Govorovs Aleksandrs

Alkamens - teātra zēns

A. GOVOROVS

ALKAMENS TEĀTRA ZĒNS

IEPAZĪSIMIES

Mans vārds ir Alkamens, man ir trīspadsmit gadu. Esmu dzimis Atēnās, brīnum jaukā pilsētā, kuru dzejnieki sauc par krāšņo zaļumu un balto kolonnu pilsētu.

Un tomēr, ejot pa ielu, es zemu noliecu galvu, tā ka redzu tikai gājēju kājas, jo esmu vergs, verdzenes dēls, un man nav tiesību pacelt acu uz tiem, kas ir brīvi cilvēki. Tāpēc es staigāju pa ielām, bet neredzu, cik daiļi ir baltie mūra nami un dižās cipreses, kas iedūrušas savas tumšās galotnes žilbinošajās debesīs.

Vakaros, kad tveici nomaina dzestrums, no lauka vai darbnīcām atgriežas mājās vergi. Viņi tik tikko spēj pavilkt kājas, viņu vakariņas (rieciens maizes un sauja olīvu) tā ari paliek līdz ritam neapēstas: vergi ir tā noguruši, ka nokrīt savās guļvietās. Tad cauri cikādu sirsināšanai un pūču kliedzieniem no tumšajiem šķūņiem un drūmajiem pagrabiem dzirdama neskaidra murdoņa. Vergi miegā nolād Atēnas. Viņi novēl šai pilsētai, kaut tās tempļi sabruktu un nospiestu zem savām drupām viņu sievas un meitas, kaut uguns aprītu šīs pilsētas olīvkoku birzis, kaut mēris vai bads piemeklētu Atēnu priekšpilsētas uņ ciemus, lai tie kļūtu tukši un pamesti…

Dažādās valodās viņi apber lāstiem diženo pilsētu par to, ka viņu kājas un kaklus tā iekalusi važās, nomocījusi viņus pārmērīgi smagajā darbā, atņēmusi jaunību un laimi.

Bet man vecais Mnēsilohs (es jums par viņu vēlāk pastāstīšu) saka:

— Tu vēl esi jauns, vēl neesi izcietis verga bēdu, tāpēc mīli mūsu pilsētu un nepavisam neesi līdzīgs citiem vergiem.

Jā, es mīlu Atēnas! Kad satumst vakars, uzrāpjos pa kazu takām Akropoles brūnganajās klintīs un vēroju, kā Saules dievs Fēbs uzmanīgi novada lejā okeāna dzelmē savus kvēlojošos ratus. Vienā mirklī kļūst tumšs, un pār birzīm pārskrien vieglas trīsas — vakarvējš. Droši vien Fēbam pēkšņi ienācis prātā, ka aizmirsis" atvadīties no grēcīgajiem tumšās zemes iemītniekiem. Viņa koši sārta galva vēlreiz pārplēš tālo mākoņu plīvuru un šķiroties it kā pamāj mirstīgajiem, nomierina viņus: «Nebēdājieties, ejiet gulēt, rīt es atkal atnākšu.»

Katrā ziņā jāpajautā Mnēsiloham, kāpēc tad, kad Fēba ugunīgie rati pieskaras aukstajam ūdenim, nav ne garaiņu, ne šņākoņas, kā tas notiek, ja mūsu kalējs iemet ūdens kublā līdz baltkvēlei nokaitētu pakavu.

Kamēr nakts vēl nav noslēpusi pilsētu, pagriežos uz otiu pusi un redzu Himēta kalnu apaļīgās nogāzes. Tur pundurkoki mijas ar vīna dārziem, un kalni izskatās kā slikti apcirptas aitas — viens sāns sprogains, otrs ar plaiskumiem. Starp kalniem aizvijas ceļš uz Maratonu.

Skatos un domāju par dzimtās pilsētas slavu, par tām brīvības alkām, kas pirms desmit gadiem Maratonā tai lika gūt uzvaru pār barbariem.

Kad pagriežos uz trešo pusi, tur redzams jūras krasts un, kaut arī visapkārt jau izpletusies tumsa, spokaini Vīd no tālajām zemēm atnākušo kuģu rājas un tauvas. Pa klājiem staigā saules nokveldēti un jūras sāļo vēju aprauti matroži, tikpat drosmīgi viri kā argonauti.

Bet man tas viss nav sasniedzams, jo es esmu vergs!

Māmuļu tikpat kā neatminu. Kā pa miegam atceros — mēs abi ejam uz dārzu, tajā visi krūmi piebiruši krāšņiem ziediem un smaržo tik jauki, ka gribas iemigt un šūpoties šī aromāta viļņos. Atceros, kā māmuļas lielās baltās rokas naigi rāva ziedus, viņa dziedāja un pina vainagus. Sos vainagus māmuļa nesa uz templi, kuram bija tos pinusi, bet vienu vainagu — visskaistāko — mēs nesām uz svēto birzi aiz mūsu tempļa. Tur māmuļa uzlika vainagu Solona hermai, kurš bija attēlots kā jauks sirmgalvis ar garu bārdu.

Tāpat kā visiem bērniem, ari man kaklā karājas amulets pītā aukliņā. Mans amulets ir vienkārša alvas ripiņa, kurā iekalts viens burts. Mnēsilohs man paskaidroja, ka tas esot burts «E», ar kuru sākas vārds «eleuteria», tas nozīmē — brīvība.

Neskaidri atceros, kā māmuļa, mani gulēt likdama, čukstēja:

—    Glabā amuletu, nenoņem, tas atnesīs tev laimi!

Kad man palika četri gadi, kopā ar citiem bērniem tiku sūtīts uz vīna dārziem ķert glumos tārpus, kas dzīvo uz lapām. Reiz atgriezies neatradu vairs savu māmuļu. Ilgi kliedzu un saucu viņu, taču neviens mani nemierināja un nepaskaidroja, kur viņa palikusi. Tā es kļuvu bārenis.

Hermas — marmora stabi ar dievu un varoņu galvām — vēl šobrīd stāv svētajā birzī. Vecais Mnēsilohs man pastāstīja, kādēļ māmuļa likusi vainagu tieši uz Solona hermas. Izrādījās, ka Solons pavēlējis atbrīvot visus vergus grieķus, kas bija dzimuši Atēnās. Manas mātes vecāk', brīvi atēnieši, kādreiz parādu dēļ bijuši pārdoti verdzībā uz tālo Persiju; kad Solons izdevis savus likumus, viņi bija tur un brīvību neatguva. Manu māti nopirkuši, kad viņa vēl bijusi maza meitenīte, un atveduši te, uz viņas senču dzimteni. Tā mēs vergi arī palikām.

—     Starp citu, — Mnēsilohs piebilda, — tur ir arī Kleistena herma, Kleistens ari atbrīvojis daudzus vergus un devis viņiem pat zemi. Tā ka tu, zēn, nebēdā. Gan kāds no demokrātijas vadoņiem dos tev brīVibu, ne velti tu esi no vecas atēniešu dzimtas.

Bet pagaidām, ilgodamies brīvības, es rāpjos te, uz Akropoles klintīm, un raugos uz spokainajiem kuģierņ, dūmakas tītajā naksnīgajā jūrā.

TAGAD IEPAZĪSTIETIES AR MANU DIEVU

Es neesmu kāda atsevišķa cilvēka vergs, nē, es esmu dieva Dionīsa vergs. Protams, ne jau viņa paša vergs, pēc manām domām, dieviem nav nekādas vajadzības pēc vergiem, es esmu Dionīsa tempļa vergs, viņa templis stāv Akropoles dienvidu nogāzē.

Mans saimnieks, dievs Dionīss — dieva Zeva un mirstīgās sievietes Semeles dēls —, tāpat kā es, agrā bērnībā zaudējis mati. Viņu audzinājušas jautrās ziedu nimfas, bet viņa skolotājs bijis vecais resnvēderis dzērājs Silēns. Tāpēc arī Dionīss kļuvis par vīna un līksmības dievu. Taču, iekāms viņš ticis Olimpā, viņam nācies pārciest daudz likstu: viņš klaiņājis pa mežiem un birzīm, un viņa biedri bijuši satīri ar āža kājām un nevaldāmās bakhantes, un viņš pat bijis spiests apņemt par sievu Ariadni, kuru Atēnu senais valdnieks Tesejs pametis. Viss beidzies ar to, ka titāni, dievu dumpīgie brāļi, saplosījuši Dionīsu gabalu gabalos, un tikai tad viņš uzkāpis Olimpā un kļuvis par dievu.

Garajos ziemas vakaros, kad gaudo vējš un pat uzkrīt sniegs, vergi šķūnī spiežas tuvāk cits pie cita, jo grib sasildīties: lai ietaupītu, mums nedod ne malku, ne ogļu, Un tad bieži vien kāds no vecākajiem vīriem stāsta teiksmas. It īpaši jauki par brīnumainām pārvērtībām mēdz stāstīt mūsu dārznieks Psojs, neparasti kaulains cilvēks ar tik gaišām acīm, ka, šķiet, tās varētu ieraudzīt pat šķūņa tumsā.

Viņš stāstīja par Dionīsu, un es, knīpa, domāju par to, ka man arī lemts pieredzēt visdažādākās ciešanas, līdz beidzot kļūšu brīvs un laimīgs kā dievi. Vistrakākās bailes man iedvesa tas, ka, var gadīties, būšu spiests ņemt sievu vai arī mani saraustīs gabalos, tomēr biju ar mieru paciest arī to, lai tikai kļūtu pavisam brīvs.

Tagad esmu pietiekoši liels un neticu vecu sievu pļāpām par brīnumiem. Kāpēc tā? Pacietieties, tūdaļ es jums izstāstīšu visu pēc kārtas.

Mūsu templī starp slaido kolonnu rindām, smaržīgu dūmu apņemts, stāv pats dievs Dionīss — tiesa, ne jau pats Dionīss, tikai viņa izgreznotā statuja. Priesteri, starp citu, apgalvo, ka lūgšanu laikā dievs atlidojot no Olimpa, nemanot paslēpjoties statujā un ieelpojot kvēpināmo zāļu aromātu un upuru smaržu.

Mazs būdams, es ļoti baidījos no šīs statujas. Kad kopā ar citiem zēniem templī turēju galvenā priestera svētās mantijas malu, manas kājas ļodzījās: likās, dievs, kuram tēlnieks bija izkalis smaidošu seju, lāgiem caur kvēpināmo zāļu dūmu plīvuru man noslēpumaini pamet ar aci un parāda pat savus asos, draudīgos zobus. Kad mani sūtīja uz templi palīdzēt, es klusībā aiz šausmām raudāju, taču baidījos lūgt, lai mani atbrīvo no šī rīkojuma izpildīšanas, jo citādi visuzinošais dievs saskaistos.

Reiz lāga vīrs dārznieks Psojs atnesa aklu, nožēlojamu kaķēnu. Psojs to bija pacēlis grāvja malā, kāds bezsirdis gribējis dzīvnieciņu noslīcināt. Paņēmu kaķēnu azotē un tā arī staigāju, nēsādams viņu zem hitona. Pūkainītis ar savu miklo purniņu jokaini kutināja man krūtis, bet, kad paaugās, sāka izmēģināt arī savus nadziņus uz manas ādas. Dalījos ar viņu maizē un zivīs, bet viņš naktī nogūlās man pie kakla, tīkami sildīdams, un murrāja par tādu zemi šai pasaulē, kur pa jumtu korēm, astes gaisā uzslējuši, staigā brīvi kaķi.

Drīz vien kaķēns izauga un kļuva par kaķenīti ar tik milzīgām acīm, nu gluži kā bronzas pogas. Pagāja vēl kāds laiciņš, un kaķenīte sadomāja man uzdāvināt kaķēnus.

Te pēkšņi viņa pazuda! Es jau biju pietiekami liels, lai neraudātu, taču nekur neatradu sev miera: iztaujāju vergus, vai tie nezina, kur palicis mans kaķis, pat priesteriem uzdrošinājos pajautāt. Naktī uzmanīgi klausījos, vai nenāk mans mīkstiņais, mans mīļais, vienīgais tuvais radījums …

—    Kad kaķene gatavojas apbērnoties, — vergi mani mierināja, — viņa paslēpjas kaut kur tālāk prom no ļaužu acīm.

Tad beidzot kādu dienu Psojs ieminējās:

—    Vai tas nav tavs kaķis, kas tur templī ņaud? Es šodien klausos, klausos — tā kā vēkš kaut kur, bet nevaru saprast — kur īsti.

Lūgšanas laikā arī es tā vērīgāk ieklausījos — un paliesi — cauri kora dziedātajām himnām sadzirdēju klusu ņaudēšanu. Ko darīt?

Dienvidū, kad templī nenotiek lūgšanas un tveices un pusdienu maltītes nogurdinātie priesteri atpūšas zem audekla nojumēm, pa mazajām durtiņām ielavījos aiz altāra.

Kā dauzījās mana sirds, kad iegāju milzīgās zāles krēslainajās velvēs! Kuru katru mirkli varēja sagaidīt, ka kolonnas sagāzīsies, lai nospiestu mani — mazo dieva zaimotāju.

Tomēr nē, nekas nenotika. Templī nebija nevienas dzīvas dvēseles. Katrs solis klusi atbalsojās kaut kur augšā, bet no āra atskanēja akas riteņa čīkstēšana un skumīgi ēzeļa brēcieni.

Kā balta ēna pustumsā stāv izslējies dievs. Liekas, it kā viņš ietu — labā kāja izlikta uz priekšu, rokas nostieptas gar sāniem kā karavīram ierindā, bet mute smejas: starp apaļajiem vaigiem un smailo zodu mute savilkta smaidā. Kļūst baisi, redzot šo smaidu!

Te pēkšņi atskan tāla ņaudēšana, it kā no. Aīda dziļumiem. Kur tu esi, manu kaķīt?

Tas nevar būt! Aiz šausmām stāvēju kā sastindzis: ņaudēšana skanēja no statujas iekšienes. Kājas pašas nesa mani laukā no tempļa. Tomēr pie durtiņām brīdi apstājos: vai patiesi kaķis tup statujā? Bet ko tad dievs par to saka?

Bridi vilcinājies, aizgāju dievam aiz muguras, kur priesteri svešiem neļauj iet. Statujas lielajā kājā melnēja caurums. Palūkojos un atrāvos atpakaļ: man pretī izlīda ūsains purniņš. Kaķis uzlēca man uz pleca, glaudās klāt, murrāja, un mēs ilgi, ilgi skatījāmies viens uz otru. Bet iekšpusē pīkstēja daudzbalsīgs koris?.. Ak tu viltīgais zvērēns, pamanījies laist pasaulē kaķēnus pašā dievā!

Bet šis nesaka nekā, pat nekustas, tāpat vien smaida no nepieejamiem augstumiem. Pabāzu galvu caurumā: tur bija tumšs, taču pa daudzajām spraugām, kas statujai no ārpuses nebija pamanāmas, spīdēja iekšā gaismas stariņi, un es ieraudzīju šķēršus, zirnekļu tīklus un netīrumus.

«Ja tā ir taisnība, ka dievs Dionīss atlido šurp no Olimpa, tad viņš taču neapmetas šajos te mēslos, &gt;&gt; es nodomāju, un manas bailes izgaisa.

Izvilku no azotes gabaliņu speķa un sāku barot izsalkušo kaķeni.

Te pēkšņi kā dzelzs pirksti saknieba manu plecu. Pagriezos: jaunākais priesteris Kiliks, sakampis manu kaķenīti aiz astes, no visa spēka trieca to ar galvu pret akmens margām, ka noplakšķēja vien! Pēc tam Kiliks iebāza roku caurumā un pataustījis izvilka aklos kaķēnus, tik maziņus kā peles. Viņš noslīcināja trīsošos, nelaimīgos, neviena neaizsargātos mazulīšus smaidošā dieva pakājē ierīkotajā baseinā, kur no strūklakas krita dzidras ūdens šaltis.

Tik mazus, tik vārus — ņēma un noslīcināja! Traks niknums aizmigloja manas acis — metos uz priekšu un iekodos zobiem priestera rokā. Kiliks sagrāba mani aiz kakla un iebāza manu galvu baseinā. Aizrijos, gulgāju auksto ūdeni, gar acīm peldēja loki visās varavīksnes krāsās, gribēju kliegt, atvērtajā mutē saskrēja ūdens …

Negaidot Kilika pirksti atlaidās, kāds mani izvilka no ūdens un nolika uz grīdas. Atvēru acis un ieraudzīju veco komediantu Mnēsilohu grūžam prom saniknoto priesteri.

Tā viņi abi — Kiliks un Mnēsilohs — ienāca manā dzīvē, viens kā ļaunais dēmons, otrs — kā labais. Bet par dievu Dionīsu es vairs nelikos ne zinis. Pēc izskata tik nepieejams, tik svarīgs, kā galvenais sardzes vīrs tirgū, bet iekšpusē — gruži un zirnekļu tīkli. Nevarēja aizstāvēt kaķīti, kas savā labā nespēj ne vārdiņa pateikt, vai viņam būtu bijis grūti kaut vai pirkstiņu pakustināt?

PRIESTERIS KILIKS

Uz Dionīsa templi augu dienu nāk un brauc dievlūdzēji. Viens lūdz, lai viņu izdziedē no kādas kaites, otrs lūdz labu ražu, trešais gaida bērnu, ceturtais atnācis tāpat vien, ziņkāres dzīts, vai tāpēc, ka nav bijis nekā cita, ko darīt. Visi nes uz templi kuplas dāvanas: paklāju par veiksmīgu tirgošanos, vāzi par to, ka tiesā attaisnots, vistu par iztulkotu sapni. Uz katra ziedojuma uzrakstīts, par ko tas dāvāts, bet vistai ap kaklu aplikts riņķītis ar uzrakstu.

Ziedojumus pieņem jaunākais priesteris Kiliks. Viņam ir tāds vēders kā bungas, rokas un kājas tievas kā žagari, un viņš izskatās kā apaļš kvēpināmo zāļu trauks uz stiepļu kājiņām. Paklājus, traukus, trijkājus un visādas citādas dāvātās mantas viņš pieraksta un nosūta uz dārgumu glabātavu, bet teļus un jērus, vistas un trušus skaļā balsī pavēl nolikt uz dieva altāra. Vergi jau pieraduši, viņi saprot, ko tas nozīmē: iededz uz altāra uguni un sāk svilināt vilnu un spalvas. Kiliks pavēsta ticīgajiem, ka dievs žēlīgi pieņēmis velti. Saoduši sviluma smaku, upurētāji aiziet, bet vergi aizstiepj gaļu uz virtuvi.

Man šāda krāpšana nepatīk, tomēr klusēju. Dievam jau vienalga — viņam tas, ko ēd cilvēki, nav vajadzīgs, bet no ļaunā Kilika varu dabūt pamatīgu belzienu.

Kiliks ir bezgala neapmierināts, ja upurim atnes jau ceptu gaļu vai ceptus augļus. Tas viss tūdaļ jāapēd, lai nesabojātos, un tad cits nekas neatliek kā dot arī vergiem, — tad nu gan vergi ir priecīgi!

Vakarā, kad lūgšanas, procesijas un pareģošanas beigušās un pārgurušie dievlūdzēji izklīst pa naktsmītnēm, Kilika mājā, kas atrodas aiz tempļa, sapulcējas viesi: priesteri, tirgotāji un tie pilsoņi, kas ir Kilika draugi. Viņi ēd upura gaļu, uzdzer upura vīnu, — lai ticīgie vientieši domā, ka rīma Dionīss notiesājis tādu daudzumu!

Tas nu ir skaidrs, mēs ar Kiliku esam naidā. Es viņam sariebju kā vien varu. Reiz Lielajās Dionīsijās mani nolika stāvēt meitenēm koristēm aiz muguras, lai es turētu pār viņām strausa spalvu vēdekli. Aiz gara laika paņēmu aukliņu un, viņām nemanot, sasēju kopā mazajām dziedonēm biželes. Meitenes centīgi plātīja mutes un, saprotams, nekā nejuta. Pēc Kilika dota mājiena viņām mūzikas pavadījumā vajadzēja skaisti izklīst pa templi. Bet meitenes sāka spiegt un ķert pie matiem: aukliņa neļāva viņām aiziet prom citai no citas.

Kiliks dabūja brāzienu no galvenā priestera, taču neteica nevienam ne vārda. Bet vakarā bez liekas runāšanas sadeva man ar nūju pa skaustu.

Kad viņš ar saviem draugiem līksmo, mums visiem darba pāri galvai. Klājam galdus, atnesam bļodas, piparkūkas, spilvenus, vainagus, magoņu maizītes, paklājus, plāceņus, smaržzāles, saldumus un mūzikas instrumentus, bet pēc tam pie galda apkalpojam viesus.

Reiz dzīrodams labības tirgotājs Līsijs, kura izkāmējusī seja mūžam ir niknuma pilna, bet acis meklēt meklē, ko viņš varētu piekaut, — šis Līsijs pavēlēja fleitistei palabot uz viņa galvas rožu vainagu. Meitene ņēmās kārtot ziedlapiņas, un šajā brīdī viņas baltās rokas man atgādināja senu sapni:-māmuļas rokas, kad viņa pina vainagus. Vai nu meitene bija nogurusi, vai arī piedzērušais sagrīļojās, vainaga zariņš viegli skāra viņa aci. Līsijs paslējās uz elkoņa . . . Dzīslainā roka iecirta meitenei pliķi. Fleitiste raudādama aizrāpoja prom, jo piedzērušie viesi, skaļi smiedamies un spiegdami, sāka mest viņai ar kausiem, krūzēm, sudraba bļodām. Bet dzīres turpinājās: trinkšķēja tamburīni, stiepti dziedāja koristi, šķindēja biķeri.

— Ei, puika! — aizsmakušā balsī man uzkliedza Līsijs. — Padod citu kausu, mans aizripoja zem galda.

Viņš jau vairs neatšķīra, kas ir balts un kas melns. Pasniedzu viņam vara biķeri ar etiķi, kurā dzīrotāji mērcēja gaļu. Līsijs, acis aizmiedzis, satvēra biķeri un kāri izdzēra. Vai, ja jūs būtu redzējuši, kas notika! Viņš ierēcās kā pantera un uzlēca augstāk par galdu; apgāzis gaismekļus, sāka vārtīties pa zviļņiem. Viņa apģērbs aizsvilās, un visi metās dzēst.

Neviens nebija pamanījis, ka tieši es iedevu viņam etiķi, tomēr — drošs paliek drošs — pazudu no acīm. Bet nākamajā rītā Kiliks noslānīja mani ar pletni.

Tā mēs abi ar Kiliku dzīvojam: dunka par nedarbu, nedarbs par dunku.

MNĒSILOHS, KAS PĀRTIEK NO ŽĒLASTĪBAS MAIZES

Pavasarī, kad pienācis sējas laiks, dievs Dionīss pamet templi un dodas uz mīlīgās saules sasildītajiem tīrumiem. Saprotams, viņš neiet pats savām kājām, bet, atveidots statujā, kustas uz priekšu nestuvēs, ko vergi tur uz pleciem. Priekšgalā iet muzikanti: sit tamburīnus, spēlē fleitas, daži strinkšķina cītaru stīgas. Priesterienes, tēlodamas bakhantes, griežas dejā, tver no podiem rožu ziedlapiņas un apber ar tām pretimnācējus. Līdzi tiek vesta arī pieradināta pantera, iesaukta par Mīlulīti, svinīgi soļo priesteri, un aiz viņiem ejam mēs — zēni. No karstuma beigdamies vai nost, stiepjam visu Dionīsa svētkiem nepieciešamo: vīna kausus, sudraba biķerus, vīraka un citu kvēpināmo zāļu traukus. Kiliks, tērpies greznās drānās, tipina savām līkajām kājelēm un modru aci uzmana mās.

Man tikusi smagā amfora. Stiepu to uz pleca, pēc tam uz muguras, nesu klēpī — un galīgi nomocījos. Tad man ienāca prātā, ka jāapskatās, kas tur iekšā. Zagšus atvēru, skatos, tur iebērtas smaržzāļu bumbiņas — vīraks; šīs bumbiņas met uz upuraltāra oglēm, lai dūmi kļūtu aromātiski. Paklusām sāku sviest šīs bumbiņas ceļa putekļos, un amfora kļuva aizvien vieglāka un vieglāka. Te negaidot Kiliks bija pamanījis manu viltību, paķēra amforu, gribēja sadot man pa ausim, bet es veikli ar plaukstām aizsargājos. Aiz mums nāca dievlūdzēju bari. Kilikam negribējās uzsākt ļaužu priekšā traci, un viņš tikai nošņācās:

—    Nu pagaidi! … Ej ārā no gājiena!

Un tā es gāju pa ceļa malu, kastaņkoku paēnā, vēsumā. It kā dievs Dionīss būtu par sevi, bet es atkal pats par sevi.

Procesija iznāca laukā no Atēnām cauri vārtiem ar diviem torņiem un pagriezās uz Aharnu pilsētas pusi. Aharnieši ir skarbi ļaudis, spēcīgi, ne velti viņus iedēvējuši par «Maratonas karotājiem», jo viņi vienīgie kaujā pie Maratonas nenobijās, neaizbēga no persiešiem. Aharnieši pin grozus, dedzina ogles, sēj labību. Viņiem ir labi vīna dārzi un vīnogas lielas kā dzintara lāses vai arī iegarenas kā dievietes pirkstiņi!

Tāpēc vīna dievs Dionīss ir viņu mīļākais olimpietis. Katru gadu, kad pienāk sējas laiks, kad amforās un kublos salieta norūgusī vīnogu sula, aharnieši uzlūdz viesos Dionīsu ar visiem tā priesteriem un iet līksmās rotaļās p.i debeszilo vijolīšu nosētajām pļavām.

Gājām cauri Atēnu priekšpilsētai Kolonai, garām bagātnieka Ksantipa mājai. Muzikanti rima spēlēt, priesteri, galvas pagriezuši, ziņkāri klausījās. No Ksantipa nama skanēja kliedzieni un lamas. Vergi — zaļoksnēji puiši — vilka laukā no mājas vienroci večuku greznā zilā hitonā, kādi pašlaik bija nākuši modē.

—    Sargies no katra, kuram tu esi darījis labu! — vecais kliedza. — Ļaudis, skatieties, kā Ksantips izmet mani ārā! Ksantips, kuram tik daudz laba esmu darījis!

Tad pa augšstāva logu pabāza galvu .pats Ksantips, kārns, inelnūksnējs, sapinkātu bārdeli un,, acu baltumus zibsnīdams, iekliedzās:

—    Pavei, kāds labdaris atradies! Uz mana rēķina ēst un dzert, jā, tā viņš māk labu darīt! Uzdāvināju viņam jaunu hitonu, bet šis, pavei, ļautiņi mīļie, zākā vēl savu saimnieku negantiem vārdiem!

—    Kad bungas vairs nespēlē, tad vālītes arī vairs nevajag! — večuks sūrojās. — Tagad viņam jautrais Mnēsilohs vairs nav vajadzīgs, nu dzen ārā no mājām!

Paskat vien! Tas teču ir tas pats vecais komediants, kas izrāva mani no satrakotā Kilika nagiem.

—    Ei, vergi! — augšstāvā plosījās Ksantips. — Grābiet to ākstu aiz rokām un kājām un iešūpojiet — viens, divi, trīsi

Vergi iemeta Mnēsilohu grāvi, un viņš palika tur guļam, lūgdams, lai palīdzot piecelties kājās. Ļaudis smiedamies gāja garām: Mnēsilohs bija pazīstams jokdaris, un visiem likās, ka viņš arī šoreiz tikai ērmojas.

—    Neej ar vērsi badīties, ne ar bagātu tiesāties! — Mnēsilohs vaidēja. — Cēlsirdīgie pilsoņi, palīdziet invalīdam, kurš jūsu labad pie Maratonas kāvies ar ienaidnieku.

Es padevu viņam roku. Mnēsilohs pieķērās un izrāpās laukā no grāvja.

—    Vai tev palīdzēt? — es jautāju. — Vai tevi stipri sadauzīja?

—    Ha! — Mnēsilohs iesmējās. — Vai nu dievi ēzeli nepazīst: tāpēc jau nedeva šim ragus, lai nebada!

Pieskrēja viens no Ksantipa vergiem un pasniedza sainīti — tur bija Mnēsiloha vecās drēbes.

—    Viņš domā, ka es vilkšu nost dāvāto tērpu un ģērbšu mugurā skrandas! — večuks iesaucās. — To nu no Mnēsiloha negaidi: no pasaules pa diegam, kailam krekls.

—    Lasies prom! Lasies prom! — Ksantips logā b]āva. — Ei, vergi, uzlaidiet viņami suni virsū!

Izdzirdējis pieminam suni, es mudināju:

—    Nāc, es tevi aizvedīšu. Kur tu dzīvo?

—    Kur es dzīvoju? — Večuks iesmējās, nopurinādams no jaunā hitona putekļus. — Mans jumts ir debess jums un zvaigznes tajā — caurumi, pa kuriem nevis lietus līst, bet sudrabs. Tik daudz sudraba, ka nav par ko maizi nopirkt.

Kamēr pieturēju vecīti zem elkoņa, palīdzēdams viņam tikt uz līdzena ceļa, viņš vērīgi lūkojās man sejā.

—    Ehē! — viņš iesaucās. — Tas taču esi tu, mazais Dionīsa vergs? Nu, vai Kiliks tevi vairs nepeldina tempļa baseinā?

Man nemaz nepatika atcerēties šo atgadījumu, un es neteicu nekā. Mnēsilohs steberēja elsdams pūzdams un skaļi žēlojās dieviem. Tā mēs abi aizgājām līdz ceļa līkumam. Dionīsa procesijas beigu gals jau aizslīdēja aiz palmu birzs.

—    Par ko tas Ksantips tevi tā? — es apjautājos. Man bija bezgala žēl vecā vīra.

—    Es, bērniņ, parādu viņa īsto seju, — Mnēsilohs atbildēja. — Viņš ir bagāts, es viņam atgādinu, ka nauda ož pēc asarām. Viņš ir laimīgs — es viņam stāstu par Edipu, kurš visu pazaudēja — valsti un bērnus un dabūja klīst apkārt kā akls ubags. Kad trako — es pārmetu viņam lēnprātību. Tikai šim te. tupēju varonim ir bieza āda — nekā nevar savaldīt, domā, ka ir otrs Herakls.

—     Kāpēc tā?

—     Paaugsies, uzzināsi, kā dažkārt godkāre valda pār cilvēku, liek upurēt visu — gan sevi, gan savus tuvākos … — Mnēsilohs nopūtās un noglaudīja manu galvu. — Skrien nu, skrien, panāc savējos, dabūsi jau gan no Kilika. Es no šejienes pats tālāk aiziešu.

Tajā mirklī mūs panāca vergs un iedeva Mnēsiloham naudu, ko bija sūtījis Ksantips.

—    Ak nožēlo gan? — Mnēsilohs tesaucās. — Grib iežēlināt sirdi? Nu nē, Mnēsilohs paņēma hitonu, jo nav ar ko apklāt ievainojumu rētas, bet uz naudu Mnēsilohs uzspļauj — tpū!

Un viņš nometa putekļos veselu riekšavu monētu — tik daudz naudas! Man aizrāvās elpa.

Kopš tās dienas mēs kļuvām draugi. Mnēsilohs mitinājās pie bagātniekiem, pārtikdams no žēlastības maizes: padzīvo pie viena, izklaidē, stāstīdams šo to vai taisīdams kādus jokus, bet, kad večuks tam apnicis, — iedod viņam dāvanu un bez kādas kautrēšanās izvada laukā. Mnēsilohs tad pārvācas pie cita — un tur viss notiek atkal tāpat.

Komēdijās viņš bija visjocīgākais, tautas sapulcēs — visskaļākais klaiga. Pilsētā nekas nevarēja notikt, kur nebūtu klāt arī Mnēsilohs, — nedz kādi svētki, nedz kāda ceremonija.

PELES, TIRGUS SIEVAS UN PLĀCEŅI

Dionīsam, manam dievam, ir daudz vārdu. Pavasarī, kad viņu sauc par Euantu — ziedošo, ļaudis līksmojas, pin vainagus no mētrām vai ceriņiem, dzied aizkustinošas dziesmas. Pašā vasaras karstumā viņš ir Basarejs — nevaldāmais. Sievietēm tad iedegas acīs tumša uguns; viņas dzer vīnu un skraida pa mežiem, cerēdams sameklēt tur dzīvu dievu. Rudeni, kad beidzas pļaujas laiks, viņu sauc par laku. Nakti svinīgā lapu gājienā ļaudis nes dieva sta

tuju uz Eleusīnu, kur valda zemes dievietes — Dēmētra un Persefone.

Bet vienu reizi gadā, saulainā pavasara dienā, Dionīss tiek saukts par Eleuteriju, un tad viņš dod visiem vergiem brīvību, bet tikai uz šo vienu — sevišķi saulaino dienu! Sadrūmušie kungi cenšas sēdēt mājās, bet vergi pļavās dejo, izrotā cits citu ar sārtajām mežrozītēm x un zilajām mirtēm, iet ciemos cits pie cita.

Šajā dienā es pajautāju puišeļiem — mūsu tempļa vergiem:

—    Mazie, vai ēst negribat?

—    Gribam! — puikas bez liekas gudrošanas atsaucās.

Un kā vēl! Kiliks labāk sapūdēs krājumus, nevis iedos

lieku kumosu vergiem.

—    Nu tad ķeriet peles, knauķi!

—     Kāpēc peles? — atskanēja izbrīna pilnas balsis.

—    Vēlāk dabūsiet zināt.

Un puišeļi metās pie darba. Nočiepuši pavāram speķa gabaliņus, viņi izmantoja tos ēsmai. Tempļa noliktavā peļu bija kā čum un mudž; viņas pārtika no tiem pašiem krājumiem, ko savāca Kiliks. Mēs uzglūnējām pelēm un ķērām tās veiklāk nekā īsti kaķi, un jau pēc stundas groziņš ar vāku bija pilns peļu.

Puikas visi kā viens devās man līdzi. Kiliks noraudzījās mūsu pulkam pakal ar aizdomīgu skatienu. Bet ko viņš varēja teikt? Ši diena piederēja mums!

Visā pasaulē nekur nav tik daudz cilvēku kā Atēnu tirgū. Ko tikai tur nevar redzēt! Matiem apaudzis kimerietis pārdod zvērādas, sīrietis ar kumpu degunu — paklājus. Izbiedētām acīm skumīgs persietis pūš stabulīti, un virs groza šūpojas indīgu čūsku galvas. Maratonieši, lielām acīm, pārdod smaržīgas melones un sit ar kaulainajām rokām sev pa krūtīm, kurām ribas var redzēt cauri, un bezdievīgi melo. Podnieki no Keramikas vienaldzīgi snauž pie apgleznoto podu, vāžu, amforu un citu trauku piramīdām.

Sardzes vīri sklti uzrautiem deguniem un baltām galvām cienīgi pastaigājas, turēdami aiz muguras savas sarkanās nūjas, ar kurām tie atbrīvo ceļu ratiem un jātniekiem, bet lāgiem noslāna kādu dauzoņu un dzērāju.

Mēs piesardzīgi apgājām apkārt tai rindai, kur pārdeva vergus (kurš gan no mums ar sirds drebēšanu nemetis līkumu šai vietai), un nonācām tur, kur apmetušies lielie rīmas, kas ēd un dzer," cits sēdēdams turpat uz zemes, cits jāšus uz ēzeļa, bet cits uzrāpies uz vezuma. Troksnis te bija neciešams — balsu dūkoņa, zirgu zviedzieni, ēzeļu brēcieni uņ ratu čikstoņa.

Bet tirgus sievas, tirgus sievas!

Es iedomājos, ka tādas izskatās negantās atriebības dievietes Eumenīdas. Visas melnas, lieliem deguniem un drausmīgi tievas vai arī, gluži otrādi, resnas kā mucas. Visas kā viena skaļām rīklēm, un viņām nav lielākā prieka, ja var vicināt pircējiem deguna priekšā savas tvarslīgās rokas. Kad pircējs parādās tirgū, viņas to pierunā ar mīļiem vārdiem, sauc par skaistuli, sola par sievu persiešu ķēniņa meitu. Bet, ja pircējs paiet garām, viņas apsauka nelabiem vārdiem tā vecvecmātes un vecvectēvus un cenšas satvert apmetņa malas, gluži kā gribētu saplosīt.

Viņas pārdod plāceņus — aizdarotus, mīkstus, viņām ir plekstes — tik caurspīdīgas kā sapnis, viņām ir vārīti pluči, uz kuriem paskatoties vien jau vēders sāk urkstēt.

Rīcības plānu izgudrojām jau pa ceļam. Tagad izņemu divus pelēnus, uzrāpjos uz grozu kaudzes un aizlaižu vienu peli tuvākajai tirgus sievai aiz apkakles. Tirgus sieva iespiedzas un izpleš rokas. Citas nesaprašanā pagriežas uz viņas pusi. Tad, izmantodams apjukumu, aizbāžu otru peli citai sievai aiz apkakles.

— Peles! Peles! — tās sāk brēkt, bet mani puikas met peles saujām taisni tirgus sievām uz galvas.

Tad sākas kaut kas līdzīgs zemestrīcei vai dievu cīņai ar titāniem. Sievietes kliedz, krata peles laukā no drēbēm, dažas valsta^ pa zemi; vīrieši nekā nesāpinot, bet arī viņi tiek notriekti no kājām — un iznāk tāds pamatīgs juceklis. Paplātes ar plāceņiem, siera grozi, letes ar ceptajām zivīm apgāžas — tik daudz ēdamā nokrīt zemē!

—    Puikas, grābiet ciet!

Mēs sabāžam pilnas azotes, pilnas mutes, saspiežam saujās, skrienam līkumu līkumiem, cenšamies izlocīties, izgrūstīt pūli, izspraukties tam cauri …

—    Zaglēni! Turiet! — mums pakaļ atskan griezīgs brēciens.

Salasījās daudz ļaužu, sardzes vīri ar sarkanajām nūjām ari bija turējuši acis vaļā, mūs notvēra un veda prom ar sadauzītiem deguniem, rokas uz muguras, nu taisni kā noķertus jūras laupītājus. Viss tirgus pūlis auroja, vku bija gatavi mūs vai dzīvus apēst.

Izrādijās, ka turpat man blakus ir Mnēsilohs — viņš gāja, cenzdamies ar roku pasargāt mani no knipjiem un belzieniem pa zobiem. Otrā pusē steidzās līdzi tā tirgus sieva, kurai es pirmajai aizbāzu aiz hitona pelēnu; viņa raustīja manu nabaga ausi un kliedza tā, ka skanēja visas Atēnas:

—     Es esmu Mirtija, es esmu dižciltīgās Sostrates un Ankimiona meita! Kurš mani nepazīst no Olimpa līdz svētajai Dēlai?

—    Es tevi nepazīstu, — Mnēsilohs cirta pretī; viņa acis bija piemiegtas (varbūt viņš domā, kā mūs atpestīt?). — Bet tagad es dabūju zināt, ka tu esi indīga kā čūska un ķēmīga kā Gorgona.

—    Ak tu vecais āksts! — Sieva apstājās un iespieda rokas sānos. Ļaudis tūdaļ sastājās apkārt, gaidīdami aizraujošu skatu. — Es tev nolauzīšu pēdējo roku, liekēdi, tu esi ar garnadžiem pa draugam!

—    Bet ko tad viņi tev nozaguši? — Mnēsilohs jautāja.

—     Ko? Plāceņu par desmit oboliem un veģu par četriem, un kur tad piesvērums par pusotrām mārciņām . . .

—     Nu, māt, — Mnēsilohs iebilda, — par tādu naudu var pabarot veselu falangu karavīru, kur nu vēl šos izkāmējušos puišeļus. Varbūt kāds dūšīgs vīrs pie tevis ieturējies. Es manīju, ka zem tavas letes slēpās viens bārdainis un visu laiku gremoja un gremoja . . .

Vecā sprāga vai no ādas laukā. Baidījos, ka viņa dabūs trieku ūn tūdaļ nomirs. Tirgus sieva gaņ lādēja ļaužu pūli, kas skaļi smējās, gan spļaudījās uz Mnēsiloha pusi.

—    Dariet savu darāmo, — Mnēsilohs stingri noteica sardzes vīriem, bet mums pameta ar aci: sak, nebaidieties, ejiet viņiem līdzi. — Nogādājiet puikas pie tiesnešiem pritaniem, lai viņi spriež, kā likums liek!

Un sardzes vīri, ar mokām izspraukušies no ļaužu pūļa, veda mūs tālāk. Neviens mums nenāca līdzi, visi palika skatīties izrādi, ko Mnēsilohs sarīkoja ar tirgus sievām

Pie pritaneja sētas, izdēdējušās kājas iepletis, stāvēja Kiliks un gaidīja mūs. Kāds labdaris jau bija viņu brīdinājis un izsaucis. Uz mums Kiliks pat acu nepameta.

—    Augstsirdīgie kungi! — viņš uzrunāja skitus. — Atlaidiet šos puišeļus, viņi ir mani vergi. Es pats tos sodīšu.

—    Kā ta viņus var laist vaļā? — viens no sardzes vīriem jautāja. — Priekšnieks mūs lamās, nabaga skitiem būs lieli zaudējumi…

Acīm redzot, Kiliks jau bija iegriezies pritanejā, tāpēc ka pa tā logu kads pavēloši pameta ar roku. Kiliks izdalīja sardzes vīriem pa monētai un katram paspieda roku. Skiti aizgāja, kaut ko savā valodā murmulēdami, bet mēs,

galvas nokāruši, pazemoti vilkāmies prom zosu gājienā pa akmeņaino taku, Kiliks nāca aiz muguras un šņāca: — Apkaunojāt visas pilsētas priekšā… Tagad Atēnās to vien runās, kā Kiliks nedod saviem vergiem ēst, nesargā dieva Dionīsa ganāmpulku!

BĒRNU TIRGOTĀJI

Pēc pāris dienām tempļa pagalmā parādījās divi svešinieki: viens bija līdietis — tā apaudzis, ka, likās, viņa bārdai uz sejas vairs nav vietas, tāpēc tā aug arī padusēs, uz krūtīm un kājām. Otrs bija ēģiptietis garā, svītrainā brunči, augstprātīgi izslietu galvu, kas, noskūta gluda, izskatījās kā spīdīga bumba.

Viņi sēdēja pie Kilika pustumšā istabā, dzēra atšķaidītu vīnu, tikko noņemtu no ledus, atvēsinājās ar vēdekļiem. Tur iekšā pēc kārtas tika vesti mūsu zēni. Kiliks un svešzemnieki par kaut ko apspriedās, strīdējās, dažbrīd pat kliedza.

Vakarā verdzenes, pārnākušas no darba un izdzirdējušas par Kilika savādajiem viesiem, satraucās, sapulcējās pie viņa mājas durvīm un klusēdamas gaidīja.

Kiliks iznāca laukā pie viņām un pretēji savam paradumam nebija nikns un nelamājās.

—     Ko ta nu, meitenītes? — viņš pieglaimojās. — Kurš jums teica, ka man ir kas padomā pret jūsu dēliem? Sie svešzemnieki ir dziednieki. Gribu, lai visi vergi tiktu pārbaudīti: es taču gādāju par jūsu veselību…

Nākamajā dienā ataicināja arī mani.

Kiliks novilka manu apģērbu, un es stāvēju svešzemnieku priekšā kails, mīņādamies aiz kauna un vēl tāpēc, ka no jūras pūta dzestrs vējš un mana miesa pārklājās ar zosādu.

—    Stāvi jel, nekusties! — Kiliks pavēlēja. — Pacel roku! Paskatieties, cik viņš jauns, bet jau kādi muskuļi!

Melnmatainais līdietis noklakšķināja mēli.

—    Ak, tas ir labs puika!

Ēģiptieša kaulainā seja bija vienaldzīga.

—     Skaists zēns, vai nav tiesa? — Kiliks lielīja tālāk. — Apolons mans liecinieks, otru tik sprogainu, tik lielām acīm jūs neatradīsiet visā Atikā. Bet, ja jūs būtu redzējuši, kāda skaistule bija viņa māte! Bargu naudu samaksāja par šo sievieti!

Līdietis nosauca cenu, Kiliks nepiekāpīgi pašūpoja galvu.

—     Slikts puika, — ēģiptietis abus pārtrauca. — Par dārgu prasi. Pavisam mazs vēl, bet tik lielu naudu gribi? Zvēru pie Serapida, viņš vēl jāuzbaro … Pieci gadi jābaro — kādi izdevumi, kādi zaudējumi!

Man tas ķērās pie sirds, ka viņš mani tā nopeļ, bet Kiliks sāka mētāties rokām.

—     ī-ī! Nemaz nevajag' uzbarot. Paraugi, kāds skaistulis! Uz līdzenas vietas pārdosi viņu par labu naudu.

Redzēdams, ka līdietis un ēģiptietis vairs netausta manus ceļgalus un lāpstiņas, viņš pavēlēja:

—     Ģērbies ciet un ej ārā … — bet pats centās pierunāt svešzemniekus. — Es jau arī gribēju, lai vispirms paaugas, tad aizvestu uz Dēlu pārdot. Bet jūs taču zināt, kādi man patlaban apstākļi…

Pagalmā pie akas, atbalstījies pret ķeģi, Mnēsilohs dzēra ūdeni. Viņa iekritušie vaigi un mute caur pašķidro bārdeli savilkās smaidā; vējš purināja viņa daudzo apģērba gabalu krokas. Verdzene, padevusi viņam kausu, kaut ko stāstīja.

Svešzemnieki atvadījās no Kilika un izgāja laukā pa vārtiem. Mnēsilohs, pametis galvu uz viņu pusi, man jautāja;

—    Vai šie cilvēki arī tevi aplūkoja?

Mnēsiloham zem acs bija uzpampis zilums. Man aiz žēluma saviebās seja. Mnēsilohs iesmējās.

—    Ēdiens uz ēdiena neskādē, bet sitiens uz sitiena gan! Mūsu tirgus sievas pasveicināja manu aci no tavām pelēm. Tagad atmini manu mīklu: kas uz muguras ir sarkans, bet zem acs zils?

Viņš uzgāja augšā pie Kilika, kūju klaudzinādams, bet mani pasauca dārznieks Psojs, lai nesu ūdeni, ko dobes apliet. Stiepu ūdenstraukus un apstājos atvilkt elpu pie Kilika mājas lieveņa.

—    Vai dzirdi, priesteri? — no mājas atskanēja Mnēsiloha balss, un šajā balsī skanēja draudi. — Vai tu labi saprati?

Viņi mani nemanīja, bet es varēju redzēt Kilika seju. Kiliks bija apjucis — kā tad tā?

—     Nu labi, — Mnēsilohs pacietīgi sacīja. — Ja tu, priesteri, esi piemirsis, es tev atgādināšu visu šo notikumu. Tātad — pie Maratonas mūsu jātnieki sagrāba persiešu ķēniņa telti ar dārgumiem — tur bija gan trauki, gan briljanti, gan sudrabs. Vai atceries, priesteri?

Kiliks klusēja.

—     Ļoti jauki, — Mnēsilohs .turpināja. — Turpat bija ienaidnieka izrakta bedre. Dārglietas salika bedrē un pārklāja tobrīd ar dējiem, lai kaujas laikā būtu drošībā. Uz dēliem sakrāva nogalinātos; arī es tur nokļuvu. Man bija nocirsta roka. Drīz vien kauja pārsviedās uz lauka otru malu, fret pie bedres piezagās nepazīstami cilvēki, nometalīķus nost… Es tai brīdī atjēdzos un visu redzēju, visus iegaumēju… Līdz šim brīdim arhonti un priesteri meklē laupītājus. Un vai zini, kāpēc neatrod? Tāpēc, ka ir teikts: mājas zagli nenovaktēsi!

Kiliks murmināja kaut ko nesaprotamu un, pats nemanīdams, lupināja nost apmetumu … Viņš — sīkstulis Kiliks — lupināja apmetumu!

—     Es klusēju! — Mnēsilohs skumīgi nopūtās. — Klusēju visus šos gadus, tāpēc ka dzīvoju no stipro žēlsirdības, dzīvoju pie tiem, kuri kļuvuši bagāti no zagtiem dārgumiem! Bet vai man grūti, Kilik? Vai man grūti rīt aiziet uz tautas sapulci un pavēstīt laupītāju vārdus? Bet starp viņiem bija viens jaunākais priesteris, un tā vārds …

—     Alkamen, Alkamen! — no sakņu dārza sauca Psojs. — Kur tu pazudi? Nes ātrāk šurp ūdeni!

Vakarā Kiliks mani par nez kādu sīkumu saplūkāja aiz ausīm. Bet es jau biju pieradis pie tādiem negaidītiem kāvieniem un nieku dēļ neraudāju.

No rīta, kad tika sadalīti darbi visai dienai, Kiliks lika sievietēm iet uz vistālāko vīna dārzu. Kā aizvien, arī bērni posās līdzi savām māmuļām. Tomēr šoreiz Kiliks atlaida uz vīna dārziem tikai meitenes, bet visiem zēniem pavēlēja palikt. Sievietes satrauktas atvadījās no dēlēniem un aizgāja.

Mani gluži negaidot tempļa kalpotāji saķēra un ieslēdza pieliekamajā kambarī, kurš oda pēc ēdiena un dažreiz atvietoja mājas cietumu. Pa mazo aizrestoto lodziņu visu dienu dzirdēju svešas balsis un gaužas bērnu raudas. Pēc tam viss apklusa, un mani izlaida laukā.

Putekļainais pagalms, saulē nokaitis baltiņ balts, kurā mūždien lēkāja un skraidīja puišeļi, cits ar citu sacenzdamies ātrumā, bija tukšs. Kiliks bija pārdevis visus zēnus, vienīgi mani ne! Kam lai pateicos par savu izglābšanos no vergu tirgotāju ķetnām? Vai mani bija aizstāvējis Mnēsilohs, vai K'liks kaut ko sagudrojis?

Pēc saules' rieta no darba atgriezās sievietes. Viņu sirdis nojauta ko nelabu. Vēl nesasniegušas templi, viņas steidzās skriešus un aizelsušās metās šķūņos, kur dzīvoja vergi, meklēt bērnus.

Kā viņas kliedza, kā vaimanāja! Vējš nesa pāri pagalmam matu šķipsnas, ko tās sev izmisumā plēsa. Viena gribēja padarīt sev galu — viņu izvilka no cilpas. Visu nakti neviens neaizmiga — mātes sauca dēlus, citi viņas mierināja. Bet visi diez kāpēc nolādēja mani: sak, manu nedarbu dēļ pārdoti bērni, tikai es viens pats ticis sveikā cauri.

Man ap sirdi bija bezgala vientuļi un nejauki.

Kiliks staigāja uzrauga pavadībā ar nūju rokā — viņš baidījās no sievietēm. Bet man viņš pateica:

— Tu man esi apnicis, es nevaru tevi ne acu galā ciest. Ej uz teātri — kalpo tur.

TEĀTRIS

Un tagad es esmu zēns no Dionīsa teātra. Vecais Mnēsilohs stāsta, ka tad, kad viņš bijis mazs, teātru neesot bijis. Staigājuši apkārt klejojoši aktieri, uzlikuši bārdainas satīru maskas, pie kājām piesējuši nagus un dziedājuši kori. Dziesmu iesācējs bijis kāds no Dionīsa priesteriem, un viņi dziedājuši par šī līksmā dieva klejojumiem, katrs vilkdams savā meldiņā, tādās kā āžu balsis, un tāpēc lauta viņu uzvedumus iesaukusi par «traģēdijām», tas nozīmē, «āžu dziesmām». Aēdi, kas ar arfām rokās staigāja pa tirgiem un mājām un apdziedāja ķēniņus un varoņus, nemīlēja «āžkāju dziesmas», tāpēc aristokrāti, viņu samusināti, dieva Dionīsa nabaga kalpus dzina prom un vajāja.

Pēc tam Peisistrats — tas pats, kurš, būdams tirāns, tomēr aizstāvēja vienkāršo tautu, — ieviesa svētkus — Lielās Dionīsijas. Bet šo svētku laikā īpaši atvēlētā vietā — teātrī — tika uzvestas traģēdijas. Teātri uzcēla pie Dionīsa tempja. Šajā teātrī es tagad kalpoju.

Mans pienākums ir kopā ar pieaugušajiem vergiem notīrīt solus, kuri puslokā paceļas Akropoles nogāzē, izplūkāt zāli, ja tā lien laukā starp soliem un akmens plāksnēm, uzkopt aktieru un priesteru telpas. Tas ir bezgala garlaicīgi un nogurdinoši, vēl jo vairāk tāpēc, ka par darbu dod gauži trūcīgu uzturu; to apēdam jau no rīta, bet vakarā jāliekas gulēt ar tukšu vēderu. Nākamajā rītā atkal tas pats. Un tā dienu no dienas.

Vakarā pēc saules rieta vergps sapulcina kopā, nostāda rindā, pārskaita un aizved pārnakšņot. Tikai es palieku kambarītī zem skatuves, man uzticas: esmu mazs, nekur neaizbēgšu, un kādam taču jāsargā teātris.

Tur tad es guļu starp putekļu klātajām maskām un pēc līmes smirdošajām dekorācijām, nelikdamies ne zinis par žurku skraidelēšanu un sikspārņu švīkstoņu.

Tuvojas svētki, un mūsu drūmajā teātrī viss pārvēršas. Pirmais ierodas jautrais gleznotājs Polignots. Viņš ņemas pārkrāsot maskas, un tās kļūst kā jaunas. Polignots strādā un dzied patīkamā baritonā, cauri griestu spraugai uz viņu krīt spožs stars, un mākslinieka sprogainā, kuplā galva mirdz zeltaina gluži kā Saules dieva oreols. Bet, kad viņš aizkurina ogļu pannu, lai sasildītu savas vaska krāsas, visas telpas sāk smaržot pēc salda medus. Polignots ir bagāts cilvēks: viņš strādā pie mums par brīvu, aiz cieņas pret dievu Dionīsu. Kad atnāk viņš, arī visi citi kļūst mundrāki, možāki, uzsmaida viņam, bet Polignots bezrūpīgi joko — pat ar vergiem.

Ap dienasvidu atnāk viņa līgava Elpinike, meitene no dižciltīgas ģimenes, Maratonas kaujas uzvarētāja Miltiads meita. Tēvs viņiem atstājis vienus parādus, tāpēc Elpinikei ari nav verdzeņu un viņa pati nes līgavainim pusdienas groziņā, kas skaisti pārklāts ar vīnogu lapām. Vai nu vīnogu ķekars, vai gabals salda plāceņa noteikti atlec arī man, turklāt Elpinike ar savu tuklo un vieglo roku vēl noglāsta manu galvu. Redz, gadās arī starp aristokrātiem sirsnīgi cilvēki!

Pēc tam ierodas dzejnieki: garais, lēnīgais Eshils zilām, nekustīgām acīm, vienmēr grezni ģērbies un ļoti rūpīgi apāvies; viņa sāncensis Frinihs ir mazs, pārmērīgi rosīgs, liels aizmārša un nevīža. Mūžam viņš par kaut ko nelaimīgs, mūžam viņam līdzi pa zemi velkas atraisījusies sandales aukla. Frinihs runā un runā bez mitas, turpretī Eshils reti kad izmet kādu vārdu, droši vien viņa prātu nodarbina panti, kurus viņš sacer un kuros ir dziļa jēga. Tas manī iedveš cieņu un ziņkāri, turpretī Friniham manās acīs nav nekādas vērtības, varu pat uzkāpt uz viņa sandales auklas, lai paklūp.

Pēc tam kad atnākuši dzejnieki, ierodas horēgi — bagāti un dižciltīgi pilsoņi, kuri vai nu pēc izlozes, vai tāpat vien — lielāka goda dēļ uz sava rēķina sarīko teātra izrādes. Horēgi atved sev līdzi dziedātājus un muzikantus; aiz viņiem pulcējas komedianti, lai pārtraukumos izklaidētu skatītājus; tirgotāji, lai pārdotu pīrādziņus un atspirdzinošus dzērienus; zīlnieki, lai apmuļķotu vientiesīgos zemniekus un svešiniekus; krāpnieki, lai iztukšotu citu kabatas. Pēdējais ierodas slavens aktieris, gluži kā karavadonis skolnieku un pielūdzēju ielenkts.

Un tad pienāk izrādes diena. Katra fila, katra dzimta apsēžas tikai tai paredzētā vietā; ja kāds nomaldās, vecajie to aizdzen uz teātra viņu galu.

Viss apklust. Parādās stalts sirmgalvis — arhonts eponīms, citu arhontu, stratēģu ūn priesteru pavadīts; viņš nosēžas goda vietā, pamāj, un izrāde sākas.

Izrādes laikā man ir milzum daudz darba: kad Kiliks dod ziņu (viņš ari teātri ir noteicējs), man kopā ar citiem vergiem skriešus jānes uz skatuvi dekorācijas un tūlīt tās jānovieto, kur nākas. Ja darbība notiek mežā, mēs noliekam kokus, ja pilī — liekam kolonnas vai durvis. Ja ir nakts, es parauju auklu, un virs orhestras — laukuma, kur spēlē aktieri un atrodas koris, — nolaižas feniķiešu sedzene — brīnum skaista, melnum melna, bet uz tās izšūtas sudraba zvaigznes.

Bet tas vēl nav viss. Manā kambarītī pēc kārtas ieskrien gan pirmais, gan otrais aktieris un pieprasa, lai viņus pārģērbj: vienu par ķēniņieni, otru par ganu. Nepagūstam ne elpu atvilkt, kad viņi ir atkal klāt un pavēl, lai pārģērbj par dieviem, un tā visu laiku.

Vienā acumirklī uzvelkam viņiem kājās augstos koturnus, apmainām maskas, bet, kamēr mainām, noslaukām viņu nosvīdušās sejas un dodam padzerties vēsu ūdeni. Pēc tam uzmetam lomai piemērotu raibu hlamīdu vai ar brokātu apšūtu tērpu un pavadām laukā uz orhestru, kur pa to laiku darbojas koris, tēlodams gan svētos, gan jaunavu pūli, gan vētru un pat dievu dusmas.

Mūsu dzīve nepavisam nav salda, bet aktierim tā arī nav labāka. Viņi ir tikai divi, bet traģēdijā milzum daudz personu. Tiec nu galā, maskas jāmaina, balsis jāpārvērš — te kā jaunai sievietei, te kā vecam cilvēkam, te jārunā dziedošā balsī, te īdzīgā, te maigā.

Un par to pašu vēl jāsaka paldies zilacainajam Eshilam — stāsta, ka viņš bijis tas, kurš paredzējis otru aktieri, pirms tam bijis tikai viens. Tad nu gan tam, nabadziņam, droši vien bija ko noņemties!

Un tomēr — ja es nebūtu gribējis kļūt par jūrnieku, es kļūtu par aktieri; viņi patiešām ir kā dievi! Var pārvērsties pēc dzejnieka vēlēšanās un paša aktiera prasmes par kādu cilvēku grib.

NAKTS SARUNAS

Dažkārt naktī, kad Greizie Rati aizripo aiz ciprešu smailajām galotnēm, teātrī iegriežas Mnēsilohs; viņam pie bagātajiem ļaudīm nenāk miegs.

Baidos nogulēt to brīdi, kad viņš ieradīsies, tāpēc manas acis pašas paveras, kad izdzirdu klaudzam viņa nūju. Paceļu smagos plakstus un blenžu debesīs. Caur spraugu griestos redzu lielas, lielas zvaigznes, kuras vizuļo kā izbērtas oglītes, kas nokaisītas ar mēness putekļiem.

Bet Mnēsilohs klaudzina, apslāpēti noklepojas, nopūšas, klusītēm piesauc dievu žēlastību. Es zinu — viņš lēnām nāk lejā starp soliem līdz pašai godpilnajai pirmajai rindai. Tur viņš apsēžas uz Dionīsa priestera augstā akmens krēsla un gaida, vai es nepamodīšos.

Bet es esmu augšā kā likts! Skrienu basām kājām pa raupjajām plāksnēm, kas vēl saglabājušas saules siltumu, uzrāpjos uz krēsla izkaltā roku balsta. Mnēsilohs apsedz mani ar sava apmetņa stūri, lai es nesaaukstētos pusnakts drēgnumā. Viņš atnesis man no bagātnieku galda pīrāgus, sacukurotas olīvas, cepumus — un nu tikai sākas dzīres! Viņš pataupījis man ari vislielākos jaunumus!

—     Mīdieši vai persieši, kā viņus vēl mēdz saukt, jau pārcēlušies pāri Hellespontam. Šodien viens jūrnieks stāstīja: viļņi sagrābuši milzīgo tiltu, kas bija uzcelts pēc persiešu ķēniņa pavēles. Ķēniņš pārskaities un pavēlējis iekalt jūru važās un nopērt ar pletnēm. Tad nu, lai ķēniņa pavēle būtu izpildīta, iemetuši jūrā dzelžus, bet viļņus kūluši ar pletnēm.

Man sanāca smiekli — iekalt važās lielo, vareno, bezgalīgo jūru! Trauksmainos, spēcīgos, putojošos viļņus pērt ar peltni! Vai tad viļņi ir vergi, tādi paši bezspēcīgi kā mēs?

Mnēsilohs gan nesmējās. Viņš ievīstīja drāniņā vakariņu atliekas un domīgi sacīja:

—    Dievi dusmojas uz gaišo pilsētu Pallādu. Jaunais mīdiešu ķēniņš Kserkss esot zvērējis, kā stāsta, pārvērst pelnos mūsu pilsētu. Vairs gulēt nevarot — Maratona viņam kā dadzis acī.

Cik reižu Mnēsilohs, paklausīdams manam lūgumam, jau nav stāstījis par Maratonu! Par to, kā pēc tam, kad mīdiešu sauszemes karaspēks sakauts, viņu flote pagriezusies uz dienvidiem, cerēdama ātri apbraukt Sūnija zemesragu un negaidot sagrābt neaizsargātās Atēnas. Tad atēnieši pametuši Maratonu un, sakārtojušies filās un fratrijās, skriešus metušies aizsargāt dzimto pilsētu.

Mnēsilohs, kad stāstīja, uztraucās, lēca kājās, vicināja vienīgo roku, aprakstīdams, kā hoplīti, suņu reju un sieviešu vaimanu pavadīti, smagi dimdinādami, skrējuši cauri ciemiem, kā meitenes skrējušas viņiem pakaļ ar krūzēm rokās, piedāvādamas remdināt slāpes; kā šļakstījuši karavīriem sejā aukstu ūdeni, lai lielajā karstumā kaut mazliet atvieglinātu grūto skrējienu smagajās bruņās.

Mnēsilohs nopūties vēl piebilda, ka viņš pats to nav redzējis, jo mētājies drudzī pie dziedniekiem. Un tomēr, pabeigdams stāstu, aprakstīja, kā no rīta persiešu flote pienākusi krastā pie Atēnām un kā mīdieši ieraudzījuši veselu pīķu mežu un vairogu sienu.

Ak, kādēļ es neesmu brīvs! Es tūlīt pat iestātos karaspēkā, lūgtu, lai atļauj man kaut zirgus tīrīt, kaut vai nest kāda smago vairogu!

Bet Mnēsilohs pa to laiku rūc:

—    Vissliktākais ir tas, ka nav vienprātības: viens turp, otrs šurp, trešais nekur. Tādi kā nejēgas… Vai dzirdēji, kādu dziesmiņu dzied krodziņos un vīna pagrabiņos? «Dziedāsim, līksmosim, par karu ar mīdiešiem nedomāsim …» Bet pāri Hellesponta tiltam augu dienu un nakti iet persiešu ķēniņa karapulki!

Viņš skumīgi šūpoja galvu, bet man sametās reizē baisi un priecīgi. Tur tālu, pie barbariem, pa dēļu segumu, cienīgi līgodamies, soļo pinkaini kamieļi, ripo kaujas rati, joņo žiglie arābu jātnieki. Drīz karš pienāks pie Atēnu mūriem. Man būs iespējams izdarīt varoņdarbu, un tad es noteikti kļūšu brīvs.

Bet Mnēsilohu joprojām moka drūmas domas. Dienu viņam jātēlo savas komēdijas, bet naktī viņš izkrata man sirdi: es esmu pacietīgs klausītājs.

—     Galvenais, ka nav vienprātības. Spartieši jauc gaisu. Tiesa, viņi pie Maratonas jau arī mums nepalīdzēja, kavējās un kavējās, nez ko gaidīja. Toties toreiz atēnieši

bija visi kā viens un vienīgais vadonis bija Miltiads. Tagad ir gan daudz vadoņu, gan nesaprašanos. Nav vienotu domu: Temistokls un kopā ar viņu diakriji, kalnu nabadzīgife iedzīvotāji, un paraliji, jūrnieki un tirgotāji, prasa, lai tiktu radīta spēcīga flote. Aristeids un pedieji — zemes īpašnieki — klaigā, ka jāapbruņo visi no maza līdz lielam, jācīnās par katru zemes gabaliņu, par katru ce|a līkumu. Temistokls ir pret to, sak, jūs uz šiem zemes gabaliņiem saplosīs, nospiedīs tas lielais vairums. Bet tautas sapulce sēž vienā sēdēšanā — kā suņi "uz siena kaudzes un gaida, kad pūcei aste ziedēs!

Lai novirzītu veco vīru no skumīgajām domām, sarīkoju viņam izrādi. Es taču piedalos visos mēģinājumos un teātra izrādēs un lieliski atceros vārdus, replikas, kuplejas, melodijas.

Skanīgi (kaut arī ne visai skaļi,.lai kāds svešs neizdzird) es dziedošā balsī deklamēju prologu un izeju orhestrā. Tālumā svīst rītausma, un Mnēsilohs var redzēt, kā es atdarinu aktieru cienīgo gaitu un ķermeņa vijīgās kustības. Mnēsilohs smejas. Tad es viens pats visa kora vietā dziedu parodu — kora ievadījuma dziesmu, kad tas iznāk uz skatuves. Aktiera vietā norunāju monologu — epeisodiju un pats kora vietā atbildu ar stasimām — kuplejām dzejā.

—     Ei, ei, pagaidi! Te tu dari nepareizi. Paskat, kā vajag, redz, tā! — Mnēsilohs iziet orhestrā un pieklibodams parāda man -traģēdijas aktiera pozu un gaitu.

Beidzot es svinīgi nodziedu eksodu — traģēdijas nobeiguma rindas, un Mnēsilohs drebelīgā balsī man velk līdzi.

•— Tu esi aktieris, īsts aktieris! — viņš sajūsmināts iesaucas. — Pavei, telēns izaudzis liels un nu var aprīt pašu lauvu!

Es viņam atbildu, ka negribu būt aktieris, es gribu kļūt jūrnieks vai karavīrs.

Reiz mūsu vētrainā līksme bija pamodinājusi priesteri Kiliku. Paņēmis nūju, rīta dzestrumā sarāvies, viņš iznāca pie teātra, lai paskatītos, kas te par traci.

—    Ak tu grēka dvēsele, suņa vergs! — viņš klupa man virsū. — Kaut tevi, nolādēto, harpijas aprijušas! Ko tu te staigā kā gailis, kas grib kauties, kā tu uzdrošinies apgānīt teātri, nakts vidū bļaustīdamies un ālēdamies?!

Viņš jau atvēzējās pret mani, bet Mnēsilohs paguva atvairīt viņa spieķi.

— Neaiztiec zēnu, priesteri! Vai tas būtu cilvēka bērns, vai zvērēns, vai verga dēls — visi ir bērni.

Kiliks paslēpa spieķi aiz muguras, rokas zem hlamidas un acis aiz vēlīga smaida. Paldies Mnēsiloham, viņš zina burvju vārdus pret šo pūķi!

VĒL VIENS IENAIDNIEKS

Reiz Ksantips, bagāts kuģu īpašnieks, iekļuvis vētrā. Bangas aplauzušas mastus, piešļākušas kravas telpas un jau grasījušās apgāzt kuģi. .Tad Ksantips, kā viņš pats stāsta, sācis lūgt ceļotāju aizstāvi — Dionīsu. Un — debesu brīnumi! — vētra norimusi, mierīgi viļņi aiznesuši kuģi pie zaļas salas, kur ļaudis varējuši gan kuģi salabot, gan arī atvilkt elpu. Pateicīgais Ksantips atdevis Dionīsa templim bagātīgu daļu no izglābtās kravas — ziloņkaulu, arābu smaržvielas, melnās verdzenes. Un piedevām vēl vergu skitu, ko nesen bija notvēruši stepē pie tālas ziemeļu upes.

Kad jauno ieveda tempļa pagalmā, visi saskrēja aplūltot šo brīnumu. Skits bija liela auguma, gandrīz kails, nelaimīgs un kāri ēda visu, ko pavārs ļviņam atnesa.

—     Paskat, viņš jau notiesājis cūkas kāju! — Vergi smējās. — Tas nu gan ir rīma! Labi, ka Ksantips atvēlējis dieviem veselu kalnu upura gaļas. Citādi šim skitam būtu jāapmierinās ar sīpolu un rāceni. Nekas, brāl, gan vēl dabūsi pabadoties mūsu maizē!

—    Kādas viņam spēcīgas kājas, īsti stabi! — sievietes pārsteigtas iesaucās. — Bet uz krūtīm un kājām aug sarkana vilna!

Iznāca laukā Kiliks un nobrīnījās, kā skits gremo ar saviem stiprajiem žokļiem. Nu gatavais lācis, patiesi!

Tā jaunajam palika iesauka Lācis. Vergiem jau nav vārdu. Ērtības labad viņiem dod to darba rīku nosaukumus, ar kuriem viņi strādā. Kurš strādā uz lauka, to sauc: «Ei, Lāpsta!» —» tam, kurš lej sviedrus darbnīcā, uzsauc: «Ei, lien!» Tikai man ir hellēņu vārds, tāpēc ka esmu dzimis grieķis, bet tagad šo barbaru nosauca dzīvnieka vārdā — par Lāci.

Kiliks pavēlēja, lai dodot vergam padzerties. Pavārs iedeva skitam krūzīti vīna un kausu ar ūdeni, lai atšķaidītu vīnu, kā tas pie mums, grieķiem, pieņemts. Lācis vienā rāvienā izdzēra vīnu, bet ūdeni nicīgi izlēja zemē.

Visi smējās un rādīja uz viņu ar pirkstu; viņš turpretī nesaprata ne vārda, labsirdīgi smaidīja, bakstīja zobus ar zariņu un aizlieca roku pār plecu, lai pakasītu muguru, kas arī bija apaugusi ar sarkanu vilnu.

Skatījos, muti atplētis, — tas nu gan ir spēkavīrs! Skits paraudzījās uz mani, negaidot paņēma aiz rokas un pievilka sev klāt. Diviem ziloņa pirkstiem viņš saņēma manu degunu un izšņauca to smiltīs. Varbūt pie viņiem — skitu zemē — tā ir laipna izturēšanās, jo Lācis pasmaidīja, parādīdams visus zobus, un noglāstīja manu muguru ar raupju plaukstu, bet visi, kas tur stāvēja, sāka skaļi smieties:

—    Ha-ha-ha, Alkamen, ha-ha-ha!

—    Tas tikai ir šņaucējs, ha-ha-ha!

Un ilgi vēl dzēlīgie atēnieši mani izsmēja. Dažu labu reizi, pamanījuši mani, viņi jau pa gabalu sauca:

—    Ei, puika, kā tavs deguns, vai vesels? Vai Lācis tev nav to noskrūvējis?

Šito kaunu! Es ienīdu skitu, viņa lācīgo augumu, laipno smaidu, sīvo sviedru smaku.

Kiliks nosūtījā viņu strādāt teātrī, un izrāžu laikā Lācis grozīja sviras, kustinādams scēnas laukumiņu, vai ar īpašu ierīci pacēla aktierus, kuri tēloja dievus.

Kādu dienu mēs atprasījāmies uz krastmalu izpeldēties. Lācis, ieraudzījis jūru, ļoti izbijās. Droši vien mirdzošie viļņi, veldamies cits aiz cita, skitam atgādināja drūmās dienas, kad viņu noķēra un pa tādu pašu mīlīgu jūru aizveda svešumā. Viņš apsēdās smiltīs kādus desmit soļus no ūdens, bet jūrā negāja. Viņu sāka ķircināt un apmētāt akmentiņiem. It īpaši, protams, ņirgājos es. Man bija uznācis kaut kāds trakums. Lēkāju, izstiepu žokli uz priekšu, ķēmodamies rādīju, kā Lācis gremo, attēloju viņa lempīgo gaitu.

Citi smējās un plaukšķināja rokas. Lācis sēdēja nepakustēdamies, uzkumpis, un es nepamanīju, ka viņa acīs krājas naids. Pēkšņi viņš kā atspere pietrūkās kājās un metās man pakaļ. Sākās skriešana pa smiltīm gar krasta bangām, skatītāju kliedzienu un ūjināšanas pavadīta. Jau sajutu pakausī skita šņākšanu, viņa ķetna pa divi lāgi jau pieskārās manam plecam un man nekas cits neatlika, bija jāmetas jūrā. Kamēr mēs skrējām pa seklumu, ūdeni šķiezdami, viņš neatpalika no manis, bet, kad es metos

peldēt, Lācis sāka ķepuroties, aiz pārsteiguma iekliedzās un nogāja dibenā. Šis bezūdens stepju iemītnieks neprata peldēt! Kļuvu drošāks, sāku šļakstināties viņam apkārt, bet viņš stāvēja ūdeni, pacēlis plaukstas gaisā, gluži kā lūgdamies, lai viņu izvelk.

Beidzot viņam izdevās nokļūt seklumā. Nepaguvu ne izlocīties, kad viņš bija mani saķēris un, pacēlis augstu virs galvas, nesa pa krasta akmeņiem, starp kuriem plūda atpakaļ sakultais ūdens. Ja viņš būtu mani nometis — mana dvēsele aizlidotu pie dievieni.

Aizmiedzu acis, jo vai tad viņam nav taisnība? Šajā pasaulē uzvarētājs vienmēr nokauj uzvarēto.

Taču Lācis mani saudzīgi nolika smiltīs, pabužināja manus matus un smiedamies aizgāja, sāļo ūdeni spļaudīdams: viņa sarkanā vilna žūdama kļuva gaišāka. Bet es pazemots aizvilkos prom — es, nevis Lācis!

Kopš tās dienas man likās, ka Lācis ir mans ienaidnieks, vēl lielāks ienaidnieks nekā Kiliks. Es sagādāju skitam visādas nepatikšanas — iebēru smiltis viņa zupā, bet viņš strēba, zobiem smiltis šņirkstinādams, jo nekad nebija paēdis pilnu vēderu. Reiz pārgriezu viņa sandalēm siksnas — viņš sapinās un paklupa;, visi smējās, bet Kiliks pavēlēja skitu nopērt — par to, ka sabojājis apavus. Es sapratu, viņam bija visas tiesības sadot man pa sprandu vai noplēst ausi (vai jūs zināt, kāda viņam ir roka? Kā ciklopam!). Bet viņš neuzskatīja mani par līdzvērtīgu pretinieku un satiekoties pat laipni pamāja ar roku. Tas nu mani padarīja vai traku!

Skits ātri iemācījās grieķu valodu, lai gan runāja, vārdus kropļodams, it kā viņam mutē būtu nevis mēle, bet sprungulis. Pieaugušie vergi sāka pret viņu izturēties ar zināmu cieņu, tāpēc ka viņš izšķīra kaušļus, salabināja strīdniekus, pat sprieda tiesu, ja vergi negribēja sūdzēties saimniekiem.

Reiz vakara pārbaudē Kiliks piedraudēja, ka aizsūtīšot viņu uz raktuvēm, j.a nebeigšot pulcināt ap sevi vergus un ar tiem sačukstēties.

Es ļauni nodomāju: «Kaut nu būtu aizsūtījuši, tyr, drūmajā, drēgnajā pazemē, viņa flerakla spēks noplaktu!»

Kā RADĀS «BELLEROFONTS»

Tautas sapulce noritēja vētraini. Aristokrāti uzbruka demokrātijas vadonim Temistoklam, kurš prasīja līdzekļus kuģu būvei. Atēniešu kliedzieni kā trakojošas bangas triecās pret stāvajām Pniksa klintīm. Temistokls izstiepa roku un apklusināja sapulci, tā droši vien Poseidons nomierināja nevaldāmās okeāna bangas. Bet ap dienas vidu viņš bija pārpūlējis savu rīkli, atmeta ar roku un nogāja malā.

Tad Ksantips, tas pats, kurš kādreiz padzina Mnēsilohu, tas pats, kurš uzdāvināja templim skitu, šis Ksantips metās Temistoklam palīgā.

—    Nekur jūs neglābsieties no mīdiešiem! — viņš iesaucās. — Augstās sienas un noliktavu aizšautnes jums nelīdzēs. Bet mums, jūras braucējiem, nav ko zaudēt — mums viss ir uz kuģa. Ja patiesi nespēsim nosargāt pilsētu, lai papūlas vējš, vaigus piepūtis: brauksim meklēt jaunu dzimteni!

Aristokrāti gribēja noraut zemē viņu no tribīnes, atvēzējās ar zižļiem, bet jūrnieki un tirgotāji visi vienā balsī sauca:

—    Nau-du flo-tei! Nau-du flo-teiī

Priekšā iznāca klusais Aristeids un piegkiimīgi sacīja:

—    Ksantip, tu pārāk daudz klaigā, pārāk daudz trokšņo. Tev naudas kā spaļu, tad nu būtu uzbūvējis kuģi Pallādai par godu.

Aristokrāti aiz prieka aprima, jo domāja, ka Ksantips pakamps savu zuteni un pazudīs pūlī. Bet Ksantips spītīgi purināja melnās cirtas. Viņš bija slikts orators — runāja spiedzošā balsi, šķobīja muti, aiz uztraukuma raustīja valodu. Taču viņa atbilde tika uzklausīta bez parastā izsmiekla un svilpieniem.

—     Un uzbūvēšu ar! Bet, kad būšu uzbūvējis, lai katrs taukvēders aristokrāts, zemes tārps, ari uzbūvē kuģi. Kurš ievāc pieci simti medimnu labības, lai būvē lielu triēru; kurš ievāc trīs simtus, lai uzbūvē kaut vai galeru.

Un Ksantips uzbūvēja pamatīgu kuģi ar trim klājiem un asu taranu. Viņš deva savam kuģim vārdu «Bellerofonts» — par godu teiksmainajam varonim, kurš lidojis ar spārnoto zirgu Pegazu.

Pienāca brīdis, kad «Bellerofonts» tika ielaists ūdenī, un šajā dienā Ksantips atkal neskopojās. Uz bronzas pīķiem cepās kauti vērši, vīnu smēla ar kausiem tieši no kubliem.

No kuģa apakšas izsita ķīli — «Bellerofonts» sašūpojās. Tā ozolkoka sāni un priežu masti iečīkstējās, kuģis lēni slīdēja pa veltņiem uz ūdeni.

—    Etiķi, vergi, etiķi! — milzīgā kuģa priekšgalā ārdījās mazais Ksantips. — Aplaistiet veltņus, vai neredzat, tie kūp no berzēšanās!

Varenais kuģis sasniedza jūru, iemetās ar izgriezto priekšgalu viļņos un aizslīdēja, šūpodamies jūras ņirbā. Atēnieši visi kā viens iekliedzāp, un kaijas, izbiedētas no viņu klaigāšanas, pacēlās līdz pašiem mākoņiem.

Un tad sākās dzīres! Bet mums, vergiem, — darbs: dīrājām un ņēmām laukā iekšas kautajiem lopiem, ķidājām putnus, cepām, speķojām. Asins desu pārlējām ar medu, griezām apaļus pīrāgus ar siera pildījumu un nesām apkārt. Vienā laidā skanēja pieprasījumi:

—    Ei, man ķiploku virumu ar sāli!

—    Bet man zivi ar saldu mērci!

Sirmais kuģa saimnieks cēla priekšā ādas maisu ar stipro skitu vīnu, un viesi dzēra, tā ka viņiem aizrāvās elpa. Drīz vien piedzērušie vīri katrs savā meldiņā sāka vilkt dziesmu:

Ek, trāpījās teķitis, trāpījās katlā! …[1]

Tikai uz rīta pusi apklusa tamburlni un bungas, apdzisa dzīru ugunskuru liesmas. Kad pie debesīm atplauka

rīta blāzma, visi jau bija izklīduši; tikai kāds rets līksmotājs vēl klunkurēja, turēdamies tuvāk pie sētas. Kiliks pavēlēja, lai uzliekam uz tempļa nestuvēm līdz nemaņai pilno Ksantipu, uzrausās pats arī, un vergi stenēdami aizstiepa smago nešļavu.

Kad nestuves nonāca pie tempļa, Kiliks iztrausās laukā un pavēlēja:

—    Aiznesiet Ksantipu uz viņa mājām!

Bet Ksantips, pabāzis gar aizkaru malu pūtaino degunu, slacīja smiltis savām dzērāja asarām.

—     Kilik, mīlīt… Tu esi zelta gabaliņš! Bet re, ko runā, ka tu pēc Maratonas kaujas esot nočiepis persiešu bagātības … Es jau gan neticēju, nudien, vari man aizķepēt acis ar dubļiem. Kaut arī tu esi aristokrāts, tu tomēr esi labākais …

Kiliks saknieba lūpas un atgāja nost no nestuvēm.

—    Ko jūs stāvat? — viņš uzbļāva nesējiem. — Stiepiet viņu prom, kam es teicu! Klausās, mutes atplētuši… Bet tu, Alkamen, un tu, Lāci… — viņš parādīja ar pirkstu uz mums pirmajiem, kas bijām patrāpījušies viņam pa rokai, — jūs abi ejiet viņu pavadīt. Ko ļaudis citādi runās? Teiks, ka Kiliks palaidis tik cienījamu cilvēku bez pienācīgas svītas!

Rīta saule jau vēlīgi glāstīja priekšpilsētas līkās ieliņas, zaļās alejas, marmora tempļus, cilvēku pārpilnos laukumus, lepnās pirtis. Aizmirsuši nakts nogurumu, mēs priecājāmies par šo skaidrumu un ar pilnu krūti elpojām svaigo gaisu. Tikai viens cilvēks nekā no tā ne redzēja, ne juta. Viņš ik pa brīdim pabāza galvu no nestuvēm, atbrīvojās no tā, kas bija lieks, un murmināja vergu saspringtajām mugurām:

—    Ak jūs, maitas gabali, gaidāt, lai atnāk persieši? Agrāk vergs mājās bija kā pašu cilvēks… Mana vecātēva vergs Pamfils izauklēja trīs paaudzes savus kungus… Domājat, ka mīdieši jums atnesīs brīvību? Gaidiet vien: pārdos vienā tirgū gan jūs, gan mūs …

Lācis iegrūda viņu aiz aizkariem, lai garāmgājēji neredzētu ievērojamā vīra kaunu. Bet šis izbāza galvu laukā un bakstīja ar pirkstu Lācim krūtīs.

—; Ak tu sarkanmati… Es tevi pazīstu . .. Kiliks man stāstīja … Ko tad tu — kūdi vergus uz bēgšanu? Ha-haha! Līdz tavai dzimtenei ir tūkstoš stadiju, es zinu… Es esmu vecs jūras braucējs. Halkida, Milēta, Efesa, Bizanfija … — Viņš nolieca nepaklausīgos pirkstus. — Hersonēsa! … Visapkārt ir sardzes vīri un ziņu pienesēji, tie nesnauž, nokamps jūs kā niekus. Ko tad darīsiet? — Viņš centās izlekt laukā, izbāza kājas, ska]i smējās. — Ko tad? Sieksta kaklā un uz raktuvēm prom, lēna nāve — ha-haha!

Juzdams, ka mēs tuvojamies viņa mājai, Ksantips tomēr sāka atjēgties. Vārgā balsī palūdza, lai izceļot viņu laukā, bija sagribējies pastaigāt pa svaigu gaisu, un sāka iet, atbalstījies pret manu plecu un Lāča vareno kaklu.

MEITENE

Bijām izgājuši cauri visai pilsētai un iznācām laukā pa vārtiem ar diviem torņiem, un pagriezāmies pa labi. Drīz vien tur, kur pacēlās slaidās papeles — varenas kā obeliski —, parādījās baltā Kolona — klusa Atēnu priekšpilsēta. Un tepat bija Ksantipa māja, tepat grāvis, no kura es reiz izvilku Mnēsilohu.

Ksantips pieņēma cienīgu stāju — nez kur bija pagaisis reibulis … Tagad viņš stingri turējās uz kājām un izskatījās pēc tām saules un vēja nopulētajām figūriņām, kas izdaiļo kuģu priekšgalus.

Bars mājinieku un vergu viņu bijīgi sagaidīja. Ksantips tiem uzkliedza un iegāja iekšā. Visi metās aprūpēt saimnieku. Lācis lika, lai nestuves stiepj atpakaļ, bet pats, saodis cepeša smaržu, iepleta platās nāsis un pazuda virtuves virzienā. Es iegāju dārzā.

Tāpat kā visas bagāto atēniešu mājas, Ksantipa māja bija būvēta četrstūra veidā; vidū atradās aula — iekšējais pagalmiņš. Tur zem kupliem riekstu kokiem un akācijām burbuļoja strūklakas, gaiss bija pilns ūdens puteklīšu un patīkami vēss. Es vēl nekad nebiju bijis tik bagātā mājā un tik skaistā dārzā.

Aiz krūmiem, kas bija apcirpti apaļi kā lodes vai četrstūraini kā kubi, izdzirdēju balsis — skanīgu zēna un maigu meitenes balsi. Nez kāpēc mana sirds notrīsēja, notrīsēja tā, kā droši vien notrīsēja Odiseja sirds, kad viņš iztālēm sadzirdēja sirēnu dziedāšanu. Jocīgi gan, agrāk pavisam vienaldzīgi klausījos meiteņu balsīs, mums taču templī ir vesels meiteņu koris.

Paspēru soli uz krūmu pusi, bet no turienes uz mani metās milzīgs suns; atņirdzis sakrunkoto purnu, tas rādīja ilkņus.

—    Oho! — Es aiz pārsteiguma atlēcu atpakaļ.

Uz celiņa izskrēja puišelis cirtainiem matiem, bet viņam pakaļ tikpat liela meitene kā es.

—     Šurp, Kēfej, nāc šurp! — Meitene aizdzina suņi, bet zēns pameta man sarkanu ādas bumbu.

Es aizmetu bumbu meitenei, viņa palēkdamās to veikli noķēra.

Un visa viņa bij kā medus gaišs, ko čaklās bites No saules un no ziedputekšņiem rada.

Tā laikam bija teicis dzejnieks?

Tajā brīdī es pavisam aizmirsu, ka esmu vergs. Pēc likuma neapgrieztajām matu pinkām vajadzēja apslēpt manas verga acis, bet, tā kā es kalpoju teātrī un templī, bārddzinis, labs sava amata meistars, bija mani glīti apcirpis. Droši vien tāpēc šeit mani nenoturēja par vergu.

—     Ķer, Perikl! — meitene uzsauca brālim, mezdama bumbu.

—    Met man, redzi, tā! Bet tagad es metīšu tev* zēn. Kā tevi sauc?

—    Alkamens …

—      Ķer, Alkamen! Viņa jokodama pameta bumbu tā, ka es nevarēju to noķert. Bumba atsitās pret kolonnas kapiteli un atlēkdama trāpīja man tieši pa pieri.

Ja jūs būtu dzirdējuši, kā viņa smējās!

Bet man tajā brīdī vairs nebija ne prātā, kas es esmu un kur atrodos. Man tā gribējās ar kaut ko izcelties šīs neparastās meitenes acīs! Uzmetu bumbu §tāvus gaisā tik augstu, ka bērni atmeta galvu atpakaļ, lai saskatītu debesīs bumbu. Es augstprātīgi stāvēju un izlikos, ka pat neskatos, kur bumba lido, bet tad notveršu to pie pašas zemes.

Meitene, gribēdama pati saķert bumbu gaisā, metās uz priekšu. Mēs saskrējāmies: cauri plānajam audumam sajutu, kā zem viņas ādas vingri pulsē asinis. Abi apmulsām un novērsāmies.

— Bet kur tad ir bumba? Perikl, kur nokrita bumba?

Bumba bija iekritusi lielā baseinā un, mierīgi šūpodamās, tur peldēja. Pieskrējām pie baseina. Perikls, četrus gadus vecs puika ar dīvaini garenu galvu, prātīgi sacīja:

— Re nu, nevajadzēja bumbu tik augstu mest. Tagad būs jāsauc vergs, lai nāk ar kārti un sadabū mūsu bumbu, ar ko lai mēs citādi spēlējam?

Vai es tagad varēju atturēties neparādījis, cik veikls esmu? Sacēlu hitona malas uz augšu un ielēcu baseinā — tas bija sekls. Meitene satvēra mani aiz rokas.

•— Ko tu dari, Alkamen? Tūlīt kāp laukā!

Atbrīvoju roku, piegāju pie bumbas, paņēmu to un lepni pacēlu virs galvas. Bet meitene joprojām kliedza, rokas lauzīdama, un zēns skaļi rauj dāja, plati ieplestām acīm lūkodamies kaut kur sāņus no manis.

Es paskatījos uz to pusi: man tuvojās milzīga zivs, tās plēsīgā rīkle bija pilna simtiem asu zobu. Jutu, ka man sirdī ieduras auksta adata . .. Vēl tagad, ja aizveru acis, skaidri redzu šīs zivs fizionomiju, kura — ak dievs — smaidīja!

Es sastingu, bet zivs jau bija piepeldējusi pavisam tuvu klāt. Tad, nekā vairs neapjēgdams, metos laukā no ūdens un paguvu izlēkt no baseina zivij pie pašas rīkles.

Meitene no pārdzīvotajām šausmām trīsēja un žņaudzīja laukā ūdeni no mana hitona stērbelēm. Puika cieši satvēra bumbu, it kā gribēdams pasargāt ari to no zivs.

—           No kurienes tu atnāci? — viņš šļupstēja. — Tu droši vien esi jaunais Herakls un savaldi lauvas, čūskas un citus briesmoņus?

—           Šis zivis tēvs atveda no Ēģiptes, — meitene stāstīja. — Šeit tām dod ēst jēlu gaļu, bet tur, Ēģiptē, stāsta, tās esot barotas ar dzīviem cilvēkiem.

Gribēdams parādīt savu nicinājumu pret šo aizjūras briesmoni, iebāzu roku ūdenī un sakampu zivi aiz 'glumās astes. Zivs vienā mirklī izslīdēja, taču nepaspēja saķert manu roku, jo paguvu to izraut no ūdens.

No jauna pārbijusies, meitene apķērās man apkārt un centās atvilkt nost no baseina.

Pavēloša balss lika mums apgriezties.

1 — Mika, ko tas nozīmē? Ko tu tur esi apkampusi?

SODS

Uz lieveņa stāvēja Ksantips, pārģērbies mājas tērpā —• mīkstā, baltā hlamīdā.

—    Vai tu zini, ko apkampi? Tas taču ir vergs!

Jums vajadzēja redzēt, kā meitene atsprāga no manis, it kā es būtu tā zivs ar asajiem zobiem!

—           Tu, nožēlojamais, — saimnieks turpināja, — kā tu tiki iekšā, te, sieviešu daļā? Kā tu uzdrošinies tuvoties Ksantipa meitai? Zevs ir mans liecinieks, es tev novilkšu ādu pār acīm!

Mazais Perikls piesteidzās pie tēva un sāka žigli stāstīt, ka es neesot nobijies no aszobainā briesmoņa baseinā. Taču Ksantips pat nedomāja viņu uzklausīt, sasita plaukstas un iekliedzās, aicinādams šurp vergus.

Kopā ar vergiem iznāca laukā ari Lācis, kurš, acīm redzot, bija paguvis labi iestiprināties; viņš smagi elpoja un bakstīja ar skaidiņu zobus. Viņu ieraudzījis, Ksantips pat nopriecājās.

—           Paskat, kur otrs laupītājs arī, ak tu sarkanais nekauņa! Tūdaļ atnesiet viņam rīkstes, lai viņš samizo savu drauģeli. Bet tu, knisli, velc nost hitonu!

Es nepakustējos. Lācis gausi pabīdīja nost viņam pasniegtās rīkstes un teica savā lauzītajā valodā:

—    Es, saimniek, nevaru ņemt rīkstes. Nevaru pērt, tas nav mans darbs.

Ksantips kjuva nikns.

—    Ka es tevi… Es no tevis …

Taču lielais milzis parausti ja plecus un atgāja slēgtās galerijas ēnā, pat nepaskatījies, ka Ksantips trako viņam apkārt gluži kā uzmācīgs ods. Visi ar cieņu nolūkojās uz skita varenajiem muskuļiem. Ak, dievi! Kāpēc es neesmu tik spēcīgs!

—    Ei, jūs, ko glūnat! — Ksantips uzsauca vergiem. Visas pūtītes un kārpas viņa grumbainajā sejā no niknuma piepampa un kļuva zilgansārtas. — Izģērbiet puiku un noperiet viņu!

Es neturējos pretī, kad vergi norāva man izšūto teātra hitonu. Aizmiedzu acis… Nē, mani nebaidīja gaidāmie sitieni — mani mocīja kauns: blakus, pāris soļu atstatu, stāvēja meitene Mika. Kaut arī viņa bija aizsegusi seju ar roku, man tomēr šķita, ka pa plaukstas apakšu meitene ziņkāri skatās, kā mani nogāž uz deguna celiņa smiltīs, kā resns vergs — namzinis izmēģina uz pirksta, vai rīkstes labi velk.

Kamēr mani pēra, neviens neteica ne vārda, un es arī klusēju, grauzdams čirkstošās smiltis. Bija dzirdami tikai rikšu svilpieni, un vējš vienaldzīgi čabināja riekstkoka lapās. Tad sajutu, ka no muguras noripoja aukstas lāses — asinis. Puika ar gareno galvu — Perikls iekliedzās un sāka raudāt.

—     Saimniek, kāpēc tu plēs ādu? — atskanēja Lāča lēnā balss. — Vergs pieder Dionīsam. Dievam nepatīk, ka bojā viņa īpašumu. Turklāt paskaties, tavs dēls raud, baidās asiņu.

Ksantips lika, lai pārtrauc pēršanu, nolādēja mūs ar visiem elles lāstiem un aizgāja. Aukles aizveda bērnus, bet

mani Ksantipa vergi iznesa pagalmā aiz mājas, kur izjūgti vērši slinki gremoja sienu un dzēra no siles ūdeni. Mani uzmeta uz sakaltušu mēslu kaudzes un atstāja pašā saules svelmē, lai atžilbstu.

Taču nedz tveice, nedz sāpes man nesagādāja tik daudz ciešanu kā kauns. Brīnum jaukā meitene Mika redzēja, kā mani pazemo! Ak, skit, skit! …

Iedomājos, kā viņš ved mani mājās un savā vienmuļajā balsī čerkst: «Meklē draudzību ar brīvajiem? Tu esot tīrasinīgs atēnietis? Mnēsilohs tevi baro ar ubaga dāvanām, tad tu esi gatavs viņam rokas laizīt. Skaistule, mākslinieka līgava, paglauda tev galvu, un tu uzreiz staro! Bet viņa savu suni tieši tāpat glauda un tam tāpat uzsmaida — paskaties vien! Bet Ksantips? Viņš taču ir demokrāts, Temistokla draugs. Viņi mūs uzskata gandrīz par suņiem …»

Es it kā skaidri sadzirdēju šos vārdus, ko -viņš parasti mēdza teikt. Tos apstrīdēt nebija iespējams, bet es tādēļ vēl trakāk ienīdu sarkanmataino skitu. Aizvainojuma asaras, pašam negribot, tecēja no aizmiegtajām acīm. Cepināja saule, šķita, ka manu muguru skrāpē ar rīvi un es zaudēšu samaņu.

Tad pēkšņi likās, it kā pie manis kāds notuptos.

—    Ātrāk, Mika,'— izdzirdēju zēna balsi. — Mūs pamanīs, un vergi pateiks namzinim, un tad tētis atstās mūs bez saldā ēdiena.

—    Ak, cik tu esi prātīgs, — atbildēja mīlīga meitenes balss. — Taisni pretīgi. Labāk paturi šo trauciņu, tajā ir dziedinoša elJa. Es to izlūdzos no mammas.

Meitene pabāza man apakšā roku, un, saņēmusi visus spēkus, pūlējās mani apgriezt. Maigi, tik tikko ar pirkstu galiem pieskardamās, viņa iezieda manu muguru, likās, sāpes norimst un visu ķermeni pārņem svētlaimīgs miegs. Es kā sapnī redzēju viņas seju: karstumā savilgušas, viļņainas matu cirtas pielipušas pie pieres, kurā ievilkusies līdzjūtības grumbiņa. Atstarodama sauli, uz skropstas iezaigojās spoža asara.

Cik daija viņa bija! Tūkstoš reižu daiļāka nekā Trojas Helēna, par kuru dzied teātros!

Gribēju viņai to pateikt. .. Saņēmu visus savus spēkus un pacēlu galvu. Man blakus neviena nebija! Smiltīs krita tikai ērmota ēna — Kēfejs, milzīgais suns, sēdēja, no tveices pavisam sašļucis, un, galvu ar garajām ausīm nokāris, skatījās uz mani. Tas taču nebūs bijis Kēfejs, kas iezieda mani ar dziedinošo eļļu?

Atnāca Lācis. Viņš paņēma mani uz rokām un nesa prom kā jēru ar vēderu uz leju. Suns sākumā mūs pavadīja, brīžiem mezdamies aiz krūmiem un apošņādams pavārtes. Kad aiz miršu birzes pazuda baltā Kolona, Kēfejs vairs nenāca līdzi. Nu mēs bijām divi vien. Skits neteica ne vārda, tikai ātri elpoja — kā nekā es tomēr esmu diezgan smags, bet ceļš patāls. Lāgiem viņš piesēdās atpūsties kaut kur pie ūdens vai dobumainas liepas paēnā.

Sāpes norima, un es iemigu. Sapnī redzēju, ka esmu jau liels, man uzaugusi kupla bārda kā Temistoklam un es, tāpat kā viņš, esmu slavens stratēgs.

Sapņoju, it kā hoplīti būtu atveduši pie manis telti Ksantipu — sasaistītu, izdēdējušu: viņš esot aizbēdzis no kaujas lauka, pametis ierindu. Es pavēlu viņu nopērt: karavīri norauj Ksantipa sārto komandiera apmetni; viņš nokrīt uz ceļiem un lūdzas, lai apžēlo. Pa viņa grumbām tek asaras; es atceros Mikas asaru un piedodu viņam …

NOTIKUMI BRIEST

Kamēr mūsējie delverējās un,dziedāja: «Dzersim tik un līksmosim, par mīdiešiem nedomāsim,» — Kserksa karapulki jau klauvēja pie Hellādas durvīm. Vēstneši piegādāja citu par" citu ļaunākas ziņas.

—    Eipatrīdi, Tesālijas pilsētu valdnieki, atvēluši ķēniņam vārtus…

—    Grieķu sabiedroto karavadonis, spartiešu valdnieks Leonids atkāpjas bez kaujām …

Demokrātijas piekritēji, izgājuši laukumos, klaigāja:

— Ja tā turpināsies, ienaidnieks bez nevienas kaujas nonāks pie vārtiem! Piesargieties no aristokrātiem, viņi ir gatavi noklāt Kserksam ceļu ar paklājiem!

Pašā pavasara plaukumā, kad, kā zemkopji saka, katia diena visu gadu baro, — pilsēta parasti kļūst tukša, jo visi ir uz lauka vai vīna dārzos. Taču šajā pavasarī Pallādas pilsēta kūsāja kā putras katls. Daudzi zemkopji, ziņu pārbaidīti, bija pametuši savus tīrumus un augām dienām nīka galerijās un tautas sapulcēs, neko nesaprazdami, izbadējuši, ļauni, un lamāja visus bez izšķirības — gan mīdiešus, gan eipatrīdus, gan demokrātus. Bēgļi no persiešu flotes nopostītajām salām nolādēja likteni un vaimanādami lūdza pajumti un maizi,

—     Kam gan būs lemts izstrēbt visu šo putru? — bēdājās Mnēsilohs.

No rīta līdz vakaram oratori tautas sapulcē lika galvā vainagus un, atbalstīdamies pret tradicionālajiem zižļiem, turēja dedzīgas runas. Kad kaislības iedegās par daudz, strīdnieki rāva nost cits citam vainagus. Miršu un jasmīnu ziedlapiņas, gaisā griezdamās, nolaidās uz sakarsušajām galvām. Tomēr oratori neteica, kā vajadzētu rīkoties, — katrs baidījās uzņemties atbildību.

Tika aizsūtīti pārstāvji pie Delfu orākula.

Pītija [2] pasludināja:

—    Pilsētas glābiņš ir aiz dievietes koka sienām …

Sī atbilde nevienam nedeva nekādu skaidrību, nevienu nenomierināja, bet izraisīja vēl lielāku spriedelēšanu. Jau sen pilsētā visas koka sienas bija aizstātas ar mūri, bet visi dievmātes tempļi tika celti no akmens. Areopāgs saaicināja kopā uz kalna visus priesterus un pareģus, visu domas pierakstīja uz vaska plāksnītēm, lai pēc tam neviens nevarētu izlocīties — neatteiktos no saviem vārdiem. Tomēr Pītijas sacīto neviens nespēja izskaidrot.

Uzradās viltus pravieši.

—    Nelaimīgie! — viņi kliedza. — Ko jūs gaidāt? Pametiet visu un skrieniet prom uz pasaules malu! Ugunim un niknumam nav šķēršļu, no gūsta un kauna nav patvēruma!

Viņus ķēra ciet, apsūdzēja par spiegiem un nogalināja. Tad paklīda valodas, ka Aharmās piedzimis teļš ar divām galvām un katrai galvai viena acs. Neticīgie un ziņkārīgie steidzās turp paskatīties, un teļa izveicīgais saimnieks iedzīvojās krietnā naudiņā. Priesteri atņēma telēnu un .aiznesa upurēt Aīdām, ēnu valstības dievam.

Bet tautas kaislibas ar to nerimās. Tie, kas bija saprātīgi, ieraka zemē savas bagātības, turīgie aizveda savas ģimenes uz Peloponnēsu vai pāri jūrai uz tālām salām.

Bet tie, kuriem nekā nebija ko aprakt vai nebija naudas kuģim, sapulcējās tirgos un klaigāja:

—    O Temistokl! Ko tu klusē, Temistokl!

Viena vēsts pārsteidza visus: spartieši pieprasījuši, lai sabiedroto flotes virspavēlnieks būtu spartietis.

—     Tas nav taisnīgi! — Atēnieši bija sašutumā. — Kājnieku armiju jau komandē spartietis Leonīds, lai nu tā būtu! Bet flote jākomandē atēnietim, jo atēniešu kuģu ir vairāk! Lai Temistokls komandē floti!

Taču Temistokls pats ieteica spartieti Euribiadu un uzstāja, lai to ievēlētu. Visi bija nesaprašanā — kā tad tā? Temistokls atsakās no augstākās varas?

Uzpūtīgais Euribiads iejāja Atēnās kā iekarotājs uz balta zirga. Atēnieši nesvilpa viņam paka), neizsmēja viņu, bet sagaidīja ar zīmīgu klusumu. Temistokls pats uzaicināja Euribiadu uzstāties tautas sapulcē.

—     Dodieties uz Spartu, — jaunais virspavēlnieks lika priekšā. — Ja Leonids Termopilu kalnu aizās nespēs aizturēt persiešu ķēniņu, tad Atēnas ir pagalam.Atkāpsimies uz zemes šaurumu un pie Korintas aizstāvēsim Peloponnēsu

Šoreiz (nepieredzēts gadijums!) gan demokrāti, gan aristokrāti bija uz vienu roku.

—     Pamest mājas, lai tās nodedzina un izlaupa? — kliedza zemkopji un amatnieki. — Spartieti, apdomā, ko tu runā!

—    Jūs, spartieši, to vien gaidāt, kad mūsu mājas būs izpostītas, — eipatridi viņiem piebalsoja. — Mūsu īpašumos ir viss Atēnu spēks!

—     Mēs neiesim pie spartiešiem, nedzīvosim no viņu žēlastības, gaidīdami, ko šie atmetīs no sava ķēķa! — Mnēsilohs kliedza pilnā kaklā, spieķi vicinādams. — Labāķ būt persieša vergam nekā pie sava brāļa hellēņa žēlastības maizē!

Tad runāja Aristeids, kurš bija iesaukts par «Taisnīgo», un aicināja neatkāpties, bet aizstāvēties ar pēdējiem spēkiem. Par atbildi atskanēja vispārējas sajūsmas saucieni.

Aristeida tīrā seja ar ļoti gaišajām uzacīm likās gudra kā dieviem, viņa skaidrās, klusā balsī sacītās runas bija neparasti pārliecinošas. Aristeidam mugurā bija vienkāršs apģērbs, ar kārtīgi uzšūtiem ielāpiem redzamās vietās. Ikviens pilsonis, paskatījies uz viņa ielāpiem, par Aristeidu varēja sacīt: jā, viņš ir slavens, bet vienkāršs; viņš ir bagāts, bet taupīgs.

Aristeids ieteica savākt visu naudu, visas tempļu un dzimtu bagātības un nolīgt, apbruņot un apmācīt karaspēku, kas skaita ziņā nebūtu mazāks par persiešu karaspēku. Kaut ari visi ietu bojā, un lai tad ķēniņš ieņem tukšu pilsētu!

Temistokls nelūdza vārdu, pat neuzlika vainagu, bet izspraucās uz tribīni un atgrūda nost izskatīgo Aristeidu.

—     Atēnieši, brāļi! Uz ko viņš musina mūs? Ar viņa muti runā bagātie zemes īpašnieki — re, kur šie resnvēderi nostājušies pašā priekšā! Viņi cer ar jūsu asinīm aizsargāt savus īpašumus!

Aristokrāti iebļāvās: «Nost! Nost!» — un sāka vicināt zižļus. Pa gaisu lidoja akmeņi un šķembeles. Pakaļējās rindās klaigāja matroži:

—    Lai runā, lai runā!

—    Dievietes koka sienas — tā ir flote! — Temistokls centās pārliecināt. — Ja saglabāsim floti, saglabāsim arī savu dzīvību un brīvību. Ja saglabāsim dzīvību un brīvību, tad no pelniem uzcelsim dzimto zemi, vēl daiļāku nekā agrāk. Nomirt nav grūti, jādzīvo! Jādzīvo, lai uzvarētu!

Taču neviens viņā neklausījās. Pūlis kā vienā balsī atkārtoja:

—    Ja reiz jācīnās, tad jācīnās! Ja reiz jāmirst, tad jāmirst! Tādi mēs, Pallādas bērni, esam!

Mēs, puikas, pats par sevi saprotams, sēdējām turpat uz tuvējā tempļa sētas. Strīda visasākajās vietās klintīs atbalsojās mūsu homēriskie svilpieni.

Apakšā pie sētas pienāca Temistokls. Ksantips pasniedza viņam lakatiņu, lai noslauka sviedrus, kas plūda aumaļām. Mans elks — dedzīgais Temistokls, un mans ienaidnieks — cietsirdīgais Ksantips … Kāda nesaprotama draudzība viņus varēja saistīt?

—   Aristeidam izdevās apmāt pilsoņus, — Temistokls nošņācās caur zobiem. — Ak tu liekulis!

—    Vai tu ievēroji? — Ksantips jautāja. — Visi lauku bagātnieki šodien sanākuši. Parasti viņus uz sapulci ne par kādu naudu nevarēja atvilkt.

—    Tautas laimes labā visi līdzekļi ir pieņemami, — Temistokls stingri noteica. — Dosim pēdējo triecienu! Un, ja neizdosies grozīt tautas gribu, Aristeids būs …

—    Jānovāc? — Ksantips pateica priekšā.

—    Jādabū prom! — vadonis atbildēja.

OSTRAKISMS 1

Naktī jūrnieki aizdedzināja uz Sūnija zemesraga milzīgu ugunskuru. Pamanījuši ugunis, jūras braucēji tuvākajā salā arī iededza augstākajās vietās ugunskurus. No salas uz salu traucās šī uguns vēsts, un Atēnu jūrnieki visur zināja — Temistokls viņus sauc.

Dienu un nakti čīkstošos ratos no kalnu ielejām brauca vīnkopji un biškopji, gurdi vilkās zvejnieki no nabadzīgiem ciematiem, apkampušies no Falernas nāca kuģinieki.

Vēl nekad Pniksā nebija sapulcējies tik daudz pilsoņu. Sajā dienā katrs pats savām acīm varēja pārliecināties, cik daudz cilvēku mīt lielajās Atēnās un cik tās daudzveidīgas!

Ilgu laiku nez kāds orators gari un plaši stāstīja par to, ka nepieciešami līdzekļi, lai nolīgtu karaspēkam dziedniekus. Viņu nepacietīgi uzklausīja un naudu piešķīra. Šodien pat tūļīgie zemkopji negrauza, kā parasti, sieru un plāceņus, Pūlis saspringti dūca kā bišu strops pirms spietošanas.

Pēc tam vainagu uzlika galvā liela auguma vīrs — Aharnu eipatrīds Agasijs un lūdza pieņemt lēmumu par to, lai visi vergi, vai tie piederētu kādam saimniekam vai visai sabiedrībai, tiktu iekalti važās un ieslodzīti drošā vietā, jo viņi vairs neklausot un skatoties kā vilki, pat sievietes un sirmgalvji. Tāpēc viņš, Aharnu Agasijs, baidoties par savu dzīvību un mantu un pieprasot, lai tiktu veikti ārkārtēji pasākumi.

Priekšējās rindas piekrītoši aplaudēja, bet no aizmugurējām rindām atskanēja Mnēsiloha izsmējīgā balss:

—    Vistu iemeta zupā, bet šr kladzināja: nesadauziet olas! Kā tad tu iesi mirt kopā ar Aristeidu, ja baidies no nāves?

Atskanēja troksnis, svilpieni. Kādam strīda karstumā bija iesists, kādu vilka prom, bet tas turējās pretī.

Bet tad uz akmens tribīnes uzkāpa Temistokls. Viņa lielā, skarbā seja bija bāla no negulētās nakts, lai gan viņš savas runas pa naktīm nemācās no galvas, nemurmina tās, klaiņādams pa ielām, un nelasa pēc tam no plāksnītes. Viņš runā droši, cērt ar dūri gaisā, bez garas domāšanas atrod vistrāpīgākos vārdus un viskvēlākos aicinājumus. Bet vai kaut vienam oratoram izdevies pārkliegt viņa vareno balsi?

Temistokls sāka bez parastās uzrunas žēlsirdīgajiem olimpiešiem.

—     Briesmu pilnās dienās, — viņš sacīja, — pilsētā jābūt vienam saimniekam, valstij jābūt vienai galvai. «Nav labi, ja daudzi pie varas, viens vienīgs lai valdnieks būtu!» — tā ieteica pat vecais Homērs… Podnieki no Keramikas, brīvības draugi! Es aicinu jūs atcerēties seno paradumu!

Neviens nevarēja saprast, kas viņam padomā, un visi klusēja. Viņam no aizmugures pasniedza māla podu. Nolicis zizli, Temistokls pārsita podu pret celi un parādīja ļaudīm lauskas.

—    Lai tauta uzraksta uz šīm lauskām tā pilsoņa vārdu, kuru šodien uzskata par bīstamu tēvzemei. Tas, ar kura

vārdu būs visvairāk lausku, tiks izraidīts. Tas ir viss! Izvēlieties, Temistokls vai Aristeids!

—    Vācies prom, melnbārdainais! — Aristeida piekritēji auroja.

Sapuvis bumbieris lidoja Temistoklam tieši sejā, bet viņš pasitās sāņus, un bumbieris sašķīda pret dievu altāri.

—    Ostrakisms, ostrakisms! Ei, podnieki, stiepiet šurp savas suķes! Tauta pavēlniece pati nolems!

Kamēr tika sagatavotas lauskas, kamēr pēc sarakstiem pārbaudīja, kuriem ir balsstiesības, Aristeids lūdza vārdu.

—     Nē! — Temistokls nozibsnīja acis. — Mans paredzētais laiks vēl nav notecējis, es runāšu. Ei, tiesneši, apgrieziet smilšu pulksteni! — Un viņš ņēmās atmaskot Aristeidu: — Paraugieties uz viņa apmetņa ielāpiem! Tiem vajadzētu nozīmēt nabadzību, vienkāršību. Viņš jau ir tik nabadzīgs, tik nabadzīgs šis taisnprātīgais Aristeids, ka pat meitām pūru lūdz no valsts kases… Bet sakiet — kuram ir visauglīgākie vīna dārzi, visbrangākie vērši, ja ne Aristeidam? Bet kur, saki man, Aristeid, palika persiešu bagātības, kas tika saņemtas Maratonā? Tās bija paslēptas bedrē. Bedre vēlāk izrādījās tukša, bet tu taču biji dārgumu apsardzes priekšnieks! Kur gan tie ir?

Temistokla varenā balss nomāca visus iebildumus. Bet, kad Aristeids gribēja runāt, lai attaisnotos, demokrāti grieza tarkšķus, dauzīja klabekļus, apdullinoši bļaustījās. Mēs, puikas, uz žoga svilpām nevis ar četriem pirkstiem, bet ar četrreiz četrdesmit četriem pirkstiem!

Temistokla balss arvien vairāk pieņēmās spēkā, gluži kā vējš pirms vētras.

—     Zemkopji, atcerieties tirānus Hipiju un Hiparhu! Viņi gribēja atņemt jūsu zemes gabaliņus! Ko? Jums nav pa prātam tirānija? Aristeids un eipatrīdi nolīgs svešās pilsētās karavīrus par jūsu naudiņu, it kā lai aizsargātos no persiešiem, bet jūs pašus salieks ragā!

Un Temistokls, pastiepis roku pret Aristeidu, nolasīja vārsmas:

Paklausies, cilvēk! Tu kāro pēc milzīgas varas, Valsti driz laidīsi postā, dziļā kā melnākā nakts!

Visi apklusa. Tas jau bija apvainojums par mēģinājumu sagrābt varu. No pūļa izspraucās ļaunais labības uzpircējs Līsijs un uzsauca Temistoklam:

—   Tu pats, tu pats tīko būt par tirānu, svešzemnieces izdzimteni!

Tauta dusmās gluži vai eksplodēja. Es labpatikā ieraudzīju, ka pa Līsija pliko pauri, kas izskatījās kā ola, sāka lēkāt kāda nūja.

—      Nav tiesa! Nav tiesa! — visapkārt kliedza. — Temistokls atteicās no karavadoņa amata!

Bet Temistokls pasmaidīdams izpleta rokas, it kā sacītu: «Es jau tagad esmu vienkāršs pilsonis!»

Tika izdalītas lauskas. Temistokls un Aristeids atgāja nost, lai neietekmētu balsošanas rezultātus. Es labi sadzirdēju viņu kluso sarunu:

—       O Temistokl, Temistokl, mēs taču kopā karojām pie Maratonas, pie Aigīnas… Mēs bijām draugi, kāpēc tu mani tā?

—    Tas, kas nostājies tautai cejā, nav mans draugs.

—      Ak Zev, taisnības sargātāji Aristeids, kuru tauta dēvē par Taisnīgo, — un uzreiz nostājies tautai ceļā!

—       Bet kā tad tu, — Temistokls atbildēja, — tu, kas gribi tēlot gudrā lomu, kā tu nesaprati, ka nav svarīga Temistokla vai Aristeida personība. Izvēle viena: vai nu svešzemju algotņu karaspēks, kas varētu būt vēl briesmīgāks par jebkuru ienaidnieku, vai flote, atēniešu pašu auklējums, kas dos viņiem gan brīvību, gan uzvaru, gan laupījumu! Tauta ir gudrāka, nekā tu domā. Tā pati ar šīm lauskām izvēlēsies sev ceļu-

—      Kāpēc tev šķiet, ka pareizs ir tieši tas ceļš, pa kuru tu ved tautu?

—      Tāpēc, ka šis ceļš ir ne tikai bagātajiem, bet arī nabagajiem, tiem, kuriem nekā nav.

«Arī vergiem, arī vergiem!» man gribējās saukt no saviem augstumiem, bet es nesaucu, un Temistokls nepiebilda: «Vergiem!»

—       Un tu, Temistokl, esi tā pārliecināts, ka tev taisnība?

—      Jā, un, ja tas būs nepieciešams, ar savu nāvi pierādīšu savu taisnību.

—      Tādā gadījumā, — Aristeids pavīpsnāja, — man sava taisnība būs jāpierāda ar manu izraidīšanu.

—    Tas būtu vislabāk, — Temistokls skarbi atbildēja.

Pa to laiku pilnā sparā noritēja balsošana. Apspriedās,

strīdējās, bļaustījās, atcerējās vecas pārestības, pat ieklupa cits citam bārdā. Cienījamie pritani — pilsētas tiesneši — apstaigāja ar maisiem ļaudis un savāca lauskas. Daudzi

ieskrāpēja vārdu uz lauskas, aizsegdamies ar apmetņa malu, lai kaimiņš nenoskatītos; citi rāva apmetņus nost, lai viņus atmaskotu. Valdīja neiedomājams troksnis.

Kāds parāva mani aiz hitona malas. Apakšā stāvēja stiegrains večuks ar maisu uz muguras, ceļavīra cepurē. Droši vien zemnieks, atnācis gaisa gabalu no tālās Dekelejas uz balsošanu.

—     Dēliņ, — viņš lūdza, — es neprotu rakstīt. Uzskrāpē, lūdzams, man uz šitās suķes…

—     Bet es jau arī neprotu rakstīt, nevaru jums palīdzēt!

Tad vecais vīrs piegāja ar savu lūgumu pie tuvāk stāvošā, kurš, kā izrādījās, bija Aristeids.

—    Mīļais cilvēk, kādu vārdu gribi, lai uzrakstu? — tas jautāja.

—    Aristeids.

Ja Aristeidam būtu uzacis, tās uzrautos augstu jo augstu, un kā nu ne, dekelejieši taču allaž bijuši viņa atbalsts!

—    Ko tad Aristeids tev sliktu nodarījis?

—     Man neko, es viņu pat nepazīstu, bet par viņu jau trakoti klaigā: «Taisnīgais! Taisnīgais!» Tur ir kāds āķis,

Temistokls pasmaidīja. Aristeids * paraustīja plecus, ar dunci ieskrāpēja uz lauskas savu vārdu un atdeva zemniekam. Tas devās prom, murminādams;

—    Bet mums nav vaļas. Mums jāecē un jāsēj, lai gan dievi to vēl spriedīs, vai būs lemts novākt šo ražu. Ja nenodedzinās ienaidnieks, nomīdīs savējie …

Pēc pusstundas tiesneši salika lauskas kaudzēs un saskaitīja tās. Nāves klusumam valdot, ziņotājs pavēstīja, ka tiek izraidīts Aristeids, Līsimaha dēls no Leontīda filas.

Aristeids saknieba plānās lūpas un, lēni ietinies apmetnī, pacēla plaukstas pret debesīm.

—           Ak, dzimtā pilsēta, lai dievi nepiejauj, ka tu kādreiz liktenīgā brīdi būtu spiesta atkal aicināt Aristeidu!

—           Paraugieties uz viņu, paraugieties! — no laužu biezuma atskanēja Mnēsiloha smiekli. — Re, kā stiepj rokas pret debesīm, nu taisni kā pati Klitemnēstra traģēdijā!

—           Tauta iztiks bez tevis, Aristeid, un bez taviem eipatrīdiem! — atskanēja Temistokla dedzīgie saucieni. — Guli vien mierīgi, tevi nekad neaicinās glābt tēviju. Tauta pati sevi glābs!

Aristeids lēni nokāpa lejā pa kāpnēm, balstīdamies uz dižciltīgu jauniešu pleciem. Viņam līdzi aizgāja visi aristokrāti — pavadīt trimdā iemījoto vadoni.

Puikas meta viņiem ar apgrauzām, sprunguļiem, pat akmeņiem, bet es paņēmu skābētu plūmi, kuru man no rīta bija izdevies nočiept. Laidu šo plūmi Aristeidam nopakaļ, turklāt tik veikli, ka tā noplaukšķēja viņam tieši pa pakausi un sašķīda, ka nošļakstēja vien. Aristeids nepagriežās, tikai viņa pleci nodrebēja.

Kāda stingra roka novilka rftani lejā no sētas.

—           Ko tu dari, nelietīgais puika? — Tas bija Temistokls; viņa ogļmelnās acis liesmoja.

—           Nost dižciltīgos, nost rāpojošos bruņurupučus! Lai dzīvo jūras ērgļi! — es saucu savam elkadievam tieši sejā tos aicinājumus, kurus šodien bija saukusi tauta.

Smaids pašķīra Temistokla bārdu.

—           Ak tu, mazais demokrāti Tomēr iegaumē, ka jābūt augstsirdīgam pret uzvarētu pretinieku. Ko var zināt? Varbūt rīt mūs abus gaida viņa liktenis!

Galvu atmetis, ar tādu sajūsmu skatījos viņa vīrišķīgajā sejā, ka viņš iesmējās un pajautāja:

—    Kā tevi, puisēn, sauc?

—    Alkamens, kungs.

—    Kā dēls tu esi?

—    Verdzenes dēls, kungs.

Vadoņa seja tajā pašā mirkli kļuva vienaldzīga un noraizējusies, viņš atstūma mani un sāka kāpt lejā pie saviem piekritējiem.

Verdzenes dēls! Viņš droši vien bija domājis, ka esmu brīvs!

CĪŅA PāRSVIEžAS UZ TEĀTRI

Temistokls stingri ķērās pie vadības stūres: pavēlēja priesteriem uz dievu rēķina būvēt kuģus, mazturīgajiem apvienoties kuģubūvētāju kopās. Viņš sastādīja bagātāko pilsoņu sarakstus, un daudziem ar grūtu sirdi nācās sagādāt jātniekus, apģērbt viņus, apaut un apbruņot.

—    Ei, melnbārdi! — viņi Temistoklam sauca. — Saviem kuģubūvētājiem droši vien tu neuzliec nodokļus. Bet mums, zemes īpašniekiem, jāiznes viss smagums.

—    Kuģīpašniekiem pietiek rūpju ar kuģiem, — stratēgs atbildēja. — Bet jūs atdodat to, kas jums lieks, ja negribat pazaudēt visu.

Daži nemaz neslēpa, ka viņiem žēl Aristeida. Atcerējās, ka Aristeids mēdza sevi salīdzināt ar titānu Prometeju, kurš atnesa cilvēkiem uguni. Aristeidam patika tēlot cietēju kopīgās lietas labad.

Paklīda runas, ka traģēdiju dzejnieks Eshils sacerējis triloģiju par Prometeju un gatavojoties to uzvest Lielās Dionīsijas svētkos. Eshils bija eipatrīds, bagātnieks un labs Aristeida draugs.

Kad viņš, uz zižļa atbalstīdamies, svinīgi soļoja pa Atēnu ielām, citi gājēji pašķīrās un noskatījās uz viņu. Varēja domāt, ka tas ir kāds no «Iliādas» un «Odiseja» augšāmcēlies varonis — cēla gaita, lepni pacelta galva, gara, sirma bārda, lai gan viņam bija tikai četrdesmit pieci gadi. Viņa acu skatiens klīda tālu prom no visa ikdienišķā, it kā tur — pāri cilvēku galvām — viņš redzētu kaut ko mirstīgajam nepieejamu.

Tautas sapulcē runāja vecais dramaturgs Frinihs.

—     Pilsoņi demokrāti! Dižciltīgie gatavojas dot jums triecienu teātrī. Eshils savā jaunajā traģēdijā grib slavināt izraidīto Aristeidu. Bagātnieki — labības tirgotājs Līsijs un Aharnu Agasijs — uzņēmušies apmaksāt uzvedumu, pasūtījuši kostīmus, nav žēlojuši naudu, lai tikai aizdotu dusmas Temistoklam. Demokrāti, vai mēs piekāpsimies plikpaurainajām vardēm, dievu izdzimteņiem?

—    Nē! — ļaudis ieaurojās un pacēla gaisā spieķus.

—      Augstu godājamie pilsoņi! — Frinihs turpināja, izvilkdams no azotes saņurcītu papirusa tīstokli. — Man ir jauna traģēdija — «Jāsons», Tajā vēstīts par to, kā varoņi dievietes Pallādas vadībā būvē kuģi…

—       Izrādīsim Friniha traģēdiju! — jūrnieki viņam sauca. •— Nost sauszemes žurkas!

Visu skatieni pievērsās Temistoklam. Vadonis klusēja un neizteica savu piekrišanu.

—      Vai nu tagad, — viņš beidzot ieminējās, —kad naidnieks pie vārtiem, ir laiks noņemties ar traģēdijām? Mēs esam darba cilvēki, mēs esam jūrnieki un karavīri. Lai nu paliek teātri priesteriem un svētku prieki dīkdieņiem aristokrātiem.

Taču tauta nebi ja vienisprātis ar vadoni.

—       Mēs labi strādājam, mēs esam pat ar mieru Atēnu slavai par godu iet nāvē! Taču svētkos lai būtu izrāde! Slavināsim teātrī mūsu dievieti un mūsu demokrātiju!

—      Bet, pilsoņi, valsts kase ir tukša, katra drahma dārga. Kur ņemsim līdzekļus izrādei?

Tad tribīnē uzkāpa Ksantips. No uztraukuma raustīdams valodu, piesarcis viņš ierosināja, lai sarīkojot izrādi uz viņa rēķina.

Izrādes vienmēr uz sava rēķina sarīkoja bagātie horēgi — visi pēc kārtas. Ksantipa reize vēl' bija tālu, taču viņam gribējās izcelties. Tauta plaukšķināja, klaigāja, uzslavēja Ksantipu.

—      Bet paklau, tu jau nesen par savu nauduuzbūvēji «Bellerofontu» — visvarenāko kuģi Atēnās?

—    Man atradīsies vēl nauda.

—      Bet tavus kuģus ar precēm taču sagrābis ienaidnieks, tu tirgū sacīji, ka esot izputināts!

—       Paņemšu naudu no augļotājiem, ieķīlāšu pats sevi, bet izrādi sarīkošu, turklāt ne sliktāk par eipatrīdiem!

Un tā tika nolemts izrādīt «Jāsonu» — Friniha triloģiju; par horēgu apstiprināja Ksantipu.

Mēģinājumos Frinihs un Ksantips — abi divi vārgulīgi, bet abi pārlieku rosīgi, aizrādīja viens otram, pamācīja, strīdējās, paši mēģināja spēlēt gan aktieru vietā, gan korī. Darbs gāja no rokas.

Tomēr eipatrīdi arī velti netērēja laiku. Ksantips bija aizgājis uz viņu mēģinājumu un pēc tam stāstīja Friniham, skumīgi plūkādams savu paplukušo bārdeli:

—          Paraugies, tēv, Eshilam ir divi aktieri, un cik braši viņiem rit darbība. Bet tu esi sacerējis kā vecos laikos: iznāk viens aktieris un veselu stundu strīdas ar kori. Publika aiz gara laika aizmuks no mūsu izrādes.

Bet Frinihs sāka atcerēties, kā pēc tam, kad persieši bija sagrāvuši sacēlušos Milētu, viņš izrādījis traģēdiju, kurā attēlojis milētiešu ciešanas. Skatītāji aiz žēlabām raudājuši, un areopāgs, raizēdamies par viņu sirdsmieru, aizliedzis vēl kādreiz izrādīt šo traģēdiju.

—     Un tā bija sacerēta tieši tā, kā tas kopš sendienām iegājies, nevis kā sacer šis bezgodis Eshils, lai parauj viņu moirasTā jau kopš laika gala iegājies — viens aktieris un viens koris.

Ksantips tomēr šaubījās. Un zināt — šoreiz es biju ar viņu vienisprātis: vajadzēja tikai paklausīties, cik moži Eshila traģēdijā divi aktieri sarunājas.

—    Tas nekas! — Frinihs atmeta ar savu krunkaino roku. — Kas publikai vajadzīgs? Uztaisīsim koturnus augstākus, kostīmus raibākus. Noalgosim korī labākos dziedātājus, un tauta būs apmierināta.

Viņš sacēla hlamīdas malu uz augšu, norūpējies izšņauca tajā degunu un skrēja tālāk visu kārtot.

Es, Alkamens, protams, esmu demokrātu pusē. Temistokls man ir kā dievs. Tomēr godīgi jāatzīstas: Eshila dzejoļi man patīk vairāk. Naktī lūkojos zvaigžņu pilnajās debesīs un iemigdams čukstu viņa vārsmas, ko noklausījos mēģinājumā:

Zemes radītais Arguss, viltīgais naidnieks, Acu tūkstoši spīd, tam neatrast miera nekur.

SVĒTKI

Nogulēju! Nogulēju! Neredzēšu ne parādi, ne svinīgo gājienu, ne sporta sacīkstes! Un piedevām Kiliks mani sodīs par to, ka neesmu bijis man norādītajā vietā templī!

Iztālēm dzirdamas orķestra taures un meiteņu kora valdzinošā dziedāšana — tur dižciltīgās atēnietes apzeltītos grozos nes veltes lielajam Dionīsam.

Pielēkt kājās, nomazgāties, uzraut jauno gurkstošo hitonu (skopais Kiliks man atvēlēja svētkiem par godu) — to visu var paveikt vienā mirklī.

Un es jau lēcu pa garajām ciprešu ēnām gluži kā pa kāpnēm. Saule tikko uzlēkusi, dzestrums vēl ķeras pie kauliem, steidzas košās drēbēs ģērbušies cilvēki — svētki! Aizskrēju garām mūsu tempļa meitenēm verdzenēm. Garos tērpos, vainagiem galvā viņas iet uz svēto procesiju. Šīs meitenes iztēlojas pārāk lielas — krāsojas, smērējas, cel degunu gaisā. Parasti.mēs nesarunājamies, bet šoreiz, pamanījušas mani,-viņas iesaucās:

—    Ai, Alkamen, cik tu esi smukiņš! Kāds tev izšūts hitons! Meitenes — noskūpstīsim viņu!

Ko tu neteiksi, kāds teju maigums! Aizskrēju prom pa taciņu, lai tiktu taisnā ceļā uz templi. Kam man šīs dziedātājas, ja uz zemes dzīvo meitene Mika — sproggalvīte, kā saka dzejnieki, vienīgā visā pasaulē!

Uz svētā ceļa zeme dun no pakavu dipoņas. Varš vien nozib, un pa putekļiem aizaulēkšo jātnieki. Ļaudis sveic viņus draudzīgiem saucieniem un min dižciltīgo vārdus:

—     Redz, tur tas — uz dūkanā zirga! Tas ir Kimons, Miltiada dēls. Zināt, viņam ir māsa — tāda skaistule, balHn balta!

—    Bet re, kur Līsimahs, Aristeida dēls. Nabadziņš, droši vien skumst pēc padzītā tēva.

Vienmērīgā solī aizgāja hoplīti — klusēdami, neizteiksmīgām zemnieku sejām, aiz viņiem jaunieši efēbi, bruņojušies ar metamajiem šķēpiem.

Atskan taures un tamburīnu dārdi — nāk jūras braucēji,. bargo jūru iekarotāji, svešu zemju atklājēji. Viņi ved ratos svēto kuģi, svinīgi soļo ekipāžu komandieri, viņu vidū arī Ksantips, «Bellerofonta» komandieris. Viņi iet nesatricināmi mierīgi, ļaužu pūļa priecīgo saucienu pavadīti, bargi, cieši sakniebtām lūpām, gluži kā pārakmeņojušies, apzinādamies, cik svinīgs šis brīdis.

Kopā ar puikām metos pakaļ karaspēkam. Militārā mūzika satrauca sirdi, gribējās pacelties gaisā un lidot, lidot nezin uz kurieni.

Tā iesākās svētki. Trīs dienas laukumos bija klāti galdi visu pacienāšanai; trīs dienas dejoja un priecājās, kūpēja visu tempļu upuraltāri. Sacentās tautas kori, sacentās aktieri deklamēšanā, bet dzejnieki — vārsmu lasīšanā. Un tad pienāca arī teātra izrāžu diena. Arhonts izlozēja. Pirmajam iznāca uzstāties Eshilam, pēc viņa — Friniham.

— Vai pēc Eshila, — Ksantips drūmi pareģoja, — mūsu veco kāds klausīsies?

Ļaudis ieradās teātrī jau pirms rītausmas. No tāliem

ciematiem bija atbraukuši zemnieki; pie teātra rēgojās vesels mežī* ilkšu. Tika attaisītas astoņas vīna amforas, zeltaino falernieti un biezo Hijas vīnu sajauca ar ūdeni no strūklakas un dzēra, dievus slavēdami.

Dionīsa priesteri upurēja, kātas pēc tradīcijas bija pieņemts, un izrāde sākās.

Teika stāsta, ka dzīvojuši divi brāļi titāni. Vienam vārds bijis Epimetejs, otram — Prometejs. Dievs Zevs radījis dzīvniekus un cilvēkus un uzdevis brāļiem apveltīt viņus ar visdažādākajām īpašībām.

«Es to izdarīšu,» Epimetejs piedāvājies. «Bet tu, brāl, atpūties, pēc tam pārbaudīsi, vai esmu labi visu paveicis.»

Vieniem dzīvniekiem viņš deva ātrumu, žiglas kājas, bet nedeva spēku. Citiem, gluži otrādi, deva spēku, bet nedeva žiglas kājas. Mazajiem viņš deva spārnus vai žiglas kājas, lieliem ragus vai ilkņus. Visus viņš apdāvināja, visiem ko piešķīra, visiem deva ar ko aizsargāties pēc viņu spējām.

Bet cilvēkiem neatlika nekas: kaili, bezpalīdzīgi, viui klīda pa tumsu.

.. .Šķiet, sapņu ēnas vien. Gan miglainas, gan blāvas, Ilgstošu un tumšu Te vilka dzīvi… Zemē nonākušas, tās Seit mājoja. Ne ziemu spēja sajust. Ne pavasari, ziedu smaržās vītu, Ne vasaru, kas briedā kūp …

Pat prātu viņiem nebija devis neapdomīgais titāns!

Paskatījās uz zemi otrs brālis — Prometejs, un viņa sirds notrīsēja aiz žēlabām pret* cilvēkiem. Viņš nozaga no dievu pavarda uguni, paslēpa to niedrē un atnesa uz zemi. Viņš iemācīja cilvēkiem lasīt, deva viņiem vēršus un parādīja, kā art un sēt labību. Viņš deva cilvēkiem zināšanas un iemācīja viņus amatā, iemācīja, kā nebaidīties no dabas spēkiem.

Un cilvēki kļuva laimīgāki par dieviem. Bet dievi, sadusmojušies uz Prometeju, nolēma sodīt viņu ar briesmīgu nāvi.

Par visu to stāstīja Eshila pirmā traģēdija «Uguns nolaupīšana». Cilvēki sarunājās, ēda brokastis, nokavējušies meklēja, kur apsēsties. Jaunie eipatridi apakšējos solos pļāpāja par pasaulīgām lietām un skaļi smējās. Viņus apsauca, nolamāja.

Pārtraukums. Bet ar pirmajām skaņām no otrās traģēdijas — «Saistītais Prometejs» — visi baidījās palaist garām kaut vārdu, kas tika izrunāts uz skatuves.

«SAISTĪTAIS PROMETEJS»

Vara un Spēks — Zeva palīgi, dievu valdnieki, velk pāri visai orhestrai Prometeju. Hēfests, dievs kalējs, jūt viņam līdzi, bet ko lai dara? Zeva griba ir visvarena, un Hēfests raudādams dzen naglu nemirstīgā titāna krūtīs, un tad jau arī Prometeja rokas ir piekaltas pie Kaukāza melnās klints.

Esmu neveiksmei lemts! Mūžu mūžus man ciest,

Un to skaits man būs garš! —

cietējs sirdssāpēs iesaucas.

Aiz skatuves atskan spārnu vēdas — atlidojušas viņa māsīcas Okeanīdas, viņas cenšas pierunāt, lai Prometejs pakļaujas Zeva gribai. Beidzot dievu sūtnis Hermess atnes viņam Zeva piedāvājumu salabt. Taču lepnais Prometejs ir nepiekāpīgs.

Viss velti! So vārdiņu! sīrups, tik salds,

Man nekausēs sirdi. Viss teiktais ir malds.

Un nespēs tas lauzt!

Kaut kur augšējās rindās Mnēsilohs noklepojās, tā ka viss teātris noskanēja, un klusumā uzsauca:

—    To viņi droši vien mērķē uz Aristeidu?

Jaunie aristokrāti apakšā skaļi iesmējās.

—           Kaut jūs mēris piemeklētu! — skatītāji šņāca. — Mūzu iepriecinātāju dēļ, jel rimstieties!

Pa to laiku aktieris uz skatuves deklamēja skanīgus vārdus, kurus dzejnieks bija ielicis titāna mutē:

Ir vienmēr bargi valdītāji jaunie!

Tas nu gan ir mērķēts tieši uz Temistoklu! Demokrāti sāka kurnēt; viņu pretinieki savukārt kā uzvarētāji piegrūda cits citam ar elkoni. Bet Prometejs tikai pareģoja:

… Divi tirāni reiz krita putekļos,

Un redzēšu, kā trešais, kurš vēl valda,

Drīz ari kritis veidā kauna pilnā!

Aristokrāti uzgavilēja. Atkal atskanēja Mnēsiloha skaļais protesta sauciens:

—    Ko smaidi, muti atplētis, apcirptais krupi! Tu neesi cienīgs Temistoklam ne kājas nomazgāt, bet gribi nopelt viņu, ak tu žurkas aste!

Augšējās rindās sākās nikna grūstīšanās. Pēc tam sardzes vīri aizvilka Mnēsilohu prom no teātra. Tā kā viņam nebija nedz jumta virs galvas, nedz drēbju lādes, viņš visus sadāvinātos apģērba gabalus bija uzspīlējis sev mugurā un izskatījās pēc kāpostgalvas. Kad sardzes vīri vilka viņu projām, bet viņš turējās pretī, tverdamies, kur vien varēja, drēbes gabali cits pēc cita palika kādā no rindām.

—    Ai, mīlīši, ai, strupdegunīši! Ai, skitiņi! — Mnēsilohs vaimanāja. — Ai, mīļie, dzeltenā hlamida aizķērās, bet to taču man Aristeids dāvināja! Tai ir pat divi ielāpi! Ai, dārgumiņi, nu ir kazādas bezrocis pagalam! Bet to man uztaisīja Agasija sieva, ragus lai piedāvāja, bet es neņēmu — jāatstāj taču vīram arī kaut kas!

Visi skatījās atpakaļ un smaidīja. Priesteri piecēlās kājās, lai izbeigtu šitādu svētsvinīgās traģēdijas traucēšanu. Mnēsilohs apklusa, un visi nomierinājās.

Un publika ieslīga Eshila dzejas poēzijā. Ikviens domāja par to, ka viņu pašu kā Prometeju nežēlīgā dzīve piekalusi pie nabadzības klints un neviens par viņu neapžēlosies …

Kam dzīvot vairs? Vai labāk nebūtu uzreiz No klintīm lejup krist, lai, aizā atsitoties, Es atvieglots tur varu mieru gūt No bēdām šīm? Vai labāk nav reiz mirt. Nekā jo dienas nīkuļot un mocīties?

Arī man, Alkamenam, šie vārdi iedūrās sirdī. Šķita, ka dzejnieks būtu noklausījies manas lūgšanas cietajā guļvietā pēc briesmīga pēriena, uzminējis, ko es, mazais, neaizsargātais vergs, vēlos!

Elpu aizturējuši, klausījās gani, vīnogu audzētāji, zemkopji, jūrnieki skarbām sejām, raupjām, tulznainām plaukstām. Cietējā Prometejā viņi saskatīja nevis Aristeidu, izraidīto aristokrātu ar tīši salāpītu apmetni, bet cietēju un dumpinieku, tikpat nesamierināmu kā viņi paši.

Ļaudis piecēlās no soliem, aiz šausmām stingdami, klausīdamies zaimu pilnajos titāna vārdos:

Es teikšu atklāti — prāts visus dievus nīsti

Bet pa apaļo, orhestru svaidījās koris, tēlodams meitenes — okeanldas garās, raibās goda drānās. Tenori, paslēpuši bārdas zem sieviešu maskām, skanīgās balsīs dziedāja:

Dārd jūras paisums un gaudo, pret krastu rāpdamies.

Un atkāpjas dziļumos vaidot.

Kā atbildot

Dun zemes slēptākās dzīles

Un bezdibenī

Raud straumju visdzidrākās strūklas.

Augšējās rindās sēdošie jūrnieki droši vien atcerējās dzidri zaļganu vilni vismaigākajā krāsā, kurš pēkšņi sāk briesmīgi augt, kļūst arvien negantāks un kā satrakots tīģeris metas uz kuģi, grasīdamies ielauzt tam bortu.

Trakojošā stihija, dievu dusmasl Nekas nevar piespiest lepno titānu kļūt pazemīgam!

Sirdis satraukumā trīsēja; kautj kur aiz miera pilnajiem pakalniem dzirdama ratu čīkstoņa, zviedz mežonīgie zirgi, taurē kaujas ziloņi, brēc kamieļi… Nāk ordas, lai sagrābtu, izpostītu, iznīcinātu šo gaišo pilsētu.

Padoties? Pakļautiesdievu gribai? Nē, trīskārt trīs reizes nē! Un visi atkārtoja līdz ar Prometeju nepielūdzamos dzejnieka vārdus:

Lai tev pat prātā neienāk,

Ka raudāšu es ienaidnieka priekšā

Un lauzīšu kā sieviete sev rokas,

Lai ķēdes noņem viņš. Tas nenotiksl

Tad Zevs nolemj Prometeju jaunām mocībām. Pēc horēga mājiena sarkanmatainais skits Lācis aiz skatuves sāka griezt kloķi. Iečīkstējās bloki, sakustējās mašīna, un Prometejs ar kliedzienu, šausmu pārņemtā kora dziedāšanas pavadīts, iegāzās tartarā . ..

Neviens neaplaudēja, neviens nekliedza, kā tas bija parasts.

Lēni starpbrīdī izklīda atēnieši — -citi nomākti, citi satraukti. Katrs domāja savu domu, taču visus mocīja viens — gaidāmās dievu dusmas.

SAZVēRNIEKI

Triloģijas trešajā daļā «Atbrīvotais Prometejs» titāns tomēr samierinājās ar likteni un pakļāvās Zevam. Atēnieši bija tā satraukti no iepriekš redzētā, ka vairs pat neklausījās, klusēdami ēda savus pīrāgus un atgaiņāja knišļus, kuri vakarā salaižas no apkārtējiem purviem.

—    Alkamen, pūķa izdzimum, kur tu esi iekritis?

Vēders netraucēja Kilikam ar vāveres veiklību skraidīt pa skatuves aizmuguri. Uz vakara pusi noguris, viņš kā zvērs krita virsū gan aktieriem, gan koristiem, gan vergiem.

—    Alkamen, kur ir apzeltītais ērglis, kas Zevam jātur apoteozes laikā — beigu skatā?

Pieliekamā telpa zem skatuves bija piebāzta ar dekorācijām un rekvizītiem: koka zobeniem, rupja auduma mantijām, skārda vainagiem. Tā bija vienīgā mierīgā vieta visā teātri; dažreiz te atnāca aktieri un pat horēgi, lai atvilktu elpu un atpūstos no burzmas.

Šeit starp apdriskātām drēbēm un vecām dekorācijām stāvēja Eshils un sarunājās ar Agasiju, kurš šmakstināja sulīgu bumbieri un aiz labsajūtas elsa vien. Apstājos kā piekalts … Allaž biju vēlējies izdzirdēt no Eshila kaut vai vienu vārdiņu: šis burvis reti kad veltīja cilvēkiem kādu cildenu vārdu, bet runāja tik ikdienišķi — par laiku, par cenām, par kuģu nolīgšanu. Ari patlaban viņš sūrojās:

—     Es ieguvu savās Eleusīnas lauku mājās bagātu ražu. Uz kurieni lai vedu, kam lai pārdodu? Neviens sev krājumus neiegādājas, necer nodzīvot pat līdz rudenim . ..

Agasijs bija apēdis bumbieri un piekrītoši mirkšķināja apaļās acis.

—     Piebēru trīssimt lielas amforas ar vislabākajiem graudiem, — Eshils turpināja, — nosūtīju Līsijam, labības uzpircējam, viņš apsolīja dabūt par to lielu naudu. Pagaidām nav nedz graudu, nedz naudas.

Aizstāvi Dionīs! Kad gan viņi beigs runāt par graudiem un pateiks ko neparastu? Vai patiešām viņš, šis taupīgais zemes īpašnieks, sacer tādas rindas, no kurām sirds notrīs?

—     Nu redz, kur Līsijs! Noguri, ko? Nav viegli būt par horēgu? Tas tev nav miltus malt!

Izkaltušais Līsijs bija satraukts, paklupa, berzēja pakausi.

—    Jā, jā… Draugi, vai visi sanākuši? Eshil, Agasij, vai esat šeit? Oho, cik daudz ļaužu sanācis! Bet kur tad Kiliks?

Es pat nebiju pamanījis, ka noliktava pienākusi pilna cilvēku, un visi — eipatrīdi no pašām dižciltīgākajām ģimenēm. Pa kāpnēm, smagi pūzdams, notusnīja lejā arī Kiliks. Ieraudzīja mani, taču nelamājās, nekāvās; pasauca klāt, uzlika man roku uz galvas un ielaida pirkstus sprogās.

—     Bet kas augša sarga? — Līsijs uztraucas. — Vai nemana neko aizdomīgu? Varam sākt? Es nolēmu jūs steidzoši ataicināt šurp, jo ir ārkāftēji jaunumi, kas prasa, lai nekavējoties tiktu pieņemts lēmums … Bet vispirms, kā piedienas dievu pēcnācējiem un dievbijīgiem pilsoņiem, lūgsim nemirstīgos.

—    Nevelc garumā, Līsij, stāsti! Pie tevis, kā runā, atskrējis ziņnesis — vienos putekļos, noskrandis. Vai tikai nav no Aristeida? Kur ir Aristeids, kādā zemē?

—    Nē, draugi, nē, ziņnesis nav no Aristeida, bet Aristeids visu zina, un es runāju it kā viņa vārdā . ..

Līsijs ievilka elpu. No augšas bija dzirdams troksnis un balsis — tur uzveda pēdējo traģēdiju.

—    Ei, jūs, pie durvīm! Vai svešu nav?

Līsijs sāka runāt pusbalsī:

—    Sūtnis bija no persiešu ķēniņa!

Iestājās tāds klusums, ka varēja saklausīt žurku jandāliņu vecajās dekorācijās. It kā viss tūkstošiem, cilvēku lielais teātris tur augšā klausītos, ko saka labības tirgotājs.

Līsijs čukstus turpināja:

—    Šis ziņnesis tikai par vienu dienu apsteidzis ķēniņa Leonida vēstnesi. Rīt visi dabūs zināt par liktenīgajiem notikumiem: tēbieši pārgājuši mīdiešu pusē, Leonids ar karaspēku aplenkts Termopilu aizā, persiešu flote gatavojas izsēdināt malā simttūkstoš viru.

—    Ai, ai, kādi laiki! — raudulīgā balsī noteica resnais Agasijs.

—     Par agru raudi! — Līsijs viņu pārtrauca. — Ķēniņš atsūtīja ziņnesi, piedāvā apžēlot atēniešus … Protams, ne jau visus, tikai zelta virsotni. Bet mums jāpalīdz viņam. Temistokls vai nu jānoķer, vai jānogalina (to visvieglāk izdarīt teātrī), jāatver ķēniņam vārti, tāpat kā to izdarīja tēbieši. Tad paglābsim savu ādu, bet demokrātus, visus šos jūrnieķeļus un podniekus, visus bļāvējus un slaistus dievu mīlulis Kserkss nogādās vergu tirgū …

—     Bet tempļiem un ciematiem pielaidīs ugunis … — Eshils domīgi ieteicās. — Meitenes piesmies, bērni kļūs bāreņi…

—      Un kas par to? — Līsijs nikni iesaucās. — Vai tad mūsu atēniešu hoplīti nenoposta dārzus, neapēd vīnogas kā lapsas?

—    Tie ir savējie …

—     Tad jau labāk vienalga kāda ķēniņa jūgs nekā demokrātijas patvaļa, lai dievu lāsts pār tiem, lai Aīds tos aprij!

—     Patiešām, patiešām … — iešļupstējās Agasijs. —To vien gaidi, vai nu demokrāti atņems mantu, vai paša vergi nožmiegs gultā!

Visus stindzināja nomācošs klusums.

Un tad sāka runāt Eshils. Viņa vārdi krita klusumā gluži kā pilieni bronzas traukā.

—      Es neesmu demokrāts, — dzejnieks teica. — Lai harpijas [3] aprij Temistoklu un visus viņa nabagus! Taču persiešu ķēniņam kalpot es neiešu; mūsu svētā dzimtene ir dārgāka par visu — gan dzīvību, gan bagātību!

Eipatridi sāka uztraukties.

—     Klausieties, klausieties! — Kiliks aicināja nomierināties un tā saspieda manu galvu, it kā tā būtu krēsla atzveltne.

—      Un es nespēju ticēt, ka ar tavu muti runā Aristeids, — Eshils turpināja. — Viņš ir mans draugs, un es viņu pazīstu. Ne jau velti viņu iesaukuši par Taisnīgo, viņš nenodos dzimteni. Toties es tagad zinu, kur paliku

šas manas trīssimt amforas ar labību, Tu gatavo krājumus persiešu armijai, nodevēj, ķēniņa spiegs tu esi!

Līsijs sāka vicināt garās rokas, oiveidīgais plikums uz paura kjuva koši sarkans. Rādīdams uz Eshilu, viņš iesaucās:

—     Augstdzimušie, vai dzirdat, ko viņš saka! Šodien viņš ar pavedinošām runām aicināja gāzt dievus, rīt aicinās pūli sadalīt jūsu īpašumus, bet vergus — lai tie sarauj važas! Kā mēs, aklie vieglprāši, atļāvām izrādīt viņa savārstījumu!

Eshils neteica ne vārda, bet skatījās Līsijam tieši virsū ar savām bērna acīm. Tad viņš pagriezās un cēli devās augšā pa kāpnēm. Man šķita, ka Līsijs tūlīt ietrieks viņam dunci mugurā. O, es būtu paguvis pielēkt un iekārties nelieša rokā!

Taču Eshils devās augšā, pakāpieni čīkstēja zem viņa smagajiem soļiem, bet labības uzpircējs bezpalīdzīgi visiem prašņāja:

—     Vai viņš nenodos, vai viņš neaizies pie Temistokla?

Durvis aiz Eshila noklaudzēja.

Tad Kiliks bēdīgi nopūtās un sacīja:

—     Nomierinies, šim bārdainajam bērnam tas neienāks prātā. Viņš nolādēs.tevi dzejā vai pacentīsies apkrāpt, kad nākamreiz pārdos graudus. Bet pie Temistokla viņš neies.

—     Un puika? — Līsijs drebēja. — Vai šis teātra kalps nenodos?

—     Viņš ir dumjš kā sivēns, viņam tikai blēņas prātā,— Kiliks sacīja un pasmējās. — Turklāt viņš zina, ka Kilika roka ir stingra, bet nūja nezina žēlastības. Vai tā nav, vardulēn?

Kiliks paraustīja mani aiz matiem un atgrūda. Ak, priesteri, ja tu zinātu, cik ļoti maldies!

—    Bet tu, Kilik, vai tu pats gribi mums palīdzēt, lai gāztu tirānu Temistoklu? Kas tu esi — mūsējais vai ne?

—    Es piederu dieviem, — priesteris izvairīgi atbildēja. — Vai valdīs persieši vai demokrāti, vai eipatrīdi — dievi pie visiem valdniekiem prasīs upurus. Bet, kur ir upuri, tur ir arī priesteri.

—    Skaidrs, — Līsijs draudīgi noteica. — Nu tad ejam, augstdzimušie!

Neviens negāja viņam līdzi. Visi klusēdami klausījās, kā Aharnu Agasijs, drebēdams pie visām miesām, vaimanāja:

—    Apolon, gaišreģi, dod man saprašanu! Ko lai dara, kurai pusei pieslieties? Kur glābties?

Bet augšā vergi dārdināja dzelzs plāksnes, atdarinādami negaisu, koris,basā gaudoja, tēlodams vētru. Atskanēja pūļa jūsmīgi saucieni — traģēdija bija beigusies. Vajadzēja skriet, brīdināt Temistoklu, bet kā lai aizmūk no Kilika vērīgās acs?

Redz, kur Eshils stāv pie margām, dzijās domās iegrimis. Kādi zibeņi patlaban šaudās viņa gudrajā galvā?

Dzejniekam tuvojas Temistokls, nu jau ir blakus … Tūlīt Eshils viņu apturēs, pastāstīs visu par sazvērestību! Nē, viņi tikai sasveicinājās; Eshila acis apdzisa, plakstiņi vienaldzīgi noslīdēja uz leju. Tātad vienīgi man ir lemts brīdināt par sazvērestību, bet kā un kad?

Uz skatuves noslēgumā tika izrādīta īsa satīru drāma, kuru arī bija sacerējis Eshils: Mnēsilohs, bārdainā maskā, kas bija līdzīga Temistokla sejai, un koris maskās, kuras atgādināja demokrātijas vadoņa sejas, attēloja dievu Dionīsu un viņa pavadones bakhantes. Viņi dejoja, sataisījuši muļķīgas grimases, uzvedās piedauzīgi, runāja dumjības, bet tauta labsirdīgi smējās par viņu izdarībām. Liekas, visvairāk smējās pats īstais Temistokls: viņš pat slaucīja asaras un rādīja ar pirkstu uz brašo Mnēsilohu.

Pēc tam darbības gaitā demokrāti — bakhantes sadusmojās uz savu Dionīsu — Temistoklu un saplosīja viņu gabalos. Viena aizstiepa kāju, cita norāva galvu, trešā

aiznesa rumpi. Drāma beidzās. Mnēsilohs izskrēja uz skatuves, lai publika varētu redzēt, ka viņš ir dzīvs un vevesels, un neraizētos, un ietu gulēt.

Es jau gribēju aizlaisties, bet Ksantips mani aizturēja.

— Ei, kā tevi sauc? Alkamen! Ieradies slavenais Teognida koris, rit taču ir mana kārta būt par horēgu. Vai tu esi aizmirsis? Izvieto koristus, iedod viņiem paēst, lai atpūšas kā nākas, rit viņi dabūs krietni norauties!

Jāpastāsta Ksantipam! Mana sirds teica: «Ej un pasaki, pasaki tūlīt pat, kamēr nav par vēlu!» Bet manas kājas mani nenesa pie šā spīdzinātāja, pie šā kentaura.

Kā par spīti, Kiliks sagudroja, ka jārīko dzīres par godu Eshila triloģijas panākumiem. Tad nu es joņoju — no Ksantipa pie dzīrotājiem, no koristiem pie Kilika. Beidzot, man par laimi, Kiliks uzaicināja pie sevis arī koristus; tie priecīgi atlaidās ap dzīru galdu, un nu tik gāja va[ā plostošana! Pārlaidu acis dzīrotājiem: Eshils bija šeit, ari resnīgais Agasijs, bet Līsija nav, nav arī citu eipatrīdu …

Mana sirds gandrīz vai stājās: droši vien trin dunčus, slepus zogas nakts tumsā; uzpirktā sardze guļ…

Kiliks mani atlaida, kad jau sāka dziedāt gaiļi.

TRAKā DIENA

—     Lāci, nu ko tu cel mani augšā, vēl jau saule nav uzlēkusi!

Beidzot es samiegojies aptvēru, kas noticis, un mana sirds no šausmām pamira: es vakar biju tikai noliecis galvu, lai atpūstos, un — še tev nu bija! — nogulēju! Nogulēju, nelietis tāds, visu nakti! Sapnī redzēju, ka aristokrāti ar tādiem briesmīgiem viepliem kā satīru maskām metas cilvēkēdāju mīdiešu apkampienos. Ko tagad lai iesāk: es taču neesmu brīdinājis Temistoklu?!

Bet Lācis rausta mani aiz pleca.

—    Nāc nu, nāc, tevi meklē horēgs!

Horēgs Ksantips bija trakoti pārskaities: viņam mācās virsū divi mani seni, briesmīgi paziņas: līdietis, ar melno bārdu kā sūnu apaudzis, un kopā ar viņu ēģiptietis ar noskūto galvu.

—     Ko jūs man uzplijaties? — Ksantips atvairījās no viņiem. — Man nav līdzi naudas. Ja es teicu, ka atdošu,

tad atdošu! — Un viņš uzrunāja mani. — Ei, tu, rakari, saki man — kur ir koristi?

Man nebija ne jausmas, kur ir koristi. Bet svešzemnieki neatlaidās no Ksantipa.

—    Maksājuma termiņš ir notecējis, atdod mums naudu! Mums nav laika gaidīt, mūsu kuģi brauc prom. Visapkārt karš, mēs baidāmies. Atdod naudu, citādi pasauksim pritanus un atņemsim teātra kostīmus un mūzikas instrumentus … Tu taču esi horēgs, tas viss uz tava rēķina pagatavots? Mums ir tiesības visu atņemt!

—    O Poseidon, ļauno spēku savaldītāji Bet kas tad notiks ar izrādi?

—    Kāda mums daļa par izrādi! Dod šurp naudu! Pēcāk no tevis nekā vairs nedabūs!

—    Alkamen, nu kur tad ir koris, ak tu žēlīgie dievi!

Dzestrā rīta smaržu piesātinātais gaiss atsvaidzināja

manu atmiņu: ai, kā gan es varēju aizmirst! Kiliks taču vakar uzlūdza koristus viesos. Tur viņi tagad dzīro vai arī guļ zem galdiem.

Mana vēsts neiepriecināja Ksantipu. Viņš bēdīgs raudzījās uz augļotājiem, te pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma:

—     Alkamen, ja nemaldos, tu taču esi bijis manās mājās? Aizved turp šos svešzemniekus … Redz, uz šīs plāksnītes es uzrakstīju vēstuli sievai. Viņa, augļotāju kungi, visu jums samaksās. Es nenēsāju līdzi naudas maku. Varbūt jūs pagaidītu tomēr līdz rītdienai?

—    Kāpēc mums jāgaida? Rīt visi šie teātra krāmi nevienam nebūs vajadzīgi. .. Mēs paņemsim naudu šodien, vēl pirms izrādes sākuma!

—     Tādā gadījumā jums jāpasteidzas! Bet tu, puika, ved viņus uzmanīgi, lēnītēm, neskrien kā sacīkstēs, ved pa labu ceļu, lai kungi nesavaino kājiņas. Ja arī iznāk mest līkumu — dari to.

Ietiepties? Neiet? Es vēl neesmu aizmirsis tavas rīkstes, Ksantip! Bet es redzēšu Miku, redzēšu Miku!

Debesis apņēma maiga rītausma, un mēs devāmies pa šķērsielām laukā violetajā miglā. Augļotāji palika vai bez elpas, steigdamies man pakaļ, bet viņi paši jau arī steidzās.

—     Ja viņš būs mūs piekrāpis, — līdietis sacīja, spalvainās rokas vicinādams, — jāpagūst tikt atpakaļ līdz izrādes sākumam, citādi priesteri neatļaus mums

pārtraukt svētsvinīgo bridi un apturēt traģēdijas izrādi. Un tad mēs nedabūsim, savu naudu. Mūsu naudiņu! …

—    Jā, — ēģiptietis īsi atbildēja. — Tā ieteica Kiliks.

Kiliks? Ak tad tā ir Kilika nelietība? Ne velti viņš vakar draudēja, sak, izjaukšot demokrātiem izrādi, lai vai kā, bet izjaukšot!

Un es vedu augjotājus pa vistālāko ceļu. Saule jau bija uzlēkusi, kad nonācām Kolonā. Svešzemnieki bija pārguruši, nosvīduši, vēdinājās ar cepurēm. Pieklauvējām, bet no Ksantipa mājas nenāca laukā vārtsargs, neierējās ari suns. Klusums. Tikai no kaimiņu pagalma atskanēja vienmuļa čīkstoņa: laikam aklais ēzelis grieza akas riteni.

—    Oziriss mans liecinieks, — ēģiptietis ierunājās, — šo māju ir mēris piemeklējis. Palūk, pat ārdurvīm norauts aizkars.

Augļotāji apspriedās un iegāja iekšā namā, un es viņiem līdzi. Kad acis aprada ar krēslu, ieraudzījām, ka istabas ir tukšas, mēbeļu vietās pie sienām,, kur tās gadiem ilgi bija stāvējušas, tumši plankumi. Visapkārt netīrumi, lūku pinumu driskas, dēļi no kastēm. Un nevienas dzīvas dvēseles.

—    Tā jau es domāju! — līdietis iesaucās. — Šis zvēresta lauzējs mūs piekrāpis!

Ēģiptietis pietupās un sāka rakņāties pa drazu kaudzi, it kā tajā varētu atrast izmestu briljantu.

Es pametu viņus un devos cauri tukšai ēdamistabai un drūmam kabinetam, kur no griestiem nokarājās sakaltušas ciprešu vītnes. Kur tad cilvēki? Kur palikusi Ksantipa ģimene?

Izgāju dārzā. Tur viss vēl tāpat kā toreiz — riekstkoki, apaļi un kubveidā apgriezti krūmi, čalodams no strūklakas tek ūdens. Uz pagalmiņa kolonnām šķībi greizi savilkti burti, izmētāti māla zaldātiņi, lelle ar norautu kāju … It kā Perikls un Mika tikko būtu aizskrējusi no šejienes. Te uz šī celiņa, kas nokaisīts ar sārtām smiltīm, es kādreiz gulēju zem rīkstēm un grauzu smiltis, lai nekliegtu. Bet šeit stāvēja Mika, aizsegusi plaukstām kvēlojošo seju. Es atkal izjutu tajā dienā piedzīvoto kaunu» Nē! Man vairs ilgi nebūs jācieš! Es pierādīšu, es pierādīšu! …

Un tas ir neāizmirstamais baseins. Skalojas zaļganais ūdens, kā čūskas lokās ūdenszāles, bet zivis nav redzamas.

Kur palikuši aszobainie briesmoņi? Es pat gribu viņus redzēt, kā vecus paziņas, tikai viņu nav.

Bet šīs durvis aizklātas ar drānu. Liekas, te kāds dzīvo, var dzirdēt, ka piesardzīgi ņurd suns. Pacēlu drānas malu — iekšā uz paklāja bija izlaidies lāga suns Kēfejs, bet uz viņa gluži kā uz spilvena mierīgi gulēja zēns ar gareno galvu — Perikls. Tad re, kur viņi ir! Mani sajutis, suns saslēja ausis un ierūcās, taču piesardzīgi, lai nepamodinātu zēnu.

—    Kungs, kungs, ko tev vajag?

Tā bija vecā aukle; viņa ar mezglainajiem pirkstiem pieturēja aizkaru.

—           Vecmāmuļ, man ir vēstule no augstdzimušā Ksantipa viņa sievai.

—    Sievai? Ak dievi! Ak bēdu piemeklētā kundze!

Aukle iekunkstējās un sāka vaimanāt.

Viņai aiz muguras parādījās Mika. Viņa bija pastiepusies garāka, kļuvusi tievāka, izskatījās pēc puišeļa ar smailu degunu. Bet es, tiklīdz viņu ieraudzīju, atkal atcerējos vārdus, kurus dzejnieki liek skandēt no teātra skatuvēm: «Patiesi, dievietēm nemirstīgajām ir pielīdzināms tās skaistums!»

—    Ko tu vēlies, zēn?

—    Vēstule kundzei. Man jānpdod …

—    Dod šurp.

Mika atvēra vaska plāksnītes, uz kurām Ksantips bija uzrakstījis savu vēstījumu. Meitenes seja kļuva bēdīga; uz vēstules uzkrita asaras — viena, otra. Meitene aizmeta plāksnītes, un tās sašķīda druskās.

—    Nauda! Kāpēc gan viņš prasa naudu? Naudas nav!

Es kā apburts lūkojos viņas zeltainajās acīs, kas no asarām bija satūkušas. Meitene sarauca uzacis, un es novērsos.

—           Kā tad tā, — nav naudas? — augļotāji iesaucās abi reizē. Izrādījās, ka viņi arī bija atnākuši šurp un stāvēja man aiz muguras. — Dodiet šurp naudu!

—           Nav, nekā nav! — Mika paplēta rokas, norādīdama uz kailajām sienām.

—           Bet vai tur, istabā, ir kaut kas? — līdietis apjautājās. — Vai krēsls ir? Tad paņemsim krēslu. Gulta? Paņemsim gultu.

—           Paņemsim viņu pašu! — iesaucās ēģiptietis. — Likums atjauj ņemt meitu, ja tēvs nemaksā parādu.

Un viņš sagrāba Mikas plecu kā knaiblēs. Es iegāzu nekauņam pa sāniem. Šis sitiens viņu drīzāk pārsteidza nekā nobaidīja.

—    Māte Izīda ! Tu kaujies, puika?

—    Vācieties prom! — es iekliedzos. Mana balss aizķērās un pārtrūka, taču es biju gatavs pieņemt jebkuru kauju.

Līdietis sāka skaļi smieties, purināja melnos matus un ņēmās uzlocīt piedurknes.

—    Kēfej! Kēfej! — Mika iekliedzās.

Skanīga atbalss aiztrauca pa tukšajām telpām.

Parādījās Kēfejs. Asti kā resnu nūju nolaidis, viņš pat

nerūca, tikai atņirdza ilkņus, bet augļotāji bailīgi kāpās atpakaļ.

Suns jau gribēja atiezt zobus ari pret mani, bet Mika satvēra mani ap pleciem un sacīja sunim:

—    Viņš ir draugs, vai tu saproti? Draugs!

Kēfejs lēnām tuvojās svešzemniekiem, un tie metās bēgt. Līdietis murmināja lāstus, bet ēģiptietis neskopojās ar draudiem.

Mani neviens neuzaicināja palikt, un es izgāju laukā viņiem pakaļ. Aukle tipināja sīkiem solīšiem man līdzi un ātri, ātri čukstēja:

—    Saimniece ir tik vārga, vai dieniņ, cik vārga! Un naudas nav, par ko dziednieku atsaukt… Mika, nabaga bērniņš, krīt vai no kājām zemē. Bet mūsu Ksantips, lai dievi viņam piedod, visu pārdevis, visu ieķīlājis. Mēbeles aizveda, vergus pārdeva, tikai mani, veceni, neviens nenopirka: saka, laiks sprāgt nost… Tu viņu teātrī satiksi, pasaki, lai nāk ātrāk šurp. Mājās taču nav ne kripatiņas … Un saimniece ir pārlieku vārga. Bet Mika taisni krīt vai no kājām zemē, nabaga bērns. Tu viņam pasaki — krit vai no kājām zemē!

SPIEĶI RITENĪ

—    Tagad labi ātri prom uz teātri! — Līdietis pameta ar spalvaino roku. — Aizved mūs, puika, pa taisnāko ceļu un labi ātri — dabūsi divus obolus. Re kur ir, varēsi nopirkt sev saldumus …

—    Kaut nu pagūtu uz sākumu, — ēģiptietis teica.

Tā tikai vēl trūka! Izjaukt demokrātu izrādi? Lika pagaidīt!

Es vedu viņus pa vislīkākajām šķērsieliņām, pa visnomaļākajiem kaktiem. Euforijas laukumā milzīgā jūras gliemežvākā krājās apakšzemes ūdens. Te beidzās Keramika — podnieku mālu namiņu kvartāls — un sākās mūra pilsētas portiki. Izlikos, ka man no karstuma kļuvis slikti, ilgi dzēru, mērcēju ūdenī hitona malas un liku pie pieres.

—    Nekrietnais puika, ko tu kavējies? — līdietis sāka kliegt, aiz niknuma zaudēdams spēkus. — Mēs nokavēsim!

Bet es tļkai vaidēju un maziem malciņiem dzēru ūdeni. Es pratu būt viltīgs, verga dzīve visu ko iemāca. Augļotāji mani lamāja, cik jaudas, ēģiptietis atvēzējās ar nūju.

Atlēcu sāņus, paslēpos aiz zīdkoka līkā stumbra un parādīju viņiem pigu. Ielas bija tukšas — visi aizgājuši uz teātri, un nebija neviena, kas palīdzētu viņiem sodīt ietiepīgo vergu.

—    Parādi kaut vai īsāko ceļu, — svešzemnieki lūdzās. — Mēs paši aiziesim!

Akropole, kuras pakājē atrodas mūsu teātris, no šejienes nebija redzama — to slēpa divstāvu pirtis un kastaņu puduri. Es parādīju viņiem uz citu kalnu, to pašu, kurā svētais areopāgs riko apspriedes.

—    Saimnieks ir viltību maiss, kalps — melu pods! — līdietis iesaucās, tomēr aizskrēja ēģiptietim līdzi uz to pusi, kur es parādīju.

Es gavilēju, un kā nu ne! Pārdotie zēni ir atriebti, demokrātu izrāde glābta, Mika drošībā, pat Ksantipam palīdzēju izkulties no ķezas, lai gan viņam jau nepavisam nebija vērts palīdzēt!

Bet Temistokls, Temistokls! … Vai tikai nav jau noticis nelabojamais, tāpēc ka es nepaguvu paziņot par sazvērestību? Nē, liekas, nē… Ja kaut kas tāds būtu noticis, visa pilsēta būtu kājās! Lai nu kā, bet ātrāk uz teātri, izrāde droši vien jau sākusies.

Kas tad tas? Teātris ir pilns, cilvēki dauza kājām, apdullinošā troksnī prasa, lai sāk izrādi. Temistokla melnā galva rēgojas pār sirmajām arhontu un stratēģu galvām. Kas noticis?

Telpā aiz skatuves slavenais aktieris Polidors, atzveltni atslīdzis, sūca no kausa medu ar olu dzeltenumiem — labāko līdzekli balsij. Brīdi pa brīdim viņš iedziedājās:

—    Do, do, do! E-ē! Do-do-do!

Mani pamanījis, viņš pavicināja tukšo kausu.

—    O Alkamen, teātra zēni Kur tu biji pazudis? Es jau domāju, ka tevi pārdevuši par palaidnībām uz Dēlu. Vai tu man šodien atkal pateiksi priekšā, ja aizmirsīšu tekstu? O mūzas, ja man būtu tava atmiņa!

—    Noteikti pateikšu, kungs. Bet kur tad visi palikuši? Kāpēc nesāk?

—     Droši vien nemaz nesāks! — Polidors pamāja ar glezno roku un ielēja sev vēl medu. — Kāds nakti piedzirdījis koristus, un viņi nevar ne mēli pakustināt. Pat ar ūdeni viņus jau aplaistīja. Gribēja ataicināt to kori, kas vakar dziedāja Eshilam, bet tas jau ir veltīgi: viņiem viss jāiemācās no jauna. Ksantips plūc savu jau tā plāno bārdeli.

Pavērās aizkars, un ienāca Ksantips (te vilku piemin, te vilks klāt!), viņam līdzi Frinihs, Mnēsilohs un citi demokrāti.

—     Re, kur viņš ir! — iesaucās Ksantips, rādīdams uz mani ar pirkstu.

Man sirds sastinga — ko es vēl esmu noziedzies?

—    Zēn! — Dramaturgs Frinihs piesteidzās man klāt. — Runā, ka tu visus vārdus zinot no galvas … Un labi dziedot… Esi par priekšdziedātāju — kora korifeju!

Sanākuši apkārt, viņi cits caur citu aizgūtnēm ņēmās mani pierunāt, nejaudami man pat pasacīt nedz «nē», nedz «jā». Polidors piecēlās kājās visā savā varenajā augumā un apklusināja visus ar sulīgo basu:

—    Zēns visu zina un visu prot! Apģērbiet viņu! Zvēru pie Apolona un deviņām mūzām, viņš jums nodziedās labāk nekā īsts korifejs!

Viņš izskaloja rīkli ar jaunu malku medus un atkal iedziedājās:

—    Do-do-do! Ē-ē! Do-do-do!

Mnēsiloha vecās rokas trīsēja, kad viņš mani ģērba un uzmundrināja:

—    Nebaidies, Alkamen, galvenais — esi drošs. Dziedi tā, kā tu man agrāk naktīs dziedāji, un visi aiz skaudības nomirs. Tiesa, augumā tu neesi padevies, bet tā nav nekāda nelaime: pirmajā traģēdijā tu tēlosi mirstīgu sievieti, bet līdz nākamajai traģēdijai, kur tu tēlosi dievieti, es tev sameklēšu visaugstākos koturnus.

Ari Ksantips palīdzēja mani apģērbt. Manu acu priekšā kustējās viņa nosvīdusi kārpainā seja. Cik tā neizteiksmīga, bet cik daudz tajā līdzības ar Mikas seju, lai gan meitenes seja ir brīnum daiļa! Tā ir tik svaiga un tīra kā oliņa. Kāpēc viņš man ne ar vārdiņu neapjautājas, kas notiek mājās, kur ir augļotāji, kā tiku no viņiem vajā? Atcerējos aukles žēlabas: «Mika, nabaga bērns, krīt vai no kājām zemē . . .»

Bet Ksantips negaidot pasmaidīja, un viņa seja kļuva laipna un patīkama. Viņš piecēlās kājās un uzsita man pa muguru.

— Gatavs! Tagad apģērbsimies paši — un var sākt!

Sirds vai stājās, it kā būtu jālec bezdibenī. Man kaut ko čukstēja, bet es jau vairs neko nesapratu. Man rokās iedeva vārpstiņu …

NEGAIDĪTĀ UZSTĀŠANĀS

Mīts stāsta, ka jauneklis Jāsons reiz aizgājis pie straujas upes..Tur stāvējusi vecenīte un lūgusi, lai pārceļot viņu uz otru krastu. Jauneklis pārnesis vecenīti un straumē pazaudējis vienu sandali. Izrādījies, ka vecenīte ir pārģērbusies dieviete. Viņa tikai gribējusi pārbaudīt, vai Jāsons ir cēlsirdīgs, vai viņš cilvēku labā spēj izdarīt varoņdarbu.

Jāsons devies tālāk un nonācis pie ķēniņa pils. Kad ķēniņš ieraudzījis Jāsonu, viņu sagrābušas šausmas: reiz orākuls pareģojis, ka ķēniņu nogalināšot tas, kas atnākšot pie viņa ar vienu apautu, vienu basu kāju. Un ķēniņš pavēlējis Jāsonam uzbūvēt kuģi un braukt uz pasaules viņu malu — uz Kolhīdu. Lai dabūjot zelta aunādu, kuru sargājot ugunsvēmējs pūķis.

Un Jāsons sācis būvēt kuģi, nosaucis to par «Argo» un aicinājis varoņus, lai braucot kopā ar viņu. Tauta nosaukusi viņus par argonautiem — jo viņi brauca ar kuģi «Argo».

Tā sākas traģēdija. Polidors, kurš tēlo Jāsonu, staigā ar cirvīti rokās un deklamē skanīgas vārsmas.

Es tēloju Jāsona māti, koris ir manas kalpones. Mēs lūdzamies, cenšamies pierunāt Jāsonu, lai nepamet veco tēvu un māti, lai neklausa Jaunā ķēniņa pavēlei. Pirmo dziedājumu man jāsāk, tiklidz esmu uzgājis uz orhestras, bet es klusēju, — mana mēle ir gluži kā pielipusi! Es zinu, zinu visu tekstu: zinu no viena gala līdz otram, bet viss izkūpējis no galvas! Tā ir tukša un skan kā vara kastrolis!

Griezīgi dzied daudzbalsīgās fleitas — siringas, arfas jau pa otram lāgam iesāk melodiju, bet es klusēju. Auksti sviedri tek pa muguru. TūdaJ sapīšos šajā garajā mantijā, nolidos mana muļķīgā maska … Ko lai iesāku? Tomēr kustos uz priekšu, taisns kā uzvilkts, aiz manis šūpodamies rindā nāk koris — viņi gaida, kad sākšu dziedāt. Teātris saspringti klusē. Sur tur dzirdami dzēlīgi smiekli.

Pēkšņi Polidors, visu sapratis, nolicis cirvīti, nāca man pretī.

Mans dēls, mans dēls, kā smeldz un vaid man sirds .., izdzirdēju viņa piesmakušo čukstu.

Mans dēls, mans dēls … —

es droši sāku dziedāt, un tūdaj nez kur pagaisa bailēs, pārgāja sastingums, —

… Kā smeldz un vaid man sirds!

Tu pamet vājos, mūs,

Uz svešatni dzen sava kuģa gaitu! …

Paldies Polidoram! Vienmēr es viņam teicu priekšā, tagad viņš izglāba mani.

Bet mana balss kļūst, aizvien spēcīgāka. Kustības top vijīgas. Es vadu sev līdzi kori. «Kalpones» staigā man apkārt, liegi piedurknes plivinādamas. Nu jau es dziedu un dejoju pavisam brīvi, kā biju kādreiz dejojis naktis uz šis skatuves, izklaidēdams Mnēsilohu.

Viņš pats arī nāk man līdzi šajā improvizētajā korī, kurā bija jāpiedalās gan Friniham, gan Ksantipam, gan citiem demokrātiem. Publika nevar zem maskām saredzēt, kas ir koristi. Tikai zinātāji droši vien bija nesaprašanā, kāpēc izslavēto tenoru vietā zem maskām dzied kaut kādas nemācītas balsis,

Bēdas mums, bēdas mums … —

dzied koris.

Tik tikko pūkām klāti,

Vēl vārgi putnēni jau steidz no ligzdām projām,

Uz tālām jūrām, ziemeļzemēm steidz,

Kur dzimto dziesmu trūkst

Un dzimtās puses koku šalku.

Kur gaudo vējš,

Auksts, nepielūdzams vējš,

Bargs — kā jau svešā pusē…

Klausos viņos, un, gluži neviļus kļūst skumji, asaras neļauj dziedāt, liekas, it kā es patiesi būtu māte un mans miesīgais bērns dodas svešumā. Atmiņā uzpeldēja spilgta aina: māmuļas baltās rokas plūc ziedus un pin vainagus. Man zem maskas sāka ritēt nelūgtas asaras, bet balss drebēja, kad, visus spēkus saņēmis, nodziedāju:

Bēdas man dvēseli grauž,

Skumjas lien dziji kā viltīga čūska .,,

Pažēlo, pažēlo reiz:

Tu pēdējā dzirksts dzīves melnajā naktīl

Es jūtu, cilvēki aizturētu elpu cenšas uztvert ikvienu manu vārdu, ikvienu kustību. Es un skatītāji — mēs esam kā viens: tiklīdz caur dziesmas rindām izlauzās asaras, ar sirdi jutu, kā izlaužas nopūta no tautas milzu krūts.

Un tad mēs ejam prom, dOļdami vietu orhestrā otrai kora daļai, kas tēlo argonautus — Heraklu, Teseju, Orfeju, Kastoru, Polideuku.

Aiz scēnas mēs klupšus ieklūpam. Tagad es saprotu, kāpēc aktieri vienmēr tik ļoti nervozē un lamā mūs, kalpotājus, ka esam pārāk gausi: viņiem dārgs ik mirklis.

Ar steigu nometām maskas. Uh! Cik ārpusē svaigs un vēss gaiss! Taču mēs steidzamies — uzvelkam citus kostīmus, apmainām maskas nākamajai uziešanai uz scēnas.

Tagad es esmu dieviete Atēna. Citu dievu priekšgalā Pallāda dodas iedrosmināt Jāsonu, palīdzēt viņam. Pūlos iztēloties dievietes statuju, kura stāv Akropolē, — ar milzīgu vara vairogu, pūci uz pleca un čūsku. Cenšos attēlot dievietes majestātisko gaitu, cenšos, lai manai balsij piemistu ķēnišķs skanīgums. Un tas man laikam izdodas, jo cilvēki teātri dzīvo līdzi katrai manai kustībai, katrai frāzei, bet, kad beidzu vārsmu, viss teātris aplaudē, un šķiet, it kā milzīgā kausā, kas izkalts kalnā, ņirbētu vesela plaukstu jūra.

Un tad beidzas pirmā traģēdija. Jāsons aizbrauc, argonauti kopā ar viņu, bet mēs, kas tēlojam sievietes, apraudam viņu aizceļošanu gluži kā negaidītu nāvi.

Ardievu! Sveiks! Jel pem manu sirdi Uz kuģa sev līdzi.

Uz kuģa šī tagad — it viss, kas man ir, Un viss, uz ko ceru, — Ir liktenis mans, šis kuģis Un jūra — liktenis mans!

Ja jūs būtu dzirdējuši, kā mums aplaudēja, kā kliedza! Vecais Dionīsa teātris, agrāko spēļu liecinieks, vēl nekad nebija pieredzējis tādu vētru savās solu rindās.

Ja Mika būtu varējusi atnākt šeit un dzirdēt visu šo gavilēšanu! Taču mūsu teātri sievietes netiek ielaistas.

PANĀKUMI, PANĀKUMI!

—           Lai pierādītu, ka prot peldēt, jālec iekšā upē! — iesaucās Mnēsilohs, apkampdams mani ar savu vienīgo roku.

Bija pārtraukums. Mnēsilohs ar mitru sūkli noslaucīja manu seju, iedeva padzerties, sasukāja manus matus.

—           Ne jau katrai olai ir divi dzeltenumi! — viņš Polidoram palepojās. — Runā, ka labu ābeli varot pazīt pēc ziediem. Tu esi brašs puika, Alkamen, labu ceļa vēju, pacel buras! Lieliski, dēliņ!

Un šis vārds «dēliņ», ko viņš pirmo reizi pateica, man bija dārgāks par visām šīsdienas uzslavām.

—           Polidor, — Mnēsilohs turpināja, — tu viņam pašā reizē pateici priekšā, pašā reizē izlīdzēji. Tā ir īsti biedriska palīdzība!

Polidors iesmējās un nocitēja:

Skauž podnieks podnieku, namdaris — namdari, Ubags — ubagu. Tik dziedons ar dziedoni sacenšas.

Bet Mnēsilohs gaiņāja prom tos, kuri gribēja paskatīties uz mani.

—           Ejiet prom, ejiet prom, cilvēks ir pārmocījies. Ko jūs spaidāties? Ei, tu, lieldeguni, ko blenz? Vai tu kamielis esi, vai, kas peļķē ieraudzījis, ka pašam ir kupris?

Cilvēki brīnījās.

—           Kā tad tā? Tas ir zēns? Bet mēs domājām, ka tas ir jauns dziedātājs no Korintas!

—           Tas nu gan ir puika! Kā spēlē, kāda balss! Plūst kā Filomēlas treļļi, skan kā bronzas vairogs!

Man sametās kauns no šiem slavinājumiem.

Arī Temistokls pienāk.

—           Sveiks, jaunais korifeji Kas tu esi? Es tevi nepazīstu.

Vadoņa izteiksmīgās uzacis savilkās, tad atkal pacēlās gaišā smaidā.

—           A, atceros! Aristeida nesamierināmais ienaidnieks, verdzenes dēls Alkamens! Es neesmu kļūdījies?

Pirmo dāvanu man pasniedza Mnēsilohs, pateikdams — «dēliņ», otru dāvanu — Temistokls, atcerējies manu vārdu. Kā lai pastāstu viņam par sazvērestību? Tik daudz cilvēku, tāda burzma!

Lūpas sakniebis, garām pagāja Kiliks. Viņš izlikās it kā pat nezinātu, ka es spēlēju, turklāt vēl kā!

Sāku gatavoties nākamajai traģēdijai. Mnēsilohs man palīdzēja savilkt augsto koturnu stingrās siksniņas. Kad atliecu notirpušo muguru, manā priekšā stāvēja Eshils; bārdu glaudīdams, viņš bezrūpīgu skatienu lūkojās mani.

—    Vai patiesi tas biji tu, kas dziedāja?

—    Jā, es …

—    Vai tu jau sen spēlē sieviešu lomas?

—    Šodien pirmo reizi.

Eshils neticīgi pakāpās atpakaļ. Mnēsilohs ņēmās cildināt manas labās īpašības, stāstīja, ka es cenšoties atkārtot un atcerēties visu, ko teātrī redzējis un dzirdējis.

—           Talants nav cilvēka nopelns, — Eshils stingri piezīmēja. — Talants ir dievu dāvana. Slavē dievus, jaunekli!

Eshils saņēma plaukstās manu galvu un noliecās, lai noskūpstītu mani uz pieres.

—     Tu labi proti atveidot reizē daudzus cilvēkus, — viņš sacīja. — Šodien redzēju tevi gan kā viltīgo Klitemnēstru, gan kā maigo Elektru, gan neganto Erīniju. Dzejniekam taču radot jāredz acu priekšā dzīvu cilvēku tēli. Bet tu man sniedzi veselu pasauli dažādu tēlu. Paldies tev, zēn! — Un viņš mani noskūpstīja. Bet pēc tam pajautāja: — Kā tevi sauc, kā dēls tu esi?

—    Es esmu Alkamens, verdzenes dēls …

Eshils piemiedza acis, paskatījās uz mani kā uz svešu.

—     M-jā … — Un tad jautāja pienākušajam Ksantipam: — Runā, ka uz Lakedaimonu dodoties kuģi? Mīļo Ksantip, palīdzi man nosūtīt divi simti grozu ar magoņu sēklām un tūkstoš ķīpu ar liniem. Es varu piedāvāt drahmu par groza aizvešanu un pusotras drahmas par vienu, ķīpu . ..

Ak Eshil, Eshil! Tavs atsalums man šodien kļuva par darvas pilienu, kas sabojāja medus podu!

KATASTROFA

Otra traģēdija vēstīja par argonautiem Kolhidā. īstie koristi beidzot bija nākuši pie sajēgas un devušies uz savu vietu korī, bet korifeju Teognīdu Ksantips padzina, apsolīja pakārt viņu pie «Bellerofonta» rājas un izkaltēt. Par korifeju tiku atstāts es.

Un tā, kamēr Jāsons un argonauti skraidīja pa skatuvi, kas attēloja klajumiņu dziļā mūža mežā, es ar otru kora daļu gaidīju signālu, kad varēsim iziet mēs. Uz pleciem bijām uzlikuši krūzes: mēs taču tēlojām ķēniņieni ar draudzenēm un kalponēm.

Te pēkšņi vējš pacēla ieejas aizkaru, noblīkšķēja durvis, atskanēja žigli soļi. Ienāca Temistokls, likdams galvā stratēga apzeltīto bruņu cepuri. Iedams viņš sacīja Kilikam, kas tikko spēja tikt viņam līdzi.

— Pasaki virspriesterim … Es zinu, tas ir grēks, bet es upurēšu, lai šo grēku izpirktu.

Tūlīt aiz viņa efēbi zem rokas ieveda cilvēku noputējušā hlamida, ar asiņainiem piešiem pie zābakiem; viņš tikko spēja pavilkt kājas. Tātad tas ir ķēniņa Leonida vēstnesis, par kuru vakar bija brīdinājis Līsijs.

Temistokls ar valdonīgu žestu lika koristiem apklust. Tādu klusumu bezdelīgas nekad nav dzirdējušas debesis

virs Dionīsa teātra. Veselu gadsimtu neviens nebija iedrošinājies pārtraukt traģēdijas svētsvinīgo norisi.

Eiēbi izveda vēstnesi orhestrā. Augšējās rindas piecēlās, lai labāk redzētu un dzirdētu. Bet vēstnesis ar mokām pavēra gurdos plakstus un aizsmakušā balsi izkliedza tikai vienu teikumu:

—    Brāļi, mīdieši nāk, mīdieši ir klāt!

Un viņš nokrita pie efēbu kājām.

Sacēlās tāds troksnis un brēka, it kā zibens virs teātra būtu pāršķēlis debesis. Viens otrs gribēja bēgt, citi tos turēja ciet, daži lūkoja pārrāpties pār mūra sienu, daudzi šausmās sāka lauzīt rokas. Vecajie un pritani veltīgi pūlējās nodibināt kārtību.

Tomēr šis juceklis nevilkās ilgi. Temistokls, kurš, rokas sakrustojis, bija stāvējis, ne vārda neteikdams, pēkšņi atbalstījās pret blakus stāvošā efēba pleca un uzlēca uz akmens margām.

—    Vai jūs esat atēnieši vai kazu bars? — Viņa pērkondimdošā balss apklusināja visu izbīļa sacelto kņadu.

«Viņam vajadzētu teātrī spēlēt zibeņmeti Zevu!» es nodomāju.

—    Filu uri fratriju priekšnieki, paziņojiet vienību sapulcēšanās vietas! — Temistokls komandēja. — Jūrnieki — uz ostu, pie savām ekipāžām! Bēgšana no pilsētas tiek aizliegta. Sardzei pie vārtiem pavēlēts nogalināt ikvienu, kurš mēģinās iziet bez atļaujas. Priekšnieki, komandieri, pēc saules rieta sanākt manā mājā uz kara padomi!

Troksnis apklusa. Visi, pagriezušies pret vadoni, uzklausīja viņa pavēles. Tūdaļ iedziedājās signāltaures, atskanēja komandas. Hoplīti, jātnieki, strēlnieki, efēbi, kas bija teātrī, devās uz laukumu, lai stātos ierindā. Pārējie drūzmējās ap saviem vadoņiem. No visām pusēm skanēja ziņotāju saucieni.

—    Enelda fila, mēs pulcējamies pie tiesas nama apaļās ēkas! … Antiohīda filas šķēpneši, sapulcēšanās saulrietā pie ieroču darbnīcām! E-hei! Kurš te ir no Antiohīda filas, vai dzirdējāt?

Mēs uz ātru roku noģērbāmies. Man viss bija izkūpējis no galvas — gan negaidītais triumfs, gan izcilo vīru uzslavas, gan sajūsma par paša panākumiem. Kā smags akmens sirdi nomāca uztraukums. Auss skaidri sadzirdēja katru čaboņu, bet ķermenis izjuta vienu dziņu — jāskrien, kamēr vēl nav par vēlu, un jāpaziņo par sazvērestību. Bet pēc tam turp, kur jaunekļi pielaiko sev bruņu cepures un bruņas, kur jātnieki seglo zirgus, kur, atsizdamies pret tēraudu, skan varš.

Taču, kā par spīti, parādījās Kiliks un pieprasīja, lai mēs savācot visus grozus un tajos saliekot teātra piederumus. Vai nu tagad bija laiks rūpēties par lupatām!

Un tikai tad, kad tumsa izpleta virs pilsētas savus spārnus, man izdevās aizmukt. Ko kājas nes drāzos pa ielām, kurās nakts it kā nebija nemaz iegriezusies: visur dega lāpas, klaiņāja cilvēki, apkārušies ar ieročiem; noraizējušies vergi stūma piekrautus ratus, dzina apkrautus mūļus.

Pie stratēģu mājas, kur dzīvoja Temistokls, stāvēja dīkdieņu pūlis, kam cita nekā nevajag, kā tikai pirmajiem kaut ko uzzināt, lai pēc tam varētu izpļāpāt visai pilsētai. Turpat redzēja ari daudzus zemkopjus, kuri no tāliem ciemiem bija atbraukuši uz svētkiem. Viņi, izjūguši zirgus un ēzeļus, turpat uz ietves gulēja un ēda maizi, tīrīja zivis, lādējās un raudāja. Zemes īpašnieku sadrūmušās sejas pauda pacietīgas gaidas — ko teiks stratēģi? Vai braukt ātrāk prom uz mājām, vai ari vairs nav vērts braukt, varbūt tur jau ir ienaidnieks un jāparūpējas, kur tagad bēgt?

Iespraucos pūļa pašā vidū, kur milzum daudz lāpu meta spožu, šaudīgu gaismu.

— Uz kurieni tu, zeņķi? — Sargs ar šķēpa kātu atgrūda mani nost. — Ej tālāk, ej, te nav tirgus …

Ko lai iesāku? Kam lai pastāstu par sazvērestību? Nodevēji droši vien velti netērē laiku, dara savu ļauno darbu, bet es…

Te pēkšņi starp tiem, kas apsprieda notikumus, es pamanīju Mnēsilohu. Ak es muļķis, ak es muļķis! Mnēsilohs jau nu gan zinās, kā bridināt par sazvērestību.

PATVĒRUMA TIESĪBAS

Noklausījies manu stāstu, Mnēsilohs saņēma bārdu un iekodās tajā zobiem — droša zīme, ka viņš uztraucies.

—    Nu jau otrā nakts! Ko tad tu vakar nekā neteici? Ko es viņam varēju atbildēt?

—    Nu labi, — Mnēsilohs sacīja. — Vai nu tagad vērts pētīt, kāpēc ēzelim garas ausis. Iesim meklēt Temistoklu.

Kas tad viņu ko meklēt? Tepat jau Temistokls ir — stratēģu mājā, bet tiec nu viņam klāt!

—           Brālīt, — Mnēsilohs griezās pie sarga, — esi nu tik labiņš un palīdzi gaudenam vecim. Paziņo Temistoklam vai kādam citam stratēgam, ka ir svarīgas vēstis .,.

Sargs nelikās dzirdam.

—           U-ū, — Mnēsilohs norūca, — ja tev ir darīšana ar suni, tad nesauc viņu par brāli.

Taču ari pārmetumi neietekmēja sargu.

—           Terej! — Mnēsilohs pēkšņi iekliedzās. — Terej, dārgais! — Un viņš priecīgi pačukstēja. — Pavei, vai redzi, durvīs stāv sardzes priekšnieks, viņš ir no Lakiadas ciema. Es pērn pie viņa veselu mēnesi nodzīvoju. Terej, Terej!

Pie mums pienāca švītīgs vīrs ar apcirptu bārdu.

—    A, vecais, sveiks! Ko tad tu gribēji?

—           Terej, lai Afrodītes svētība nāk pār tevi, pieliec tuvāk ausi!

Terejs vēlīgi māja ar galvu, klausīdamies, ko Mnēsilohs tam čukst, pēc tam aizgāja. Pēc kāda brītiņa viņš atkal parādījās un iztālēm rādīja mums nez kādas zīmes.

—    Nāc, — Mnēsilohs sāka steigties. — Viņš mūs aicina, lai ejam pa sētas pusi.

Pie sētas durvīm tāpat stāvēja karavīri un dega lāpa, bet tur nebija ne dīkdieņu, ne lūdzēju. Uz lieveņa pamanījām Temistokla drukno augumu. Kad uzkāpām pie viņa, karavīri atkāpās pienācīgā attālumā.

—    Pārāk vēlu tu esi attapies, zēn, — Temistokls pašūpoja galvu, noklausījies manu stāstu.

—    Putniņi būs paguvuši aizlaisties, — Mnēsilohs viņam piebalsoja.

—    Līsija māja ir Lamitrās, — stratēgs prātoja. — Tūlīt aizsūtīsim uz turieni vienību, tikai diezin vai viņš tur sēž un gaida .. .

—    Bet Eshils un Kiliks? — Mnēsilohs ieprasījās.

—     Vecais, vecais! — Temistokls pārmetoši sacīja. — Vai tu labi esi dzirdējis, ko zēns stāstīja? Kā tev mute veras apvainot Eshilu?

—    Jā, jā… — Mnēsilohs piekrita. — Eshils izpilda vecā dzejnieka novēlējumu:

Kauns cilvēkam ir lapsas ādā būt, Un svaidīties ikbrīd nav vira garā …

—    Bet Kiliks? — Temistokls prātoja tālāk. — Kiliks ir priesteris, tātad neaizskarams. Ja viņu saņems ciet, areopāgs tik un tā pavēlēs atbrīvot, bet lieka trokšņa būs vairāk nekā vajadzīgs . .. Pasakiet man tā, draugi: vai jūs Kilika izdarībās neesat pamanījuši vēl kaut ko citu aizdomīgu?

Es pēkšņi atcerējos: Kiliks bija piekāris durvis! Jaunas durvis, svaigi tēstas, ar bronzas virām!

Jāpiebilst, ka atēnieši nekad netaisa virināmas namdurvis — viņi ieeju aizsedz ar paklājiem vai drapērijām, un tas ir viss,

—    Ahā, — Temistokls noklepojās. — Viss skaidrs. Tev, Alkamen, verdzenes dēls, ir vērīga acs! Ejiet uz teātri un sēdiet tur mierīgi, bet mēs izdarīsim visu citu.

Un viņš vēlreiz, izrādīdams savu labvēlību, sabužināja manas matu cirtas.

—    Visi tevi liela, — Mnēsilohs sacīja, kad mēs klupdami krizdami taustījāmies pa tumsu atpakaļ uz teātri.

—    Mani ari lielītu, ja es nebūtu savu galviņu noballējis. Kad biju tavos gados, es taču pat mācījos, kalu «Iliādu», zēnu korī dziedāju himnas — «Pallāda mūs cīņā sargā» un «Pērkondimdošais sauciens». Mani vecāki bija dižciltīgi cilvēki. Viņi algoja man skolotāju un nemitīgi tam atgādināja: «Māci viņu, per viņu!» Turpretī man prātā bija nevis tās gudrības, bet pavisam citas: dažkārt uzsaucu pavāriem: «Re, kur putniņš, pavasaris klāt!» Pavāri: «Kur ir, kur?» Bet es pīrāgu ār ievārījumu — caps! — un prom ko nagi nes! — Mnēsilohs grūti nopūtās un ska|āk uzsita ar kūju pa ielas bruģi. — Tā, redz, dēliņ … Tad man sākās cita skola: biju tirgonis, biju arī jūras laupītājs, vergs Persijā, pēc tam aizbēgu un biju karavīrs . .. Bet dzīve pagājusi. Galva kļuvusi baltāka par gulbja spārnu. Ko nu vecim vairs vajag? Jumtu virs galvas, miežu putru, zvērādas apmetni, tādas mīkstākas drēbes mugurā. Un lai kāds man krustus ierīvētu, man līdzi pavaidētu, pažēlotu …

Mana iztēle sāka darboties.

—     Nekas, Mnēsiloh. Es katrā ziņā paveikšu kaut ko lielu, neparastu. Kļūšu slavens, ņemšu tevi pie sevis, mums būs māja — tur nekā netrūks, būsim bagāti, mums būs vergi…

Mnēsilohs iesmējās.

—    Pats vēl &lt;ļЈi vergs, bet jau sapņo par vergiem?

Es iekodu mēlē. O, vecais demokrāts Mnēsilohs!

Ilgi sēdējām manā būcenītī. Nakts bija melna un klusa. Nedz metālu šķindas, nedz soļu čaboņas, nedz čuksta. Mēs abi bijām briesmīgi noraizējušies, nevarējām neko parunāt. Beidzot Mnēsilohs nenocietās:

—    Iesim, mazais, paskatīsimies, kas tur ir… Tikai turies nostāk: ja Kiliks tevi pamanīs, ādu pār acīm novilks.

Pie Kilika mājām bija tāda pati tumsība, kaut kur tālumā vaukšķēja suņi, snaikstījās dīvainas ēnas.

—     Cst! — Mnēsilohs saķēra mani aiz rokas. Bija dzirdams, ka pret dzelzi nočirkst krams, pašķīda dzirksteles, un, pēkšņi nosprakšķēdama, spilgti iedegās lāpa, tai apkārt vēl citas, it kā būtu uzlēkusi purpursarkana, mirdzoša saule. Māju bija ielenkusi karavīru ķēde.

—    Ei, Kilik! — sauca Terejs, dauzīdams jaunās durvis.

—   Atver! Tev ziņojums no stratēģiem!

Durvis lēni atvērās. Tajās stāvēja Kiliks un pacēla rokas, it kā aicinādams klusēt un noturēt lūgšanu. Lācis un vēl viens vergs iznesa no mājas Dionīsa svēto statuju, kas bija apkarināta ar lūgšanas vainagiem. Karavīri godbijībā nolieca šķēpus. Terejs sāka virzīties atpakaļ.

Ieraudzījis Kiliku, es paslēpos aiz Mnēsiloha, bet Mnēsilohs savukārt gribēja paslēpties aiz galvenā stratēga platās muguras, kurš, par laimi, stāvēja ēnā.

—    Ko viņš, nelietis, dara, ko viņš dara! — zobus sakodis, murmināja Temistokls. — Ak tu viltnieks! …

Un viņš devās ārā no tumsas, lai uzkliegtu pavēli, te pēkšņi pa Kilika mājas durvim izlēca garais Līsijs un palēkdamies aizdrāzās tumsā.

—    H-ē! — iekliedzās karavīri un metās viņam pakaļ.

Mēs klunkurojām viņiem līdzi. Mnēsilohu mocīja aizdusa, bet es — es taču nevarēju viņu pamest un drāzties pa priekšu!

Beidzot sasniedzām mūsu tempļa kolonādi. Karavīri stāvēja apjukuši, šķēpus noliekuši, lāpas sprakšķēja un kūpēja.

Kiliks, izgrūstījis karavīrus, piespraucās pie tempļa. «Atvaino!» Vienam viņš palocījās, citam uzsmaidīja, lūgdams piedošanu, ka pagrūdis.

Tiklīdz priesteris tika tempļa kāpņu galā, šķita, ka viņš izaudzis lielāks. Viņa seja kļuva augstprātīga — un kā ne, te bija viņa valstība!

—   Nevienu, kas paslēpies templī, — viņš skaļi paziņoja, aiztaisīdams restotās durvis, — nedrīkst nogalināt vai saņemt ciet! O lielais Dionīs, tu nemirstības dāvātā j, piedod šiem tumšajiem ļautiņiem, kas iztraucējuši tavu mieru! Viņi nezina, ko dara.

Vējš uzpūta lāpu liesmu, un uz mirkli šķita, ka aiz durvju bronzas režģiem dievs Dionīss viltīgi pasmaida.

Bet pie debess juma jau rīta ausma uzsāka savu svinīgo gājienu. Atskanēja fleitu dziesma, signāls, lai karaspēks postos karagājienam.

«Paliec sveiks, putekļainais pagalm!» es nodomāju. «Uz tavām netīrumu kaudzēm bija labi spēlēt kara kuģus. Palieciet sveiki, īrisi un hiacintes, kuras izaudzēja lēnīgais Psojs. Palieciet sveiki, templi, birzs, kur nomaļajos celiņos snauž marmora hermas. Paliec sveiks, teātri!»

Es tā atvadījos tādēļ, ka gribēju šodien pat aizbēgt līdzi karaspēkam.

—          Iesim pārnakšņot tavā kambarītī, — Mnēsilohs vedināja. — Vispār es dzīvoju pie galvenā tiesneša, bet šodien man nav patikas diedelēt no viņa naktsmājas.

Te nu bija! Tas man visu izjauc.

—    Man nemaz negribas gulēt… Un nakts jau arī pagājusi …

Taču Mnēsilohs palika pie sava, un mēs gājām; piemetāmies uz salmu maišeļiem, apsegušies ar nodriskātām teātra ķēniņieņu mantijām.

—    Kāds zēns… — Mnēsilohs čukstēja, — nolēmis aizbēgt. Viņš domā, ka tagad ir karš, neviens izbēgušos nemeklēs, bet pēc kara, viņš domā, atgriezīšos ar slavas vainagu, un uzvarētājus netiesā …

Mūžīgi viņš visu ko zina, mūžīgi visu redz uz priekšu, šis vecais lāga virs! Ko lai es viņam atbildu? Izliekos, ka esmu aizmidzis.

—    Bet zēns neizpildīja savu pienākumu, — Mnēsilohs pieglaimīgi turpina. — Būtu laikus pastāstījis, nebūtu aizmucis labības tirgotājs! Tagad nodevējs sēž templī, un tur viņam klāt nevar tikt. Bet mūžīgi klaiņāt ap altāri viņam apniks. Kas viņu uzmanīs, kad viņš sadomās pastaigāties vai pavisam aiziet no temp)a?!

KAD TĪRAIS PRIEKS BŪT VERGAM ..,

Karaspēks aizgāja, flote arī prom, Atēnas tukšas. Pa ielām klīda klaiņojoši suņi' dadžu aplipušām astēm, bet sargi izklaidējās, trenkādami viņus ar sarkanajām nūjām. Cauri putekļiem, cauri garlaicībai atskanēja ielu tirgotāju dziedāšana:

—    Pē-ērciet e-etiķi, e-etiķi! Bet te ir ogles, ogles! Eļļai

Templī darba bija divreiz un trīsreiz vairāk. Citi aizlūdza par karavīriem, citi zīlēja nākotni, citi centās iežēlināt likteni. Tik tikko paguvām pieņemt dāvanas un upurēt.

Līsijs vēl aizvien sēdēja templī. Apkārt bija izlikti sargi — strēlnieki peltasti, kas ir no visnabadzīgāko slāņiem, tāpēc ari visniknākie uz aristokrātiem. Temistokls bija nodomājis bēgli tik ilgi mērdēt badā, kamēr nokausēs, un, kad Lācis, pēc Kilika pavēles, nesa iekšā templi grozu, peltasti viņu aizturēja.

Bet Kiliks iesita strēlniekam pa roku.

—    Tā ir upurējamā gaļa! — Un viņš rādīja pustumsā, kur balsnīja Dionīss. — Tā ir dievam!

Peltasti neuzdrošinājās runāt pretī, un Līsijs barojās uz Dionīsa rēķina.

Kad arī Temistokls, Ksantips un citi aizgāja līdzi flotei, uzraudzība vispār kļuva vājāka, un varēja redzēt, ka Līsijs sēž zemē pie sliekšņa un spēlē kauliņus ar peltastiem, kuri svinīgi sasēdušies ārpusē. Nedz viņš pārkāpj svēto robežu, nedz viņi tempļa neaizskaramību, bet kauliņus spēlē!

Toties es turu acis vaļā, es uzmanu katru viņa soli!

Vienīgi tirgus palicis tikpat trokšņains kā agrāk. Tās pašas sievas, tie paši tirgoņi, tās pašas pārdodamo vergu rindas. Uz turieni iet paslaistīties, paklausīties jaunumus no visām pasaules malām.

—     Ēģiptē piedzimis jauns dievs un izskatoties pēc vērša!

—      Skitiem tāds sals, ka zīdaiņi pa ziemu sasalstot, bet vasarā atkustot, taisni kā vardes!

Vientieši acis vien iepleta — nu ir gan brīnumi!

—    Bet kādas jaunas ziņas no armijas, no flotes?

—      Valdnieks Leonids stingri notur Termopilas. Aplenkt viņu nevar, bet tiešā uzbrukumā neieņems! Flote pulcējas pie Artemīsija zemes raga, tur atvairīs mīdiešus. Viņi nepieļaus, ka tiek pārrauta fronte. Guliet mierīgi, atēnieši!

Kas tur laužas cauri drūzmai pie sakņu tirgotavām? Tā taču Mika! Viņa ir ģērbusies gluži kā pieaugusi: garš peplsapjozts zem pašām krūtīm, mati sakārtoti zelta tīkliņā. Bet rokās groziņš ar iepirkumiem.

O dižā pilsēta! Kā tu pieļāvi, ka viena tava labākā karavadoņa meita nevar sūtīt verdzeni, bet pati iet uz tirgu, staigā apkārt pa netīrumiem, dzird rupjas lamas, apjautājas par cenām, kaulējas?

—    Mika, labdien …

Sirdij krūtīs kļuvis par šauru, šķiet, ka tā izlauzīsies no gūsta un izlidos laukā.

—      A, tas esi tu, Alkamen! Vai, kā es esmu piekususi, lūdzu, paturi groziņu. Kāda tveice, cik daudz putekļu!

—      Vai gribi, es palīdzēšu aiznest tavus iepirkumus? Tev taču jāiet uz otru pilsētas malu.

Kiliks bija licis man nopirkt podiņus smaržvielām, bet vai man tie tagad bija prātā?

Un mēs devāmies cejā. Mika gāja kā pieaugusi dižciltīga jaunava sīkiem solīšiem, stalti izslējusies, lepno zodu pacēlusi.

—     Lai visi domā, ka tu esi mans vergs un nes kundzes grozu … Tu jau ari esi vergs, vai nav tiesa? Kāpēc tu nevarētu būt mans vergs?

Man no aizvainojuma iesāpējās sirds … Bet ko lai dara? Ar šādu verdzību es laikam gan samierinātos.

—     Starp citu, — Mika pļāpāja tālāk, — es vienmēr esmu laipna pret vergiem. Tas, kurš tikai vakar kļuvis bagāts, pret viņiem ir sīkumains un ļauns. Mums jau kopš laika gala pieder vergi. Mēs esam cēlušies no dieviem. Mamma ir no Alkmeonidu dzimtas. Ari es pati esmu dižciltīga. Mani nenosauca par kaut kādu Simefu vai Kesiru, mans īstais vārds ir Aristomahe — tā, kas cīnās par labo. Bet tu drīksti mani saukt vienkārši par Miku — tā mani sauc brālis.

Ceļš uz Kolonu nav viegls, it īpaši tveicē, kad visa pilsēta kā pamirusi, tirgotavas, darbnīcas slēgtas un kantori pārtraukuši darbu. Bet vai sarunādamies ar tādu meiteni kāds skaitīs stadijus, vai gaidīs, kad ceļam būs gals?

—     Mamma ir ļoti slima, — Mika žēlojās, — nekustas, nerunā, vienīgi acis ir možas! Aukle ņemas ar brāli, bet es esmu mūžam viena un viena, nav ar ko vārdu pārmīt. Tēvs, prom braukdams, man sacīja: «Tu,» viņš teica, «esi liela, tu sapratīsi. Es būtu varējis saņemt aizdevumu no valsts, man dotu. Bet mēs esam lepni… Vai nav tiesa, meit,» viņš teica, «mēs esam lepni? Labāk līdz uzvarai pacietīsim kaut kā, un tad mums būs viss — nauda un vergi. Bet, ja neuzvarēsim, tad mums nekas arī nebūs vajadzīgs.» Bet tu, Alkamen, pielūko — neizpļāpā. Es nedrīkstu būt atklāta, bet tu jau esi vergs, un vergi allaž zina savu kungu noslēpumus.

Ar sandales purngalu Mika paspēra nokritušu kastani. «Sit, Alkamen!» Bet tūlīt viņa apķērās, ka šeit ir pilsēta, ka viņa ir karavadoņa meita un jāuzvedas cienīgi.

—     Un kas par to? — viņa bezrūpīgi turpināja. — Vai tad man vienai tā? Elpinike, gleznotāja Polignota līgava, ari pati iet uz tirgu. Bet viņas tēvs Miltiads taču bija Trāķijas Hersonēsas valdnieks un izdarīja pakalpojumu tēvijai pie Maratonas. Viņa dēls Kimons… — Mika apklusa un iesānis paskatījās uz mani. (Ko gan šis slepus uzmestais skatiens varētu nozīmēt?) — Viņa dēls Kimons vēl līdz šim laikam nevar nomaksāt tēva parādus.

Bet nu jau ir klāt Kolona — pazīstamās birzis, mēmie mūra žogi, aizlaistie dārzi.

—     Tēvam patlaban desmitreiz grūtāk, — Mika sacīja. — Tāpat visiem karavīriem. Tu jau nemīli manu tēti? Es zinu, tu viņam neesi piedevis par to … Bet tu jau pats esi vainīgs. Kā tu, vergs, varēji pieiet pie Alkmeonīdu mazmeitas? Bet tētis ir labs, tikai briesmīgi ātrs. Vai zini, kā mamma viņam saka: «Ja tu, Ksantip, ar kaut ko aizraujies,» viņa saka, «tad viss cits tev izkūp no galvas. Kādreiz pat mūs aizmirsīsi kuģa, teātra vai kara dēļ.» Bet es viņu mīlu vairāk nekā citus, pat vairāk nekā mammu, kaut arī mamma patlaban tik briesmīgi slima!

«Ja tu, Mika, viņu mīli, tad jau man ari būs viņš jāiemīl.»

—    Redzi nu, esam atnākuši. Tu aizej pasēdi tur, parkā. Es iznākšu laukā pie tevis.

AKADĒMIJAS DĀRZI

Kāds Akadēms nopircis visu šo apkaimi, lai iekārtotu parku, ierīkotu ģimnāziju un palestru Šis tas jau bija ticis darīts — stāvēja kaudzēs sakrauti ķieģeļi, kaļķu un smilšu kaudzes. Karš visu bija pārtraucis: mežs, neviena cilvēka, putnu valstība — tā tolaik bija Akadēmija.

Ilgi no dzeloņplūmju biežņas vēroju Ksantipa mājas durvis. Neviens nerādījās. Man acis krita ciet, sāku redzēt rēgus: garais Līsijs spēlē kauliņus ar karavīriem uz tempļa sliekšņa.

—    Stāvi! Ne soļa! — man aiz muguras atskanēja skaļa balss.

Es pietrūkos kājās. Mika tēmēja uz mani ar rotaļu loku un smējās. Viņa bija pārģērbusies: uz viena pleca sasiets krekls, ap matiem apņemta zila lenta,

—    Nāc iesim, te ir maza palestra. Es pateicu mammai, ka iešu pašaudlt ar loku, un mamma parādīja tā te ar acīm — tas nozīmē, ka viņa atļauj.

Palestrā — tas bija attīrīts laukumiņš vēsajā mežā — atradām akmeni lodes grūšanai un sasistus bronzas diskus.

—     Pamēģini pacelt lodi! — Mika man pavēlēja.

Es nevarēju pacelt.

—    Tagad aizmet šo disku!

Disks izkrita man no rokas un sāpīgi sadauzīja ceļgalu.

—     Ek, tu taču neko neproti!

Kā lai es viņai paskaidroju, ka visu mūžu esmu pavadījis templī un teātrī, ka atēniešiem nepatīk, ja viņu vergi ir spēcīgi, un runā pat, ka dažus bīstamus spēkavīrus vergus esot sodījuši ar nāvi.

—           Aiziesim pie jūras, — es taisnojos, — tur tu redzēsi, kā es protu peldēt.

—           No šejienes līdz jūrai tālu, labāk paskaties, kā es šauju ar loku.

Mika šāva un pati skrēja pēc bultām, lēkādama kā kazlēniņš; īsais krekliņš plīvoja, mežā atskanēja laimīgi smiekli.

—           Kāda tveice! — viņa iesaucās, pieri slaucīdama. — Paskaties, starp kokiem dūmaka, izskatās kā mākonis. Droši vien būs negaiss.

Man bija vienalga, ir vai nav!

—           Skriesim, kurš ātrāk. Ja jtu, Alkamen, mani nenoķersi, tad tu esi gluži vienkārši skuķis.

Un mēs laidāmies skriet! Man ir garas kājas. Es joņoju, spraukdamies caur krūmiem, lēkdams pāri saknēm, bet Mika zibēja priekšā, izlocīdamās starp kokiem. Es viņu noķēru — pieskāros pie pleca ar roku.

—           Nu, pagaidi, — Mika sāka lūgties. — Tā tikai gadījās, skriesim vēlreiz.

Un es atkal viņu noķēru. Un mēs atkal skrējām pa miklām palejām, dziļiem biezokņiem, tur, kur droši vien mājo pats meža valdnieks Pāns. Un atkal es viņu panācu un saķēru aiz pleca un jutu, kā pukst mūsu abu sirdis: mana — grūdieniem, bet viņas — ātri, ātri.

—           Tu esi tieši kā Apolons, bet es — Dafne, — elpu atvilkusi, viņa nočukstēja. — Vai tu zini mitu? Vai gribi, es tavās rokās pārvērtīšos par koku? Pārklāšos ar mizu, apaugšu ar lapām …

Mēs apsēdāmies zālē atpūsties; papardes nolieca pār mums savus kuplos vēdekļus."

—    Kāpēc putni nedzied? — Mika iejautājās. — Es tev

pēc balsīm pateiktu, kurš ir nemierīgais silis, kura cienīgā dzeguze, brēkullgais strazds, nejēga pupuķis. Nu paklausies taču: kāpēc visi putni apklusuši?

Patiesi, putnu koris klusēja, tikai zemu virs kokiem iesvilpdamās aizlaidās svīres.

—     Tas ir uz lietu, — Mika teica un nodrebēja: tālumā ierūcās pērkons.

—    Skriesim! — viņa iesaucās. — Te pie strauta jābūt ceļa stabam. No turienes jau es zināšu, kā tikt mājās!

Rokās saķērušies, mēs metamies skriet, mezdami līkumus brikšņiem, lēkdami pāri milzīgām saknēm. Mežs neiedomājami ātri satumsa, klusums un tveice bija nomācoša. Cauri lapotnei varēja redzēt, kā pa debesīm ātri traucas vareni mākoņi.

Pērkons pārplēsa debesis, un tajā pašā mirklī klusumu nomainīja viesulis: lapas, zari, sūnu kumšķi virpuļiem griezās pa gaisu, veseli krūmi ar visām saknēm traucās caur biezokni.

—    Ai, ai, ai! — Mika iekliedzās, pieturēdama krekla malu. — Es aizlidoju!

Saķēru viņu aiz jostas, un mēs paslēpāmies zem vecum veca dižskābarža, kuram vējš plucināja nost sūnu bārdu. Viesuļvētra pieņēmās spēkā. Kļuva pavisam tumšs, gluži kā naktī. Resnie stumbri šūpojās viegli ka meldri,

—    Cik daudz jumtu šodien aiznesis! — man izspruka.

Un es nožēloju, ka biju tā pateicis. Mika sāka kliegt,

ka viņa nevarot šeit palikt, ka viņai jātiekot mājās, jo viņā tur esot vienīgais pieaugušais cilvēks.

Taču vējš pūta ar briesmīgu spēku. Mēs tikko spējām noturēties, pieķērušies pie koka raupjā stumbra. Pēkšņi sajūtām, ka ari šis atbalsts kļūst nedrošs, ka koks sāk šķiebties. Tikko paguvām atlēkt nost, vecais dižskābardis nogāzās, izraudams no zemes un sasliedams gaisā mez-

gļotās saknes. Visa zeme drebēja no veco koku kritieniem — īsta zemestrīce.

Tad vējš norima. Saspringtajā klusumā atskanēja arvien pieaugošs troksnis, it kā pa mežu veltos kaut kas milzīgs, čabinādams un plītēdams saglabājušās lapas. Lietus gāze!

Mēs notupāmies, piespiedušies viens pie otra. Pērkons dārdēja vienā laidā, un zibens uzliesmojumi atsedza mums lietus gāzes plīvurā tīto mežu.

—    Ai! — Mika iekliedzās. —, Skaties, kentauri1 !

—     Kur, kur?

—     Redz, kur joņo cauri lietum, kaklus pieliekuši. Viņu pakavi klaudz pret nogāztajiem stumbriem, bet ar rokām viņi atliec zarus, kas sitas pretī. Ak, cik viņu daudz! Kā plivinās viņu garās krēpes! Pat sievietes, pat kumeļi! …

Lai arī kā lūkojos tumsā, nekādus meža briesmoņus neredzēju. Mani mocīja ledainās ūdens straumes, kas tecēja aiz apkakles. Centos ar savu augumu pasargāt Miku no lietus gāzes, bet drīz arī viņa sāka drebināties no aukstajām šaltīm.

Tad viņa izskrēja no mūsu paslēptuves un sāka lēkāt zem lietus, griezties, izplezdama plaukstas zem debess sūtītā ūdens.

—    Es no lietus nebaidos, nebaidos, nebaidos! — Mika jautri sauca. — Tūlīt aizbēgšu pie kentauriem, dzīvošu kopā ar viņiem mežā, tikai pie mammas šad tad ieskriešu!

' Senajiem grieķiem mītiska bvitne, pa pusei cilvēks, pa pusei zirgs.

Bet tevi mēs ievilksim mežā un nospārdīsim, tāpēc ka tev nav ne drusciņas izdomas, kaut arī tu esi zēns no teātra!

Starp citu, viņa drīz vien pārsala un metās pie manis, pūlēdamās sarauties kamoliņā. Manas māmuļas atstātais alvas amulets pieskārās Mikai pie vaiga.

—    Kas tas ir? — viņa pavilka aiz aukliņas.

—    Tā ir mātes svētība …

—           Paskat vien! — viņa iesmējās. — Vai tad vergam var būt mātes svētība?

Man šķita, ka ledainās šaltis tagad ielīst man pašā sirdī. Bet viņa tiecās sasildīties un satraukta čivināja:

—           Vai tev neliekas savādi, ka es lēkāju kā maziņa? Vairs ilgi nav atlicis lēkāt, drīz es iziešu pie vīra, kļūšu cienīga namamāte, sēdēšu sieviešu pusē …

—    Tu precēsies?

—    Jā. Kas tad tur slikts?

—    Bet tev taču …

—Trīspadsmit gadu, tu gribēji teikt? Dižciltīgajiem visas meitas tādā vecumā iziet pie vīriem. Mana mamma bijusi gadu vecāka, nekā es tagad, kad viņai piedzimis pirmais bērniņš . . . Tiesa, bērns drīz vien nomiris …

Es nenocietos un sāku stāstīt viņai par savu sapni — iegūt brīvību, nopelnīt slavas vainagu.

—    Tad es tevi apprecēšu.

Mika papurināja galvu, domīgi košļādama zāles stiebriņu.

—    Kāpēc gan ne?

—    Man jau ir līgavainis.

—    Kas?

Mika atkal samulsa, atkal uzmeta man iesānis šķelmīgu skatienu.

—            Kimons, Miltiada dēls. Viņš jau sen būtu mani apprecējis, bet viņš ir ļoti nabadzīgs un cerēja uz manu pūru, bet mans pūrs — tu-tū!

Kimons, zeltmatainās Elpinikes brālis! Šis eipatrīdu mīlulis, kuram mati sniedzas līdz pleciem! Viens no tiem frantiem, kas sprogojas un staigā ar gredzenotiem pirkstiem, kas tīra rokas ar kviešu maizi, bet degunu šņauc zaķu astēs!

—    Bet es?

Kāpēc gan es pateicu: «Bet es?»

—           Tu? Tu esi… mans biedrs… Nē, par biedru tu nevari būt, tu neesi brīvs … Tātad draugs. Vai tad noteikti jānosauc kaut kādā vārdā? Labāk iesim: mežs jau kļuvis gaišāks un lietus pārstāj.

Mēs izkļuvām uz taciņas, kur stāvēja stabs ar ceļu sargātāja Hermeja galvu.

—    Ieej krūmos un novērsies, — Mika pavēlēja. — Es izžņaudzlšu kreklu. Auksts, zobi klab.

Pie debesīm vēl aizvien joņoja draudīgi mākoņi, tālumā dārdināja pērkons, kaut kur vēl trakoja viesulis. Kā pašreiz klājas tur, līcī, Temistokla kuģiem? Vētra tos triec citu pret citu kā riekstu čaumalas. Cik daudz lāstu dzird debesis, cik daudz lūgšanu, cik daudz dzīvību aprij alkatīgā jūra!

Mēs ar Miku toreiz nevarējām zināt, ka tieši tajā brīdī tālu aiz kalniem, aiz lejām, šaurā aizā iet bojā pēdējie Leonida varoņi, bet pie Artemīsija zemesraga tā pati vētra gremdē un izklīdina persiešu kuģus.

Mēs skrējām pa peļķēm, ka plakšķēja vien. Mika nesa sandales, bet man nekad apavi nebija bijuši, vienmēr iztiku ar dabas dotām pazolēm. Mika dungoja, bet man dziedāšana nebija ne prātā. Laime, kas ir laime? Varbūt tā ir kā sandales: kuram tās nav, lai iztiek pats ar savām pēdām un netīko pēc cita apaviem!

—    Loks, loks! — Mika apķēris. — Mēs esam pazaudējuši loku! Perikls raudās: viņam taču nav gandrīz nekādu rotaļlietu.

Izņēmu nazīti un vētras nopļautajā niedrājā nogriezu divas stabulltes. Izurbu caurumiņus. Ja pūš abās stabulītēs uzreiz, atskan skumja, maiga melodija, no kuras sirds raud, bet dvēsele raujas laukā no skumju sprosta.

—    Cik jauki! — Mika bija pārsteigta. — Vai tā ir man? Dod šurp, es paspēlēšu.

Kad atvadījāmies, saņēmu drosmi un pajautāju:

—    Saki, Mika … Vai viņš tevi mīl?

—     Es taču viņu gandrīz nemaz neesmu redzējusi. Tiklīdz piedzimu, mūs tūdaļ saderināja — tāda ir paraža.

Un, sapratusi, ka.es esmu sarūgtināts, viņa, ielūkodamās man acis, sacīja:

—    Atnāc vēl šurp… Tu atnāksi, vai nav tiesa? Man bez tevis būs ļoti garlaicīgi.

Tik un tā, Mika, tu esi atvērusi manās krūtīs kaut kādas durtiņas un ielaidusi tajās čūsku, kas tur lokās un grauž un grauž.

Atgriezos atpakaļ vēlu un pat neslēpos no Kilika: lai sit, lai moca — vai man tas nav vienalga? Pag, pieiešu pie tempļa, paskatīšos, vai sardze ir savās vietās, vai ielenktais Līsijs gul, ietinies tempļa segā.

Kas tad tas? Peltastu nav, templis aizslēgts ar priekškaramo atslēgu. Visapkārt nav nevienas dzīvas dvēseles, nav kam paprasīt.

Lai slavēti olimpieši! Redz, kur dārznieks Psojs pa tumsu rakņājas, kārto vētras izpostītās puķu dobes, knibinās ap maigajām ziedlapiņām.

—    Psoj, kas noticis, kur ir labības tirgotājs?

—    Kāda daļa vecam vergam par labības tirgoni?

—    Nē, mīļo Psoj, tu man pasaki, tas ir ļoti svarīgi!

—    Sacēlās vētra, sargi paslēpās, bet labības tirgonis izspruka laukā — un prom bija. Peltasti gribēja skriet viņam pakaļ kalnos, bet uznāca nakts.

—    Kā tad tā varēja sargāt! Gļēvuļi, slaisti!

—    Kāda daļa par to nabaga vergam? Vecais Psojs nekā nezina. Paskaties, puķītes iet postā, ko lai nu iesāk?

«Puķītes»! Ek, Alkamen, ari šoreiz tu esi nogulējis!

AREOPĀGS

Atgriezās flote. Kuģi apdeguši, vienos caurumos, aplauztiem mastiem. Ostā pulcējās milzum daudz cilvēku un nobēdājušies klusēja, noskatīdamies šajā kuģu kapsētā. Bija dzirdamas atraitņu vaimanas — daudzi kuģi vispār neatgriezās.

Vienīgais mierinājums bija tas, ka persiešu flote, kā runāja, zaudējusi divreiz tik daudz cik atēnieši.

Nebija laika bēdāties. Matroži rāpās mastos, kuģa namdari sāka klaudzināt cirvjus, vergi stiepa baļķus un dēļus. Stratēģi, nokāpuši no kuģiem, pat neiegriezdamies mājās, lai apkamptu sievu un bērnus, steidzās stratēģu namā uz kara apspriedi.

—    Valdnieks Leonids un trīssimt hoplītu nogalināti, — no mutes mutē klīda ziņa. — Nodevējs aristokrāts parādījis ienaidniekam apkārtceļu pāri kalniem …

Jaunā vēsts bija tik briesmīga, ka to paziņoja tikaičukstus.

—    Septiņvārtu pilsēta Tēbas pasniegusi persiešu ķēniņam zemi un ūdeni — padevības simbolu. Vakar viņu

jātnieku patruļas parādījušās pie Platejām, rīt tās var būt šeit!

Pievakarē kļuva zināms, ka areopāgs — vecajo padome — saņēmusi visu varu savās rokās. Tautas sapulce vairs nenotiks — un nav jau arī kam pulcēties: visi pilsoņi aizgājuši vai nu ar karaspēku, vai floti. Areopāgs sanācis nevis kailajā Arēja pakalnā, kur tas kopš laika gala pulcējies, bet stratēga mājā, lai kopā ar karavadoņiem apspriestu stāvokli. Runāja, ka apspriedīšoties visu cauru nakti, kamēr pieņemšot lēmumu par aizsardzību.

Kad naktī atgriezos savā kambarītī, man pretī piecēlās karavīrs melnā apmetni.

—   Vai tu esi Alkamens, verdzenes dēls?

—    Jā, kungs.

—    Nāc man līdzi.

—    Bet uz kurieni, un kāpēc?

—    Nesaki ne vārda, nevienu neuzrunā. Gan uzzināsi.

Mans pavadonis bija vārdos skops kā spartietis. Viņš

veda mani uz stratēga māju, piesedzis ar apmetņa stūri, lai dīkdieņi (viņu vidū taču var būt arī nodevēji un spiegi!) neredzētu, kas tas īsti ir, ko ved.

No divpadsmit kvēpināmo zāļu traukiem cēlās smaržīgi dūmi pie dievu statujām zāle, kur bija sapulcējusies vecajo padome. Caurspīdīgas vērpetes vijās starp kolonnām un pazuda griestu spraugās, no kurienes spoži apgaismotajā zālē ielūkojās nakts.

Bargie sirmgalvji — arhonti, vecajie, areopāga locekļi — svinīgi sēdēja uz soliem, salikuši dzīslainās, baltās rokas uz zižļiem. Karavadoņi bija apmetušies tieši uz zvērādām, bet Temistokls, domās iegrimis, sēdēja uz saliekamā krēsla. Dziļāk telpā šurpu turpy šaudījās priesteri; viņiem bija pavēlēts visu laiku izpildīt rituālus un lūgt par Atēnu glābšanu.

—    O, taisnības aizstāvi Zevl — iesaucās orators — kareivis mirdzošā jātnieka bruņu cepurē. — Aristeidam bija tūkstošreiz taisnība!

Tas taču Kimons, Miltiada dēls! Jauneklis bija izaudzis — viņš pirmo reizi runāja sapulcē, turklāt vēl kā! Pēc visiem daiļrunas likumiem, gludās frāzes pavadīdams pārliecinošiem žestiem.

—    Tu, Temistokl, — Kimons turpināja, — ko tu esi sadomājis? Tu gribi izvest iedzīvotājus uz Salamīnu un citām salām, pamest pilsētu, bet karaspēku apvienot ar spartiešu armiju un cīnīties jūras šaurumā? Tagad mums ir skaidrs, kāpēc tu labprātīgi atdevi armijas vadību spartietim Euribiadam. Tu gribēji, lai mēs no spartieša mutes izdzirdētu nāves spriedumu mūsu pilsētai, tu gribēji paslēpties aiz Euribtada muguras! Un tas notiek tad, kad Aristeids, nabaga Aristeids, izraidīts trimdā!

Kimona garie mati bija izspraukušies no bruņu cepures apakšas. No uztraukuma, juzdams, cik viņa runa nozīmīga, viņš bija sasarcis. Dionīss mans liecinieks, viņš bija bezgala skaists! Lai cik dedzīgi es meklēju viņā kādas nepilnības — to nebija!

—    Cik talantu zelta tu dabūji no spartiešiem? — Kimons iesvilies turpināja. — Cik tev samaksāja, lai tu atdod Atēnas ienaidniekam, bet mūsu karaspēks atkāpjas Spartas aizstāvēšanai?

Tas jau nu bija par daudz. Tas bija apvainojums nodevībā. Karavadoņi bija sašutuši, bet areopāga locekļi kliedza:

—    Mēs neatdosim savus pavardus un savus altārus! Mirsim, bet neatdosim!

Temistokls, galvu nokāris, klusēja. Sacēlās skaļš strīds, visi pietrūkās kājās.

—    Nu runā jel, Temistokl! — pieprasīja Ksantips, kurš smagi pārdzīvoja uzbrukumus savam draugam. — Saki kaut vārdiņu!

Temistokls vēl brīdi vilcinājās, tad piecēlās, pamīņājās no vienas kājas uz otru kā zvērs, kurš sajūt laupījuma smaku.

—     Ko tad lai saku? — viņš ierunājās. — Tie, kuri mani -atceras, tie, kuri zina, ko nozīmē nepieciešamība, tie klusē.. . Aristeida nav, lauvas nav, kurš-varētu pierādīt nepierādāmo, bet šeit klaigā sīki plušķi, vai nu pienapuikas, vai persiešu spiegi…

Areopāga locekļi sāka enerģiski protestēt, vēcināja rokas; gaismekļu liesmas sašūpojās.

—    Līdz šim, — galvenais stratēgs pacēla balsi, — nevis es saņēmu no spartiešiem naudu, bet man vajadzēja maksāt viņiem, lai viņi mūs pirms kaujas nepamestu.

Temistokls pastiepa roku uz karavadoņu pusi, it kā meklēdams apstiprinājumu, un tie nomākti māja ar galvu: sak, jā, tiesa gan.

—   Uzklausiet mani, — gandrīz lūdzoši sacīja stratēgs. — Uzklausiet pēdējo reizi! Es vēršos pie tiem, kas mani saprot, tāpēc ka pie tiem, kuri necenšas saprast un tikai maļ savu, pie tiem nemaz nav ko vērsties.

Klātesošie baidījās pakustēties.

— Ķēniņš Kserkss ved trīssimt tūkstošu viru lielu izlases karaspēku, jātniekus un kājniekus. Ja mēs apbruņotu visus, atskaitot vergus, Atēnu zemessardze nebūtu liegāka par trīsdesmit tūkstošiem. Kā var paļauties uz sabiedrotajiem, to jūs paši zināt. Vai tādos apstākļos mēs varam mēroties spēkiem ar ienaidnieku klajā laukā? Nē, nē, nē! — viņš kliegšus izkliedza. — Ienaidnieks pāries pāri mūsu līķiem un ieņems pilsētu, sagrābs ne tikai altārus, bet sagrābs arī mūsu sievas, vecākus un bērnus! Kas tad mums! Mēs būsim miruši, mums būs vienalga, bet kā viņi jutīsies verdzības un kauna jūgā? Vai nenolādēs mūs par to, ka mēs uzskatījām par labāku nomirt, nevis paglābt viņus no ļaunā verdzības likteņa? Ko tu teiksi, Kimon, gudrais jaunekli? …

Kimons ar zābaka purngalu vilka uz grīdas neredzamus rakstus.

—    Ir cita izeja. — Temistokls atsvieda apmetni no rokas, bet pēc tam pavisam to nometa, lai varētu brīvāk žestikulēt. — Mūsu flote, kaut arī tā ir mazāka par persiešu floti, cīņā būs stiprāka par viņiem, kā jau to pierādīja kaujā pie Art emisija zemesraga ,..

Karavadoņi atkal piekrītoši māja ar galvu.

—    Izvedīsim iedzīvotājus uz salām, karaspēku iesēdināsim kuģos, zaudēsim Atēnas, toties izglābsim tautu un karaspēku.

Tā bija taisnība. Taču bija pienācis brīdis, kad no taisnības sametās bail. Pavasarī bija viegli spriedelēt par Pallādas koka sienām, kad lemts glābt pilsētu, bet kā lai tagad nolemj iznīcībai dzimteni.

Smagas domas nomāca ikvienu. Ari es iztēlojos, kā barbari aizvelk gūstā Miku, spīdzina viņu un nomoka viņas jaunavīgo augumu . ..

—    Dievi, dievi! — kāds iekliedzās. — Vai patiesi viņi nepalīdzēs?

Temistokls pavīpsnāja un nodūra acis.

— Es ceru, ka dievi ari mums palīdzēs.

Cik neizsakāmi dažāds viņš»var būt! Te viņa acis met naida bultas, bet rokas paceļas pret debesim, aicinādamas "olimpiešus par lieciniekiem te' nepagūst pulksteni pat smiltis izbirt, bet viņš jau ir mierīgs kā vasaras vēsma, un tikai viņa vārdos dzirdama dzēlīga ironija.

—     Pabarot trīssimt tūkstošus barbaru mūsu mazītiņajā Atikā nav iespējams, ja nepieved pārtiku pa jūru. Flote tieši tam noderēs, lai neļautu ienaidniekam to pievest. Līdz ziemai viņi pagūs aprīt un izbradāt visu, bet to, kas ars un sēs, to vairs nebūs, tāpēc ka iekarotāji vienmēr visi ir kungi. Un tieši tad viņi pagriezīs zirgus atpakaļ un vilksies prom pa viņu pašu izpostīto, bada piemeklēto zemi. Bet mēs uzbruksim, dragāsim viņus bez žēlastības! — Temistokla roka, sažņaugusi iedomāto zobenu, gaisā cirta un dragāja. — Pa to laiku mēs būsim sagrāvuši tiltus Hellespontā, un neviens no šiem trīssimt tūkstošiem neatgriezīsies mājās, — viņš svinīgi pabeidza.

Visi satriekti klusēja; vienīgi gaismekļu daktis sprakšķēja.

—    Jāvaicā orākuliem, orākuliem! — žēlabaini sacīja siltā lāčādā ietīstijies vecs, vecs sirmgalvis — arhonts.

Visi kļuva možāki — jā, jāprasa orākuliem. Un tad atviegloti nopūtās, jo nu bija radusies iespēja novelt atbildību uz dievu pleciem.

—    Kā gribat! — Temistoks nozibsnlja acīm. — Sauciet atpakaļ Aristeidu, pieņemiet viņa plānu. Cīnieties, ejiet bojā pie pilsētas sienām, taču ievērojiet: tad ies boja viss un vairs neko nevarēs glābt un dabūt atpakaļ… Un karaspēka arī jums tā vai tā nepietiks, — viņš piebildu, juzdams, ka daži vecajie sāk šaubīties. Pēdfjo pierādījumu viņš izmeta kā zobenu svaru kausos. — Jums būs jāatlaiž brīvībā visi vergi, jāapbruņo viņi un jānostāda kopā ar hoplitiem — citas izejas navl

Mana sirds notrīsēja; nu beidzot sākas! Tātad ne velti mani šurp aicinājuši, kaut arī es vēl nezinu, kādēļ.

Zālē visi sāka trokšņot, bļaustīties, vicināt rokas. Arhonts pielika plaukstu pie auss un pārjautāja:

—    Ko viņš teica? Ei, mīlīši, ko viņš teica?

ksantips pietrūkās kājās un pieskrēja pie Temistokla.

—    Tikai ne vergus, tikai ne vergus, tad visam ir beigas!

Temistokls pavīpsnāja.

—   Nu tad sasauksim tautas sapulci, varbūt tā pratis izvēlēties īsto ceļu.

Atkal atskanēja arhonta čerkstošā balss. Sirmgalvis runāja it kā pats ar sevi, prātodams, bet visi ieklausījos, ko viņš saka. Un kā gan ne — viņam jau bija vairāk nekā

simts gadu, un viņa jaunība bija pagājusi gudrā Solona laikā.

—     Areopāgs ir svēts iestādījums, — viņš sacīja. — To dibinājusi pati dieviete Atēna. Ko tu tur ieminējies par tautas sapulci, jaunais cilvēk? Šeit sapulcējušies visbagātākie un dižciltīgākie, paši dievu pēcteči. Viņiem arī jālemj par pilsētas likteni, nevis kaut kādiem bļauriem, kuriem nav nekā ko zaudēt un nekā ko saudzēt.

Temistokls vientuļš stāvēja vidū. Viņa karavadoņi, acis nodūruši, klusēja, pat uzticamais Ksantips. Visi saspringti gaidīja, kamēr cienījamais arhonts sakopos domas un pasludinās, ko nospriedis.

—     Labi, pieņemsim, ka pametīsim pilsētu, aizvedīsim statujas un altārus. Bet svētnīcas? Akropolē Erehteja tempļa pagalmā dzīvo svētā čūska, un ir pareģots, ka atēniešiem tikmēr veiksies, kamēr ar viņiem būs šī čūska. Tai pieskarties nedrīkst, ielikt to kastē arī nedrīkst. Kā lai viņu aizved? Vai patiesi jāpamet?

—    Nepametīsim svēto čūsku! — iesaucās vecajie.

Tika nolemts iztaujāt orākulus, bet apspriedi atlikt uz

nākamo dienu.

Man ienāca prātā Mnēsiloha iemīļotais izteiciens: «Atēnās gudrie tur runas, bet darbus dara muļķi.»

—     Ak, šis areopāgs, šis areopāgs! — Temistokls caur zobiem noteica. — Ienaidnieks skatās uz mums no Pēlija kalniem, bet viņiem prātā čūska! Katrs novilcinājums ir liekas asinis un liekas asaras… — Un viņš apturēja Kimonu, kurš gāja laukā no zāles. — Bet tu, slavenā karavadoņa drosmīgais dēls, tu arī nepametīsi svēto čūsku? Tavs tēvs neturējās tiepīgi pie paražām un aizspriedumiem, viņš prata būt brivs urt atjautīgs.

—     Nezinu, — Kimons atbildēja, pieklājīgi atvairīdams stratēga roku. — Kā nolems vecajie, tā rīkošos. Ja viņi teiks: «Uz kuģi!» — iešu uz kuģi. Man vienalga.

Gaismekļi beidza degt un šķaidīja dzirkstis: zvaigznes pamazām dzisa — nakts gāja uz rīta pusi.

SVĒTĀ ČŪSKA

Vergi nodzēsa gaismekļus. Palicis viens, Temistokls atslīga guļvietā, kam bija pārmesta pāri vilkāda. Viņa sejā ievilkās grumbas, tā vairs nebija tik izteiksmīga, izskatījās nogurusi; dzēriena trauks viņa rokās drebēja.

Bet vai tad mani aizmirsuši? Ne, nē, skat, galvenais stratēgs aicina mani pie sevis.

—    tu esi pelnījis pateicību, — Temistokls iesāka runāt. — Paldies, ka paziņoji par Līsija sazvērestību. Bet iegaumē, — viņš sausi piebilda, — vergs, kurš nosūdz kungu, tiek izsūtīts uz raktuvēm — tāds ir likums. Taču šodien svarīgs ikviens patriotisks solis.

Un Temistokls pastiepa man roku, kuru rotāja rubīns, kas dega kā kara dieva asiņainā acs. Varbūt viņš gribēja, lai es noskūpstu viņa roku? Vēl pirms dažiem mirkļiem to būtu ar sajūsmu izdarījis, taču vārdi par raktuvēm mani atgrieza atpakaļ īstenībā — esmu vienīgi vergs! Un es tikai pieskāros ar pirkstiem stratēga rokai.

Man pasniedza saldumus: ievārījumu, sacukurotas dateles, rozīnes, gabalu šūnu medus. Man nekas nelīda mutē. Degu nepacietībā, jo ne jau tāpēc mani ataicināja, lai barotu ar saldumiem.

Temistokls pa to laiku piecēlās un nometa apģērbu: vergi sāka viņam berzēt ar sprogainiem matiem apaugušās, spēcīgās krūtis. Viņš paņēma nelielas svaru bumbas un cilāja tās.

—     Kas ir slaisti, lai guļ, mēs pavingrosim, — stratēgs iesmējās, un nogurums pazuda no viņa sejas kā nebijis, tā vietā parādījās parastais valdonīgais smaids. — Tagad, vergi, pazūdiet! Bet tu, zēn, piesēdies tuvāk. Redz, te — uz šī soliņa, pieliec to tuvāk pie mana atgultņa.

Mūs apņēma klusums, pustumsa. Bija nodzēstas visas ugunis, dega tikai viens gaismeklis, bet rīts vēl nebija uzausis.

—     Kāds cilvēks man pastāstīja, ka tu mīlot Atēnas, ka gribot izdarīt dzimtās pilsētas labā varoņdarbu, — vadonis pieglaimīgi runāja, piebīdīdams man tuvāk traukus ar gardumiem. — Es tīšuprāt ļāvu tev noklausīties visu, kas notika areopāgā. Es jau iepriekš zināju, ka viņi atdursies pret kaut kādu čūsku.

Mana sirds iepukstējās straujāk: ak tad tā! Pienācis laiks izdarīt varoņdarbu!

—    Katra stunda, kas zaudēta vilcinoties vai šauboties, — Temistokls turpināja, — draud mums ar gadiem ilgu verdzību un nedienām. Ir nepieciešami vissmagākie upuri. Paklau, zēn, visas cerības ir uz tevi… Vai tu man tici?

Saķēru viņa lielo roku un cieši piespiedu sev pie krūtīm.

Stratēgs pasmaidīja:

—       Tu esi veikls, drosmīgs … Novēroju tevi teātrī. Tev jātiek iekšā Erehteja templī un jāaiznes svētā čūska.

—    Tūlīt?

—       Jā, tūlīt, kamēr vēl nav uzaususi gaisma. Pirms saullēkta sardze snauž, bet priesteriem nav laika: viņi rok nost savas bagātības.

—    Bet atļauj …

—        Es zinu, ko tu gribi teikt. Esmu visu labi apdomājis. Ja tevi noķers, mums nevienam neklāsies labi .un mēs būsim zaudējuši. Bet, ja izdosies, dievi mums piedos: mēs taču zogam čūsku nevis savu mantkārīgo interešu dēļ,

bet gan lai glābtu tēviju! Paņemsim čūsku uz kuģa, un tā mujns nesīs uzvaru cīņā. Vai esi ar mieru? Ja veiksies — būsi brīvs, dodu savu Temistokla vārdu!

Mana sirds no šausmām stinga — nozagt dievietes svēto čūsku! Tas taču būs īsts varoņdarbs, bet nav varoņdarba bez riska! Herakls arī savaldīja Lernas hidru, bet to bija radījis dievs Poseidons!

Stratēgs pasita knipi. Ienāca vergs. Temistokls paklusā balsī viņam pavēlēja atnest mums melnus, garus apmetņus. Ietināmies tajos un pa sāndurvīm izslīdējām šķērsielā. Četri peltasti nāca mums līdzi. Temistokls iespieda man rokā mazu duncīti bruņurupuča makstī. Es zem apmetņa mazliet pavilku laukā asmeni un pataustīju: ass kā bārdas skujamais!

Kazu takas Akropoles nogāzēs, kas sākas tūlīt aiz Dionīsa tempļa, es pazīstu kā savus piecus pirkstus, jo tur esmu klaiņojis visu savu bērnību. Peltasti palika lejā, bet mēs ar vadoni sākām rāpties augšā pa nokalni. Līdu ātri, kaut arī nakts bija tumša, jo mēness nespīdēja, bet druknais stratēgs ik pēc brīža klupa, apskrambājās gar krūmu ērkšķiem un klusu lādējās.

Beidzot bijām augšā, kur svilpo vējš un debesis izskatās kā milzīgs kupols, nobārstīts ar mirgojošiem zvaigžņu punktiņiem.

—    Es palikšu tepat, — gandrīz vai bez elpas nosēca Temistokls. — Vai tu ceļu zini? Vai neapmaldīsies?

—    Nē … Te es visu … visu zinu.

—    Nu tad ej. Lai dievi stāv tev klāt. Un iegaumē, čūska nav bīstama, tā nekož un nedzeļ. Tā jau patiesībā nav nekāda čūska, tas ir nekaitīgs zalktis.

Atri aizmetos gar Jaunavas Atēnas simtkolonnu tempļa stūri. Tukšajā laukumā snauda sargi, paklājuši sev apakšā apmetņus, saslējuši ieročus kopā. Zemu noliecies, gandrīz vai četrrāpus pārlīdu pāri laukumam. Erehteja tempļa viņā pusē bija dzirdamas balsis, tika stumdītas kastes, lamājās — tur priesteri bēdzināja tempļa bagātības. Bet no viņiem es nebaidījos.

Vārtiņi uz tempļa mazo pagalmiņu bija pavērti, Ieslīdēju iekšā un taustīdamies sāku meklēt marmora iežogojumu, aiz kura čūska parasti saulē gozējās. Te negaidot pieskāros kaut kam aukstam un asam. Drausmīgs purns, briesmoņa fizionomija izvalbītām acīm skatījās man tieši sejā. Es sastingu, manas rokas un kājas vairs neklausīja — te nu ir dievu atriebība! Nezin cik reižu biju dzirdējis māņticīgos vergus un gudros priesterus stāstām, kā dievi soda tos, kuri apgāna tempļus!

Pamazītēm atjēdzos, bet baismīgais briesmonis nekustējās.

Ha! Tas taču ir čūskkājis Kekrops — Atēnu aizstāvja izkrāsota statuja. Cik reižu nebiju to redzējis dienā! Tiesa, tā izskatījās tik briesmīga, ka iedvesa šausmas, bet tā taču bija statuja!

Saņēmis dūšu, cenzdamies apspiest pretīgās trīsas, pielīdu pie zemā marmora aizžogojuma un sāku taustīt ar roku smiltīs, cerēdams sakampt čūsku, bet čūskas tur nebija.

Novaidējās ūpis, un es atkal neviļus nodrebēju. Sametās baigi, dievi bija nolēmuši visādi mani baidīt. Pēkšņi uz tempļa jumta iegaudojās vējš, gluži kā nelaiķa dvēsele gaustos.

Prātā nāca himnas un lūgšanas. Sāku tās skaitīt, lai, drošs paliek drošs, iežēlinātu dievus.

— Svētās zemes ķēniņiene Pallāda, pilsētas valdniece … Nē, sajuka! … Visādā ziņā dod mums uzvaru .,, ari patlaban, dieviete! … Ai, dievi!

Acis aizmiedzis, vēl aizvien meklēju čūsku.

Čūskas nav. Mana roka satausta un bārsta tikai sausas smiltis. Dievu statujas šķiet kā briesmoņi, kas bola acis uz mani un stiepj no aklās tumsas savus taustekļus.

Čūskas nav! Es vairs nespēju izturēt un metos skriet atpakaļ — pateikšu Temistoklam, ka čūskas nav un tumsā to nav iespējams atrast. Atpakaļ skrēju pat nepieliecies, un man šķita, ka atriebības dieves — erīnijas joņo man pakaļ un visas vienā balsī auro.

Temistokla ēna rēgojās pie Akropoles mūra viņā galā. Skriedams pacēlu rokas un izpletu pirkstus, lai parādītu stratēgam, ka nenesu čūsku. Bet, kad biju atskrējis, izrādījās, ka Temistokla norunātajā vietā nav. Debesis metās gaišākas — tuvojās rītausma, un visu priekšmetu apveidi bija skaidri saredzami. Tātad Temistokls sapratis, ka esmu nobijies, un aizgājis, nesagaidījis mani. Man nav nekāda attaisnojuma!

Atvilku elpu un pamazām atguvos. Ar manu pirmo varoņdarbu nekas nebija iznācis. Ne jau velti ir tāds sakāmvārds: «Cilvēks domā, dara dievs.» Te pēkšņi man skaidri atausa prātā: priesteri taču stāstīja ticīgajiem, ka čūska naktī palienot zem tempļa kāpnēm. Atpakaļ, atpakaļ! Pēdējās gļēvulības paliekas izgaisa kā nebijušas.

Tūlīt biju gatavs uz visu un drosmīgi devos uz templi!

Man šķita, ka milzīgi liela ēna pazib pie Erehteja tempļa un pazūd. Kas tas par joku — vai tikai tā nav Temistokla ēna? Bet vai nav vienalga — uz priekšu, uz priekšu!

Un es atkal esmu pagalmiņā. Blāva gaisma jau apspīd augstu pie debesīm slīdošos mākoņus, aust rīts. Tepat ir marmora žogs, ap kuru es pirmīt lodāju. Rau, kur izkrāsotais Kekrops, no kura pārbijos, bet tālāk tempļa lievenis. Nometos ceļos un pabāzu roku zem pakāpiena. Ilgi taustījos, bet ari tur čūskas nebija. Rītausma jau iekaroja debesis. Steigšus vajadzēja pazust.

Kad vīlies piecēlos, notrausdams no ceļgaliem smiltis, pēkšņi ieraudzīju milzīgu visu piecu pirkstu nospiedumu smiltīs pie paša lieveņa, šis nesenais nospiedums bija tikpat lielai rokai kā tai, kuru es šonakt tik dedzīgi saspiedu stratēga mājā! Kāds bija aizsteidzies man priekšā, kāds bezbailīgi bija pabāzis roku zem kāpnēm un aiznesis čūsku!

PILSĒTAS PĒDĒJĀ DIENA

Mani pamodināja Kiliks — viņš man iegāza ar spieķi.

—    Ei, pie darba! Pa naktīm nez kur vazājies, pa dienu gulšņāsi?

Likās, mani ķēra zibens: es šonakt pierādīju, ka neesmu brīvības cienīgs, esmu gļēvulis, sliktāks par suni, vergs uz mūžu mūžiem!

Kājas taisni vai niez, visā augumā pretīgs nemiers — vajadzētu skriet, kliegt, kauties, tikai nesēdēt uz vietas. Bet Kiliks mani apkrauj ar darbiem: padod, paturi, ietin!

—    Kilik, ei, vai dzirdi? — tempļa pavārs, atnācis no tirgus, sauc viņam. — Pilsētā uztraukums, visi brēc: no Erehteja tempļa pazudusi čūska, dievi novērsuši savu vaigu, pilsētai pienācis gals . . . Cilvēki taisās pamest savus mājokļus.

—    Es nemaz netaisos pamest… — Kiliks norūc. — Bet čūsku vajadzēja stingrāk uzraudzīt. Es nojaušu, kas to pastrādājis, ne jau dievi… Dievi te nav vainīgi… Ei, delveri! — viņš man uzkliedz. — Aizskrien labi ātri uz

Asklēpija templi un pajautā, vai mūļi grozu aizvešanai sagatavoti? Saņemta pavēle no nešķīsteņa Temistokla, lai dieviem piederošās bagātības neaprokot, bet vedot prom uz Salamīnu, tuvāk pie viņa naudasmaka!

Ak, pilsētas ielas! Kur palicis jūsu klusums pusdienas stundās, kad zem zīdkoku un akāciju lapotnēm valda zaļš, ēnains, valgs un smaržojošs miers! Kur zudusi krodziņu bezrūpība, kad tur katlos vārījās kefales un uz iesmiem cepās jēru aknas, bet dīkdieņu pūļi, lēni sūkdami vīnu, kulstīja mēles, apspriezdami pilsētas jaunumus?!

Tagad pa ielām raudādami, vaimanādami, lamādamies ar lielu dārdoņu traucās bēgļu bari… Ripoja pajūgi, piekrauti ar iedzīvi; galvas mētādami, tipināja ēzeļi, apkrauti ar visu, kas gadījies pa rokai. Zemnieku sievas stiepa pusplikus brēcošus bērneļus un izmisumā lauzīja izdēdējušās rokas. Vārgulīgi sirmgalvji čāpoja, pazemīgi atbalstīdamies uz spieķa, viņu daudz pieredzējušās izbalējušās acis asaroja.

Spēcīgi mūļi vilka ratus ar kādu eipatrīda ģimeni — virs ratu malas šūpojās segās ievīstītu sieviešu galvas, einuks ar grumbainu mazu sejiņu rūpējās par lielākajiem bērniem, mazākie sarāvušies snauda uz zīdītāju rokām. Aiz ratiem gāja sadrūmuši vergi, drošības pēc iekalti važās, un nesa uz pleciem lādes, saiņus, kastes.

Vedējs centās pabraukt garām zemnieku ēzeļiem, taču ietiepīgie lopiņi negribēja paiet malā, un smagi piekrautie rati, lēni šķiebdamies uz sāniem, ar vienu riteni iebrauca grāvī; sagriezušies tie aizšķērsoja ceļu.

Ja jūs būtu dzirdējuši, kāda kliegšana izcēlās! Sievietes ratos pietrūkās kājās un sāka lamāt zemniekus; tie savukārt ņēmās stumt vezumu, lai atbrīvotu ceļu, kur tikt garām. Vergi vienaldzīgi nolika nastas zemē un noskatījās, kā visa iela apvaino un zākā viņu kungus.

Atskanēja spalgs fleites svilpiens un vienmuļa soļu duna.

—    Dodiet ceļu Euantīdu filas karaspēkaml — sauca ziņotāji. — Ceļu slavenajai zemessardzei!

Pilsētas sardzes vīri metās uz trača pusi ielas vidū, pazibēja sarkanās nūjas.

—    Strupdeguni barbari — ieaurojās sieviete ratos. — Kā tu uzdrošinājies man iesist, man, dižciltīgai atēnietei?

Taču skiti izjūdza mūļus un, apgāzuši ratus pavisam, nometa tos grāvmalā. Ceļš kļuva brīvs, un pa to aizsoļoja fleitisti, vaigus piepūtuši, tie svilpoja jautru pārgājiena melodiju. Atcerējos, kā soļoja karaspēks svētku parādē. Ar kādu sajūsmu toreiz visi apsveica maršējošos karavīrus, un cik smagi tagad ir no viņiem atvadīties! Puikas neskrēja pakaļ hoplītiem kā agrāk; pat suņi it kā izjuta rūgto zaudējumu un nekoda soļotājiem papēžos.

—    Paskatieties, paskatieties, kopā ar hoplītiem iet arī dižciltīgo jātnieki! Redz, kur Kimons, Miltiada dēls, un tur ir Līsimahs, Aristeida dēls, bet paskat, tas taču ir gleznotājs Polignots! Kāpēc viņi iet kopā ar kājniekiem?

—    Vai tad tu nezini? Viņi šorīt no rīta pakāra savus jātnieku vairogus un zirglietas Atēnas templī par zīmi, ka aiziet karot uz jūras.

—    Ak tā? — kāds garāmgājējs, izbijis jūrnieks, izsmējīgi ierunājās: — Mums, atēniešiem, kavalērija ir tikai skaistuma dēļ — apzeltītas bruņas, strausa spalvas. Tāpēc jau aristokrāti kalpo jātniekos — tur ir visdrošāk. Nu, tagad jūras valdnieks Poseidons liks viņiem trūkties!

—    Ak! — nopūtās kāda večiņa bēgle. — Tādos laikos visur bīstami karot. Man ir septiņi dēli, un visi vakar ņēma rokās ieročus.

Gleznotājs Polignots kolonnā gāja pēdējais. Aiz karavīriem soļoja noskumušie radinieki, viņi nesa sainīšus ar ēdamo, appītas blašķes, lai atvadoties pasniegtu tās karavīriem. Polignota līgava Elpinike ari gāja kopā ar citiem. Viņas daiļā seja likās kā sastingusi; zeltainie mati bija sakārtoti tikpat rūpīgi kā arvien; tērps uz pleca koķeti sasprausts ar izgrieztu sprādzi. Tā vien šķita, it kā viņa par šķiršanos nemaz nebūtu sarūgtināta.

—    Ej, Elpinike, ej vien, mans cīrulīti, — Polignots, atpakaļ nepagriezdamies, sacīja. — Mēs vēl satiksimies, aiznes velti Afrodītei.

Pie kara dieva Arēja tempļa kustējās vesela jūra galvu. Tur notika svinīga upurēšana. Dobji dunēja bungas, svilpa vientuļa fleite, kaili jaunekļi bruņu cepurēs, no kurām kā aste nokarājās pušķi, dejoja kara deju — klusēdami virzījās pa apli, sizdami vairogu pret vairogu, zobenu pret zobenu.

Arvien skaļāk dārd bungas, arvien ātrāk riņķo melnīgsnējie jaunekļi, varu zibinādami. Taču tauta nepriecājas par viņu brašumu, tauta raud. Raud visi, bez kaunēšanās, arī pār Elpinik.es vienaldzīgo seju kā kristāla zirnīši ripo asaras.

Jau labu brītiņu aizmugurē vārga sievietes balss sauca:

—    Kungs, kungs …

—           Puis, tevi sauc! — izbijušais jūrnieks parāva mani aiz hitona un zobgalīgi pavīpsnāja. — «Kungs»!

Tā ir Mikas vecā aukle. Viņa raud, šņaukājas brunču malā, un es ilgi nevaru izdabūt no viņas ne vārda.

—           Mūsu saimnieks, Ksantips … — viņa šļupst. — Lai Poseidons stāv viņam klāt. . .

—           Kas tad noticis? Tu saki, Ksantips .., Nu beidz taču raudāt!

—    Ak, jaunais kungs! …

—    Es taču neesmu kungs, esmu tāds pats vergs kā tu!

—           Tu neesi kungs? Bet es domāju, ka tu mūs aizstāvēsi, lai dievu žēlastība nāk pār tevi…

—           Gan jau būs žēlastība, vecomāt, gan jau būs. Bet saki jel — kas noticis?

—           Ar saimnieci pavisam slikti, nemaz acis netaisa vaļā. Ksantips pat neatnāca… Atsūtīja matrozi, tas iedeva maku ar naudu. Bet kur tā nauda tagadiņ der? Vai ta par to tagadiņ ko var nopirkt, vai var ko noalgot?

Večiņa vaimanāja, šķindinādama amuletus uz kaulainajām rokām.

—           Mika mani sūta: sak, ej, vecā, un sameklē tēvu, teic viņam … Es — uz stratēga māju, tur nelaiž iekšā, saka, esot ostā; es uz jūru — bet tur arīdzan nav. Ak, žēlīgie dievi! Bet man vēl dziednieks jāsameklē… Visi skrien, visi brauc. Kas mums, nelaimīgajiem, dos ratus, kas mūs aizvedīs no mīdiešu posta?

Jutos apņēmības pilns. Lai notiek: ja neizdevās veikt varoņdarbu tēvijas labā, izdarīšu visu Mikas dēļ. Kā «Iliādā» teicis Ahilejs:

Labāk lai nomirtu es par to, ka nelaimē draugam Nespēju palīdzēt vairs un krita viņš svešumā tālu, Veltīgi saucot pēc manis, pēc palīga nestundā bargā!

—           Ej, vecomāt, meklē dziednieku, bet es sameklēšu Ksantipu. Viņš aizsūtīs jums pakaļ, un jūs aizvedīs uz Salamīnu.

Paskat, kur Mnēsilohs! Uzstīvējis sev mugurā visus savus apģērba gabalus — gan jaunos, gan vecos, sasukājis bārdu kā uz lieliem svētkiem. Pamāja man ar roku no pūļa ielas viņā pusē.

Jātnieku nodaļa ķēdē virzījās pretī karaspēka un bēgļu nevaldāmajai straumei.

—    Kur i,r ienaidnieks? — paliecies no zirga, bēgošajiem jautāja bārdains komandieris.

—    Dekelejāl — vieni sauca.

—    Ahamās, Alopēkā! — citi zināja sacīt.

—     Keramikā, Atēnu priekšpilsētā! — iebļāvās kāds podnieks, kurš nesa audeklā ievīstītu podnieka ripu — savu vienīgo bagātību.

—     Bailēm lielas acis, — ieminējās Mnēsilohs, aizelsies pārskrējis pāri ielai pie manis. — No kurienes katrs mūk, tur tam arī rādījies ienaidnieks. Sie puiši zirgos laikam sūtīti izlūkot. Ek, Alkamen, ja es pirms nāves vēl varētu vienu reizīti iepriecināt sirdi! … Bet tas jau ir dzejnieks Eshils! — viņš iesaucās, kad jātnieku komandieris pagriezās, kādam ar pletni piedraudēdams.

Mnēsilohs tūlīt pieskrēja pie Eshila un satvēra viņu aiz seglu kāpšļa.

—    Vai ta es esmu .invalīds? Vecs esmu — bet kas pai to? Vecam āzim asi ragi. Mēs abi plecu pie pleca stāvējām Maratonas kaujas laukā. Izlūkošanai labāku par mani tu neatradīsi: es protu persiešu valodu, varu saost pēdas kā suns!

Bet Eshils pacēla viņa hitona tukšo piedurkni un noraidoši papurināja galvu. Strupdeguņi sardzes vīri nesaudzīgi ar nūjām atbrīvoja ceļu, noskanēja īsa pavēle, un jātnieki pazuda aiz stūra — tikai putekļu mākonis izklīda pa ielu.

—    Aiz bada viņi ļauj nosprāgt, — Mnēsilohs žēlojās. — Bet, ja grib mirt par tēviju, nē, to neļauj!

BĒGLIS

Tajā mirklī mani nokampa Kiliks. Cilvēkos viņš baidījās mani sist, saķēra aiz auss un, pūlim ņirgājoties, aizvilka līdzi, atkārtodams:

— Es tev tagad parādīšu, staigā kā aizmidzis, čūskulēns tāds!

Viņš aizveda mani uz tempļa noliktavu. Vergu diez kāpēc tur nebija, un Kiliks pats, vaidēdams, pie zemes lo

cīdamies, saiņoja grozus, bet citi priesteri dzina ēzeļus uz kalniem, kur laikam paslēpa visu mantību kādā alā.

«Vienalga, tiklīdz sāks celties pāri,» es spītīgi nolēmu, «aizlaidīšos, sameklēšu Ksantipu, pēc tam pārcelšos pats.»

Bet gaidi vien! Kiliks pavēstīja, ka nedomājot doties uz Salamīnu: svētajai ugunij templi jādegot arī tad, ja atnākšot mīdieši, un viņš, Kiliks, tai neļaušot izdzist. Mani viņš atstāšot, lai es viņu apkalpotu, es esot mazs, barbari mani neatņemšot.

—    Es tevi paturu pie sevis! — pamācošā toni atkārtoja priesteris. — Kaut ari tu esi sliņķis, rupjš, turklāt slien degunu gaisā.

Taču vēlēšanās sameklēt Ksantipu tirdīja mani un nedeva miera. Klusītēm aizlīdu aiz kolonnām, cerēdams izkļūt dārzā un pārlīst pār sētu. Kiliks pamanīja, panāca mani un, ne vārda nesacījis, nomizoja ar ēzeļa pavadu. Es ari klusēju, tikai visādi locījos, vairīdamies no sitieniem. Abi divi aizelsāmies. Viņš palaida mani vaļā — un es nogāzos zālē. Tad Kiliks pasauca otru priesteri, un viņi ar to pašu pavadu piesēja mani pie koka.

—    Es jau viņu sen būtu noslīcinājis, — bez elpas nošņācās Kiliks. — Bet viņam tāds piemīlīgs ģīmis, un spējīgs arī. Pienāks reize, un es par viņu dabūšu labu naudiņu!

Ak šitā! Tad man tūdaļ uz vietas jārīkojas.

Viena roka man bija piesaistīta pie vidukļa, kur es slēpu Temistokla duncīti. Kad priesteri atgāja sāņus, sasprindzināju pirkstus ar tādu spēku, ka no sāpēm pat auksti sviedri izspiedās. Tomēr izlocījos un izvilku duncīti. Dažas kustības ar asmeni — un es esmu brīvs! Sagraizītos pirkstus un smeldzošos kaulus nav ko ņemt vērā!

Es jau vairs neaptvēru, ko daru. Sataisījis bezrūpīgu seju, apgāju ap kolonnām un parādījos Kilikam un priesteriem. Tie sākumā iepleta mutes, bet tad likās man pakal, kliegdami:

— Turi viņu! Ak tu dumpinieks, ak tu viltnieks!

Bet es jau pārlēcu pār bronzas režģi un prom bijul

Drošībā nokjuvis, apsēdos atpūsties. Mana sirds sāka pukstēt arvien mierīgāk, toties mani pārņēma arvien lielākas šausmas. Es taču tagad biju izbēdzis vergs! Līdz šim varēju pēc sirds patikas draiskoties, izlocīties no kāda pienākuma, pastrādāt nedarbus — par visu samaksāja mana mugura. Tagad es biju nogriezis visus ceļus atpakaļ pie kunga, viņš man kliedza: «Stāvi!» — bet es aizbēgu, turklāt vēl nokaitināju viņu. Tagad katram atēnietim un svešzemniekam ne vien bija tiesības, bet pat vajadzēja mani nogalināt uz līdzenas vietas, kā jau izbēgušu vergu!

Pag, pag, Alkamen, apdomā labi. Varbūt atgriezties, kamēr nav par vēlu, aizrāpot atpakaļ, pārciest Kilika sitienus, un viss paliks pa vecam? Bet vai Kiliks tagad sitīs? Viņš jau uzreiz noslīcinās.

Tā ka uz priekšu, pretī liktenim! Ticu: mans varoņdarbs mani vēl gaida.

Zagdamies gar zaļajiem žogiem, slēpdamies bēgļu burzmā, aizskrēju līdz stratēga mājai: tur tagad bija visas dzīves centrs. Pie stratēga mājas karavīri tik tikko spēja novaldīt pūli. Turpat bija^arī Mnēsilohs, viņš prasīja, lai ielaižot pie Temistokla, plēsa savas drēbes, lūgšus lūdzās. Drošs paliek drošs, nostājos paēnā: ja nu manīgais Mnēsilohs paskatās uz mani un saprot, ka es tagad esmu izbēdzis vergs?

Pēkšņi no mājas iznāca laukā Temistokls. Viņš ātri kāpa lejā pie slēgtajām nestuvēm, iedams taisīja ciet zobena siksnu un deva rīkojumus. Metos pie viņa, lai lūgtos, paskaidrotu, diedelētu, kaut vai uz ceļiem būtu jāstāv! Bet kur nu! Vesela lūdzēju orda brāzās pie viņa: cits stiepa tīstokli ar lūgumu, cits raudāja, kāds gluži vienkārši satvēra viņu aiz apmetņa. Temistokls, nelikdamies ne zinis, jau gribēja sēsties nestuvēs, te piepeši viņš pamanīja Mnēsilohu.

—    Ko tu gribēji, mans cīņas biedri?

—           Nosūti mani uz karaspēku, neviens negrib mani ņemt. Kad jauns biju, tad mani par rumaku dēvēja, nu, kad esmu vecs, nu saukā par kleperi. Kas par to, ka man rokas nav, man ir zināšanas un drosme. Es iedvesmošu vīrus un mācīšu jaunekļus.

—           Ej labāk, vecais, uz ostu! Se, ņem vaska plāksnīti, uzrādi to, un tevi ārpus kārtas pārvedīs uz Salamīnu.

—           Kāpēc tu dzen mani prom? — nabaga jokdaris ievaimanājās. — Labāk dāvā man tiesības nomirt par tēvzemi!

—           Nomirt nav nekāda māksla, — Temistokls pavīpsnāja. — Jāuzvar.

—           Liec mani pie darba, lai ari es varu piedalīties kopīgajā uzvaras cīņā!

Tajā brīdī no mājas izskrēja tukla, pēc izskata slimīga sieviete.

—           Temistokla sievai — kāds ne visai pārliecināti nočukstēja.

Viņu pēc sejas neviens lāgā nepazina, jo Temistokls, tāpat kā citi dižciltīgie, turēja sievu ieslēgtu.

—           Ko lai mēs iesākam? — sieviete satraukti jautāja. — Viss ir salikts, mūļi iejūgti, bet tu neliec mums doties prom?

Temistokla sejā varēja jaust slepenas ciešanas, bet viņš tūdaļ kā aktieris teātrī uzlika parasto zobgalības masku:

—           Vai tad tik ļoti jāsteidzas? Vai tad neatliekamāku darīšanu nav?

—           Bet ko lai iesāk? Alkmeonīdi bēg, Eumolpīdi bēg — visi bēg.

Temistokls izslējās. Viņa seja kļuva barga.

—           Bet mēs nebēgsim, mēs pārcelsimies tad, kad tas būs nepieciešams. Un zini, sieviete, tu pati iesāki ļaužu priekšā šo ķildu, tad es tev visu priekšā ari saku: mēs nebēgsim!

—    Jā, bet bērni, bērni! Tu nedomā par saviem bērniem!

—           Bez maniem bērniem, redz, kur vēl mani bērni! — viņš parādīja ar roku uz karavīriem, kas viņā raudzījās gluži kā jaunā olimpietī. — Atēnieši, ziniet ari jūs: Temistokls nepadodas. Viņa sieva un bērni paliks šeit, kamēr pats pēdējais atēnietis nebūs aizvests uz Salamīnul

Klusumā, kāds iestājās, kļuva dzirdams, ka elso sieviete.

—    Man bail, — viņa šļupstēja, un visiem sametās viņas žēl. — Es visu laiku esmu viena pati, viena pati!

—     Mnēsiloh! — stratēgs pasauca. —"Te būs tavs darbs, kuru tu meklēji. Gādā par karavadoņa ģimeni — tas nozīmē: apsargā viņa paša mieru, citiem vārdiem, nodrošini uzvaru!

Viņš maigi papurināja raudošo sievu un iesēdās nestuvēs. Nestuves virzījās prom, tās pavadīja jātnieki spalvotām bruņu cepurēm galvā.

—     Stāviet! — Temistokls pēkšņi pavēlēja un pastiepa no nestuvēm savu vecvectēvu zobenu ar dārgu zobena siksnu. Zobens bija rotāts griezumiem, kas attēloja Kalidona medības: aulekšo kaili jātnieki, vajādami garu spalvu noaugušu meža kuili. — Ņem, Mnēsiloh, tas būs tava uzdevuma simbols. Es kaujā paņemšu hoplīta šķēpu, bet tu ar šo šķēpu apsargā Freariju dzimtu, Temistokla ģimeni!

Mnēsilohs aizkliboja pa kāpnēm pakaļ stratēga sievai. Bet ko lai es iesāku?

—     … Ksantips patlaban ir Munihijā kara ostā, — izdzirdēju aprautu sarunu. — Pārbauda, vai flote sagatavota.

Es metos prom uz ostu.

OSTA

Sāka jau krēslot. Pietauvojušies kuģi aizsedza skatienam jūru. Pa piestātnes bruģi šurpu turpu šaudījās cilvēki: vieni stiepa grozus, citi satina buras, vēl citi vilka tauvas. Jūrnieki skriešus aiznesa uz pleciem divus garus jo garus airus, vergi, pletnēm plīkšķot, stiepa augšā pa kāpnēm maisus, saiņus, milzīgas amforas. Piekrautie kuģi atgāja no krasta un devās līcī, kur to bija sapulcējušies vesela eskadra.

Ksantipa šeit nebija, neviens par viņu nekā nezināja teikt, bet varbūt negribēja teikt? Es skraidelēju šurpu turpu, cerēdams kaut ko uzzināt.

Pie apvāršņa varēja redzēt Salamīnas kalnu lēzenās virsotnes. Uz turieni devās neskaitāms daudzums cilvēku pārpildītu laivu, barku, plostu. Tā bija satriecoša aina — visi centās katrā ziņā pirmie iekļūt laivā, it kā ienaidnieks jau mītu uz papēžiem. Spēkpilni vīrieši, diez kādu iemeslu dēļ nebūdami karavīri, meta laivā maisus, atgrūda sievietes, rāpās iekšā paši, svieda laukā citu grozus un bīstami sašķieba laivu. Nesatricināmi mierīgie jūrnieki grūda nost šos nekauņas, sēdināja laivās sievietes un sirmgalvjus, deva signālu, ka laiva var braukt prom. Kad tā jau atīrās no krasta, vienmēr kāds nepacietīgais vēl metās no piestātnes tajā un ievēlās ūdenī; viņu kopējiem spēkiem izvilka laukā un izmakšķerēja visas viņa mantiņas.

—    Kāpēc tu nelaid? Kāpēc tu nelaid, kaut tevi Erebs [4] aprītu! — kliedza bārdains izlutis atēnietis, raudamies laukā no jūrnieka rokām.

—    Airētāji ir galīgi pārguruši, — tas prātīgi atbildēja.

—     Cik reižu viņi šodien jau braukuši turp un atpakaļ! Un vai mums vieglāk? Es tevi iesēdināšu laivā, bet pats nezinu, kur manējie, vai paguvuši aiziet no ciemata.,.

—    Runā, ka tur notiekot jūras kauja, — teica kāds pienācis bēglis.

—    Kur, kur? — visi reizē pagrieza galvu uz viņa pusi.

—     Pie Sūnija zemesraga. Šorīt no rīta persiešu ķēniņš licis ielenkt atēniešu ostas, lai neļautu mūsējiem pārcelties uz Salamīnu. Temistokls aizsūtījis viņiem pretī Ksantipu. Bija atnākuši zvejnieki, stāsta, ka notiekot neganta cīņa.

—    Kurš tas Ksantips ir? — no tumsas kāds jautāja.

—   Tas, kurš pēdējā izrādē bija horēgs?

Jautātāja balsī varēja just bažas: vai šis cilvēks spes veikt savu pienākumu?

—    Ksantips ir pieredzējis jūrnieks, — apgalvoja sargmatrozis. — Un viņa nauarhi[5] nav ar pliku roku ņemami. Bet kas ir persiešuflotē? Mūsu nodevēji grieķi vai arī nožēlojamie feniķieši. Persiešiem taču pašiem savu kuģu nav.

Nospriedu tā: ja Ksantips ar kuģiem ir pie Sūnija zemesraga, tad man te nav ko darīt. Tagad var saprast, kāpēc viņš aizmirsis savu ģimeni. Tagad mans pienākums ir parūpēties par viņa sievu un bērniem. Ko Temistokls

sacīja Mnēsiloham? «Rūpēties par karavadoņa ģimeni, tas nozīmē — nodrošināt uzvaru!» Jāskrien uz Kolonu!

Taču man neizdevās tūdaj aizskriet uz Kolonu.

Pa piestātni lēni rindā gāja ķēdēs iekalti puskaili cilvēki. Milzīgie ugunskuri kliedēja uznākušo tumsu un apspīdēja ar oranžu gaismu augstos kuģu bortus. Viļņi vēla no jūras dzelmes asinssarkanu atspīdumu.

Cilvēki, ķēdes žvadzinādami, sarunājās svešā valodā. Tie visi bija vīrieši — spēcīgi, muskuļaini.

Paslēpos aiz grozu kaudzes — es nojautu ko šausmīgu. Nu kā tad, nu protams, tā jau domāju — tie taču ir mūsējie, no tempļa! Dārznieks Psojs, Cirvis, Dzirnakmens, lempīgais Lāpsta un, skat, arī Lācis — rudais skits.

Es tā nopriecājos par savējiem, it kā būtu tuviniekus saticis. Pat Lācim būtu ar mieru mesties ap kaklu, aizmirsis vecās ķildas.

Atskanēja komanda. Sargi nolaida zemē šķēpus, ar kuriem bija bikstījuši tos, kas atpalika. Nožvadzēja dzelzs, un visi pārmocīti noslīga uz piestātnes akmeņiem, kur nu kurais bija stāvējis. Es pabāzu laukā galvu aiz grozu kaudzes, lai mūsējie mani ieraudzītu.

—     Alkamen, tu es šeit? — Tempļa vergi bija pārsteigti. — Bēdz ātrāk prom, citādi tevi arī piekals rindā pie mums.

—     Kāpēc jūs te esat? Turklāt saķēdēti! Kur jūs dzen?

—     Pie visa vainīgs tavs Temistokls! — Lācis norūca. — Šis demokrāts pavēlēja savākt veselos vergus no visas pilsētas, sakalt ķēdēs un iesēdināt kuģos par airētājiem. Citus, važās saslēgtus, aizsūtīja uz Salamlnu, lai nepārbēgot pie ienaidnieka.

—     Bēdz, Alkamen, bēdz, mīļo bērniņ! — žēlsirdīgais Psojs mani steidzināja. — Bēdz, kamēr vēl vari. Tagadiņ karš, juceklis, neviens nepamanīs tavu bēgšanu. Bēdz uz Salamīnu, ūz Aigīnu, tālāk uz Krētu; runā, ka krētieši neizdodot grieķu pilsētām izbēgušos vergus.

—     Kāpēc tad lai viņš bēgtu? — Lācis zobgalīgi sacīja. — Viņš droši vien sapņo, kaut varētu cīnīties un saņemt pilsoņa vainagu!

Skits pacēla važās iekaltās rokas un niknumā tās sakratīja.

—     Labāk nosprāgt! — viņš iekliedzās dārdošā balsī. — Labāk sapūt dzivam nekā mirt par tādu demokrātiju, kur vieniem ir viss — gan vainagi, gan teātri, bet citiem nekas — tikai darbs, bads, važas! Nolādēts!

—    Ei, tu, sarkanmati! — sargi uzsauca. — Turi muti!

—     Labi jau, labi! Mēs jau kāpsim kuģos! — Lācis turpināja. Viņš nostājās sēdošo vergu vidū visā augumā, ugunskuru atspulgi dejoja uz viņa niknumā saviebto seju. — Sēdīsimies pie airiem! Taču mūsu važas nav uz

mūžīgiem laikiem — vai dzirdat, brāļi? Esiet gatavi ņemt savu likteni paši savās rokās!

Biedri raustīja viņu aiz rokām, vilka aiz jostas, bet vai ar tādu milzi varēja tikt galā? Tikai tad, kad sargi pavērsa pret viņu šķēpus, viņš norima un apsēdās; pazibsnlja ar aci, kurā spīdēja uguns atspulgs, un pamāja man ar roku.

Ardievu, templieši! Mika neredzama sauc mani pie sevis. Nākotne nezināma, bet dzīvot bez nākotnes cerībām es nevaru.

Jozu uz pilsētu. Pretī nāca bēgļi, runādami:

—      Vai dzirdēji? Persiešu ķēniņš izsūtījis jātniekus, un tie laupot pa visu apkaimi. Stāsta, ka laužoties jau iekšā pilsētas ielās.

—      Jā, jā… Man teica, ka barbari esot jau Akadēmijā …

Akadēmijā? Tas taču ir netālu no Mikas mājām. Un es, muļķis, dauzos apkārt velti, meklēdams Ksantipu!

Uz Kolonu, uz Kolonu!

IZMIRUSĪ PILSĒTA

Reiz (vēl šodien pat!) te daudzās un dažādās balsīs klaigāja pūlis. Pie kolonādēm ubagi lūdza žēlastības dāvanas, filozofi mācīja gudrības, bārddziņi, apsēdinājuši vīrus uz ķebļiem, pielīdzināja matus, iecirtoja bārdas.

Tagad Piena Ceļš.— sudrabotie puteklīši — tik tikko ļāva saskatīt kaut kādus dīvainus milzeņus. Retie gājēji šķita kā ēnas no Aīda valstības, aiz mālu kleķa sienām ne gaismas stariņa, ne nopūtas. Kaut kur tālumā ierejas suns, un tas ir viss.

—    Ei, kas tur nāk? — sardze man uzsauca.

Gribēju aizmukt, bet mani panāca.

—      A, tas taču ir Alkamens no teātra, — karavīri peltasti mani pazina. — Tas, kurš pavasarī bija par korifeju. Kur tu, mazais, ej? Vai gribi, mēs palīdzēsim tev tikt pāri uz Salamīnu!

Karavīri, kas vēl vakar bija kalēji vai kurpnieki, oda pēc dūmiem, miecētas aitādas, pēc kaut kā mājīga. Izstāstīju viņiem, ka eju glābt Ksantipa ģimeni.

—      Glābt? — Peltasti sāka smieties. — Kā tad tu viens pats, tāds maziņš, viņus izglābsi? Tur vajag ratu, lai varētu aizvest iedzīvi, vajadzīgi mūļi, ar ko vest kungus …

Sāku viņiem pierādīt, ka, pirmkārt, es neesmu mazs, bet, otrkārt, aizvedīšu Ksantipa ģimeni kājām — nekādas mantības viņiem tik un tā nav.

—           Kā tad tas Ksantips, — karavīri brīnījās, — nav aizvedis ģimeni, bet atstājis bez palīdzības?… Te tev nu bija dižciltīgais!

—           Ksantips ir jūrā, — sacīja peltastu komandieris, sirms vīrs. — Pēc viņa ģimenes aizsūtīta Eshila jātnieku vienība. Viņi tikko pagāja te garām. Eshils teica, ka vispirms izlūkos, kur ir ienaidnieks, un tad tūlīt jās atpakaļ uz Ksantipa māju. Tā ka tev, puisīt, tur nav ko meklēt. Labāk dodies prom uz Salamīnu.

Es lūdzu, lai ļauj man iet, biju ar mieru krist pie zemes un lūgties.

—           Lai notiek, ej arī, — komandieris apžēlojās. — Parūpējies par viņiem, ja viņi būs vieni paši. Dažreiz gādība par otru līdz labāk nekā zāles.

Aizdrāzos kā vējš. Kaut nu nenokavētu — Eshila kareivji aizvedīs Miku, un tad es viņu vairs neredzēšu.

Esmu jau Kolonā. Tikpat tukšs, tie paši melnie koku milzeņi, kas tumsā izskatās kā mītiski briesmoņi. Pie Ksantipa mājas kāds stāv — nevar saredzēt, kas tas ir, bet jūtu, ka stāv. Drošs paliek drošs, skrienu kā kaķis uz pašiem pirkstgaliem.

—           Kas tur ir? — es izdzirdēju tikpat pazīstamu balsi kā bezdelīgas vidžināšanu. — Tu atnāci?

—    Jā, es atnācu.

Man no uztraukuma kaklā sāka kņudēt.

—           Mūsu māmiņa nomira. Man ir tik ļoti bail. Nekur neviena nav, kur visi palikuši?

Es jūtu, ka viņa tik tikko valda asaras.

—           Visapkārt karš… — es atbildēju. — Visi bēg uz Salamīnu. Es atnācu jums pakaļ, iesim ātrāk!

—           Bet ko lai dara ar māmiņu? Kā mēs viņu aizvedīsim sev līdzi?

Tas nu gan ir āķis! Meiteni un viņas brāli var aizvest, bet kā lai aiznes mirušo?

Mika vēlreiz atkārtoja:

—           Es no māmuļas prom neiešu… Lai viņa nav dzīva, bet es kopā ar viņu .. .

Mika paņēma mani pie rokas un ieveda iekšā. Vienā no tālākajām istabām uz saliekamas gultas gulēja ar palagu apsegts augums. No kvēpenes uz sienas satraukti dejoja milzīgas ēnas. Zēns, uzlicis galvu uz suņa mīkstā vēdera, nejuzdams nekādas raizes, bija iemidzis. Suns, pamanījis mani, klusu ierūcās. Aukle, kas bija gulējusi pie mirušās saimnieces kājām, piecēlās un apsauca suni,

Mika apsēdās pie gultas, atmeta nost palagu un, uzlikusi zodu uz mātes krūtīm, cieši lūkojās tās mierīgajā sejā.

Ko darīt? Skriet pēc palīgiem? Bet visapkārt nav nevienas dzīvas dvēseles. Un, ja kāds arī paslēpies aiz tumšajām sētām, tas neatsauksies, lai kliedz kaut vai pilnā kaklā. Bet kur tad beigu beigās ir tā Eshila vienība, par kuru stāstīja peltastu priekšnieks?

—    Auklīt, — Mika sacīja, — kvēpene jau dziest nost, pielej eļļu …

—    Mijā kundze, — večiņa iešļupstējās, — tu jau zini, ka eļļas nav ne pilītes. Labāk iesim prom, atstāsim līķi — kas gan aiztiks mironi? Pēc tam atnāksim atpakaļ vai atsūtīsim pēc viņas.

Meitene tomēr papurināja galvu, un mums kļuva skaidrs, ka viņa ne par ko neies prom.

Te negaidot man šķita, ka dzirdu laukā nošķindam bronzu: tā šķind vienīgi kara zirga iemaukti. Un tiešām — tūlīt izdzirdēju, ka paklusu iekrācas zirgs. Suns pacēla galvu un saausījās.

Tā laikam būs Eshila vienība!

Izskrēju pretī un ieraudzīju pret zvaigžņu nosētajām debesīm jātniekus.

Apdullinošs sitiens notrieca mani no kājām.

NAKTS KAUJA UN PAKAĻDZĪŠANĀS

Veiklas rokas mani sāpīgi sasēja ar auklu; nepazīstamas balsis kaut ko buldurēja, žvadzēja ieroči. Kā lai saceļu trauksmi? Es iekliedzos, it kā man dzīvam vilktu nost ādu. Tā pati stingrā roka iebāza man mutē rjebīgu aitādas kumšķi.

Medussalda balss (tik pazīstama!) nodūdoja:

—    Ak, drošsirdīgais priekšniek! Sī te ir tā māja, par kuru mēs tev stāstījām… Bet vai tu maz saproti grieķiski? Varbūt jāsaka vēlreiz? …

—     Mēs saprot… — vārdus kropļodams, atbildēja barbars, kuru tumsā nevarēju redzēt. — Kur ir smuks meitiņš, ko tu apsolīt?

—    Tur viņa ir, tur, mājā!

Nepazīstamie cilvēki, kājas dimdinādami, lamādamies iegāzās iekšā mājā. Ak tad tā! Augļotāji — līdietis un ēģiptietis — atveduši sev līdzi barbarus! Tagad ies slikti gan man, gan Ksantipa ģimenei.

Spēcīgs barbars pacēla mani un tādu pašu sasaistītu pārmeta pār segliem, tā ka galva nokarājās lejup. Tā nogāztam, man likās, ka nupat acis izsprāgs no pieres, no aitādas sāka šķebināt; es gandrīz vai zaudēju samaņu.

Atskanēja briesmīga riešana — droši vien Kēfejs metās naidniekiem virsū. Zirgs, kura seglos es karājos, pacirtās sāņus un iemeta mani grāvī. Trakot sāpīgi sasitos, asaras tecēja aumaļām, deguns kņudēja; toties viena aukla bija pārtrūkusi, un es žigli vien atsvabinājos.

Pa visu ielu skanēja suņa niknās rejas un svešu balsu kliedzieni; viens barbars žēli iebļāvās — kā upura jērs, kad to kauj, acīm redzot, Kēfejs tam bija iekodis.

Pāri kokiem cēli izlīda mēness. Tā vienaldzīgajā gaismā ieraudzīju, ka jātnieks, uzmetis Kēfejam valgu, aizvelk pa putekļiem viņa nevarīgo ķermeni.

Bezbailīgā suņa piemērs mani iedvesmoja. No mājas iznesa laukā zēnu, kurš ķepurojās rokām un kājām, un aiz matiem izvilka Miku. Meitene kliedza, bet barbari smiedamies rāva nost viņas pirkstus, kas bija ieķērušies durvju aplodā.

Sataustīju pie jostas Temistokla duncīti. No dusmām gluži kā akls izlēcu laukā no grāvja un ietriecu asmeni tam, kurš vilka Miku.

—    Ai, ai, ai! — barbars iebļāvās; no viņa sāniem melnā straumītē sāka tecēt asinis.

—     Ai, ai, ai! — viņa biedri bija pārsteigti un metās man virsū.

Neatceros, kā es aizstāvējos; sitieni bira man uz pleciem, uz galvas; šķēpa smaile iedūrās vienā plecā. Es izlocījos — un smaile pāršķēla ādu. Man izdevās iešņāpt ar dunci tam, kuram bija šķēps, — viņš izvēlās no uzbrucēju bara.

Dabūju sitienu no mugurpuses. Pagriezos — Mika bija pacēlusi nolauztu šķēpu un, acis aizmiegusi, zvetēja, kur tikai gadījās. Milzenis barbars izsita viņai šķēpu no rokām, un viņa atkal iekliedzās, Sakampta aiz matiem.

Apaļais mēness vēl aizvien tikpat vienaldzīgi nolūkojās uz šaudīgajām ēnām. Lāgiem tā gaisma kā sudrabs iezibsnījas uz bruņu krekliem un iemauktiem.

Beigu beigās barbari atjēdzās, ka viņiem ir darīšana tikai ar vienu neprātīgu puišeli. Mani tūdaļ notrieca zemē; putekļus rīdams, paguvu ieraudzīt lāpu lēkājošo gaismu, kas tuvojās gluži kā no debesīm. Līdieša balss pārkliedza visu cīņas kņadu:

—    Atēnieši nāk, glābieties, drošsirdīgie!

Mocītāji pameta mani un uzlēca zirgos. Augļotāji, garo apģērbu stērbeles pacēluši, iejoza krūmos. Viss kfuva kluss, bija dzirdama tikai Perikla gaužā raudāšana un aizvien tālāka pakavu dima.

Pār mani noliecās bārdainā, mierīgā, «savējā» — Eshila seja.

—    Dūšīgs puika! — izdzirdēju kada karavīra balsi. — Viens pats divus nodūris.

Es esmu nogalinājis divus cilvēkus! Esmu atņēmis dzīvību diviem pieaugušiem vīriem! Visu laiku sapņoju par karu, kas atnesīs pārmaiņas manā dzīvē, bet nez kāpēc nekad nebiju domājis, cik briesmīga ir sveša cilvēka nāve. Galvu pacēlis, ar šausmās ielūkojos līķu sejās.

—    Bet kur tad ir Ksantipa meita?

Pietrūkos kājās. Karavīri pārmeklēja visu māju, nomierināja Periklu, dabūja pie samaņas aukli. Pat suns, kad bija pārgriezts valgs, piecēlās, grīļodamies piegāja pie zēna un nolaizīja viņam vaigu.

—    Bet kur tad ir meitene?

Tad atskanēja iztapīga balss. Runāja matiem noaugušais līdietis, kuru bija izvilkuši no krūmiem un nogrūduši uz ceļiem.

—    Barbari, nelieši, viņu aizveda, iemeta seglos un aizaulēkšoja, žēlīgais kungs …

—    Zirgos! — Eshils pavēlēja.

Mans vecais paziņa Terejs, kurš kādreiz bija aizvedis mūs ar Mnēsilohu pie Temistokla, uzsēdināja mani savam zirgam uz krustiem. Zirgs bija liels, un no augšas pavērās tāds skats kā no kāda šķūņa jumta. Man lika vērīgi skatīties apkārt, lai nepalaistu garām ienaidniekus. Pie aukles, Perikla un gūstekņiem pagaidām atstāja sargus.

Nespēju nepamest acis atpakaļ uz barbariem, kurus biju nogalinājis. Eshils to pamanīja un uzmundrināja mani:

—    Nāve ir briesmīga, asinis — pretīgas! Taču tavu roku vadījusi taisnība. Nebēdā, puisēn!

Bet Terejs, pavadu pievilkdams, noteica: — Ja tu nebūtu viņus, viņi būtu tevi nogalējuši! Auļojām, ko kājas nes, no trakā pretvēja pie segliem pieplakuši. Lielāku un mazāku ieliņu, dārzu un tīrumu labirintos mēs nekad nepanāktu ienaidnieku, ja dievi nebūtu bijuši mums labvēlīgi. Barbari paši bija apmaldījušies un, izdzirdējuši pakavu dipoņu, aulekšoja pretī, noturēdami mūs par savējiem.

Persiešu barvedis savā valodā mums kaut ko uzsauca. Viņam atbildēja atēnietis, kurš prata persiski.

Jau varēja saskatīt, ka mierīgā riksī viņi mums tuvojas, bet viens pārmet pār segliem kādu apmetnī ievīstītu ķermeni. Atēnieši drāzās viņiem pretī kā plēsīgi putni, un plīvojošo lāpu gaismā pa sētām un kokiem traucās spārnotas ēnas.

Ar uzvaras saucienu metamies viņiem virsū, pazibēja dunči, atskanēja barbaru lādēšanās. Terejs cirta ār šķēpu priekšējam barbaram, bet tas paguva aizlikt vairogu — šķēps noslīdēja, un trieciens mūs gandrīz izsita no segliem. Tad Terejs pārliecās pār zirgu un abām rokām sagrāba barbaru aiz kakla. Zirgi sagriezās dīvainā dejā, iekrācās, sazvēlās uz sāniem, un smiltīs sāka pilēt asiņainas putas.

Tik tikko turējos, pieķēries pie Tereja vara jostas. Vēl viens rāviens — un es izlidoju no segliem, ieveļos smiltīs, locīdamies vairos no negantajiem pakaviem. Bet kauja pavirzās nost. Atvelku elpu un ieraugu smiltīs satīstīto ķermeni, kuru barbars bija nometis. Pielienu, attinu vajā — Mika! Viņas seja ir bāla un mierīga; viņas skropstas lāpu gaismā met trīsošas ēnas.

Piespiedu ausi pie Mikas krūtīm: sirds klusēja!

RĪTAUSMA

Sēžu zālē pie viņas tāpat, kā viņa pirms stundas sēdēja pie savas mātes. Tiklīdz barbars bija jutis, ka laupījums izslīd no rokām, viņš bija iedūris Mikai ar nazi. Jāsaka gan, ka Mika vēl ir dzīva — tik tikko var sadzirdēt, kā vēl pukst viņas sirds. Pieredzējušie karavīri gribēja viņu pārsiet, bet aukle neļāva: lika klāt nez kādu amuletu, kaut ko čukstēja, un tagad asinis vairs netek, lai gan pie katra elpas vilciena meitenes krūtīs kaut kas briesmīgi gārdz un guldz.

Karavīri atveda uz mūsu kaujas vietu Periklu un aukli, atdzina arī augļotājus. Sadrūmušais Eshils negribēja nopratināt svešzemniekus, pamāja ar rokut un karavīri vilka viņus prom. Līdietis krita pie zemes, badīja matiem noaugušo galvu putekļos un lūdzās, lai viņu saudzējot, piedāvāja izpirkumu, apgalvoja, ka viņam Lidijā esot seši bērni.

—    Citu bērnus tu gan nesaudzēji, — Terejs nolamājās, dzīdams viņu ar šķēpu.

Ēģiptietis atmeta apmetņa malu, ar kuru bija aptinis noskūto galvu, un pastiepa rokas pret Eshilu:

—    Kungs, visupirms vajadzīga taisnība! Lai likums spriež par mums tiesu … Mēs aizstāvējām šos bērnus, centāmies pierunāt barbarus. Pajautājiet kaut vai zēnam. — Viņš norādīja uz mani.

Visi pagriezās uz manu pusi. Kādi nekaunīgi meli! Viņš domā, ka es neesmu ne redzējis, ne dzirdējis… Viens mans vārds… Bet nogalināt vēl divus cilvēkus? Kā Temistokls teica: «Pret uzvarēto jābūt augstsirdīgam…»

—    Vai viņš saka taisnību? — Eshils man jautāja.

Ak, kaut ātrāk būtu klusums, kaut ātrāk varētu kaut brīdi atpūsties! Acu nepacēlis, es pamāju ar galvu. Augļotājus palaida vaļā. Tie metās prom, ar pateicības vārdiem neskopodamies.

Man sāp viss ķermenis, dedzina noplēstā āda, sūrst saskrambātās vietas. Taču tie visi ir sīkumi. Mika, Mika! … Niknums sāka mani vārīties, biju gatavs nolādēt savu mīkstsirdību, bet nu jau bija par vēlu.

Ak, Mika, vai tiešām nevar neko labot?

Izlūki, kas bija aizsūtīti, atgriezās un paziņoja, ka ienaidnieku tuvumā neesot. Eshils izlika sargposteņus un ļāva atpūsties.

Zirgiem sapina kājas, iebēra kulēs miežus — vēl bija priekšā garš ceļš. Karavīri palaida vaļīgāk bruņu siksniņas, noņēma bruņu cepures un nokrita zālē, un — skaties vien — daži jau krāc, it kā nekas nebūtu bijis!

Debesis metas gaišākas, nav tālu rītausma. Cieši raugos Mikas sejā, kuras vaibsti kļuvuši asāki, — šķiet, viņa kuru katru mirkli pēdējo reizi ievilks elpu un …

—     Iegaumē, Terej, — dzirdu, ka Eshils kaut kur pie zirgiem saka. — Pakavi jāapskata katru dienu. Dažs redz, ka nagla kļuvusi vaļīga, bet atmet ar roku: sak, gan jau vēl pagūšu, atpūtināšu kaulus. Bet zirgs klibo un aiziet postā.

—    Es jau apskatīju. — Terejs taisnojas. — Bet kā tad mēs auļojām? Tur jau visi pakavi var aiziet pa gaisu!

—    Tagad derētu sālsūdens, — Eshils turpina, — un tad ar sūkli noslaucīt pakavus, savainotās vietas apziest ar kazu taukiem.

Tad es neizturēju. Tad es uzdrošinājos pacelt balsi pret lielo dzejnieku:

—    Eshil, Eshil! Paskaties jel, viņa mirst nost, bet tu runā par zirgiem, par pakaviem, par kazu taukiem! Ko lai mēs darām, Eshil?

Komandieris pienāca, noslīga man blakus un lēnītēm uzpūta meitenes sejai. Viņas skropstas notrīsēja un sejai pārslīdēja vāja ciešanu ēna.

—    Vai redzi? — Eshils man čukstēja. — Viņa ir dzīva. Dzīvība viņā cīnās ar nāvi, un mēs esam bezspēcīgi tai palīdzēt vai arī to kavēt. Cerēsim uz dievu gādību.

Viņš bridi klusēja un tad turpināja, uzlicis roku man uz pleca.

—    Ja mēs nerūpēsimies par pakaviem, zirgi ies postā, ja ies postā zirgi — zaudēsim kauju. Ja zaudēsim kauju — zudīs viss. Kā redzi, no katra sīkuma ir atkarīgs lielā liktenis. Kaut gan — viss notiks pēc dievu žēlastības.

—     Bet kur tad ir tā dievu žēlastība? Vai tur, ka cits kopš dzimšanas ir laimīgs un bagāts, bet ir nodevējs un gļēvulis? Cits turpretī varbūt ir drosmīgs un varonīgs, bet viņš ir vergs, un ikviens var viņu sist ar nūju.

Eshils piecēlās, nožāvājās un samierinoši sacīja:

—     Katram savs liktenis: kungam savs, vergam — savs. Tā likteņu valdnieks Zevs lēmis.

Un tad es uzdrošinājos viņam nodeklamēt viņa paša sacerētās vārsmas no «Prometeja»:

Un bailēs nodrebēs tad Zevs. Un zinās viņš, w Ka vergam būt nav tas, kas valdītājam.

Taisnību sakot, jebkurš atēnietis Eshila vietā būtu pamielojis muļķa vergu par nekaunību ar pletni. Bet Eshils apmulsa. Es jau sen biju dzirdējis, ka Eshils tikai uz skatuves skandinot pārdrošas vārsmas, bet ikdienā esot pacietīgs un dievbijīgs.

—    Protams, var būt tādi vergi, — viņš ierunājās, — kuri ir pelnījuši ieņemt godpilno vietu starp brīvajiem …

Mana sirds iegavilējās: es, puika, piespiedu apmulst un atzīt, ka man ir taisnība, — un kuru es piespiedu? Pašu Eshilu, kura balsī klausās visa Hellāda!

Tagad būtu prātīgāk klusēt, jo vairāk tāpēc, ka Eshils paspēra soli sāņus, gribēdams iet prom. Bet Mikal Viņas seja kļuva ar katru mirkli vājāka. Neizturams žēlums iedūrās man sirdī, un es iesaucos:

—    Bet viņa, par ko viņa cieš? Ko viņa nodarījusi dieviem, ko ļaunu cilvēkiem?

Eshils paglaudīja bārdu. Blāvajā rītausmā viņa acis likās kā divi caurspīdīgi stikla gabaliņi. Dziedošā balsī, it kā deklamētu dzeju, viņš sacīja:

—    Tāds ir mūžsenais likums: izlietas asinis prasa jaunas asinis, atriebība sauc, prasa nāvi par nāvi, slepkavību par slepkavību.

—    Bet meitene, meitene, — par ko tad viņa vainīga? Paskaidro man, Eshil, esi žēlīgs pret mani, mana dvēsele

maldās pa labirinta tumsību, un aiz katra pagrieziena tai nāk pretī nezvēri.

—           Vai tu esi aizmirsis senču noziegumus? Mīts stāsta, ka senos laikos valdnieks Atrejs kļūdldamies apēdis cilvēka gāju, par to dievi sodījuši gan viņa bērnus, gan mazbērnus, gan mazmazbērnus …

—    Bet Mika . . .

—           Pagaidi. Ksantipa sieva, šīs meitenes māte, ir Kleistena — vienkāršās tautas mīluļa krustmeita. Viņi ir no Alkmeonīdu dzimtas. Pirms simts gadiem Alkmeonīdi nogalināja templī kādu eipatrīdu. Kopš tiem laikiem dievi nolādējuši viņu dzimtu.

—           Bet es dzirdēju, ka tas eipatrīds pats esot izdarījis noziegumu.

—           Tas nav svarīgi, slepkavība templī ir smags grēks. To dievi nepiedod.

—           Vai patiesi meitenei jāatbild par to, ko pastrādājuši viņas vecvectēvi? Vai patiesi viņi paši nav samaksājuši ar savām asinīm?

—    Viena asins lāse prasa desmit lāses.

—           Ja tāds ir dievu likums, tad tavi dievi nav dievi, bet ir slepkavas un nelieši!

Eshils šausmās pacēla uz augšu rokas; pirmsausmas vējš piepūta viņa garā apmetņa mal^s, viņš izskatījās pēc pareģa vai milzīga lidojoša putna.

—           Bezgodi, ciet klusu! Atceries, katram reiz liktenis kaļ dzīves šīs nolemto, sodošo šķēpu! Neaizmirsti, ka Zevs nepiedod svētuma gānīšanu!

—           Nu, ja tā, — arī es aiz uztraukuma pietrūkos kājās, — es tev atkārtošu, Eshil, tava Prometeja vārdus: «Es teikšu atklāti — prāts visus dievus nīst!»

—           Prometejs pats bija dievs un sacēlās pret dieviem! Mēs turpretī esam mirstīgie, un mums pazemīgi jānes likteņa jūgs.

Eshila balss kļuva maigāka — dzejnieks juta līdzi manām bēdām; viņš samierinoši sacīja:

—           Bet vai tu neatceries, varbūt viņa pati ir kaut ko nodarījusi? Kaut vai sīkumu . . . Dievi par mazu grēku uzliek lielu sodu.

Viņas tēvs ir ļoti nesavaldīgs un cietsirdīgs — varbūt par to jācieš meitai? Un viņa pati? Mani taču viņas acu priekšā pēra, bet viņa ne ar vārdiņu mani neaizstāvēja, kaut gan patiesībā es dabūju ciest viņas dēļ…

Nu nē! Par to sodīt ar nāvi ir pārāk nežēlīgi!

— Tomēr, tomēr! — es spītīgi atkārtoju.

Eshils paskatījās uz mani nosodoši un aizgāja.

Rītausma jau bija pārņēmusi visas debesis, ēnas kļuva skaidras. Uz pakalna redzams Eshils, viņam nenāk miegs. Viņš stāv, atbalstījies pret šķēpu, viegli šūpodamies. Tas laikam ir dievišķais mirklis, tā laikam ir iedvesma. Tāpat kā šī ausma no tumsības, no haosa, tā viņa galvā droši vien veidojas rindas:

un klajumā, kur bijām apim redzot, paņemti kādā bagātā namā, — tie bija izrotāti ar griezumiem un apzeltīti.

Tajā pašā brīdī vēstnesis atveda Temistokla pavēli izlūkot, kāpēc ienaidnieks kavējas ieiet pamestajās Atēnās, kas tā par

Atskanēja riteņu čīkstoņa, metušies, ieripoja rati,

Tā nolemts mirstīgiem! Cik vieglas līnijas Ir laimei zīmētai: tik tikko bēda klāt, Tā viņa zūd, kā ūdens aizskalota …

persiešu pārvietošanos Eleusinas līdzenumā. Karavīri bažīgi palūkojās uz mežiem apaugušo Himēta kalnu virsotnēm, kuras tiem nāksies pārvarēt un aiz kuriem tos gaidīja ienaidnieka niknās ordas.

—    Terej! — Eshils izrīkoja. — Aizved Ksantipa bērnus, lai viņus pārceļ uz Salamīnu. Caur pilsētu nebrauciet, dodieties slepus pa apkārtējām birzīm. Tev palīdzēs Jolajs, viņš būs vedējs. Vairāk cilvēku nevaru dot, katrs no svara. Jā, un tev jau ir lielisks palīgs. — Eshils uzlika roku man uz pleca. — Vergi nav ķēniņi, — viņš pasmaidīja. — Un dieviem nav par ko viņus tiesāt. Lai vergu dēla laime glābj vajāto Alkmeonīdu nelaimes piemeklēto mazmeitu.

Meitene tika uzmanīgi pārnesta uz ratiem un nolikta uz sēdekļa spilveniem. Miegpilnais Perikls apsēdās blakus vedējam, atbalstījās pret viņa sāniem un tajā pašā mirkli aizmiga. Karavīri paslējās augšā no segliem un, šķēpus pakratīdami, atvadījās no mums.

Eshils pataustīja aiz jostas, izvilka pērlītēm izšūtu maku un izbēra uz plaukstas monētas. Izvēlējies vienu, kurai jau pavisam bija nodeldēta pūces zīme, viņš pasniedza to man.

Vējš pašķīra viņa bārdu, un viņš pēkšņi mīļi pasmaidīja. Labais Eshils!

—    Piedod man, kungs… — es teicu aiz apjukuma piesmakušā balsi.

—    Tu, mazais, pats nezini, ko tu te sarunāji… Tavās runās es saklausīju nākotnē sagaidāmā neprāta balsi.

GRŪTAIS CEĻŠ

Rati, Terejs jāšus uz zirga, aukle un es kājām un aiz mums suns — tā mēs devāmies pretī ritam. Garās ēnas ātri saruka aizvien īsākas, ielejās cēlās migla no nakts rasas. Rati bez grūdieniem ripoja pa mīksto ceļu; vienmērīgi zibsnīja augsto riteņu spieķi. Mēs cerējām šķērsot dārzus un olīvkoku birzis un apbraukt pilsētai apkārt no dienvidu puses. Biezajos koku vainagos laidelējās lapsenes un bites, reibinoši smaržoja vīnogulāji. Dāsnais rudens, prieks un pārpilnība!

Un tas viss nolemts zobenam un iznīcībaiI

Izbraucām cauri tukšam ciematam, kur tikai pamests telēns īdēja laidarā. Saule sāka jau tveicēt. Man viss ķermenis sūrstēja, galva reiba, kājas ļodzījās.

—    Sēdies man aiz muguras. — Terejs noliecās pie manis no sava varenā zirga.

Bet es parādīju viņam uz veco aukli, kura nekrita zemē tikai tāpēc, ka gāja, turēdamās pie ratu malas. Terejs izlikās, ka nav sapratis, un aizauļoja uz priekšu.

—    Redz, kādi viņi ir! — vedējs Jolajs man uzsauca.

—     Taisnība gan, ka bagātajam sirds ir nedzirdīga. Nāc sēdies te, manā vietā, grūtdiene, turi sava auklējuma galvu. Pavei, kā guļ! Bet es paiešos kājām blakus, pieturēšu grožus.

—    Ko tu te sludini? — Terejs piejājis stingri jautāja.

—    Karā visi vienādi — kā bagātie, tā nabagie …

—    Nē, nav gan visi, Zevs ir mans liecinieks, ka ne visi! Katrai galvai sava bēda. Re, viņi, — Jolajs parādīja uz aukli un mani, — viņiem karā nav ne ko iegūt, ne ko zaudēt. Bija atēniešu vergi, būs persiešu vergi. Tu ari neko nezaudēsi — savus vergus esi aizdzinis uz Salamīnu, naudu apracis. Ja uzvarēs atēnieši — labi! Dabūsi savu daļu laupījuma, kļūsi vēl bagātāks nekā agrāk. Ja uzvarēs mīdieši (lai dievi pasargā!) — atgriezīsies atpakaļ uz savu māju, izraksi laukā mantību. Šo ķēniņam jau zemkopji arī vajadzīgi. Kas tad viņam citādi maksās nodokļus?

—    Vai tad tu, Jolaj, neesi tāds pats zemes arājs kā es?

—     It kā būtu un tomēr ne… Vergu man nav, nauda arī nebija jārok zemē. Karš izbradās manu vīna dārzu, nodedzinās manu būdu. Ja vēl spēkus iedragāšu, tad droši vien iešu lūgt pie tempļa durvīm žēlastības dāvanas. •

Viņi abi sāka tā bļaustīties, ka Mika ievaidējās un mēģināja pagriezties uz sāniem. Strīds aprima.

Mēs ieraudzījām Zeva ziedokli — akmens torni paugura galā un nogāžu pļavas, kas jau metās rudas. Tur, aiz meža, sākās Svētais ceļš — ceļš uz jūru.

Pauguru virsotnēs parādījās jātnieki uz zemiem zirģeļiem, ar augstām cepurēm un gariem piķiem. Jātnieki kādu brīdi pariņķoja un tad pazuda, bet viņu vietā parādījās citi un ari aizauļoja. Mūsu ceļu šķērsoja pārbiedēti, puskaili ļaudis, kas skrēja un kliedza:

—    Kur jūs! Kur jūs! Tur ir mīdieši, griezieties atpakaļ!

Tie bija bēgļi, kas nokļuvuši barbaru gūstā. Barbari viņus aplaupījuši, meitenes un zēnus paņēmuši sev līdzi, bet vecos aizdzinuši.

Bet kas tad tas — šis trīcošais, sviedriem noplūdušais vīrs, viss vienos zilumos, ģērbies netīrās skrandās? Ak dievi! Tas taču ir Aharnu Agasijs, tas pats, kurš ieteica vergus iekalt važās, tas pats, kurš kopā ar Līsiju bija horēgs! A! Viņš gribējis pārbēgt pie persiešiem!

—           Tikai savas muļķības dēļ, mīļie … — Agasijs vaidēja. — Dievu sods nācis pār mani…

Uz kurieni tagad? Atpakaļceļa vairs nav. Uz mežu, kalnos! Bēgļi vaimanādami arī griezās mums līdzi, drošības dēļ piesargādamies no Kēfeja.

Mežā valdīja mikls pakrēslis. Simtgadīgi dižskābarži un lauri bija sūnu sūnām apauguši, asā dzeloņplūme savainoja kailās kājas. Pagriezienos riteņu asis čīkstēja tā, ka ne aizklausīties; rati uz saknēm lēkāja un kratījās, zemu noliekušies zari plītēja galvas.

—           Ai, kāds tumšs mežs! — iesaucās Perikls, kurš bija pamodies. — Jābrauc tikai pa taciņu. Te dzīvo mežonīgie satīri ar āža kājām. Viņi var mūs nomaldināt no ceļa.

Nabaga zēns! Dzīvie mīdieši mums aiz muguras bija daudz briesmīgāki par mītiskajiem satīriem.

—           Auklīt, vai Pānu mēs redzēsim? — Meža klusumā zēna balss skanēja kā zvaniņš. —• Un vai meža nimfas arī? Auklīt, bet kāpēc mēs tā lēkājam? Paskatieties! — viņš pēkšņi iekliedzās. — Mika vairs neguļ!

Es pieliecos. Mika mirdzošām acīm aplūkoja koku lapu jumu.

—    Kur māmiņa? — viņa noraizējusies jautāja.

—    Māmiņa brauc aiz muguras, — es sameloju.

Taču Perikls mani nodeva:

—           Māmiņa palika mājās! Ar mums brauc tikai aukle, un Kēfejs skrien līdzi. Celies, māsiņ, mēs tūlīt dabūsim redzēt dzīvus satīrus!

Tajā^ mirklī Mika pazina mani un nočukstēja:

—           A, tas esi tu, Alkamen … Zēns, kuru nopēra … Es visu laiku domāju par tevi…

Paldies tev par to, Mika. Tas būs mans pilsoņa vainags!

Mika iekrita nemaņā. Bet mēs stūmām ratus stāvā pakalnā, ar rokām griezām riteņu spieķus, bēgļi grūda no mugurpuses, Agasijs, piedurknes atlocījis, skraidīja apkārt un uzmundrināja. ^

Mika atkal pavēra smagās skropstas.

—    Kāpēc mēs braucam?… Kāda vētra, kāds vējš … Paskaties, Alkamen, — cik daudz kentauru! Gan zirgi skrien, gan kumeļi…

Aukle klusu vaimanāja. Perikls izbijies apklusa; vedējs Jolajs skubināja savu zirģeli. Es noliecos pie Mikas.

—    Tev trūkst iztēles, teātra zēn… — viņa murgos čukstēja un ar vienu elpas dvesienu atkārtoja: — Svētlaimīgs miers … svētlaimīgs miers …

Mēs uzbraucām kalna virsotnē. Pavērās skats uz Eleusīnas līci — kāda mirdzoša zilgme! Un pļava pilna saulē mirdzošu punktiņu.

—    Skatieties, skatieties! — bēgļi iesaucās. — Redz, kur mīdiešu karapūļi pulcējas līdzenumā! Paskatieties, cik viņu daudz — līdz pašam apvārsnim!

PIE JŪRAS

Izrādījās, ka nobraukt lejā ir grūtāk, nekā uzbraukt augšā kalnā. Taciņa meta līkumus pa kraujām, mēs apdauzījām kājas pret akmeņiem, kuri bija paslēpušies zem sūnām, sīkstais skābardis šaustīja mūsu sejas.

Te pa oļaino gultni čalodams tek Kēfisa strauts, slēpdams savus līčločus sulīgā grīslī. Pārguruši nolēmām atpūsties šajā mierīgajā nostūrītī.

Šeit ir tik kluss, vienīgi strauts skalojas pār akmeņiem un virs ziediem dūc kamenes. Saules stari kā žilbinošas adatas šķeļ lapu jumu.

Zirgus palaidām zālītē. Jolajs izņēma maizi,-pārlauza, iedeva man, auklei, paņēma pats, zēnam iedeva saišķlti kūpinātu zivteļu. Arī Terejs izņēma no saiņa savus krājumus. Agasijs, siekalas rīdams, nenolaida no viņa ne acu. Terejs dalījās ar viņu, uzskatīdams šo eipatrīdu par sev līdzīgu.

Citi bēgļi novērsās, lai neredzētu, kā mēs ēdam. Bet vedējs Jolajs tik nepielūdzami skatījās uz Tereju, ka tas izdalīja olīvas, sīpolus, sieru, plāceņus, pacienāja visus pat ar vīnu no pītās blašķes. Aukle paņēma no viņa karavīra krūzi, izlēja dažus pilienus vīna upurim Strauta nimfai, kur mēs bijām atraduši atpūtas vietu, tad iesmēla aukstu ūdeni un paklanīdamās visiem pēc kārtas pasniedza.

Taču Terejs steidzināja — kuru katru brīdi arī šajā zaļajā paradīzē varēja atskanēt barbaru kliedzieni.

—    Mīļie cilvēki, — aukle sacīja, — meitenes brūce asiņo. Tā mēs viņu dzīvu neaizvedīsim, manu nabaga pelīti.

—    Ko tad lai iesāk? — Terejs neziņā vilka ciet bruņu cepures siksnas.

—    Ko iesākt? — Jolajs iesmējās. — Ek, Terej, dūšīgs tu esi, bet apķērīgs gan ne! Kad es biju jauns, es nolīgu karot kalnainajā Fokidā. Vai zini, kā kalnos ved ievainotos?

Jolajs izjūdza savu zirgu; viņi ar Tereju piesēja to otram zirgam blakus, bet starp abiem uztaisīja no zariem un siksnām šūpuli, kurā tad pārlika ievainoto, i Bēgļi mūs negaidīja, kājas noāvuši, pārbrida pāri straujam un iegāja mežā. Jolajs uzšāva zirgiem, un nestuves, vienmērīgi šūpodamās, devās ceļā. Bet mēs aiz ilksīm vilkām līdzi ratus — līdzenumā tie mums vēl noderēs.

Atspīdēja gaisma — mežs beidzās. Uzvēdīja sāls un sapuvušu ūdenszāļu smarža, tātad jūra tuvu. Tomēr sakņu un ciņu nekļuva mazāk. Jolaja zirģelis nekādi nespēja tikt vienā solī ar lielo Tereja zirgu, un pēc kādiem simts soļiem šūpulis izjuka. Tad karavīri uztaisīja nestuves no apmetņa un šķēpiem un paši nesa meiteni. Bet man teica, lai palieku, aizjūdzu zirgu ratos un tad panāku viņus.

Kā lai iejūdzu? Es biju pilsētas bērns un zirgu tuvumā biju redzējis tikai pie mūsu Psoja, kad viņš veda mucu ar ūdeni, lai aplaistītu puķes. Kā viņš jūdza? Šķiet, vispirms uzlika sakas, tad seglus, pēc tam savilka šīs te siksniņas … Nē, šīs ne, tās. Lai slavēts Poseidons, zirgu aizstāvis, liekas, esmu iejūdzis!

—    Nū, nū!

Uzšāvu zirģelim, un tas vienā mierā izgāja laukā no ilksīm, aiznesdams līdzi uz muguras aizjūgu, bet es paliku sēžam uz bukas. Sito kaunu!

Panācis zirgu, aizvedu atpakaļ pie ratiem. Te pēkšņi Tereja zirgs, kas bija mierīgi plūcis zāli, sacēlās uz pakaļkājām un briesmīgi iezviedzās. Viņa kaklam bija uzkritusi cilpa un rāva zirgu mežā. Tai pašā mirklī, klaigādami, ieročus žvadzinādami, klajumiņā izlēkšoja jātnieki ar milzīgiem bultu makiem, ar zvērādām apšūtās cepurēs.

Mīdieši!

Pēdējās dienās es biju iemācījies ātri un nekļūdīgi aptvert notikumus. Vienā mirklī sapratu: ja skriešu uz mežu — mani tūlīt noķers. Pieskrēju pie Tereja zirga, izrāvu, duncīti, pārgriezu cilpu, uzlēcu zirgam mugurā un, krēpēs ieķēries, ar papēžiem iecirtu zirgam sānos.

Mēs auļojām, ceļa nemeklēdami, lauzāmies cauri dzeloņplūmēm, bet barbaru stepes zirgi neuzdrošinājās auļot pa mežu tik trakā ātrumā. Gudrais zirgs aplieca pa meža lielu loku un izskrēja mežmalā tajā vietā, kur nesa Miku.

—    Ātrāk, ātrāk! — es iekliedzos. — Mīdieši nāk!

Karavīri sāka skriet. Aiz nestuvēm sīkiem solīšiem tipināja aukle; Perikls un suns skrēja kā sacenzdamies. Es riņķoju jāšus viņiem apkārt, ieķēries zirga krēpēs, bet tas vēl aizvien krāca un greizi blenza ar spožu aci.

—           Puisīt, bet kur tad mans zirgs? — Jolajs jautāja, atpakaļ nepagriezdamies un soli nepalēninādams. — Manu zirgu pameti persiešiem?

—           Beidz gausties, skrien ātrāk! — Terejs viņu mudināja. — Ja uzvarēsim — tev iedos jaunu zirgu.

—           Kā tad! — Jolajs šņukstēja. — Pagalam ir mans maizes devējs … Tavs zirgs paglābies, un tev tas nav vienīgais …

Beidzot jūra! Skalojas mīlīgi viļņi. Tur, tālumā, aiz galeru slīpajām burām ir Salamīna, mūsu glābēja. Bet krastā smiltīs mētājas tikai salūzušu laivu paliekas, pūstošas

ūdenszāles, oļos iebradātas mantas, lauskas… Un nevienas dzīvas dvēseles!

— Uz priekšu! — iekliedzās vērīgais Terejs. — Tur, aiz zemesraga, ir cilvēki un kāda laiva!

Stigdarni irdenajās smiltīs, sasprindzinājām visus spēkus. Tikuši garām zemesragam, ieraudzījām laivu ar daudziem airiem, kurā kāpa iekšā nez kādas sievietes, sacēlušas uz augšu bagātīgi izšūtos tērpus. Večuks ar vienu roku viņas pieturēja un, visu izrīkodams, skraidīja šurpu turpu.

Ko tu neteiksi, tas taču ir Mnēsilohs, bet sieviete, kurai viņš palīdz iesēsties laivā, — Temistokla sieva!

Terejs pieņēma cienīgu stāju, izvilka bruņurupuča

ķemmi, sasukāja apcirpto bārdu un, sataisījis svinīgu sejas izteiksmi, gāja lūgt, lai ņem arī mūs laivā.

— Kā ta lai neņem! — Mnēsilohs uztraucās. — Pašu ļaudis … Ksantipa — cīņu biedra bērni… Ak, meitene ievainota — tādu nelaimi!

Bet Temistokla sieva neapmierināta šūpoja kuplos, pērlēm izgreznotos matus.

—      Nemaz nezinu, kā… Laiva ir pārpildīta. Protams, bērnus mēs paņemsim, bet vergi un suns …

Pieaujoja apsardzes jātnieku priekšnieks, kurš pavadīja Temistokla ģimeni.

—    Lūdzu pasteidzieties. Mīdieši pavisam tuvu.

Visi iesēdās laivā. Krastā līdz ar karavīriem palikām tikai mēs — aukle, es un Kēfejs, kurš bija bēdīgi nolaidis asti un ausis.

—      Lai mani Zeva zibens nosper! — iesaucās Mnēsilohs un sāka neveikli rausties laukā no laivas. — Tas taču ir Alkamens! Nu kā tad, ka Alkamens! Ej, dēliņ, sēdies laivā. Tad jau labāk es palikšu.

Temistokla sieva, pārbijusies, ka vīra atstātais aizstāvis viņu pamet, pavēstīja:

—      Nē, nē, vēl atradīsies vieta. Likšu savai verdzenei pavirzīties tālāk. Nāc, zēn!

Es aizsūtīju savā vietā aukli, bet pats paliku, lai gan man ļoti gribējās braukt kopā ar Miku. Veco aukli negribēja ņemt laivā, bet Perikls sāka tik izmisīgi brēkt, ka viņu paņēma. Tad Terejs satvēra mani un iecēla laivā, kuru jau stūma nost ho krasta. Abi ar Jolaju viņi uzsēdās zirgam mugurā un aizauļoja tur, kur aizbraukšanai gatavojās pēdējais kara kuģis.

SALAMĪNA

Laiva patiesi iegrima līdz pašai augšai. Perikls raudāja un sauca Kēfeju. Suns skraidīja gar krastu un vairs nerēja, bet izmisis gaudoja.

—      Kā gan var ņemt laivā tik milzīgu suni? — Temistokla sieva spriedelēja. — Ja būtu tāds kā manējais …

Viņa izvilka no azotes un parādīja visiem sunīti, kurš kūļāja līkās kājas un bolīja žurkas ačeles.

Pa to laiku mīdieši bija atjājuši pie jūras un laida mums pakaļ bultas, kuras krita ūdenī aiz mūsu laivas pakaļgala. Tad suns saņēma dūšu un — iemetās jūrā. Drīz viņš bija mūs panācis, peldēja blakus laivai, ar ķepām airēdamies, sprauslādams.

—     Nabaga suns! — Mnēsilohs juta viņam līdzi. — Tu taču līdz galam netiksi — pārāk tālu jāpeld!

Aizīrāmies garām kuģu melnajiem sāniem. Saulē izkususī darva pilēja burzguļojošajos viļņos. Pa bortā izcirstajiem tumšajiem caurumiem bija izlīduši laukā milzīgi airi, varēja redzēt pie soliem piekalto airētāju pinkainās galvas; lāgiem pazibēja kāds ļauns skatiens.

Karavīri no augstajiem klājiem rādīja uz mums ar pirkstiem un zobojās:

—     Pavei, kur suns peld! Poseidons mans liecinieks, tas nu ir īsts jūras vilks! Ei, jūs tur, laivā, vai rīkojat skriešanās sacīkstes ar suni, vai?

Braucām bezgala ilgi. Mūsu airētāji bija pārmocījušies, airi krita viņiem laukā no rokām, un mūs ik pa brīdim apšļāca aukstas šaltis. Turklāt līcī bija diezgan lieli viļņi; sievietēm kļuva nelabi, saule arī cepināja, un viņas vaidēja, žēlodamās par dieviem. Salamīna vēl joprojām bija dūmakā tīta un nesasniedzama. r

Mazais Perikls neredzēja neko citu kā vienīgi savu pinkaino draugu; zēns bija jātur ciet, lai viņš neizveltos no laivas.

—    Nu, Kēfej, nu, sunīt, — viņš lūgšus lūdzās, — peldi, lūdzu, nenoslīksti…

Bet sunim jau sāka trūkt elpas, un viņš palēnām atpalika.

Un tikai tad, kad saule jau gandrīz skāra jūras malu, piestājām pie Salamīnas lēzenajām klintīm. Sagaidītāji godbijīgi izveda no laivas galvenā stratēga sievu, iznesa malā bērnus. Miku paņēma uz nestuvēm. Pēdējo reizi noliecos pie viņas, lai redzētu viņas skropstas kā ziedlapiņas notrīsam, bet dziednieks ar sirmiem matiem un sudraba stīpu ap galvu mani atstūma nost. Un tomēr man ap sirdi kļuva vieglāk — kā nekā dziednieks!

Bet Perikls neparko nedevās auklei rokās — skrēja gar krasta bangām un sauca Kēfeju. Tālu jūras zeltītajās zvīņās bija redzams punktiņš, kas lēni tuvojās.

—    Suns, suns! — ļaudis sauca. — Skatieties, suns!

Kēfejs izrāpās krastā, nopurinājās — šļakatas lidoja uz

visām pusēm — un grīļodamies devās pie zēna. Tad iesmilkstējās un pakrita, ķepas jocīgi izpletis. Perikļs metās pie viņa. Suns bija nobeidzies, un zēnu tik tikko varēja atvilkt nost.

Pēc daudziem gadiem, kad Perikls izauga liels, viņš lika tajā vietā uzcelt kapa pieminekli savam draugam.

Bet tovakar salas smilšainās kāpas, klintis, lēzenie pauguri mudžēt mudžēja no cilvēkiem. Bagātnieki slēja augšā teltis, nabadzīgie paklāja apmetņus, ietinās segās. Ģimene turējās pie ģimenes, kopiena pie kopienas, vārīja šķidru viru, ēda, asarām slacīdami. Noķēra zagli, piekāva un atkal raudāja aiz niknuma un izmisuma.

Mnēsilohs, atvedis stratēga ģimeni, bija brīvs un ar citiem ziņkārīgajiem uzrāpās klintī. Arī es uzrāpos augšā— no turienes pavērās tāds skats kā no mūsu Dionīsa teātra pēdējās rindas.

Rieta saule ar oranžu vakarblāzmu apspīdēja viņā krastā pamesto pilsētu. Pavisam skaidri varēja saskatīt Akropoles kūkumu un citus pakalnus. Tur zem koku lapotnes palika palestras un pirtis, priekšpilsētu šķērsieliņas ar māla žogiem, strūklakas. Cik bieži mēs, puikas, tur tādā te pašā brīnum jaukā rudens dienā netikām ēduši šķērmās zīdkoka ogas, sitām lejā kastaņus, slēpāmies diždadžos, lai izraudātos par dunkām, ko bijām dabūjuši no saimniekiem.

Tālā, tālā, uz visiem laikiem pagājusī dzīve!

—       Dievi nepieļaus, — atēnieši spriedelēja, — ka aizietu bojā šī turīgā pilsēta, kas uzcēlusi tik daudz tempju un ziedojusi tādas bagātības!

Bet pilsētā cits pēc cita pacēlās dūmu stabi.

—      Droši vien mīdieši jau ir tur un dedzina mājas, — drūmi sacīja kāds pieredzējis karavīrs.

Visi pietrūkās kājās un sāka vērīgi lūkoties uz tajā krastā liesmojošajiem ugunsgrēkiem.

—      Kur tas deg? Tas laikam ir pie mums — Kolitijā. Kādas liesmas!

—    Nē, tas ir vairāk pa labi no Akropoles, tātad'Limnās.

—       Kolitijā arī deg. Tur ir kaņepāju noliktava. Kad tā aizsvilstas, ir ko redzēt!

Tomēr tik tālu nebija iespējams saskatīt, kur tieši deg. Pienāca nakts, vakarblāzmas vietā pie debesīm kvēloja uguns atspīdums.

—      Pavei, kā liesmo aizvien vairāki — Mnēsilohs nopūtās. — Vai mazums lamājām nomaļās būdas, zobojāmies par netīrajām ielām, bet tagadiņ sirds deg tām līdzi!

Noskrandis puišelis, uzsēdies uz kūjas kā uz zirga, lēkāja un dziedāja:

—    Atēnas deg, Atēnas degi

Tai pašā mirklī viņš dabūja pļauku un sāka bļaut.

Visi, rokas pret debesīm pacēluši, raudāja. Kāda sieviete

melnā hitonā, droši vien parastā apraudātāja, vaimanāja (tagad jau bez maksas), plēsa savas drēbes, dauzīja dūrēm galvu. Izspūrusi, briesmīga, viņas vaimanas skanēja kā gari vilkta dziesma.

—     Ak, pilsēta, lai tavas krāsmatas pieņem kā velti manas bēdas! Laimes patvērums, ak, bēdu piemeklētā zeme, lai par tevi ķērc kraukļi! Rokas, plēsiet baltos vaigus, līdz asinis plūst, vaimanas, plosiet sirdi gabalos! O-o-o, bēdas! Bēdas!

Visi viņai piebalsoja, un, redzot tādas ārišķīgas un skaļas sēras, kļuva vieglāk.

Kāds priesteris nokāva kazlēnu, ko bija atvedis līdzi no Atēnām. Cilvēki sastājās viņam apkārt, izstiepa kaklus, sasprindzināja redzi, lai saskatītu, kā priesteris rakājas pa iekšām, — viņš pareģoja. ~ ļ

—    Aknas nemaz nav redzamas, liesa pavisam zila, vienās dzīslās. Ai, ļaudis, slikta zīme! Dievi sola nelaimi!

•— Dievi sola nelaimi tiem, kas raud kā sieviete, kurai zobens krīt laukā no rokām! — atskanēja vīrišķīga balss.

Temistokls, stratēģu ielenkts, nāca caur pūli; viņa acīs mirdzēja blāzmas atspīdums.

—     Kareivji, vīri! — viņš iesaucās. — Rīt vai nu mirsim, vai uzvarēsim!

Kā allaž, viņš ar vienu vārdu prata izkliedēt bailes un iedvest cerības.

Mnēsilohs tūdaļ izspraucās no pūļa, lai tiktu pamanīts. Vadonis uzsmaidīja viņam, sarauktās uzacis iztaisnojās. Mnēsilohs iztālēm parādīja dāvāto zobenu; viņš it kā gribēja sacīt: ne velti es to nēsāju. Temistokls saprata un pamāja viņam ar roku. Tad arī es* pacēlu virs galvas Temistokla duncīti, lai stratēgs ieraudzītu uz tā asmeņa sarecējušās ienaidnieka asinis. Taču stratēga vaigs apmācās, sadrūmis viņš sāka par kaut ko stāstīt saviem karavīriem.

Mēs ar Mnēsilohu aizgājām uz nomaļu mājiņu, kur citu ievainoto vidū vaidēja Mika.

—    Vārga, gaužām vārga … — žēlojās aukle.

Vai patiesi ari dziednieks nevarēs līdzēt? Varbūt Eshilam taisnība, varbūt pazemīgi jācer uz dieviem? Priesteri māca: ja gribi, lai nemirstīgie ir labvēlīgi pret tevi, ziedo tiem visdārgāko, kas tev ir. Bet man nav nekā vērtīga, man vispār nekā nav!

Pag, kā nu ne! Man taču ir manta, kas manās acīs nenovērtējama: aukliņā pakārtais alvas ripulītis ar burtu «E» — eleuterija — brīvība.

Mirkli šaubījos — bija žēl šķirties no mātes piemiņas — un tūlīt nosodīju sevi par svārstīšanos. Piegāju pie viena no upurtraukiem, kurus priesteri bija sakūruši lielā vairumā, un iemetu oglēs aukliņu. Alva kusa, burts «E» izplūda, bet es skaitīju lūgšanas par Miku.

Atradām vietu naktsguļai un rīkojāmies doties pie miera. Mnēsilohs nenocietās nepalielījies:

—           Bija atnācis kareivis, aicināja mani pie Temistokla: pirms rītausmas, pēc trešās sardzes.

—    Bet es?

—           Tu guli, visu nakti nomocījies. Pavei, kā esi saskrambāts, sadauzīts.

—           Mnēsiloh, Iūgtin lūdzu" tevi, ņem mani līdzi pie Temistokla.

—    Kāpēc?

—    Man jāsatiek Ksantips, jāpastāsta viņam par meitu.

—    Vai tu domā, ka viņam nav pastāstīts?

—    Nē, bet Mika lūdza … Man tik un tā vajag …

—           Nu labi, guli vienā mierā, mazais. Pēc trešās sardzes es tevi pamodināšu.

NAKTS PIRMS KAUJAS

Ak, cik auksti, miegs arī mācas virsū!

Tumsā ilgi klūpam pret tauvām un airiem, kamēr sataustījām kāpnes uz «Bellerofontu» — tur uz klāja bija uzcelta galvenā stratēga telts.

— Kas nāk? — izdzirdēju pazīstamu zemu balsi.

Tas taču Terejs! Mūsu Terejs! Viņš šodien apmainījis zirgu pret kuģa klāju. Terejs pavēlēja karavīriem apgaismo

mot ar lāpu mūsu sejas. Mnēsilohu palaida, bet mani satvēra pie hitona malas.

—    Ē, draudziņ, nēl Tu neesi aicināts!

—    Bet Terej! …

—    Nevaru, nav pavēlēts tevi ielaist. Tu jau esi pavisam pārsalis. Ņem labāk un ietinies šajā vilnas hlamīdā.

Viņu kāds pasauca, sacīdams, ka krastā piestājusi galera no Aiglnas salas. Terejs aizgāja; kāds cits karavīrs aizšķērsoja ar vairogu man ceļu. Saskaities iesitu pa šo vairogu; karavīram tas izkrita no rokām, un viņš sāka grābstīties pa tumsu, baidīdamies, ka vairogs neiekrīt ūdenī. Uzskrēju augšā uz klāja. Neieradis trīs reizes klupu pret nostieptajām virvēm un uzdauzīju sev punu. Karavīri meklēja mani starp tauvu rituļiem un kastēm, bet es palīdu zem telts malas, cerēdams tur patverties.

Kad nomierinājos, saklausīju balsis telts iekšienē. Turpat bija sprauga, kas man atjāva visu redzēt.

Augstā krēslā sēdēja spartietis Euribiads — flotes virspavēlnieks. Spartietis teica:

—    Nevar ielaisties kaujā … Mūs sakaus … Viņiem ir divi tūkstoši kuģu, mums divi simti. Kamēr nav uzaususi gaisma, sēdiniet ļaudis kuģos un prom uz Spartu! Tur aizstāvēsimies.

—     Bet kā tad ar mūsu pilsētu? — Ksantips iesaucās. (Es viņu pirmajā mirklī pat nepamanīju: kūkumu uzmetis, viņš sēdēja pie gaismek]a kā sabozies putns.) — Atdot pilsētu bez kaujas?

—    Jūs savu esat pazaudējuši, tālab tagad nevarat saprast mūs. Mēs gribam saglabāt vismaz kaut ko no Hellādas, kaut vai Spartu …

Visi sāka kliegt. Ko tad tas nozīmē, vai Atēnas jau būtu zaudētas? Tātad jāsamierinās un jāaiziet?

Euribiads piecēlās no krēsla, ņēma pie rokas te vienu, te otru, skaidrodams viņiem spartiešu plānu.

Temistokls viņu pārtrauca. Stratēga vaļā atmestais apmetnis gandrīz nodzēsa gaismekli.

—     Vai atceraties, es jūs aicināju atkāpties uz jūru, atstāt Atēnas? Tagad pietiek atkāpties! Uz sauszemes mēs bijām vājāki par viņiem, uz jūras mēs esam stiprāki! Kaut arī viņu flote ir skaitliski pārāka, mūsējā ir stiprāka!

Euribiads nosarka, viņš nervozi virpināja pirkstos virspavēlnieka zizli.

—    Mēs neuzbruksim atklātā jūrā, — Temistokls skaidroja. — Ievilināsim viņus šaurumā. Tur persiešiem nebūs kur izvērsties, sakausim viņus pa vienam.

—    Temistokl, Temistokl! — Zizlis Euribiada rokās sāka griezties arvien ātrāk. — Tie, kas sacensībās par agru sāk, dabū pērienu.

—    Jā, bet tie, kas nokavējas, nedabū balvu!

Un Temistokls ar pirkstu parādīja, kurš būs tas, kas nedabūs balvu. Euribiads vairs nevaldīja pār sevi un atvēzēja zizli pret Temistoklu.

—    Oho-ho! — stratēģi iesaucās, pietrūkušies kājās. — Spartietis kļuvis uzpūtīgs! Lai kas tu būtu, to mēs tev nepieļausim! …

Bet Temistokls nodūra acis un padevīgi piegāja pie Euribiada.

—    Nu — iesit man, tev ir tiesības. Tu esi priekšnieks. Tikai atļauj no rīta dot triecienu ienaidniekam. Citādi palaidīsim garām īsto brīdi!

Euribiads apjuka, nomurmināja, ka atvainojas, un atdeva zizli ieroču nesējam. Bet Temistokls vēl aizvien centās pārliecināt. Viņa plauksta savilkās un atlaidās, it kā izvilkdama patiesību un mezdama to klausītājiem sejā.

—     Mūsu pilsēta deg, bet mēs esam aizgājuši, lai nekļūtu par vergiem. Vai tagad lai mēs dodamies svešumā, lai pametam drupas? Liesmas virs Pallādas pilsētas priecina ne vien ienaidnieku, bet arī dažu labu sabiedroto. Taču par agru viņi priecājas! Mums ir cita pilsēta — no koka, ar augstiem sāniem, gariem airiem. Lai atkrīt no mums! Mēs paši izcīnīsim sev brīvību!

Euribiads velti pūlējās iebilst: viņa balss pagaisa atēniešu kliedzienos. Tad viņš pavēstīja, ka rītausmā spartiešu kuģi pametīšot Salamīnu, bet atēnieši lai darot, ko gribot. Pēc klaigāšanas iestājās pēkšņs klusums. Korintieši, sikionieši cits pēc cita paziņoja, ka pakļaujoties virspavēlnieka rīkojumam un rītausmā ejot uz Peloponnēsas krastiem un tur aizstāvēšoties.

Kara padome beidzās.

—    Kaut uzbruktu, kaut uzbruktu, — zobus sakodis, atkārtoja Temistokls, staigādams pa tukšo telti.

—    Temistokl, es esmu šeit! — Mnēsilohs, ierāvies stūrī, atgādināja par savu klātbūtni.

Bet stratēgs tikai staigāja un domāja …

ARISTEIDS

Telts mala pacēlās. Kāds, apmetnī ietinies, ienāca un apstājās. Temistokls satvēra gaismekli un pacēla pie ienācēja sejas.

—    Aristeids?

—    Jā, Aristeids. Esmu pārkāpis likumu un atgriezies, Temistokl! — viņš dedzīgi iesaucās. — Sodi mani rītdien, bet šodien Jauj doties kaujā!

Pirmo reizi ieraudzīju Temistoklu apjukušu. Viņš pabīdīja Aristeidam solu, trauku ar ceptu gāju un augļiem, tad pēkšņi, it kā atjēdzies, atgrūda solu ar kāju un izslējās Aristeida priekšā.

—    Kāpēc tu esi atnācis? Tu biji pret floti, pret jūras kauju, bet tagad atnāci. Arī šoreiz gribi, lai tevi daudzina par taisnīgo?

Aristeids saknieba plānās lūpas, tomēr atbildēja mierīgi:

—    Nav īstais laiks kārtot rēķinus … Es nebūtu nācis, bet zemnieki, eipatrīdi, pat daudzi jūrnieki man rakstīja: Temistokla sirds ir plaša, mēs ticam, ka dievi liks viņam būt vēlīgam.

Temistokls neteica ne vārda, tikai klusiem soļiem staigāja pa paklāju. Aristeids turpināja:

—    Vai atceries, es aicināju tautu atdot savu dzīvību pie dievietes sienām? Nu esmu atnācis atdot savu dzīvību pie koka sienām, kuras tu esi uzcēlis uz jūras …

Apklusa arī viņš. Kuģis lēni šūpojās piekrastes viļņos; man briesmīgi gribējās gulēt, un es ar mokām turēju acis vaļā, lai nepalaistu garām ko interesantu.

—    Es ar aigīniešu galeru, — Aristeids sāka stāstīt, — paslīdēju garām mīdiešu kuģiem. Līci viņi ir noslēguši, tur ir kuģu ka čum un mudž. Ja viņi uzbruktu pirmie, kā viņus tur saspiestus jūras šaurumā varētu sakaut! …

•— Ja es piedošu, — ierunājās Temistokls, — tad ne jau tevis dēļ… Ne jau tevis dēļ… — Un pēkšņi viņš pacēla galvu un piegāja cieši klāt pie Aristeida. — Kā tu teici? Kuģu ka čum un mudž? Šaurums, tu saki, ir slēgts? Tas nu gan ir ko vērts, ha-ha-ha! No rīta spartieši, korintieši, sikionieši un citi nespēs aizlaisties, un gribot negribot viņiem būs jāpieņem kauja. Ja tikai persieši pirmie uzbruktu, — tu esi uzminējis manas domas!… Labi, Aristeid! — Viņš pastiepa roku. — Būsim cīņas biedri. Esmu ar mieru aizmirst gan slepkavas, gan pārbēdzējus, gan sazvērniekus…

—           Bet es — balsošanu ar lauskām, — Aristeids pavīpsnāja.

Viņi atkal sacirtās viens otram pretī kā divi dūru cīkstoņi. Tad piecēlās Mnēsilohs un īdzīgi ierunājās:

—           Temistokl, Jauj man iet prom. Kāpēc tu mani aicināji? Esmu jau vecs, un rītausmā man patīk pēji…

Aristeids pablenza uz viņa pusi un paraustīja plecus: pirms kaujas vajadzētu apspriesties ar vecajiem, ar svētajiem priesteriem, bet galvenā stratēga teltī stāv šis komediants, tirgus jokdaris! Ak, demokrātija!

Taču Temistoklu bija iedvesmojusi jauna doma; viņa pinkainās uzacis aizrautības pilnajā sejā spēji pašāvās uz abām pusēm.

—           Sēdies, Aristeid, met ārā no galvas vecos laikus! Paklau, man ir kāds plāns, jau kopš paša rīta par to domāju. Saki, Mnēsiloh, vai tiesa, ka tu esot bijis persiešu gūstā?

Teltī klusu ienāca Terejs. Viņš atsitās ar galvu pret šķērskoku, zagās neveikli kā zilonis, kuram pēkšņi sagribējies ķert peles.

—           Desmit gadi, — Mnēsilohs nopūties atbildēja, — aizlidoja kā viens pūtiens! Atgriezos tieši pirms Maratonas kaujas, radinieki izpirka.

—    Vai tu neesi aizmirsis persiešu valodu?

—    Viss, kas jaunībā iemācīts, vecumā ir skaidri prātā.

—           Vai tu varētu uzdoties par persieti, kas daudzus gadus nodzīvojis verdzībā Atēnās?

Tieši tajā mirklī Terejs pieliecās, un viņa dzīslainā roka sataustīja mani telts krokās.

—    Paskat, kur tas kazlēns paslēpies!

Temistokls piecēlās, lai paskatītos, kas tur noķerts, un jautri iesmējās, noskatīdamies, kā mani ar kaunu izved laukā.

Un nu es atkal esmu krastmalā. Zobs uz zoba neturas, bet es aizvainojumā nometu vilnas hlamīdu, kurā karavīri bija mani ietinuši; gaidu, kad atgriezīsies Mnēsilohs. Apvaicājos par Ksantipu, bet sargi, arī apvainojušies, neatbild.

—    Terej! — no klāja sauca. — Kur ir zens?

—           Kāds zēns? — Terejs no tumsas atsaucās, it kā bez manis te varētu būt vēl kāds zēns.

—    Tas, kurš bija atnācis vecajam līdzi.

—    Tepat viņš ir, stāv krastā!

—    Lai nāk šurp, pēc viņa prasa!

Un tās pašas rokas, kuras mani izvadīja laukā, pacēla atkal uz klāja un iegrūda teltī.

—    Nē, nē! — sacīja Mnēsilohs. Viņa seja pauda apjukumu, viņš kustināja rokas stumbenlti. — Viņš vēl ir bērns ,.. Dod man labāk divus matrožus.'

—    Nu padomā pats, — Temistokls viņam skaidroja, — kurš ticēs, ka tu bēdz no verdzības, ja tevi pavadīs divi dūšīgi matroži? Bet tā — jūs bēgat divatā: tu esi vergs, un puišelis ir vergs.

—    Pažēlo bērnu, stratēg! — vecais iesaucās. — Esmu gatavs iet nāvē, mocībās, bet viņš?

Man kā zibens iespēra. Es visu sapratu.

—    Arī es esmu gatavs mocībām, arī es esmu gatavs! — iekliedzos un metos pie Temistokla.

Tas paraudzījās uz mani kā uz gluži svešu cilvēku un pavīpsnāja:

—     «Katrs podnieks savu podu dievs.» Redzi nu, Mnēsiloh, es arī zinu sakāmvārdus. Nu tad jau vairāk nekā — dodieties ceļā!

Viņš ar zobena rokturi iesita pa bronzas vairogu, kas karājās virs ieejas. Atskanēja melodiska skaņa.

—    Priesteri!

Parādījās priesteris, ietinies viscaur baltā — gluži kā kokons; viņam līdzi ienāca trīs meitenes, kuru matos bija iepītas lielas rozes.

—    Piedod, stratēg! — priesteris atvainojās, kamēr meitenes izdalīja mums lūgšanu vainagus. — Sajā nabadzīgajā salā nebija neviena mirtes koka; vajadzēja vainagus novīt no olīvkoka zariem.

Priesteris salika divpadsmit altārus olimpiešiem par godu un katrā altārī iemeta liesmās vīraka graudiņu. Viena meitene viņam palīdzēja, otra spēlēja fleitu, trešā trinkšķināja mazu liru — formingu.

Mēs stāvējām, kā tas karavīriem pienākas, taisni izsliepušies, vainagotās galvas noliekuši, un mums bija skumji no šīs klusās mūzikas, no priesteru klusajām himnām un vēl tādēļ, ka mēs tūlīt atstāsim mājīgo telti un dosimies prom melnajā naktī, kas pilna sāļo putu šļakatu, uz turieni, kur visu loku stiegras uzvilktas un visas bultas gaida savus upurus.

— Atgriezies, vecais, un dzīvo simts gadu! — Temistokls apkampa Mnēsilohu, bet man sabužināja matus.

Aristeids klusēdams nolūkojās šajā ainā; viņa plānās lūpas izsmējīgi saviebās. Man šķita, ka lasu viņa domas: «Atēnu liktenis uzticēts pilsētas pļāpu kulei un puikam, uz kuru nevar paļauties. Ak dievi!»

Tomēr ari viņš silti atvadījās no manis.

PĀRBĒDZĒJI

Pār Atēnām arvien spožāk uzliesmoja blāzma, tā ka jūrā viss bija redzams kā uz delnas. Lielas lāses krita no airiem un uguns gaismā šķita kā asins pilieni. Es sēdēju pie airiem; irties bija grūti — straume nesa prom. Uzpūta rīta vējš, un viļņi vēlās smagi kā no dzīvsudraba.

— Vai redzi, vai redzi? — Mnēsilohs rādīja. — Nu kur tu skaties, vairāk pa labi! Vai redzi kuģus ar slīpajām burām? Tā ir persiešu flotes ēģiptiešu vienība. Bet tur ir feniķieši — tur tie neveiklie kuģi ar uzliektajiem galiem un augstajiem torņiem pakaļgalā. Bet tie zemie, lēzenie — tie ir nodevēju grieķu kuģi, kas cīnās persiešu ķēniņa pusē. Stūrē uz feniķiešiem. Barbariem vieglāk samuldēt nekā mūsu brāļiem grieķiem.

Es jau gribēju pagriezt laivu uz apzeltītu dīvainu kuģi, kas bija izrotāts tornīšiem, margām un balkoniņiem, no kuriem nokarājās persiešu tepiķi. Taču neliels ātrs kuģītis, izrotāts ar vara vairogiem, šķērsoja mūsu ceļu, un

pār bortu mums pretī noliecās zobgalīgi ģīmji ar smailām, īsti grieķiskām bārdelēm.

—    Ei, ceļotāji, kurp dodaties?

—    Puišeli, kur tu vedīsi to plikpauraino daiļavu? Liec, lai viņa paslēpj savas skaistās kājiņasl

Viņi smējās par Mnēsiloha kailajām, līkajām, spalvainajām kājām, jo viņš, baidīdamies, ka. nesaslapina hlamidu, bija malas uzspraudis aiz jostas.

Mūs pacēla uz klāja.

—    Nu, Alkamen, tagad turies, — Mnēsilohs man pačukstēja.

Un viņš sāka vaibstīties, žēloties par likteni, briesmīgi jaukdams grieķu un barbaru vārdus.

—     Ei, vienroci, tev ir tikpat sarkans ģīmis kā Silēnam, — ienaidnieki ņirgājās. — Ar ko lai paārstē tavu zilo degunu? Vai negribi, lai pieliekam pie zīdītājas?

Mnēsilohs, seju šķobīdams, izrāva viņiem no rokām vīna pudeli, likdams pie mutes, izšļakstīja, un vīns tecēja pa viņa izspūrušo bārdu.

Galera mūs aizveda uz tādu vietu, kur kuģi stāvēja cieši cits pie cita — sāns pie sāna — un no klāja uz klāju bija pārmesti tiltiņi, pa kuriem varēja staigāt. Jā. ķēniņa flote bija patiesi liela — pat elpa aizrāvās!

Te mūs ielenca mīdieši. Puskaili matroži, apsējuši ap galvu sarkanus lakatus vai uzmaukuši turbānus, pakāpās sāņus, un mēs atradāmies starp bārdainiem vīriem ar kumpiem deguniem un ar zeltu izšūtos apģērbos. Smagi apmetņi, kuros bija ieaustas pērles un dimanti, šūpojās uz viņiem kā pakarināti.

Cienīgs augstmanis cēli sēdēja zem vēdekļiem uz apzeltīta krēsla. Viņa bārda, nokrāsota sarkana, bija rūpīgi sacirtota sīkās sprodziņās un dusēja īpašā brokāta tīkliņā.

—    Tas vēl nav ķēniņš, — Mnēsilohs pačukstēja. — Nebaidies!

Nez kur Mnēsiloham radās tik daudz asaru! Šņaukādamies hlamīdas malā, viņš ar lielām pūlēm pastāstīja, ka izbēdzis no atēniešu verdzības, kurā sabijis četrdesmit gadu! Teica, ka viņa īstais vārds esot Sikinns, bet puišelis (viņš iebakstīja man ar pirkstu) ari esot izbēdzis vergs, bārenis.

Mnēsilohs atkārtoja savu stāstu kaut kādā čerkstošā un šņācošā valodā, acīm redzot, tā bija persiešu valoda; un tad atkal sāka runāt grieķiski.

—   Aizvediet mūs pie ķēniņa! — Mnēsilohs pieprasīja. — Mums viņam kas svarīgs sakāms.

Tomēr sarkanbārdis nepamirkšķināja ne aci. Un visi citi apkārt arī palika tikpat neizdibināmi un cienīgi. Mnēsilohs beigu beigās galīgi nomocījās. Lai ari ko tas viņiem stāstīja, lai arī kā meloja, — viņi skatījās uz to ar stulbām acīm un, kā likās, kaut ko gaidīja.

Beidzot kāda rīkles balss kaut ko nokliedza. Visi mīdieši pagrieza galvu pa labi, tikai sarkanbārdis ne, un no tās puses, karavīra zābakus klaudzinādams, parādījās kalsnējs cilvēks ar Jaunu, saspringtu seju.

Tas bija Līsijs, bijušais labības tirgotājs, bijušais atēnietis, bet tagad pārbēdzējs un nodevējs!

—     Ha! — viņš iekliedzās. — Tas esot Sikinns? Tas esot izbēdzis vergs? Tas ir spiegs, Temistokla okšķeris, cilpā viņam vietai Kurš gan Atēnās viņu nepazīst? Viņu sauc par Mnēsilohu, viņš pārtiek no tā, ko viņam atmet no bagāto galda. Ari es viņu esmu savā virtuvē barojis.

—    Melo, suns tāds! — Mnēsilohs sacīja. — Es tavā draņķa mājā savu kāju neesmu spēris, lai gan tu esi bagātāks par visiem. Ļaužu asinis piesūcies! …

Līsijs metās viņam virsū, ķēra pēc zobena, taču persiešu vairognesēji viņu atturēja. Sarkanbārdis sāka kaut ko runāt, rādīdams gan uz mani, gan uz Mnēsilohu, gan arī uz Līsiju, bet pēc tam pastiepa pirkstu kaut kur tālumā. Tulks paskaidroja, ka pēc visu ķēniņu ķēniņa pavēles jebkurš pārbēdzējs jānogādā tieši pie viņa, ka Līsijs lai ejot kopā ar mums, viņš būšot taisnīgs liecinieks.

Tā pati ātrā galera aizveda mūs krastā. Tur mums aizsēja acis un tad veda, ar šķēpa kātu pagrūzdami. Sirdi krājās niknums, bet slēpās arī pretīgas bailes, taču ko lai iesāk? Mēs klusējām. Bija dzirdama ieroču šķinda, lamas un kliedzieni svešā valodā, zviedza zirgi, čīkstēja riteņu asis, raudāja bērni un spiedza sievietes. Kā varēja nojaust, gar visu piekrasti bija izvietojies mīdiešu karaspēks.

Pēkšņi jutu, ka Mnēsilohs apsēžas uz ceļa.

— Oh! — viņš vaidēja. — Pat zirgs pāri spēkiem nevelk! Brālīši mīdieši, mīlīši mīdiesīši, es vairs nevaru paiet!

Sargi stāvēja pie mums un svešā mēlē lamājās. Atskanēja Līsija spalgā balss:

—    Izbeidz tēlot satīru, te nav Dionīsa teātris! Visu ķēniņu ķēniņš liks tev pacepināt pēdas!

—           Ko tu bļauj, it kā būtu no ēze]a nokritis! — Mnēsilohs viņam klusu teica. — Labāk pasaki, — vai te bez tevis vēl kāds saprot grieķiski?

—    Nē, neviens, — Līsijs apjuka. — Kas tad ir?

—           Jauki! — Mnēsilohs nomurmināja, pieceldamies kājās. — To man ari vajadzēja zināt.

Un viņš uzsauca tirgonim, kuru neredzēja:

—           Līsij, esi hellēnis! Kaut mazlietiņ esi grieķis, lai Hellādas dievi, kad pienāks briesmīgā nodevēju tiesas diena, varētu iemest tavā svaru kausā kaut drupatiņu žēlsirdības!

—           Ko tu gribi no manis, vecais kraķi? — labības uzpircējs bija nesaprašanā.

—           Sodi mani, nodod mani, bet zēnu glāb. Par ko bērns vainīgs, kad visapkārt viss vienās ugunīs, viss jūk un brūk?

—           Ej tik tālāk! — Līsijs smējās. — Nepaies ne stunda, kad jūs abi dziedāsiet citu dziesmu pieredzējuša bendes rokās. Tu, vecais, tēlosi Prometeju, bet tavs puika — viņš mani jau vienreiz nodeva —, viņš būs korifejs. Ha-ha-ha!

—           Bet vai tu atceries, Līsij, — Mnēsilohs pieglaimīgi atbildēja, — ka pirms desmit gadiem pēc Maratonas kaujas nezināmi cilvēki izzaga no bedres bagātības, kas bija atņemtas Persijas ķēniņam. Viens no laupītājiem, cik atminu, pēc tam k.Juva par labības uzpircēju.

—           Kas tev pēkšņi ienācis prātā! — Lisija balss drebēja. — Kāda ķēniņam dala par bagātībām, kas nozagtas atēniešiem?

—           Bet atēnieši jau tās dabūja no persiešiem! Vai patiesi ķēniņš negribēs dabūt atpakaļ? Tad viņš gan sāks kādam cepināt pēdas: sak, atzīsties, kur tu liki manus dārgumus?

—    O, ļaunie dēmoni! — Līsijs nolamājās.

Ceļš zem mūsu kājām sāka strauji iet uz augšu. Mēs gājām klupdami krizdami pret asiem akmeņiem.

ARTEMĪSIJA

Atskanēja sievietes balss — spalga kā metāla šķindoņa un tomēr sievišķīga, patīkama.

—    Apstājieties! Kur jūs vedat veco vīru un zēnu?

—    Netraucē mūs, sieviete, — Līsijs ērcīgi atbildēja.

—    Mēs steidzamies stāties ķēniņu ķēniņa gaišā vaiga priekšā, un mums nav laika kult tukšus salmus.

—    Ko tu dari, ko tu dari! — kāds viņam grieķiski sāka čukstēt. — Neesi rupjš pret mūsu kundzi. Tā taču ir Artemīsija, Halikarnasas valdniece. Pats ķēniņš Kserkss viņu uzklausa. Ja viņa pamās ar pirkstiņu — tava galva noripos.

—    Atsieniet viņiem acis, — valdniece pavēlēja.

—    Kādu Jaunumu spēj nodarīt vecs vīrs ar vienu roku un vārgs zēns?

Viņi ieraudzīja druknu sievieti. Viņas kājas bija spēcīgas, seja nobaltināta ar biezu jo biezu kārtu, lūpas un skropstas spilgti nokrāsotas. Katru viņas kustību pavadīja auskaru un daudzo karekļu tinkšķi. Bet, par spīti visām šīm sievišķīgajām viltībām, viņas neglītā seja pauda vīrišķību un valdonību.

Mnēsilohs, žēli vaidēdams, atkārtoja savu izgudro'o stāstu, ka viņš esot Sikinns, izbēdzis vergs. Bailīgi paskatījos atpakaj uz tirgoni. Līsijs klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis.

—    Bet ko tu gribēji pavēstīt ķēniņam? — Artemīsija jautāja.

Mnēsilohs brīdi vilcinājās, tāpat kā es uzmeta acis labības uzpircējam, un tad atbildēja:

—     Atēnieši grib aizmukt no šauruma un aizvest savu floti uz Spartu. Lai lielais ķēniņš uzbrūk viņiem, sakauj viņus, sacērt, sadragā! Es, kas esmu cietis pie atēniešiem verdzībā četrdesmit gadu, aicinu ķēniņu — sit viņus, triec ratā!

Līsijs pat ievaidējās, taču nebilda ne vārdiņa. Artemīsija sāka runāt ar sardzes priekšnieku persiešu valodā. Tas viņai kaut ko skaidroja, ik pa brīdim pieminēdams Līsija vārdu.

—    Bet ko tad tu, Līsij? — valdniece griezās pie viņa.

—    Stāsta, ka tu viņus esot atmaskojis kā spiegus, bet tagad klusē? Varbūt tu domā, ka sarunāties ar Halikarnasas valdnieci Artemīsiju ir negods?

—    Man misējās, — Līsijs sacīja raudulīgā balsī. — Es viņus nemaz nepazīstu un negribu pazīt! Iesim! — viņš uzkliedza sargiem. — Ko sēžat! Ķēniņš gaida!

Slepus, lai valdniece neredzētu, viņš nikni iegāza Mnēsiloham pa muguru.

Artemīsija to bija pamanījusi.

—    Ak tad tā gan!

—           Iesim, iesim, — Līsijs mudināja. — Ķēniņš pats visu noskaidros. Lai viņš, Ahaimenīds, dzīvs dievs zemes virsū, pats izdabū no tiem taisnību.

Iekāms mums atkal aizsēja acis, paguvu ievērot, ka valdniece, garām ejot, vienam no viņas svītas dod kaut kādu rīkojumu.

Un mēs atkal dodamies tālāk galvu reibinošā augstumā) dziji lejā šalko jūra, viļņi triecas pret stāvajām klintīm. Pa kreisi no mums klupdams krizdams tipina tirgotājs, pa labi smagi soļo Artemisija — tap, tap. Pat gaita viņai kā dzirnavniekam! Zem mūsu kājām bezdibeni birst akmentiņi un smiltis.

—    Līsij, ei, Līsij! — aiz muguras kāds uzsauca.

Nodevēja soļi apklusa, bet mēs gājām tikai tālāk. Pēkšņi aizmugurē atskanēja krītošu akmeņu dārdi un sirdi plosošs kliedziens, pēc tam viss apklusa. Bija dzirdami vienīgi lejā nokritušo akmeņu brīkšķi un jūras vienmuļā šalkoņa.

-— Kas tur notika? — Artemisija jautāja.

—    Augstā valdniece! — aizelsusies balss pavēstīja.

—   Notikusi liela nelaime. Atēnietis, kurš nāca mums līdzi, nejauši paklupa un nokrita no klints jūrā.

Neviļus pataustīju ar roku, kur Mnēsilohs; nē, vecais vīrs joprojām klunkurē tepat blakus. Manu sirdi pārņēma neprātīga pārgalvība.

—    Viss dievu rokās! — dievbijīgi noteica Artemisija.

Un mēs soļojām tālāk.

—           Vecais, vecais! — izdzirdēju pie pašas auss čukstam Artemisīju. — Saki — vai atēnieši ir stipri?

—    Šodien dabūsi redzēt, — Mnēsilohs īsi atbildēja.

—           Vecais, es neticu, ka tu esi bēglis .. . Lai kas tu būtu, Temistokls droši vien tevi ļoti ciena, ja atsūtījis ar tādu uzdevumu … Jūsu tauta droši vien būs bezgala pateicīga tam, kas tev palīdzēs?

—    Bet kāda tev tur daļa? — rūgti jautāja Mnēsilohs.

—   Tu esi ķēniņa pavalstniece, turklāt pati lielās Halikarnasas varenā valdniece. Kam tev mūsu tauta, kam tev mūsu Temistokls?

—    Es esmu grieķiete, grieķiete, — Artemisija čukstēja.

—    Manī rit Trojas varoņu asinis … O, vecais vīrs! Cik grūti būt lepnai un pazemoties, būt brīvai un locīt ceļus!

Mēs bijām paša augšā, kur brazmains vējš svilpa ausīs un nejāva elpu atvilkt.

—     Piesargies, vecais, persiešu vidū muļķu nav, — pēkšņi valdniece draudīgi noteica. — Tu viņus mudini uz cīņu, bet kurš tad nesaprot, ka pieblīvētajā šaurumā persiešu flotei būs beigas!

Es nodrebēju un jutu, ka man blakus nopūšas Mnēsilohs. Pagalam mūsu plāns! Viss izjucis, mēs velti iesim bojā!

—    Jūs briesmīgi mocīs, — Artemīsija turpināja, — pēc tam nobendēs. Pat verdzībā pavadīt savu dzīvi jums neatļaus. Vai esat gatavi doties nāvē?

Mēs vēl aizvien gājām ātri, lai gan kājas ceļgalos jau ļodzījās, gribējās mesties no kraujas lejā — tur, kur tik glāsaini šalko dzimtā jūra.

Priekšā kļuva dzirdama apslāpētu balsu dūkoņa, it kā tur būtu milzīgs bišu strops. Atskanēja komanda. Mums norāva apsējus un tā nogrūda ar seju zemē, ka atsitu pieri pret asu akmeni. Piecelties neļāva. Gulēdami uz vēdera, pacēlām acis un ieraudzījām melnīgsnēju neliela auguma vīrieti, virs viņa galvas slējās karogs, kas izskatījās pēc cilvēkveida ērgļa plati izplestiem apzeltītiem spārniem. Saule dzirkstīja briljantos, ar kuriem bagātīgi bija izrotāti viņa svītas apmetņi. Bet pats viņš bija ģērbies vienkāršā tērpā, baltākā par krītu.

Mums blakus tieši ar seju akmeņos gulēja arī valdniece Artemīsija.

—    Ja gribi ēst ceptas olas, bučo pannu, — Mnēsilohs nomurmināja.

Baltajās drēbēs tērptais cilvēks nekustējās, stāvēja kā vaska figūra, bet aiz viņa muguras kāds svinīgā balsī pateica kaut ko persiski, pēc tam atkārtoja grieķu valodā:

—    Ķēniņu ķēniņa žēlsirdība ir neizmērojama! Dievu dēls, saules un uguns iemiesojums, nemirstīgais Ahaimenīds liek jums piecelties un pavēstīt, kas jūs esat un ko jūs zināt.

Mēs lēnām piecēlāmies, taču putekļus baidījāmies nopurināt, vienīgi Artemisija sakārtoja savus žvadzošos karuļus un ar mazo pirkstiņu pārvilka pār uzacīm.

Mnēsilohs skaļā balsī pastāstīja, ka viņš esot Sikinns, izbēdzis vergs, ka ienīstot atēniešus, ka hellēņu flote grasoties pamest Salamīnu.

—     Pasteidzies, gaišais ķēniņ! — Mnēsilohs iesaucās, pabeidzis savu stāstu. — Saule jau augstu. Kamēr tu vilcinies, grieķu kuģi aizlaidīsies no šauruma uz Peloponnēsas krastiem!

Viņš runāja persiešu, valodā, bet visu, ko viņš pateica, neredzamā balss tūlīt pārtulkoja grieķiski, acīm redzot, nodevējiem grieķiem, kuru ne mazums šeit bija starp galminiekiem — viņus tūlīt varēja pazīt pēc joniešu augstajām bruņu cepurēm.

No galminieku rindām iznāca sirms vīrs un nokrita pie zemes uz akmeņiem. Tieši tāpat kā mums, vēstītāja balss ķēniņu ķēniņa vārdā lika viņam piecelties un runāt.

—    Jel neklausi viņiem, dievišķīgais! — Galminieks, sparīgi plātīdamies rokām, vērsās gan pie ķēniņa, gan pie mums. — Mūsu flote nedrīkst līst iekšā tajos peļu slazdos. Es jau kopš vakardienas pūlos pārliecināt tavus karavadoņus, ka ir neprāts uzsākt te kauju.

Kamēr viņš runāja, gan ķēniņš, gan galminieki stāvēja nekustīgi, viņu sejās nenodrebēja neviens muskulītis. Man iešāvās prātā draiska doma: bet, ja nu viņiem zem apģērba kož blusas, ko tad? Cik daudz pacietības vajadzīgs, cik daudz izturības, lai tā stāvētu kā sāls stabi!

Šajā sastingumā tikai neredzamā vēstnieka balss šķita dzīva. Nepaguris viņš atkārtoja runātāju vārdus te persiski, te grieķiski.

Runāja Artemisija:

—    Vai tev, ķēniņ, jābaidās? Tev ir tūkstoš kuģu, tie kā riekstus pāršķels divus simtus atēniešu sagrabējušos kuģeļus! Padomā, kāds laupījums pazūd! Aiziet tieši no peļu slazda, kā tavs augstdzimušais un gudrais padomdevējs pareizi nosauca šaurumu. Ja tu tagad palaidīsi atēniešus — tad meklē nu vēju laukā! Turklāt pēc tavas pavēles šajā kalnā ir uzcelts zelta tronis, lai tu kā teātri varētu noskatīties lielo kauju un atēniešu kaunu!

No zeltā mirdzošo galminieku puses atskanēja piekrītoša murdoņa.

Sirmais galminieks paštiepa roku, gribēdams iebilst, bet vēstītāja lēnā balss paziņoja, ka ķēniņš esot dzirdējis un ķēniņš lemšot, ko darīt.

Iekams mūs aizveda, paguvām apskatīt pasauli, kas pavērās mūsu acīm no klints laukumiņa. Tālu lejā uz kuģu klājiem dziedāja vara taures, mastos slīdēja augšā astaini vimpeļi — ķēniņa kuģi signalizēja cits citam.

Bet tur — pie apvāršņa — tumšā Salamīna, un pie tās sablīvējušies zemie, pelēkie atēniešu kuģi.

Atskrēja grezni ģērbies mīdietis un visu izrīkoja. Mūs aizveda uz plašu iedobi klintī. Te bija sagatavots milzum daudz pletņu, virvju, važu, grīstēs savītu auklu — un tas viss bija domāts atēniešiem, kurus persieši šodien nolēmuši saņemt gūstā. Turpat drūzmējās bendes, kalēji, uzraugi.

Atklunkuroja galvenais bende — ar vienu aci, kumpu mugurā, garām rokām — kā astoņkājis. Viņš gādīgi nosēdināja Mnēsilohu uz bluķa, aplika viņam ap kājām virvju žņaugu un, lietišķi tusnīdams, sāka to griezt. Mnēsiloha seja, kas nupat bija pacietības pilna, pēkšņi saviebās, un viņš nošņirkstināja zobus.

—    Atzīsties ķēniņam! — mīdietis Mnēsiloham pavēlēja.

Man gribējās kliegt, ka atēnieši uzspļauj ķēniņam, bet es sapratu, ka patlaban jāklņsē, jāklusē, cik vien būs spēka. Arī Mnēsilohs klusēja un locījās no sāpēm.

Tad es vairs nevarēju izciest .— aiz līdzjūtības sāku trīcēt, iekliedzos un bļāvu, cik vien spēju.

—    Ek, tu! — Mnēsilohs vaidēdams man noteica.

Bet otrs bende iesita man ar pašu pletnes galu.

—    Stāviet! — Bija atnākusi Artemīsija. — Ķēniņu ķēniņš pavēlēja nekavējoties ieslodzīt Jos pārbēdzējus kuģa kravas telpā. Atbrīvojiet veco vīru! Ātrāk!

Bendes atkāpās.

—     Bet tu, ķēniņa kalps, — viņa sacīja mīdietim, — ej un dari zināmu dievu dēlam, ka pārbēdzēji, lai kā tos spīdzināja, palika pie sava.

Mīdietis neuzticīgi rūca, brīdi kavējās, tad tomēr, aizgāja.

Mūs ielenca Artemīsijas karavīri ar astainajām grieķu bruņu cepurēm galvā; viņi paņēma pavisam vārgo Mnēsilohu zem rokām un aizveda.

Bet kāpēc mūs ved tik zagšus, gandrīz vai skriešus, kāpēc Artemīsija satraukti steidzina «Ātrāk, ātrāk!»?

DUMPINIEKI

Un nu mēs esam ieslēgti kambarīti kuģa tilpnē. Kambarītis lēnām ceļas un grimst; no kakta kaktā ripo tukša krūze. Kuģa koka vēders čīkst, Jodzās un vaid. Pa aizrestoto lodziņu redzams, kā paceļas zaļš vilnis un iešļācas stiklā, bet mums abiem kaklā sakāpis nelabuma kamols un galva griežas.

Mēs nezinām, kurp dodas Artemīsijas kuģis, tikai jūtam, ka tas iet pilnā gaitā un ka visa persiešu flote dienas vidū sākusi kustēties.

Dzirdami ritmiski āmura klaudzieni, — tur tiek sista takts, lai airētāji vienmērīgi cilātu airus; čīkst duļļi, un vergi klusās, stieptās balsīs dzied, neapslāpēdami viļņu šļakstus pret koka bortu.

—    Ei, vardulēni — Mnēsilohs ar acīm gluži vai ieurbies aizrestotajā lodziņā. — Tev ir vērīgas acis. Paraugies tu — es pret sauli nevaru saredzēt —, uz kurieni iet tur tie milzīgie kuģi?

—    Vai tie ar izkrāsotajiem tornlšiem un vara tarāniem? '

—    Jā, jā, tie paši.

—    Pa kreisi. Tie iet pa kreisi.

—    Bet kas tur pa kreisi ir? Skaties, Alkamen, skaties vērīgāk — kas tur ir?

—     Kas tur ir? Tur ir Salamīnas šaurums. Es skaidri redzu to šaurumu. Ai, Mnēsiloh, MnēsilohI Ķēniņa flote taču dodas turp! Žēlīgie dievi, cik to ir daudz!

Mnēsilohs, izdzirdējis, ko saku, kļuva priecīgs,

—    Lai slavēts viļņu valdnieks Poseidons! Tiklīdz viss būs atkal, kā nākas, es tev upurēšu amforu ar Rodas vīnu — biezu kā medu!

Mani pārņēma lielas bailes par atēniešiem, un Mnēsilohs, lai remdinātu manas bēdas, saņēma manu galvu, iebāza sev azotē, glāstīja manus plecus — tā viņš izrādīja savu maigumu.

—     Priecājies, Alkamen! Kaut ari mēs tagad nomirtu, mēs to nedarītu velti! Kaut gan — kāpēc mums jāmirst? Jūra laistās, saulīte karsē. Vai vērts mirt? Ja mūs uzreiz nenogalināja, tātad mēs vēl esam vajadzīgi. Kā tev liekas, vai tas nav aizdomīgi, ka mūs ar tādu steigu aizveda no bendes? Un vai tev neliekas aizdomīgi, ka Artemīsijas kuģis, kurā mēs abi sēžam, tik ātri aiziet, pareizāk sakot, aizlaižas no ķēniņa flotes? Vai neizskatās tā, ka ķēniņam nozaguši viņa gūstekņus? Ko, Alkamen? Ne velti šī — gandrīz vai pateicu: izmālējusies vecene, nē, nē, cienījamā valdniece — ne velti viņa tā iztaujāja, vai Temistokls mani mīlot. Vai viņa negrib mūs saglabāt, lai izpirktu sevi, ja, gadījumā, uzvarētu atēnieši? Es pazīstu šitos aziātiskos grieķus — viņi ir viltīgi kā bestijas. — Un večuks pārlaida skatienu kambarītim, meklēdams, kur varētu nolikties un pašņākt. — Ja tā ir, — viņš bezrūpīgi spriedelēja, — tad jāpaļaujas uz nemirstīgajiem. Ak, šie halikarnasiešu skopuļi! Būtu kaut maišeli nometuši, kur vecos kaulus atpūtināt. Ko lai dara: ja grib ar kaķi spēlēties, jāpacieš skrambas!

Mnēsilohs paklāja apakšā daļu savu drēbju, ar citām apsedzās un nu izskatījās pēc sabozušās cāļu mātes. Kājas ietīstīdams, viņš nopūtās.

—     Zvirbulis ielaidās vīna krūkā panašķoties, bet tur šim uzlika korķi virsū!

Guļ, samierinājies ar to, ka viņu ved nezin kurp, varbūt jaunā verdzībā, un mierina sevi ar sakāmvārdiem! Man visu miesu kņudina nepacietība — par katru cenu jātiek laukā no šī cietuma! Palūk, lodziņš. Skaidrs, liels cilvēks tur neizlīdīs, bet tāds tievs puišelis kā es… Turklāt restes izļodzījušās. E, un naglas arī pavisam sarūsējušas!

—    Mnēsiloh, zini, es izlēkšu pa šo lodziņu. Aizpeldēšu pie Temistokla, pastāstīšu, ka tu esi uz halikarnasiešu kuģa, un viņš tevi atbrīvos. Es peldu kā kurkulēns.

—    Liecies gulēt un nepļāpā. Temistoklam ir daudz citu rūpju. Un tu nemaz neaizpeldēsi — paskat, kādi viļņi sacēlušies, bet līdz krastam tālu. Ievilks tev ar airi pa galvu — un beigas būs.

—    Bet Mnēsiloh …

—    Muti ciet! Es esmu tavs komandieris. Es pavēlu: liecies un guli. Kā lai zina, kas mūs vēl gaida, bet mēs nakti neesam gulējuši.

Patiesi, acis bija miega pilnas, plaksti kļuvuši smagi, taču nepacietība vēl stiprāka. Vērīgi lūkojos laukā pa logu un pēkšņi pavisam tuvu ieraudzīju kuģua, izdzirdēju kliedzienus — aizsmakušās balsīs, izmisuma pilnus. Tur notika cīņa! Tieši manu acu priekšā atēniešu kuģis ietriecās ar tarānu feniķiešu kuģa sānā un abi sašķiebās, ar bortiem smeldami ūdeni. Tad zaļa ūdens siena noslēpa manam skatienam visu ainu.

Bet Mnēsilohs guļ vienā mierā un tikai svilpo un krāc. Nu kā viņš var gulēt, kad visapkārt notiek kauja?

Sāku raustīt un grozīt naglas, kas turēja režģi loga priekšā. Divas naglas viegli izkustējās no satrupējušā koka, ar trešo vajadzēja noņemties — pat pirkstu sev nobrāzu līdz asinīm. Toties ceturtā nekādi nepadevās. Nācās atliekt restes, ar visu ķermeni uzguļoties tām virsū. Nē, nekas neiznāk! Pēkšņi kuģis gāzās uz leju, itin kā bedrē. Atsitu pakausi pret siju, tā ka acu priekšā viss satumsa.

Taču šis pats vilnis izdarīja man pakalpojumu — tas norāva restes, kas karājās vienā naglā. Ceļš uz ārpusi brīvs!

Dzirdēju griezīgas taures skaņas, viļņu bangošanu, iekšā lidoja sāļas šļakatas. Vajadzēja pasteigties, kamēr mūsu kambarītī nav saplūdis ūdens un uzmodinājis Mnēsilohu. Iespraucos logā, saplēzdams hitonu, — un esmu jau aiz borta.

No kuģa nebija pamanījuši, ka es iekritu ūdenī. Vispirms ieniru, tad uzpeldēju un tik tikko kustināju rokas un kājas, taupīdams spēku un cenzdamies vienīgi noturēties uz ūdens. Artemīsijas kuģis, pagriezis buras pa vējam, airiem klaudzot, attālinājās, pa gabaliņu no tā slīpi cits aiz cita vēl četri halikarnasiešu kuģi. Artemīsija bēga prom no kaujas lauka!

Pagriezos uz otru pusi. Tieši man priekšā sašķiebies ar pakaļgalu grima sadragāts atēniešu kuģis. Komanda, to atstājusi, ar laivu devās uz Salamīnas krastu. Kuģis viļņos lēni griezās un pamazām grima arvien dziļāk. No turienes atskanēja kliedzieni un lāsti: piekaltie airētāji nespēja pamest kuģa tilpni, ūdens viņus applūdināja.

Saņēmu visus spēkus, lai aizpeldētu pēc iespējas tālāk, jo kuģis nogrimdams varēja paraut līdzi arī mani.

Te pēkšņi es izdzirdēju savu vārdu. Kāds neatlaidīgi mani sauca:

—    Alkamen, Alkamen!

Kas tad tas? Murgi? Kas mani šeit, jūras šaurumā, var saukt?

—    Alkamen! Nu paskaties jel šurp, mēs esam te, sadragātajā kuģīl

Jā, jā! No melnā airu cauruma atskanēja Lāča — sarkanmatainā skita pazīstamā balss.

—    Te ir visi mūsējie no tempļa, gan dārznieks Psojs, gan Cirvis, gan Dzirnakmens… Uzrāpies, mīlīt, uz klāja, varbūt viņi pametuši mūsu važu atslēgas, vai padod mums cirvi, zobenu, veseri — visu, ko vien vari, lai pārsistu važas. Alkamen, vai patiesi tu mūs pametīsi?

Skaidrs, ka nepametīšu! No borta nokarājās virvju kāpnes, pa kurām bija glābusies ekipāža. Viens mirklis — un es jau esmu augšā. Tiesa, klājs ir tik šķībs, ka man pa to grūti skriet. Bet turpat jau mētājas cirvis, redz, ari veseli trīs zobeni. Visu to iemetu pa lūku tilpnē. No turienes atskan sajūsmas pilni brēcieni, un žvadzēdamas tiek sacirstas ķēdes. Drīz vien man blakus uz klāja ir Lācis, Cirvis, Psojs un visi citi.

Lācis parādīja milzīgu dūri paugurainajam zaļajam Salamīnas krastam.

—    Galera, pie mums nāk galera! — vergi iesaucās.

Patiesi, no Salamīnas tuvojās neliela galera, droši vien

lai paņemtu sašķiebušos kuģi tauvā.

—     Visi lejā! — Lācis ieaurojās. — Visiem paslēpties! Grābiet ciet zobenus, dunčus, cirvjus, āmurus — ko nu kurš atrod!

—    Kā tad tā? — es pārbijies jautāju. — Tu gribi uzbrukt savējiem, atēniešiem?

—    Tev viņi ir savējie, — milzis iesmējās, likdams man paslēpties aiz klāja virsbūves, — man šie te ir «savējie». — Un viņš parādīja rokas, kurās bija asiņaini pušumi no važām.

Ko es varēju iebilst?

Galera atsitās pret mūsu kuģa bortu. Uz klāja uzrāpās divi jūrnieki un sāka nostiprināt velkamo tauvu.

—    A-rrrr! — briesmīgā balsī ierēcās Lācis.

Tā droši vien viņa dzimtajos mežos kliedz kādi neredzēti briesmoņi.

Vergi izdrāzās laukā no lūkām, pa airu caurumiem ielēca galerā, sita un grūda ūdenī pārsteigtos matrožus. Drīz vien galera bija dumpinieku rokās. Viņi kliedza, skūpstījās no prieka, un pusdienas saule karsti apņēma viņu kailos plecus un vidukļus.

—     Airos! Ja mēs varējām rauties, kad bijām važās, tad brīvības dēl gan sasparosimies!

Ko lai daru? Es biju kopā ar viņiem — vai lai eju bojā līdz ar grimstošo kuģi? Tomēr, kad braucām garām Salamīnai, lai izietu atklātā jūrā, es stingri pateicu, ka pametīšu viņu gateru un peldēšu uz salu.

Tur, Salamīnā, ievainotā Mika gaidīja, ka atvedīšu pie viņas tēvu, no turienes jāsūta kuģis, lai atbrīvo Mnēsilohu, tur Temistokls cerēja uz manu uzticību un drošsirdību.

—     Paskatieties uz šo atēnieti! — Lācis zobojās. — Tur viņu gaida muiža, pilsoņa vainags un daija līgava! Vai tu esi kādreiz bijis kapos, tajos pie Akadēmijas? Šajos kapos ir piemiņas plāksne tiem vergiem, kuri jaunībā izdarījuši pakalpojumu kara laukā, tad nu vecumdienās viņi pēc tautas sapulces lēmuma dabūjuši kapa pieminekli. Vai dzirdi ar? Brīvībā viņus neatlaida, tikai pieminekli uzlika!

—     Liec viņu mierā, Lāci, — iejaucās Psojs. — Kam dārga sava brīvība, tam jāciena arī citu brīvība.

—    Paliec sveiks, ķirzacēn! — Lācis apkampa mani un tā piespieda pie savām rudajām krūtīm, ka man elpa aizrāvās. — Paliec sveiks, lai dievi tev sūta laimil

Vergi man mīlīgi uzsmaidīja, daudzi pat slaucīja asaras.

Nolēcu no galeras un peldēju uz krastu. Redzēdams, ka vairs nav tālu jāpeld, pagriezos atpakaļ. Galera ātri attālinājās, šķeldama dzidros ūdeņus un putu baltās vijņu muguras. Atēnieši, cīņā aizrāvušies, tai pakaļ nedzinās. Varbūt viņiem izdosies aizkļūt līdz Krētas salai, kur izbēgušos vergus neatdodot grieķu pilsētām?

Pēdējo reizi paskatījos atpakaļ ūz draugiem, kuri māja man no grūti saredzamās tāles.

PSITĀLIJAS SALA

Kā jau Temistokls bija domājis, tā arī notika, — persieši, baidīdamies, ka atēnieši neizvairās no kaujas un neaizbēg, no divām pusēm virzījās uz šaurumu, iežņaugdami kā spīlēs viņu kuģus. Bet, tā kā šaurumā nebija daudz vietas, persieši nevarēja cīnīties plašā frontē.

Temistokla aprēķins bija pareizs: saule spīdēja uzbrucējiem tieši acīs, pretvējš izjauca to kuģu rindas. Atēnieši tos dragāja, saķērās kopā tuvcīņā, citu pēc cita aizdedzināja viņu kuģis, tad nāca atkal jaunas rindas un viss sākās no gala.

Gaisā skanēja lamas, lāsti, pavēles, pirmsnāves kliedzieni, vaidi. Jūra bangoja, un tajā kā verdošā zupā griezās atlūzuši dēļi, airi, mucas, slīkstošo galvas.

Mīdieši bija izsēdinājuši desantu Psitalijas salas smilšainajā krastā un steigšus veda klāt pastiprinājumu — viņi gribēja no turienes izrauties tālāk uz Salamīnu.

Aristeids uzkāpa uz kuģa, kur komandtiltiņā, piepūties kā krupis, sēdēja izkāmējušais spartietis Euribiads. Kā nu ne, viņam pret savu gribu bija nācies piekrist kaujail

—    Ļauj man izkāpt saliņā, un es patriekšu no turienes mīdiešus. — Aristeida seja bija tik bāla kā vēl nekad, arī plānās lūpas bija saspringumā nobālušas.

Euribiads izskata pēc brīdi vilcinājās, tad slepus uzmeta aci Temistoklam, kurš, rokas sakrustojis, stāvēja blakus. Temistokls tikko manāmi nolieca galvu, un Euribiads visžēlīgi atļāva Aristeidam sākt kauju.

Aristeids ar trīssimt hoplītiem pa sēkli pārskrēja uz Psitaliju un uzbruka pārsteigtajiem mīdiešiem. Tie sīvi aizstāvējās. Aristeida plīvojošais apmetnis ar slavenajiem ielāpiem zibēja gan šur, gan tur. Vienu brīdi visiem likās, ka uzbrukums ir atsists, Aristeida bruņu cepure vairs nebija redzama cīnītāju burzmā. Nē, tur jau viņš atkal parādījās pašā krastmalā. Viņa rokās bija ienaidnieka karogs ar apzeltīto cilvēkveida ērgli plati izplestiem spārniem.

—     Urā-ā-ā! — sāka kliegt un aurot atēnieši, kas no Salamīnas klintīm bija vērojuši kauju; viņi lēkāja un meta cepures gaisā.

Šķita, ka no debesīm atskan varenas dievu balsis, kas atgādināja Eshila skanīgo runu:

Sauc Hellāda. Uz priekšu, dēli! Glābt dzimteni un sievas glābt, Gan bērniņus, gan dievu svētos namus, Gan senču kapenes; par visu kauja būs!

Pa to laiku uz Psitaliju no persiešu puses traucās liels kuģis ar desantniekiem. Saulē spoži mirdzēja zelta bruņas: cīņā devās «nemirstīgie» — ķēniņa personiskā gvarde. Atēnu triēra, «Bellerofonts», Ksantipa flagmaņkuģis, aizšķērsoja persietim ceļu. Persieši nespēja samazināt smagā kuģa straujo gaitu, un tas ar bortu atsitās pret «Bellerofonta» bortu. Milzīgie airi salūza kā skaliņš, trieciens ļaudis iemeta no kl^ja ūdenī.

«Bellerofonta» augstajā priekšgalā parādījās Ksantips — mazs, briesmīgs, izspūrušu bārdu. Viņa mute bija plaši atplesta — vai nu viņš komandēja, vai izgrūda lāstus. Ksantips meta dzelzs āķi un aizķēra ar to ienaidnieka kuģa bortu. Tajā pašā mirklī vēl daži āķi ieurbās kuģa ķermenī. Persieši cirta ar zobeniem āķu dzelzi, cerēdami tikt vaļā no šiem briesmīgajiem nagiem, bet kas to deva!

Redzēdams, ka Ksantips ir pie Psitalijas, un zinādams, ka Temistokls arī dodas turp, bridu pakaļ hoplītiem, kuri steidzās palīgā. Ūdens man sniedzās līdz kaklam. Pāris reižu, paslīdējis uz akmeņiem, laidos peldus. Pretī no salas stūma plostus ar ievainotajiem; uz viena no plostiem sēdēja dziednieks ar kumpo degunu un sudraba stīpu ap sirmo galvu, tas pats, kurš uzņēmās dziedināt Miku. Es jau gribēju mesties pie viņa, bet mani pagrūda nost.

—    Palaid, palaid!

Hoplītu vienība, saspringtām sejām, ūdeni kuldama, skrēja uz Psitaliju.

—    Kas tad nu, puis? — man zobgalīgi uzsauca pēdējais hoplīts, kurš noslēdza ierindu. — Gribi izlocīties, bēdz atpakaļ?

Un es skrēju uz Psitaliju.

Tur Aristeids un Ksantips smaidīdami spieda viens otram roku; ieroču nesēji pasniedza viņiem dvieļus, un stratēģi noslaucīja sviedrus un netīrumus.

Karavīri vāca kopā trofejas, rāva nost ienaidnieku karogus, nolika pārnēsājamo Zeva—Uzvaras nesēja altāri, uz ātru roku vajadzēja ziedot dievam pateicības upuri.

Ksantips jau iztālēm mani pazina, pamāja un nāca šurp, rokas izstiepis. Es apstājos, pārsteigts par tādu laipnību.

«Kungs,» es gribēju teikt, «tava meita Aristomahe.., Mika…» Uztraukumā man bija aizžņaudzies kakls.

Ksantips pasteidzās pirmais.

—    Man jau visu pastāstīja. — Viņa sejai pārslīdēja ēna, it kā saules gaisma būtu apdzisusi. — Mika nomirusi. Man nupat pateica …

Tagad arī man debesis skaidrā dienas laikā likās melnas kā Tīras samts. Ksantips pieliecās, piekļāvās pie manas sejas ar visām savām dzimumzīmītēm un kārpām, un mēs sērojām abi divi bēdu pilno karavīru acu priekšā.

Tika atvesti gūstekņi. Neuzdrošinādamies pacelt acis, pa priekšu kā nedarbus pastrādājuši puikas nāca divi jauni bārdaini mīdieši sudrabotos tērpos ar zelta un sarkanām puķēm.

—     Paša ķēniņa brāļadēli! — pačukstēja tulks grieķis — viens no tiem gūstekņiem, kas luncinājās apkārt Aristeidam un Ksantipam, gribēdams izkalpoties jaunajiem kungiem.

Aristeids pamāja, pavēlēdams, lai gūstekņus ved prom, bet Ksantips satvēra viņa roku. Ksantipa acis dega, ieplestās nāsis niknumā trīsēja.

—    Piedod, Aristeid, šie gūstekņi pieder man. Es saņēmu viņu kuģi godīgā cīņā.

Aristeids paraustīja plecus, it kā atbildēdams: kas man daļas! Visi gaidīja, ka Ksantips izdarīs ko pārsteidzošu.

Pagriezies viņš pastiepa rokas uz Zeva altāru, kur priesteri iededzināja svēto liesmu.

—    Ei, padodiet man upura cirvi!

Vecs priesteris pasniedza prasīto un atpleta muti no pārsteiguma, nojautis, kas Ksaņtipam padomā. Pat visskarbākie karavīri sastinga šausmās: kopš senseniem laikiem Hellādā vairs netika upurēti cilvēki!

Bet todien jau bija izliets tik daudz asiņu, ka neviens neiebilda uzvarētājam. Tikai dažs labs atgāja sāņus vai novērsās.

Ksantips, kā to paraša prasīja, aptina ap galvu apmetni, pameta gaisā cirvi, it kā pārbaudīdams tā smagumu, un saķēra aiz sprogainajiem matiem tuvāko mīdieti. Ksantipa seja kļuva briesmīga, kā uz tempļu sienām attēlotās Medūzas vaigs.

Tas, kuru viņš bija saķēris aiz matiem, izrāva no azotes bērna grabuli zelta ķēdītē, visparastāko kaula grabuli, kurš maksā divus obolus un ar kuru uzjautrina savus bērnus gan nabags, gan augstmanis. Mīdietis skūpstīja šo grabuli, šļupstēdams kaut kādus jocīgus vārdus, bet citi, kaut ari bija bezgala cienīgi, aizsedza acis ar plaukstām un sāka smalkās balsīs raudāt.

Vējš bija grozījies. Plīkšķēja buras, atskanēja skaļa komanda. Jūra krākdama sāka velt putām klātas bangas un meta malā koka šķēpeles un slīkoņus. Pāri ūdeņiem Atēnu krastā augstu klintī žilbinošā spožumā mirdzēja zeltīts punkts: ķēniņš Ahaimenīds, cēli uz troņa sēdēdams, vēroja, kā noris jūras kauja.

Ja atritināsiet Eshila tīstokli, tad izlasīsiet tur satraucošas rindas, kuras viņš uzrakstījis daudzus gadus pēc šīs neaizmirstamās dienas:

Jā, daudzi krita: akmens bluķu dragāti Vai skaudru, asu bultu caururbti, Kas svilpj kā vējš, kad krūtīm pretī brāž. Un beidzot varonīgā triecienā Tie iebruka. Un tagad cērt un kauj, un sit. Līdz kamēr visi zemē gu| bez elpas. Sīs sāpes redzot, ievaidējās Kserkss, — No sava troņa, kalna gala celtā, Bij līcī pārskatāms viss karapulks. Kserkss iekliedzās un, drēbes saplēsis, Vēl deva pavēli ar steigu kājiniekiem. Tad, projām bēgot, citu skatiem zuda.

Saule jau tuvojās rietam un briesmīgi tveicēja. Sājā stundā atēnieši, pieraduši slinkot, parasti baudīja dienasvidu.

Karavīri pacienāja mani ar plāceņiem, zivi, skābētiem āboliem, iedeva malku vīna kā īstam karavīram, un es jau biju galīgi apguris. Nespēks pārņēma manas rokas un kājas. Kā nu ne — pēdējās trīs naktis tikpat kā negulēju, tnani uzmundrināja vienīgi satraukums.

Un es atgūlos starp uzvarēto karogiem, izmētātajiem ieročiem, nenovāktajiem līķiem, bet no pārdzīvojumiem nevarēju iemigt.

Dārdēja taures, ļaudis, priecīgi klaigādami, steidzās pie uzvarētājiem. No kuģa nokāpa Temistokls, kopā ar viņu demokrātijas vadoņi. Viņi lēni gāja, ceļā sarunādamies ar karavīriem, uzmundrinādami ievainotos bēgļus. Vajadzētu celties, iet viņiem pretī, taču nebija spēka. Viņi apstājās pie manis, un no stratēga svītas iznāca Mnēsilohs.

Kā tad tā? Arī viņš dzīvs un vesels? Jā, jā, smaida un ar vienīgo roku glauda bārdu, gluži kā teikdams: «Grozījos, mētājos, kamēr pie jums atkūlos.»

—    Kas tad tas? — Temistokls jautāja. — Vai šis zēns arī nogalināts?

—    Nē, — karavīri atbild. — Viņš nav gulējis trīs naktis. Tas ir ļoti drosmīgs zēns.

Temistokls, acis piemiedzis, pamet uz mani savu parasto zobgalīgo skatienu. «Jā, jā, mēs jau zinām gan, kā viņš bēga no kuģa, pametis biedru, pārkāpdams militāro disciplīnu.»

—    Bet viņš jau nezināja, — mani attaisnodams, saka labsirdīgais Mnēsilohs, — ka Artemisija bija nolēmusi pāriet atēniešu pusē.

Bet tur jau nāk pati Artemisija — viegli gāzelēdamās, kā mēdz staigāt jūrnieki; viņas neskaitāmie karekļi skan, un dziļa doma ievilkusi viņas lielajā, vīrišķīgajā sejā grumbu.

Tauru spalgie kaucieni kļūst aizvien neciešamāki; «Bellerofonta» mastā plīvo purpursārtais pūķis, klaigā atēnieši, vajādami bēgošās ķēniņu ķēniņa flotes paliekas.

ATĒNU KAPSĒTA

Pēc diviem gadiem es atgriezos no kara. Biju ļoti uzpūties, prātoju, vai nevajadzētu uzaudzēt ūsas un bārdiņu, lai būtu līdzīgāks Temistoklam vai Ksantipam.

Pilsēta bija sagrauta drupās — veseliem kvartāliem stiepās apdegušu sienu paliekas, viens vienīgs akmeņu un nezāļu lauks. Iedzīvotāji mitinājās teltīs un būdās, bet jau slējās būvkoki, kūpēja kaļķu kaudzes; tūkstošiem jaunu vergu — karagūstekņu strādāja akmeņlauztuvēs, gādādami materiālu, lai varētu uzcelt baltās marmora Atēnas.

Tagad es bez baiju staigāju pa tirgu gar pārdodamo vergu rindām. Vergu ir tik daudz, ka viņiem ierīkots īpašs tirgus, un tur ik pēc mirkļa izved uz akmens pārdošanai vai nu kautru persiešu meiteni, muskuļainu traķieti vai noskumušu joniešu amatnieku. Tirgus bija izpleties viņpus sētas, tirdzinieki trokšņoja katrā ielā un stūrī, likās, visas Atēnas pa galvu pa kaklu metušās tirgoties — mainīt, pārdot, pirkt, iedzīvoties.

—    Dižciltīgie un devīgie! — dzirdama saldena balss. — Atēnu vīri! Palūkojieties uz šo vergu. Ai-ai-ai, kādi muskuļi, kādas krūtis! īsts Herakls, zvēru pie dieviem! Ai, ai, ai!

Un vergu tirgotājs sajūsmā klakšķināja mēli. Man pat karsti sametās: tie taču mani vecie paziņas —līdietis un ēģiptietis! Cik varēja spriest pēc viņu cēlajiem zižļiem un baltajiem apģērbiem, viņi bija ieguvuši sev godpilnas tiesības un tagad droši tirgojās šeit.

Centos notvert ēģiptieša skatienu. Viņa šaurajās acīs, kas bija sārtenas kā krams, neatspoguļojās ne pārsteigums, ne bailes. «Ej savu ceļu, puis,» tās it kā teica, «tev ir savs ceļš, mums — savs.»

Pie Akropoles ir krodziņš, kur skaistā Ilisa burzguļo dzidri zilus ūdeņus pa ielejas plakanajiem akmeņiem.

Uzaicināju tur Mnēsilohu, kurš bija pavisam sanīcis un gandrīz nemaz vairs neredzēja. Tieviņa meitenīte atradene, kurai vecais vīrs man par godu devis vārdu Mika, vadā viņu tagad uz Pritaneju pusdienot uz valsts rēķina — tas viņam ir vienīgais apbalvojums par piedalīšanos karā.

Mēs atlaidāmies svaigā gaisā, kur platānas meta melnām sēru mežģīnēm līdzīgu ēnu. Mums pasniedza rīvmaizē apceptas sīkas zivtiņas, olīvu salātus, medussaldu meloni. Uzdzērām tam visam dārgu Hijas vīnu, bet mazā Mika visu uzmanību veltīja datelēm.

—    Dievu ēdiens! — Mnēsilohs nopūtās, ar bezzobaino muti sūkādams melones gabaliņu. Viņš bija kļuvis pavisam vārgs, un neviens viņu vairs neaicināja padzīrot, izklaidēt saimniekus, pārnakšņot. ..

—    Dzeriet, ēdiet! — es cienāju. — Alkamens tagad ir bagāts. Izrādās, ka dievi tomēr ir. Pēc tik daudzām likstām viņi beigu beigās pataisīja Alkamenu par cilvēku.

—    Ak, — svepstēja Mnēsilohs, — labāk tīra sirdsapziņa nekā pilns naudas maks.

—    Nerūc, vecais. Pēc kaujas pie Mikeies pats lauriem vainagotais Ksantips nodalīja man daļu no persiešiem atņemtā laupījuma.

—    Bet Kiliks? Kiliks taču dzīvs un ir noteicējs templī. Un tautas sapulce pieņēma likumu, ka visi vergi, kas kara laikā aizmukuši, jāatdod atpakaļ bijušajiem saimniekiem.

—     Bet es jau neesmu tā vienkārši ņēmis un aizbēdzis, es karoju, man ir apbalvojumi. Ko tu, Mnēsiloh, mels blēņas! Vai atceries, kā tu savaldīji Kiliku, tikai pieminēdams dārgumus, kas nozagti pie Maratonas. Vai nevar kaut kā noskaidrot šo gadījumu, lai Kiliku pievārētu uz visiem laikiem?

—     Kas gan pēc Salamīnas, Platejām un Mikales yairs atceras Maratonu? Bez tam Mnēsilohs jau ir vecs, nespēj pacelt balsi tautas sapulcē. Novārgušam lauvam pat muša nodarīs pāri. Lai gan zini, dēliņ, es, protams, palīdzēšu tev, cik vien mani vājie spēki ļaus. Labākais, kas cilvēkam ir, — tas taču ir uzticams draugs.

Ek, Mnēsiloh, tagad vai nu mierini, vai nemierini, bet garastāvokli cilvēkam esi sabojājis. Glaudīju mazajai Mikai galviņu; viņa žūžoja savā mūžā pirmo lelli, kuru biju tai atvedis no Milētas. Patiesi, kā gan es biju aizmirsis Kiliku?

—     Ko tad tu tagad esi nolēmi^ darīt? — Mnēsilohs iejajtājās. — Sāksi tirgoties vai atvērsi darbnīcu? Vai varbūt paliksi flotē?

—    Nu nē, esmu izkarojies diezgan, man pietiek! Tirdzniecība, darbnīca — tas arī mani nevilina. Man ir citi plāni. Pagaidām es par tiem nekā neteikšu; ceru, ka Temistokls, Ksantips un citi demokrāti man palīdzēs.

' Sakumpis ubags, uz kruķa balstīdamies, lūdza žēlastības dāvanu. Kalps, salveti vicinādams, dzina viņu prom, bet Mnēsilohs izvilka vara monētu un iedeva ubagam, es atkal pametu sudraba naudas gabalu.

Un pēkšņi es atcerējos: viltīgi piemiegtas zemnieka acis, seja vējos un saulē gluži kā izmiecēta, kastaņkrāsā … Tas taču ir Jolajs, tas pats, kurš kādreiz veda ievainoto Miku caur Egalejas birzīm!

—    Jolaj, vai tu tas esi? Tu mani nepazīsti? Vecais draugs, kas tad tev noticis?

—    Nepazīstu, nepazīstu … — Jolajs murmināja, steigdamies aiziet; acīm redzot, viņam nepatika, ja veci paziņas viņu ieraudzīja.

—    Tas taču esmu es, Alkamens! Vai atceries, zēns, kurš cīnījās ar barbariem nakti pirms Salamīnas kaujas. At1 ceries, kā tu vedi ratos ievainoto meiteni un pēc tam tavs zirgs pazuda.

Ubaga sejai pārvilkās grumbiņu tīkls. Šķita, ka viņš prāto, vai ir vai nav izdevīgi atcerēties.

—    Jā, jā, drosmīgs zēns … nabaga meitene … Grūti atcerēties, protams . .. Tik daudzi gadi pagājuši… Kāds skaists, stalts jauneklis esi kļuvis, īsts kungs …

—    Nedzen velnu, vecais, — es viņu pārtraucu. — Vergs, ielej šim cilvēkam kausu un pasniedz.

Kalps, nicinājumu neslēpdams, pasniedza. Jolajs pat nedomāja atteikties, izdzēra vienā rāvienā, nošņaukājfis un kļuva runīgāks.

—    Vai atceries, ko es toreiz sacīju? Tā arī bija: māju nodedzināja, vīna dārzu izbradāja, zirgs pazuda, ģimene nez kur klīst apkārt.

—    Vai tad pilsēta tev no trofejām nekā neiedeva?

—     Kā nu ne, kāpēc lekt dieviem acīs? Iedeva naudu, ko jaunu māju uzcelt, iedeva pat vergu mīdieti, lai slavēts Temistokls! Bet vai vīnogas un dārzu var izaudzēt vienā gadā, tomēr jādzīvo no kaut kā ir! Manam kaimiņam Tērējam gan labi. Vai atceries, bija tāds dūšīgs vīrs. Viņš gan zeltu nobēdzinājis, gan vergus saglabājis un vēl jaunus atvedis. Uzsāka tirgoties, atvēra vīna darītavu. Aizņēmos vienu reizi no viņa, aizņēmos otru reizi — sapinos parādos. Viņš mani izdzina no mājeles, kaut arī esmu viņam rada gabals un kaimiņš … Tā nu staigāju …

Aizsedzies no saules ar aprepušo plaukstu, Jolajs sūrojās par neražu, par slimībām, par bagāto spaidiem, par dzeramo ūdeni, kas pēkšņi kļuvis skābs, un par sāli, kas vairs neesot sāļš.

—    Bet tā meitene, vai atceries? — viņš pēkšņi sāka runāt lakstīgalas mēlē. — Droši vien, lai slavēta Artemida, dzīva un vesela? Droši vien kļuvusi tava līgava, vai nu velti tu par viņu tā rūpējies? …

Viņa izskatā bija kaut kas lišķīgs un pretīgs. Tas bija jauns pilsētas liekēža tips — ne tāds, kā agrāk Mnēsilohs, zobgalīgs un neatkarīgs, nē, šis bija jauns — kārīgs, pieglaimojās stiprajiem.

—    Tu, draudziņ Alkamen, varēji ziedot vēl vienu sudraba tetradrahmu — es par jūsu laiiņi upurētu, aizdedzinātu kvēpināmās zāles.

Es neklausījos viņā. Skumju ēna aizslīdēja man garām un uz mirkli aizklāja saulaino, zilo, priecīgo dienu.

— Pasauc nestuves, — es pavēlēju krodziņa kalpam.

Gribēju pavizināt veco Mnēsilohu. Pēc kara pie mums Atēnās bija parādījušies veikli darboņi, kas izīrēja nestuves.

Iesēdāmies. Vecais vīrs tīši vaidēja, kad mēs palīdzējām viņam iekāpt. Viņam tik ļoti gribējās parādīt visiem klātesošajiem: sak, redz, kā par viņu rūpējas audžudēls! Kamēr mēs šūpojāmies zem biezā aizkara puskrēslā un vēsumā, es lūkojos pa spraugu uz vienu no vergiem, kurš nesa nestuves. Pār viņa kaklu slīdēja lielas sviedru lāses, muskuļi bija saspringti un trīsēja no piepūles. Pa to pašu spraugu varēja redzēt saules pielieto, zaļumos slīgstošo pilsētu, un man bija līksmi tāpēc, ka spīd saule, tāpēc, ka šķind nauda, un tāpēc, ka priekšā ir brīvība un garš, interesants mūžs.

Esam pie nekropoles — mirušo pilsētas. Aiz skumjo ciprešu virknes stiepjas mūris, un tur zem lapu juma stāv pieminekļi, plāksnes, kapakmeņi, urnas.

Jau iztālēm var redzēt Mikas kapu — tas ir uzkalniņā.

Tur ir plāksne, kurā prasmīgas rokas izkalušas meiteni, kas liek sev ap kaklu pērles.

—    Mnēsiloh, paliec ar mazo tepat. — Es kāpu augšā, paņēmis līdzi ziedu klēpi, ko izkaisīt uz kapa.

Kļavas izpletušas savas milzīgās gaišās lapas; caur akāciju lapotni lauzās cauri saules stīdziņas un rotājās uz lidojošiem zirnekļu tīmekļiem. Cilvēku neredzēja, tāpat kā toreiz, sen atpakaļ, kad mēs ar Miku te kaut kur netālu glābāmies no negaisa. Vīteroja putni. Kāds dziedātājs bezrūpīgi trallināja, cits brīžiem īsi iesvilpās, droši vien strādāja, gādādams sev barību.

Kur tu tagad esi, Mika? Vai Olimpa pilīs pie nemirstīgajiem, vai kā skumja ēna klīsti pa Aīdu, kā to apraksta Homērs? Vai varbūt tu esi šajā zālītē, šajos saules zaķīšos, putnu dziesmās?

Kas tad tas? Tur, aiz kapa sētas, skan balsis. Ahā, tur ir Elpinike, Polignota līgava, tā ir viņa! Atnesusi lefkojas un hiacintes. Viņai līdzi ir kāds vīrietis. Viņi aizdedz uguni. Vijas zila dūmu strūkliņa — viņi gatavojas upurēt. Kas gan tas par vīrieti?

Tas taču ir Elpinikes brālis Kimons! Kā aizvien stalts, saviem gadiem neparasti cienīgs, bargās acis lūkojas nekustīgi — īsts dievu pēctecis, eipatrīds!

Jel stāviet, kājas! Ko man tur iet? Ar mani bija tikai dzīvā Mika, mirušo man atņēma. Man ir palicis klibais večuks Mnēsilohs, nevarīgs, bezzobains, un ar viņu mazā bārenīte.

—    Uz kurieni tu, Alkamen? — vecais vīrs šļupst. — Nāc mums līdzi, pavadīsim šo vakaru kopā.

—    Nē, esmu šodien uzaicināts pie Eshila. Dzejnieks mums lasīs savu jauno traģēdiju.

PĒDĒJĀ IZRĀDE

Dionisa teātris tika pārbūvēts: nodegušā koka teātra vietā pacēlās jauns — no akmeņiem. Tāpēc arī Eshila traģēdiju «Persieši» mēs mācījāmies Akadēmijas jaunā park&lt;i zaļajā pļavā, kur paceļas pieminekļi varoņiem, kur kaili jaunekļi efēbi palestrās vingro, kur klaiņo filozofi ar sajūsmināto skolnieku pūļiem.

Jaunajā traģēdijā persiešu ķēniņiene Atosa gaida ziņas no Kserksa. Ierodas vēstnesis un pastāsta par flotes traģisko bojā eju pie Salamīnas, par ķēniņu ķēniņa kaunpilno bēgšanu. Es tēloju ķēniņieni. Šoreiz es vairs netēloju tikai pēc iedvesmas, kā tas bija kādreiz, kad nejauši aizkustināju prasīgos skatītājus ar aizturētām asarām balsī.

Tagad Eshila un vecā aktiera Polidora vadībā es apdomāju katru soli, desmitiem reižu atkārtoju katru kustību. Ķēniņienei jābūt skaistai? Atceros Miku un cenšos atdarināt viņas lepno gaitu. Ķēniņiene cieš? Cenšos atcerēties, ko pats pārdzīvoju, kad ieraudzīju, kā Mikai no muguras caur apsēju sūcās asinis.

Beidzot pienākusi Lielo Panateneju diena. Svētku tērpos ģērbušos pilsoņu un viesu pūli staigā pa ielām, nes palmu un miršu zarus.

Es gatavojos: apvelku brokāta kleitu, uzauju koturnus ar smailiem papēžiem. Ar smaidu atceros mūsu veco šauro kambarīti nodegušajā teātrī.

—    Alkamen, tas esi tu?

Kam gan pieder šī tik ļoti pazīstamā, griezīgā balss? Tas ir vecais priesteris Kiliks, viņa lielais vēders ir vēl greizāks, viņš ir vēl vairāk uzblīdis un skatās uz mani ar apmāta krupja acīm.

—    Jā, tas esmu es! — izaicinoši atbildu.

Kiliks noklepojās un pazuda, jo tagad teātrī ir citi rīkotāji un horēgi jau sauc aktierus uz skatuves.

Izrāde sākās. Uznākot korim, kas ģērbies raibās, ar zeltu izšūtās persiešu augstmaņu drēbēs, atskan svilpieni, kliedzieni, birst ābolu serdes. Tā skatītāji — vīnkopji, jūrnieki, tirgotāji — izrāda savu naidu pret iebrucējiem. Bet, kad vēstnesis pastāsta par ķēniņa flotes bojā eju, teātris sajūsmā trako.

Ķēniņiene raud; arī visas citas persietes vaimanā un lauza rokas.

Dziedu cik spēka, jūtu, ka mana balss liek teātrim sēdēt nekustīgi, bet pats neremdināmās bēdās trīsu.

Mēs esam dzīvi, mēs elpojam, virs mums ir karsta saule, bet cik daudz ir nogalinātu, cik daudz noslīkušu, cik daudz gājuši bojā! Mika, kurai gribējās iemigt uz mūžu, lai nemocītos; persietis, kurš pirms nāves skūpstīja grabulīti; pat tas neprātīgais barbars, kuru es nodūru ar Temistokla dunci, — ja viņi būtu dzīvi, smietos un dziedātu tāpat kā mēs!

Traģēdija beigusies. Aizeju, pūļa apdullinošās aurošanas pavadīts. Norauju masku, novelku lielos un smagos drēbes gabalus — šodien man vairs nav jāspēlē. Tagad teātri ir daudz aktieru. Viņi pēc kārtas nomaina cits citu, un viņu darbs vairs nav tik nogurdinošs.

Ksantips steidzas pie manis, viņa deniņi ir baltāki par sudrabu, bet viņš vēl aizvien ir straujš, un visas viņa kārpas no sajūsmas piesarkušas.

—     Aizsūtīju vilnu uz Sikionas tirgu, — Eshils to saka bālajam Aristeidam. — Spartieši padzinuši manus pārdevējus. Nenāciet, viņi saka, ar savām precēm uz Peloponnēsu, te, viņi saka, mēs paši esam saimnieki.

Aristeids līdzjūtīgi māj ar galvu, bet citi apkārtstāvošie ir sašutuši par nodevīgajiem spartiešiem.

—    Eshil! — viņu pasauc Ksantips. — Pietiks tev pļāpāt par vilnu un procentiem. Nāc šurp un pasaki Alkamenam kaut vienu vārdu. Viņam šodien ir liela dienai

Eshils pasmaida, viņa skatiens uz mirkli kaut kur aizmaldās, un tad viņš jau deklamē vārsmas:

Jel esi labs, bet sirds lai nepiekrīt, Ka visi tevi tikai tā vien saukā. E] aug)us plūc, kur prati vagu dzīt, Kur cēlas domas nāk pret gaismu laukā.

No piesmakušās telpas izgājām laukā zem Dionīsa tempļa portikiem koku paēnā; tērzējām, turēdami rokā kausus ar atspirdzinošiem dzērieniem.

—     Ko es redzu! — atkal atskanēja balss, kas čīkstēja kā nesmērēti rati. Balstīdamies uz pamatīgas kūjas, tuvojās vecais Kiliks, bet viņam sekoja ducis tempļa vergu. — Pilsoņi atēnieši, mani mīļie! Tas taču ir izbēgušais vergs Alkamens! Ļaujiet man viņu saķert, kā tas pēc likuma pienākas!

Mana sirds sastinga.

—     Pagaidi! — Ksantips nostājās Kilikam ceļā. — Ko tu muldi, vecais? Viņš drosmīgi cīnījās un ir pelnījis brīvību!

—    Es neko nezinu, — Kiliks atbildēja. — Alkamens pieder templim, pieder dievam. Viņš pārgrieza siksnu un aizbēga. Man ir liecinieki. Paej sānis, pilsoni Ksantip, netraucē izpildīt likumīgās tiesības.

—     Ak tul — atvēzējās nesavaldīgais Ksantips. — Ka es tev…

Kilikam ne vaibsts nepakustējās sejā, viņš tikai mazliet pieliecās un ar nesaudzīgu pirkstu parādīja saviem vergiem uz mani.

—    Pagaidiet! — iznācis priekšā, sacīja Temistokls.

—    Pagaidiet, gan tu, Ksantip, gan tu, priesteri. Izšķirsim visu pēc likuma. Bet likumā teikts, ka tu, Alkamen, tomēr esi vergs.

—           Ko es teicu! — Kiliks priecājās. — Nu es dzirdu gudru cilvēku. O, Temistokl! Tu esi ko vērts, Temistokl! Ja mēs paši pārkāpsim likumus, kurus izdodam par mācību vienkāršajai tautai un vergiem, kas tad tos ievēros?

—           Bet te tev būs izpirkuma maksa, — Temistokls turpināja. — Es tev došu parakstu, ka Alkamena vērtība līdz rītam tev tiks pilnīgi samaksāta. Daļu samaksās valsts, daļu Ksantips, dalu varbūt gribēs dot citi…

—    Es arī, es arll — iesaucās mani draugi un cienītāji.

Bet Eshils, taupīgais Eshils, ierosināja:

—    Es jums došu apmaiņai vienu veselīgu vergu.

—    Bet es piedevām verdzenil — iesaucās Ksantips.

Kiliks pamāja ar plaukstu.

—           O nē, likums un parašas aizliedz pārdot, dāvināt vai mainīt vergus, kas pieder dieviem.

Es gribēju viņam uzkliegt: meli! Tu esi aizmirsis, kā pārdevi tempļa vergu bērnus? Gribēju pieskriet viņani klāt un nolamāt, iesist, taču šausmas bija sasaistījušas manu mēli un manas kājas.

—            Templis ir pietiekoši bagāts, — Kiliks ņirgājās, — un tam jūsu sudrabs nav vajadzīgs. Sis vergs bija aizbēdzis, un, protams, viņš jāatdod atpakaļ un jāsoda.

—    Nepiepildāmais rīma! — Ksantips vēlreiz aizsvilās.

—    Mēs griezīsimies pie tautas sapulces. Tā viņu atbrīvos.

—           Neatbrīvos vis! — Kiliks atbildēja un parādīja Ksantipam pigu. — Katram tagad ir vergi, daudz vergu. Ja nu tautas sapulcei ienāk prātā atbrīvot ari jūsu vergus?

Uzvaras priekā Kilika acis bija izspiedušās uz āru kā vēzim. Temistokls noteica: «M-jāl» — iebāza pirkstus bārdā un domīgs aizgāja. Tūlīt pēc viņa izklīda arī visi citi.

Jaunie tempļa vergi (nevienas pazīstamas sejas!), skaļi smiedamies, persiešu valodā kaut ko vāvuļodami, rāva nost manas jaunmodīgās drēbes. Es nepretojos. Ar šausmām skatījos, kā gar sētas malu taustās šurp aklais

Mnēsilohs, meitenīte Mika aiz līdzcietības rūgti raud, bet Mnēsilohs kaut ko šļupst par žēlsirdību, par dārgumiem, kas nolaupīti pie Maratonas, — taču neviens pat nedomāja klausīties viņa vārgajā balsī.

Vergi aizveda mani uz Dionīsa tempļa svēto zemi. Tur pie nesen darinātajām mantu glabātavas durvīm bija sagatavota kaunpilnā soda vieta un dūšīgs mīdietis izmēģināja uz savas rokas, vai rīkste ir stipra.

Jaunas durvis, pa kuru baltajiem dēļiem rit sveķu asaras! Pag, pag, tas taču jau kādreiz ir noticis!

Atmiņā spilgti atausa lāpu dūmainā gaisma, Kilika māja, peltasti un garkājainais labības tirgotājs, kas paglābās templī…

Lūk tur, tur ir mans glābiņš! Sirds, rimsties brīdi pukstēt! Izgrūstīju vergus un, iekāms viņi paguva atjēgties, kas notiek, ieskrēju templī un, nokritis pie Dionīsa statujas, apķēru dieva kājas kā lūdzējs, kas meklē aizstāvību.

Apkārt sanāca priesteri un apstājās, bezpalīdzīgi nolaiduši rokas. Mana sirds gavilēja — viss būs labi, lai tikai demokrāti mani nepamet!

Templis kļuva tukšs. Dievlūdzēji steigšus izklīda, ieraudzījuši, ka pie altāra risinās drāma. Priesteri klusu iznesa laukā traukus ar upurēto gaļu, aizvāca paklājus, traukus ar dzērieniem …

Iestājās klusums. Laiks pa lāsītei iztecēja no ūdens pulksteņa. Piezagās nakts, cauri režģotajām durvīm bez trokšņa ienāca mēness; tumšie kakti atkāpās bezgalībā. Dionīss kā kurlmēmais smaidīja pretī mēness stariem, bet man uz aukstā marmora bija salti un baisi.

Tagad templī viss bija pārveidojies. Agrāk šeit, liekas, bija baseins, kur Kiliks noslīcināja kaķēnus un gribēja noslīcināt arī mani. Tagad esmu palicis viens — gluži viens. Hermas aiz tempļa nopostījuši persieši, arī Solons pazudis. Mātes baltās rokas manā atmiņā parādās reti, bet ripulīti ar burtu «E», kas nozīmē «brīvība», es pats upurēju par Miku . ..

Nekas nav atlicis.

Kāpēc gan manās ausīs šalko zaļā jūra, bet acu priekšā visu laiku stāv spilgta aina: galera, kas traucas pār viļņu kalniem, smaidošā Lāča, dārznieka Psoja, Cirvja un citu sejas. Ceļš uz tālo Krētu, kura, kā stāsta, neizdodot izbēgušos vergus…

Liekas, es iemiegu, — tas nav labi. Izvilku no hitona

rupju pavedienu — katram karavīram jābūt adatai ar diegu. Ar to piesēju sevi pie altāra: ja iemigšu un man-is rokas noslīdēs un vairs neskars altāru, šis pavediens mani saistīs ar svēto patvēruma vietu.

Atmiņā mijas neskaidras pagātnes ainas: cīnītāju mutes, pavērtas kliedzienam, mūsu atbrīvotās pilsētas tirgonis, kurš gribēja mani apprecināt ar savu meitu — tādām zaļām acīm kā čūskai… Un pavisam tālas atmiņas: spokainie kentauri, kas lēkšo lietus dūmakā.

Mani pamodināja rupjš pieskāriens. Daudzas rokas reizē ieķērās manī; resna aukla cieši aptinās ap manām rokām. Mēness paslēpās, visapkārt melna tumsa …

Nelieši, čukstus lamādamies, steidzās izvilkt mani no tempļa; mutē iebāza smirdošu aitādu, kā to kādreiz bija darījuši barbari.

Laukā vājš gaismeklis apspīdēja noliekušās sejas, kuru acīs mirdzēja ziņkāre un alkatība.

Ak dievi! Tas taču bija atkal tas pats iīdietis un ēģiptietis!

— Neraizējies, Kilik, tu dievticīgākais no dievticīgajiem, — pieglaimīga balss čukstēja, — mēs viņu aizvedīsim tā, ka ne gailis pakaļ nedziedās. Un pārdosim prom uz viņu pasaules malu, uz Tauridu vai Nūbiju, no turienes viņam vairs atpakaļceļa nebūs.

SATURS

Iepazīsimies………………………………………………………….. 5

Tagad iepazīstieties ar manu dievu…………………….. 7

Priesteris Kiliks………………………………………………. 11

Mnēsilohs, kas pārtiek no žēlastības maizes . , 13

Peles, tirgus sievas un plāceņi………………………. . 16

Bērnu tirgotāji……………………………………………………… 21

Teātris…………………………………………………………………. 24

Nakts sarunas……………………………………………………… 27

Vēl viens ienaidnieks . …………………………………………. 31

Kā radās «Bellerofonts»………………………………………… 34

Meitene……………………………………………………… • 37

Sods………………………………………………………………….. 4( &gt;

Notikumi briest……………………………………………………. 43

Ostrakisms…………………………………………………………. 47

Cīņa pārsviežas uz teātri……………………………………….. 53

Svētki………………………………………………………………… 55

«Saistītais Prometejs» . . . I……………………………………. 59

Sazvērnieki…………………………………………………………. 62

Traka diena…………………………………………………….

Spieķi ritenī………………………………………………………… 72

Negaidītā uzstāšanās…………………………………………….. 75

Panākumi, panākumi!…………………………………………… 78

Katastrofa…………………………………………………………… 80

Patvēruma tiesības……………………………………………….. 82

Kad tīrais prieks būt vergam………………………………….. 87

Akadēmijas dārzi…………………………………………………. 90

Areopāgs…………………………………………………………….. "6

Svētā čūska……………………………………………………….. 101

Pilsētas pēdējā diena…………………………………………… 106

Bēglis…………………………………………………………………. "0

Ostā…………………………………………………………………… 114

Izmirusi pilsēta………………………………………………….. 118

Nakts kauja un pakaļdzīšanās………………………………. 120

Rītausma…………………………………………………………… 124

Grūtais ceļš……………………………………………………….. 129

Pie jūras……………………………………………………………. 132

Salamina . . . • Nakts pirms kaujas Aristeids . . Pārbēdzēji . . Artemīsija . . Dumpinieki Psitalijas sala . Atēnu kapsēta Pēdējā izrāde

Govorovs Aleksandra Aleksandra d

ALKAMENS — TEĀTRA zēNS

Redaktore Ļ. Hl|lmonoka. Mlksl. red. I Sveni*.

Tehn. red. L. Rudzītls. Korektore A. Glpteie. Nodota salikšanai 1971. g. 28. decembri. Paraksllta iespiešanai 1972. g. 23. inaljil. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. E,63 flz. Iespiedi.; 9,46 nzsk. Iespiedi.; 10.21 Izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 43 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21901/J-2407. Iespiesta Latvijas PSR Ministra Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina Ielā 137/139. Pašūt. Nr. 864. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvS 11. Pašūt. Nr. 588.

1 Moiras — sengrieķu mitoloģijā trīs likteņa dieves, trīs māsas.

1 lzīda — seno ēģiptiešu mitoloģijā dzīvības dieviete, auglības un sievietes — mātes aizgādne.

1 Pepls — senajā Grieķijā krokots sieviešu virstērps no vieglas drānas, bez piedurknēm.

1 Paleslra — senajā Grieķijā vingrošanas skola zēniem; sporla laukums.

II — 8G4

10 — 864

12 — 8S*

[1] grāmatā vārsmas atdzejojis H. Heislers.

[2] pītija — senajā Grieķijā Delfu orākula priesteriene pareģe, kas sēdēja uz trijkāja pie klints plaisas, no kurienes plūda reibinoši izgarojumi, un runāja nesakarīgus vārdus, kurus priesteri mīklaini Iztulkoja kā pravietojumus.

[2] Ostrakisms — senajā Grieķijā valstij bīstamu pilsoņu izraidīšana; to nolēma aizklātā balsošanā, kas notika, rakstot uz lauskām izraidāmo vārdus.

[3] harpijas — sengrieķu mitoloģijā spārnoti nezvēri, vētras dievietes.

[4] tumsas dievs

[5] nauarhs — flotes komandieris, arī kuģa kapteinis senajā Grieķijā.

Content

Govorovs Aleksandrs Alkamens - teātra zēns

IEPAZĪSIMIES

TAGAD IEPAZĪSTIETIES AR MANU DIEVU

PRIESTERIS KILIKS

MNĒSILOHS, KAS PĀRTIEK NO ŽĒLASTĪBAS MAIZES

PELES, TIRGUS SIEVAS UN PLĀCEŅI

BĒRNU TIRGOTĀJI

TEĀTRIS

VĒL VIENS IENAIDNIEKS

Kā RADĀS «BELLEROFONTS»

MEITENE

SODS

NOTIKUMI BRIEST

OSTRAKISMS 1

CĪŅA PāRSVIEžAS UZ TEĀTRI

SVĒTKI

«SAISTĪTAIS PROMETEJS»

SAZVēRNIEKI

TRAKā DIENA

SPIEĶI RITENĪ

NEGAIDĪTĀ UZSTĀŠANĀS

PANĀKUMI, PANĀKUMI!

KATASTROFA

PATVĒRUMA TIESĪBAS

KAD TĪRAIS PRIEKS BŪT VERGAM ..,

AKADĒMIJAS DĀRZI

AREOPĀGS

SVĒTĀ ČŪSKA

PILSĒTAS PĒDĒJĀ DIENA

OSTA

IZMIRUSĪ PILSĒTA

NAKTS KAUJA UN PAKAĻDZĪŠANĀS

RĪTAUSMA

GRŪTAIS CEĻŠ

PIE JŪRAS

SALAMĪNA

NAKTS PIRMS KAUJAS

ARISTEIDS

PĀRBĒDZĒJI

ARTEMĪSIJA

DUMPINIEKI

PSITĀLIJAS SALA

ATĒNU KAPSĒTA

PĒDĒJĀ IZRĀDE

SATURS