka tu esi zintnieks?

—     Vai, nesaki vis! Gari jau sen mani atstājuši! — Ljoks čukstēja. — Nesaki vis. Manī nemājo nekādi gari..? Ar viņiem sākās visas nelaimes!

Vīrieši un sievietes ciešā lokā ielenca svešiniekus. Šās apmetnes Jaudis neko lielu neatšķīrās no brāju ģints piederīgajiem, tikai sieviešu apģērbi, izrotāti kažokādu gabaliņiem, ņirbēja raibākā rakstā.

Visi kaut ko kliedza cits caur citu. Bejs un Ljoks sa- springuši ieklausījās: daudzi vārdi likās pazīstami, un tomēr šās apmetnes valoda viņiem nebija saprotama.

Pēkšņi pūlis pieklusa un pašķīrās. Nesteidzīgā solī brāļiem tuvojās slaids vīrs platiem pleciem. Viņa baltā aļņādas apģērba malas rotāja sirmu spalvu šķipsnas, kas bija nogrieztas no ziemeļbriežu tēviņa kakla, aiz jostas aizbāztā cirvja kātu greznoja griezumi. Viņš klusēdams nostājās brāļu priekšā.

«Droši vien tas ir Dižais mednieks,» noģida Ljoks.

Vecais vīrs, kas bija atvedis brāļus uz šejieni, — visi viņu sauca par Krū, — kaut ko ātri skaidroja, rādīdams gan uz svešiniekiem, gan uz sevi.

Kad Krū beidza, plecīgais mednieks un padzīvojušie vīri sāka par kaut ko apspriesties, bet jaunie godbijīgi uzklausīja viņu vārdus. Brāļi brīnījās: viņu dzimtajā pusē jebkurš jaunais mednieks varēja runāt ar vecajiem kā līdzīgs ar līdzīgu. Beidzot sirmgalvis pagriezās pret brāļiem.

—      Mūsu vīri negrib darīt jums nekā ļauna, — viņš teica, — vīri saka: «Lai viņi bēg projām no mums.»

«Atkal būs jāklīst pa mežu,» Ljoks bēdīgs nodomāja.

Taču Bejs atbildēja sirmgalvim:

—     Pasaki viņiem, lai viņi labāk mūs nokauj. Vai tad mēs esam brieži, ka mums jābēg no medniekiem?

Vecais darīja saprotamu Beja atbildi vīriem, un visapkārt skanēja atzinīgi saucieni. Tad ļaužu pūlis pašķīrās, ar šķēpiem apbruņojušies vīrieši pakāpās atpakaļ. Brāļi palika plaša apļa vidū,

—     Viņi mus nodurs ka mazus a|ņu teļus, — Ljoks pačukstēja.

—     Tava galva nav gudrāka par zīdāma bērna galvu, — Bejs priecīgs atbildēja. — Vai tad tu nesaproti, ka mūs grib pārbaudīt? Ja būsim gļēvuļi — mūs nogalinās, ja būsim drošsirdīgi — mūs iemīļos un ļaus mums dzīvot ciematā.

Mednieki kliegdami metās virsū brāļiem. Šķēpi pieskārās viņiem, un viens no jaunajiem medniekiem pat drusciņ iedūra Ljokam. Tad uzbrucēji atkāpās un no jauna sāka apspriesties.

—     Mēs paliksim pie viņiem! — Bejs klusiņām sacīja. — Viņi uzņems mūs savā ģintī!

Vecais vīrs, kurš bija sastapis brāļus mežā, pamāja viņiem un veda viņus sev līdzi. Drīz viņi visi iegāja zemnīcā, trīs reizes lielākā nekā mitekļi bēgļu dzimtenē.

Brāļi pārsteigti palūkojās apkārt. Viņu apmetnē mājokļi bija ierakti dziļi zemē un zemnīcas ieapaļās sienas balstīja stāvu iedzītas kārtiņas, turpretim šeit sienas bija taisnas, un tās veidoja cits uz cita salikti un sastiprināti baļķi, kas pacēlās virs zemes. Katrā sienā bija izcirsts caurums, pa kuru izplūda pavarda dūmi. Kad no ziemeļiem sāka pūst vējš, sirmgalvis ziemeļu sienas caurumu aizšāva ar biezu lubu.

—     Tā pie jums nav, — viņš norādīja uz caurumiem un aizbīdņiem, — pie mums dūmi nekož acīs.

Krū zemnīcā, kur abiem brāļiem tika dota pajumte, vēl mitinājās vedekla — mirušā dēla sieva ar zēnu un Krū meita.

Sievietes, ziņkārē lūkodamās uz svešiniekiem, sāka rosīties un mielot viņus ar saldētām zivīm. Kad brāļi bija remdējuši izsalkumu, Bejs apvaicājās sirmgalvim, kā viņš zinot ziemeļu ļaužu valodu. Krū pastāstīja, ka pagājušajos laikos viņš, būdams vienā vecumā ar Beju, un citi ģints ļaudis devušies uz jūru valzirgu medībās, lai dabūtu ilkņus. Reiz vējš atrāvis no krasta un aizdzinis jūrā ledus gabalu, uz kura viņš uzvilcis tikko nomedītu zvēru. Uz šā ledus gabala viņš aizvadījis daudzas dienas, pārtikdams no valzirga gaļas, kamēr viņu izglābuši ziemeļu mednieki. Krū nodzīvojis viņu apmetnē līdz nākamajai ziemai un toreiz arī iemācījies viņu valodu.

—     Tomēr viņš nerunā gluži tā kā mūsējie, — Ljoks pačukstēja brālim.

—      Droši vien viņš nokļuvis pie mūsu dienvidu kaimiņiem, kurus pēcāk aprija Asiņainais Horo, — Bejs atbildēja.

Drīz zemnīcā sapulcējās sievietes un jaunieši. Viņi aplūkoja brāļus, sačukstējās un smējās, bet, tikko cits pēc cita mājoklī ienāca trīs sirmgalvji, visi apklusa un atbrīvoja viņiem vietu pie pavarda. Sēdēdami pie uguns, vecie vīri nesteidzīgi sarunājās ar zemnīcas saimnieku un palaikam vērās svešiniekos.

—     Viņi saka — tevi varot ņemt par dēlu, — Krū beidzot teica Bejam, — tu esot stiprs, tu būšot labs mednieks.

«Un kā tad es? Vai patiešām mani taisās dzīt projām?» Ljoks izbijās.

—     Un mans brālis? — Bejs tūdaļ noprasīja. — Viņš un es — mēs esam vienu asiņu.

—     Mums pietiks barības arī tavam brālim, — sirmgalvis bija ar mieru.

—     Pienāks laiks, un viņš būs tikpat stiprs kā es, — pasteidzās piebilst Bejs. — Mēs abi gribam būt jūsu dēli.

Krū pārtulkoja Beja vārdus atnākušajiem večiem. Viens no viņiem kaut ko sacīja, un tad visi uzreiz sāka smieties. Brāļi samulsa, noģizdami, ka uzjautrinās par viņiem. Kad smiekli apklusa, Bejs aizvainots paskatījās uz zemnīcas saimnieku, kurš ar dūri berzēja acīs sariesušās asaras, un apvaicājās, kālab gan ļaudis tā smējušies par viņa vārdiem.

—     Lai tu un tavs brālis taptu par mūsu dēliem, — vecais atbildēja, — jums abiem jāpiedzimst no jauna. Mēs esam ar mieru!

—     Bet kā lai to izdara? — Bejs nomurmināja. —• Vai tu saproti kaut ko? — viņš noprasīja brālim.

Ari Ljoks nekādi nespēja saprast, kā pieaudzis cilvēks var piedzimt no jauna.

Dažas dienas vēlāk brāļiem tika skaidrs, kālab ļaudis tovakar tik gardi smējās.

Pirmajā pilnmēness naktī ciemata apkaimē sāka rosīties jaunieši. Viņi lasīja žagarus, lauza egļu zarus un nesa uz noru aiz ciemata. Drīz vien tur izauga liela kritalu un egļu zaru kaudze, pie kuras sapulcējās visi cie- matnieki. Vecais Krū atveda uz šejieni abus brāļus.

—     Izskatās, ka dedzinās ugunskurus, —■ nesapratnē ierunājās Bejs, vērodams ļaužu rīkošanos.

Parādījās divas sievietes, uzģērbušas platus, garus kreklus. Viņas abas, it kā aiz sāpēm kliegdamas un vaidēdamas, uzrāpās uz zaru kaudzes. Ļaudis, skaļi smiedamies, sasēdās visapkārt. Četras vecenes pienāca pie Ljoka un Beja un rādīja, ka viņiem jāizģērbjoties.

—      Vai ļaunie gari nav aprijuši viņu saprašanu? — Ljoks brīnījās. — Vai tad…

Taču viņš netika tālāk, sievietes nogāza Ljoku sniegā un ātri izģērba. Bejs pasteidzās novilkt tērpu pats. Pēc tam vecenes četrrāpu līda uz žagaru kaudzes pusi, ar zīmēm skaidrodamas, ka brāļiem jādara tāpat.

—     Dari tāpatās, kā viņas rāda, — Ljoks, drebinādamies aukstumā, murmināja, — tā vajag!

Brāļi aizrāpoja vecenēm līdzi pie abām sievietēm, kas gulēja uz skujām. Krū iztālēm uzsauca viņiem, ka vajag ielīst sieviešu krekla platajā izgriezumā un izlīst ar galvu pa priekšu no «dzemdētājas» apģērba.

Visiem ciematniekiem varen skaļi smejoties, Ljoks un Bejs iespraucās zem sieviešu apģērba un atkal izrāpās ārā. Vecenes tūdaļ sagrāba brāļus, uzlika uz briežādām, ietina un cieši nosaitēja ar siksnām.

—     Nu mēs esam jaunpiedzimušie! — Ljoks uzsauca brālim. — Kas zina — tagadiņ mūs vēl sāks barot ar mātes pienu?

Tā arī notika. «Zīdaiņus» ar dziesmām un jautriem kliedzieniem aiznesa uz ciematu. Pēc tam ļaudis aizgāja, atstājuši Ljoku un Beju katru savas «mātes» aizgādībā, un viņas sāka barot «jaunpiedzimušos» ar krūti.

—     Vai no tiesas mēs ilgi būsim zīdāmi bērni? — Bejs vaicāja brālim. — Mēs nomirsim badā.

Par laimi, «zīdaiņa gadi» ilga tikai līdz otram rītam. Tad Krū atnāca pēc brāļiem, atraisīja viņu siksnas un sacīja:

—     Tagadiņ jūs esat mūsu ģints dēli. Kad iemācīsieties mūsu valodu, iesvētīsim jūs medniekos.

2. NODAĻA

Trīs dienas un naktis audžubērniem nebija ļauts atstāt ciematu, bet viņi varēja staigāt no zemnīcas uz zemnīcu un ielūkoties jebkurā mājoklī. Apmetne bi ja paslēpta dziļi mežā, tālu no liela ezera,

tik liela, ka tā otru krastu nemaz nevarēja saskatīt. Vecie viri stāstīja, ka sensenos laikos pa ezeru lielās laivās nezin no kurienes atklīduši sveši ļaudis. Ienaidnieki nopostījuši ciematu, kas tolaik atradies pašā ezera krastā. Tad ģints pārcēlusies uz dzīvi mežā, tālāk no lielajiem ūdeņiem. Apaļas noras malās cieši pie meža sienas ne visai augstu virs zemes pacēlās sniegā ieputinātas mītnes. Pa caurumiem baļķu sienās plūda zilganīgas dūmu strūkliņas un, nesasniegušas koku galotnes, izgaisa.

Starp mājokļiem klaigāja izkāmējuši, vilkiem līdzīgi suņi. Sākumā Ljoku un Beju pārņēma apmulsums, kad šie nepazīstamie zvēri, atņirguši ilkņus, draudoši rūca uz viņiem, bet gādīgais Krū pielika brāļiem par pavadoni mazdēlu, un puisēns drošsirdīgi uzkliedza suņiem, dzīdams viņus projām. Suņi, neapmierināti ņurdēdami, atkāpās.

—     Kālab šie zvēri viņiem vajadzīgi? — Bejs vaicāja Ljokam.

—     Droši vien lai aizgaiņātu ļaunos garus, — tūdaļ atbildēja Ljoks, pēc ieraduma uzveldams gariem visu nesaprotamo. Pēc tam viņš apķērās un pikti uzsauca brālim: — Kālab tu prasi man? Kā lai es to zinu? Es taču sacīju, ka tagadiņ vairs neesmu zintnieks.

Trešajā dienā mazais pavadonis aizveda brāļus pie pašas tālākās zemnīcas. Viņš pavēra ieejas aizsegu, palaida Ljoku un Beju iekšā un pats aizgāja.

No tumša kakta viņiem pretim pacēlās mājokļa saimnieks. Neteikdams ne vārda, viņš piegāja pie bedres, kas bija izrakta pie sienas, un izņēma no turienes lielu podu.

«Droši vien tūlīt sāks uzcienāt!» brāļi nodomāja. Viņus jau ne vienu reizi vien bija ieaicinājuši te vienā, te otrā zemnīcā un mielojuši ar svaigu meža dzīvnieku gaļu vai ar treknām, ieskābētām zivīm, ļoti līdzīgām sārtajam lasim, kas tā garšoja dzimtās puses ļaudīm. Taču saimnieks iesmēla ar tāss kausu no poda kādu šķidrumu, iemērca tajā roku, uzslacīja griezumiem izrotātam koka stabam, kas stāvēja pie ieejas mājoklī, un sāka kaut ko murmināt.

—     Skaties, cilvēks iztaisīts no koka, — Ljoks brīnījās.

—      Bet pie sienas cepure, tāda pati kā mūsu Dižajai zintniecei, — Bejs sacīja. — Tas ir zintnieks!

Zintnieks?! Tikai tagad brāļi ievēroja, ka saimnieka mati sapīti deviņās bizītēs un ikvienā karājas koka cilvēciņu un dzīvnieku veidoliņi. Viņu apmetnē tādas bizītēs pina tikai zintnieces.

Ljoks ziņkārīgi aplūkoja mītni. Pie austrumu sienas cita uz citas karājās dažādu dzīvnieku ādas ar spalvu uz āru. Pa virsu citām ādām uzklātā lūšāda bija ieplēsta daudzās vietās, un spalva karājās kušķiem.

—     Vai zini, kālabad lūšāda saplēsta? — Ljoks uzvaroši vaicāja brālim.

—      Nezinu vis.

—     Bet es zinu… Viņiem ir tādas pašas burvestības kā mums!

Tobrīd zintnieks meta murmināšanai mieru. Vēlreiz iemērcis brūno, netīro roku šķidrumā, viņš apslacīja cilvēkam līdzīgo koka stabu, pēc tam pielika kausu pie lū pām un pasniedza Bejam. Jauneklis iebaudīja dažus malkus, izbrīnā noklakšķināja mēli un padeva kausu Ljokam. Tādu dziru brāļi vēl nekad nebija baudījuši — tā bija salda un reizē itin kā apsvilināja lūpas.

Zintnieks atkal ielēja kausā dzeramo, un brāļi iztukšoja to līdz dibenam. Tagad dzira likās vēl gardāka. Zemnīcas saimnieks ar dāsnu roku vēlreiz pielēja pilnu kausu, un šoreiz dzēriens pat nededzināja ne mēli, ne lūpas.

Zintnieks piesita pie tukšā kausa, tad pieskārās galvai un sāka vilkt ar pirkstu gaisā apļus. Brāļi nesaprata, kālab viņš tā dara, bet šīs izrīcības viņiem likās visai jocīgas, un viņi iesmējās.

Ljokam gribējās padižoties, ka arīdzan viņš zina burvestību noslēpumus. Parādījis Bejam ar pirkstu uz lūšādu, viņš izlikās, ka sviež šķēpu.

—     Ja pagrieztu ādu otrādi, tad tu redzētu, ka uz ādas uzvilkts lūsis, — viņš steidzīgi skaidroja brālim, — ja gribi, es parādīšu.

—     Pagaidi, — Bejs sacīja, — man galva griežas riņķī. Mēs ēdam visu dienu, bet galva reibst gluži kā bada laika.

Tobrīd zvērādu aizsegs pacēlās un zemnīcā ienāca sieviete ar bērnu uz rokas; ķerdamies pie viņas apģērba, tecēja otrs bērniņš, mazlietiņ vecāks. Sieviete aizgāja tālākajā kaktā, apsēdās un sāka zīdīt mazuli.

Ljoks brīnījās nenobrīnīdamies — zintnieka zemnīcā mitinājās sieviete un bērni. Zintniekam bija ģimene! Sajā apmetnē bija gluži citāda kārtība nekā viņu dzimtenē!

Jauneklim šķita, ka zeme apakš kājām līgojas gluži kā laiva upē. Turēdamies ar roku pie sienas, viņš aizgāja pie lūšādas un ātri apgrieza to uz otru pusi. Adas otrā pusē bija uzzīmēts lūsis.

Saimnieks saskaitās, sagrāba Ljoku aiz rokas un atgrūda nost no ādas.

Ljoks sagrīļojās un pakrita uz klona. Šķita, ka zemnīcas sienas atdzīvojas un sāk līgoties, pēc tam viss sagriezās un nesās kaut kur projām. Kas notika tālāk, viņš nezināja.

Ljoks atžilba agrāk par Beju. Viņi abi, izģērbti kaili, gulēja uz aļņa ādas. Viss ķermenis viņiem bija izkrāsots ar raibiem zīmējumiem. Apkārt gulētājiem ar tamburīnu rokās riņķoja zintnieks garā tērpā, uz kura žvadzēja un klabēja kaula gabaliņi un oļi.

Pie pašas sienas pietupušies sēdēja trīs sirmgalvji. Ljoku sagrāba šausmas — visapkārt sveši un laikam gan naidīgi ļaudis, kuri diezin kāpēc uzsūtījuši viņiem miegu un izģērbuši viņus gluži kailus. Ljoks pielēca kājās. Taču nekas briesmīgs nenotika. Zintnieks pārtrauca riņķošanu, nolika tamburīnu un vālīti, piegāja pie jaunekļa, izrāva Ljokam dažus matus un iesvieda tos ugunī.

Veči visi reizē izkliedza kādu vārdu. Vienu no šīm balsīm Ljoks jau bija dzirdējis, viņš ieskatījās ciešāk un pazina Krū, pēc tam arī otru tas bija apmetnes Dižais mednieks. Ljoks nepazina vienīgi trešo sirmgalvi, sagu- mušu vīru, kas bija apaudzis ar bārdu gandrīz līdz pašām acīm. Jauneklis noprata, ka viņam un Bejam sarīkota kāda zintēšana.

Krū lika Ljokam lēkt pāri degošam pavardam. Uguns bija visai liela, un liesmu mēles pacēlās augstu. Mazliet pavilcinājies, Ljoks lēca ieslīpi pāri pavarda stūrim, kur nebija tik liela svelme.

Vecis, kura kuplā bārda auga gandrīz līdz pašām acīm, pieliecās un kaut ko sacīja Krū. Tas apmierināts pasmaidīja.

—     Meistars saka, — viņš paskaidroja Ljokam, — tev esot ļoti izmanīgs prāts!

Zintnieks, no jauna dudinādams kaut ko nesaprotamu, pastiepa pāri ugunskuram jaunus, vēl nevalkātus mīkstas briežādas gurnautus.

—     Apjoz, — lika Krū,

Ljoks steigšus apjoza gurnautus un atviegloti uzelpoja. Viņa dzimtenē tika uzskatīts par kaunu, ja vīrietim no- joza gurnautus. To darīja, tikai notiesājot uz nāvi.

Pēc tam zintnieks tāpat pāri ugunij pasniedza Ljokam virstērpu, kuram spalva bija īsi apcirpta, un divējas kažokādas zeķes — ar spalvu uz iekšu un ar spalvu uz āru.

Kad Ljoks bija apģērbies, zintnieks atkal paņēma tamburīnu un sāka riņķot apkārt Bejam, kas vēl joprojām gulēja. Zintnieks no visa spēka sita ar vālīti pa nostiepto tamburīna ādu pie pašas gulētāja auss un pat — it kā nejauši — aizķēra viņu ar kājām, taču Bejs kā nemodās, tā nemodās.

Zintniekam apnika griezties smagajā tērpā, viņš vēl vienu reizi skaļi uzsita pa tamburīnu un kaut ko sirdīgi sacīja sirmgalvjiem.

—      Pamodini brāli, — Krū teica Ljokam, — tu drīksti, zintnieks atvēlē.

Ljoks ar lielām pūlēm uzbukņīja Beju.

Kad vecākajam brālim pienāca kārta lēkt pāri ugunij, viņš bez apdomāšanās pārlingoja pāri pašam pavarda vidum un diezgan stipri apsvilinājās, taču izlikās, ka nejūt nekādas sāpes.

Sirmgalvji atkal sačukstējās, un tad Krū paskaidroja:

—     Vecajie saka — tu neesot viltīgs, toties būšot drošsirdīgs un izturīgs mednieks!

Uzvilcis jauno apģērbu, Bejs atcerējās vilka ilkņu virkni un sāka lūgties Krū, lai viņam to atdodot.

—     Nē, — atbildēja vecais, — tu tak gribi tapt mūsējais. Tālab nedrīkst nēsāt svešas ģints ļaužu mantas. Rīt jūs abi nāksiet man līdzi medībās, un es iemācīšu jums visu, kas jāzina mūsu medniekiem. Aizmirsti visu, kas agrāk noticis tavā mūžā.

3. NODAĻA

Nākamajā rītā brāļi pamodās vēlu. Pacēlis galvu, ko laikam gan bija darījis smagnēju vakarējais zintnieka dzēriens, Ljoks aplūkoja zemnīcu. Krū nebija mājās. Viņa meita Šuha un jaunā atraitne sēdēja kaktiņā un ar brieža dzīslām šuva zvērādas gabaliņus uz sieviešu virstērpa. Gan rokas, gan mēle viņām bija nodarbinātas, viņas tērzēja bez apstājas un tanī pašā laikā veikli rīkojās ar kaula adatām.

Pamanījusi, ka brāļi atmodušies, atraitne izgāja ārā.

Piecēlusies sēdus, pavilkuši kājas apakšā, brāļi gaidīja, kad jaunā atraitne atnesīs viņiem sīki sasmalcinātas saldētas zivis, parasto rīta azaidu.

Ljoks pārcilāja vakar dāvātos apģērba gabalus, kas gulēja turpat līdzās brāļiem.

—     Labs apģērbs, — viņš sacīja.

—            Arī mūsējais bija labs, — neapmierināts noņurdēja Bejs. — Taču viņi pievāca gan apģērbu, gan Au velti. Au dāvinādams sacīja man: «Esi vienmēr drošsirdīgs. Vilka ilkņi tev palīdzēs.»

—            Krū vēlēja: «Aizmirsti visu, kas noticis tavā mūžā,» — atgādināja Ljoks.

Bejs sirdīgi uzlūkoja brāli.

—           Šeitan mums būs labi, — Ljoks lūkoja viņu nomierināt.

—     Mūs abus pieņēma par ciemata dēliem.

—            Tik un tā mums nav viņu asiņu, mēs esam no svešas ģints.

—            Arī viņa ir no svešas ģints, — Ljoks pamāja uz jauno atraitni, kas tobrīd ienāca zemnīcā, nesdama tāšu vāceli, pilnu ar smalki sagrieztas saldētas zivs gabaliņiem. — Bet paskaties, cik viņai labi. Viņa smejas vienā smiešanā.

Sieviete no tiesas skaļi iesmējās un, iedama garām, it kā nejauši ļāva nokrist aukstam zivs gabaliņam uz Beja kailā ceļgala. Ne velti sievieti sauca par Smejošo, viņa visus ķircināja un smējās pati pirmā.

Arī tagad, salikusi uz platā bluķa zivis, viņa, skaļi šmakstinādama, bāza mutē gabaliņu pēc gabaliņa un šķelmīgi lūkojās uz brāļiem, taču neaicināja viņus azaidā.

Aizvien vēl sadrūmis, Bejs pasniedzās pēc zivs, bet tobrīd ienāca Krū, uzvilcis īsu mednieka vamzi, un lika brāļiem apģērbties.

Izgājuši no zemnīcas un piesējuši slēpes, visi trīs devās projām pa labi iesliedētu taku. Bejs tīšuprāt pagāja sānis no sliedēm, un viņa slēpes tūdaļ dziļi iegrima irdenajā sniegā.

—            Paveries nu, — viņš sacīja Ljokam, — mūsu slēpes ir labākas nekā šitenās.

—            Kālab tāda runa? Vai gan tagadlt tās nav tavas slēpes? — Krū, kurš slēpoja pa priekšu, pagriezās atpakaļ. — Vai gan tu tagadlt neesi mūsu ģints dēls?

Drīz slēpju sliedes aizveda viņus uz egļu ataugu, aiz kuras puslokā pacēlās vecu egļu siena.

Krū apstājās, un ari brāļi apstājās.

Starp eglēm stāvēja stabs gandrīz divu cilvēku augstumā ar grieztiem rotājumiem. Sniegs vietām biezā kārtā klāja rotājumus, tomēr varēja saskatīt, ka uz staba izgrieztas cita virs citas septiņas cilvēku sejas. Pie staba no plakaniem akmeņiem bija sakrauts neliels paaugstinājums. Attālāk, saules rieta pusē, rēgojās vairāki griezumiem rotāti pazemi bluķi. Pie viena bluķa veda svaigi iemītas pēdas, un sniegs pie tā bija izrakņāts. Krū atraisīja slēpes, arī brāļi darīja to pašu.

Vecais, paņēmis Ljoku un Beju aiz rokas, aizveda viņus pie bluķa izrakņātajā sniegā.

—     Teitan guļ mans tēvs, — viņš sacīja, — teitan guļ visi mūsu ģints tēvi un vectēvi.

Pēc tam, uzlicis plaukstas uz brāļu galvas, sirmgalvis lika viņiem noliekties bluķa priekšā.

—     Tēvs, tu, kas allaž sargājis mani, — satraukts runāja Krū, — pieņem viņus par mazdēliem, tāpatās kā es viņus ņemu par dēliem! Es aizmirsīšu, ka mans dēls gājis bojā, viņi man būs dēla vietā.

Sirmgalvja plaukstas tapa vēl smagākas, un brāļi noliecās vēl zemāk.

—     Tēvs, sargi savus mazdēlus, — Krū turpināja, — viņi liek cerības uz tevi, viņiem nav gādīgāka aizstāvja par Sevi! Sargi viņu dzīvību, tāpatās kā tu sargi manējo! Dod viņiem ieroci un dod viņiem uguni!

Sirmgalvis satvēra brāļu rokas pie plaukstas un nolieca tās līdz izrakņātajam sniegam.

Zem Ljoka pirkstiem gadījās kaula nazis, un Bejs sataustīja cirvi.

Vecais un brāļi noliecās pie sniega vēl pa divi lāgi. Otrajā reizē viņi izvilka no sniega pa maisiņam, kurā bija salikts viss nepieciešamais ugunskura aizdedzināšanai, trešajā — nazi Bejam un cirvi Ljokam.

Kopš paša rīta sadrūmušais Bejs atplauka: viņam ļoti patika cirvis un kaula nazis. Tik labus ieročus viņa dzimtenē neprata taisīt. Vēl vairāk priecājās Ljoks — beidzot viņš kļuvis īsts mednieks!

Sirmgalvis apkampa brāļus un piespieda viņus pie savām krūtīm,

—      Tagadiņ jums ir viss, kas vajadzīgs medniekam, jums dos arīdzan loku un šķēpu. Mans dēls ir miris. Tagadiņ jūs esat mani dēli. Jūs nāksiet man līdzi medībās un apskatīt lamatas.

Pēdējo vārdu brāļi nesaprata, Krū bija to sacījis savā valodā.

—     Kas tas ir — «lamatas»? — Bejs vaicāja Ljokam.

Tas brītiņu padomāja un atbildēja:

—      Droši vien tās ir tās viltīgās nūjiņas, kas mežā bija noķērušas medni.

Turēdams rokas brāļiem uz pleciem, sirmgalvis aizveda viņus pie augstā, ar griezumiem rotātā staba.

Viņš noņēma no jostas caurspīdīgu pūsli, atraisīja to un izvilka mazu tāss turzu ar sasalušiem taukiem. Nolicis taukus uz paaugstinājuma koka tēla priekšā, viņš tos sagrieza četrās dajās.

Vienu dalu sirmgalvis atdeva garam, kas bija attēlots uz staba, un skalā balsī apsolīja, ka jaunie dēli drīz atnesīs viņam vēl vairāk tauku un gardas gaļas, ja viņš tos sargāšot un palīdzēšot tiem medībās. Divas daļas tauku viņš atdeva brāļiem, ceturto sadalīja uz pusēm: vienu pusi apēda pats, otru ieraka sniegā pie bluķa, kur bija apbedīts viņa tēvs.

*

Ciematā, kur bēgļi bija atraduši patvērumu, dzīvoja kāds vīrs, vārdā Kibu, kuru uzskatīja par labāko ieroču darinātāju, īstu meistaru. Viņa darinājumus augstu vērtēja ziemeļu un dienvidu kaimiņi.

Agrāk Kibu bijis viens no apmetnes labākajiem medniekiem. Reiz viņš sekojis pa pēdām paša ievainotam briedim. Izbadojies lūsis aizsteidzies viņam priekšā. Abi sastapušies pie noasiņojošā dzīvnieka. Asiņu smaka padarījusi lūsi drosmīgu. Ne zvērs, ne cilvēks negribējis atteikties no medījuma. Lūsis meties virsū Kibu. Viņi abi ilgi cīnījušies. Cilvēks gan nožņaudzis lūsi, taču zvērs ar nagiem un ilkņiem tā saplosījis mednieku, ka ievainotais ar mokām spējis aizrāpot līdz ciematam. Kibu nogulējis trīs mēnešus, un, kad piecēlies no vārdzības, mugura viņam bijusi līka un labā kāja pavisam gaudena un vairs nav locījusies. Tikai rokas, kā citkārt, palikušas veiklas un spēcīgas, un Kibu atradis tām darbu. Viņš iemācījies tik prasmīgi darināt no akmens visvisādus rīkus un

« 14a

Ieročus, ka ne šajā ciematā, ne kaimiņu apmetnēs viņam neesot līdzinieka.

Pie viņa Krū aizveda jaunos dēlus.

Kibu sēdēja pie ieejas zemnīcā. Tas bija tas pats ar bārdu apaugušais vecis, kuru viņi bija redzējuši vakar pie zintnieka. Kibu priekšā uz diviem akmeņiem gulēja liela plakana plāksne. Noliecis pār to pinkaino galvu, vecais trina slānekļa cirvi, uzmanīgi vilkdams asmeni šurpu turpu pa slīpējamo plāksni.

Krū kopā ar abiem brāļiem apstājās un nesacīja ne vārda. Kibu pat nepacēla galvu. Ljoks ar interesi vēroja ikvienu viņa kustību, turpretim Bejam gaidīšana drīz apnika un viņš tīšuprāt pagājās sāņus, lai viņa ēna kristu uz plāksnes. Tomēr ari tas nelīdzēja — vecais trina un trina asmeni, kamēr nosprieda, ka cirvis ir pietiekami ass.

—     Atnācāt? — viņš noprasīja, nepaceldams galvu,

—     Atnācām gan, — Krū apstiprināja, — dēliem nav nekā ko sviest.

Kibu uzrausās no mīksta maisa, kas bija iztaisīts no brie- dulēna ādas un ar kaut ko piebāzts. Vilkdams kroplo kāju, vecais pagājās pāris soļu, turklāt pieliekdamies tā, ka varētu ar roku pieskarties zemei. Lai apskatītu brāļus, viņam vajadzēja atmest galvu. Vērīgi uzlūkodams Ljoku, vecis pasmaidīja, un sprogainās bārdas pinkas viņa apaugušajā sejā sakustējās.

—     Viņam nav vajadzīgs smags šķēps, viņam vajadzīgs viegls sviežamais iesms, — viņš ierunājās pavisam jauneklīgā balsī, paņēmis Ljoka plaukstu savējā. Tā Kibu nezin kāpēc iepatikās, vecais sāka to taustīt, gan saliecot jaunekļa pirkstus, gan atliecot tos sānis.

—     Ar tādu roku būtu labi taisīt cirvjus un bultu uzgaļus, — beidzot viņš sacīja Krū, — atdod man viņu mācībā.

Krū neteica ne vārda, viņš cerēja, ka Ljoks un Bejs būs uzticami palīgi, spēcīgi un veikli mednieki. Neba tālab viņš pārvedis šos jaunekļus no meža un pieņēmis par dēliem, lai atdotu vecajam Kibu, kauču viņš ir labs meistars.

Tagad Kibu piegāja pie Beja, piesita jauneklim pie krūtīm, aptaustīja viņa muskuļus un sacīja:

—     Areče, šitenajam dosim šķēpu, šitenais tiks galā arīdzan ar lāci.

Šķēps tika saukts vienādi abu ciematu valodā, un brāļi saprata, ko runā bārdainis. Ljoks jutās aizvainots. Tiesa, viņš ir krietni vājāks par brāli, taču veiklībā un ari viltībā var droši sacensties ar viņu. Ljoks pikti caur pieri paglūnēja uz Kibu, taču sirmgalvis atkal uzsmaidīja jauneklim un, pamādams ar roku, aizveda viņu sev līdzi zemnīcā.

Kibu mājoklis nelīdzinājās nevienai citai zemnīcai visā šajā ciematā. Tikai pavards un zvērādu kaudze guļvietā liecināja, ka te kāds mitinās. Ikviens stūrītis bija pielāgots bultu un šķēpu uzgaļu un cirvju taisīšanai. Pie pavarda uz četriem akmeņiem gulēja tāda pati gluda plāksne kā ārā pie ieejas. Uz plāksnes viena gala bija uzbērta smalku smilšu kaudzīte. Turpat atradās pods ar ūdeni. Mazliet tālāk, tomēr tik tuvu, lai tos varētu aizsniegt, neatraujoties no darba, bērza tāšu pītenī bija salikti krama gabali — lieli un mazi, apaļi un iegareni. Gar vienu sienu līdzenās rindās virknējās cirvji, tešļi, kalti, cērtes. Gar otru — šķēpu, iesmu un bultu uzgaļi. Atsevišķi glabājās viss, kas vajadzīgs sievietēm saimniecībā, — kasīkļi ādu apstrādāšanai, naži, īleni.

Kibu lepns pamāja, rādīdams uz ieročiem, tad iesita sev pa krūtīm, itin kā sacīdams, ka visu to darinājis pats savām rokām. Noliecies viņš pacēla cirvīti un mazu bultas uzgali, pielika Ljokam pie pašām acīm un nošmaukstināja lūpas, it kā ēstu kaut ko ļoti gardu. Uzgaļa malas bija tik līdzeni apskaldītas, cirvis tik gludi noslīpēts un asi uz- trīts, ka Ljoks nevarēja vien nopriecāties. Viņš atcerējās rupjos, šķībos ieročus, kas nāca no Krama rokām, un neviļus ar cieņu uzlūkoja veco vīru. Cik labi, ja prot taisīt tādas lietas!

Vienā kaktā, pieslieti pie sienas, stāvēja kāti: garie — šķēpiem, īsie — sviežamiem iesmiem. Turpat glabājās vesela kaudze bultu — pavisam tievu, vēl bez uzgaļiem. Kibu lika Ljokam paņemt šķēpu kātus un iznest ārā no zemnīcas.

Krū izvilka vienu kātu no kaudzes un iesprauda to sniegā piecdesmit soļu atstatu.

Bejam nevajadzēja nekā paskaidrot. Viņš ņēma no Ljoka rokām kātu pēc kāta un atvēzējies visā spēkā svieda tos, Apkārt jau grūstījās nezin no kurienes uzradušies puišeli, skaļiem kliedzieniem apliecinādami sajūsmu, kad kāts ieurbās sniegā aiz iespraustās nūjas. To kātu, kurš aizlidoja vistālāk un likās labāks, Krū pacēla pats un atnesa uz zemnīcu Kibu. Puišeļi spiegdami metās savākt pārējos.

Tagad kātam vajadzēja piestiprināt uzgali. Tas bija grūts darbs. Kibu aizveda Krū un viņa dēlus zemnīcā. Nosēdinājis viņus, sirmgalvis ķērās pie darba. Pirmām kārtām vecais uzlika uz uguns podu, kurā glabājās tumša, cieta masa, ielēja izdobtā muldiņā ūdeni un iemērca tajā jēlmītas briežādas siksniņu. Pēc tam, izraudzījies no vairākiem uzgaļiem to, kurš pašam rādījās vislabākais, Kibu pielika spalu kāta galam, piemērīja, padomāja un nolika līdzās. Kātu viņš iespieda starp akmeņiem un ņēmās izgriezt gropi iedzītnim un padarīt smailāku kāta galu.

Ap to laiku, kad Kibu beidza šo darbu, poda saturs bija tapis mīksts un valkans. Vecais izņēma no muldiņas siksniņu, izspaidīja un mazliet apžāvēja. Tad viņš apmērcēja šķidrajos sveķos uzgaļa iedzītni un kāta galu un, neļaudams sveķiem sastingt, uzlika gropes malai siksniņas galu. no augšas ielika gropē iedzītni un ātrām kustībām iedzina to šaurajā caurumā. Uzgalis un siksniņa stingri iekļāvās gropē. Izmērcētās, lokanās siksniņas brīvo galu Kibu aptina apkārt nosmailētajam kāta galam, cenzdamies, lai siksniņa aptvertu koku pēc iespējas ciešāk un gultos līdzeni — vijums pēc vijuma.

Ljoks, nenovērsdams acu, vēroja sirmgalvja pirkstu veiklās, drošās kustības. Tad Kibu nogrieza siksniņas galu, iezieda tinumu ar lapegles sveķiem un lepns aplūkoja gatavo šķēpu. Uzgaļa spals likās cieši ieaudzis kātā. Pats uzgalis varēja nolūzt triecienā pret ko cietu, taču izvilkt uzgali no gropes nekādi nebija iespējams.

Bejs nepacietīgi sniedzās pēc ieroča, tomēr Kibu atbīdīja viņa roku un pieslēja šķēpu ar uzgali uz augšu pie sienas — attālāk no pavarda. Lai sveķi sacietē pa krietnam, tā būs drošāk. Tad viņš ķērās pie īsā sviežamā iesma. Darbs risinājās tādā pašā kārtībā.

Pasniegdams Ljokam iesmu, Kibu kaut ko sacīja, un Krū smaidīdams pārtulkoja:

—     Galva tev viltīga! Vakar tu uzreiz apķēri, kā jālec pār pavardu, lai neapsvilinātos. Es saku — tu pārspēsi viltībā jebkuru zvēru, bet viņš teic — tu pārspēšot viltībā jebkuru akmeni, tu būšot labs meistars.

Taču Ljoks cieši satvēra iesmu — savu pirmo ieroci — un iesaucās:

—     Nē, nē! Es esmu mednieks.

Kibu sāka smieties, bez Krū paskaidrojuma sapratis jaunekļa vārdus.

Bejam arī patika šķēps. Viņš ierastām kustībām pacilāja ieroci, ar pirkstu palūkoja, cik ass ir uzgalis, un atzinīgi pamāja.

— Vai zini, brāl, teitan taisa labākus šķēpus nekā pie mums.

Krū aizgriezās, lai noslēptu apmierinātu smīnu — ja audžudēlam ģints ierocis ir pa prātam, tad viņam būs pa prātam arīdzan ģints paražas! Svešais ciemats taps viņam par savējo.,,

4. NODAĻA

Daudz, daudz ziemu bija pagājis kopš tā laika, kad vecais Krū uzstādīja savas pirmās lamatas. Droši vien visiem ciematniekiem nebūtu tik daudz pirkstu skaitīšanai, cik zvēru un putnu viņš noķēris pa šiem gadiem. Tagad vecais Krū sāka piekust. Viņam aizvien grūtāk bija apstaigāt milzīgā meža slepenajos nostūros izliktās lamatas. Rokām pietrūka agrākās veiklības un lokanības, kājas zaudēja spēku un izturību un, kad sirmgalvis tomēr piespiedās un skrēja, elpas trūkums aizžņaudza viņam kaklu.

Katru reizi, taisīdamies tālajā apgaitā, vecais vīrs gū- ģojās, ka līdzās viņam nav dēla. Turpretim šorīt pošanās cejā Krū likās īsti svētki — viņš vairs nebija viens.

Brāļiem uz ilgu laiku palika atmiņā viņu pirmais gājiens uz mežu, kas cieši apjoza ciematu. Pa priekšu slēpoja Krū, juzdamies it kā jaunāks, viņam nopakaļ pa svaigi aizsnigušām slēpju sliedēm skrēja Bejs un Ljoks.

Ljoks priecīgs lūkojās apkārt. Viņš redzēja šur tur izrakņātu sniegu, pēdu virknītes, kādā vietā putna spalviņas, taču viņš, nekā nedomādams, skrēja visam garām. Mežs ar viņu nerunāja. Turpretim Bejs un Krū tūdaļ saprata, kas šeit bijis, ko darījis un kas teitan noticis šajā rītā vai naktī. Izsalkusi polārlapsa pirms rītausmas uzdūrās rubenim, kas bija ieracies sniegā, bet putns uzspurdza gaisā, iapsa saīgusi pamīņājās un tad skrēja tālāk — sniegs te bija izsvaidīts un pēdu virkne stiepās uz šo vietu un veda atkal projām. Acīgā pūce naktī bija sagrābusi uz zara guļošu putnu un aiznesusi — no zara bija nobiris sniegs un zem koka gulēja divas spalviņas.

Pēkšņi vecais apstājās un sapīcis pakratīja galvu, pikti bakstīdams ar nūju zaķa pēdās. Bejs nesaprata, kālab Krū dusmojas, taču sacīja Ljokam:

—     Zaķim nav vienas ķepas. Zaķis skrējis uz trim.

Slēpju sliede drīz aizveda viņus pie apses. Zem koka

sniegs rādījās izmīdīts, sarakņāts. Uz neliela pauguriņa rēgojās divas cieši sacirtušās nūjas un starp tām baloja īsu spalviņu kušķis.

—     Dumjās nūjas! Palaidušas medījumu! — Krū sirdīgi nomurmināja.

—      Teitan ieķērusies tā trīskājainā zaķa vilna, — Bejs sacīja.

Vecais uzvilka briežādas dūraiņus, parakņājās sniegā ap nūjām un stenēdams izcēla smagu koka kluci. Tajā bija cieši iedzīta viena no nūjām. Ar_cīpslu mezglu tai bija cieši pievilkta otra — īsāka nūja. Atri to griežot, Krū atšķetināja mezglu. Brāļi vēroja viņa rokas. Vecais atkal sāka griezt nūju, tagad uz otru pusi, un cīpslu aukla sa- vērpās aizvien ciešāk, taču Krū to izstiepa, neļaudams tai samesties mezglos. īso nūjiņu viņš iesprauda gropē lielās nūjas lejgalā. Cipslas tai pašā mirklī savērpās, nūjas tika pievilktas vienotrai un sacirtās ar skaļu knakšķi, stingri iespīlējot šķēpa kātu.

Brāļi kļuva priecīgi un sāka skaļi smieties.

—     Are, tālab zaķis dieba uz trim kājām! — Ljoks iesaucās. — Zaķim iecirtās ķepa starp nūjām. Tak viņš lēca augstu, un nūjas saspieda viņam tikai vienu pirkstu. Zaķis izrāvās un aizjoza projām.

Krū kļuva jautrāks. Tagad viņš vairs nenožēloja, ka medījums pasprucis. Paraug vien, cik gudrs jaunākais dēls viņam gadījies! Būs krietns zvēru ķērājs.

Krū pastiepa briežādas dūraiņus Ljokam un vēlēja viņam uzstādīt lamatas. Jauneklis apsēdās sniegā, uzlika bluķēnu uz ceļiem un, cenzdamies mats matā atkārtot visas vecā zvēru ķērāja kustības, sāka griezt nūju vispirms uz vienu, tad uz otru pusi. Laiku pa laikam viņš pacēla acis un uzlūkoja Krū. Vecais atzinīgi māja ar galvu. Sākumā nemākulīgie pirksti neklausīja un tikko stingri savītās cīpslas stūrgalvīgi sametās mezglos, bet pēcāk darbs veicās labāk. Vispēdīgi Ljoks uzstādīja lamatas. Vecais mednieks apbēra tās ar sniegu, lai virs tā rēgotos tikai nūju gali.

Pēc tam visi trīs laidās tālāk, šķērsoja noru, uzkāpa paugurā un nošļūca lejā, un tad vecais, strauji sagriezis slēpes, apstājās. Bejs tāpat sastinga uz vietas, bet Ljoks nenoturējās un paskrēja gabaliņu tālāk.

Lamatas zem nesen uzkritušā sniega nemaz nebija samanāmas. Krū, neteikdams ne vārda, parādīja brāļiem divus sniegā iespraustus egļu zarus, kas apzīmēja mazu paugu- riņu, atmeta ar roku un dieba tālāk. Lamatas bija tukšas.

Arī trešās lamatas nekā nebija noķērušas. Sniegs visap- līk rādījās līdzens, neskarts. Krū sadrūma vēl vairāk — diena bija sākusies neveiksmīgi. Bet tad slēpju sliedi šķērsoja zaķa pēdas un pazuda aiz kokiem. Pēc tam pēdas no jauna vairākkārt gāja pāri mednieku ceļam. Vecais kļuva mundrāks — zaķis, mezdams cilpas, tomēr linkāja uz to pusi, kur viņam uzglūnēja ceturtās lamatas. Bet zaķim sekoja lapsa. Rudā acīmredzot bija lieliska medniece. Viņas pēdas virzījās taisnāk un šķērsoja samudžinātās zaķa cilpu cilpas. Vietām lapsas ķepas bija iespiedušās sniegā dziļāk — te kuplaste kavējusies kādu brītiņu uz vietas, lūkodama uzminēt zaķa stiķus. Mednieki satraukti gaidīja, ko izstrādās greizacis. Ja nu viņš pēkšņi aizšaujas projām meža biezoknī? Tad arīdzan lapsa paskries garām lamatām! Beidzot zaķis laikam nāca pie skaidrības, ka nekāda viltība, nekādas cilpas nelīdzēs. Paļaudamies uz žiglajām kājām, garausis joza projām, nekur nenogriezdamies, tieštiešām pa slēpju sliedi, kur sniegs bija stingrāks. Lapsa neatlaidās un dirba zaķim pakaļ pa pēdām.

Tagad arī vīri traucās uz priekšu …

Šaurā ejā starp diviem prāviem akmeņiem bija uzstādītas lielas lamatas. Zaķis ieskrējienā pārlēca tām pāri, turpretim lapsa iekrita slazdā. Jau iztālēm mednieki ieraudzīja, ka ap vidu saspiestais zvērs spārdās un ar asajiem zobiem plosa bluķa malu. Kad viņi piesteidzās, nožņaugtā lapsa jau gulēja bez kustēšanās, iespiedusi smailo purnu sniegā.

Vecais pameta ar acīm audžudēliem. Diena nebūs aizgājusi velti. Nometis slēpes, viņš pietupās un ar cimdu atrausa sniegu. Šīs lamatas nelīdzinājās pirmiņ redzētajām: nūjas bija lielākas, resnākas un pavisam līkas. Kad cīpslas savērpās, nūju gali sacirtās krustiski un apžņaudzās ap medījumu gluži kā gredzens. Tādas lamatas izlika vilku vai lūšu ķeršanai. No taisnām nūjām spēcīgs zvērs savu kalsno ķermeni varēja izraut, atstājot medniekam tikai spalvas kušķus. Turpretim līko nūju stingrajos žņaugos zvērs nekā vairs neiespēja. Tādas lamatas vajadzēja uzstādīt divatā — vienam pašam pietrūka spSka to izdarīt.

Saņēmis visu sparu, vecais atvilka lamatu līko sviru un izņēma lapsu. Tad viņš izslējās un salūkoja maisiņā pie jostas žāvētu sīgas galviņu. Kaut ko murminādams, klanīdamies sirmgalvis pārsvieda to pār plecu. Tas bija upuris meža saimniekam par bagāto velti.

Lapsa bija ugunīgi sarkana ar sniegbaltām krūtīm. Bejs nevarēja novērst no tās acu. Viņam bija gadījies nomedīt lapsas, bet cik daudz spēka, laika, pacietības un viltības vajadzēja, lai tiktu pie tāda medījuma. Turpretim šeit rudā skaistule pati bija ieskrējusi vecā mednieka lamatās.

Lai gan āķu jeda mencu zvejošanai arī līdzinājās lamatām, tomēr brāļu ģints ļaudis nekad nenoģida, ka varētu medīt zvērus uz sauszemes ar kaut kādiem slazdiem.

Pirmiņ lamatas bija uzstādījis Ljoks, bet nu Krū ņēma palīgos stipro Beju. it kā atalgodams par pūlēm, vecais pēc tam ļāva nest viņam brango medījumu. Bejs pat nosarka aiz prieka par šādu goda parādīšanu un saudzīgi pārsvieda lapsu pār plecu. Toties Ljokam seja sarūgtinājumā izstiepās gara. Vecajam arī tas patika. Tātad puisis būs mednieks, ja rokas kāro pēc medījuma.

— Tas zaķis, kurš aizbēga, — sacīja Krū, mierinādams Ljoku kā mazu bērnu, — droši vien gaida mūs priekšā Tā arī bija. Zaudējis jēgu, vajātais zaķis, nekur nenogriezdamies, bija aizjozis līdz nākamajām lamatām un tur atradis savu galu. Šo meža saimnieka dāvanu, kaut arī ne tik apskaužamu, Krū uzticēja Ljokam.

īsajā ziemas dienā mednieki apbraukāja kādas trīsdesmit lamatas. Viņi dabūja lapsu, divus zaķus un vēl četrus putnus, kas bija iekrituši cilpās, — trīs rubeņus un vienu medni. Tā bija laimīga diena.

Kauču viņi atgriezās vēlu un ļoti noguruši, vecais tūdaļ nodīrāja lapsu un zaķus un aiznesa ādas līdz ar diviem rubeņiem ciemata Dižajam medniekam. Lapsas gaļa tika suņiem, bet zaķi, rubenis un mednis palika Krū saimei.

Kā allaž tērzēdama un brāļus zadinādama, Smejošā veikli noplūca putnus, apzieda tos ar biezu māla kārtu un ierausa kvēlojošās oglēs. Krū mājoklī tovakar valdīja līksmība. Vecais bija apmierināts ar saviem pieņemtajiem dēliem, arīdzan paši audžudēli lepojās ar laimīgajām medībām, priecājās arī Šuha — viņa beidza šūt kāzu tērpu. Bet Smejošā allaž bija līksma. Neviens ilgi negāja pie miera. Krū centīgi mācīja audžudēliem sava ciemata ļaužu valodu. Tikai sirmgalvja mazdēls, pa dienu krietni izskraidījies, saldi šņāca uz zvērādām.

5. KODAĻA

Ikviens zvērs baidās no cilvēka un parasti neuzbrūk pirmais. Taču vecie mednieki zināja stāstīt, ka viņiem gadījies saskrieties ar niknu lāci, kas meties virsū cilvēkiem pat tādā laikā, kad barības bijis papilnam. Tāds šaušalīgs zvērs, milzum liels, savēlušos vilnu, citu lāču izpluinīts, slēpjoties mežu biezokņos un uzbrūkot, pavisam traks aiz niknuma, ja kāds trāpoties ceļā. Arīdzan lāču kāzu laikā, kad šie zvēri pulcējoties kādā norā, mežonigais vientuļnieks aizejot patālāk prom. Viņš labi zinot, ka paša ciltsbrāļi, sanākuši barā, saplosīšot viņu gabalos, toties arī viņš nežēlojot vientuļu lāci. Jā gan, sastapšanās ar tādu lāci vientuļnieku esot šaušalīga!

Taču vēl briesmīgāks rādoties vientulis vilks. Neviens nezinot, vai viņš padzīts projām no bara vai pats aizklīdis no savējiem, — niknais zvērs sirojot, celdams naidu ar visām dzīvajām radībām, kamēr vilku bars sadzenot atkritēja pēdas un to saplosot.

Uz mata tāds vilks kādu dienu negaidīti ieklīda ciematā, izskrēja starp zemnīcām, sabiedējot bērnus un sievietes, sagrāba trīs gadus vecu bērnu, uzsvieda uz muguras un pazuda mežā. Mednieki līdz pat naktij velti pūlējās sameklēt plēsoni. Viņi uzgāja tikai tērpa atliekas — brieža spalvu kušķus un melnu akmentiņu ar izurbtu caurumiņu — laim- lēmi, ko māte bija uzkārusi zēnam kaklā, lai pasargātu viņu no ļauniem gariem.

Pēc kādām piecām dienām vilks uzklīda par jaunu un aizstiepa suni. Acīmredzot šausmīgajam zvēram bija iepaticies ciemats. Vēl pēc trim dienām viņš atkal uzklupa bērniem, kas rotaļājās, un aiznesa mazu meitenīti. Ļaudis saprata, ka ciematam nebūs miera, pirms plēsonis netiks nogalēts. Mednieki lielā barā izgāja mežā, bet zvēru arī šoreiz neatrada.

Tāpat zintnieks nekā nespēja palīdzēt. Viņš gan rūpīgi izgrieza no sniega milzīgo ķetnu pēdas un svieda tās ugunskurā, taču pūlējās veltīgi. Vilku nespēja aizdzīt pat šī gluži drošā, pārbaudītā burvestība.

Mātes aiz bailēm vairs nelaida bērnus ārā un pašas, iedamas uz upīti pēc ūdens, drebēja šausmās.

Tagad ciematā ne par ko citu nerunāja kā tikai par nikno plēsoni. Starp zemnīcām aizvien staigāja kāds no medniekiem, apbruņots ar šķēpu, loku un bultām. Trešajā naktī vilks uzbruka vienam tādam sargam un pārkoda tam kaklu.

Mirušo mednieku aiznesa uz svēto vietu un atslēja pie akmens paaugstinājuma lielā staba priekšā, lai izteiktu pārmetumu koka elkam — tam vajadzētu kaunēties, ka tik slikti apsargājis ciematu. Kad otru rītu ģints ļaudis atnāca apbedīt mednieku, viņi redzēja, ka vilks saplosījis līķi. Ciemata «aizgādnis» nebija spējis aizkavēt pat šo ļaundarību! Tad zintnieks sacīja:

— Mūsu ļaudis ir noziegusies pret meža gariem, un viņi uzsūtījuši mums šo zvēru.

Kāds ieminējās, vai tikai vilks nesodot ciematu par svešinieku uzņemšanu ģintī. Dažs atcerējās, ka Bejam ap kaklu bijusi vilka ilkņu virkne, kas sadedzināta kopā ar veco apģērbu. Paklīda baumas, ka Bejs itin kā esot nokāvis šā vilka tēvu un tagad vilks, nogalētā dēls, to atriebjot.. Sākās valodas, ka neviens nebūšot drošībā, kamēr brāļi dzīvošot šeitan.

Brāļiem pagaidām neviens nekā nesacīja, viņi šīs valodas uzzināja no Smejošās. Viņa pastāstīja visu dzirdēto, cenzdamās neskatīties uz Beju, un acis viņai bija saraudātas. Krū augu dienu bija projām un pārnāca sadrūmis un noraizējies. Visi klusu ieturēja vakariņas pie pavarda bez ierastajām jautrajām sarunām un agrāk nekā citu reizi aizgāja pie miera. Tomēr neviens nevarēja aizmigt. Sieviešu kaktā tikko dzirdami sačukstējās Smejošā un Šuha. Līdz pašai rītausmai uz zvērādām bez miega grozījās visi trīs mednieki.

Otru rītu visi ciematnieki sapulcējās pie Dižā mednieka zemnīcas. Turpat šaudījās, pusaudži un rotaļājās mazie bērni, nesaprazdami, kālab pieaugušie tik noraizējušies. Ļaudis sāka spriedelēt par nelaimi, kas uzbrukusi ciematam. Kālab agrāk vilks nav nācis un nesis projām bērnus? Kā gan aizgādnis ļāvis apgānīt mirušā mednieka līķi, kas atstāts tā aizsardzībā? Par ko dusmojas uz ļaudīm Meža saimnieks, kāpēc uzsūtījis zvēru? Raudzīdamies uz brāļiem, kuri stāvēja blakus Krū, ļaudis iesākumā klusām, tad aizvien skaļāk sacīja: vai tikai svešinieki, atnākuši nezin no kurienes, nav vainīgi šajā nelaimē? Kamēr viņu šeit nebija, arī vilks netika redzēts.

Krū sadrūma aizvien vairāk. Viņš labi saprata, ka tādas sarunas ir bīstamas Bejam un Ljokam. Vēl izšķirošais vārds nav teikts, Dižais mednieks vēl klusē. Ja arī viņš noticēs valodām, vecajam Krū vairs nebūs dēlu, bet viņš jau tos iemīļojis. Kā lai viņus aizstāv, kā lai novērš no viņiem ģints dusmas?

Pēkšņi Bejs izgāja ciematnieku apļa vidū.

—     Ļaudis, mēs atnācām pie jums, tālab ka cilvēkam nav jādzīvo vientulībā kā krauklim, — viņš sacīja skaļā balsī, pūlēdamies izraudzīties pareizos vārdus vēl pasvešajā valodā. — Jūs uzņēmāt mūs pie sevis. Jūs to nenožēlosiet. Es iešu un nogalēšu šo vilku, un bērni smiesies par viņu, kad mēs ar brāli noliksim zvēra galvu tai vietā, kur viņš saplosīja mednieku. Lai man nav miera, iekām es neizpildu savu solījumu.

Vairāk nekas nebija runājams. Dižais mednieks klusēdams pamāja ar galvu un aizgāja savā zemnīcā. Klusītiņām izklīda arī visi citi. Tagad bija jāgaida, lai svešais atnācējs izpilda to, ko solījis. Bet posts viņam, ja neizpildīs solījumu. Ciematniēki spriedīs tiesu pār viņu — nicināmu lielībnieku, kuram nebūs vietas šajā apmetnē.

Krū zemnīcā atkal valdīja klusums. Vecais, skumjš un nerunīgs, viens pats aizgāja pārlūkot lamatas un neņēma brāļus līdzi. Tam, kurš devis vārdu ģintij, tikai par to vien jādomā, kā izpildīt solījumu.

Šuhai vajadzēja atnest ūdeni, bet viņa baidījās no vilka. Ljoks varētu aiziet viņas vietā, bet medniekam neklājās darīt sieviešu darbu. Viņš paņēSna šķēpu un gāja pavadīt meiteni. Viņiem pa pēdām sekoja arī puisēns.

Kolīdz zemnīcā palika tikai Bejs un Smejošā, viņa steigšus iespieda medniekam kaut ko plaukstā. Tas bija apdedzis vilka ilknis ar izurbtu caurumiņu.

—      Es šodien parakņājos tai vietā, kur vecie vīri sadedzināja jūsu apģērbu. Kazi, mantiņa no tavas dzimtenes tev palīdzēs, — viņa sacīja un pēc tam klusu piebilda: — Es tak arī slepus glabāju gliemežnīcu no dzimtās upe3 krasta.

Un Smejošā parādīja Bejam mazu, spožu gliemežnīcu, ko bija paslēpusi sūnās spraugā starp sienas baļķiem.

Bejs ļoti priecājās — vilka ilkņu virkni taču bija dāvinājis Au. Velte — tā taču ir daļiņa no dāvinātāja, un tagadiņ Au, labākais no labākajiem medniekiem, būs kopā ar viņu! Bejam likās, ka viņš tapis divreiz stiprāks.

—     Tu esi pati labākā no visām sievietēm, — viņš samulsis ieteicās. — Kad es nogalēšu vilku, vai tu pieņemsi no manis vilka ādu?.

Smejošā piesarka, taču piekrītoši pamāja un bez kādas vajadzības izskrēja no zemnīcas. Pieņemt no mednieka zvēra ādu — tas nozīmēja, ka sieviete ir ar mieru iziet pie viņa par sievu.

Bejs bija īsts mednieks — viņš prata domāt tā, kā domā tie, kurus viņš medīja. Kad no upes pārnāca Ljoks, brālis viņam sacīja:

— Katru reizi, kad vilks ir pieēdies, viņš atnāk ne agrāk kā trešajā dienā. Pēdējo reizi viņš bija ciematā izgājušo nakti. Tātad vilks jāgaida nevis šodien, bet gan rīt. Tikām krietni jāizguļas, lai netrūktu spēka.

Bejs atgūlās un no tiesas tūdaļ aizmiga. Ljoks arī lūkoja aizmigt, taču viņu viss traucēja: malkas sprakšķēšana pavardā, sieviešu klusie čuksti un pat sniega gurkstēšana ārā zem gājēju soļiem.

Vakarā samiegojies Bejs žāvādamies negribīgi paēda kopā ar visiem un atkal likās guļvietā.

Naktī pamodies, viņš ieraudzīja, ka Smejošā sēž pie pavarda un ik pa brītiņam pieliek ugunij sausus zarus. Nakts bija ļoti auksta, sals spiedās iekšā zemnīcā pa visām spraugām, sevišķi gar klonu. Rūpēdamās par guļošo Beju, Smejošā bija palikusi nomodā un kurināja uguni, lai jaunajam medniekam būtu silti.

Otrā dienā Bejs izgulējies un mundrs kopā ar Ljoku aizgāja uz svēto vietu.

Viņš sprieda tā: izsalkušais zvērs neaizmirsīs vietu, kur atradis mirušo mednieku un mielojies, un vispirms nāks uz šejieni. Iznāk, ka zvērs jāsagaida šeit.

Bejam vajadzēja pieveikt cīniņā šausmīgu pretinieku. Pēdas sniegā liecināja, ka uzklīdis milzu zvērs, ļoti spēcīgs un tikpat nikns kā lūsis. Cīņai, kurā viens no diviem — mednieks vai plēsonis — katrā ziņā ies bojā, jāsagatavojas, kā nākas.

Vilka pēdas meta plašu loku gar noras malu un, dziļi iespiedušās sniegā, beidžās pie paaugstinājuma. Tur zvērs bija meties virsū mirušajam medniekam. Bejam ļoti gribējās paieties pa pēdām, papētīt, kālab vilks lēcis tieši no turienes, nevis no kādas citas vietas. Taču mednieks nedrīkst atklāt savus nodomus. Ja zvērs nojautīs, ka cilvēks uzminējis viņa paražas, viņu ar viltu vairs nevarēs pieveikt. Jauneklis pēc acumēra noskatīja vilka lēciena garumu un nopētīja šķēpu. Šķēpa kāts bija pārāk īss. Ņemt garāku? Nē, neder, ļoti garš kāts būtu par traucēkli. Iznāk, ka pašam jāmetas pretim zvēram.

—     Saprati? — Bejs vaicāja brālim, rādīdams uz neskarto sniegu starp četrām dziļām vilka pēdām un paaugstinājumu.

—     Es tak agrāk neesmu bijis mednieks, — Ljoks vainīgi pasmaidīja. — Bet man rādās — es saprotu. Te viņš lēcis toreiz, te viņš lēks arī tagadiņ. Tu gribi…

Taču Bejs ar plaukstu ātri aizspieda brālim muti. Nedrīkst stāstīt, ko domā. Vējš aiznesīs vilkam nepiesardzīgus mednieka vārdus, lidos pāri putns un no augšas pavēstīs viņam dzirdēto…

Bejs salauza egļu zarus, nokrāva čupā pie paaugstinājuma un apsēdās uz tiem ar seju uz to pusi, no kurienes gaidīja vilku. Šķēpu mednieks nolika līdzās, pie labās rokas.

—     Es te palikšu pa nakti, — viņš sacīja Ljokam, — bet tu ej uz māju.

Ljoks aizvainots piesarka.

—     Tu devi vārdu par mums abiem. Ja es tev esmu traucēklis, tad iešu un uzglūnēšu vilkam ciematā, bet ne- patveršos zemnīcā, kad tev draud briesmas.

Bejs piekāpās. Viņš nosēdināja brāli aiz akmens paaugstinājuma. Divatā labāk: ja zvērs neizlaidīs garu tūdaļ, Ljoks zvels ar cirvi.

Bija pilnmēness laiks, taču spīdeklis slēpās plānos mākoņos, un spožā gaisma nežilbināja acis. Kokos nesvilpoja vējš, un pilnīgajā klusumā ikvienu skaņu varēja labi dzirdēt. Pagaidām viss solīja izdošanos. Nu tikai jāgaida.

Bet cik gausi tādās reizēs velkas laiks!

Kāds naktsputns nolaidās netālajā eglē un neredzams trīs reizes iekliedzās, it kā brīdinādams vai kaut ko atgādinādams.

Ljoks atcerējās kraukli, kurš tā sabiedēja māti.

«Viņa sacīja, ka putnu sūtījuši gari,» viņš gremdējās atmiņās. «Bet kur tad ir šie gari?…»

Jauneklis pašķielēja uz koka tēlu. Tomēr nekas šausmīgs nerādījās — gluži vienkāršs bluķis, kurā izgrieztas sejas. Ko tāds var padarīt?

Atspiedis galvu pret akmens izcilni, Bejs vērīgi klausījās un, putnam iebrēcoties, ik reizi nīgri rauca pieri, it kā baidīdamies palaist garām nesadzirdētu kaut ko vajadzīgu.

Bet tad apnicīgais putns aizlaidās, un atkal iestājās pilnīgs klusums. Brāļi gaidīja vēl ilgi. Beidzot kaut kur meža biezoknī noknakšķēja sauss zars, tad zars iebrikšķējās vēlreiz tuvāk, un Bejs izdzirda zvēra aizsmakušo sēkšanu.

Vilks bija klāt. Viņš nesteidzīgā riksī skrēja pa vecajām pēdām, un nagi skrapstēja pret cieto sērsnu. Bejs klusītiņām pacēlās uz viena ceļa un stingri sažņaudza šķēpa kātu labajā rokā. Zvērs atskrēja līdz tai pašai vietai, no kurienes bija lēcis pirmo reizi, un nostājās tā, lai pakaļējās ķepas atgrūstos no zemes, bet priekšējās uzlidotu labi augstu. Sajā mirklī Bejs metās zvēram pretim. Mednieka šķēps ietriecās vilkam rīklē un sadragāja kakla skriemeļus. Plēsonis nogāzās sniegā, pievilkdams ķepas, it kā vēl grasīdamies lēkt. Tūdaļ pāri paaugstinājumam metās Ljoks, un viņa cirvis ar būkšķi triecās pret vilka galvu. Vilks pat nenodrebēja, viņš jau bija beigts. Abi brāļi stāvēja, neticēdami savai laimei. Tad Bejs izrāva šķēpu, pēc mednieku paražas palūkojās, vai nav salauzts uzgalis, un palīdzēja brālim izvilkt vilka galvaskausā iestrēgušo cirvi.

Atcerējies savas apmetnes paražas, Bejs aizsūtīja Ljolcu paaicināt šurp medniekus. Taču brālis atgriezās viens pats.

—     Viņi nenāks! — jau iztālēm viņš sauca. — Viņi atnāks no rīta, kad uzausīs gaisma!

Tagad, kad darbs bija padarīts, laiks lidoja ātri.

Mednieki atnāca svētajā vietā tikai rītausmā. Viņiem sekoja arī sievietes, taču apstājās attālāk: viņām nebijj Jauts tuvoties ģints svētumiem.

Mednieki sasaistīja kopā trīs slēpes un stiepa milzīgo vilku uz ciematu. Zvēru aizvilka līdz tai vietai, kur ģintī pieņemtais svešinieks bija devis solījumu. Bejs veikli nodīrāja vilkam ādu un pacēla to augstu gaisā. Ada bija gandrīz cilvēka garumā. Ļaužu pūlis iedūcās.

—     Tēvi, — Bejs sacīja skajā balsī, — es lūdzu apbalvojumu!

—     Lūdz, — visu vārdā atteica ciemata Dižais mednieks.

Iestājās klusums. Visi sastinga: ko gan prasīs drošsirdīgais mednieks?

—     Es gribētu dāvināt vilka ādu Smejošai.

—     Viņš ir cienīgs pasniegt dāvanu! — skaji sacīja Krū.

—     Viņš ir cienīgs! — apstiprināja ciemata Dižais mednieks.

Kāds pastūma pretim Bejam atraitni, kaut ari viņa iļ nedomāja bēgt projām. Smejošā droši nāca viņam klāt, un smagā vilkāda nogūlās sievietes izstieptajās rokās.

6. NODAĻA

Drīz vien apprecējās ari Ljoks. Viņš pats neizraudzījās sievu, vecie vīri gluži vienkārši aizveda viņu uz mazu zemnīcu, kur mitinājās jauna atraitne ar diviem puisēniem — dvīņubrāļiem. Katram medniekam vajadzīga sieva, kas gatavo viņam ēdienu, šuj apģērbu, uztur uguni pavardā, kad viņš noguris un izsalcis pārnāk mājās no medībām. Arī sievietei slikti vienai, kādam par viņu jārūpējas, jāpārnes barība un zvērādas apģērba šūšanai, jo sevišķi tad, ja viņai ir bērni.

Ljoka sievu sauca par Biklo. Neviens nebija dzirdējis viņu smejamies. Pat tais reizēs, kad Biklā par kaut ko priecājās, viņa tikai kautrīgi smaidīja.

Gluži tāpat viņa pasmaidīja, kad no zemnīcas aizgāja vecie vīri un Ljoks pirmo reizi apsēdās pie viņas pavarda. Ljoks atcerējās, cik vientuļš bija juties dzimtajā ciematā zintnieka mājoklī, kur garajos ziemas vakaros nevarēja pārmīt nevienu vārdu ar kādu citu cilvēku. Kad Bejs apņēma sievu, Ljoks jutās lieks arī Krū zemnīcā.

Tagad viņam bija sava ģimene. Zēni, Biklās dēli, ātri pierada pie viņa un, kad Ljoks pārnāca no meža, raustīja viņu aiz medību vamža malas, un prasīja, lai parādot, kādu zvēru vai putnu pārnesis šodien no medībām. Viņi jau labu laiku bija auguši bez tēva un tagad nevarēja vien nopriecāties, ka viņiem, tāpat kā kaimiņu bērniem, zemnīcā mīt īsts mednieks. Zēni lepojās ar Ljoku un uzskatīja, ka jaunais tēvs ir pats labākais zvēru ķērājs visā ciematā — viņš taču nogalējis šausmīgo vilku. Ljoks no sirds pieķērās mazajiem. Tāpat viņam saskanēja ar Biklo — ēdiens allaž bija izvārīts, gaidot viņa pārnākšanu, apģērbs laikā izžāvēts un salāpīts. Ljoks jutās gluži tāpat kā citkārt mātes zemnīcā. Taču māte zināja daudz valdzinošu teiku un gudru ticējumu un vakaros stāstīja tos dēlam, kad viņi sēdēja pie pavarda, turpretim Biklā runāja pavisam maz.

Kad Ljokam gribējās patērzēt, viņš aizstaigāja pie kaimiņa Kibu. Vecais reti izgāja no zemnīcas, taču zināja visu, kas notiek ciematā, kuram vislabāk veicies medībās.

no kura Ljokam būtu jāpamācās. Pats viņš jau sen vairs negāja medībās, taču prata stāstīt par zvēru paražām un putnu viltu tā, it kā nekad nebūtu izlaidis no rokām šķēpu. Tomēr vislabākie bija viņa stāsti par dažādiem akmeņiem, par to, kādas brīnišķīgas lietas var pataisīt veiklas rokas no krama vai slānekļa. Viņš parādīja Ljokam neizskatīgu pelēku akmentiņu un pateica jau iepriekš, kā no tā atšķelsies plāksnīte, ja uzsitis taisni, un kā veidosies plaisa, ja uzsitis šķībi. Ljoks aizvien ilgi vēroja, kā veiklajās rokās akmens pārvēršas gan smailā bultas uzgalī, gan kasīklī, gan asā nazī.

Reiz Ljoks pats lūkoja ņemt rokā atskaldāmo akmeni. Pirmais uzgalis iznāca šķībs, un Ljokam gribējās katrā ziņā iztaisīt citu — ne tik kroplīgu uzgali. Otrais izdevās labāks, bet Ljokam nepatika arī šis. Taču vecais Kibu aizvien viņu uzteica un paskubināja. Sirmgalvis zināja, kā noturēt pie darba patmīlīgo jaunekli, kurš viņam iepaticies kopš pirmās tikšanās. Pašam nemanot, arī Ljoks pieķērās gan vecajam vīram, gan viņa iemīļotajam amatam.

Ģints ļaudis drīz ievēroja, ka jaunā svešinieka darinātie rīki ir tikai mazliet sliktāki par vecā meistara taisītajiem darbarīkiem un ieročiem, un sāka dēvēt jaunekli pai Mon-Kibu, tas nozīmēja — jaunais meistars.

Ljoks tagad dzīvoja laimīgs un mierīgs: rītos apstaigāja lamatas, dienā strādāja pie vecā Kibu, bet vakaros viņu iepriecēja puisēnu skanīgā pļāpāšana un laipnīgās, kaut arī nerunīgās sievas biklais smaids.

7. NODAĻA

Pagāja priekšpavasara puteņu laiks, kad pat viegls vējiņš paceļ gaisā pūkaino sniegu un saulē virs kupenām kūp sudrabotas strūkliņas. Tagad sniegu klāja tik cieta sērsna, ka ne zaķis, ne lapsa neatstāja pēdas.

Sāka sildīt saule, un uz sniega parādījās kaut kādi spārnaini kukaiņi, kas gan necēlās gaisā, tikai lēnītiņām, gurdeni rāpoja.

Saušņa koki, dzenim kaļot, neskanēja kā ziemā, bet sa- birza bez trokšņa valganā smelknē. Dažreiz kaut kur tālumā dobji ierēcās lācis, pirms laika izlīdis no migas un badā satrakojies. Viss liecināja, ka pavasaris jau tuvu.

Dienā spožā, siltā saule kausēja sniegu, bet naktī tas sasala tā, ka cieto garozu nevarēja ielauzt pat vilks. Sajā

laikā, kas gan nevilkās ilgi, varēja medīt aļņus, trencot tos pa sērsnu.

Brāļi jau sen nepacietīgi gaidīja šīs medības. Ciematā ikvienam medniekam pie kapuces rēgojās aļņa auss. Tā bija zīme, ka mednieks pieņemts Aļņa brālībā — alnis bija ģints aizgādnis un pēc ticējuma arī sencis. Bejs un Ljoks vēl nebija uzņemti šajā brālībā, tāpēc ka iesvētīšanai vajadzēja svaigu platradža asiņu. Kaut arī neviens brāļus nepaļāja, ka viņu galvu nerotā aļņa auss, taču Bejs kaunējās.

Tālab viņš šajās dienās no rīta svīduma līdz tumsai klejoja pa mežu, meklēdams aļņu pēdas. Viņš pat aizmirsa pārlūkot lamatas, un Krū ar Ljoku tika divkārt vairāk darba. Bet tad Krū, kas bija tapis vārgāks, sāka sirguļot un aizvien biežāk palika mājās, un Ljoks devās apraudzīt lamatas viens pats. Viņam gan tagad bija uzticams biedrs — priecīgs, lapsai līdzīgs krancis Rudais. Sākumā Ljoks ar bažām noskatījās uz pinkainajiem, svešajiem zvēriem, pēcāk pamazām pierada un vairs nepievērsa tiem uzmanību. Taču reiz, ieraudzījis, ka vesels bars suņu uzklupis kādam mazākam, vājākam krancim, viņš ar nūju aiztrenca rēcošos zvērus un rudajam nabadziņam pasvieda briežgaļas gabalu. Otrā rītā krancis gaidīja Ljoku pie zemnīcas, un viņš atkal pabaroja suni. Tā sākās draudzība. Rudais glaudās viņam pie kājām, staigāja pakaļ pa ciematu, neatkāpdamies ne soli, un nāca līdzi pa pēdām arī mežā. Ljokam tas patika: klejot pa mežu divatā allaž ir labāk nekā vienatnē.

Reiz, kad jauneklis pārlūkoja pašas tālākās lamatas, Rudais aizskrēja projām, un drīz tālumā atskanēja viņa riešana. Ljoks joprojām ņēmās ap lamatām — krancis bieži rēja putnus vai vāveres, reizēm pat krūmus, kas viņam likās dzīvi un briesmīgi. Taču šoreiz Rudais rēja neparasti — bieži, aprauti, neatlaidīgi. Žigli cilādams kājas, Ljoks slēpoja uz riešanas pusi. Suns, nolaidis purnu, paskrēja uz priekšu, apstājās un vankšķēdams aicināja pie sevis saimnieku. Ljoks piegāja tuvāk un ieraudzīja sniegā svaigas aļņa pēdas.

«Palūk, kāda veiksme!» jauneklis nodomāja. «Bejs būs ļoti priecīgs.»

105

Nākamajā dienā brāļi sadzina pēdas veselai aļņu ģimenei — vecam tēviņam un divām aļņu mātītēm ar alnē- niem.

o — 2002

Vēl pēc dienas Bejs, Ljoks un daži izturīgākie mednieki agrā rītā izgāja no ciemata ilgi gaidītajās medībās. Viņiem izdevās klusītiņām pielavīties gluži tuvu meža klajumam, kur uzturējās ajņi. Taču tēviņš nojauta ko nelabu, pacēla galvu ar smagajiem ragu žuburiem un ievilka dziļi nāsīs gaisu. Mātītes tūdaļ metās katra uz savu pusi un, lauzdamas krūmus, joza uz biezokni. Barvedis platiem, sparīgiem soļiem arī steidzās projām no cilvēkiem.

Tagad medniekiem sākās pats grūtākais. Cilvēkam jābūt stiprākam un izturīgākam par spēcīgo kustoni, tas jānokausē ilgā, nogurdinošā skrējienā. Sākumā alnis atstāja ienaidniekus tālu iepakaļ, cilvēki pat nedzirdēja sauso zaru brikšķēšanu zem viņa kājām un dzina tikai pēdas. Augumus uz priekšu noliekuši, viņi uz slēpēm viegli slīdēja pa cieto sērsnu, vērīgi raudzīdamies, lai ar slēpes galu neieķertos sniegā ieputinātajās eglītēs.

Saule jau nāca rieta pusē, bet mednieki joprojām skrēja, uzmundrinādami cits citu kliedzieniem.

Varēja skaidri nomanīt, ka alnis pagurst. Pēdas kļuva dziļākas — tātad kustonis skrēja lēnāk un smagnējāk. Cietā sērsna lūza zem aļņa nagiem, un asā ledus garoza jau sen bija sagraizījusi viņam kājas līdz asinīm. Ievērojuši sarkanos plankumus sniegā, mednieki skaļi iekliedzās un dzinās uz priekšu vēl ātrāk. Tagad platradzis ilgi neizturēs. Un patiešām — drīz vien izmocītais alnis pielaida vīrus gandrīz šķēpa sviediena attālumā. Mednieki jau redzēja smagi cilājamies viņa slapjos sānus. Tomēr vēl bija par agru priecāties. Aiz kokiem parādījās gara klinšu grēda. Alnis, saņēmis pēdējos spēkus, izskrēja uz akmeņiem un auļoja projām pa grēdu. Mednieki nolēma pārspēt viltībā bēgošo dzīvnieku. Neteikuši ne vārda, viņi nošķīrās divās grupās un skrēja gar abām grēdas malām. Tikai Bejs, iekarsis vajāšanā, uzmanīdams vienīgi alni, drāzās viņam pakaļ augšup pa stāvo nogāzi.

Dzīvnieks un cilvēks traucās uz priekšu, cik vien ļāva viņu spēki. Attālums starp abiem nepalielinājās un arī nesamazinājās. Pēkšņi klinšu grēda beidzās ar stāvu krauju. Alnis ar joni lēca lejup. Bejs, saliecis kājas, paspēja strauji atgrūsties, un slēpes aiznesa arī viņu pār kraujas malu.

Par laimi, apakšā pletās līdzens klajums. Apmetis gaisā milzīgu loku, mednieks, lauzdams ar slēpēm ledus garozu, tomēr noturējās kājās.

Alnis, kritienā apstulbis, pavisam zaudēja spēkus. Viņš stāvēja grīļodamies, noliecis ragus līdz pašai zemei. Izrāvis zem sērsnas iestrēgušos slēpju galus, Bejs pieskrēja un ar cirvi apdullināja notrenkto dzīvnieku. Alnis smagi nogāzās sniegā.

Drīz atsteidzās arī citi mednieki un piebeidza alni. Viņi satecināja kūpošās, karstās asinis izžāvētā brieža kuņģī. Ljoks lepns lūkojās gan uz alni, gan uz brāli, kas stāvēja visiem priekšā.

Bejs pieliecās pie viņa un sacīja:

—      Tagadiņ arī mēs nēsāsim aļņa ausil

Divi jaunāki mednieki steidzās uz ciematu aicināt šurp ļaudis, bet pārējie, ar pūlēm grozīdami smago alni, noguldīja viņu tā, kā prasīja samierināšanās.

Drīz alnis gulēja uz vēdera, nolicis ragaino galvu starp izstieptajām priekškājām.

Pie vakara mednieki bija klāt. Pa priekšu nāca Dižais mednieks, līdzās viņam zintnieks, bet visiem nopakaļ nogurušais, bet laimīgais Krū. Viņi apstājās netālu no medi- juma. Zintnieks nogūlās aiz aļņa un iekliedzās:

—     Esiet sveicināti, mani bērni! Es jau sen jūs gaidu!

Mednieki korī atbildēja:

—        Esi sveicināts, mūsu tēvs! Mēs esam atnākuši uz tavu aicinājumu.

—       Vai zināt, kas mani nokāva? — zintnieks vaicāja. — Es netiku ievērojis.

Krū atbildēja visu vārdā:

—        Tevi nogalēja lāči — «meža ļaudis». Tie bija viņi, kas dzinās tev pakaļ. Kad būsim pamielojušies ar gardo gaļu, iesim un viņus nogalināsim.

—        Nāciet un ēdiet gaļu! — zintnieks vilka dziedošā balsī. — Paēduši ļaudis ir stiprāki par izsalkušiem!

Tad viņš piecēlās un sacīja parastā balsī:

—        Nu esam salabuši! Tagadiņ alnis pieņemtajiem dēliem būs labs tēvs, viņš neturēs ļaunu prātu.

Tika sakurta uguns. Kamēr vecākie mednieki šķērda un dīrāja alni, Dižais mednieks lika Bejam un Ljokam novilkt apģērbu.

6"

167

Kailos jauniešus ieberzēja ar aļņa taukiem, krūtis viņiem Ierīvēja ar taukiem, ko ņēma no aļņa krūtīm, lai tās būtu tikpat spēcīgas; gurnus — ar taukiem no gurniem, lai kājas būtu izturīgas un žiglas. Kad visa miesa viņiem spīdēja vienos taukos, Krū kopā ar zintnieku aizveda abus

brāļus pie spoži liesmojošā ugunskura, pie kura pusapli bija sasēdušies mednieki. Krū tikko dzirdami pačukstēja brāļiem vārdus, un viņi atkārtoja tos skaļā balsī, solīdami, ka būšot drošsirdīgi un palīdzēšot jaunās ģints ļaudīm ikvienā nelaimē. Pēc tam kad iesvētītie bija pasacījusi pēdējos zvēresta vārdus, zintnieks izrāva viņiem no galvas un krūtīm dažus matus un spalviņas un iesvieda ugunī.

—     Ja jūs neizpildīsiet, ko solījāt, lai uguns jūs sadedzina, tāpat kā sadedzināja jūsu matus! — viņš sacīja un pastiepa brāļiem uz šķēpa gala pa gabaliņam aļņa sirds.

Pienāca pats svinīgākais iesvētīšanas mirklis. Krū pieveda dēlus pie Dižā mednieka, kas jau bija uzlicis savādas rotas. Vadoņa pieri iejoza kaula stīpa ar nelieliem ragiem, izzāģēta no jauna aļņa galvaskausa. Uz kakla vizēja aļņa zobu virkne, no pleciem nokarājās aļņa āda.

Dižais mednieks salika kopā plaukstas, un zintnieks uzmanīgi ielēja tajās jau sabiezējušās asinis. Mednieki ciešā lokā ielenca abus brāļus, kas tika iesvētīti mednieku brālībā.

—     Brāļi, izdzeriet aļņa asinis, — svinīgi aicināja Dižais mednieks, — biezās aļņa asinis!

Piesardzīgi, lai sniegā nenolītu neviena lāse, Bejs un Ljoks izdzēra asinis no vadoņa plaukstām. Nu viņi bija kļuvuši par īstiem aļņa dēliem!

Pārtraucot klusumu, Dižais mednieks iedziedājās veca vīra aizsmakušā balsī:

Aļņa gaļa, aļņa asins — Draudzībai un ģintij pamats! Palīdzības solījumsl Atriebības solījumsl

Aplī stāvošie mednieki piebalsoja:

…Palīdzības solījumsl Atriebības solijumsl

Tālu mežā aizskanēja dziesma:

Aļņa gaļa, aļņa asins —

Palīdzības solījumsl Atriebības solījumsl

Dzīres ilga trīs dienas. Uz uguns mazliet apcepto gaļu plēsa ar rokām un zobiem un kaulus piesardzīgi apgrauza un rūpīgi sakrāva vienkop. Pirms atgriešanās uz apmetni visus kaulus, pat sīkākos, mednieki salika klints spraugā un apkrāva ar akmeņiem. Viņi ticēja, ka pienāks laiks un alnis atkal atdzīvosies. Taču tā nenotiks, ja pietrūks kaut viena kauliņa vai kāds no tiem būs salauzts.

8. NODAĻA

Jaunā apmetne brāļiem kļuva savējā. Viņi iemācījās pareizi izrunāt vēl nesen nesaprotamos un tik grūti izsakāmos vārdus, un nu neviens vairs nesmējās, kad brāļi kaut ko stāstīja. Viņus abus uzskatīja par veikliem medniekiem.

Ljokam patika šās apmetnes paražas un kārtība — un vēl jo vairāk tas, ka viņš ir tāds pats kā visi citi. Viņam te nav jāizsauc gari un jāizliekas, ka redzējis šos garus un runājies ar tiem. Ljoks cieši sadraudzējās ar veco meistaru un ļoti lepojās ar iesauku Mon-Kibu. Jo dienas jo veiklāka tapa viņa roka, skaistāki un asāki tapa šķēpu un bultu uzgaļi, kurus viņš izšķaidīja no krama gabaliem.

Atnāca pavasaris. Visur kusa sniegs, un tikai dziļajās gravās vēl gulēja zilganīgas kupenu paliekas. Zaros brieda pumpuri, kārklos saplauka balti, pūkaini, apaļi, irbes bērniņiem līdzīgi kamoliņi. Kur vien uzspīdēja siltie saules stari, visur sarosījās dzīvība. Skudras čakli vilka sausos zāles stiebrus un nobirušās skujas un pūlējās atjaunot ziemas sniegputeņos cietušo pūzni. Atdzīvojās mušas un cēlās spārnos, mirdzinot saulē koši zaļos vēderiņus, bet, sastingušas vēl saltajā gaisā, bez spēka krita zemē. Ezeros ledus uzblīda un kļuva zilgans, vietām uz tā krājās kušanas ūdeņi. Oņegas ezera šaurajos līčos jau ņirbēja viļņi. Šajos tumšajos lasmeņos cits pēc cita nolaidās gājputnu bari. Oņegas ezerā netrūka zivju, un putni bija izsalkuši garajā ceļā. Klaigas un brēcieni nerima no rītausmas līdz saules rietam. Tikai dziļā krēslā kņada ezerā pierima. Tomēr klusums un miers bija mānīgi. Zem ūdens slīdēja ūdru melnās ēnas, no meža uz krastu, bikli laipodamas apkārt ūdens lāmām, lavījās lapsas, cerēdamas pamieloties ar gardajām zosīm.

Ljoks, tāpat kā visi, priecājās par pavasari. Taču priekam jaucās klāt arī skumjas. Gluži tāpat smaržoja saules sasildītā zeme viņa dzimtenē pie Baltās jūras, tāpat tur atlidoja putni un visur valdīja līksma, skaļa rosība, bet cilvēki pie jūras pavasara pārpilnību vērtēja augstāk nekā šeit — tur pavasaris nesa glābiņu pēc ilgajām bada mokām.

«Varbūt kāds no manas vecās ģints ļaudīm nav sagaidījis šo pavasari,» Ljoks domāja, «bet viņi taču varētu izbēgt 110 bada, ja viņiem būtu labāki šķēpi un bultas, ja viņi ķertu zvērus un putnus ar lamatām. Tagadiņ es protu taisīt lamatas un varētu arī viņus iemācīt.»

Ugas pēc dzimtās apmetnes mocīja Ljoku tik spēcīgi, ka viņam negribējās klausīties pusaudžu jautrajos smieklos un klaigās, un viņš, pasaucis līdzi Rudo, aizgāja uz attālo ezeru.

Reiz Ljoks aizklīda tādā apvidū, kas likās pavisam līdzīgs svētajai vietai pie Šoirukšu krāces. Tas bija šaurs Oņegas ezera līcis, kura krastā pacēlās granīta klints, tāda pati gluda un sarkana kā Svētā klints pie dzimtās apmetnes. It kā tīšuprāt, lai jauneklim vēl skaidrāk ataustu atmiņā dzimtene, spārnos pacēlās milzīgs gulbis.

Ljoks ilgi raudzījās nopakaļ putnam, atcerēdamies gulbi, kuru bija nogalinājis tajā naktī, kad kļuva par zintnieku. Viņam sagribējās iekalt kaut ko klintī, kā to bija darījis mājās. Asu atskaldāmo akmeni ieroču taisīšanai viņš aizvien nēsāja līdzi maisiņā pie jostas, bet smagu akmeni uzsišanai nebija grūti atrast turpat tuvumā.

Cik daudz visādu notikumu pēdējā laikā bija atgadījušies brāļu dzīvē! Par tiem vajadzētu atstāt kādu piemiņas zīmi. Akmens drīz klaudzēja pret akmeni. Punkts pēc punkta iezīmēja aļņa aprises, skrējienā izstieptās kājas un milzīgos ragus. Pēc tam uz klints parādījās cilvēks ar šķēpu rokā — protams, tas bija Bejs. Mazliet zemāk Ljoks iekala lapsai līdzīgu zvēru, tikai aste tam nebija tik gara un kupla un liecās uz augšu gredzenā.

Iemīļotajā darbā Ljoks neievēroja, kā paiet laiks. Rudais izsalcis un neapmierināts smilkstēja, aicinādams saimnieku atpakaļ uz ciematu. Saule jau rietēja, bet Ljokam negribējās iet projām. Viņš apsēdās pie klints atpūsties, un, tikko bija paguvis krietni apdomāt, ko vēl varētu iekalt akmenī, saule jau atkal parādījās virs ezera. Kauču rokas smeldza aiz noguruma, Ljoks no jauna ķērās pie darba. Nu viņš izkala mednieku, kas ietriecis šķēpu vilka rīklē. Vilks aizstāvēdamies bija pacēlis ķepu. Atlika vienīgi iezīmēt zvēra uzkumpušo skaustu un pakaļkājas, bet tad kāds sauca Ljoku. Tas bija Biklās dēlēns. Sieva, nemierā aizvadījusi visu nakti, otrā rītā bija sūtījusi dēlu uzmeklēt pazudušo.

— Māte man vēlēja… — puisēns iesāka un pēkšņi, palūkojies uz klinti, skaļi iekliedzās.

Ljoks velti pūlējās viņu nomierināt — zēns, skaļi raudādams, deva kājām ziņu, itin kā alnis, vilks, zvērs ar gredzenā sagriezto asti un mednieks ar šķēpu būtu nokāpuši no klints un dzītos viņam pakaļ. Rudais, priecādamies par laika pakavēšanu, skaļi rēja.

Tikai tagad atcerējies, ka aizmirsis apskatīt lamatas, Ljoks devās uz mežu.

Ap pusdienu, nesdams trīs medņus, Ljoks lēnā solī atgriezās ciematā. Aiz izsalkuma viņam mazliet reiba galva, jo viņš nebija ēdis veselu dienu un nakti. Pretim Ljokam steidzās izbijies un noraizējies Bejs.

—      Ko tu esi pastrādājis? Kālab ķēries pie veciem darbiem? Veči jau bijuši pie klints un tagadīt kliedz, ka naidnieks pēc taviem zīmējumiem uzzināšot, kur ciemats, atnākšot un nokaušot visus… Vai no tiesas mums atkal būs jāklimst apkārt?

Ljoks samulsis apstājās. Viņš nebija gribējis nodarīt ļaunu saviem jaunajiem ģints locekļiem. Kā lai vērš par labu nepiesardzīgo soli?

—     Neesi bailīgs kā zaķis! — mazliet padomājis, viņš sacīja, atkārtodams vārdus, kurus reiz bija teicis Bejs. — Viss būs labi, mūsējie paliks mierā.

Bejs neticīgi pašūpoja galvu, bet Ljoks droši gāja uz satraukumā dūcošo apmetni.

Puišeļi, viņu pamanījuši, sāka klaigāt, bet ļaužu pūlis draudoši apklusa. Ljoks bez bailēm iegāja mednieku apļa vidū. Krū pirmais izteica bargus pārmetumus. Viņš atgādināja, kā atvedis brāļus ciematā un cik uzticīgi viņus uzņēmuši ģints ļaudis. Bet kā Mon-Kibu atmaksājis par visu labu? Vai tādējādi, ka parādījis ar zīmēm uz klints ienaidniekam ceļu uz ciematu?

—     Varbūt viņus uzsūtījuši naidnieki! — kāds iekliedzās, un pūlis sašutumā iedūcās.

Bet Ljoks pacēla roku un mierīgi sacīja:

—      Uzklausiet mani, ģints ļaudis. Atcerieties, kā jūs priecājāties, kad mēs nogalējām vilku… Vai tad mūsu naidnieki nav tādi paši vilki? Ar viņiem arī jārīkojas tāpatās kā ar zvēriem. No klints, uz kuras es izcirtu zīmējumus, mēs ietaisīsim šauras takas un uz tām saliksim lamatas, un, ja naidnieki zagsies uz ciematu, viņi iekritīs tajās. Tikai tagadiņ mēs varēsim gulēt mierīgu miegu. Lamatas sargās mūsu ciematul

Ljoks apklusa, arī pārsteigtie ģints locekļi neteica ne vārda.

—      Uh-uh! — beidzot skaļi nopūtās kāds sirmgalvis. ■— Tu laikam gan esi pats viltīgākais no visiem ļaudīm!

Šajā vakarā mednieki, sievietes un pat bērni visvisādi atkārtoja Ljoka vārdus:

—     Ienaidnieki ir tādi paši vilki — un viņi arī jāķer tāpat kā vilki!

Zemnīcās nerima nikni strīdi — kādās vietās jāiestaigā takas, kur un kā jāuzstāda lamatas.

Otru rītu visi jautrā barā devās uz ezera krastu. No klints, pa kuru skrēja alnis un kur nobeidzās vilks ar pastieptu ķepu, tālu apkārt ciematam iemina līčloču taciņu. Takas galā ierīkoja nepārejamus akmeņu un koku krāvumus, bet atstātajās šaurajās ejās izlika stiprus slazdus lielam zvēram.

Ljoks paņēma pussatrūdējušu bērza stumbru un, pastiepis to uz priekšu, tupus virzījās klāt lamatām. Tikko bērza stumbrs pieskārās lamatām, tās aizcirtās un satrunējušais koks sabirza ciešajos žņaugos. Visapkārt atskanēja skaļi smiekli.

—     Gari devuši mūsu jaunajam meistaram lielu gudrību, — lepodamies ar audžudēlu, vecais Krū sacīja Dižajam medniekam. — Mēs abi esam veca gājuma mednieki, bet kurš no mums varētu izdomāt tādu viltību?…

—     Viņam ir laba galva, — Dižais mednieks cienīgi piebalsoja. — Kad es nomiršu, kazi, viņš stāsies manā vietā. Šobrīd viņš ir jauns, arīdzan es vēl krietni padzīvošu …

Ljoks vēlreiz iegrūda koka gabalu slazdā, un ļaudis no jauna sāka trokšņot, priecādamies par šo ainu. Viņiem ļoti gribējās ticēt, ka lamatas atsvabinās viņus no mūžīgām bailēm, ko paaudzei pēc paaudzes iedvesa ienaidnieku iespējamais uzbrukums.

—     Nedraugi domās pārsteigt mūs negaidot, — viņi priecīgi atkārtoja cits citam, — bet paši iekritīs slazdos kā muļķīgie zaķi un rijīgie vilki! Mūsu Mon-Kibu ir varen gudrs!

9. NODAĻA

Divas reizes gadā seklās, bet platās upes oļi skan zem cietiem nagiem — no viena krasta uz otru pāri upei brien liels ziemeļbriežu bars. Rudenī brieži dodas uz dienvidu biezajiem mežiem, bet pavasarī griežas atpakaļ uz ziemeļiem.

Ziemā brieži pārtiek no ķērpjiem — baltajām sūnām, ko izkašņā no sniega apakšas. Ziemeļu purvos un retajos mežos vējš sablīvē sniegu cietu kā ledu, un ziemeļbriežiem nepietiek spēka pārsist ar nagiem cieto garozu. Tālāk uz dienvidiem, biezajos mežos, kur vējiem ceļā stājas kuplu zaru biežņas, sniegs veido biezu, bet irdenu segu. Te briežiem vieglāk aizrakties līdz sirmo ķērpju kušķiem. Tālab viņi jau rudenī no ziemeļu tundras aizklejo uz dienvidu mežiem.

Taču vasaras sākumā no apšu un alkšņu biezokņiem veseliem mākoņiem izlido dunduri — ziemeļbriežu niknākie mocītāji. Dunduri pārkož dzīvniekiem ādu un brūcītē iedēj oliņas. Drīz tur izšķiļas balti tārpiņi — dunduru kāpuri, kas iegraužas briedim zem ādas. Nelaimīgo dzīvnieku bez mitas moka neciešama nieze.

Glābdamies no mazo spārnoto ienaidnieku kodieniem, brieži sapulcējas lielos baros un no mežiem atgriežas tundrā. Pa priekšu iet vadonis, aiz viņa — briedaļas ar mazuļiem, gar malām — tēviņi, kas sargā vājākos no ļaunajiem bara pavadoņiem — izsalkušajiem vilkiem; un tā viņi iet, lauzdamies cauri biezokņiem, peldēdami pāri pavasara palos plaši pārplūdušajām upēm.

Ziemeļbriežu pārceļošanas laiks aizvien sola cilvēkiem bagātas medības. Brieži ūdenī top bezpalīdzīgi un, baros peldot pāri upēm, krīt par upuri mednieku šķēpiem un iesmiem. Tad ciematā ir daudz gaļas, mīkstu ādu — apģērba darināšanai un guļvietu pārklāšanai, cīpslu — lamatām un lokiem, dzīslu — šūšanai.

Medībām sāka vīkšties jau laikus. Kibu un Ljoks tika apkrauti ar darbiem. Vajadzēja atjaunot ieroču krājumu, uzasināt notrulušos šķēpu uzgaļus, nažus gaļas sagriešanai un kasīkļus ādu apstrādāšanai. Vecais Kibu un Ljoks īsajā pavasara naktī dabūja nosnausties tikai kādu brīdi un visu garo dienu neatlieca muguru, aizņemti rūpīgajā darbā.

Apmetnes Dižais mednieks bija licis pataisīt šķēpa smaili. Viņš gribēja nevis kvarca vai ragakmens uzgali, kas spēcīgā triecienā drupa, bet gan cietā, izturīgā krama smaili. Vecajam Kibu krama krājumi gāja uz beigām. Krams bija reti sastopams akmens, un apmetnes tuvumā to nevarēja atrast. Krama slānis iznāca dienas gaismā kādā vietā upes gultnē starp smilšu sērēm. Taču šī vieta atradās kaimiņu ģints tiesā, un viņi deva nelielus krama gabalus tikai apmaiņā pret gataviem rīkiem un ieročiem tajās dienās, kad līgavu lūkotāji gāja no apmetnes uz kaimiņu ciematu izraudzīties sievas.

Kibu izvilka no slepenas glabātavas pēdējo krama gabalu un padomājis pasniedza to Ljokam. Večuks nekā neteica, taču jauneklis saprata, kādu svarīgu uzdevumu viņam uzticējis vecais meistars.

Ljoks ietina krama gabalu mitrā ādā un atstāja savīstītu visu nakti. Otrā rītā viņš ķērās pie darba. Atskaldījis grubujaino, cieto garoziņu, kas garajos gadsimtos bija nogulsnējusies uz krama, un nolīdzinājis asās šķautnes, Ljoks ilgi pētīja akmeni, pūlēdamies uzminēt, kur iet dzīslas un kārtas. Pēc tam viņš ar asiem sitieniem sāka atskaldīt citu pēc citas plānas plāksnītes, kamēr dabūja vajadzīgo — lielu un līdzenu.

Kibu palūkojās viņam pār plecu un klusēdams pamāja ar galvu. Viss veicās labi. Tagad krama plāksne jāpārvērš uzgalī — tas bija grūts darbs, viena neuzmanīga rokas kustība varēja samaitāt daudzu dienu pūliņus. Mon-Kibu nosēdēja pie uzgaļa ilgu laiku. Viņa veiklās rokas atskaldīja no plāksnes plānus, plakanus, zivju zvīņām līdzīgus gabaliņus. Plāksne — vidū biezāka — gar malām tika izšķaidīta aizvien plānāka, gali — smailāki, līdz tā kļuva līdzīga koka lapai ar īsu kātiņu nostiprināšanai šķēpa kāta galā.

Kibu paņēma gatavo smaili, apskatīja to no visām pusēm un sacīja, ka sen neesot redzējis tik labu uzgali. Taču Ljoks vēl arvien nebija apmierināts. Viņam šķita, ka vienā vietā vēl esot lieks pauguriņš, un viņš nolēma to atskaldīt. Bet tad notika nelabojama nelaime. Atskanēja krakšķis, un smailis pārlūza. Viss ilgais darbs gāja zudumā. Pats ļaunākais — ciematā vairs nebija atlicis krama, lai iztaisītu jaunu šķēpa uzgali.

Kibu pat nemēģināja mierināt Ljoku, jo labi zināja, ko meistaram nozīmē tāda neveiksme.

Kolīdz Ljoks atgriezās zemnīcā, Biklā tūdaļ nomanīja, ka vīram lēkusies kāda nelaime. Ljoks pat nepieskārās ēdienam. Kad dvīņi klaigādami pārskrēja mājās, Biklā aizraidīja viņus no zemnīcas un pati, pietupusies līdzās vīram, lūkoja iztaujāt viņu, uzzināt, kas noticis, bet Ljoks stūrgalvīgi izvairījās no atbildes.

— Stāsta, ka ciematā, no kurienes tevi atveda uz šejieni, esot daudz krama, — beidzot viņš ierunājās. — Vai tu zini, kur to atrod?

—     Meitenei, kura izgājusi par sievu pie svešas ģints mednieka, jāaizmirst savas ģints noslēpumi, — Biklā klusu atbildēja. — Es nezinu, kur dabū kramu.

—     Tu esi slikta sieva, — Ljoks sacīja. — Smejošā atcerētos, ja tas būtu vajadzīgs Bejam.

—     Nē, es tev esmu laba sieva! — Biklā iesaucās. — Es tev parādīšu, kur var atrast kramu.

Ljoks gribēja ņemt līdzi arī brāli un aizsūtīja pēc viņa sievu, piekodinājis neko nestāstīt ne vecajam Krū, ne pļāpīgajai Beja sievai. Biklā drīz pārnāca viena. Bejs un Krū aizīrušies laivā lejup pa upi dūlēt zivis. Smejošā sacījusi, ka viņi pārradīšoties tikai pēc dienām trim.

—     Nekas, kājosim vieni paši, — Ljoks nopūtās.

Viņi nolēma iziet rītausmā. Vīkšanās ceļam nevilkās ilgi. Ljoks paņēma līdzi briežādas maisu un aizbāza aiz jostas cirvi. Sieva gādīgi parūpējās par ēdamo.

Rudais grasījās sekot viņiem pa pēdām, bet Ljoks, piedraudējis ar nūju, aizdzina suni atpakaļ — tāds pavadonis viegli varēja nodot viņus ar riešanu.

Klusu aizzagušies cauri ciematam, viņi izgāja upes krastā. Vienkāršāk būtu doties augšup pa upi laivā, stumjoties ar kārti. Tomēr starp abiem ciematiem, kuri atradās pusdienas gājuma attālumā viens no otra, kopš seniem laikiem pastāvēja noruna — nebraukāt laivā pa šo upes posmu.

Abi gājēji lēnām soļoja gar pašaurās, bet pavasara palos uzplūdušās upes līkumiem. Ljoks dusmojās par katru kavēkli viņu grūtajā ceļā, viņam gribējās jo ātrāk nokļūt pie mērķa un vēl ar gaismu atgriezties apmetnē. Viņš iedomājās, kā noliks priekšā pārsteigtajam Kibu vērtīgā akmens gabalus. Viņš, Ljoks, viena sabojātā uzgaļa vietā uztaisīs daudzus jaunus, vēl labākus. Viņš strādās bez atpūtas, lai padarītu vairāk, — līdz ziemeļbriežu atnākšanai palicis pavisam maz laika. Mednieki būs priecīgi, un neviens neuzdrošināsies teikt, ka Mon-Kibu nav veiklas rokas.

Taču Biklā, šķiet, bija priecīga par jebkuru apsūnojušu akmens bluķi, par jebkuru izgāzušos koku, kas aizšķērsoja ceļu. Ar katru soli viņai aizvien vairāk uzmācās bailes. Kas būs, ja vecās ģints ļaudis ieraudzīs viņu savā upes krastā? Viņa zināja: kad meitene kļūst sieva un aiziet uz svešu apmetni, viņa dodas projām uz visiem laikiem. Ceļš atpakaļ viņai ir slēgts. Tikai vīra dēļ Biklā bija uzdrošinājusies pārkāpt seno aizliegumu. Un tagad viņa gāja, klusu atkārtodama visus buramvārdus, kādus vien spēja atcerēties, lai atvairītu viņiem abiem draudošo nelaimi.

Ljoks apstājās un pagaidīja iepakaļ palikušo sievu. Ievērojis pavasara saulē iedegušajā Biklās sejā satraukumu, viņš saņēma sievu aiz rokas un mīlīgi vaicāja:

—     Vai bīsties?

—     Bīstos gan, — viņa atzinās, — vai, kā bīstos!

—     Nekas, es neļaušu tev darīt pāri…

—     Es bīstos arī par tevi! Ko teiks vecie?

Tikai tagad Ljokam iešāvās prātā, ka vajadzēja paprasīt atļauju Dižajam medniekam. Viņš atskārta, ka pārkāpj ne vien svešas, bet arī savas apmetnes likumu.

—            Griezīsimies atpakaļ? — Biklā klusu ievaicājās, it kā noģiduši vīra domas.

—            Bet vai tad apmetnei nav vajadzīgs krams? — Ljoks sacīja, atbildēdams gan sievai, gan pašam sev. — Iesim! — Un viņš, sparīgi pagriezies, devās uz priekšu.

—           Mana sirds jauš nelaimi! — aiz muguras nopūtās Biklā.

—            Tava sirds allaž jauš tikai nelaimi! — Ljoks nepagriezdamies pikti atsaucās.

Biklā apklusa.

Viņi gāja vēl ilgu laiku, un, kad diena jau bija pāri pusei, Biklā aizskāra vīra plecu un sacīja:

—     Šeitan.

Ljoks apstājās. Tieši iepretim otrā krastā tumsa neliela klinšu grēda, bet upes vidū straume bija uzskalojusi divas lielas smilšu sēres, vienu tuvāk šim krastam, otru — pretējam krastam.

Ljoks pēc acumēra noskatīja attālumu līdz pirmajai sē- rei, padomāja, pēc tam sameklēja garu, stipru kārti un, atspiedis tās galu upes gultnē, viegli pārlēca uz saliņu.

—     Lec man pakaļ! — viņš uzsauca Biklajai.

—            Vai tad es drīkstu pamest sava vīra zemi? — viņa izbijusies čukstēja. — Kālab kliedz, tevi izdzirdēs.

Uz pirmās sēres tīrajās smiltīs nebija pat oļu, un Ljoks, ņemdams talkā to pašu kārti, nokļuva uz otrās saliņas. Tās malā, tuvāk krama klintīm pretējā krastā, atsedzās grēdas gals, kas bija stiepies uz šejieni zem ūdens, un zaļoja zemi krūmi. Ljoks steidzās uz priekšu un izbiedēja odzi, kas sildījās saulē. Atstādama valgajās smiltīs tikko manāmu līčloču svītru, čūska pazuda zaļajā biezoknī. Vērodams čūsku, Ljoks pamanīja rēgojamies krūmos divas nūjas ar šķērsīti vidū.

«Slazdi!» viņš noģida. «Neba es pirmais esmu izdomājis tādu viltību, lai aizsargātos no ienaidniekiem!»

Piegājis pie lamatām, viņš uzsita ar nūju pa šķērsīti. Lamatas ar brīkšķi aizcirtās, cieši sažņaudzot nūjas galu.

Pie pašas klints Ljoks ieraudzīja smiltīs krama gabalu. Odens un sals bija to atskaldījis no klints. «No tā iznāks lielisks šķēpa uzgalis,» Ljoks nopriecājās par atradumu. Rakņādamies smiltīs ar nūju, viņš izrušināja no tām gabalu pēc gabala. Drīz maiss bija pusē pilns. Ljoks to pacilāja un sakratīja.

«Būs daudz uzgaļu!» viņš nodomāja, juzdams, cik smags ir maiss. «Bet varētu pielasīt arī otru maisu, kas ir Biklajai.»

Uz pirmo sēri Ljoks ar smago nastu kaut kā pārlēca, bet tikt krastā nevarēja — straume te bija platāka un dziļāka. Biklā pārsvieda ūdenim vairākas kārtiņas, un Ljoks pa ļodzīgajiem stuburiem pārlaipoja upi.

—    Dod savu maisu, — viņš prasīja. — Es iešu uz otru krastu, tur krams droši vien ir vēl labāks.

Taču sieva steigšus sasvieda kārtis ūdenī.

—     Aļņa dēli nedrīkst spert kāju uz tā krasta! — viņa sacīja tik sparīgā balsī, ka Ljoks jutās pārsteigts. — Būs karš, būs nāve!

Ljoks saprata, ka viņai taisnība. Jau tā bija savākts daudz krama. Uzmetis smago maisu pār plecu, viņš kopā ar Biklo kājoja atpakaļ.

Jo tuvāk Ljoks nāca apmetnei, jo lielāks nemiers māca viņa sirdi. Vai viņš darījis labi, pārkāpdams aizliegumu? Taču, juzdams uz muguras smago maisu, Ljoks nomierinājās. Krams tā vajadzīgs apmetnei! Kibu priecāsies.

Tomēr Kibu nepriecājās. Kad Ljoks izbēra no maisa akmeņus un sāka apsvērt, kas iznāks no tādas lielas krama kaudzes, vecais tūdaļ saprata, kur Ljoks bijis visu dienu un no kurienes tāda bagātība.

—     Bultas un šķēpi no šā krama atnesīs ciematam nevis veiksmi, bet gan postu un nelaimi! — Kibu sacīja bargā balsī. — Saliec visu atpakaļ maisā, un iesim pie Dižā mednieka.

Dižais mednieks tūdaļ lika sasaukt sirmgalvjus.

Drīz zemnīcā sāka pulcēties vecie mednieki. Nezin kā viņi jau bija paspējuši uzzināt par nelaimi, kuru ciematam atkal piesaucis audžudēls. Vecie sadrūmuši un noraizējušies sasēdās uz zvērādām.

—      Droši vien kaimiņi nāks pret mums karā! — Dižais mednieks sacīja. — Viņi necietīs, ka Aļņa dēls nelaikā spēris kāju viņu krastā.

—      Es tak nebiju viņu krastā! — Ljoks iekliedzās. — Es salasīju krama gabalus uz sēres upes vidū, bet upe nepieder nevienam!

Sirmgalvji atviegloti uzelpoja un sāka apspriesties. Ari Ljokam kļuva vieglāk ap sirdi — tātad viņš nav tik vainīgs un tagad izgatavos no pārnestā krama tādus ieročus, ka viņu vēl uzslavēs. Par izdomu ar lamatām taču viņu uzlielīja.

Bet tad piecēlās Krū un sacīja:

—     Svešā manta jāiesviež ūdenī, cik ātri vien var!

Visi vecie mednieki piekrita šiem vārdiem. Pieceldamies kājās un iedami ārā no zemnīcas, viņi centās nepieskarties maisam, kas bija nolikts mītnes vidū. Ljoks sēdēja apstulbis — šādu iznākumu gan viņš nebija gaidījis. Pamanījis jaunekļa apmulsumu, Dižais mednieks pavēlēja viņam ņemt maisu un nest uz upi.

Ljoks juta kaunu un sāpes, iedams ar maisu pār plecu pa priekšu medniekiem, sievietēm un bērniem, kas noraudzījās viņā gan ar žēlumu, gan ar pārmetumu. Pie upes līkuma, kur sievietes aizvien smēla ūdeni, pūlis apstājās.

—     Svied, — Dižais mednieks drūmi sacīja. — Svied ūdenī svešu mantu!

Smagais maiss, uzšļakstījis dzidro ūdeni, nogrima dzelmē.

Mednieku pūlim pārvēlās nopūta. Tāda bagātība bija viņu rokās — un nu tās vairs nav!

—     Ej uz savu zemnīcu, — Dižais mednieks pavēlēja Ljokam. — Gaidi, kamēr vecie izlems, ko ar tevi lai dara.

Ljoks priecājās, ka ātrāk tiks projām no ļaužu acīm un paslēpsies kaut uz laiku savā mājoklī. Tomēr arī tur viņš neatrada nekā laba. Uguns pavardā nedega. Biklā sēdēja kaktiņā, savilkusies čokurā, un, kad viņa pacēla seju, Ljoks ieraudzīja sievai zilumu zem acs un lielu skrambu uz vaiga. Sievietes bija piekāvušas Biklo par to, ka tagad apmetnei draudēja kara briesmas. Sievietes bija situšas Biklo arī par to, ka viņa pārkāpusi apmetnes tēvu aizliegumu, — viņas visas taču bija paņemtas uz šejieni no ciemata upes otrajā krastā.

Ljoks apsēdās līdzās sievai. Biklā kā bērns piekļāvās viņam pie krūtīm. Nekurinātajā zemnīcā bija salaidušies odi. Uzmācīgi griezdamies virs galvas, tie ar savu žēlabaino sīkšanu uzdzina vēl lielākas skumjas.

Dvīņi atgriezās vēlu. Tāpat kā Ljoka dzimtajā apmetnē, bērni siltajā gadalaikā paši gādāja sev barību — uzmeklēja meža sīpolus un kādas purva saknes, kas dedzināja mēli, ķēra sīkas zivteles, vāca putnu olas. Redzēdami, ka māte viņus neievēro, zēni kā mazi zvērēni ielīda zem ādām zemnīcas galā un tūdaļ aizmiga.

Ljoks un Biklā vēl ilgi sēdēja tumsā pie aukstā pavarda, pūlēdamies uzminēt, ko izlems vecie vīri un kas viņus abus gaida rīt… Pēc tam viņi nemanot aizsnaudās.

Agri no rīta viņus uzmodināja vecais meistars.

— Celies, Mon-Kibu, — viņš sacīja, — jāstrādā. Drīz atnāks brieži. Vakar tavas rokas izglāba tavu galvu.

Biklā steidzās iekurt pavardu. Dūmu mutuļi ātri izdzina no mājokļa odus un mušas. Drīz iesmaržojās cepta gaļa. Zemnīcā tūdaļ kļuva silti un priecīgi — Ljokam un Biklajai rādījās, ka nelaime pagājusi secen.

10. NODAĻA

Kad saule ārā spīd augu dienu, tumšajā zemnīcā grūti nosēdēt. No sienām un klona dvašo mitrums, guļvietas zvērādas top valgas, un pat žāvēta gaļa pārklājas ar pelējumu. Nekurinātā mājoklī gaiss kļūst pavisam drēgns un sasmacis.

Vecajam Kibu pavasari aizvien lauzīja roku un kāju locītavas, smeldza visi kauli. Kolīdz viņš kādu laiciņu pasēdēja zemnīcā, krūtis žņaudza smacējošs klepus, sāpošie pirksti drebēja un atskaldāmā akmens sitieni vairs netrāpīja vajadzīgajā vietā.

Tālab, sākoties siltam laikam, vecais meistars iznesa slīpējamo plāksni ārā un strādāja saulītē, sēdēdams pie zemnīcas ieejas.

Tā arī šajā skaidrajā, siltajā rītā Kibu un Ljoks cītīgi līkņāja pie darba. Vecais slīpēja cirvi, bet Ljoks beidza taisīt kasīkli ādu attīrīšanai no spalvām. Kasīkli viņš bija izgatavojis no salūzušā uzgaļa. Tas bija ne tikai kasīklis: lūzumu Mon-Kibu uzslīpēja tik asu, ka tas derēja par nazi ādu piegriešanai. Agrāk neviens nebija iedomājies no vienas krama plāksnītes iztaisīt divus darbarīkus! Tagad tikai vajadzēja kasīkli-nazi ielikt koka spalā. Tas jau gulēja turpat līdzās uz plāksnes. Ljoks pastiepa pēc tā roku un pēkšņi ieraudzīja, ka Rudais, kurš līdz tam bija mierīgi snaudis pie viņa kājām, pamostas, paceļ galvu un jokaini slaista purnu. Liels kukainis riņķoja ap suņa galvu.

—     Dundurs! — vecais Krū, pārtraucis darbu, iesaucās. — Dundurs! Drīz atnāks brieži.

Tūdaļ arī ciemata otrā malā atskanēja pusaudžu skaļās balsis:

—     Dunduri! Dunduri atlidojuši!

Uz zēnu kliedzieniem no zemnīcām izskrēja mednieki. Iznāca ārā arī apmetnes Dižais mednieks. Sacēlās liela kņada. Mednieku vadonis nesteigdamies izrīkoja ļaudis. Jaunajiem medniekiem un pusaudžiem, kuri ar nepacietību bija gaidījuši šo dienu, tūdaļ bija jādodas uz mežu upes otrā krastā un jāuzglūn briežiem, jāsadzen briežu bara pēdas.

Tikai Ljoks necēlās kājās. Viņiem abiem bija daudz darba, un nebija ko domāt, ka vecais Kibu atlaidīs viņu pie jaunajiem medniekiem. Ljoks smagi nopūtās, un viņa atskaldāmais akmens uz krama plāksnītes sāka klaudzēt vēl ātrāk.

Garām viņiem trokšņainā pulkā pagāja jaunie mednieki. Bejs atšķīrās no bara un pienāca klāt.

—     Vai nāksi? — viņš vaicāja brālim. — Vai tad tu esi vecis, ka atteiksies no mednieku priekiem?

Ljoks ar skatienu norādīja uz sirmgalvi, kurš lēnām trina gandrīz pabeigtu slānekļa cirvi, vilkdams to pa slīpējamo akmeni.

—     Atlaid brāli, — Bejs sacīja. — Tu tak pats kādreiz biji jauns. Kā lai viņš te, sēž, ja mēs visi ejam? s

Kibu pacēla galvu, šķelmīgi palūkojās Ljoka skumjajā sejā, pēc tam paskatījās uz Beju un, kaut ko atcerējies, laipni pasmaidīja.

—     Tā par mani kādreiz aizlūdza brālis… Tikai mani neatlaida.

Ljoks saduga.

—     Atlaid, — Bejs stūrgalvīgi atkārtoja. — Kā var neatlaist mednieku?

Vecais atkal pasmaidīja.

—     Nu tad ej arī! Darbu pabeigšu pats.

Ziemeļbrieži ne vienmēr iznāca pie upes vienā un tajā

pašā vietā. Arī viņu atnākšanas laiku bija grūti uzminēt. Dažreiz brieži devās tālajā ceļā no mežu biezokņiem tūdaļ pēc pirmo dunduru izlidošanas, reizēm nezin kāpēc aizkavējās. Tāpēc slēpņus vajadzēja iekārtot jau agrāk, pusdienas gājumā uz dienvidiem no apmetnes.

Aizgājuši līdz ierastajai vietai, izlūki izklīda pa vienam, izveidojot garu virkni uz austrumiem un uz rietumiem. Ikviens nolūkoja sev koku, uzrāpās augšā un no priežu vai egļu zariem uztaisīja slēptuvi. Drīz kokos putna brēciena attālumā saradās milzīgas, apaļas ligzdas, taču tie nebija putnu perēkļi.

Ljoks un Bejs izraudzījās slēpņus kaimiņos, lai, nokāpuši lejā, varētu pārmīt čukstus kātfu vārdu dzimtajā valodā un aizstāt viens otru miega laikā.

Sargi gulēja pēc kārtas — viens uzmanīja divus sargājamos gabalus. Tomēr ne pirmajā, ne otrajā dienā brieži nerādījās. Nosnausties izdevās tikai pa brītiņam, taču miegs palīdzēja īsināt laiku naktī, toties klusās, gaidu pilnās dienas nepacietīgajiem jauniešiem likās nepanesami garas.

Sevišķi grūti klājās Bejam. Brāļu dzimtenē briežus tā nemedīja. Viņu apmetne bija pie platas, dziļas upes grīvas, un briežu bari laikam gan pagāja garām kaut kur tālu, tālu. Briežus medīja divi vai trīs mednieki, dažkārt arī viens pats, un veiksme bija atkarīga no žiglām, izturīgām kājām, vērīgām acīm un drošas rokas. Šeit viss bija citādi — jāsēž slēpnī kokā un pacietīgi jāgaida, kamēr atnāks briežu bars. Bejam bija garlaicīgi, un viņš piktojās.

—      Vai gan mūsu mednieki būtu slēpušies un laiduši garām citu medījumu, gaidīdami briežus, bet varbūt brieži nemaz neatnāks, — viņš sašutis čukstēja brālim.

—    Vecie vīri saka — ja iedzīšoUbaru upē, varēšot no- galēt pulka briežu, dabūt pulka gaļas…

—      Bet vai tad mednis, kas patlaban aizlaidās no manis, nebija labs medījums! — Bejs nevarēja rimties. — Ja vecie nebūtu mums atņēmuši šķēpus, es neviena neklausītu. Man kauns no tā medņa. Tagadīt viņš droši vien tup kaut kur uz zara un smejas: stulbs gan šitais mednieks, kazi, nemaz nav mednieks.

Pagāja vēl viena diena, un garlaicība uzmācās arī visiem citiem. Sākās valodas: varbūt bars izraudzījis jaunus braslus tālāk austrumos un viņi velti sēžot kokos kā pūces, kas naktī negul un dienā baidās atstāt zarus, un tikai bola acis, nekā neredzēdamas.

Bet nākamajā rītā brāļi ar mednieka smalko dzirdi uztvēra tālumā sauso kritalu brakšķēšanu. Protams, arī citi sargi izdzirdēja, ka no meža dziļumiem tuvojas ziemeļbriežu bars, un tālab tūliņ no slēpņa uz slēpni aizskanēja, pamazām pieklusdams, kaijas kliedziens — tā bija norunātā zīme: «Brieži nāk!»

Posts un nelaime medniekiem, ja kaut viens briedis saodīs cilvēku. Bailēs viss bars aizauļos pakaļ dzīvniekam, kurš pirmais metīsies projām, un tad bagātais medījums vējā!

Bejs vērīgi lūkojās cauri biezajiem zariem, kas labi slēpa mednieku. Daudzu soļu vienmērīgā dunoņa nāca aizvien tuvāk. Starp koku stumbriem parādījās bara vadonis. Augstu izslējis ragus un sacēlis ausis, viņš pa reizei apstājās, lēnām grozīja purnu un skaļi ievilka nāsīs gaisu.

Taču mežs likās kluss, un cilvēka smaku nomāca spēcīgais sveķaino skuju smārds. Nekas nesatrauca modro bara vadoni. Viņš mierīgi soļoja uz priekšu, un viņam pakaļ, noplūcot pa ķērpju kumšķim, paklausīgi sekoja viss bars. Vēl pēc maza brīža brieži sasniedza slēpņus. Bejs ieraudzīja apakšā, tieši zem sevis, briežu muguras, ragu žuburus, izdzirda skaļu elsošanu. Savu mūžu viņš nebija domājis, ka vienuviet var sapulcēties tik daudz briežu. Bars, lēnām šūpodamies, it kā peldēja uz priekšu. Kad pēdējie brieži pazuda aiz kokiem, no slēpņa uz slēpni aizskanēja dzeguzes kūkošana:

«Ku-kū! Ku-kū! Ku-kū!»

Klusītiņām norāpušies lejā no kokiem, jaunie mednieki sekoja briežu baram, lavījās uz priekšu, izklīduši platā puslokā, visu laiku turēdamies patālāk no briežiem, lai dzīvnieki viņus nepamanītu. Daži mednieki aizjoza uz ciematu ar ziņu, ka brieži ir klāt.

Apmetnē visi gaidīja priecīgo vēsti. Pie upes ciemata krastā, slēpdamies egļu zaru kaudzēs, dzīvniekus jau uzmanīja desmiti mednieku. Taču barvedis arī te nekā nemanīja. Stiprā skuju smarža neļāva viņam saost cilvēkus.

Brieži tuvojās ūdenim. Bara vadonis veda viņus lejup pa nogāzi nevis taisni, bet ieslīpi, nolūkojis saliņu upes vidū. To nedrīkstēja pieļaut — visapkārt saliņai stiepās sēkļi, un brieži, nojautusi briesmas, varētu gandrīz sausām kājām dažos lēcienos šķērsot upi un vēja ātrumā aiz- auļot garām mednieku slēptuvēm. Briežus par katru cenu vajadzēja aizdzīt uz dziļumu.

Ļaudis ir viltīgāki par zvēriem. Kāds jauns mednieks piezagās briežu baram no sāniem, ātri attina un pa vējam papurināja mitru vilka ādu, un stiprā, šausmīgā smaka iesitās barvedim nāsīs.

Viņš īsi iemāvās, un tūdaļ viss bars sāka nemierīgi mīņāties uz vietas. Taču mednieks bez kavēšanās cieši satina vilkādu ar spalvu uz iekšu, un, kad bara vadonis vēlreiz ievilka nāsis gaisu, zvēra smaka vairs nebija jūtama. Tomēr satrauktais barvedis nolēma turēties tālāk no aizdomīgās vietas. Viņš atstāja saliņu sānis un veda baru pāri upei taisni.

Piesardzīgi brizdami aukstajā ūdenī, drebinādamies, ausis kustinādami, brieži lēnām gāja aizvien dziļāk, līdz beidzot laidās peldus pāri straumei. Kad pirmie bija tikuši pašā upes vidū, no pretējā krasta slēpņiem izskrēja sievietes un bērni. Viņi skraidelēja šurpu turpu, klaigāja, sita nūjas citu pret citu un vicināja rokas. Izbiedētie dzīvnieki grasījās griezties atpakaļ, bet nu arī šajā krastā atskanēja jauno mednieku bļāvieni un ulināšana. Brieži sadrūzmējās ciešā barā un peldēja lejup pa straumi, Ļaudis skrēja viņiem pakaļ gar malu un neļāva baram izkāpt krastā. Uz ūdens dzīvniekus panāca mednieki vieglās laiviņās ar šķēpiem, sviežamiem iesmiem, ar brieža ragu divžuburu žebērkļiem. Dzīvnieki pavisam zaudēja galvu un sāka šaudīties uz visām pusēm, spiedās virsū priekšējiem, tie cirtās sānis, spiezdami un mīdīdami kaimiņus.

Mednieki nelaida briežus uz sēkļiem, kur viņi varētu nostāties uz kājām. Straujā upe nesa kustoņus uz ezeru, bet vīri, irdamies laivās, nosita briežus ar cirvjiem un nodūra ar šķēpiem, cenzdamies neietriekt ieroci mugurkaulā, lai nesalūztu trauslais uzgalis. Ūdens krāsojās briežu asinīs. Gāja bojā gandrīz vai puse bara, līdz priekšējiem izdevās tikt līdz glābējam sēklim. Milzīgiem lēcieniem, uzšķiežot šļakatu mākoni, brieži izjoņoja krastā un pazuda mežā.

Medības bija izdevušās. Kaut arī daudzus nogalinātus un savainotus dzīvniekus straume aiznesa uz ezeru, ļaudis nežēlojās. Viņiem tik un tā palika daudz briežu, un tos viņi vilka krastā un tur uzšķērda. Gardās iekšas tika sakrautas uz tikko nodīrātajām siltajām ādām un brieži sacirsti uz pusēm.

Stiepdami smagās nastas, mednieki, sievietes un stiprākie pusaudži devās uz apmetni. Neviens nelikās zinis ne par dunduriem, kas riņķoja apkārt, ne par odiem, kas bariem metās uz sejas, — visi steidzās drīzāk aiztapt ciematā un sākt mielastu.

11. NODAĻA

Norā pacēlās piecas zilganas dūmu strūklas — tur dega ugunskuri par godu veiksmīgajām medībām. Zintnieks jau bija pabeidzis samierināšanos ar nogalētajiem briežiem, jaunie mednieki nodejojuši briežu deju un sievietes salikušas uz tāsīm vēl siltās iekšas. Tās steidzās apēst tūlīt, jo iekšas nesagatavoja glabāšanai, nekūpināja un nežāvēja. Mielošanās ritēja pilnā sparā. Rokas un lūpas visiem laistījās vienos taukos. Pat aizvien izsalkušie suņi bija tā pie- rijušies, ka vairs neplēsās ap kauliem.

No sāļganajām asinīm slāpa, bet mednieki mielodamies bija apslinkuši un nevīžoja slieties kājās un aiziet uz upi padzerties. Divas sievietes nelabprāt piecēlās un, paņēmušas lielus tāšu spaiņus, devās pēc ūdens.

Drīz viņas pārskrēja atpakaļ, izlaidušas matus pār pleciem par nelaimes zīmi, un aizelsušās apstājās Dižā mednieka priekšā. Mielasta līksmais troksnis pieklusa. Visi pievērsās sievietēm un gaidīja, ko viņas teiks.

—     Tur upā laiva… — beidzot viena no sievietēm izdvesa.

—     Kaimiņi atsūtījuši sarkano ar sarkanu bultu, — otra piebalsoja.

Visi pietrūkās kājās, mātes skaļā balsī aicināja pie sevis mazos bērnus, jaunie mednieki skrēja pie kaudzē sakrautajiem šķēpiem.

Arī Dižais mednieks piecēlās un, pamājis vecajiem, steigšus gāja uz upi. Vecie vīri sekoja vadonim. Tikai Krū un Kibu tīšuprāt aizkavējās. Viņi, citiem nemanot, paaicināja pie sevis Ljoku.

—     Tagadiņ laikam tevi neglābs ne tavas veiklās rokas, ne tava viltīgā galva. Ej mežā un paliec tur trīs dienas un trīs naktis.

Ljoks, nesaprazdams, kas noticis, taču nojauzdams ko ļaunu, apmeta līkumu ugunskuriem un, slapstīdamies aiz kokiem, aizgāja projām no apmetnes. Kad jauneklis bija pazudis, Krū un Kibu steidzās pakaļ Dižajam medniekam.

Pa ceļam uz upi Dižais mednieks iegāja savā zemnīcā un izņēma no tāss bultu maka trīs bultas. Vienu viņš paturēja sev, divas atdeva Krū un Kibu. Visi trīs vecie vīri sakārtoja apģērbu, izslējās un gausā, vienmērīgā, cienīgā solī, turēdami bultas ar smaili uz leju, kāpa lejā pie upes. Mednieki, pusaudži un klusu vaimanājošās sievietes ar bērniem uz rokas, neuzdrošinādamies tuvoties, drūzmējās attālāk.

Upes vidū šūpojās liela no apses bluķa izdobta laiva. Divi airētāji, atspieduši kārtis upes gultnē, turēja laivu uz vietas. Starp airētājiem stāvēja sirmgalvis apģērbā, kas bija izkrāsots ar okeru koši sarkanā krāsā. Izstieptā rokā viņš turēja asiņainu bultu, kuras smaile bija pavērsta uz apmetnes pusi — tā bija zīme, ka ciematam tiek pieteikts karš.

Dižais mednieks, Krū un Kibu, piegājuši pie paša ūdens, pastiepa «sarkanajam» savas bultas, joprojām ar smaili pavērstas pret zemi — tā bija miermīlības zīme.

Laiva tuvojās krastam, un sirmgalvis sarkanajā apģērbā paņēma sniegtās bultas. Dāvanas pieņemšana nozīmēja, ka atbraucēji piekrīt strīda izšķiršanai miera ceļā.

—     Jūsu apmetnes cilvēks ir pārkāpis senču paražu un paņēmis mūsu mantu, — sacīja vēcais sarkanajā apģērbā un parādīja sarkani izkrāsotajā plaukstā krama gabalu.

—    Mūsu apmetnes cilvēks nav spēris kāju jūsu krastā, — ar cieņu atbildēja Dižais mednieks.

—     Bet viņš paņēmis to, kas pieder mums.

—     Lai tavi drošsirdīgie airētāji iegremdē roku ūdenī. Tur, upes dibenā, jūs atradīsiet savu mantu. — Un Dižais mednieks parādīja vietu, kur tika iesviests maiss.

Kad airētājs izvilka maisu no ūdens un izbēra krama gabalus laivā, sūtnis, atkal pastiepis bultu uz pāridarītāju apmetnes pusi, noprasīja:

—     Vai tad tā nav mūsu manta?

—     Vai tad briedis, pārskrējis no jūsu krasta uz mūsējo, netop par mūsu medījumu? — atbildēja Krū.

Vīrs sarkanajā apģērbā klusēja.

—     Vai tad šie akmeņi paši nebija aizgājuši no jūsu zemes? — piebilda Kibu. — Mūsu cilvēks nav aizticis jūsu klinti.

—     Viņš salasījis tos smiltīs uz saliņas, kas atrodas pie mūsu zemes, bet mums par izsmieklu atstājis savas pēdas un nūju sarglamatās…

—     Vai tad var novilkt robežu pa ūdeni? — atkal ievaicājās Kibu. — Vai tad smiltis nepieder ūdenim? Ūdens atnes smiltis un ūdens tās aiznes. Vai tad ūdens ir mūsu vai jūsu?

Sirmgalvis arī šoreiz nekā neteica, taču asiņainās bultas smaile viņa rokā nenoliecās uz leju — strīds vēl nebija izšķirts.

—     Jūs sakāt, ka jūsu cilvēks nav pārkāpis paražu, — beidzot ierunājās vīrs sarkanajā apģērbā, — bet viņš nebija atnācis viens pats. Līdzās viņa lielajām pēdām iemītas mazākas — sievietes pēdas. Aļņa dēlu uz turieni aizvedusi mūsu ģints meita! Vai jūs viņu esat sodījuši?

Tagad klusēja apmetnes vecie vīri.

—     Izdodiet mūsu meitu, mēs paši viņu sodīsim.

Asinīm notrieptā bulta sūtņa rokā mazliet noliecās uz

zemi.

—    Bet viņai ir divi dēli, — raukdams pieri, ierunājās Kibu, — kas viņiem būs mātes vietā?

—     Ja mēs paņemam līdzi mūsu noziegušos meitu, tad paņemam arī viņas bērnus.

Sirmgalvji neatbildēja, un bultas smaile atkal pacēlās uz augšu.

Apmetnes Dižais mednieks saskatījās ar Krū, bet labsirdīgais Kibu skumji nodūra galvu.

—     Lai notiek tā, kā jūs prasāt, — ierunājās Dižais mednieks un nepagriezdamies uzsauca: — Atvediet šurp sievieti un bērnus!

Biklās dēli bija turpat krastā, viņus paņēma uz rokām un iecēla laivā. Nekā nesaprazdami, puisēni priecājās par gaidāmo vizināšanos un līksmi smējās.

Krastā palikušie bērni viņus apskauda. Drīz pie upes atvilka skaļi raudošo sievieti. Airētājs no laivas pasvieda jēlmītas ādas siksnu. Ar to nelaimīgajai Ljoka sievai sasēja rokas un kājas. Viens no medniekiem pacēla sasaistīto un aiznesa uz laivu.

Tad sirmgalvis sarkanajā apģērbā pastiepa Dižajam medniekam asinīm notriepto bultu. Tā bija zīme, ka sarunas beigušās ar mieru. Laiva, pamazām attālinādamās no krasta, virzījās uz augšu pret straumi. Kamēr tā nepazuda aiz līkuma, kamēr neapslēpa sievietes kliedzieni, neviens, pat mazie bērni, negāja projām.

Tā apmetne atpirkās no kara un nenovēršamas izpostīšanas draudiem. Ziemeļu kaimiņu ciematā mita daudz ļaužu. Turklāt uzbrukt allaž ir izdevīgāk nekā aizstāvēties.

Uzbrucēji paši izvēlas laiku, lai pēkšņi ielauztos ciematā.

*

Ljoks atgriezās to pašu nakti. Vecie vīri bija vēlējuši viņam nerādīties mājās trīs dienas; bet kā viņš varēja slēpties no briesmām, ja apmetnei draudēja kāda nelaime, turklāt viņa dēļ? Visu garo dienu Ljoks klīda pa mežu, pūlējās nosnausties mīkstajās sūnās, tad atkal piecēlās un bez mērķa klaiņoja pa biezokņiem. Vēlu vakarā viņš neizturēja un nolēma uzzināt, kas notiek ciematā.

Zagdamies kā lūsis, Ljoks aizlavījās līdz klajumam, kur nakts mijkrēslī melnēja zemnīcu pauguri. Viņš rāpus aizlīda pie viena mājokļa un izdzirda cauri ieejas aizsegam miegā murminām kādu veceni. Piezagās otrai zemnīcai — tajā skaļi krāca mednieks.

Tad Ljoks devās uz savu mājokli. Rudais iesmilkstēdamies grūda mitro purnu viņam plaukstā. Cik labi atgriezties pie sava pavardal Ljoks klusītiņām pacēla ieejas aizklāju, taču viņam pretim sitās nekurināta mājokļa drēgnais gaiss. Zemnīcā sīca un džinkstēja odi. Pastiepis rokas, Ljoks gāja uz sienas pusi, uz guļvietu, un tumsā sāka taustīties pa ādām. Ne sievas, ne bērnu zemnīcā nebija.

Ljoks saprata, ka Biklo piemeklējusi nelaime. Sievietei taču jāpārnakšņo tikai pie sava pavarda. Ja Biklās nav zemnīcā, tad viņas nav arī ciematā. Vai no tiesas viņu aizvedis kaimiņu sūtnis sarkanajā tērpā, ar asinīm notriepto bultu rokā? Bet, ja sievieti aizved atpakaļ uz dzimto ciematu, viņa nolemta nāvei! Zemnīcā nebija ari Biklās dēlu, un Ljoks nojauta — vecāku pārkāpums krīt arī uz bērnu galvām …

Jauneklis steidzās uz Kibu mitekli.

Veci ļaudis guļ maz un cauru miegu. Tikko Ljoks iegāja un piesardzīgi, lai tumsā ar kāju neaizskartu pavarda svētās ogles, paspēra pāris soļu, sirmgalvis ierunājās;

— Rīt no rīta aizej pie Dižā mednieka. Viņš visu pateiks.

Ljoks lūkoja iztaujāt Kibu, taču velti, Vecais vairs neteica ne vārda.

Ljoks piesēda savā ierastajā vietā un tūdaļ ieraudzīja jauno darbarīku — kasīkli-nazi, ko bija grasījies uzdāvināt Biklajai. To viņš bija darinājis no tā paša salūzušā šķēpa uzgaļa, kura dēļ gājis pie kaimiņiem lūkot kramu. Ljoks ilgi turēja plaukstā no abām pusēm rūpīgi uzasināto plāksnīti.

Arī Kibu nevarēja aizmigt. Viņš izgāja no zemnīcas, un drīz slāneklis sāka švīkstēt pret slīpējamās plāksnes virsmu. Zvīkt-žvīkt! — izdzirda Ljoks, sēdēdams pustumsā pie dziestošā pavarda.

«Vecais nerunā ne vārda — tātad nelaime vairs nav novēršama,» domāja Ljoks, ieklausīdamies vienmulīgajās skaņās. «Ja varētu ko līdzēt, Kibu mani pamācītu.»

Nakts likās bezgala gara un moku pilna. Rītausmu viņš nekādi nespēja sagaidīt un aizskrēja pie audžutēva Krū. Zemnīcā visi gulēja.

—     Kur ir Biklā? — Ljoks iekliedzās.

—     Ej pie Dižā mednieka, — tūlīt atsaucās vecais, atkārtodams Kibu vārdus. — ViņS pateiks.

—     Pasaki tu! — uzstāja Ljoks, aizmirsis, ka runā ar vecāko.

—     Biklo atdeva ziemeļu kaimiņiem, — Krū lēnā balsī atbildēja. — Viņa ir pārkāpusi tēvu paražas, un viņu dzīvu ieraks zemē.

—     Bet vainīgs taču esmu es, sods jāsaņem man! — jauneklis sauca.

—     Kaimiņi nevar tevi sodīt, tu esi no mūsu ģints. Viņi taisījās nākt ar mums karā, tak negribēja izliet daudzu asinis. Mēs atdevām viņiem aizlieguma pārkāpēju.

—     Un viņas bērni? — Ljoks čukstēja, ieklausīdamies, cik mierīgi elpo Beja galvgalī mazais puisēns.

Smejošā sakustējās un klusītiņām nopūtās. Bet ne viņa, ne vecais vīrs neatbildēja uz jautājumu.

Ljoks stāvēja, atspiedies pret sienu, līdz meitenes runādamās gāja garām zemnīcai pēc ūdens. Krū pamodināja Šuhu. Viņa apmiegojusies izstaipījās, paņēma tāšu spaiņus un steidzās panākt draudzenes.

Diena apmetnē sākās kā parasti. Mājokļos pamodās ļaudis, puišeļi, iedami uz mežu pēc malkas, jautri sasaucās.

Ljokam ļima kājas kā nevarīgam sirmgalvim, kad viņš izgāja no Krū zemnīcas un vilkās pie apmetnes Dižā mednieka.

—           Tas tak biju es, kurš pārkāpa paražu! — ar mokām izrunāja jauneklis. — Biklā nav vainīga! Viņa nevarēja nepaklausīt vīram. Es iešu pie viņiem, lai viņi soda mani…

—      Kā tu vari iet, ja mēs tevi neesam atlaiduši? — Dižais mednieks brīnījās. — Vai par tiesu tavā dzimtenē katrs darījis, ko gribējis? Viņas vairs nav starp dzīvajiem. Bet tu esi mums vajadzīgs. Tu esi labs meistars. — Un, vēlēdamies mierināt Ljoku, piebilda: — Rudenī sūtīsim tevi kopā ar līgavu lūkotājiem pēc jaunas sievas.

Medniekam neklājas raudāt. Rīdams asaras, Ljoks gāja projām no Dižā mednieka. Pie ieejas savā zemnīcā jauneklis apstājās — grūti bija pārkāpt pār tukšā mājokļa slieksni. Te kāds paņēma viņu aiz rokas un veda projām kā mazu bērnu. Tas bija Kibu.

—     Šeitan tev būs labāk! — vecais sacīja, ievezdams Ljoku savā zemnīcā.

12. NODAĻA

Ciemats, ko tikko nebija izpostījusi asiņaina sadursme, atkal dzīvoja savu dzīvi. Neviens nekā nepārmeta Ljokam, kauču jaunā meistara patvaļīgā rīcība teju, teju bija iegrūdusi nelaimē visu ģinti. Ikviens saprata, ka viņš nav vēlējis ļaunu apmetnei. Jaunie mednieki bieži uzsāka ar Ljoku valodas, kā rudenī kopā iešot pie ziemeļu kaimiņiem izraudzīties sievas. Ljoks izvairījās no atbildes klusējot — viņš nespēja aizmirst Biklo. Jauneklis jutās sarūgtināts, ka ciematā neviens vairs neatceras kautro sievieti. Tomēr tā nebūt nebija. Kad tuvumā nebija vīriešu un bērnu, sievietes bieži pieminēja viņu. Katru nakti pēc kārtas līdz pilnmēness laikam viņas nesa uz tukšo Biklās zemnīcu ēdamo un dzeramo, lai pabarotu postā aizgājušās un viņas bērnu dvēseles.

Ljoks pārcēlās uz dzīvi pie vecā Kibu. Viņi kopīgi gatavoja ēdienu un gulēja blakām. Taču tagad pie meistaru zemnīcas reti atskanēja atskaldāmo akmeņu klaudzēšana. Agrāk iemīļotais darbs Ljokam bija kļuvis pretīgs. Aizvien biežāk viņš devās projām no apmetnes un centās būt kopā ar Beju. Kibu pārmetoši kratīja galvu, tomēr ļāva jauneklim iet.

No krasta tālu ezerā varēja saskatīt vairākas saliņas. Apmetnes mednieki dažreiz ziemā gāja uz turieni pa ledu uzmeklēt lūšus, kuri bija aizklejojuši uz saliņām no piekrastes. Lūšu medības bija grūtas un bīstamas. Šis zvērs parasti ir visai tramīgs un bailīgs, taču ievainots top ārkārtīgi nikns un bez bailēm uzbrūk cilvēkam. Zvēra krāšņā āda tika uzskatīta par ļoti vērtīgu, lūšādā līgavu lūkotāji ievīstīja dāvanu nākamajai sievai — izrotātu kāzu kaklarotu. Kad aizsala ezers, jaunie mednieki devās uz saliņām iemantot skaistās ādas.

Turpretim vasarā uz salām nebrauca neviens. Apmetnes Jaudis baidījās no milzīgā, dziļā ezera, kurā, tāpat kā jūrā, negaidot varēja uznākt vētras.

Mežs un upe baroja visu apmetni augu gadu, šejieniešiem netrūka ne zvēru, ne zivju. Toties brāļiem ezers iepatikās, jo vairāk tālab, ka atsauca atmiņā jūru. Šeit, salās, viņi bija tikai divi un varēja mierīgi sarunāties dzimtajā valodā. Šā iemesla dēļ Bejs un Ljoks bieži brauca vienkocē uz salām dūlēt zivis.

Baltās naktis jau bija tapušas manāmi tumšākas, un pienāca īstais laiks dūlēšanai. Brāļi aizdedzināja laivas priekšgalā resnus, sveķainus zarus, un liesmu gaismā ezera dibens bija labi saskatāms. Ljoks, lēnām kustinādams airi, dzina laivu pāri sēklim, un Bejs, pārliecies pār malu, ar žebērkli rokā modri vēroja gaismas apli, kas slīdēja ezera dibenā.

Šajā aplī uz apgaismotajām smiltīm varēja skaidri saskatīt zivju tumšās muguras. Dažreiz tur rēgojās vēdzeles' ar platu purnu, dažreiz lielas, slaidas līdakas. Bejam nekad nemisējās. Žebērklis ietriecās vēdzelei galvā, un apdullinātā zivs tūdaļ uzpeldēja, pagriezusi uz augšu balto vēderu. Lielākus pūliņus sagādāja līdaka. Plēsonei bija tik sīksta dzīvība, ka, pat uzdurta uz žebērkļa, tā spārdījās, sita ar asti un plātīja milzīgo rīkli ar asajiem zobiem, līdz šķēps tai pārlauza mugurkaulu. Laivu pamazām pildīja lielas zivis, tomēr Bejs joprojām nebija apmierināts.

—     Kuļājamies pa ūdeni kā skaidas, — viņš ņurdēja, iestiepdams laivā lielu, glumu vēdzeli. — Kas nu tā par zveju? Jūrā — tur tik var parādīt gan spēku, gan vīra drošu! Un kāda šeitan dzīve: sazvejosi — būs labi, nesazvejosi — arī nebūs nekāda nelaime! Dzīvojam, slēpdamies mežā, kā kurmji…

—     Bet, ja Jūras saimnieks nesūta medījumu, — sacīja Ljoks, — badojas visa apmetne..,

—            Ja ģints ļaudīm iemācītu izlikt lamatas, viņiem pavasarī neuzbruktu bads, — Bejs domīgi atbildēja. — Es tagadiņ protu taisīt lamatas jebkuram zvēram.

—           Bet es no melnā akmens iemācījos taisīt labus rīkus un ieročus…

Viņi brīdi klusēja. Tad Bejs uzlūkoja brāli un sacīja:

—     Kā būtu, ja…

—            Es pats domāju par to. Man allaž rādās sapņos, ka esam pārnākuši mājās.

—            Arī es aizvien par to domāju. Ieturu maltīti un domāju: «Bet kā mūsējiem? Kā viņiem šogad veicas medībās?»

Uz gaišajām smiltīm pavīdēja milzīgas vēdzeles melnā mugura. Bejs it kā negribot ietrieca zivij galvā žebērkli, piespieda vēdzeli pie smiltīm un piebilda:

—            Bet ko lai sakām ģints ļaudīm? Kālab aizbēgām, kālab atgriezāmies? Kā lai izskaidro, ka cilvēciņš no tavas kaklarotas atradās pie Krama?… Visu uzreiz nevar izdomāt.

Ljoks pamāja.

—     Jādomā ilgi.

Piestājuši krastā, zvejnieki iededza ugunskuru, sakāra zivis dūmos kūpināšanai un paši nolikās pie uguns. Laizdamies snaudā, Bejs sacīja brālim tāpat, kā jau reiz bija runājis:

—            Es domāju un domāju, tak nekā izdomāt nevaru. Tu esi viltīgs un gudrs, tu droši vien izdomāsi.

Uz rīta pusi Ljoks pamodināja Beju.

—            Ko tu tik ilgi guli! — Ljoks neapmierināts ierunājās. — Es jau sen izdomāju, bet tu tik guli un guli.

Bejam miegs pagaisa, kā nebijis.

—     Teic drīzāk, — viņš steidzināja brāli.

—            Ģints ļaudīm jāsaka tā… — Ljoks iesāka. — Kad mednieki apģērbu glabātavā metās virsū Asiņainajam Horo, viņš izbijies negribēja mums rādīties un palaida pasaulē Kramu, kura veidolā dzīvoja. Tātad pie bedrēm bija īstais Krams. Viņš neuzdrošinājās atgriezties ciematā — mēs tak nodomātu, ka no jauna atgriezies Horo, — bet ēst Kramam gribējās un viņš bija sācis plēst vaļā bedres…

Bejs klausījās un māja ar galvu.

—            Bet tavs cilvēciņš? Kā tas nokļuva pie Krama? — viņš vaicāja.

—     Cilvēciņš? To no manas kaklarotas norāva meža gars un uzdāvināja Asiņainajam Horo, un tā cilvēciņš nonāca pie Krama. Bet mēs abi aizgājām uz dienvidiem tālab, ka tā vēlēja mani gari. Viņi sacīja, ka tur mēs iemācīsimies taisīt lamatas un krietnus ieročus, lai ģints pavasaros nekad vairs necieš badu. Mēs labi iemācījāmies visu to un atgriezāmies dzimtenē.

Bejs sajūsmināts raudzījās brālī.

—     Cik labi un gludi tev viss iznāk… Kā brīnīsies vecais Njuks, kad nūjas pašas saķers rubeņusl — Un Bejs sāka skaļi smieties, iedomādamies ģints ļaužu izbrinu. ■— Iesim projām jau šodien, — viņš sacīja un sāka steigšus ņemt nost no kārtiņām kūpinātās zivis.

Brāļi bija taisījušies palikt uz zveju vēl dienas divas. Pieturējās rāms laiks, un pēc nesenajām vētrām uz sēkļiem pie salām pulcējās lieli zivju bari. Taču Ljoks un Bejs nevarēja vien sagaidīt, kad tiks projām.

Līdz šai naktij jaunekļiem bija licies, ka viņi pavisam pieraduši pie Aļņa ģints. Viņi abi apstaigāja lamatas un dūlēja zivis rāmajā upē un ezerā. Ljoks augām dienām sēdēja pie vecā meistara, noliecies pār slīpējamo plāksni, un Bejs bija kļuvis par vienu no labākajiem medniekiem visā apmetnē. Dzīve ritēja rāmi, ierastā kārtībā, un brāļiem bija licies, ka tā būs vienmēr. Taču pietika pateikt skaļā balsī to, ko viņi bija slēpuši viens no otra, kad abi no jauna jutās Vaļa dēli. Dzīve tālajā dzimtajā apmetnē ritēja nemierīga, bads vai ik pavasari draudēja ar nāvi jūras piekrastes ļaudīm. Turpretim meža ciematā pie milzīgā ezera visi allaž bija paēduši un dzīvoja mierā. Un tomēr ilgas pēc dzimtajām vietām un dzimtās ģints ļaudīm sagrāba abus ar tik nepārvaramu spēku, ka viņi vairs negribēja vilcināties nevienu dienu.

Ljoks steidzās palīgā Bejam sakraut laivā vēl īsti neno- kūpinātās zivis.

—     Un tad tu atkal būsi zintnieks? — vaicāja Bejs, sniegdams Ljokam vēl gluži siltu līdaku.

—      Vai, nē, nē! — Smagā zivs pati izslīdēja no jaunekļa rokām un iegāzās pār laivas malu ūdenī. — Es gribu būt tāds pats kā visi citi! Es teikšu — gari mani ir sodījuši par to, ka esmu pagaisinājis viņu dāvanu — cilvēciņu, un atstājušies no manis. Es gribu būt tāds pats kā visi citi! Ua es jau nekad arī neesmu bijis zintnieks un nekad arī neesmu redzējis nekādus garus…

—           Kā — neesi redzējis?! Tu tak allaž runāji: «Mani gari man vēlēja teikt tā un šitā.» Tātad tu esi mūs mānījis?

—            Es negribēju… Bet tā aizvien iznāca gluži no sevis… Vai tad tu neatceries, kā Krams pavēlēja salūkot visam ciematam barību? Ar gulbi tad arīdzan viss sākās …

Bejs vēl joprojām negribēja ticēt.

—            Kā tu vari sacīt, ka neesi redzējis garus, ja pat mēs, vienkāršie mednieki, redzējām Roko? Viņš mums parādījās iesvētīšanas naktī.

Ljoks klusu iesmējās, atcerēdamies, kā bija draudējis medniekiem ar dūri un tie kāpušies atpakaļ.

—     Tas tak nebija Roko, tas biju es…

Izbrīnā un dusmās Bejs nevarēja izteikt neviena vārda, viņš pagriezās un aizgāja dziļāk saliņā.

Ljoks pastāvēja, pastāvēja krastā, taču Bejs nenāca atpakaļ, un viņš gāja meklēt pazudušo.

Brālis gulēja knūpu, iespiedis seju mīkstajās sūnās. Ljoks klusītiņām aizskāra viņa plecu.

—            Ej nost! — Bejs, nepaceldams galvu, iekliedzās. — Kā lai es atgriežos pie savas ģints kopā ar tādu krāpnieku?!

Ljoks apsēdās līdzās brālim, pacietīgi gaidīdams, līdz viņš nomierināsies, un tad sāka runāt. Ljoks stāstīja, kā Lapsas Ķepa pūlējusies viņu pazudināt, kā Krams grasījies viņu iesviest krācē, kā bēdājies Au, kad Dižais mednieks iedevis viņam sliktu harpūnu, kā viņš, Ljoks, palīdzējis Au, uzdāvinādams vecā zintnieka harpūnu…

Brāļi ilgi runājās, sēdēdami vientuļajā saliņā, un atgriezās ciematā tikai pie vakara.

*

Bejs vēlējās, lai Smejošā nāktu viņiem līdzi, un ļoti priecājās, kad, atgriezies no zvejas, sastapa viņu zemnīcā vienu pašu. Viņš apsēdās pie pavarda un izstāstīja visu, ko abi ar brāli sadomājuši.

—     Vai nāksi mums līdzi? — viņš noprasīja.

—           Es neprotu runāt jūsu mēlē, — sieva izbijusies atsacīja. — Jūsu sievietes mani nepieņems…

—            Tu ātri iemācīsies, — Bejs viņu mierināja. — Mēs tak arīdzan nemācējām runāt jūsu mēlē.

—            Te man ir gan māsa, gan visas mana gājuma sievietes, — Smejošā sacīja. — Bet tur visi sveši vien. Kā viņi izturēsies pret mani?

Bejs ari pats bažījās par to un tomēr ņēmās pierunāt

sievu:

—     Tu tak nāksi kopā ar mums…

Smejošā nezināja, ko darīt, viņai bija bail iet pie svešiem Jaudīm un negribējās šķirties no Beja.

—     Vakar mans dēls aizgāja ar citiem bērniem ķert putnus, — viņa beigu beigās sacīja. — Kā lai es pametu viņu vienu pašu? Kad viņš pārnāks, tad arī tev atbildēšu.

—     Labs ir! Es gaidīšu, — Bejs piekrita.

Putnu ķeršana vilkās ilgi — tā sākās pilnmēness laikā un beidzās nākamā pilnmēness laikā. Kad otru rītu brāļi gāja pārlūkot lamatas, Bejs sacīja Ljokam:

—      Tagadīt nedrīkst iet projām. Tagadīt mežs vēl nabadzīgs. Jāpagaida, kad būs sēnes, ogas, kad būs paaugušies putnu mazuļi. Tagadīt pa ceļam nevarēsim salūkot nekā ēdama. Un Smejošā gaida pārnākam dēlu no putnu ķeršanas.

Ljoks nekā neatbildēja, viņš tūdaļ saprata, kālab Bejs, kurš tā skubināja brāli, tagad vilcinās.

13. NODAĻA

Kādu rītu Ljoks piecēlās, sarūpēja azaidu seV un Kibu, paēda un, kā vienmēr pēdējā laikā, gāja ārā. Jauneklis jau pacēla ieejas aizsegu, kad viņu pasauca vecais meistars.

— Pagaidi, — viņš sacīja. — Vai tad tu vairs neesi Mon-Kibu? Pieraugi, ka akmens nepārstāj tev klausīt. Vasara jau pilnā plaukumā, drīz mums būs lieli svētki. Jaunie mednieki no kaimiņu apmetnes nāks bildināt līgavas un vecie — mainīt savus ieročus un darbarīkus pret mūsējiem. Ar ko varēs palepoties mūsu ģints? Es jau esmu vecs, neko lielu paveikt nevarēšu. Sēsties, Mon-Kibu, man blakus.

Ljoks mazlietiņ pavilcinājās un tad apsēdās līdzās vecajam meistaram. Zemnīcā atkal sāka klaudzēt divi atskaldāmie akmeņi.

Taču darbs Ljokam sākumā nešķīrās. Viņš steidzās, it kā gribēdams atgūt zaudēto laiku, un akmens bieži izslīdēja viņam no pirkstiem, un atskaldāmais netrāpīja tajā vietā, ko bija noskatījusi acs. Ljoks pašķielēja uz veco — vai tik viņš nesmejas, taču Kibu strādāja, zemu nodūris galvu, un šķita — viņš pavisam nogrimis darbā. Jauneklis nomierinājās, un tagad līdzenas, plānas akmens zvīņas zem atskaldāmā akmens krita uz plāksnes. Roka atguva agrāko veiklību un stingrību, un Ljoks pēkšņi brīnījās, ka viņu nepavisam nevelk pie sevis ne ezers, ne mežs un viņš, tāpat kā agrāk, jūtas labi kopā ar veco meistaru.

Tā pagāja dažas dienas.

Ljoks pašreiz cītīgi slīpēja slānekļa cirvi, kad zemnīcā ienāca ciemata Dižais mednieks. Viņš uzmeta atzinīgu skatienu gandrīz pabeigtajam cirvim un vaicāja sirmgalvim:

—     Vai mums būs gana sataisīto darbarīku?

Kibu klusēdams pacēla briežādu, kas sedza līdzās sakrautās slānekļa cērtes, cirvjus, tešļus un kaltus, kuri bija ļoti vajadzīgi kaimiņiem.

—    Viņiem būs mazāk, — Dižais mednieks pārliecināts sacīja, — tu neesi velti aizvadījis laiku.

—      Mums ar Mon-Kibu nācās pasēdēt, — vecais meistars noraizējies atbildēja, pūlēdamies neizrādīt, ka priecājas par uzslavu, — dzeltenā akmens rīki, kurus iemainījām izgājušajā vasarā, gandrīz visi salūzuši…

—     Dzeltenie uzgaļi ir sliktāki par sarkanajiem, — Dižais mednieks piekrita. — Kad mūsu vīrieši ies aicināt viesus, viņi sacīs, lai nes uz šejieni sarkanos, bet dzeltenos lai patur sev.

—     Bet varbūt viņi atnesīs maz?

—     Tad uz rudeni mēs aiznesīsiiri savu mantu ziemeļu draugiem. Viņu darbs nav sliktāks par dienvidnieku darbu!

Kad Dižais mednieks aizgāja, Ljoks apvaicājās:

—     Vai mūsējie ņem no ziemeļniekiem sievas?

—      Kā tad! Uz turieni mūsu mednieki ies pēc tam — īsi pirms ziemeļbriežu ceļošanas pār upi uz ziemošanu mežos. Droši vien arī tu ņemsi sev sievu?

—     Nē, — Ljoks sadrūmis sacīja, — es neiešu uz to ciematu. Man sievas nevajag.

—      Nu, gan jau redzēsim, — Kibu atbildēja mierinādams. — Par to vēl agri runāt. Pirmāk izdosim pie vīra meitenes. Viņas tagadiņ par to vien domā.

Šajās dienās meitenes nekur nevarēja rimties. Mātes noraizējušās skraidelēja no zemnīcas uz zemnīcu aprunāties un pie tās pašas reizes paraudzīt, vai kaimiņu līgavām ir labi tērpi un rotas, vai nav skaistāki kā pašas meitai. Viena otra māte, atsteigusies mājās, žigli šuva kāzu tērpam jaunus raibu ādu gabaliņus — jo krāšņāks līgavas apģērbs, jo precinieki vairāk viņu uzlūkos.

Šuhai mātes nebija, taču viņa tika saposta ne sliktāk par citām meitenēm. Vecais Krū bija nomedījis ne mazums visādu zvēru un sakrājis meitai veselu lēveni vislabāko ādu. Turklāt arī Bejs un Ljoks neaizmirsa Šuhu. Smejošā palīdzēja šūšanā — tur viņa bija liela pratēja.

Beidzot apmetnes līgavām viss bija savīkšts. Un tad kādā pievakarē meitenes, uzvilkušas līgavu tērpus un aplikušas rotas, iznāca no zemnīcas. Viņas dziedādamas trīs reizes apgāja apkārt ciematam. Tā bija zīme, ka mednieki var aicināt šurp līgavu raudzītājus — preciniekus.

Jau otru rītu tika nosūtīti trīs vēstneši ielūgt kaimiņus no dienvidu apmetnes uz svētkiem.

Ciematā sacēlās liela kņada — visi steidzās vēl šo to padarīt pirms viesu atnākšanas.

Viesi ieradās otrā dienā. Cienīgā gaitā pa priekšu soļoja kaimiņu apmetnes Dižais mednieks. Viņš nesa uz muguras skaisti izrotātu maisu ar preci, viņam pakaļ svinīgi nāca vecāka gājuma mednieki un aiz visiem citiem — ilgi gaidītie precinieki, saudzīgi nesdami ādā ietītās kāzu rotas.

Viesus apsēdināja norā, apmetnes vidū, iepretim Dižā mednieka zemnīcas ieejai. Vecie vīri pietupušies gausām kustībām izkravāja maiņai atnestās mantas — krama uzgaļus šķēpiem un sviežamiem iesmiem, dažādas bultas: asās — putnu šaušanai, trulās, īsās — sīku kažokādu zvēriņu medīšanai.

Jaunākie mednieki apsēdās labajā pusē. Kreisajā pusē sarindojās precinieki, svinīgi un nekustīgi kā griezumiem rotātais stabs zintnieka mājoklī. Ikviens turēja uz ceļiem tīstokli ar kaklarotu. Gan paši precinieki, gan viņu mātes bija pielikušas daudz pūļu, lai izgatavotu šo krāšņo rotu, ko vajadzēja aplikt ap kaklu līgavai. Kaklarotu taisīja ilgi, pa daļām; tur bija dažādas raibas putnu spalvas un sarežģīti tievu siksniņu pinumi, bebru priekšzobi, lapsu ķepas un vienmēr līdaku žokļi, tāpēc ka līdaka tika uzskatīta par dienvidu ciemata svēto zivi.

Garām preciniekiem, jautri jokodami, šurpu turpu staigāja apmetnes jaunie mednieki. Precinieki saglabāja nesatricināmu mieru. Var jau būt, ka līgavu lūkotāji labprāt pārmītu kādu vārdu ar sava gājuma jauniešiem, taču viņi nedrīkstēja zaudēt pašcieņu, tālab joprojām nesacīja ņe

vārda un gaidīja, kad sāksies svētku mielasts un viņiem parādīs meitenes.

Sirmgalvji velti nezaudēja laiku. Apmetnes Dižais mednieks, Kibu, Krū un vēl četri vecie mednieki lietišķi aplūkoja izstrādājumus, ko bija atnesuši viesi. Viltīgie kaimiņi bija izlikuši apskatei dzeltenā krama rīkus un ieročus, bet apmetnes Dižā mednieka un vecā ieroču taisītāja modrās acis pamanīja, ka vienam no vecajiem viesiem pie jostas karājas cieši piebāzts smags maišelis. Acīmredzot viņi taisījās vispirms tikt vajā no sliktākās mantas, turpretim vērtīgākos rīkus un ieročus noglabājuši pavisam spiedīgai vajadzībai.

—     Vai redzi? — Dižais mednieks klusītiņām piebikstīja vecajam Krū un nemanāmi pamāja uz maisiņa pusi.

—     Redzu, — Krū atbildēja, raudzīdamies uz gluži citu pusi, uz turieni, kur sēdēja precinieki.

—     Bet ko tu redzi? — pavīpsnādams noprasīja Kibu.

Te Krū noprata, ka atbilde nav bijusi īstā, un saskaitās.

—     Kālabad taujā? Vai tad manas vecās acis vairs nekā nespēj saskatīt?

—     Tavas vecās acis jau droši vien nolūkojušas meitai labu līgavaini, — Dižais mednieks sacīja. — Lai tagadiņ tavas acis paraugās uz kaimiņu mantām. Laiks sākt maiņu.

Krū piegāja pie atnestajiem rīkiem un ieročiem, apskatīja tos, padomāja un tad, žigli noliecies, pagrieza ar smaili atpakaļ vienā rindā trīs, otrā — divus uzgajus. Tas nozīmēja: «Tādus neņemsim, nesiet atpakaļ.» Kibu aiz viņa muguras piekrītoši rūca — vecais mednieks darījis pareizi, šie uzgāji nekur neder.

Kamēr Krū turpināja apskati un viesi aizvāca atraidītās mantas, Ljoks pēc Kibu zīmes iznesa no zemnīcas savus izstrādājumus un sarindoja tos pretim atnestajiem.

Viesiem iemirdzējās acis, taču neviens pat nepakustināja roku. Pie viesu saliktajiem rīkiem un ieročiem vecais Kibu novilka svītru — tā bija zīme, ka saimnieki prasa piedevas. Viesi sačukstējās un no piebāztā maisiņa izņēma kādu desmitu sarkanā krama ieroču.

Kaulēšanās vilkās ilgi. Kad saimnieki nosprieda, ka abas puses izlikušas pietiekami daudz mantu un maiņā nevienam netiks nodarīts pāri, viņi ķērās pie sen pārbaudīta līdzekļa — apmetnes Dižais mednieks lika atnest cienastu.

197

Sievietes jau kopš rīta bija visu savīkšušas. Viņas žigli un izveicīgi nolika viesiem priekšā zivis, medījumus,

7 — 2002

žāvētu briežgaļu, ēdamas saknes un ogas, jaunekļi svinīgā solī iznesa trīs lielus traukus ar līksmības dzērienu un nolika pašu lielāko trauku sirmgalvjiem, otru — mazāku — medniekiem, trešo aiznesa preciniekiem.

Izsalkušie viesi kāri ķērās pie ēdamā. Viņi cītīgi kustināja žokjus, un tāšu kausi ar dzērienu staigāja no rokas rokā. Tikai līgavu raudzītāji joprojām sēdēja kā zemē iemieti, — viņiem neklājās ne dzert, ne ēst. Precinieki dzīros vēlāk — līgavas zemnīcā.

Arī saimnieki nepieskārās ēdienam — vispirmāk vajadzēja pabeigt maiņu. Salkt un slāpt nenācās ilgi. Dzēriens bija apskurbinājis kaimiņus, un viņi neprasīja nekādas piedevas. Līdakas pēcnācēji paņēma Aļņa pēcnācēju darinājumus, un Aļņa pēcnācēji paņēma Līdakas pēcnācēju taisītos rīkus.

Tagad apsēdās dzīrot arī saimnieki, un kauss sāka ceļot no rokas rokā. Un, kad abos traukos dzeramais izsīka, saimnieki un viesi bez kautrēšanās iztukšoja arī līgavu lūkotāju trauku.

Viens darbs nu bija nodarīts, vajadzēja sākt otru.

Sirmgalves izveda samulsušās meitenes, kas bija ieģērbtas krāšņos kažokādu tērpos, un nosēdināja rindā iepretim līgavu lūkotājiem. Viņiem nebija viegli izraudzīt sev sievu no meitenēm, kuras redzēja pirmo reizi. Jaunekli vērīgi aplūkoja līgavas — kura skaistāka, pūlējās uzminēt, kura būs veiklāka strādātāja. Tapušas drošākas, arī meitenes pacēla acis uz jaunekļiem.

Krāšņi sapostā Šuha jau pirms brīsniņa cauri nolaistajām skropstām bija pamanījusi, ka uz viņu, skatienu nenovērsdami, raugās divi. Abiem bija plati pleci, stiprs kakls, lielas, spēcīgas rokas, jādomā, abi krietni mednieki. Bet, kad meitene ieskatījās vērīgāk, viņai šķita, ka viens no puišiem — malā sēdošais — izskatās līdzīgs Bejam, viņam bija tāda pati labsirdīga, drosmīga seja. Kolīdz Šuha to iedomāja, pie viņas klusītiņām piezagās Smejošā un iečukstēja ausī:

— Izraugies malējo. Tev ar viņu būs laba dzīvošana tā- patās kā man ar Beju.

Un Šuha vairs nenovērsa acu no jaunā mednieka. Viņa kaimiņš pagaidīja, taču, redzēdams, ka iepatikusies meitene nepievērš viņam nekādu uzmanību, klusītiņām nopūtās un sāka lūkoties pēc citas. Šajā gadā līgavu raudzītā-

jicm bija liela izvēle — puišu bija deviņi, meiteņu — trīspadsmit.

Kad sirmgalvēm likās, ka jaunieši skatījušies cits uz citu pietiekami ilgi, viņas beidzot atvēlēja preciniekiem piecelties. Daži jaunie mednieki nedroši mīņājās uz vietas — viņi vēl nebija izraudzījušies vai arī nebija pārliecināti, ka līgavas piekritīs.

Meitene taču varēja nepieņemt dāvanu, bet noraidījums darīja kaunu jaunam medniekam… Turpretim Bejam līdzi- gais jauneklis nešaubīdamies gāja klāt Šuhai un sniedza viņai lūšādā ietīto kāzu rotu. Paņēmusi vīstokli, Šuha drebošām rokām atlocīja pūkainās ādas malu. Tā bija zīme, ka līgava devusi piekrišanu. Līgavainis parāva aiz otras lūšādas malas, un Šuha laimē uzsmaidīja. Tādas krāšņas kaklarotas laikam gan nebija nevienai citai! No rotas uz visām pusēm slējās zaļas, baltas un dzeltenas spalvas.

Kaklarotā bija ievītas vāveru astes, vidū piestiprināts milzīgas līdakas žoklis ar asiem zobiem, tam apkārt virknējās bebru priekšzobi. Garā siksniņā pie kaklarotas bija piesiets vilka ilknis un lāča nags. Meitene nebija kļūdījusies izvēlē: līgavas lūkotājs vēl pavisam jauns mednieks, bet jau pieveicis gan lāci, gan vilku, gan lūsi.

Jauneklis, lepns, ka viņa dāvana patikusi, aplika rotu ap līgavas kaklu. Šuha paņēma līgavaini aiz rokas un veda uz tēva zemnīcu. Viņiem jbakaļ aizgāja savieši — apmierinātais Krū, Smejošā ar Beju un dēlu, kā arī skumji smaidošais Ljoks.

Viesi aizvadīja apmetnē trīs dienas. Tas bija priecīgs laiks. Sirmgalvji dzīroja mežmalā koku paēnā. Jaunie mednieki mērojās spēkā un veiklībā — svieda šķēpus, šāva bultas vai arī, saķērušies ap vidu, pūlējās nogāzt viens otru gar zemi.

7"

199

Sevišķi centās līgavaiņi, lai nekristu kaunā meiteņu acīs. Pats veiklākais un spēcīgākais bija Šuhas līgavainis. Viņš pēc kārtas pieveica piecus Aļņa dēlus, un Šuha staroja lepnumā. Bejs, kurš sākumā ari smaidīja, ar katru jaunā mednieka uzvaru sadrūma aizvien vairāk. Beidzot viņš neizturēja un metās aizstāvēt apmetnes godu. Viņa šķēps iedūrās zemē četrus soļus tālāk par līgavaiņa šķēpu, toties līgavaiņa bulta uzšāvās augstāk gaisā un nokrita zemē divus soļus tālāk. Tagad strīdu vajadzēja izšķirt divcīņā.

Tad arī sirmgalvji meta mieru veco vīru līksmošana!, atstāja trauku ar skurbinošo dziru un pienāca tuvāk. Šuha un Smejošā, cieši saķērušās rokās, nenolaida acu no abiem cīkstoņiem, un katra vēlējās savējā uzvaru. Laušanās vilkās ilgu laiku, dažbrīd šķita, ka veiks līgavainis, dažbrīd — ka Bejs. Un tomēr uzvarēja Bejs. Sarūgtinātā Šuha palaida vajā Smejošās roku, bet Krū, ieraudzījis, ka meita teju, teju apraudāsies, samierinoši pateica:

— Kā tad tā — tev gribas, lai gadu vecs briedis pievārē divgadīgo? Pagaidi, pienāks laiks un tavs gadu vecais briedis pārvērtīsies īstā stipriniekā.

Beja sacensība ar Šuhas līgavaini atsauca sirmgalvju atmiņā viņu jaunās dienas, un viņi, gluži kā pusaugu zēni, vilkās ar koku, cīkstējās, raidīja mērķī bultas. Krēslā visi sakūra ugunskurus, lēca tiem pāri, dejoja un dziedāja.

Beidzot pienāca šķiršanās. Šajā naktī neviens negāja pie miera. Taču apmetnē vairs neskanēja līksmi smiekli, tur varēja saklausīt žēlabainu dziedāšanu — mātes vaimanāja, bēdādamās par meitām, — viņas vairs nekad neredzēsies. Četras meitenes, kuras bija palikušas līgavās vēl uz gadu un tālab izraudājušās visas trīs dzīru dienas, tagad priecājās: viņām nevajadzēja atstāt dzimto apmetni. Līgavas baidījās no jaunās dzīves svešajā ciematā un tai pašā reizē priecājās, ka viņām drīz būs pašām savs pavards un ka šā pavarda garus pielabinās nevis svešas sievietes, bet gan savējās — vecākās māsas un mātesmāsas, Aļņa meitas, kuras Līdakas dēli bija apņēmuši par sievām pirms gada, pirms desmit vai divdesmit gadiem.

Kad saule pacēlās virs meža, apmetnes ļaudis un kaimiņi devās uz ezera krastu. Šaurajā līcī starp diviem zemesragiem šūpojās laivas. Tomēr viesi uz tām pat nepalūkojās. Viņi bija atnākuši uz šejieni kājām, un viņiem bija jāaiziet kājām. Laivas bija sagatavotas līgavām. Paraža vēlēja, lai no dzimtās apmetnes līdz jaunajai dzīvesvietai viņas pēdējo reizi pavadītu savējie. Tagad līgavas kopā ar savu ģinti stāvēja pie līča un raudzījās pakaļ aizejošajiem. Tie soļoja virknē gar krastu. Pa priekšu gāja Dižais mednieks, aiz viņa — sirmgalvji un mednieki, beigās — līgavaiņi. Līgavaiņi laiku pa laikam grieza galvu atpakaļ.

Tikai jaunais mednieks, kurš bija paņēmis par sievu Šuhu, ilgi turējās ar cieņu un neatskatījās. Pie takas līkuma arī viņš neizturēja. Tomēr viņš ieraudzīja nevis mīļo, skumjo meitenes seju, bet gan briesmoni ar milzīgu galvu un garu asti. Briesmonis, mētādams rokas un kājas, dejoja, lēkāja un rēca dažādu zvēru balsīs. Jaunais mednieks izbijās, bet tad saprata — tikko atstātā ciemata zintnieks dzen projām no savas zemes svešos garus, kuri varbūt atnākuši uz apmetni kopā ar viesiem.

Kad pēdējais vīrs pazuda aiz klinšu raga, sākās līgavu izvadīšana ceļā. Mātēm un jaunākajām māsām raudot, meitenes pa divām sasēdās laivās. Līdzi viņām brauca sirmgalves nodot līgavas dienvidu ciemata vecajām sievām, kuras pašas bija no AJņa ģints.

Stingrā slepenībā, tā ka nezina un neredz vīrieši, vecās sievas ar zintēšanu piesaistīs līgavas vīra pavardam. Burvestības uz visiem laikiem noslēgs jaunajām sievām atpakaļceļu uz ciematu, kur viņas aizvadījušas bērnību un jaunību.

Kā lai neraud mātes, šķiroties no meitām, viņas taču nekad vairs neredzēsies! Ikviena māte atcerējās, kā pati reiz atstāja dzimto pavardu, — un kuram gan jaunības dienas neliekas pats labākais laiks visā mūžā?

Bet tad sāka cilāties airi un laivas lēnām aizslīdēja projām no krasta.

Meitenes vēl sauca pēdējos atvadu sveicienus, un viņu balsis pamazām izgaisa rāmo ūdeņu klaidā. Arī tuvinieku laba vēlējumus meitenes laivā drīz vien vairs nevarēja saklausīt.

Krastā palikušās sievietes vēl ilgi negāja projām no ezera. Viņas raudāja, skaļā balsī atkārtoja žēlabainus vārdus, un raudas un žēlabas beidzot saplūda skumjā dziesmā. Paies gads, un šajā pašā vietā šo dziesmu dziedās no jauna, atkal šķiroties no meitenēm. Daži vārdi būs aizmirsušies, daži nākuši klāt, bet dziesma joprojumis skanēs smeldzoši skumīga.

Šajā gadā, šķiroties no līgavām, visrūgtāk lēja asaras un vaimanāja Smejošā. Sievietes domāja, ka viņa apraud šķiršanos no Šuhas — vecā Krū meitas. Neviens nezināja, ka pašu Smejošo gaida vēl rūgtāka šķiršanās. Bejs un Ljoks bija nolēmuši atstāt ciematu nākamajā dienā pēc līgavu aizvadīšanas. Viņi apgalvoja Smejošajai, ka tas būšot pats labākais laiks — visi lūkošot izgulēties pēc ilgās dzīrošanas un izlietajām asarām, neviens nemanīšot viņu aiziešanu. Bejs no jauna bija mēģinājis pierunāt Smejošo nākt līdzi brāļiem. Taču viņa sacīja:

— Suhu aizvedīs, tu un Ljoks aiziesiet — kā lai es pametu Krū? Vai tad vecais nemīļo mūs visus, vai nerūpējas par visiem? Kas ar viņu notiks, ja viņš paliks gluži viens? Es viņu nepametīšu.

Tālab, šķiroties no Suhas, viņa lēja tik gaužas asaras un tik skaļi vaimanāja. Sieviete atvadījās no meitenes, kas bija aizstājusi jaunāko māsu, atvadījās no svešā atnācēja, kurš bija tapis viņas draugs un vīrs, bet tagad taisījās projām uz visiem laikiem.

14. NODAĻA

Nākamajā dienā pēc meiteņu aizvadīšanas ciemats likās izmiris: neviens negāja pēc ūdens, kas bija jānes labu gabalu, neviens nestiepa uz muguras kritalu nastas. Bērni un pusaudži no paša rīta bija aizklīduši ogās, bet pieaugušie aizvien vēl atpūtās. Šajā karstajā, rāmajā rītā ciešu miegu gulēja ne vien ļaudis, pat suņi, atēdušies pēc trīs dienu ilgajām dzīrēm, snauda zemnīcu ēnā.

Arī vecā Krū zemnīcā valdīja klusums. Pats saimnieks un viņa mazdēls bezrūpīgi krāca uz mīkstajām ādām. Bejs sēdēja līdzās sievai. Kopš jauneklis pārradās mājās pēc zvejas pie ezera salas, viņš daudzkārt bija mēģinājis pārliecināt Smejošo nākt viņiem līdzi.

— Kā lai aizeju? — viņa atkārtoja. — Kā lai atstāju veco?

Bejs velti cerēja, ka sieva pārdomās, kad pienāks šķiršanās. Viņi ilgi sēdēja, nodūruši galvu, neraudzīdamies viens otrā. Beidzot Bejs lēnām piecēlās, noglaudīja guļošā puisēna cirtainos matus, atvadīdamies viegli pieskārās sirmajai Krū galvai un vēlreiz, tagad jau pēdējo reizi, uzlūkoja Smejošo. Viņa saprata mēmo jautājumu un tāpat klusēdama norādīja uz gulētājiem.

Beja pēdējā cerība izgaisa. Viņš pagriezās, strauji izgāja no zemnīcas un devās uz vecā meistara mājokli.

Kibu, dedzīgs «līksmības dzēriena» cienītājs, gulēja ciešu miegu, tāpat arī Ljoks. Aizskāris brāļa plecu, Bejs viņu uzmodināja. Arī Ljokam viss bija sagatavots: ādas somā ielikti divi atskaldāmie akmeņi, kas viņam bija iepa- likušies, un žāvēta gaļa ceļam. Jauneklis neuzdrīkstējās uzmest skatienu guļošajam večukam. "Ljokam bija žēl uz visiem laikiem pamest gan sirmgalvi, gan šo mājokli, bet tajā pašā laikā viņš priecājās par atgriešanos pie savējiem.

Bejs nosprieda, ka prātīgāk būtu iesākumā brist pa seklu ūdeni gar pašu ezera krastu, lai suņi nevarētu sadzīt pēdas, ja sāktos pakaļdzīšanās.

Brāļi izgāja Oņegas ezera krastā. Ljokam iegribējās vēl pēdējo reizi palūkoties uz zīmējumiem, ko bija iecirtis klintī. Atgriezies viņš ieraudzīja, ka Bejs, pielicis plaukstu pierei, skatās uz to pusi, uz kurieni bija aizīrušās laivas ar līgavām.

Ezerā tālu pie apvāršņa vīdēja nezin kādi melni punkti. Sākumā tie šķita nekustīgi, tik tikko manāmi, vēlāk pama- zītiņām tapa lielāki un pārvērtās plankumos.

—     Jau griežas atpakaļ? — Ljoks brīnījās. — Laivas tak gaidāmas mājās tikai rīt.

—     Tās nav mūsu laivas, — aprautā balsī ierunājās Bejs. — Tās ir svešas laivas!

—     Varbūt ienaidnieki? — Ljoks satraukts vaicāja.

—     Jā, tie ir ienaidnieki, — Bejs atsaucās. — Tā mēs abi nekur neaizbēgām. Ģints ļaudis pieņēmuši mūs par saviem dēliem. Kā lai pametam viņus nelaimē? Skrej un modini Dižo mednieku. Es pagaidīšu tepatās.

Jaunākais brālis joza projām uz ciematu, un Bejs paslēpās krūmos uzmanīt laivas.

Dižais mednieks nekādi nebija' uzmodināms, bet, tikko viņš izdzirda vārdu «ienaidnieks», uztrūkās vienā mirklī. Vadonis ātri sacēla kājās visu ciematu.

Vecie vīri steigšus aizveda sievietes un bērnus ar vērtīgāko mantību uz drošu paslēptuvi starp purva slīkšņām, bet mednieki, apbruņojušies šķēpiem, cirvjiem un lokiem, devās uz ezeru. Viņi atsteidzās laikā.

Atbraucēji jau bija izvilkuši piekrastes oļos divas garas laivas ar augstu izslietu priekšgalu, ko rotāja meža vērša galvaskauss ar lieliem ragiem. Svešinieki, izlocīdami kājas, staigāja gar krastu. Visi viņi bija liela auguma, gariem, gaišiem matiem, vienādos īsos valzirga ādas vamžos, apjozušies platu jostu. Pie sāniem katram karājās gara, tieva nūja, kas žilbinoši spīdēja saulē, — mednieki nesaprata, kālab tā vajadzīga.

No vienas laivas gaišmatainie vīri, skali smiedamies, piekrastes oļājā izcēla sasaistītu sievieti. Viņai atraisīja kājas un ar spērieniem lika piecelties. Sievietes krāšņais tērps bija saplosīts, seja asiņaina, klāta zilumiem. Tā bija Šuha!

Ģints viri, paslēpušies krūmos, dusmās sāka kurnēt, bet Dižais mednieks ar kaijas kliedzienu piespieda viņus apklust. Elpu aizturējuši, mednieki vēroja svešiniekus.

Apmetnes ļaudis saprata, ka ienaidnieki uzbrukuši vai nu kaimiņu ciematam, vai ari līgavu laivām un nezin kāpēc pasaudzējuši Šuhu vienu pašu.

Kāds no gaišmatainajiem, turēdams siksnu, ar ko bija sasietas meitenes rokas, un sizdams gūsteknei pa muguru, dzina viņu uz priekšu.

Meitene pagrieza izmocīto seju uz to pusi, kur biezajā mežā slēpās ciemats, un tad sāka iet pa taciņu, kas veda projām no tā. Gaišmatainie paņēma labajā rokā spožās, saulē mirdzošās nūjas un cits aiz cita virknē gāja pakaļ Šuhai. Katrs mednieks četras reizes salieca abu roku pirkstus, iekām saskaitīja visus svešiniekus. Gandrīz tikpat daudz bija arī mednieku.

Patlaban nebūtu prātīgi mesties ārā no krūmiem klajā krastā. Labāk aizmānīt ienaidniekus mežā un uzbrukt viņiem tur, slēpjoties aiz krūmiem un koku stumbriem. Varbūt Šuha aizvedīs mocītājus pie aizsprosto juma un uzstādītajiem slazdiem?…

Mednieki nekļūdījās. Šuha nepalaida garām takas pagriezienu un veda sev līdzi nesauktos svešzemniekus.

Cik mānīgs bija meža miers! Pa šauro taku klusu kā vilki soļoja garie karavīri, kurus grīļodamās veda izmocītā meitene. Līdzās, slēpdamies aiz kokiem, ienaidnieku nemanīti, lavījās Aļņa ģints vīri. Daži zagās nopakaļ svešiniekiem pa taku un gar takas malām, citi steidzās uz koku sagāzumiem, lai tur sagaidītu gaišmatainos aci pret aci.

Suha apstājās pie pēdējā takas līkuma — tālāk nāca krustu šķērsu sagāztie koku stumbri, starp kuriem bija salikti slazdi. Meitene negribēja iet bojā kā meža zvērs lamatās — kāds labums no tādas nāves! Tā viņa tikai atklātu svešajiem cilts ļaužu viltīgi izliktos slazdus. Šuha nokrita pie zemes un, par spīti nežēlīgajiem sitieniem, kas bira kā krusa, vairs necēlās kājās.

Krū kopā ar Ljoku un Beju metās palīgā meitai, un divi gaišmatainie vīri pakrita — viņus nogāza Krū cirvis un Beja šķēps. Citi svešinieki sāka aizstāvēties, vicinādami mirdzošās nūjas.

Izrādījās, ka spožā nūja ir briesmīgs ierocis — vienā cirtienā tas pāršķēla pašu stiprāko šķēpa kātu kā skaidu! Beja rokās palika tikai slīpi pārcirsts koks. Tomēr apmetnes vīri aizvien ciešāk ielenca nelūgtos viesus. Slēpdamies aiz kokiem, viņi dūra ar garajiem šķēpiem un dzina ienaidniekus aiz takas līkuma meža biezoknī. Gaišmatainajiem neatlika nekas cits kā atkāpties strupceļā, kur viņus gaidīja izliktie slazdi.

Atskanēja kliedziens — viens no svešiniekiem nokļuva lamatu žņaugos. Otrs izbijies metās sānis un arī iebrēcās — citas lamatas saspieda viņam krūtis. No biežņas uz gaišmatainajiem lidoja īsie sviežamie šķēpi.

Sadzīti šaurajā ejā starp augstajiem koku aizsprostiem, iebrucēji ar pūlēm atkāvās no meža saimniekiem. Svešinieki sadrūzmējās šaurajā ejā un traucēja cits citu. Tad sirms, bārdains vīrs platiem pleciem viņiem kaut ko uzkliedza, un gaišmatainie metās bēgt, lūkodami izlauzties uz ezeru.

Krū pacēla Šuhu uz rokām un grasījās aiznest viņu sānis, bet šajā mirklī bārdainis, lauzdams ceļu saviem karavīriem, pāršķēla vecajam vīram galvu un nāvīgi ievainoja meiteni krūtīs. Bejs piesteidzies ar šķēpa kāta stumbeni iezvēla sirmajam bārdainim pa deniņiem ar tādu spēku, ka tas miris saļima līdzās Krū un Šuhai.

Bejs izrāva no mirušā rokām nūju, atvēzējās un zvēla pa kaklu kādam svešzemes karavīram, kas skrēja pakaļ bārdainajam. Ienaidnieka galva noripoja pie Beja kājām. Tādu brīnumu viņš vēl nebija redzējis. Izbīlī jaunais mednieks pasitās sānis. Tā viņš paglābās no cita svešzemnieka zobena.

Lai cik līkumaina bija garā taka, bēgošie no tās neno- griezās, jo baidījās nomaldīties nepazīstamajā mežā. Vēl daudzi apmetnes vīri un nelūgtie viesi zaudēja dzīvību, iekām sasniedza ezera krastu. Viņi iegrūda ūdenī vienu laivu un salēca tajā. Krastā bija izkāpuši četrdesmit svešzemnieki, bet tagad nebija palicis ne desmits.

Gaišmatainie velti aicināja kopā savējos, slaucīdami asinis, kas plūda no dziļajām brūcēm, kuras bija iecirtuši krama asmeņi. Vairāk neviens neizskrēja krastā. Trīsdesmit nelūgto viesu, nogalēti, savainoti vai apdullināti, palika guļam uz takas mežā.

Arī Aļņa ģints bija zaudējusi ne mazums ļaužu. Svešzemnieku spožās nūjas bija nogalējušas ikvienu, kam pieskārās.

Dižais mednieks nejāva medniekiem iznākt no meža krastā, lai ienaidnieks neredz, cik maz viņu palicis.

Četri gaišmatainie sēdās pie airiem, un laiva lēnām slīdēja projām.

Viņus vēl pavisam viegli varētu panākt žiglajā apses koka laiviņā.

—            Nedrīkst aizlaist projām ienaidniekus, viņi atvedīs pie mums jaunus! — kaujā iekarsušais Bejs kliedza ģints vīriem. — Mūsu šķēpi ir garāki par viņu spīdošajām nūjām …

—            Viņu nūjas pāršķeļ mūsu šķēpus, — drūmi iebilda Dižais mednieks, aplūkodams savu pārcirsto ieroci.

—      Mēs jau tā esam pazaudējuši daudz mūsu brāļu…

—            Tev ir bail, vecais! — Bejs saskaitās. — Mūsu dzimtenē ļaudis ir drošsirdīgāki, viņi neaizlaistu projām ienaidnieku.

Mednieks sadrūma. Acu nenovērsis, Bejs raudzījās, cik lēnām attālinās smagā laiva.

—            Mēs varam viņus panākt! — vicinādams zobenu, viņš atkal iekliedzās. — Kuram nav bail braukt kopā ar mani?

—      Met zemē naidnieka ieroci! — vadonis pavēlēja.

—      Tas atnesīs nelaimi…

—            Ar to es sakapāju četrus viņējos! — Bejs pikti atcirta. — Ar to es nogalēšu arī citus!

Viņš metās uz piekrastes krūmiem, kur bija paslēpta laiva. Taču Dižais mednieks aizšķērsoja jauneklim ceļu.

—            Kurš uzdrīkstas nepaklausīt vecāko?! — vadonis uzkliedza.

—            Es uzdrīkstos! — Bejs atbildēja. — Nenokautie ienaidnieki atvedīs uz šejieni savējos, un tad mēs visi būsim pagalam!

Pagriezies pret brāli, viņš uzsauca dzimtā ciema valodā:

—     Skrien man pakaļ!

Brāļi divatā atstiepa un ielaida ūdenī garu, pavisam vieglu laivu.

—            Kurš vēl nebaidās no ienaidniekiem?l — Bejs aicināja.

Trīs mednieki pievienojās brāļiem.

Pieci pret desmit — katram pa diviem ienaidniekiem! Par laimi, drošsirdīgie Aļņa dēli bija iemantojuši milzu spēku, ko paši nemaz neapjauta. Bejam rokās bija bronzas zobens. Tādus pašus zobenus cilāja arī tie, kuri patlaban

meklēja glābiņu bēgot. Bet, tāpat kā mednieks medībās nedrīkst izliet otra mednieka asinis, tā ari svešzemnieki nedrīkstēja ar savu zobenu cirst pret zobenu, ko bija iemantojis Bejs. Gaišmatainie bija noslēguši savā starpā brālību, un tāpēc arī viņu zobenus uzskatīja par brāļiem. Lāsts kritīs pār svētuma apgānītāju, kura zobens šķindēdams krustosies ar viņa kara draudzes vīra zobenu!

Vieglā laiviņa ātri tuvojās smagajai laivai. Bejs saprata, ka nedrīkst uzsākt kauju sāns pie sāna — svešzemnieki ar resno, garo airi var apgāzt viņu vieglo laiviņu.

— Es ielēkšu viņu laivā un kaušos ar spīdošo nūju, — viņš sacīja savējiem, — bet jūs duriet ar šķēpiem ienaidniekiem mugurā!

Kolīdz apses laiviņas priekšgals tuvojās ienaidnieku laivas pakaļgalam, jaunais mednieks ielēca pie svešzemniekiem.

Bejs nekad arī nesaprata, kālab gaišmatainie nevis pacēla pret viņu spožās nūjas, bet gan kailām rokām pūlējās atņemt viņam ieroci.

Bejs izmisīgi atkāvās no viņiem, un zem jaunekļa zobena cirtieniem cits pēc cita saļima trīs svešinieki. Tikām Beja draugu šķēpi triecās ienaidniekiem mugurā. Vēl viens dzeltenmatis pakrita un, zaudējis spēkus, pārkārās pār laivas malu. Svešie sāka atvairīties no šķēpiem, un Bejs tostarp noguldīja vēl divus.

No krasta varēja labi redzēt drosminieku kauju ar ienaidniekiem. Divas laivas steidzās palīgā ģints vīriem. Bet bija jau noticis gandrīz brīnums — zobens un četri šķēpi pieveica desmit zobenus! Palīgiem nekas liels vairs nebija darāms — jāpiebeidz divi ievainotie un jāaizved ienaidnieka līķi krastā!

*

Aļņa dēli sāka skaitīt savus zaudējumus. Tie bija lieli. Dzeltenmataino ieroči bija cirtuši brūces, ko neviens nespēja aizdziedēt. Uz takas nesenās kaujas vietā gulēja sakapātie ģints vīri. Divdesmit drošsirdīgi mednieki nekad vairs neņems rokās šķēpu.

Toties krituši arī visi iebrucēji. Četrus desmitus nogalē- tu vai smagi ievainotu ienaidnieku atstiepa meža nora. Pat miris naidnieks ir bīstams. Mednieki ticēja, ka cilvēks arī pēc nāves dara to pašu, ko darījis, dzīvs būdams.

Vajadzēja padarīt nekaitīgus mirušos ienaidniekus, pārlauzt viņiem rokas un kājas, izdurt acis, sakropļot miesas un paslēpt līķus drošā vietā, lai viņi nespētu atriebties uzvarētājiem.

Netālu no klajuma pletās koši zaļš purviņš. Ģints ļaudis labi zināja, cik mānīgs ir spilgtais zaļums. Pavisam nesen purviņā bija ieskrējis alnis. Viņš bija iekritis lamatās un, vilkdams tās sev līdzi, lūkojis tikt projām no cilvēkiem. Mednieki redzēja, kā slīkšņa aprij lielo dzīvnieku. Lai purvs aprij ari tos, kuri atstājuši savus mājokļus un nākuši aplaupīt un nokaut mierīgus ļaudis!

Mirušajiem sasēja pārsistās rokas un kājas un uz kārtīm, kā nes nogalētus zvērus, aizstiepa purva malā. Lai tiktu pie slīkšņas, no krasta muklājā sameta kārtis, uz kurām tika nesti ienaidnieki, un pāri tām noklāja egļu zarus. Uzmanīgi likdami kājas, mednieki pa diviem aiznesa pie slīkšņas smagās nastas un sašūpojuši iesvieda purvā.

Kad pēdējais naidnieks bija pazudis muklājā, purvam tuvojās zintnieks.

—     Lai jūsu dvēseles, — viņš iesaucās, — nekad neatstāj jūsu miesas!

Mednieki trīs reizes atkārtoja viņa saucienu un gāja atpakaļ uz ezera krastu.

Pa to laiku sievietes, kas bija pārnākušas mājās no slēptuves, ar nūjām klajumā izvandīja asinīm notecējušās sūnas, atstiepa sausas kritalas un tās aizdedzināja. Uguns sargāja cilvēkus no visa šausmšgā un bīstamā, bet ienaidnieka asinis bija tikpat bīstamas kā dzīvs ienaidnieks.

Mednieki ticēja, ka briesmas slēpj arī nokauto svešinieku ieroči. Dižais mednieks pavēlēja nogremdēt krastā atstāto laivu un spožās nūjas. Laivai ielauza dibenu un atgrūda to no krasta. Piesardzīgi ņemdami zobenus aiz roktura, vīri iesvieda ieročus tālu ezerā. Ūdenim uzšļak- stoties, ģints ļaudis ik reizi priecīgi iekliedzās, un neviens no viņiem neatskārta, ka gaišmataino asie zobeni kalpotu viņiem tikpat uzticīgi kā svešajiem uzbrucējiem.

Kad Dižais mednieks, saraucis pieri, pastiepa roku pēc Beja zobena, jauneklis nobāla tā, ka viņa lūpas kļuva zilganas.

—     Nē! — viņš iekliedzās, piespiezdams zobenu pie krūtīm. — Es ar šo ieroci nokāvu daudz naidnieku. Taga- diņ tas ir mans — un es to neatdošu.

—           Kāpēc tu, cilvēks bez dzimtas, — Dižais mednieks pirmo reizi tā nosauca ģints pieņemto dēlu, — uzdrīksties nepakļauties vecāko lēmumam? Varbūt tu negribi mūsu paražas uzskatīt par savējām?

Bejs nezināja, ko lai atbild Dižajam medniekam, un klusēdams spieda pie krūtīm iepatikušos ieroci.

—            Tu nosauci viņu par cilvēku bez dzimtas, bet viņš ir mans brālis. Tātad arīdzan es esmu cilvēks bez dzimtas. Taču atļauj man atbildēt, — brālim talkā nāca Ljoks.

—            Lai viņš runā, — Kibu sacīja. — Velti tu, Dižo med- niek, pazemo tos, kuri brīdināja mūs par uzbrukumu un paglāba mūs no nāves.

Atzinīga rūkoņa aizvēlās pār mednieku pūli.

—            Lai Mon-Kibu runā!… Lai viņš runā… — skanēja no visām pusēm.

Ljoks iesāka:

—            Jūsu paražas — mūsu paražas. Vai tad brālis šodien drošsirdīgi nepaveica lielas lietas? Tu, Dižo medniek, vēlē iesviest ūdenī šo nūju, ar kuru Bejs nozūmēja tik daudz ienaidnieku. Vai tu par tiesu gribi, lai nūja, tāpatās kā zivs, atgriežas pa ūdeni savās mājās? Tu vēlies, lai tā atved uz šejieni jaunus ienaidniekus?

Tagad nobāla Dižais mednieks. Vīri sāka skaļi kurnēt, noticējuši, ka ūdenī iesviestie zobeni atgriezīsies savā dzimtenē.

—           Nūja, ko iemantojis Bejs, jāaprok smiltīs ezera krastā. Tā saka mani gari, — aizmirsies svinīgi pateica Ljoks gluži tāpat kā dzimtajā apmetnē pie svētās klints.

—            Tavi gari? Vai tad tu runājies ar gariem? — izbrīnījies un satraukts ievaicājās zintnieks. — Gari tak pauž savu gribu tikai caur zintnieku.

Ljoks tik tikko attapa ko atbildēt.

—            Kad es nezinu, ko darīt, kāds runā man ausī, — viņš sacīja. — Tā arī es tagadiņ dzirdu šo balsi: «Spožā nūja jāierok tur, kur stāv tavs brālis.»

Dižais mednieks neziņā palūkojās uz ciema zintnieku.

—     Un ko saka tavi gari?

—            Viņi apstiprina to, ko sacījis Mon-Kibu, — zintnieks steigšus atbildēja.

Ljoks piegāja pie Beja un, pačukstējis dzimtajā valodā: «Neesi muļķis,» — paņēma no viņa rokām zobenu, izraka ar to ne visai dziļu bedrīti starp priedes saknēm, ieguldīja tur ieroci un aizrausa dobi ar smiltīm. Tā bija droša vieta. Jebkurā tumšā naktī Bejs varēs atrast šo priedi.

15. NODAĻA

Tagad bija pienācis laiks aizvadīt pēdējā ceļā mirušos. Ļaudis ticēja — reiz arī tie, kuri palikuši dzīvajos, sastapsies ar ģints locekļiem, kuri uz visiem laikiem atstājuši ciematu. Tāpēc aizgājušo pavadīšanai nevajadzēja būt skumjai. Viņi pēc iespējas labāk jāpabaro un katrā ziņā jāpadzirdina ar līksmības dzērienu.

Tikai pirms divām dienām ļaudis dzīroja, pavadīdami līgavas, un tagad atkal vajadzēja atvadīties. Mirušos aiznesa uz noru, kur bija uzsliets griezumiem rotātais koka tēls un gulēja ar zemi apbērtie agrāk aizgājušie ģints ļaudis. Vīri iedzina zemē divus mietus, pie tiem piesēja kārti un tad nosēdināja mirušos, atslienot viņus ar muguru pret kārti. Aizgājēji jau bija ietērpti apģērbos, kuros viņi savulaik gāja lūkot līgavas uz ziemeļu ciematu. Šajā svētku apģērbā viņi bija jāgulda kapā.

Apbedīšanai sapostie nelaiķi izskatījās visai dīvaini. Gandrīz katram galva bija cieši aptīta ar bērza tāss sloksnēm, tā ka ārpusē rēgojās vienīgi bārda. Ienaidnieki bija sacirtuši ģints ļaudis ar šausmīgajiem zobeniem, un viņiem arī tajā saulē būtu jāpaliek ar pāršķeltu galvaskausu. Taču sievietes palīdzēja aizgājējiem šajā nelaimē, aptinot nogalinātajiem galvu ar tāsi un ietaisot tajā caurumiņus acīm. Mednieki nolika mirušajiem uz ceļiem loku un bultas, labajā rokā iesprauda šķēpu. Līdzās Krū Bejs nolika lamatas, lai vecais vīrs varētu viņā saulē darīt iemīļoto darbu.

Mednieki apsēdās turpat puslokā, veidojot kopā ar mirušajiem noslēgtu apli — tas nozīmēja, ka patlaban nav atšķirības starp dzīvajiem un aizgājējiem no šīs pasaules.

Sievietes svētku tērpos apsēdās atsevišķā lokā. Šuhas saplosīto kāzu tērpu gādīgi apklāja ar lūša ādu, un ikviena sieviete un meitene dāvināja nelaiķei kādu rotu — skaisti sapītu siksniņu, kopā sašūtas dažādas krāsas ādas gabaliņus vai spīdošus akmentiņus. Meitenes nopina ziedu vainagu un, iekārušas tajā raibas putnu spalvas, uzlika Šuhai galvā, lai noslēptu viņas sejā nežēlīgo sitienu pēdas.

Mirušie drīz sastapsies ar agrāk aizgājušajiem, un dzīvie steidzās pasacīt viņiem savus lūgumus, uzdevumus un jaunākās vēstis. Dēls uzdeva pastāstīt pirms daudzām ziemām mirušajam tēvam, ka tagad viņam jau ir divi mazdēli, un lūdza sūtīt viņiem veselību. Mednieki pavēstīja par veiksmēm un neveiksmēm, atgādināja, lai aizgājušie sirmgalvji parūpējas par ciematu un sūta vairāk medījumu. Katru reizi salasījās ļoti daudz lūgumu un uzdevumu. Taču šodien, kad gandrīz puse mednieku uz visiem laikiem atstāja savus mājokļus, neviens par to nedomāja. Nelaime bija tik smaga, ka ļaudis aizmirsa ikdienas rūpes. Drūmi un klusi sēdēja mednieki vienā aplī ar mirušajiem, un sievietes ar pūlēm valdīja asaras — cita bija zaudējusi vīru, cita — dēlu.

Kad pirms pāris dienām dienvidu kaimiņiem tika atdotas līgavas, dzīrotāji bija izdzēruši visu līksmības dzēriena aizgādu. Tagad vajadzēja aizņemties dzērienu no Lielā senča. Izdobto bērza bluķi, līdz augšai piepildītu ar skur- binošo dziru, izraka no zemes koka tēla pakājē un apsolīja atdot paņemto pirms nākamajiem svētkiem.

Zintnieks apslacīja ar .dzērienu lūpas attēliem, kas bija izgriezti stabā cits virs cita.

—     Mūsu tēvs, pats vecākais un pats labākais, — viņš svinīgi uzsauca, — pieņem savu bērnu dāvanul

Pēc tam zintnieks gausā solī apstaigāja zemos bluķēnus, kas apzīmēja vietas, kur bija aprakti mirušie, un apslacināja zemi ap bluķēniem.

—     Vecie vīri, kas esat aizgājuši no mums, — mednieki korī atkārtoja, — ņemiet mūsu dāvanu un uzņemiet pie sevis savus bērnusl

Padzirdījis «vecos vīrus», zintnieks pielika trauku pie lūpām un tad pasniedza to Bejam. Jauneklis sēdēja līdzās Krū, un viņa pienākums bija apslapināt miroņa lūpas ar līksmības dzērienu; pēc tam Bejs pats iedzēra lielu malku un pasniedza trauku kaimiņam.

Kad trauks bija apstaigājis visu apli, zintnieks no jauna piepildīja to ar skurbinošo dziru un atkal piegāja pie Lielā senča. Tagad viņš ar to vairs nerunāja tik godbijīgi.

—      Kālab tu, pats vecākais tēvs, ļāvi naidniekiem uzbrukt taviem bērniem? — viņš sirdīgi iekliedzās, no jauna apslapinādams koka tēla lūpas. — Tev vajadzēja uzsūtīt vētru un noslīcināt viņu laivas.

Atkārtodams tādus pašus pārmetumus, zintnieks vēlreiz skopi aplaistīja bluķēnus, zem kuriem gulēja apbedītie ģints locekļi.

Dzēriens bija stiprs, un drīz vien pavadītāji sāka sarunāties — iesākumā klusītiņām, pēcāk aizvien skaļāk.

Ljoks redzēja, kā pietvīkst brāļa seja. Bejs joprojām stūrgalvīgi klusēja un sasprindzis klausījās mednieku kliedzienos. Pašam Ljokam šoreiz stiprāk nekā pirms divām dienām reiba galva.

Zintnieks trešo reizi piegāja pie koka tēla.

—      Kālab tu ļāvi nogalēt tik daudz savu bērnu?! — viņš kliedza pavisam saniknots. — Vai tad mēs nerūpējāmies par tevi? Kad atnāca dienvidu kaimiņi, vai tad es nedzirdīju tevi ar līksmības dzērienu? Bet tu, nepateicīgais, ļāvi, lai tik daudz mūsu brāļu kristu no ienaidnieku rokas!

Grīļodamies zintnieks aiznesa trauku pie izgrieztajiem bluķēniem, atgriezās pie koka tēla, pietupās un kā suns kašņāja zemi pie akmens paaugstinājuma.

«Kālab viņš tā dara?» Ljoks nodomāja, vērodams zintnieku. Par lielu izbrīnu jauneklim, zintnieks izvilka no zemes resnu, zarainu nūju.

—     Se tev par to, ka pazudināji tik daudz mūsu brāļu! Še tev par tavu vainu!

To teikdams, viņš sāka dauzīt ar nūju Lielo senci.

—     Sit viņu stiprāk! Sit! — skanēja piedzērušo mednieku kliedzieni. — Kāds gan viņš mums tēvs, ja nav pasargājis savus bērnus!

Mednieku niknajām klaigām pievienojās sieviešu vaimanas un raudāšana. Sākumā viņas tikai laida cauri pirkstiem vaļējos, pār pleciem pārmestos matus, tad plēsa tos un izrāva veselām šķipsnām. Skaļāk par visām skanēja Smejošās balss.

—     Kālab tu, Šuha, aizgāji tik jauna un nepaguvi priecāties par dzīvi? — liedama gaužas asaras, kliedza sieviete. — Paraug, citām ir bērni, bet kas tevi ielīksmos? Tev būs skumīgi, Šuha!

Tāpat skaļi raudādama, Smejošā izskrēja no sieviešu apļa, iesteidzās mednieku aplī un nometās zemē pie sava audžutēva miesām.

—     Vai tad tu, veco Krū, nebiji labākais zvēru ķērājs? — viņa sāka vaimanāt pie mirušā. — Vai tad mēs tevi nemīļojām? Tu žēloji mani, kad tavs dēls aizgāja pie vecajiem vīriem! — Smejošā sita galvu pret zemi. — Reižu reizēm es naktī raudāju, un arīdzan tu klusītiņām raudāji… Un kā tu priecājies, kad Bejs tapa mans vīrs, tu iemīļoji viņu kā paša dēlu…

Drīz pēc Smejošās arī citas sievietes ienāca mednieku aplī — dažas apraudāja vīru, citas vaimanāja pie dēla kājām. Arī mednieki pieminēja nogalinātos — skaļā balsī uzskaitīja, cik brieža ādu, lāča nagu un vilka ilkņu pārnesuši no medībām tie, kuri šobrīd sastinguši sēdēja viņu priekšā. Mežā ilgi skanēja kliedzieni, vaimanas un raudas.

Tikai tad, kad rietošās saules stari sāka zeltot priežu un egļu galotnes, apmetnes ļaudis, balstīdami cits citu, aizvilkās uz saviem mājokļiem. Mirušie palika sēžam norā Lielā senča aizsardzībā. Rīt uz šejieni atnāks ģints ļaudis un apraks viņus zemē.

Gandrīz ikvienā zemnīcā tajā vietā, kur agrāk bija atdusējies nokautais, gulēja no pavarda izņemts akmens. Ļaudis ticēja, ka mirušais, iekām viņa miesas nav apraktas, pēc paraduma var pārnākt atpakaļ zemnīcā. Guļasvietā noliktais akmens neļaus viņam apgulties, un nelaiķis aizies atpakaļ uz kapsētu. Pie ieejas mājoklī neaizmirsa iespraust apses koka nūju. Ja mirušais atnāks, nūja aizsprostos viņam ceļu, bet, kad nelaiķis sadusmojies sāks grauzt nūju, apses mizas rūgtā garša viņu aizbiedēs.

Pie Kibu zemnīcas nebija iesprausta apses nūja un pavarda akmens nebija ielikts guļvietā. Nāve nebija skārusi ieroču darinātāju mājokli.

Otru rītu, kad Ljoks pamodās, Kibu jau sēdēja pie sava iemīļotā slīpējamā akmens. Izdzirdis aiz muguras rosī- šanos, viņš pagrieza bārdaino seju pret jaunekli.

—     Mūsu ciemats pazaudējis pusi mednieku, bet tu vēl joprojām taisies ar Beju iet atpakaļ uz savu dzimto pusi,— viņš sacīja pārmetošā balsī.

Ljoks tā apmulsa, ka nevarēja bilst neviena vārda. Jauneklim sametās auksti, itin kā viņš būtu izskrējis no siltas zemnīcas stiprā, saltā vējā.

—     Kas tev pasacīja? — viņš nočukstēja, ar šausmām domādams, kas tagad būs.

—     Tu pats, — vecais vīrs atbildēja tādā pašā pārmetošā balsī.

—     Es nekad nevienam neesmu par to runājis.

—     Naktī pa miegam tu itin bieži izklāsti man visu, ko esi domājis un darījis pa dienu… Uz kurieni tu aiznesi vakar no rīta divus savus atskaldāmos akmeņus?

Ljoks neatbildēja.

—     Pasaki, Mon-Kibu, tev tak vaicā vecs vīrs!

Tad Ljoks pastāstīja, kā vakar viņi abi ar brāli sataisījušies aiziet, kā ieraudzījuši svešās laivas un palikuši.

—     Es jau arīdzan tā domāju, kad tu atskrēji ar ziņu, ka nāk ienaidnieks, — vecais piebilda. — Tavs brālis ir dižens karotājs. Viņš izglāba mūsu ģinti no bojāejas…

Lēnām vilkdams plānu slānekļa nazi šurpu turpu pa slapjo plāksni, kas bija apkaisīta ar smalkām, smalkām, baltām smiltīm, sirmgalvis kaut ko pārdomāja un šad tad paraudzījās palīgā.

—     Aizej un pasaki Bejam, lai viņš pagaidām netaisās nekur projām. Mednieki nav mierā ar Dižo. Šodien sasauksim padomi.

Ljoks devās uz Krū zemnīcu. Kad viņš ieraudzīja melnos, apkvēpušos pavarda akmeņus, kas atradās tur, kur pavisam nesen bija gulējuši Krū un Šuha, viņam acīs sa- riesās asaras.

Ljoks notrausa asaras ar dūri un pagriezās pret Beju un Smejošo.

—     Mazajam zaķim ir garas ausis, — Ljoks sacīja Smejošai, norādīdams uz viņas dēlēnu, kas sēdēja pie pavarda.

Sieviete tūdaļ aizsūtīja puišeli pēc žagariem, un Ljoks mulsdams izstāstīja, kā Kibu uzzinājis viņu noslēpumu.

—     Vecais sacīja, lai mēs pagaidām neejam projām, — viņš pabeidza savu stāstu.

—     Vai par tiesu viņš domā, ka mēs varam aiziet, kad tēva miesas vēl neklāj zeme?! — Bejs piktojās.

Smejošā uztraucās.

—      Slikti, ka vecais visu uzzinājis, — viņa ierunājās, — jūs gaida šaušalīgs sods, ja viņš par to pastāstīs padomē.

—     Viņš nestāstīs, — Ljoks klusu atbildēja. — Viņš negrib nodarīt mums nekā ļauna.

Ljoks vēl ilgi sēdēja pie pavarda kopā ar brāli un Smejošo, bet ap dienasvidu kopā ar citiem viņi gāja pie mirušajiem.

Vīrieši ar resnām, zarainām nūjām uzirdināja zemi tik platā joslā, lai varētu guldīt citu citam blakus rindā visus nogalinātos. Sievietes rauša zemi tāšu grozos un izbēra kapa malā. Kad bedre bija izrakta pieaugušam cilvēkam līdz vidum, tās dibenā saklāja briežādas un uz tām citu citam līdzās guldīja bojā gājušos medniekus.

Pie Krū sāniem nolika lamatas un šķēpu, uz krūtīm — loku un divas bultas. Tiem, kuri labprāt zvejoja, nežēloja atdot krietnu žebērkli, bet putnu ķērājiem palika zem plaukstas astru cilpas.

Apbedības vilkās ilgi. Bojā gājušo bija daudz, un šķita, ka lūgumiem, pamācībām un norādījumiem nebūs gala. Ģints ļaudis nekā neslēpa cits citam, un ikviens pēc kārtas izteica visu, ko domāja un ko vēlējās pavēstīt ar aizgājēju starpniecību tiem, kuri bija miruši senāk.

Suhu apglabāja jaunieši. Meiteni guldīja kapā, kas bija izrakts viņas mātes kājgalī. Ar Šuhu ilgi runājās gan meitenes, kurām nākamajā gadā vajadzēja iziet pie vīra dienvidu kaimiņu apmetnē, gan jaunekļi, kuri taisījās pārvest no ziemeļiem sievu. Jaunieši piekodināja Suhai aiziet pie kaimiņiem un izdibināt, kādi līgavaiņi un līgavas ir dienvidu un ziemeļu ciematos un kuru vislabāk izraudzīties, kad pienāks bildināšanas laiks. Lai Suha visu uzzina un pēc tam atnāk pie ikviena jaunieša un sapnī pastāsta, kā rīkoties.

Kad aizmigušajiem viss vajadzīgais bija pateikts, viņu miesas tika apkaisītas ar sarkano okeru. Ļaudis ticēja, ka asins krāsā nokrāsotās mirušo miesas tiks pasargātas no vecuma nespēka, slimībām un neizprotamā mūžīgā miega.

«i

Vakarā tajā pašā klajumā, kur ziemā sprieda, ko darīt, lai tiktu vaļā no šausmīgā vilka, atkal sapulcējās apmetnes ļaudis. Tagad jo sevišķi varēja manīt, cik daudz mednieku nogalēts. Sievietes ar bažām uzlūkoja saujiņu vīriešu. Ja ienaidnieks uzbruks 110 jauna, ciematam nebūs daudz aizstāvju.

Sāņus no visiem sadrūmis stāvēja Dižais mednieks ar saviem brāļiem. Mednieki skaļi slavēja Beju, kurš nebija Jāvis ienaidniekiem izbēgt no atmaksas, atcerējās, cik drosmīgi viņš ielēcis ienaidnieku laivā. Ja Bejs būtu paklausījis Dižo mednieku, gaišmatainie būtu nokjuvuši pie savējiem, un tad atirtos jaunas laivas ar karavīriem un atriebtu nogalinātos.

Vīri aizvien skaļāk runāja, ka ciematam būtu labāk nomainīt Dižo mednieku, turklāt lūkojās uz Beju.

—     Vai gribi būt Dižais mednieks? — Ljoks dzimtajā valodā klusītiņām jautāja brālim.

—     Es gribu tikt atpakaļ dzimtenē, — tikko kustinādams lūpas, atbildēja Bejs. — Tu esi tik gudrs un viltīgs, izdomā, ko lai saku.

—     Ko lai es izdomāju? — Ljoks bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

Jo biežāk tika pieminēts Beja vārds, jo vairāk sadrūma Dižais mednieks un jo ciešāk ap vadoni sastājās viņa brāļi.

Atgāzis galvu, lai redzētu visus, vecais Kibu vērīgi ielūkojās runātāju sejās un ieklausījās ikvienā vārdā. Sirmgalvis saprata, ka ķildas ciematā var beigties ļauni. Ja nu pēkšņi Dižais mednieks sadomā kopā ar saviem brāļiem aiziet projām un apmesties mežu biezokņos pie Melnās upītes? Tad ciematā uz ilgu laiku paliks pavisam maz ļaužu. Vājos neviens necienī, un kaimiņi pārstās ar viņiem rēķināties. Kas notiks ar ģinti?

Tieši tāpēc, kad viens no medniekiem iekliedzās, ka par Dižo mednieku jāizrauga Bejs, Kibu piecēlās un, ar pūlēm vilkdams slimo kāju, steigšus iznāca apļa vidū.

—     Tu sacīji labus vārdus, — sirmgalvis uzrunāja kliedzēju. — Bejs ir varen drošsirdīgs mednieks! Tak jāparūpējas, lai mums būtu vairāk karotāju. Kamēr mūsu zēni taps mednieki, paies vēl ilgi gadi, bet naidnieks var uzbrukt daudz agrāk. Sūtīsim Beju un Mon-Kibu uz viņu dzimteni. Varbūt ienaidnieks nav apkāvis visus ļaudis viņu ciematā. Lai brāļi aicina savus ģints ļaudis uz dzīvi pie mums! Barības pietiks visiem atliku likām!

Kā jau bija paredzējis gudrais sirmgalvis, Dižais mednieks un viņa brāļi vienprātīgi atbalstīja Kibu padomu. Iepriecinātais Bejs tūdaļ bija ar mieru iet uz ziemeļiem un aicināt šurp ģints ļaudis. Kaut arī daudzi norūpējušies rauca pieri, neviens nestrīdējās pretim. Ko lai dara, ja vienā pašā rītā ciemata aizstāvju skaits sarucis divreiz mazāks?

—     Laidiet man līdzi Smejošo, — Bejs ierunājās no jauna. — Sievietes labāk uzticēsies sievietei.

Visi paskatījās uz Smejošo, un pēc viņas atplaukušās sejas varēja noprast, ka viņa ir ar mieru.

—     Viņas dēls lai paliek pie mums, — sacīja kāds no sirmgalvjiem. — Mātes sirds tieksies pēc sava bērna. Smejošā atvedīs pie mums gan Beju, gan Ljoku, gan tos, ar kuriem viņi aizvadījuši bērnību…

Prieks pagaisa no Smejošās sejas, bet tad vecais Kibu piegāja pie viņas un klusītiņām pačukstēja:

—     Nebēdājies, es parūpēšos par zēnu. Pat tad, ja tu nepārnāktu, dēls izaugs par drošsirdīgu mednieku.,.

Un atkal, tāpat kā pirms pusgada, brāļu acu priekšā no rīta līdz vakaram zibēja koki. Tikai toreiz bēgļi redzēja resnus, sausus zarus, tagad brāļi un Smejošā vēroja tievus, garām ķērpju bārdām apaugušus zarus — patlaban viņi gāja no dienvidiem uz ziemeļiem.

Nav viegli brist pa staigniem purviem, lauzties cauri jaunu egļu biezokņiem, rāpties pa akmeņainām kraujām, mest līkumus apkārt neskaitāmiem ezeriem. Bet, ja tu zini, ka tuvojies dzimtajam ciematam, ja tici, ka tava atnākšana dos labumu ģints ļaudīm, vai tad kājas jutīs nogurumu?

Dzimtais ciemats nāca aizvien tuvāk un tuvāk…

PĒCVĀRDS

Aizšķirta pēdējā lappuse, stāsts par Ljoku un Beju izlasīts, un ikviens, ja tikai viņš nav vienaldzīgs pret abu brāļu likteni, katrā ziņā nodomās:

«Kas gan ar viņiem notiks? Kā ģints saņems tos, kuri aizbēguši, glābdamies no nāves soda? Vai brāļiem piedos ģints krāpšanu?»

Lasītājam radīsies daudz tādu jautājumu, un tāpēc vismaz uz daļu no tiem jāatbild.

Vispirmām kārtām rodas jautājums: vai stāstā viss izdomāts vai arī nav? Kā uzzināt, kas noticis Ziemeļos pirms trim vai četriem tūkstošiem gadu, ja tajos laikos nebija rakstības?

Uz šo jautājumu es varu atbildēt: nē, stāsts nav viscaur izdomāts. «Akmens grāmatas lappuses» ir zinātniski fantastisks stāsts, un fantastika šajā stāstā balstās uz vēstures faktiem.

Pirmajā mirklī tāds apgalvojums var likties dīvains. Daudzi taču zina, ka no tā laika kultūras Ziemeļos saglabājušies tikai akmens darbarīki un ieroči, kā arī sasistu māla trauku suķes. Kā gan pēc šiem atradumiem, neņemot talkā fantāziju, var atveidot, iedomāties, restaurēt daudzās ceremonijas, paražas un ticējumus, sauszemes un jūras dzīvnieku medību paņēmienus un daudz, daudz ko citu, kas attēlots šajā grāmatā?

Izrādās, ka iespējams uzrakstīt patiesu vēstījumu arī par tik tālu laikmetu.

Kā zināms, jau 17.—18. gadsimtā bija ceļotāji, kas ilgu laiku dzīvoja pie Sibīrijas mednieku ciltīm. So ceļotāju dienasgrāmatas un piezīmes veido krietnu bibliotēku, kurā aprakstīta vairāku tautību dzīve, medības, zveja, ticējumi, un šie ļaudis gāja medībās ar tādiem pašiem akmens ieročiem kā šā stāsta varoņi.

Bez tam pēc klintīs iekaltajiem zīmējumiem viegli var uzzināt, kas interesējis pirmatnējos māksliniekus.

Līdzīgus attēlus uz klintīm (petroglifus) bieži atklāj gan Āfrikā, gan Āzijā vai Amerikā uz alu sienām vai ari uz klintīm zem klajas debess.

Un beidzot — kurš gan nezina, ka ir tāda zinātne — arheoloģija. Tās speciālisti arheologi atrok kapenes, apmetnes un pat veselas pilsētas.

Tādi ir trīs avoti, kas izmantoti, uzrakstot stāstu «Akmens grāmatas lappuses».

Lai šis pēcvārds būtu it kā tikšanās ar lasītāju. Es pastāstīšu, kā radās šis stāsts.

1926. gadā, būdams Ģeogrāfijas institūta students, aizbraucu no Ļeņingradas vasaras praksē uz Karēliju. Man kā etnogrāfam vajadzēja pētīt jaunās parādības piejūriešu (Baltās jūras piekrastes iedzīvotāju) dzīvē, pierakstīt, kā šajā novadā risinājies pilsoņu karš, kā šejienieši dzīvojuši pirms revolūcijas — citiem vārdiem, izzināt visu, kas noticis pirms revolūcijas un kas notiek patlaban Baltās jūras piekrastē.

Šajā braucienā atgadījās pavisam nejaušs un neparedzēts notikums, un pēc tā mana darbība ievirzījās pavisam citā gultnē, uz visiem laikiem pagaisa domas par Tālajiem Austrumiem, un es veltīju visu savu mūžu vienīgi Karēlijai.

Septiņu kilometru attālumā no senatnīgā Soroku ciema (tagad Belomorskas pilsēta), kur es vācu materiālus par pie jūriešu dzīvi, atradās nelielais Vigostrovas ciemats. Šajā ciematā nebija nekā ievērības cienīga. «Dzīvo, ēd maizi un uzkož Baltās jūras siļķīti,» — tā par ciemata iedzīvotājiem mēdza teikt Soroku ļaudis.

Taču mani bija sagrābis tas neapklusināmais nemiers, ko pazīst jebkuras ekspedīcijas dalībnieks: «Bet ja nu pēkšņi atrodas kaut kas ievērojams?» Es nežēloju laiku un, par spīti karstumam, ņēmu smago mugursomu un vilkos uz Vigostrovas ciematu.

Nākamajā rītā šejienes vecticībnieks Grigorijs Matro- sovs aizveda mani laivā uz saliņu ar visai dīvainu nosaukumu «Velna pēdas». Uz nolaidenas klints bija iekaltas septiņas gan labās, gan kreisās kājas pēdas, kas veda pie «velna» attēla. Apkārt «velna» pēdām bija iekalts ļoti daudz briežu, aļņu, vaļu un citu dzīvnieku. Pavisam tur bija ap trīssimt zīmējumu. Līdz šim laikam nevaru saprast, kāpēc neviens no Soroku ļaudīm, kuri dzīvoja tikai septiņu kilometru attālumā no ciemata, nekā nezināja par šo klinti.

Šajā augusta dienā negrozāmi tika izlemts pats galvenais manā dzīvē: kur dzīvot, ko darīt, par ko rakstīt. Kopš tā laika savus pētījumus arheoloģijā, vēsturē, etnogrāfijā un folklorā, tāpat arī beletristiku līdz pat šai dienai pilnīgi veltīju Baltās jūras rietumu piekrastei.

Klints ar zīmējumiem (tagad tos sauc par Baltās jūras petroglifiem) nebija vienīgais tāds atradums Karēlijā. Jau 19. gadsimta vidū k|uva zināms, ka Oņegas ezera austrumu krastā Velna ragā uz klintīm iekalti attēli. Viens otrs zinātnieks pūlējās tos «izlasīt» — atšifrēt, taču visi viņu mēģinājumi beidzās ar neveiksmi. «Pats liktenis,» man sacīja ievērojamais arheologs A. Spicins, «liek jums nodarboties ar Karēlijas petroglifiem.»

Un es kopš 1926. gada nodarbojos ar petroglifiem un ziedoju tiem desmit gadu sava mūža. Man izdevās atklāt kādu tūkstoti attēlu, kas iecirsti akmenī aptuveni pirms trim vai četriem gadu tūkstošiem. Tāds klinšu zīmējumu skaits dod daudz ļoti interesanta materiāla par sensenos laikos dzīvojušiem ļaudīm. Tā, piemēram, tikai petroglifi ar dokumentālu ticamību ļāva noskaidrot mednieku medību ciklu ziemeļos neolīta laikmetā.

Lasītājs, ja viņš nav arheoloģijas un etnogrāfijas speciālists, diezin vai iedomāsies, cik daudz laika ziedoju, lai apgūtu šo zinātņu materiālu, cik lielu garīgu sasprindzinājumu prasīja klinšu zīmējumu atšifrēšana.

Taču petroglifu «lasīšanas» neparasti lielā darbietilpība mani nevis biedēja, bet gan valdzināja un ielīksmoja. Jo lielākas mokas attēlu mīklainās jēgas noskaidrošanā, jo lielāku prieku sagādā sekmes, kad, šķiet, gluži nesaprotamais pēc ilgiem, mokpilniem pūliņiem pēkšņi kļūst saprotams! Man bija ļoti grūti daudzējādā ziņā: vajadzēja strādāt pilnīgi vienam, burtiski, nebija neviena, ar ko varētu apspriesties, es nevarēju izmantot līdzīgu vēstures pieminekļu atšifrēšanas pieredzi. Divdesmito gadu beigās neviens nepētīja petroglifus, un man pašam bija jāizstrādā metodes, kā atklāt tiklab visu pieminekļu, kā arī atsevišķu attēlu jēgu. Akmens grāmatu «lasīšana» veicās lēnām, ļoti lēnām, tomēr šos gadus es aizvien atceros ar saviļņojumu un sajūsmu kā laimīgāko laiku izpētes darbā. No pilnīgās nezināšanas miglas, kas sedza ziemeļu pagātni, aizvien skaidrāk un detalizētāk iezīmējās senās Karēlijas un Baltās jūras piekrastes sabiedrības kontūras.

Tieši toreiz radās doma uzrakstīt beletristisku apcerējumu par tiem ļaudīm, kuri bija dzīvojuši pirms tūkstošiem gadu un zīmējumos pastāstījuši par sevi, par saviem laikabiedriem, par viņu darbiem un ticējumiem. Zīmējumi uz klintīm veidoja «akmens grāmatas lappuses». Tā pats no sevis radās grāmatas nosaukums.

Kāpēc stāsta pamatā likts klinšu zīmējumu zinātniskais atšifrējums? Pirmkārt, daudzas kompozīcijas, kas sastāv no vairākām figūrām un visbiežāk attēlo kādu medību epizodi, ļoti labi atbilda ceļotāju aprakstiem, un līdz ar to veidojās «mednieku stāsta» sižets.

Otrkārt, zinātniskā pētījumā minējumi aizvien prasa papildu apstiprinājumu un — obligāti! — pilnīgi neapgāžamus faktus. Ja to nav, minējums neizbēgami pārvēršas izdomājumā, kas padara nevērtīgu visu pētījumu. Turpretim daiļdarbā izdoma ir pilnīgi nepieciešama. No daiļdarba tiek prasīta vienīgi ticamība, kas viegli tiek sasniegta ar labu aprakstāmā laikmeta pārzināšanu.

Tā ļoti ātri un viegli tika uzrakstīts neliels stāsts «Akmens grāmatas lappuses» un publicēts žurnāla «Vsemirnij sļedopit» 1930. gada pirmajos numuros. Vēlāk, pēc deviņiem gadiem, Petrozavodskā iznāca mazliet lielāka apjoma grāmata. Kad četrdesmito gadu beigās radās iespēja laist klajā grāmatas atkārtotu izdevumu, es divus gadus strādāju un pārrakstīju stāstu no pirmās lappuses līdz pēdējai, turklāt grāmatas apjoms palielinājās vairāk nekā divas reizes. Sižeta līnija pamatos nemainījās, kaut gan no 1939. gada varianta tika saglabātas tikai dažas pārstrādātas epizodes.

— Ja sižets kopumā palicis agrākais, kāda tad jēga bija rakstīt stāstu no jauna? — jautās pārsteigtais lasītājs.

Jēga bija. Aizritējušajos divdesmit gados zinātnieku priekšstati par jauno akmens laikmetu (neolītu) Ziemeļos bija kļuvuši daudz plašāki, dziļāki, precīzāki. Tāpēc vajadzēja rakstīt no jauna trešo variantu, kaut arī sižeta meti vēsturiski visumā bija pietiekami kvalitatīvi un neprasīja pārmaiņas.

Stāsta «Akmens grāmatas lappuses» sižets dalās divās daļās. Sākuma notikumi risinās Vigostrovas ciemata rajonā, tad darbība pārceļas uz Velna ragu Oņegas ezera krastā. Lai palielinātu stāsta izziņas vērtību, es pastāstīju par Ziemeļu neolīta kultūras divām stadijām. Baltās jūras piekrastes cilts neapšaubāmi ir primitīvāka par Oņegas ezera cilti.

Stāsta pirmā daļa vēstī par jaunā dzimstošā patriarhāta cīņu ar matriarhātu, kas valdīja kopš sirmas senatnes, vēstī par laiku, kad vēl nebija pastāvīgas ģimenes un mednieki medību periodā nedzīvoja ciematā, kur sievietes zintnieču vadībā audzināja bērnus. Ljoka — «zintnieka pret paša gribu» cīņa ar Dižo zintnieci atspoguļo pārejas laiku, kad matriarhātu pakāpeniski nomainīja jaunas sabiedriskās dzīves formas. Šīs formas (patriarhāta stadiju) es parādu, tēlojot Oņegas ezera piekrastes iedzīvotājus. Te jau pastāvēja stabila ģimene. Zveja un medības ar mehānisku lamatu palīdzību regulāri apgādāja cilti ar pārtiku, šeit nepazina pavasara bada šausmas — tik parastas Baltās jūras piekrastē.

Gribētu pievērst lasītāju uzmanību tam, ka Oņegas ezera ļaudis nav tik reliģiozi un māņticīgi kā ģintis Baltās jūras piekrastes apmetnēs. Tas tāpēc, ka ļaudis pie Oņegas ezera bija vairāk pārliecināti par rītdienu un šā iemesla dēļ neizjūta tik lielu vajadzību pēc maģiskām ceremonijām un burvestībām. Arī zintniekam te nebija tik svarīga loma, kaut gan, protams, eksistēja gan senču kults, gan ticība aizkapa dzīvei, gan bailes no mirušo ļaunajiem nodomiem (it sevišķi no citu ģinšu mirušajiem).

Šīs neolīta kultūras divas stadijas nebūt nav fantāzija, izdoma, tās ir reāls fakts.

Pirms revolūcijas Tālo Ziemeļu zvejnieki, jūras piekrastes iedzīvotāji, tāpat cieta badu ik pavasari. Profesors V. Bogorazs-Tans, kas mita izsūtījumā Ziemeļu Ledus okeāna piekrastē, spilgti aprakstījis «jūras» čukču badošanos. Turpretim «briežu» čukči (briežkopji) visu gadu bija apgādāti ar brieža gaļu, un bads viņus piemeklēja vienīgi tad, ja kāda sērga iznīcināja visu briežu ganāmpulku. Par tādām nelaimēm un ar tām saistītajām nežēlīgajām paražām saglabājušās daudzas rakstiskas liecības.

Tēlodams Oņegas kultūru augstāku par Baltās jūras kultūru, es neizkropļoju īstenību. Oņegas petroglifos var saskatīt daudzus desmitus slazdu (mehānisku lamatu), turpretim starp Baltās jūras piekrastes attēliem nav neviena slazda. Tātad Baltās jūras krastu iedzīvotājiem vēl nebija nekāda priekšstata par tādām lamatām.

Vienīgais, ko es atļāvos, — es tuvināju laikā abas neolīta kultūras stadijas. Šajā laikmetā Ziemeļos nepastāvēja līdzās dažādi kultūras līmeņi, kā_tas raksturīgs mūsu dienām. Vai tad nav brīnums, ka Āfrikas pigmeji, kuru ārkārtīgi primitīvā dzīve gadu tūkstošu gaitā nepavisam nemainās, izgājuši no meža, var klausīties no tuvākā ciemata pa radio visas zemeslodes mūziku! Taču pirms trim vai četriem gadu tūkstošiem kultūras attīstība Padomju Savienības Ziemeļos risinājās pavisam gausā tempā, un man vajadzēja mazliet grēkot pret vēsturi, ļaujot brāļiem (pēc trīs dienu ceļojuma) nokļūt pie citas cilts, kas atradās citā kultūras fāzē, kuras līmenis stipri atšķīrās no Baltās jūras piekrastes cilšu kultūras līmeņa.

Stāstā parādītas daudzas ceremonijas un dažādas paražas. Tās nav izdomātas, bet gan ņemtas no 17.—18. gadsimta ceļotāju aprakstiem, no fundamentāliem darbiem par Sibīriju, kurus uzrakstījuši 19. gadsimta politiskie izsūtītie.

Tātad, cienījamo lasītāj, tikko izlasītais stāsts ir nevis tīra izdoma, bet gan zinātniskās fantastikas darbs, turklāt sižeta līniju pamats nebūt nav fantastika. Sižets balstās uz etnogrāfijas materiāliem, kas gūti no daudzu Sibīrijas un Tālo Ziemeļu (Eirāzijas un Kanādas polāro apgabalu) mednieku cilšu dzīves.

Kā es apvienoju izdomu ar vēstures patiesību? Minēšu piemēru. Tas nav izdomājums, ka sievietes septīto dēlu, ja viņa pirms tam dzemdējusi sļešus dēlus, bet nevienu meitu, uzskatīja par nākamo zintnieku, burvi. Izdoma izpaudās, vienīgi izvēloties tādas situācijas, kurās «zintnieks pret paša gribu» nokļūst grūtā stāvoklī. Veco sievu zin- tēšana bada laikā nav nekāds izdomājums, un autora fantāzija izpaudusies, tikai attēlojot zintnieču sadursmi ar Ljoku, kurš neviļus pārkāpis viņu privilēģiju burt un zintēt pie Svētās klints, uz kuras mūsu dienās atklāti kādi trīssimt attēli. Arī tie notikumi, kuri risinās uz saliņas, tikai daļēji ir autora fantāzijas radīti.

Es paskaidrošu, kāpēc ar tādu pārliecību saku: «Arī tie notikumi… tikai daļēji ir autora fantāzijas radīti.» Tas tāpēc, ka, zinot animistisko loģiku, var droši pateikt, kā īsti rīkosies animists, tas ir, grāmatā aprakstītās ģints iekārtas laikmeta cilvēks. Atgādināšu, ka, pēc animistu domām, katram priekšmetam, katrai dabas stihijai ir «dvēsele», ka tiem piemīt spēja domāt un saprast cilvēka valodu. Tās epizodes, kuras lasītājam varbūt šķiet pavisam neticamas, nebūt nav autora kaprīzes, tās pakļaujas tiklab animistiskā pasaules uzskata likumiem, kā ari pirmsšķiru sabiedrības parastajām tiesībām, kas ģints iekārtā ir gandrīz vienādas visos zemeslodes kontinentos.

Tātad manā grāmatā savijas etnogrāfijas un arheoloģijas materiāls ar manis atšifrēto seno zīmējumu jēgu. Šā iemesla dēļ stāstā ir daudz vairāk zinātnes datu nekā autora fantāzijas.

Es vēlējos ar savu stāstu ieinteresēt lasītāju par «akmens laikmetu», kurā aizritējusi cilvēces jaunība, cerēju, ka viens otrs, izlasījis stāstu, pats ķersies pie šīs īpatnējās pasaules pētīšanas. Padomju Savienībā taču dzīvo vairāk nekā simt tautu, un katrai no tām ir sava kultūra, kas daudzējādā ziņā atšķiras no kaimiņu kultūras. Bet vēsturnieku, kas restaurē nacionālo kultūru pazudušos posmus, vēl aizvien ir pārāk maz.

A. Ļiņevskis

Pirmā daļa

I.          nodaļa - 2. nodala

3.   nodaļa

4.   noaaia

5.   nodala

6.   nodaļa

7.   nodaļa

8.   nodaļa

9.   nodaļa

10.  nodaļa

11.  nodaļa

12.  nodaļa

13.  nodaļa

14.  nodaļa

15.   nodaļa

16.  nodaļa

17.  nodaļa

18.  nodaļa

19.   nodaļa

20.   nodaļa

21.   nodaļa

22.   nodaļa

23.   nodaļa

24.   nodaļa

25.   nodaļa

Otrā daļa

1.  nodaļa

2.   nodaļa

3.   nodaļa

4.   nodaļa

5.   nodaļa

6.   nodaļa

7.   nodaļa

8.   nodaļa

9.   nodaļa

10.  nodaļa

II.    nodaļa

12.  nodaļa

13.  nodaļa

14.  nodaļa

SATURS

15.       nodaļa Pēcvārda

IIB JV5 2097

Aleksandrs Ļiņevskls AKMENS GRAMATAS LAPPUSES

Redaktore G. Līvensone Mākslinieciskais redaktors A. Lipina Tehniskais redaktors L. Rudzītis Korektore J. Indāne Nodota salikšanai 19.07.78. Parakstīta lespleSana! 13.11.78. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs A5 1. Baitikas garnitūra. Augstspiedums. 11,97 uzsk. iespiedi.; 12,75 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pašūt. J\5 2002- D. Cena 55 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. J\3 644/29517/J-2639. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Vāki iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11,

Ļiņevskis A.

Li 550 Akmens grāmatas lappuses /No krievu vai. tulk. A. Lielais; II. A. Landsberga. — R.: Liesma, 1978. — 225 lpp., il. — (Stāsti par vēsi.).

Content

Ļiņevskis Aleksandrs Akmens grāmatas lappuses

PIRMĀ DAĻA

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA