Zariņš Marģeris

Apgaismības gadsimta ēnā

MARĢERIS ZARIŅŠ

Apgaismības gadsimta ēnā

STĀSTI PAR MERĶELI

PRĀTNIEKI UN KOMEDIANTI jeb VOLTĒRS UZVAR ŠILLERU

•— Šovakar «Tankreds», bet rīt — Bomaršē «Eiženija»! Zīmīgi, vai ne, jūsu ekselence? — ar mēli paklakšķinā- dams, komercpadomnieks Oto Blanka kungs štadtrāta uniformā no lejas uzrunāja augstāk sēdošo ģenerālgubernatoru Beklešovu. Beidzies pirmais cēliens, un komercpadomnieks ienācis stāvparterā. Viņš ir gubernatora sievas brāļa dēls, aiz to var atjauties tuvoties rangložai, pie tam vēl izrādes starpbrīdī.

Beklešova apaļā seja piepūtās un norasoja kā pārgatavojies rožābols. Augstība cerēja: zāles tumsā viņu neviens neievēros, cēliena beigās klusām izlavīsies pa durvīm un aizbēgs. Kas to deva! Jau uvertīras laikā publika sāka rosīties un griezt galvas atpakaļ. Kaut kas nedzirdēts! Beklešovs skatās Voltēra lugu! Līdz šim ekselence principā apmeklēja tikai baleta izrādes. Brīžiem viens pats, brīžiem kopā ar iebraukušajiem ārzemniekiem un Pēterburgas viesiem.

mmmmm

— Baleta māksla, — viņš saka, —- man ļoti mīļa. Tai nav nekādas politiskas piegaršas. (Ko, mīļa? Nē, nē —

es kategoriski noraidu baumas, itin kā primadonna mademuazele Amēlija būtu Beklešova mīļākā… Ģenerālgubernators ir cienījams vecpuisis, dievticīgs.)

«…Kā tik muļķīgi pārskatījos un iekritu?» sirdsapziņas pārmetumos mocās ekselence. «Varu gandrīz vai galvot, ka afišā bija nodrukāts: svētdien pulksten astoņos vakarā Monsinjī. «Skaistā Arsēna». Galvenajā lomā Amēlija Sadovska-Dornsdorfa. Lūk, kā…» • Tur jau steidzas šurpu intendants Kohs-Ekarts! Dziļi klanīdamies un atvainodamies, skaidro, ka neesot paspējis ekselencei paziņot par repertuāra maiņu. Sadovska- Dornsdorfa mēģinājumā pēkšņi saļimusi uz grīdas, tāpēc izrāde atcelta. Taču lai neraizējoties: Amēlijas kundze nupat atkal nākusi pie samaņas.

—    Pie samaņas? Kas jums prātā, cilvēka bērns! — apjucis stostās Beklešovs. — Esmu ieradies noskatīties «Tankredu», ko jūs visi brīnāties? Galu galā Voltērs paliek Voltērsl Lai cīnītos ar viltīgu pretinieku, tas labi jāiepazīst.

-— Tādā gadījumā, ekselence, aicinu jūs ceturtdien-uz «Dona Karlosa» pirmizrādi. Liels notikums mūsu teātrī.

—    Musē?

—    Jā. Uzvēdīsim šīs lugas variantu prozā. Pats kolēģiju asesors..t

—    Kocebū?

—   Nē. Šillers. Paklausot Meirera lūgumam, lugu pārstrādājis. Ekselence taču ir dzirdējis par Šilleru?

—    Nav bijis tas gods,,. Kas viņš? īstens valstspadom- nieks?

—    Pavisam jauns rakstnieks.

—    O, nē… tad es to noteikti nepazīstu. Kaut kas- līdzīgs Voltēram?

—    Nepavisam. Pilnīgi otrāds.

—r„ A, otrāds … Tas ir, kā … otrāds?

—• Šillers.— slaids un glīts; Voltērs — vārgs un īss.

—    Ho, ho, ho! — homēriski smejas Beklešovs. — Tas bija asprātīgi: vārgs un īss. Izkaltis kā pērnā zāle. Uguni klāt un krāsnī iekšā! — Beklešovs nespēja mierīgi runāt. Viņam nekādi neizdevās intendantam noslēpt riebumu pret bezdievīgo skribentu, īstajā vārdā Aruā, kuru pat iecietīgais prūšu ķeizars galu galā bija padzinis, teikdams: «Šis nerrs man pārāk dārgi izmaksā!»

Kohs-Ekarts viegli pasmaidīja. Viņš labi pārzināja aizkulises kā teātra, tā guberņas mērogā.

Gaišības aklais naids pret «spalvas varoņiem» bija sācies nesen. Tikko apstiprināts gubernatora amatā, ekselence aizsūtīja slepenu ziņojumu Katrīnai Lielajai par Rīgas volteriāņiem — jauniem cilvēkiem, kuri pulcējoties tā saucamajā «praviešu klubā». Lūdza majestāti atļaut šo augoni izdelēt ar uguni un zobiņu. Cerētās uzslavas vietā Beklešovs saņēma stingru rājienu, ierakstu personīgajā lietā un karalienes kategorisku pavēli likt mierā Voltēru un volteriāņus. Šis lielais gars esot saprātīgs filozofs. Viņš neārdot troņus, bet aizstāvot intelekta brīvību un apgaismotu karaļvaru, tātad — saprātīgu neierobežotu monarhiju.

— Redzēsim, redzēsim, — sirds dziļumos nāvīgi ievainots, teica ģenerālgubernators. — Redzēsim, pie kā tas novedīs…

Atskanēja zvans. Skatītāji trokšņaini ieņēma savas vietas. Beklešovs nedaudz pavēra portjeras, ielūkodamies zāles pustumsā sēdētāju mugurās un profilos. — Tā saucamā mākslas un gara inteliģencei — viņš nicīgi nočukstēja. — Domskolas sholāru kolēģijas doktori un mācekļi ar savām draugaļām; pāris vieglprātīgu baronešu, tiesu skrīverītis, mājskolotājs, neapstiprināts teoloģijas kandidāts… — Ģenerālgubernatora kancelejā zināja par viņiem katru sīkumu. Ne velti žandarmērijai pakļauto aģentu tīkls nesen tika palielināts divkārtīgi. Katru dienu ienāca simtiem dosjē, katru dienu viņam personīgi ziņoja par aizdomīgajiem «mājskolotājiem» — Rīgā ieklīduša- jiem ārzemju studentiem, nemiera sējējiem.

Atskanēja mūzika, sākās otrais cēliens. Skatuves priekšā iespiestais orķestris — četras vijoles, brāča, čells, kontrabass, flauta un oboja •— koncertmeistara Kārļa Feiges vadībā atskaņoja Aržīra maršu no «Tankreda». Zāle kā piebāzta, trūkst gaisa …

Muses namu uzcēla un teātri atklāja pirms pieciem gadiem. Toreiz neiedomājās, ka lieliem inscenējumiem telpas daudz par šaurām. Izrādes notika četrreiz nedēļā. Citos vakarot, ja atļāva mēģinājumi, Muses zāli izīrēja koncertiem. Pāris reižu semestrī tur uzstājās arī slavenā Domskolas sholāru trupa. Vietu cenas bija sālītas. Gubernators, birģermeistars un Lielās Ģildes eltermanis par savām ranga ložām maksāja četrdesmit Alberta dālderu gadā, parketā un sānložās biļeti varēja dabūt par piecpadsmit markām, bet parterā un. galerijās prasīja desmit marku. Nabadzīgie pilsoņi, un iedzimtie nevarēja ne sapņot par iekļūšanu Muses teātrī, šveicars tos nebūtu laidis pat tuvumā.

Par spīti stingrajai kārtībai, dažs trūcīgs mājskolotājs, tiesu amata kandidāts jeb vienkārši jauneklis ar mākslinieciskām tieksmēm izrādes tomēr noskatījās. Vajadzēja vien nodibināt pazīšanos ar teātra ļaudīm.

Orķestra telpai sānos atradās ar koka barjeru nodalīts paaugstinājums — stāvparkets. Tur neielaida nepazīstamus cilvēkus, tā bija jaunajiem literātiem, teatromāniem un recenzentiem rezervēta vieta. Šovakar paaugstinājumā, pret barjeru atspiedies, stāvēja kritiķis Fr. La Costa, bijušais aktieris un dramaturgs Kārlis F. Gromans, mūžam sajūsminātais bravo saucējs un ziedu metējs hofrāts H. Blincels, kā arī kautrīgs jauneklis tiesu sekretāra uniformā — Garlībs Helvigs Merķelis. Pēc izskata spriežot, viņam nevarēja būt vairāk par astoņpadsmit. Tikko beidzis Domskolu, sadraudzējies ar Gromanu, tādā veidā iekļūdams literātu un aktieru aprindās. Teātris bija mazā Helviga (tā viņu iesaukuši literāti) vājība. Vēl Domskolas sholārs būdams, Merķelis piedalījās rektora Lindnera sacerētās lugas «Rīgas dibināšana».izrādē, tēlodams livoņu virsaiti Imantu. Toreiz prātā ienāca doma pašam uzrakstīt drāmu par šo vanemu. Helviga tēvs, no amata padzītais Lēdurgas mācītājs, viņam bērnībā bija daudz stāstījis par krustnešu cīņām pret iedzimtajiem un par to, kā pamazām verdzībā nospiesta latviešu tauta.

Savā lugā tad nu Merķelis gribēja visai pasaulei pierādīt, ka Imanta un Acons, nevis bīskaps Alberts ar savu vasali Kaupo ir morāliski un ētiski augstāk stādāmi. Jā, to viņš gribēja pierādīt, bet — ak vai! Lai pierādītu, vajag vispirms lugu uzrakstīt. Bet, lai lugu uzrakstītu, nepieciešams talants. Tāds talants un gara lidojums kā Voltē- ram, Merķeļa dievinātajam rakstniekam un filozofam.

Uznāk Tankreds! Mazais Helvigs. seko darbībai ar aizturētu elpu. Gandrīz vai aprij katru frāzi, katru teikumu, ko ar francisku espiit muzikāli skandē nepārspējamais aktieris Jozefs Antons Krists.

Turpretī Virziņš Loredāna lomā Merķeli neiepriecē. Pārāk vulgārs, pārāk nenopietns. Varbūt tāpēc, ka pieradis pie daudz seklāka materiāla. Lielus panākumus viņš kopā ar sievu nupat guva, uzstādamies Gētes operā «Klau- dīne no Villa Bella» (ar Eisriha mūziku). Bet Virziņu nomoca mazvērtības sajūta. Viņš ārkārtīgi kaunas no savas zemās izcelsmes, aiz to pārgrozījis uzvārdu — Wirsing… Arī tāpēc Merķelim Virziņš nepatīk. Cilvēks nedrīkst noliegt ne savu tautību, ne kārtu. Garlībs ir nozvērējies cīnīties apspiesto labā, bet lūk — beztiesīgo šķiras pārstāvis pats gļēvulīgi slapstās.

Tra-ta-ra-rā! — no kulisēm atskanēja kara tauru skaņas. Skatuves sienā atvērās itin kā durvis, kā vārti. Pa tiem ienāca sirakūzieši ar brašu dziesmu. Dziedātāji soļoja kolonnā pa vienam, ieročus drebinādami. Aiz viņu siluetiem caur atvērtajām durvīm skaidri varēja samanīt Muses netīro pagalmu. Kora uznāciens un tautas skats bija «Tankreda» vājākā vieta. Skatuvei trūka tā saucamo «kabatu». Tāpēc koristi sakārtojās bēniņos, pēc tam kāpa pa dzelzu trepēm gar pagalma sienu lejup līdz ieejai un pa vienam nāca iekšā.

Šoreiz pats pirmais no sētas puses ielīda resns, pelēks runcis, izrāžu apmeklētāju vecs paziņa. Omulīgi apsēdies uz rampas, tas nekaunīgi vēroja zāli, itin kā novērtēdams publiku.

Sis starpgadījums ārkārtīgi uzjautrināja gubernatoru. Vēlāk viņš apgalvojis komercpadomniekam Oto Blanka kungam, ka tā bijusi šīs nožēlojamās Voltēra lugas asprātīgākā vieta.

Arī La Costas recenzijā «Rigasches Theaterblatt» pēc divi nedēļām runcis bija īpaši pieminēts:

—    … und wieder einmal hat sich der wohlbekannte Graue gezeigt.

Pēc izrādes šaurajā aktieru ģērbtuvē, kur atgrimējās Antons Krists, Hermans Poršs un Jukums Wirsings, dramaturgs Gromans ieveda jauniņo tiesu amata kandidātu. Mazais Helvigs gribot aktieriem pateikties par brīnišķīgo izrādi. Nu, nu… Garderobē valdīja troksnis un jautrība: visi runāja vien par to, cik smagi gubernators šoreiz iekritis. Tie tikai bija joki: cerētā baleta vietā liktenis Bekle- šovu piespiedis noskatīties Voltēra «Tankredu». Beigās ekselence pat aplaudējis, sarkans ģīmī saucis: «Bravo!» — un izskatījies pavisam apjucis.

—    Uzvedumā bija daudz spožu vietu, — atvadīdamies no Koha-Ekarta, vecais piebildis. — Sevišķi tas jumta zaķis, tas filozofiskā mierā smīnošais kaķis.

Aiziedams apsolīja intendantam atjaunot gada abonementu. Meici\

—    Tas ir lieliski! — saka Gromans. — Gadījumu vajadzētu atzīmēt.

Viņam kabatā pudele ar sarkanvīnu, Gromans prot vārīt lielisku punšu. Bet Krists aktieru garderobē stingri aizliedzis tādus dzērienus brūķēt..

—    Teātris ir mūzu nams, — saka. — Kam tīk sviķot, lai kāpj augšā — klubā. Lūdzu! Varbūt arī es tur ieradīšos.

Jozefs Antons Krists — cienījama autoritāte, stingrs un noteikts vīrs pusmūža gados. Ilgus gadus spēlējis Pē-, terburgas teātros, kolēģi viņu mīl. Gromans paklausa bez vārda runas. Paņēmis Merķeli aiz rokas, viņš to neuzkrītoši izvelk no garderobes un saka:

—   Nabaga Krists vēl nav atguvies no likteņa sitieniem, kuri to piemeklēja šopavasar.,.

—    Kādi likteņa sitieni? — interesējas mazais Helvigs.

—    Maija mēnesī viņam pēkšņi nomira sieva Izabella, La Costas māsa, pēc pāris dienām arī dēls, bet nedēļu vēlāk — meitiņa. Visi pēc kārtas… Antons gandrīz ārprātīgs kļuva. Dzīva palikusi vien vecākā — Nanete, tēva acuraugs un mierinājums.

—   Nanete? Tā pati, kura šovakar spēlēja Aržīra meitu Amenēdi?

—   Tā pati… Ak ievēroji gan? Skaistule, ko? Kauns, kauns, mazais Helvig, tev vēl slapjš aiz ausīm, bet blenz uz meitenēm. Papriekš uzraksti lugu — pie joda! — kā sauca tavu lugu?

—    Vanems Imanta.

—   Papriekš uzraksti savu Imantu! Ak dievs — kur lai mēs nogaršojam labu mantu — manis izgudroto punša variantu? Vispirms jāatrod brīva telpa.

Gromans aiztur elpu un klusi ver durvis uz kluba ka- mīnistabu. Tā ir aizņemta. Pie kāršu galda sēd hofrāti — Blincels un Šleihers, saukts Šlihs, divi mazliet gaisā parauti mākslas mīļotāji. Darbadienu vakaros viņi sēž klubā un spēlē marijāžu vai brusbārdi, bet sestdienās — poļu praheru. Tās ir vienkāršas spēles, daudz smadzeņu tur nevajag; nav tā kā zilajā salonā, kur simtnieki tiek likti uz l'Hombre.

—          Jā, katrai šķirai savas ierašas, — saka Gromans, durvis aizcirzdams. — Lejā, pagrabā, droši vien sētni'eki ar kučieriem sit cūkas.

Viņi izmeklējās visas malas, visas lūkas, bet brīvu vietu neatrada. Galu galā Gromans pavēlēja ekonomam noglabāt pudeli bufetē un veda mazo Helvigu uz direkcijas kabinetu, kur pie galda jau sēdēja intendants Kohs- Ekarts ar direktoru Meireru. Tie pārsprieda nedēļas repertuāra plānu un sadalīja mēģinājumus. Abi izcili režisori — ar literātu nosliecēm un prātnieku ambīcijām, aiz to Gromans viņu kabinetā drīkstēja nākt un iet, kad vien iepatikās.

Līdz šim abi Muses vadītāji strādāja roku rokā: intendants Kohs pārzināja māksliniecisko, Meirers — ekonomisko pusi. Teātrī valdīja saskaņa, miers un ražīgs darbs.

Bet nesen viņiem radušās domstarpības. Meirers, kādu laiciņu pavadījis Parīzē, atgriezās no turienes pavisam dīvains. Esot saticies ar franču aktieriem, apmeklējis teātrus un skatījies izrādes. Tad nu noskaņojums, kāds valdīja Commedie Frangaise, bija pielipis arī lāga Mei- reram. No Parīzes viņš atveda dažas Voltēra un Didro lugas. Par varēm vēlējās tās tūdaļ uzņemt Muses repertuārā, taču atdūrās pret teātra saimnieku — finansu garantu niknu pretestību. Gan ar Koha atbalstu Meireram palaimējās inscenēt «Tankredu», bet par «Kandida» un «Orleānas jaunavas» uzvešanu nevarēja būt ne runas.

Kohs-Ekarts šovakar jau veselu stundu mēģinājis pierunāt stūrgalvi atmest tādus nodomus.

—• Tu saiesi naidā ar garantiem un pazudināsi mūsu teātri,. — saka intendants.

Tai brīdī ārpusē pie durvīm kāds pieklauvēja. Meirers teica — lūdzu! — un kabinetā ienāca Gromans, vezdams sev līdzi jaunu cilvēku.

—    Atļaujiet iepazīstināt: mans protežē Garlībs Helvigs Merķelis. Reti apdāvināts zēns. Viņa sapnis: darboties teātrī, pašam rakstīt lugas. «Fiesko» izrādē jums būšot vajadzīgi papildu spēki. Iesaku Merķeli. Mēs jau, Kohr par to aizvakar runājām. Te viņš ir!

—    Tik jauns! <— ar redzamu vilšanos sejā nopūšas intendants, — tik gaužām jauns.'.,

—   Un tik mazs! — piebalso Meirers. — Kur tu tik mazu ņēmi?

—    Piedodiet, gaišības! — izmisis taisnojas Helvigs. — Man pāri deviņpadsmit, es nemaz neesmu tik mazs.

«Diezin cik iespaidīgs tas zellis nav,» skatīdamies uz Merķeli, domā Gromans, bet tūdaļ intendantam skaļi apgalvo:

—    Attiecīgās lomās viņš būs nepārspējams, mani kungi! Helvigam ir zināma skatuves nekaunība un iedzimts talants.

—    Nekaunības jau te netrūkst nevienam, — saka Meirers, — toties talants šajos laikos liels retums. Vai interesējaties par rakstniecību? Protat valodas?

—    O, jā! — saka Merķelis. — Kopš bērnu dienām runāju un lasu franciski.

—    Mazais Helvigs ir karsts Voltēra piekritējs. Nesen viņu uzņēmām «praviešu klubā», — steidzas rekomendēt Gromans. —• Tai'sakarībā mūsu sapulcē izcēlās asa domu apmaiņa: kurš šinī gadsimtā ievērojamāks domātājs un rakstnieks — Voltērs vai Šillers?

—    Bez šaubām, Voltērs! — skaļi iesaucas Merķelis un nosarkst.

-— Pareizi, manu zēn! — gavilē Meirers. •— Mūsu teātrī tev vieta nodrošināta.

Bet intendants taisa skābu ģīmi.

—    Nepārsteidzieties, jaunais cilvēk! Mākslinieciski Voltēra lugas daudz vājākas par Šillera drāmām, to taču katrs redz, — saka Kohs. — Un kā prātnieks un politiķis Voltērs ir nulle. Gubernatori viņam aplaudē, karaļi un karalienes to cildina. Vai nav zīmīgi? Voltērs — sava laika mietpilsonis.

—    Mietpilsonis? — iekliedzas Meirers. — Tādu gara milzi jūs saucat par mietpilsoni! Kurš vēl tik neatlaidīgi cīnījies pret katoļu baznīcas aizspriedumiem, pret dogmām un tumsību?

—    Pret tumsību? Kāpēc tad gandrīz visi Rīgas priesteri ir Voltēra piekritēji? Jo ticību dievam no praktiskām pozīcijām viņš pieļauj. Tātad — liekuļot! Bet Šillers neliekuļo, Šillers cīnās, — apgalvo Kohs.

—    Par ko cīnās šis jūsu Šillers, ja drīkstu zināt? — aizsmakušā balsī jautā Meirers. — Nožēlojamie «Laupītāji», kurus jūs piespiedāt uzņemt mūsu repertuārā, ir pavisam naiva ludziņa savā psiholoģiskajā motivācijā, tik vājš dramaturģisks. darbs, ka nav iespējams to salīdzināt ar «Tankredu». Drāmas ideja nemobilizē ne uz kādu pretošanos ļaunumam. Kārlis fon Mors pacilātā balsi pauž naidu pret viltību un nodevību — un ar to viss uztraukums beidzas.

Kohs. Ak beidzas? Kādēļ tad pēc «Laupītāju» pirmizrādes Virtembergas hercogs pavēlēja Šilleru ieslodzīt Ludvigsburgas cietumā? Šillerām bija knapi divdesmit divi gadi…

Meirers. Kāda man daļa! Zinu tikai to, ka Voltēru divdesmit divu gadu vecumā par dzēlīgu satīru pret reģentu iemeta Bastīlijā.

Gromans. Jūsu dialogs, mani kungi, liek secināt: lai kļūtu par ievērojamu rakstnieku, nepieciešams divdesmit divu gadu vecumā kādu laiciņu pasēdēt cietumā. Vai tā? .

Kohs. Nabaga Groman! Tev jau trīsdesmit pieci, bet neviens par tevi vēl nav parūpējies.

Gromans. Es ceru, ka mazais Helvigs izpelnīsies to godu.

Meirers. Lūk, tā bija ironija! Arī Voltēra galvenais ierocis — ironija.

Tai brīdī kabinetā ienāca Antons Krists. Atgrimējies, sasmaržojies un uzvilcis melnu vizītsvārku. Balta astere pogcaurumā. Esot ceļā pie birģermeistara.

Kohs lūdza senioru apsēsties, piedāvāja cigāru un, turpinādams strīdu, iekarsis metās virsū Meireram:

— Ak ironija? Ko jūs sakāt!

Meirers. Jā! Ar prātnieka ironiju Voltērs sacerēja «Orleānas jaunavu». Es nevaru vien nopriecāties, jaunais cjlvēk, kā viņš ar to nokaitināja bālasinīgo Šilleru.

Kohs. Fū! Tikai ar patiesu mākslas spēku var uzvarēt pretiniekus, Merķeļa kungs, nevis ņirgājoties. Vai literatūrā ir lasīta vēl zemiskāka, riebīgāka paskvila kā Voltēra «Orleānas jaunava»?

Meirers. Maz ko jūs saprotat no Voltēra, cienītais … Ak, jā! Jūs taču nezināt ne vārda franciski.

Kohs. Mans dārgais draugs Meirers Parīzē iezubrījies franču valodā un kļuvis godkārīgs. Bet Voltērs bija arī mantkārīgs.

Meirers (ar putām uz lūpām). Izpalīdzīgs!

Kohs. Iedomīgs.

(Saruna kļūst aizvien skaļāka.)

Meirers. Drosmīgs!

Kohs. Ņirga.

Meirers. Patiesības meklētājs!

Kohs. Necienīga dvēsele.

Meirers (pielēcis kājās, zvērojošām acīm). Hallen Sie. f.!

—    Visi žanri ir labi, izņemot garlaicīgo, kā teicis jūsu Voltērs, — cigāra pelnus birdinot, saka Antons Krists. — Salīgstiet mieru! Gromans taču gribēja mūs šeitan pacienāt ar punša variantu. Es nekur neredzu pudeli un glāzes.

Miers nekad vairs netiks salīgts. Pēc nedēļas Kohs- Ekarts savu darbību Muses teātrī izbeidza ar Sillera «Dona Karlosa» uzvedumu. Pēc pirmizrādes viņš sapulcinātajam personālam teica:

—    Jūs taču sajutāt, kāds dzejas mirdzums šajā vienreizējā darbā, kāda valodas bagātība. Bet Meirers un arī daudzi no jums piespieda mani ņemt šīs lugas prozas variantu. Kāda aplamība tā bija, kāda neizpratne!

Ar šiem rūgtajiem vārdiem viņš atvadījās no Rīgas. Iesākto «Fiesko» inscenējumu Kohs nevēlējās atdot Mei- reram.

—   Tad labāk lai to pabeidz Antons Krists, — teica meistars.

Pēc mēneša viņš jau bija Kēaigsbergā noslēdzis līgumu ai karalisko teātri. Tādu mākslinieku kā Kohu visā pasaulē uzņēma atplestām rokām, tik izcilu režisoru bija maz. Rīdzinieki varēja vien pateikties par tiem gadiem, kad Musē darbojās šis cienījamais vīrs.

Pēc Koha aiziešanas Gromans un citi literāti bažījās, ka uz skatuves atkal parādīsies Iflanda un Kocebū lugas, poses un ganu spēles. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Meirers turpināja iepriekšējo nopietno repertuāra politiku. Kļuva nedzirdēti veikls diplomāts: savā teātrī uz- vezdams divas carienes Katrīnas ludziņas, viņš izkaulēja visaugstākās majestātes atļauju inscenēt Didro «le pēre de iamille». Tikai deviņdesmit pirmajā gadā pēc «Bas- tīlijas» izrādes Meirers krita nežēlastībā, bet tas jau ir, kā saka, no citas operas…

Kā norunāts: Šillera «Fiesko» iestudējumu pabeidza Antons Krists. Viņš ķērās pie darba ar neredzētu enerģiju un pedantisku akurātību. No garnizona komandanta —• štābskapitāna Samarina izlūdzās divdesmit statistus — dūšīgus krievu karavīrus. Veselu mēnesi ik vakarus Krists tos dresēja zobiņu cīņā •— iemācīja «feh-

tēties», rādīja, kā staigāt pa skatuvi, kā uzvesties avan- scēnā.

«Tad nu beidzot Muses teātra publika dabūja redzēt īstu kaušanos!» viņš rakstīja Koham uz Kēnigsbergu. «Ja kādreiz satiec, pastāsti par to arī Silleram. Poršs tēloja Fiesko, es pats biju Mulei Hasans, bet mana Nanete •— Berta, jo Leonoras lomu no saviem nagiem vairs neizlaida Meirera madāma. Tu jau zini, kas tas par drakonu, un vari iedomāties, kāda viņa izskatījās, jo knapi divi nedēļas pēc pirmizrādes tā piedzemdēja trešo meitu. Redzi nu, kā mums te iet! Un tad vēl — mazais Helvigs, varbūt tu atcerēsies, Gromans viņu mums iesmērēja, izrādījās teātrim gaužām noderīgs, īsts Mādchen lūr alles\ Katru aktieri, kurš saslimst, nokavē vai nemaz neatnāk, Helvigs izrādē atvieto, jo zina visām lugām tekstu no galvas. Viņam ir fenomenāla atmiņa un apbrīnojams paškontroles trūkums. Pagājušajā nedēļā, piemēram, saslima Burgon- jīno lomas tēlotājs. Vakarā sanācām skatīties, kā nu Merķelis uzvedīsies dialogā ar Bertu. Tas maniem nerviem bija smags pārbaudījums! Melns un maziņš vīrelis cilā zobiņu un kliedz, atzīstas mīlestībā — pārgriež acis un kliedz, balss viņam kā nazis pret skārdu. Taču uztraucies nav nemaz: tekstu zina un pats domā», ka tēlo lieliski… Mana Nanete no smiekliem vai ģība! Jums par zināšanu,» Antons Krists vēstules beigās piemetināja, «mazais Helvigs vairs nav volteriānis: viņa dvēselē uzvarējis Šillers.»

Nanete, ai, Nanete! Neviens nenojauta, ka taisni patika pret Naneti bija tā, kas Merķelim lika pārgriezt acis un kliegt. Mazais Helvigs neglābjami iemīlējies Nanetē, Jozefa Antona Krista un nelaiķes Izabellas La Costas Peiroto vecākajā meitā. Viņai ir mātes — portugālietes melnās acis, ugunīgais temperaments un slaidais augums, bet tēva iedomība un skatuves talants. Nanete ir teātra uzlecošā zvaigzne, viņa tēlo visdažādākās lomas. Mazajam Helvigam virsū neskatās (jo ir galvas tiesu garāka par to). Citadeles virsnieki un tirgoņu dēli sūta rozes un šokolādi, aplido, garderobē grozās. Aiz to jaunava aizvien vairāk apzinās savu vērtību. Reiz, kad mazais Helvigs Naneti laipni uzrunāja ārpus lomas (tikko bija beidzies dialogs uz skatuves), Nanete sašķobīja muti un pagrieza muguru, izrādot partnerim savu nicināšanu. Pēdējā laikā Nanetes uzvešanās kļuvusi gandrīz neapvaldītā: aktieru

klātbūtnē tā zobojas par Helviga: mazo augumu un lielo galvu. Reiz mēģināja pat atdarināt Merķeļa izrunu.

Vai nu viņa balss bija tik briesmīgi neizkopta, kā Na- netes tēVs vēstulē, rakstīja Koham-Ekartam, par to atļaujiet šaubīties. Antona Krista lielās prasības aktierim mēs visi zinām. Savā dzimtajā pilsētā Vīnē viņš izglītojies runas mākslā, Francijā pētījis balss filierēšanu un modulēšanu Korneija un Rasina izrādēs, bet Pēterburgā ieguvis pēdējo slīpējumu. Ko viņš gribēja no deviņpadsmit gadu veca jaunekļa, kas nebija nekur mācījies, bet tomēr glāba izrādes, ielecot lomās un atvietojot profesionālus aktierus? Kaut kā taču cauri izkūlās .,.

Mazais Helvigs pazemīgi nesa savu krustu. Jutās laimīgs par to vien, ka varēja atrasties uz tās pašas skatuves dēļiem un elpot to pašu gaisu, kur viņa.

Bet tad pienāca sezonas ievērojamākais notikums: teātra balle, kuru ik gadus janvāra Sākumā direkcija rīkoja personālam. Šoreiz jautrais vakars solījās izvērsties par vēl neredzētu, fantastiski krāšņu tērpu parādi. Jau divi nedēļas aktrises savās ģērbtuvēs 'apspriedās ar modistēm, pielaikoja, strīdējās par krāsām un fasonu. Taisni brīnums, kur viņas tādām dārgām-tualetēm ņem naudu? Amēlija Sadovska-Dornsdorfa (nu, to varēja saprast; viņa atkal bija pie veselības un tā tālāk, un tā joprojām), Meirera madāma, abas Wirsinga freilenes un Šultene ieradās platos, mākslīgiem dārgakmeņiem nokaisītos krinolīnos. Starp večiem runājot, dārgakmeņi bija atņemti norakstītajiem karalieņu kostīmiem garderobē, bet kas jums par daļu? Karalienes tur, karalienes šur! Taču Beklešovs to nezināja. Ieraudzījis balles zālē ienākam teātra krāšņāko . ziedu pušķi, ģenerālgubernators sastinga un aizvēra acis. Viņš ne reizi vien bija viesojies Katrīnas galmā, bet tādu apžilbinošu mirdzumu, kādu ap sevi izstaroja Muses. primadonnu mākslīgie stikliņi, īpaši Amēlija Sadovska-Dornsdorfa, ekselence pat sapņos nebija matījis.

—    Tas bija signāls balles sākumam, jūsu gaišība! — saka adjutants. — Tūlīt atskanēs fanfaras, parādīsies viņa.

—    Tūlīt sairs jūsu sapnis par diplomāta karjeru, fon Mek! — joko Beklešovs. — Ak, šīs aktrises, šīs aktrises…

Jā! Tur jau nāca aktrises un dejotājas. Baltā triko tērpušās, gracioziem solīšiem pārslīdēja spoguļparketam un nostājās sāņus, lai dotu vietu Nanetei — uzlecošajai zvaigznei pie Rīgas teātra debesīm. Neviens mākonis ņe- drīkstēja apēnot šo zvaigzni, par to bija parūpējies Jo- zefs Antons Krists, balles ceremoniāla režisors. Nanete tērpta asinssarkanā ibērjetes tentā, melnie mati pārsieti ar zaļzilzelta lentu. Pastiepusi roku, noliec- galvu sāņus. Ar pirkstiem skali dauzot kastanjetes, grimst apvaldītā solī — segediljā, papēdi piecirzdama, plecā raustot mantilju…

Dižo kavalieru pulkā starp svinīgi trakotajiem aktieriem un zobenīgām uniformām mazais Helvigs jutās kā pelēkais zvirbulis. Gan bija nopircis pilnīgi jaunu sniegbaltu žabo, taču zem apaļīgā smakra un drusciņ piepūstajiem vaigiem apsietās mežģīnes padarīja jauno cilvēku vēl druknāku un smieklīgāku. Kāds štābskapitāns viņu gluži vienkārši pastūma nost no ceļa, bet komercpadom- nieks Oto Blanks, ar kuru Helvigs nesen «Praviešu klubā» bija draudzīgi sarunājies, ieraudzīdams Merķeli, novērsās, lai nebūtu jāsasveicinās. Štadtrāts negribēja citiem demonstrēt pazīšanos ar tik neievērojamu cilvēciņu.

Viesi, noskatījušies balles atklāšanas ceremoniālu, kārtojās polonēzei. Ievērojamākie priekšā, pārējie pēc rangiem: ļoti, ļoti pakāpeniski uz leju.

Polonēzi vadīs intendants Meirera kungs, ar Naneti, viņa būs «vadonojošā zvaigzne». Pirmajā pārī — ģenerālgubernators Beklešovs ar Amēliju Sadovsku-Dornšdorfu. Otrajā Šultene ar birģermeistaru. Trešajā Meirera madāma un Jozefs Antons Krists. Tālāk Poršs ar birģermeistara cienīgo. Seko zilās gvardes, dragūnu kapteiņu un ulānu mundieri ar baleta triko pačkām un mežģīnēm. Aiz viņiem — ļipainas frakas ar papagaiļu spalvām izrotātiem plīša lindrakiem. Pašās beigās guberņas kancelejas uniformas ar lentīšu izgreznotām satīna kleitiņām.

Vien mazais Helvigs neuzdrošinājās meklēt savu vietu Muses hierarhijā. Viņš bažījās, ka tā varētu būt priekšpēdējā. Jo pēdējā bija jau aizņemta. Tur lepni, ūsas kustinādams, gāja žandarmērijas iecirkņa vahtmeistars ar zobiņu pie-sāniem. Viens pats, tāpēc ka dāmu vairāk nebija. Vahtmeistars teātrī skaitījās, tā sakot, savs cilvēks: dežurēja izrādēs un meta ārā tos, kuri sāka par daudz uzkrītoši aplaudēt un kliegt — bis! Dažu labu viņš bija aizvedis uz iecirkni Laipu ielā un ilgi pratinājis, taču līdz šai dienai nav varējis noskaidrot, ko nozīmē vārds :— bis…

Pēe polonēzes sākās īstā jautrība. Cits citam sekoja tūrdančii krakovjaks, franksēze un reinlenders. Balkonā spēlēja bohēmiešu kapela. Prāgas muzikantus savā laikā uz Kurzemi esot atsaucis nesen mirušais hercogs. Tagad prāģeri pelnījās, ballēs spēlēdami.

Nanete ņirbēja kā raibs taurenītis, gāja no rokas rokā. Vispirms viņa dejoja ar ārkārtīgi glītu blondu oficieri — flīģeļadjutantu grāfu Kuropatkinu, pēc tam izsviedrēja un nokausēja ģenerālgubernatoru, tad kādu laiciņu pazuda, bet patlaban ap viņu atkal rosās pielūdzēju bars: grib pierakstīties Nanetes deju kartē. Tur vēl tik daudz brīvu viet^ pardon! Balle taču beigsies tikai sešos no rīta!

Mazais Helvigs prot dejot vienu vienīgu danci. To sauc par papiljonu. Nav jau nekas sarežģīts, to mācīja Domskolā.

— Kā būtu, ja uzlūgtu? Nanete šovakar tik laipna un vēlīga. Dančmeistars pie sienas izkāris deju sarakstu, tur viss jau iepriekš uzzināms. Papiljons vēl tikai būs. Pēc sešām kārtām, laika pietiek!

Un tā nu mazais Helvigs nolemj iet pie Nanetes pierakstīties deju -kartē uz papiljonu, laipni lūgtu! Viņam pēkšņi radusies dūša un pārliecība. Tāpat kā toreiz, ielecot Sveicera lomā «Laupītājos». — Fenomenāli uzņēmīgs laupītājs, —- kā teicis Antons Krists, — bet absolūti nespējīgs aptvert situāciju un sevi kontrolēt. Ja viņa lielajā galvā ienākusi fiksa ideja, nekādi vēji to vairs neizpūtīs.

Mazais Helvigs ar laupītāja izteiksmi sejā dodas zālē meklēt Naneti. Nedz starp dejotāju pāriem, nedz grupās sēdošajiem kavalieriem un dāmām viņš to neredz. Merķelis apstaigā koridorus, galerijas. Ar savām apaļajām pūces acīm pārbauda katru kaktiņu, katru savrup stāvošu pārīti. Beidzot kļūst nīgrs: varbūt Nanete no viņa speciāli noslēpusies? Kluba telpās dāmām ieeja stingri aizliegta … Hm… Virtuvē tā nevarētu būt… Nanete jāmeklē kaut kur lejā..

Mazais Helvigs nokāpj apakšstāvā, taču tur kluss un tukšs.., Viss kā izmiris. Uz pirkstgaliem Merķelis paiet garām vīriešu ģērbtuvei, pēc tam grimētavai, . Kas tur? No grimētavas atskan tikko jaušami, apspiesti smiekli.

Mazais Helvigs, par spīti dobjajiem klaudzieniem krūtīs un deņiņos, tagad saklausa čukstus… klusus čukstus!.. ļ

Spēcīgi viņš atrauj grimētavas durvis. Istabā ar troksni apgāžas degoša svece. Sievietes izbaiļu kliedziens. Iekšā tumšs, bet no koridora ieplūstošajā gaismā Helvigs skaidri manaļ, ka atraujas divi silueti. Pretī izskrien garš oficieris ar blondām ūsiņām un izpūrušiem matiem. Sagrābj durvju rokturi, ar spēku mēģina aizvērt, bet tai mirklī aiz oficiera muguras atskan Nanetes balss:

— Punduris! Riebīgais punduris!

Balss pāriet elsās…

Mazais Helvigs atlaiž rokturi, apgriežas_un skrien pa koridoru uz aktieru izeju. (Laupītājs bēg.) Arā stindzinoši auksta -janvāra nakts. Bez cepures un mēteļa kā ārprātīgs viņš skrien gar vaļņa sienu uz Smilšu torņa pusi. Kurp? Projām, projām, projām, projām! Tikai tālāk no šīs vietas! (Punduris bēg.) Svētums ir apgānīts: savu kāju viņš vairs nespers pār šī teātra slieksni! Arī lugas nerakstīs. Vanems Imanta būs eposs, būs poēma, būs dievs zina kas — tikai ne drāma! Tikai ne teātris. Voltērs uzvarējis Šilleru mazā Helviga dvēselē, lāsts un izsmiekls komediantiem!

Savu zvērestu Merķelis turēja. Kad Jozefs Antons Krists otrā vakarā atsūtīja tam pakaļ inspicientu ar ziņu, ka nopietni saslimis (pārdancojies) aktieris Mende un režisors personīgi lūdzot Merķeļa kungu ielēkt Burgonjīno lomā, mazais Helvigs lika atbildēt, ka arī Punduris esot nopietni slims (pārsalies), nekad vairs nekur neielēkšot un nevienu mīlnieku neatvietošot, jo viņa dvēselē Voltērs esot- uzvarējis Šilleru.

MĒRKAZIŅAS

Līdz agram pavasarim tā arī neviens nenojauta, kāda domu pārvērtēšanas kņada risinājās mazā Helviga lielajā galvā. Sāpīgās sirds rētas dzija pamazām — tādas vainas prasa zināmu laiku. Merķeļa pēkšņā aiziešana no Muses un visu saišu saraušana ar teātri rīdziniekiem (un rīdziniecēm) palika neizprotama mīkla. Gromans to mēģināja izskaidrot ar jaunekļa rakstura straujumu. Varbūt, apzinādamies, ka trūkst paša galvenā — laba izskata un izcila talanta, Merķelis nojaucis visus tiltus u/ Talijas templi? Varbūt kāds gaužām niecīgs iemesls — sīks apvainojums, pārpratums, paša iedomība? Helvigs arvien visu uzņēma pārmēra jūtīgumā, aiz to Gromans kautrējās draugu klaji izjautāt. Bet drīzi tās lietiņas noskaidrojās.

Pienāca pavasaris. Agrs un silts. Divi reizes pāri Vecrīgas sarkanajiem mūriem nobrāzās cīruļu putenis, no- dūcināja pērkons. Tūdaļ arī sakustējās ledus. Klāt negantie Daugavas plūdi: ievērojamākais notikums vecās Hanzas pilsētas vienmuļajā dzīves ritumā. Ledus iešanu rīdzinieki arvien svinējuši kā priecīgus svētkus, dienu un nakti pavadīdami uz vaļņiem, dedzinādami gunskurus un vāķēdami. Pievakarēs gar bastioniem sākusies lielā promenāde: Rīgas pilsoņi ar kundzenēm un meitām pastaigājušies pa vaļņa plato uzbērumu. Notikusi iepazīšanās, skanējušas jautras sarunas, joki, draiski izsaucieni. Pie tā paša dāmas izrādījušas savus jaunos tērpus. Izdevība patiešām vienreizēja! Kad atspīd saule, viņas lepni grozās brokāta svārkos, bet, ja sāk birdināt sniedziņš, kalpoņu rokas kundzenes tērpj caunādu krokās — kažokos dārgos.

Dažs zobgalis mēģinājis jokot: kur gan daiļās jaunavas citur lai izrādītos? Vakaros ģimene jākopj un jātaisa brokastis rītos. Tad nu itin drīz pēc ledus iešanas sākšoties mīlas ciešanas, ap debesbraukšanas dienū — saderināšanās, bet trešajos ziemsvētkos — precības. Itin viss — pēc senām tautas ierašām, par sīkpilsonisku tradīciju sastindzis (Gromans zināja stāstīt, ka šo rūgto un neveiklo joku, vērodams promenādi, palaidis mazais Helvigs).

Palu nedēļā uz augstā vaļņa ļaudis jūtas kā dieva ausī,, jo no Jēkaba baznīcas torņa skan «Dievs kungs ir mūsu stiprā pils, kur droši varam tverties». Septiņreiz septiņi šaujamtorņi un četrreiz četri dzelzu vārti sargā pilsētu no kara vētrām, bet uzbērtie vaļņi aiztur trakojošo straumi ar ledus gabaliem. Liekais ūdens pa spraugām sagāžas Rīdzenē, ieplūst attekā gar Veismaņa degunu, skalo apkārtējās zemienes — Vējzaķsalu, Andrejsalu, Ganību dambi, Munsterplaci un Pēterburgas Arrīgu. Stabu ielā iznestas karātavas, mēra kapi applūduši, bet rīdziņās un renstelēs salīduši zuši.

Merķelis ar Gromanu stāv valnī virs Bīskapu gātes un vēro, kā pa Daugavu, ledus gabalu grūstīts, aizpeld pus- sabrucis pūnītis.

— Tā ir dūmu mājiņa! — iesaucas mazais Helvigs. —Tādās nožēlojamās būdās dzīvo Vidzemes latvieši, pats savām acīm Piebalgā tiku redzējis. Ak dievs, kāda ne- laime!

—    Nelaime? — brīnās Gromans. — Detleva Alnpekes kronikā rakstīts, ka iedzimtie dzīvojot kokos un pārtiekot no sēnēm.

Mazais Helvigs no dusmām kļuvis gluži sarkans.

—    Groman! Tu esi apgaismots cilvēks, sludini revolūciju, bet iedzimtos neturi par cilvēkiem.

—    Par cilvēkiem drīkst saukties tādi, kuriem ir sava literatūra, māksla un teātris.

—    Lai nolādēts tavs teātris! — kliedz mazais Helvigs. — Komedianti! Tautai viņi nespēj dot nenieka!

Tagad reize sadusmoties Gromanam. Kā nekā smalks cilvēks, literāts.

•— Ko tu apzīmē ar vārdu tauta? Pūli?

—    Kā tu domā, kurai no cīnītāju pusēm bija augstāka garīgā kultūra tajos laikos, kad tavi un mani senči nāca šurp ar uguni un zobenu apspiest iedzimtos un iekarot viņu zemi? No Alnpekes kronikas taču tev zināms, ka ordeņa karakalpi — zobenbrāļi neprata ne lasīt, ne rakstīt, vienīgi durt un laupīt. Savervēti noziedznieki spiesti pamest tēvzemi un doties uz Livoniju kara gaitās, jo par to baznīca piedāvāja grēku atlaidi un ordeņmestrs — bagātu laupījumu. Nekādas garīgās kultūras tiem nebija. Bet lībju un latviešu ciltis jau toreiz varēja lepoties ar savu mutvārdu literatūru — tautas dzeju (uzglabājušos paraugus patlaban vāc un kārto Herders, Janauss un citi), tautas dziesmām un dejām, ar mākslu pagatavot īpatnējas rotas lietas, smalku keramiku. Nesen lauku kāzās redzēju uzvedam senlaikos radušos spēli — budēļus; tātad iedzimtajiem bijis jau arī teātris. Muses «dziesmu luga», salīdzinot ar šo asprātīgo uzvedumu, tīrais ūdensgabals.

Un tikai tāpēc, ka tavi un mani senči šo kultūru apspieduši un pa daļai iznīcinājuši, tu apgalvo, ka iedzimtajiem nav tiesību saukties par cilvēkiem, ka viņi ir tikai pūlis. Kauns!

Par šo jautājumu Merķelis ar Gromanu vai ik dienas plēsās un strīdējās.

«Smalks cilvēks, estēts, literāts,» domāja mazais Helvigs, «prot vairīties no dzīves īstenības. Lasa Voltēru un Ruso, taču dzīvo tumša vienpatņa dzīvi.»

Savā naivumā Merķelis apņēmās draugu pāraudzināt. «Praviešu kluba» sanāksmēs pie Gromana pulcējās daudz mazā Helviga domubiedru. Lielākoties no Vāczemes augstskolām Rīgā darbu meklēt ieklīduši filozofijas, tiesību, brīvo mākslu studenti un kandidāti, arī daži rīdzinieki — pavecais čehu izcelsmes ķeizariskā liceja konrektors Pro- ceks (Rīgā viņš saucās par Broci) un gleznotājs Grass. Abi pētīja latviešu senvēsturi, zīmēja, dokumentēja un aprakstīja zemnieku tērpus, tautas tradīcijas, vecās celtnes utt. Šai sabiedrībā apgrozījās vēl Leipcigas teologs Dingelštets ar kolēģi Pegauu, sauktu par «Zaubes revolucionāru». Pegaus savos uzskatos par dzimtļaužu stāvokļa uzlabošanu Vidzemē bija pats radikālākais. Šad un tad izteica tik pārdrošus priekšlikumus, ka Gromans pietrūkās kājās, lūdza praviešus atturēties no politikas un pāript uz tīriem literatūras, mākslas un teātra jautājumiem. Mājastēvs bija smalks cilvēks, liberālis un estēts. Taču ārzemju studenti metās Pegauu aizstāvēt un apgalvoja: ja ne tūliņ, tad nākošgad sākšoties revolūcija Francijā, pēc tam tā pārņemšot visu zemes lodi, tik tālu viss esot nobriedis. «Brīvību, brālību, vienlīdzību!» tie sauca, bet mājastēvs rauca pieri ..

Tai vakarā Gromans paziņoja, ka viņa mazais dzīvoklītis šeit (Hintergasē pie Alberta laukuma) esot sanāksmēm kļuvis par šauru… «Pasaules lāpītāji» vienojās turpmāk diskusijas noturēt Erbana kafejnīcā, Laipu ielas stūrī. Tādu iespēju piedāvāja gleznotājs Grass, jo kafejnīca un nams piederēja viņa tēvam. Tas notika 1788. gadā, ledus iešanas laikā. Merķelis kļuvis pilnus divdesmit gadus vecs, taču augumā tāds pats mazs un apaļš kā agrāk. Punduris kas punduris .,.

Abi ar Gromanu viņi iet pa valni no Kārļa vārtiem uz Alberta bastiona pusi. Pretī nāk vakara promenādes straume, diena ir lieliska, saulaina.

Pārāk vēlu Helvigs ierauga trīs pazīstamus pretimnācējus. Gaišā tunikā tērpusies, vaļā izlaistiem čigānietes matiem, kuros zib sudraba zvaigzne, līganiem soļiem tuvojas Nanete zem rokas blondajam flīģeļadjutantam. Blakus, spieķīti rokā mētādams, cēli soļo aktieris Mende, pelēku cilindru galvā. Visi trīs aizrautīgi smejas, jo flīģeļ- adjutants, skrullēdams ūsiņas, tikko izteicis pikantu jociņu,

Mazais Helvigs bāls kā nāve satver Gromana roku un mēģina draugu pagriezt atpakaļ. Taču, izrādās, par vēlu: jautrais trio ir klāt. Gromans noņem platmali un galanti palokās, Nanete, protams, sveicienu neatņem. Starpgadījums būtu izbeigts, ja mazajam Helvigam neuznāktu vaigu krampji un lūpu trīcēšana.

—    Kas ar tevi, sīkais? — izbrīnījies čukst Gromans. — No kā tu pārbijies?

—    Ļauna! Iedomīga kā pāvs! — iekliedzas mazais Helvigs. (Viņam asaras acīs.)

Tagad draugs visu saprot. Lūk, kur tas suns aprakts! Nelaimīgi iemīlējies! Kā gan Gromanam jau agrāk tas nebija ienācis prātā? Toreiz, pēc «Tankreda» izrādes, Helvigs prasīja: kā sauco,t daiļo aktrisi, kas tēlo Amenēdi? Pēc tam — sevī noslēgšanās, dīvainā bēgšana no teātra, bieži vaigu krampji, visbeidzot — lūpu trīcēšana.

—     Liecies jel mierā, mazais! — sauca Gromans. — Nanete Krista ir parasta kurtizāne. Tādas lietas nav vērts ņemt -galvā, tev lielāki mērķi un ideāli. Sievietes? Nost 'ar sievietēm! Itin visas viņas — tīrās mērkaziņas. .. A propos… patlaban tev nepieciešams labi izklaidēties. Kad ūdeņi būs noskrējuši, esmu ielūgts medībās. Tev jānāk līdzi. Sāksies gājieni uz slokām. Sarkankalna un Ozolmuižas purvāji, tāpat skanstis šogad būšot pilnas ar mērkaziņām. Tev taču bise ir?

—    Veselas divas, bet abas palika mājās — Sādzenē, — atbild Merķelis. — Pegaus mani tur mācīja pīles šaut.

—    Pīles šaut? Fū! Slepkavošana, lai iegūtu gaļu cepetim. Pavisam cita lieta — notriekt sloku. Tā ir māksla.

- Saut nevis ēšanas, bet mākslas prieka pēc. L'art pour l'art! Māksla mākslai. Pamēģini notriekt mērkaziņu, tas ir vēl lielāks prieks. Došu savu labāko bisi. Nāvi mērkaziņām!

—    Nāvi mērkaziņām! — dīvaini atvieglots iesaucas mazais Helvigs un skaļi iesmejas. — Bet tu taču, Groman, nezini, kuros kapos tevi pašu glabās?

Gromans ir smalks cilvēks: teatromāns, literāts un estēts. Uz tik muļķīgu jautājumu viņš netur par vajadzīgu atbildēt:

•— Sloku medībās piedalīsies arī tavs labvēlis Dingel- štets, — viņš saka. — Nedari man kaunu, neko vairāk es no tevis neprasu, sīkais.

Sīkais turējās lieliski. Kādā lietainā maija vakarā Din- gelštets, Gromans un Merķelis priecīgi atgriezās mājās no putnu medībām. Somas pilnas ar mērkaziņām, garastāvoklis lielisks. Mazais Helvigs izrādījās veikls šāvējs: pirmajai reizei trīs mērkaziņas, ko jūs gribat? (Aiz pārskatīšanās viena no tām gan ķīvīte.) Bet atpakaļceļš izrādījās nogriezts: jūras vējš sapūtis attekās ūdeni, Katrīndam- bis pie Pētersalas izskalots. Gromans mēģināja pārbrist, bet — kur tev dieviņ! Ūdens mutulisļiāri par asi dziļš, trijās asis plats. Skalojas un griežas brūnā vērpetē. Tavu nelaimi! Varētu griezties atpakaļ, mēģināt pa Sarkandaugavas kāpām tikt līdz Brdsai, pēc tam gar jaunajiem kapiem uz Pēterburgas lielceļu. Bet\ tūlīt jau vakars, Rīgas vārtus slēdz, tumsai iestāj oties,_ neviens sargs tik vēlu nācējus pilsētā nelaiž. Jāpārguļ Arrīgas Kaļķu ielas netīrajā ka- bakā un no rīta jāpiemeldējas vahmeistaram, kas un kāpēc. Tavu nelaimi!—

Pēkšņi tie izdzirda airu šļakstus. Cieši- Daugavas krastam garām peldēja laķēta švertlaiva ar buraudekla nojumi. Zem nojumes sēdošos braucējus Gromans neredzēja, bet airētājs bija Andrejsalas locis Osbergs, viņa dzīvokļa saimnieks, sāki nu, ka dieva nav! Lai pievērstu laivinieka uzmanību, Gromans izšāva ar bisi, pēc tam norāva kaklautu un, vicinādams gaisā, kliedza:

—   A-ū!_ Nelaime! Mēs netiekam ne uz priekšu, ne atpakaļ! A-ū! Glābiet mūsu dvēseles! A-ū!

Osbergs nobijās un tūlīt grieza laivu attekā. Zem nojumes lielā ziņkārībā izliecās trīs galvas: divas smalkas dāmas, viens kungs. Neizpratnē viņi lūkojās uz dambi, kur izpūris vīrs vicināja kaklautu un nemitīgi kliedza.

—    Tie ir saucieni pēc glābiņa, — paziņoja locis. — Piedodiet, kundze! Mans amata pienākums liek steigties palīgā slīcējiem.

—    Kas tie par slīcējiem! — nicīgi pukojās smalkais kungs. — Drīzāk gan malu mednieki. Viens otram sēdam- vietā trāpījis, bet tagad meklē vainīgo. Pilsētas galva Štrauhs taču nav vēl atklājis medību sezonu, tie noteikti ir brakonjēri!

—    Vai dieviņ, Osberg, brakonjēri! — iekliedzās viena no dāmām. Viņa bija sirma un izdilusi, bet ārkārtīgi grezni ģērbusies. — Brakonjēri mūs aplaupīs!

—    Brakonjēri nelaupa, mamā, viņi tikai šauj, — teica otrā, daiļa kā eņģelis. — Laupa kondotjēri. Ah, es nāves nebaidos, Blanka kungs!

—    Henriete,šā!—meitu apsauca vecā kundzene. — Kas tā par runāšanu? Blanka kungs, man šķiet, tas viens tur ir Dingelštets. Kā tad! Bet tas otrs, tas garais?

—    Gromans; — saka locis. — Viņš dzīvo manā namā Hintergasē. Nav samaksājis aprīļa īri. Nevaru ļaut viņam noslīkt, kundze.

Kad Osbergs visus trīs bija laivā uzņēmis, tad Gromans par godu glābējam nodeklamēja «Slavas un pateicības dziesmu Glorijai», pēc tam iepazīstināja klātesošos ar saviem medību biedriem:

—    Jāņa draudzes virsmācītājs Dingelštets, tieslietu kandidāts Merķelis. Priecājos! Ļoti patīkami! Man ir tas gods…

Abas dāmas izrādījās bagātā tirgotāja un dzirnavu īpašnieka Zengbuša sieva un meita, bet kungs — komercpa- domnieks Oto Blanks, jū$5 jau. pazīstat. Esot gribējuši tikt līdz Mīlgrāvja dzirnavām, bet lielā vēja dēļ locis atteicies iebraukt Daugavā, tagad viņi steidzoties atpakaļ uz Rīgu.

—    Lieliski! Taisni pa ceļam!

Brauciens ilga nepilnu stundu, taču norisinājās tik interesanti, ka atļaušos pastāstīt par to sīkāk.

Aizmugures vējš dzīšus dzen švertlaivu pa viļņiem. Osbergs vicina airus kā spārnus — žvīks, žvīks! Visi ir apmierināti: Gromana kungs tik asprātīgs kā vēl nekad. Henriete smejas vienā laidā. Gudriniece nojauš: tas ir smalks cilvēks — literāts, nevis tāds kā Blanks, kurš cita nekā nezina kā prastus žandarmu jokus, tirgus ziņas un naudas darījumu aizkulises. Ar tām lietām viņš pat māmiņai līdz kaklam apnicis. Bet mazais Helvigs klusē. Viņu neviens neievēro, un tā ir labāk. Visas sievietes ir mēr- kaziņas!…

Blanks sabozies kā ezis. Skatās caur pieri uz Gromanu un Dingelštetu. Nelabais viņus te laivā atsūtījis! Mani mērķi attiecībā uz Henrieti Zenģbušu ir nopietni un tālejoši. Šodien pat biju nodomājis tur, dzirnavās, krist ceļos un lūgt Henrietes roku. Bet līdz Mīlgrāvim netikām: tas kungs sagrieza Daugavā negantu vēju, neizprotamais liktenis sasēdināja laivu pilnu ar brakonjēriem, un, kā liekas, atkal būs jāsāk viss no sākuma… Bet Gromanam atriebšos, tiklīdz pienāks izdevīgs brīdis, dievs, sodi — atriebšos!

—    Uzņēmu jūs laivā, ceru, ka kādreiz uzņemsit mani «praviešu klubā», — Dingelštetam saka Blanks. — Esmu tur viesojies tikai vienu reizi, pēc tam vairs ielūgumu nesaņēmu,

—    «Praviešu klubs» ir slēgts pulciņš, Blanka kungs. Jums būtu neinteresanti klausīties: spriežam tikai par teātri, literatūru un mākslu — jūsu darba lauks daudz plašāks, — laipni, bet izvairīgi atbild Dingelštets.

—    Man gan tāds iespaids, ka klubā spriež arī par citu, ne tikai par teātri un literatūru. Es protu klusēt, Dingel- šteta kungs,,, Varētu būt jums noderīgs, man ir sakari un tā tālāk,M

—    Nav manā varā, komercpadomnieka kungs. Biedrus uzņem kopsapulce, apstiprina seniors Gromans.

Savu uzvārdu skaļi izrunājam dzirdējis, Gromans pārtrauc Minhauzena stāstu.

—    Ko Gromans? Ko apstiprir^. Gromans?

—    Blanka kungs vēlas iestāties «praviešu klubā».

—    Lieliski! Laipni lūdzami Katrs, kam krūtīs daile un dzīvā māksla — ars vita — ir praviešu draugs!

Gromans kļuvis neizsakāmi jūsmīgs, cēls un labs, runā izmeklētiem vārdiem, pirmajam pretimnācējam piedāvā savu sirdi.

—    Apkampti, jūs milijoni! — viņš deklamē Šilleru, skatīdamies uz Henrieti Zengbušu.

Māmiņa nobāl: Zengbušu dzirnavu, beķereju un tirgotavu kapitāli patiešām tiek Vērtēti uz pāris miljoniem dālderu.

«Vai tas brakonjērs būtu sācis iekārot manus miljonus?» ar šausmām domā vecā dāma. «Man jākļūst pret šo kungu drusciņ atturīgākai.»

Toties neviltotu sajūsmu par jauno literātu izrāda meitiņa. Smalks, cilvēks, gudrs, asprātīgs … mazdrusciņ bāls: taisni tāds ir Henrietes ideāls. Nesen viņa pie dievgalda sirsnīgi lūdzās: ave Maria, svētā, dāvini man mīlestību skaisto! Aiz to, raugi: vētra iedzina laivā Kārli Ferdinandu tāpat kā savā laikā Meinhardu Daugavgrīvā, tur viņa kuģi nostājā:» Varbūt zīme no augšas: Henriete, dodies laulības ostā! Sirdslietās viņa vairāk palaidās uz dievmāti nekā uz savu miesīgu «mamā». Jo mamā raksturs ir pārāk grozīgs: aizmirsusi savas bažas par Kārļa Ferdinanda Gromana ļauniem nolūkiem, smejas kā kutinātā: Helvigs mērķējis uz kaziņu, bet trāpījis ķīvītei! Ha, hā!

—• Dzīve kā sapnis, ko tu padarīsi, — saka Dingelštets, — paspējām izglābties visi trīs.

Viņi piebrauca malai pēdējā mirkli. Sargs jau gatavojās slēgt vārtus, torņos dunēja vakarzvani, Līdz ar nagiem, gods godam!

Atvadoties dāmas piekodināja Kārli Ferdinandu Gro- manu viņas neaizmirst un drīzumā apciemot. •— Lūdzu, lūdzu, mēs gaidīsim, — teica «mamā», bet Henriete veltīja valgi mirdzošu skatienu. — Uz redzēšanos! — Vecais Osbergs pa tam lāgam īrniekam ausī iečukstēja: — Pēdējais termiņš — nākamnedēļ, citādi sūdzēšos pēc šrāgām.

Blanka kungs asarām acīs skūpstīja māmiņai roku. Redz, kā nu iznāca! Bet Dingelštets mednieku vārdā sirsnīgi pateicās visuvarenajam, kas viņus brīnumainā kārtā glābis no drošas bojāejas, āmen, un uz redzēšanos ziedu ballē Munsterplacī!

* * *

—    Gromans «praviešu klubā» nav redzēts divi mēnešus. Ko tas nozīmē, mazais? — prasa gleznotājs Grass (viņš izpilda seniora vietu).

Merķelis rausta plecus. Kāda man daļa?

—    Dieva vārds, pravieši, — smejas Indriķis Olderoge, aptiekārs. — Redzēju viņu pavasarī uz ielas ar skaistu meiteni zem rokas. Atzinās, ka slimojot ar iebris amoīis.

—    Moris nolicis ieročus! Paceļam kausus par godu Dianai, medību dievietei — sievietei!

—    Visas sievietes ir mērkaziņas! — skaidri un nepārprotami paziņo Merķelis. (Kapa klusums…)

—    Apkaunēties vajadzētu, Helvig! Tava māte, tava māsa"taču arī sievietes. Un tu atļautos teikt: mērkaziņas?

—    Nē! Viņas ir ķīvītes. Godīgas ķīvītes.

(Nepatīkams klusums. Dzirdams, ka gaisā sīc mušas.)

—    Vai tu nesāc jukt? Laikam putnu dārzā būsi nakti pārgulējis?

Merķelis neatbild. Viņš domā par pasaules sāpēm un savu nelaimīga draugu. Tas bija briesmīgs skats. Gromans savā istabā vaidēja un sita galvu pret stenderi. Negribēja klausīties Helviga mierinājuma vārdus, laikam tie bija pārāk muļķīgi. Merķelis teica:

1) Neņem tādas lietas galvā, vecais! 2) Tev ir lielāki mērķi un ideāli. 3) Visas viņas — mērkaziņas!

Gromans iesita mazajam pa muti, izgrūda no dzīvokļa, ieslēdzās un sāka plēst nost tapetes, Osberga pirktās tapetes! Vai tad tapetes ir vainīgas, dārgo Kārli Ferdinand? Lietas bēdīgas, tur nav ko runāt, bet kāda velna dēļ plēst tapetes?

Kārlis Ferdinands ar Henrieti pavasarī nodibināja ciešu un slepenu draudzību. Satikās Sāpju Dievmātes baznīcā mesas laikā. Krāsaino logu pusgaismā viņi pat skūpstījās, jo Rīgā katoļu ir pamaz — rīta dievkalpojumi tukši. Paklusām viņš meiteni veda arī uz teātri (paslēpa to Meirera ložā), bet svētdienās tie prata izsprukt zaļumos. Reiz Henriete uzlavījās pie Gromana nabadzīgajā jumta istabiņā Hintergasē. Pēc tam abi saprata, ka nav citas izejas kā salaulāties.

Kārlis Ferdinands Gromans aizņēmās naudu, nopirka zelta gredzentiņu- un kopā ar dārgām «montgolfjerēm» aizsūtīja Henrietei uz dzimšanas dienu. Tai pašā vakarā Henriete «mamā» atzinās, ka Kārlis Ferdinands viņu bildinājis un viņa apsolījusies kļūt tam par sievu!

— Kas? Ko!? A-ā!

Jūs nevarat iedomāties skandālu, kads sacēlās Zengbušu namā! «Mamā», pēc advokāta padoma apvaldījusi trakās dusmas, laipnā vēstulē paziņoja Gromanam, ka Henriete vēl pārāk jauna, lai precētos, tāpēc sūtot cien. kungam atpakaļ viņa gredzenu un «montgolfjeres». Meitas Henrietes vārdā tā lūdzot (lai saudzētu nevainīgas jaunavas labo slavu) turpmāk Zengbušu namu neapciemot, jo visa vaininieks diemžēl esot pats Gromana kungs un tā tālāk…

Pa vasaru Henrieti aizsūtīja uz kādu muižu Kuldīgas apkārtnē, vietu turēja stingrā slepenībā. Tikai rudenī viņa atgriezās Rīgā. Un tad — tad notika neiedomājami lepnas kāzas. Svētdien, 25. augustā Sāpju Dievmātes baznīcā salaulāja Henrieti Doroteju Šarloti Zengbušu ar bagātu Rīgas tirgoni — paveco Kristiānu Rūdolfu Emanuēlu Helmsingu (viņu agri dzimušais dēls vēlāk nodibināja slaveno firmu Helmsing Grimm). «Lai plaukst un zeļ Zengbušu — Helmsingu nams!» stāvēja rakstīts «Tage- blatt».

Tikai pašās oktobra beigās kādā «praviešu kluba» sapulcē pēkšņi parādījās Gromana ēna. Bāls, izdilis, neskuvies, nolaidīgi ģērbies viņš atsēdās starp mazo Helvigu "un Dingelštetu, paspieda abiem rokas un visu vakaru drūmi klusēja. Neviens viņam arī neuzmācās. Pravieši jau bija dzirdējuši par rakstnieka Gromana ievērojamāko drāmu, kura nesen tikusi uzvesta Sāpju Dievmātes baznīcā. Smalkais cilvēks, estēts un liberālis pēc pirmizrādes nebija paspējis vēl atjēgties… Taču ar laiku viss sadzčs, Dzīve ieies sliedēs,' un Gromans no jauna metīsies strīdos par literatūras un mākslas jautājumiem. L'art pour l'artl Diezin vai…

Vienīgie vārdi, kurus Gromans tai vakarā pateica, bija domāti mazajam Helvig&m:

—    Tev taisnība, sīkais… Neviens cilvēks nezina, kuros kapos viņu glabās. Jāaizmirst viss, kas bijis!

—    Jāaizmirst! — piekrīt Merķelis. — Nost ar mērkaziņām!

—    Nost! [1]

No tā brīža Gromans ar Merķeli kļuva vēl nešķiramāki draugi.

PRAVIEŠU KLUBS

Pravieši pulcējās Erbana kafijas mājā katra mēneša pirmajā trešdienā, bez tam vēl arī svētdienu pievakarēs. Par kafijas māju saucās vecs, zemē iegrimis nams Laipu un Kalēju ielu stūrī. Biezie mūri, kuros rēgojās šaujamlū- kas, tāpat ķieģeļu klons norādīja, ka celtne ir ļoti veca, droši vien būvēta pašos pirmajos Rīgas pastāvēšanas gados. Vasarā tur varēja atrast veldzi no smacīgā karstuma, bet ziemā — tīkamu mūrīša siltumu.

Par kluba dibinātāju būtu jāuzskata Gromans (viņš arī ļāvās sevi godināt par senioru), taču pārsvaru sāka ņemt divas grupas: «revolucionāri» — no ārzemēm atbē- gušie studenti' un «plītnieki» — tādi, kuri par varēm pūlējās sapulces pārvērst par jautrām uzdzīves stundām. Katru mēnesi viņi no praviešiem iekasēja repartīcijas Hāgemeistara alus, pelašķu rūgtā un Šampētera govs* iegādei. Plītnieku vadonis skaitījās aptiekārs Olderoge. Erbana pagrabiņā viņš bija ierīkojis pazemes noliktavu, kurā pastāvīgi glabājās pilnas pudeles, jo kafijas mājā citu neko nevarēja dabūt un pasūtīt kā vien ozolzīļu, miežu jeb Bonekampa dzērienus ar medu, dažreiz arī sklanduraušus un -Grāvenšteina cukurkliņģerīšus. Older- oges noliktavu pravieši iekrustīja par burgu, aptiekāru pašu par burmistru, bet sanāksmes par zontāgiem (lai atšķirtos no landtāgiem un reihstāgiem). Merķelim tāda plītēšana nebija pa prātam, arī Gromans, cik vien tas bija viņa spēkos, pūlējās praviešus atturēt no pārmērībām. Mazo Helvigu interesēja politika: stundām ilgi viņš uzmanīgi klausījās, ko klejotāji studenti stāstīja par nemieriem Francijā.

— Apgaismības augļi! — apgalvoja no Karalauču universitātes padzītais filologs. — Voltēra un Ruso sētie graudi tautas apziņā nobrieduši. Drīz jānotiek sprādzienam!

Ne tikai Merķelis uzmanīgi klausījās. Vēl spraigāk pārrunām sekoja jaunais praviešu kluba pilntiesīgais loceklis komercpadomnieks Oto Blanks, viņš pat dažreiz šo to pierakstīja savā kabatas grāmatiņā: kādu drosmīgu izteicienu, kalambūru, joku. Blanks bija ārkārtīgi sabiedrisks cilvēks, viņu interesēja itin viss — pasaules politika, daiļās mākslas, medību stāsti, balets, un, ja vajadzēja saštiftēt vēl pudeli. pelašķu rūgtā, Blanks pirmais meta galdā Alberta dālderi un, ja tad arī nepietika, — vēl vienu! Laipni lūdzu, draugiem nav žēl! Pereat tristitia, pereat osores! Pats viņš strīdos un pārrunās neiejaucās. Sēdēja aizmugurē noslēpies, sekoja diskusijām, un, ja kāds netieši griezās arī pie Oto Blanka ar jautājumu, kurā pusē nostājoties viņš, — komercpadomnieks vai nu atjokojās, vai izlikās, ka jautājumu nav sapratis, smaidīja savu labvēlīgo smaidu … Vēlāk pie viņa izturēšanās pierada un savādnieku netraucēja, jo te bija brīvo domātāju klubs.

Kad iesilušās galviņas sāka klaigāt un runāt aplamības, mazais Helvigs ar domubiedriem devās augšstāvā — lielajā kafejnīcas zālē. Šodien Merķelim ar Pegauu, gleznotāju Grašu un veco Kristiānu Broci izraisījušās interesantas sarunas par dzimtļaužu stāvokli Vidzemē. Visi četri viņi humānisti, apgaismotāji, bet katram savas domas par to, kas būtu darāms, lai šo stāvokli uzlabotu. Kristiāns Broce iemācījies latviešu valodu. — Nav iespējams tuvāk iepazīt ļaudis, ja nevari ar tiem sarunāties viņu mēlē, — saka lielais bilžu zīmētājs, — bez tam visas liecības jādokumentē, ja gribi kaut ko pierādīt.

Kristiāns ir godavīrs, to visi zina. Viņa mūža darbs — 2400 dzimtļaužu gaitu, daždažādu lauku darbu, ēku, tērpu, nevācu tipu: kaņepju šķirotāju, laivinieku, muižas kalpu, muzikantu, tāpat ierašu un svinību aprakstu un kolorētu zīmējumu; tikko pabeidzis arhīva dokumentu monumentālo krājumu «Sylloge diplomatum Livonium illustratium», Šai darbā Broce iejūsminājis arī profesionālo gleznotāju — Merķeļa draugu Grašu. Grass ir vēl konsekventāks. Viņš saka:

—    Ne tikai objektīvi pierādīt, bet vērst īpašu uzmanību uz ļaunumu, ar nodomu apsūdzēt.

Grass atnesis līdzi ar zīmuli uzmestu pēršanas skatu. Eksekūciju viņš noskatījies Taurupē. Kalpus, kuri mēģinājuši bēgt uz Rīgu, barons Volfs licis piesiet pie staba muižkunga mājas priekšā un četriem vagariem sist tik ilgi, kamēr tie turpat pie lievenēm izlaiduši garu. Nekāda atbildība muižniekiem par tādu varmācību neesot jānes. Kā suņus vagars apracis tos sētmalā. Lūk, kas notiek Vidzemē!

—    Kāda nelietība! — iekliedzas Merķelis. — Vai par tādām lietām drīkst klusēt?

— Tāpēc jau-mēs neklusējam, bet apsūdzam, — lēnprātīgi saka Broce. —• Jādara viss, lai izglītotākie muižnieki saprastu, ka ir apgaismības laiki un tā nedrīkst…

—    Un Jūs, cienījamais konrektor, ticat, ka, redzot jūsu bildes, šie izglītotie muižnieki pārvērtīsies? — smejas Pegaus. — A proposi izglītotu muižnieku Vidzemē vispār nav. Tas vien, ka dažs no viņiem pāris semestrus kādā Vāczemes universitātes pilsētiņā dzēris un plītējis, neļauj to pieskaitīt izglītotajiem. Kāds bijis, tāds palicis — plēsoņa un laupītājs!

— Par stipru teikts, Zaubes dumpinieki — zālē ienācis un pēdējos vārdus izdzirdējis, saka Gromans. — Klusāk, separātisti! Ja landtāgam būtu zināmas šādas runas, viņi jūs uz sārta sadedzinātu, pravieši!

—    Zontāgs [2] zina, bet neko lietas labā nedara, — smejas Pegaus.

—    Kādēļ tu allažiņ vispārini? — prasa Gromans. — Ir arī humāni muižnieki. Piemēram, Vējavas Felkerzāms.

—    Nu, taisni šo kungu mans tēvs Piebalgā lieliski iepazina! — iekliedzas mazais Helvigs, — Bija atnācis ciema pie mācītāja, rādīja pašizgatavotu svina pipku un brīdināja, ka ar šo kančuku pārmācīšot visus, kuri prasīšot

svētvakaru, Lai baznīca nekūdot uz slinkošanu un svētvakara svinēšanu!

Pēkšņi atskan kāda sveša balss:

—    Manuprāt, tā īsti nav noskaidrots vagaru jautājums. Tie taču galvenie pērēji, sitēji un mocītāji. Pie tam latvieši! Varbūt cienīts lielskungs nemaz nezina, cik neganti tāds Jānis vai Miķelis apietas ar muižas mantu. Jo katra dvēsele taču ir zinama saimnieciska vērtība, arī dzimtcilvēks ir nauda. Vai tad nu saprātīgs muižnieks atņems pats sev mony, iznīcinādams dvēseli?

Diskusijā iejaucies dīvains, nepazīstams cilvēks nodilušā frakā. Viņš visu laiku sēdējis pie galdiņa, dzēris Bone- kampu, ironiski smīnējis un lasījis «Tageblatt». Tagad ļ viņš strauji pieceļas, paņem cilindru, palokās un aiziedams ņirdzīgi saka:

—    Ar labu vakaru, kungi! Auglīgas diskusijas!

Kad svešinieks aizvēris durvis, sāk uztraukties Gromans: — Kas viņš bija? Dīvaini ģērbies, nepazīstams.., Un jūs te skaļi runājat par visādām lietām.

—    Utopists! — saka kafejnīcas īpašnieks vecais Grass, skaitīdams uz galda atstātās naudas ripiņas. — Katru vakaru te ierodas, man viņš nemaz nepatīk …

' — Kā tu zini, ka utopists? — tēvam prasa gleznotājs Grass, juniors".

—    Jūs te pareizi runājāt par dažādām tautām, cik sliķti tās savā starpā satiek un kā šo saticību uzlabot, — saka ļ vecais. — Bet svešinieks uzreiz kā no gaisa: latvieši šādi, latvieši tādi… Visi latvieši ir vienādi — kalpi! Tāpat visi vācieši otrādi — kungi… Dieva nolikta kārtība. Kas to kārtību sāk maisīt, tas ir bezdievis un utopists!

—    Tu kaut ko putro, papā, bet arī man viņš nepatika. Tam cilvēkam bija angļu akcents, un viņš izturējās augstprātīgi.

, Bet Merķelis juta, kg nepazīstamais ļoti trāpīgi-pateica: starp iedzimtajiem arī ir kā kalpi, tā vagari… Kas zina, varbūt pat kungi iznāktu? Tikpat neganti kā mūsējie, ja vien;rastos iespēja… Visus iedzimtos nevarēja vienādi ' aizstāvēt, tāpat kā visus tautas brāļus apkarot. Rīga bija pilna nabadzīgu vācu amatu zeļļu, melno kalpu. Helvigs pazina" kādu no Lejassaksijas ieceļojušu alusnesēju ģimeni. Viņi strādāja Hāgemeistara alus brūzī no saules līdz saulei un dzīvoja Aldaru ielas mitrajā pagrabā zem spīķeriem. Utopists acīmredzot smējās par praviešu «Jau-

lauma uzlabošanas» teoriju, viņš tās lietas skatīja drusciņ dziļāk… Kas gan bija dīvainais svešinieks?

Augšstāvā parādījušies vēl daži biedri,_ kuriem sākuši apnikt «plītnieku» skaļie tosti un nemitīgā dziedāšana. Starp tiem it kā garlaikodamies uznāca arī Blanks, paņēmis līdzi šopenu ar alu, un nosēdās savrup zāles kaktā. Viņš esot noguris…

Grass, juniors, un vecais Broce turpināja stāstīt savus piedzīvojumus Vidzemē. Viņi abi kājām apceļojuši guberņas vidienuT Nītauri, Sidgundu, Mālpili, Plāteri, Madlienu un Ķeipeni, zīmēdami un vākdami materiālus. Broce runājis ar ļaudīm. No sākuma iedzimtie neuzticējušies, neielaidušies nekādās darīšanās, dažkārt pat bēguši, taču vēlāk, juzdami, ka «tie te kungi nav gluži tādi kungi kā citi kungi», kļuvuši vaļsirdīgāki un pastāstījuši ne vienu vien šausmu darbu, ko pastrādājuši baroni ar saviem latviešu pakalpiņiem.

— Mēs pārnakšņojām krogos un šķūņos, nemeklējām pajumti pie muižkungiem, jo tādējādi tiktu iespaidoti un nevarētu sasniegt savu mērķi: uzzināt par tumsas darbiem, kādi vēl notiek tagad apgaismības gadsimtā. Tie jādara visiem zināmi, — savu stāstu nobeidza Grass, un Broce māja ar galvu: jā jā, patiesi, tie jādara zināmi visai pasaulei!

«Tanī acumirklī es apņēmos pats ķerties pie šī bīstamā uzdevuma (mani taču mēģinās apturēt un aizkavēt viss pastāvošās varas aparāts — ar ģenerālgubernatoru, žandarmērijas priekšnieku, muižniecības maršalu, bruģu tiesu un cenzoriem priekšgalā!). Būšu par apsūdzētāju tām sabiedriskajām attiecībām, kas darīja iespējamas šādas negantības,» pēc četrdesmit gadiem Merķelis rakstīja savās atmiņās. Daudzi no praviešiem mēģināja Helvigu no šī slidenā ceļa atturēt. Dingelštets ieteica braukt uz laukiem, uzņemties hofmeistara vietu kādā muižā un tad pamazām pārliecināties, ka velns nav tik briesmīgs, kādu viņu mālē Grass ar Broci. Kāds augsti izglītots barons — Annas muižas īpašnieks fon Tranzē — jau gadiem meklējot sev stārastu, kurš prastu franciski, jo ģimenē viņi runājot tikai franču valodā.

Pagaidām Merķeli tāds stārasta amats neinteresēja, jo naudas pietika. Viņš bija nodomājis papildināt savas Domskolas zināšanas, lai pēc pāris gadiem brauktu uz Berlīni studēt. Ko studēt? Helvigs nevarēja izšķirties.

Reizēm viņš domāja par daiļajām mākslām — literatūru un filoloģiju, citreiz par medicīnu un dabas zinātnēm, Merķeļa garīgās intereses bija tik universālas,  ka neturējās nekādos rāmjos.

Šovakar mazais Helvigs ir stingri nolēmis, ka viņa galvenais un vispirmais uzdevums būs — karot par vienkāršo ļaužu tiesībām.

«Jūs, kas esat cilvēku draugi, paceliet savas balsis līdz ar māni. Redziet: šeit, apgaismotajā Eiropā, ir vēl dzimtļaudis un vergi, kas paši savā zemē ir nelaimīgāki par tiem afrikāņiem, kurus mantas kārība rāva uz Ameriku. Viņu labā runāja prātnieki un cilvēku mīlestība, un viņu liktenis kļuva mazliet vieglāks. Sabiedrosimies un teiksim arī mēs Eiropas varmākām, ka viņu rīcība ir riebīga! Sauciet skaļi! Cilvēka cieņas nicinātājs ir sliktāks par niknāko zvēru! Beidzot jūs izdzirdēs — un varmācība, no sveloša kauna pārņemta, skries atpakaļ uz elli» (šie vārdi, kurus Helvigs nupat spontāni izteica praviešu pulkā, tapa vēlāk ierakstīti pirmās Merķeļa grāmatas «Latvieši» ievadā). Vecais Broce saķēra Merķeļa roku un nelaida vairs vaļā. Konrektora acis bija pilnas asaru. ' — Jaunais cilvēk! Redzu, ka jūs esat svaidīts tai cīņai, kura vaiņagosies ar panākumiem, — viņš teica. — Visas manas apņemšanās mūžam traucējis kompromiss, nekad neesmu uzdrošinājies iet taisnu ceļu, jo tad es sen jau būtu pazudināts. Man ir iedzītas pašaizsargāšanās bailes. Neviens droši vien no jums nezina, ka neesmu vācu izcelsmes un dzimumā. Mans tēvs Jans Proceks bija vienkāršs sāls svērējs kādā mazā čehu pilsētiņā. Kad sākās hernhūtiešu vajāšanas un ticību kari, viņš atbēga no Bo- hēmijas uz Lauzicu, jo tie paši vācu baronkungi meklēja Janu Procekū, lai varētu sodīt un pakārt. Pakārt, jo Proceks neielaidās nekādos kompromisos. Bet es — Kristiāns Broce — ielaidos un samierinājos… Kļuvu par vācieti. Beidzu teoloģijas studijas Leipcigā, mācījos filozofiju Vi- tenbergā. Sakarā ar šādu piekāpību tagad" beidzot tikšu apbalvots. Man ļaušot kāpt kancelē un runāt uz latviešiem latviešu mēlē,' jo esmu vienīgais no Rīgas teologiem, kurš prot latviski, un Jāņa baznīcas latviešu draudzes vikāra vieta esot brīva. Pats superintendants un virsmā- cītājs Gīze man šo amatu jau apsolījuši. Slava visspēcīgajam! Beidzot varēšu cīnīties un izplatīt savus uzskatus no Jāņa baznīcas augstās tribīnes.

Oto Blanks izņēma piezīmju grāmatiņu un pašā pēdējā lappusē ierakstīja vienu vienīgu vārdiņu — Proceks.. < Pēc tam viņš kopā ar citiem sirsnīgi un  ilgi aplaudēja sirmā konrektora runai. Sanāksme beidzās vēlu vakarā. Plītnieki, rokās saķērušies, ūļavodami aiztenterēja pa Skārņu ielu uz Sāra un Kaviceļa vīna pagrabiem, bet Kristiāns Broce lūdza mazo Helvigu un Grašu pavadīt viņu līdz mājām, uzkāpt augšā apskatīt pašrocīgi vākto monētu un vapeņu kolekciju. To konrektors pēc apstiprināšanas vikāra amatā esot nodomājis dāvināt konsistorijas prezidentam, — Kā pateicības zīmi viņa ekselencei par labvēlības izrādīšanu, — teica Broce.

Tai brīdī Grass piegrūda ar elkoni Merķelim, un viņiem abiem kļuva neērti… Šis pazemīgais zinātņu vīrs taču bija Jana Proceka dēls… Nolādētais verdzības gars, kas pārņēmis kā jaunus, tā vecus, kā bagātus, tā nabagus! Kur gan mīt tavas saknes?

Kolekcija patiešām vērtīga un interesanta, ne mazums līdzekļu un laika šai darbā konrektors ieguldījis. — Vai nebūtu prātīgāk to nodot Maskavas dabas un vēstures pētnieku biedrībai? — jautā gleznotājs. — Tur jūsu kolekcija būtu drošākās rokās. Bez tam viņa ekselence var nonākt naudas grūtībās un jūsu kolekciju pārdot, — acis viltīgi mirkšķinādams, Grass vēl piemetina.

Bet vecais vīrs ironiju nesaprot. — Jā gan, — viņš saka, — tie akadēmiķi mani daudzkārt aicinājuši par arhivāra substitūtu un kolēģiju asesoru, taču tagad man apsolīta droša vieta Rīgā, bez tam pie šī nama esmu gaužām pieradis, kur lai es tādā gadījumā liktu savu bibliotēku?

Kristiāns Broce ar ģimeni kopš 1784. gada dzīvo Tirgoņu ielā 10, galdnieku meistara Tisena mājā. Sieva Marija Rozīne un meita Sofija Rozīne (jebšu kā pravieši viņas sauc: divas žāvētas rozīnes) interesējās par visu ko, tikai ne par virtuvi un tirgu. Vecais Kristiāns saimniecības lietas nodevis kalpoņu — Annas Briedes un Katrīnes Jūlmanes rokās. Abas tepat Kundziņsalā piedzimušas un uzaugušas, cēlušās no zvejniekiem, prot tikai latviski. Aiz to Kristiāns un abas Rozīnes smalki iemācījušās dzimtļaužu valodu. Brokastis un pusdienas viņi ēd latviski, bet vakariņas — pa vāciski. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka vakariņās aizvien ir kāds ciemiņš, jo Marija ūn Sofija Rozīnes ir viesmīlīgas. Viņu namā apgrozās aktieri, gleznotāji, dzejnieki un visvisādi aizdomīgi mākleri. Pēdējie apcēluši mājastēvu: piedāvā grāmatas cūkādas vākos, uz pergamenta un papirusa drukātus dokumentus, aslriešu sudraba stieņus un svaigi štancētas senās Romas monētas. Kristiānu tomēr apmānīt neizdodas: lielākoties šie buki- nisti un mākleri tiek aizvadīti ar negodu (iepriekš gan pacienājot ar Vakariņām). — Pārāk primitīvi blēži, — teicis Broce, — man viņu žēl. Nebija padomājuši, ka uz pergamentiem vēl burtus nedrukāja, bet senās Romas monētas nesaucās par fārtingiem un drahmām. Viss pasaules posts ceļas no nezināšanas, kā rakstījis Voltērs.

Kristiāns Broce bija volteriānis tāpat kā citi Rīgas intelektuāļi. Šī filozofija bija sarkanā svītra un gala punkts, kurai pāri neviens netika. Jo — tālāk taču nebija kur iet. Tad jau būtu jāsāk atklāti dumpoties, bet Rīgā neatradās neviens intelektuālis, kurš gribētu atklāti dumpoties. Parunāt Erbana kafejnīcā, parādīt dūri aiz muguras, jā — to gan bija gatavi it visi.

Bet ko darīja altera pars?

Otrā puse — pastāvošā vara — rīkojās daudz konsekventāk. Kristiānu Broci izsauca uz konsistorijas plenārsēdi. Viņu pratināja virsmācītājs Gīze, pēc tam arī konsistorijas prezidents. Protokolēja Zontāgs. ^

—   Vai' taisnība, ka viens no jūsu senčiem saucies Proceks un bijis no hernhūtiešiem?

Tā…

—   Konsistorija saņēmusi izrakstu no Lauzicas baznīcas arhīva. Broces alias Proceku ģimene cēlusies no čehiem. Uzdodamies par vācieti, Kristiāns Proceks ielavījies slavenajā Leipcigas universitātē un beidzis to ar teologa grādu. Ko konrektors varētu šai lietā paskaidrot?

Tā!

—   Vai konrektors Proceks alias Broce ir Erbana kafejnīcā skaļā balsī teicis šādus vārdus:

1)   visai pasaulei jāzina, kā muižnieki rīkojas ar dzimtļaudīm, un~

2)    «šie te kungi nav tādi kungi kā citi kungi».

—   Ko īpaši nozīmē pēdējais teikums: uz ko viņš ticis zīmēts? Tā… Skaidrs!

Konsistorijas lēmums:

1)   nepiešķirt Brocem Jāņa baznīcas vikāra vietu un

2)   ziņot žandarmērijas priekšniekam, kas notiek Erbana kafejnīcā.

Beklešovs sacēla trauksmi…. No Francijas pienākušas ziņas, ka tur sākušies nemieri. Ieņemta un izpostīta Bas- tī-li-ja. Kas tā par bastiju jeb bestiju — neviens nezināja pateikt, arī ģenerālgubernators nebija tādu vārdu dzirdējis. Viņš domāja, ka tā varētu būt turienes pasīlija (tāla ziemeļu guberņa, uz kurieni bruģu tiesa sūta valsts noziedzniekus). Nu, ja tie volteriāņi un utopisti pasīliju nopostījuši, kur tad Luijs padsmitais tagad lai dzen savus razbainiekus?

Drīz pienāca vēl uztraucošākas ziņas: Luijs padsmitais pats padzīts pažobelē jeb aizsūtīts uz pasīliju. Kuldīgas pilī no Versaļas atmucis galma maršals, viens hercogs un divas hercogienes. Bet Jelgavā ieradies Luija padsmitā biktstēvs Edžvets de Firmonts vienā krekliņā, basām kājām.

—    Arvien trakāk, arvien trakāk! — vaimanā gubernators Beklešovs. — Vai es neteicu, ka tā tas beigsies? Vai nebrīdināju viņas majestāti? Mani izsmēja pilsētas rāte. Lūdzu! Bet kas tagad notiek? Tagad sūta no Pēterburgas kurjeru ar ziņu: Beklešov, glābiet, kas vēl glābjams! Rīkojieties ar dzelzs knaiblēm!

Hā! Labi… šoreiz vēl paklausīšu. Bet nākošreiz teikšu tā:

—    Māmiņ, rīkojieties nu tagadiņ pati. Šeit jums dzelzs knaibles: nāciet un izraujiet saviem praviešiem mēles. Viņi jūs priecīgi gaida Erbana kafejnīcā katra mēneša pirmajā trešdienā, bez tam vēl «zontāgos». Un paņemiet līdzi savu dārgo sekretāru Didro'..,

Beklešovs drausmīgi noskaities .uz Gromanu. — Lupata tāds, filozofs, sankilots! — viņš kliedza. — Mana deguna priekšā savācis to praviešu bandu. Ja Oto Blanks nebūtu atnesis divdesmit lappušu garo dosjē, es pat šodien nezinātu, kas tur pie Erbana notiek. Es būtu aizbraucis uz Marienbādi nodzīt taukus. Tai momentā, kad galms pacieš tikai resnus un omulīgus cilvēkus! Un, ja nu ziņas par Erbana kafejnīcu nonāk līdz ķeizarienei, līdz Pēterburgai, ko tad? Ardievu tituļgods, jaunā pils un pirmās šķiras Anna! Karjera samaitāta (ņemot dubļu vannas)! Kāds pods!

Gromanu iebāza cietumā, bet ilgi neturēja. Vispār ģenerālgubernators gribēja ātrāk izbeigt skaļās runas par «praviešu klubu». Lietu nostādīja par neizdevušos studentu joku. Uzmanīgi pratinot, noskaidrojās: tas tiešām bijis tikai nevainīgs jampadracis.., Plītnieki vienā balsī apgalvoja, ka dzīvojuši kā pa miglu un ar politiku nodarboties viņiem neesot nācis ne prātā. Olderoge vahtmeis- taram parādījis burgu, piebāztu ar tukšām alus pudelēm, un žandarmērijas priekšnieks, atviegloti nopūzdamies, ziņojis Beklešovam, ka žūpošana pie Erbana gan notikusi, bet tagad tā apturēta uz visiem laikiem.

Pēc šiem raibajiem piedzīvojumiem Gromans kļuvis daudz cilvēcīgāks, zudis viņa augstprātīgais tonis. Toties parādījušās kaut kādas mānijas pazīmes. Katram pretimnācējam viņš stāsta: uz mata kā Šilleram un Voltēram — par neko man vajadzēja nīkt divi nedēļas cietumā. Par neko!

Patiesībā aresta telpās viņš bija ieslodzīts tikai nepilnas trīs dienas, taču pierēķināja sodam klāt arī to nedēļu, kuru nosēdēja turpat blakus iecirknim — Šāra un Kavi- ceļa vīna pagrabā. Seniors pārliecinājās, ka izdevīgāk būt par plītnieku nekā revolucionāru.

Visvairāk nepatikšanu nācās piedzīvot Graša tēvam. Pirmkārt, ķemerejas tiesa uzlika nāudas sodu par tirgošanos ar spirituoziem dzērieniem. Otrkārt, ieradās traka vecene — tikko no • Parīzes, atbēgusī Lodes un Liepas muižu īpašniece Šarlote Boijē. Baronese ar spieķīti rokā metās Graša tēvam virsū un kliedza, ka vecais savā kafijas mājā pieturējis muižas pārvaldnieku Elcsparri, kamēr tas slepeni ar kuģi aizlaidies uz Parīzi revolūciju taisīt. Negantais anglis rekvizējis Šarlotes Boijē savrupmāju Senžermēnas priekšpilsētā un pārvērtis to par žirondistu perēkli. Tā nu izrādījās, ka pie franču revolūcijas vainīgs arī Graša tēvs. — Nāvi žirondistiem! — Šarlote sauca un deva ar spieķīti kafijas mājas īpašniekam — galva vai acs. Tagad nu sirmgalvis gan atcerējās viesi ar angļu akcentu (jau toreiz svešinieks viņam nepatika), bet kā lai uzņēmuma īpašnieks izturas pret_apmeklētāju, kurš katru vakaru tērē un devīgi maksā? Arā dzīt? Traka vecene.

Mazajam Helvigam ar Grašu, junioru, radušās aizdomas: Lodes muižas pārvaldnieks Eksparre bijis tas, kurš nodevis praviešus žandarmērijai un konsistorijas prezidentam ziņojis par Broci. Kas gan no biedriem būtu spējīgs uz tādu neģēlību? — Lūk, kādi cilvēki taisa revolūciju Parīzē! — skumīgi teica Pegaus. Kādu dienu Helvigs ar Grašu devās apciemot un mierināt nabaga Kristiānu. Konrektors bija slims un sabrucis. Vecajam vīram stipri ķērās pie sirds superintendanta lēmums: uz visiem laikiem atņemt sprediķošanas tiesības. Tagad un līdz mūža galam viņam atlicis vien administratora darbs ķeizariskā licejā. Kā par brīnumu, tur sirmgalvim lika svētu mieru.

Apmeklēdams Brocl, mazais Helvigs reiz satika kādu staltu, iznesīgu vīru. Kristiāns iepazīstināja — tas esot Jāks Pētersons, Jēkaba baznīcas zvaniķa dēls, pēc tautības igaunis. Broces pamudināts, Pētersons Viru apgabalā sācis vākt savas tautas etnogrāfiskos materiālus, pētīt un dokumentēt igauņu tradīcijas. Pēc izveseļošanās Kristiāns cerēja kopā ar Jāku Pētersonu doties uz Viljandi, sadraudzēties ar šī Vidzemes guberņas igauņu apdzīvotā novada ļaudīm.

—    Vai pravieši nekur vairs nedomājot pulcēties? — uz Rātslaukuma, Gromanu ar mazo Helvigu satikdams, prasa pilntiesīgais biedrs Oto Blanks. Viņš varot piedāvāt mīlīgu paspārnīti — savu dzīvokli vienā no Pils ielas «Trim brāļiem». Lai seniors padomājot…

Kad Blanks bija prom, Gromans, acis nodūris, teica: . —- Jūs visi turat aizdomās angli, bet es esmu gandrīz vai pārliecināts, ka nodevējs ir šis pats Blanks. Vai atceries, kā viņš arvien sapulcēs sēdēja savrup un kaut ko pierakstīja… Tas nelietis mūs atkal taisās ievilkt tīklā, netici tu viņam ne vārda! Zontāgs stāstījis, ka Blankam esot attāla radniecība ar Beklešovu, viņš bieži to apciemojot.

Mazajam Helvigam nokrita kā zvīņas no acīm. Atcerējās vakaru uz Daugavas, kad viņi laivās atgriezās uz pilsētu pēc mērkaziņu medībām. Oto Blanks sabozies vēroja Gromanu, kurš ķiķinājās ar daiļo Henrieti,,.

—    Jā! — saka Merķelis. — Ievēroju neganto skatienu komercpadomnieka izvalbītajās acīs.., Tātad iemesls pavisam vienkāršs: tu esi Blankam izjaucis lielisku darījumu, atņemdams Henrieti Zengbušu.

—    Nerunā par Henrieti! — drūmi norūca Gromans. — Visas viņas ir … — (tā arī nenobeidzis teikumu, atvadījās no Helviga un aizgāja). Merķelis bija pabeidzis apcerējumu «Tcigeblatt» par Voltēra «Sur Ies moeurs et l'esprit des Nations», Katrā ziņā gribēja to nolasīt tuvākajiem draugiem, jo uzskatīja, ka šajā esejā, balstīdamies uz Voltēru, viņš izteicis daudzus personīgus uzskatus par tautas garu un tikumiem. Tā kā šajos nemierīgajos laikos pulcēties vairāk par trim gudrām galvām atsevišķos kabinetos žandarmērijas priekšnieks bija stingri noliedzis, bet draugu bija gandrīz divreiz vairāk, Merķelis, Gromans, Grass, Pegaus un Dingelštets nolēma pa vienam doties ārā no Rīgas un sapulcēties Mūksalas ielā Pārdaugavā, pa- „ zīstamajā Hammera krodziņā «Pie Marlī». Žandarmērijas priekšnieka aizliegums uz šo kneipi, kura maksāja lielo ķemerejas nodokli un drīkstēja tirgoties ar spirituoziem dzērieniem līdz vemšanai, neattiecās. Nišās servēja galdiņus sešām personām. Tātad — sešām galvām. Bet tās nebija gudras galvas, kas tur ikvakarus kūpēja, tās. bija nekaitīgas galvas: viņas ievilka vīnu un izpūta dūmus, žandarmērija tādas cienīja.

Mazais Helvigs, pabāzis apcerējumu zem platā svārku atloka, pašlaik steidzās uz norunāto satikšanās vietu «Pie Marlī». Viņš laipo pa plosta tilta viduci. Vēja brāzmas no Bolderājas puses plivina daudzkārtīgi uzsieto kaklautu un draud noraut pelēko gardibeni, Helvigs tur to abām rokām, pret vēju sagriezies* Ak, šis slavenais plosta tilts! Nekur pasaulē tāda nav. Agrāk tas noderēja par mierīgu promenādes vietu: trīs rati varēja braukt blakus un tad vēl daudz vietas palika gājējiem, bet tagad gar abām pusēm tiltam sastājušies kuģi un barkas, švertlaivas un plosti, viņi savu kravu izliek tieši uz tiltā, visā garumā. Jāprot izkļūt cauri «nīderlāgam», lienot starp mucām, kastēm, saiņiem un groziem, kuros urkšķ sivēni un gāgina zosis. No mucām uz šķērskokiem sūcas kāpostu sula, caurie maisi atstāj aiz sevis labības sliedi, bet gaiss pilns zvirbuļu, kaiju un baložu, tie katrā izdevīgā mirklī metas lejup un pievāc vērtīgo ēsmu.

Tai vietā, kur tilts pieiet pilsētas vaļņiem, ostas būvmeistars Veismanis pirms gadiem pieciem cēlis dambi, bet tik nemākulīgi, ka katru pavasari tas arvien vairāk tiek izskalots. No iznestajām smiltīm zem tilta radies «beņ- ķis» — slīpa sēre, kuru rīdzinieki, būvmeistaram par godu, nosaukuši par «Veismaņa degunu». Ziemas salam tuvojoties, radušās grūtības ievilkt plosta tiltu līcī aiz Klīver- salas, jo Veismaņa deguns gala baļķus turot kā knīpstangās.

Merķelis, ticis pāri Daugavai, nogriežas pa ļaužu pilno Akmeņu ielu uz vecā Jelgavas ceļa, pusi. Te katrā namā vai nu veikals, vai krodziņš ar iebraucamo vietu. Raibi mālētas izkārtnes paziņo, ka tur — tai bodē naglas un sāli pārdod Smirnova dēli, bet sētā dzelzasu raspuskas var dabūt pie Frīdlendera un Holendera. Andele vārās: nesen te pārcelts Rīgas siena tirgus, Rātslaukumā lauciniekiem iebraukt vairs nav atļauts.

Tā viņi viens pēc otra salasījās «Pie Marlī», pasūtināja medus dzērienu ar ķiplokdesām, un, kad bija mazliet sasildījušies, mazais Helvigs izvilka no azotes salocītu tīstokli (tas bija apcerējums par Voltēra eseju) un savā dīvainajā balsī iesāka lasīt to priekšā.

Gromans uzmanīgi klausījās, pakšķinādams dūmu ripulīšus no divi pēdu garās ragpīpes, Dingelštets izklaidīgi bungoja ar pirkstiem pa galda virsu, Pegaus laizīja meduskannu, bet Grass pa to laiku ar šķērītēm grieza mazā Helviga siluetu no melnā rīspapīra, tāda bija jaunākā mode,,< Draugi, kauču ārēji to neizrādīdami, elpu aizturējuši, sekoja lasījumam. Merķeļa asā balstiņa cēlās aizvien augstāk un augstāk, itin kā skārda jumtā, pie beigām jau likās, ka kaķis ar nagu skrāpētos pa desu šķīvi. Lāga vīram Pegauam skudriņas sāka pa muguru skraidīt.

«Mazā Helviga domas ir tikpat drosmīgas, cik izteiksme drausmīga,» viņi visi nodomāja, bet ar lielu interesi klausījās tālāki

—    Tikai ar darbošanos, nevis ar nožēlošanu un līdzjūtību varam palīdzēt apspiestajām tautām. Voltērs brīdināja: ja jūs, varenie, to nesapratīsit, sāksies vētra! Nu lūk: vētra Francijā ir jau sākusies. Dariet kaut ko, muižnieku kungi, lai vētra neaizpūstu arī jūs vēstures mēslainē! — ar tādiem vārdiem Merķelis nobeidza savu lasījumu. Draugi sirsnīgi aplaudēja: tas nu bija trāpīgi teikts!

—     «Tageblatt» tādu nedrukās, — saka Dingelštets. — Domas itin pareizas, bet….

—    Kas par bet? — brīnās Merķelis. — Es taču pašu muižnieku labā: lai viņi ātrāk aptvertu savu stāvokli un labotu, kas vēl labojams. Sekas taču skaidri redzamas.

Bez kādiem aplinkiem Gromans izsaka savus iebildumus:

—    Tu, mazais, esi gan lasījis Voltēru un varbūt arī šo to sapratis, taču franču apgaismības idejas pielietāt Vidzemes apstākļos tev nekad neizdosies. Atļaujos teikt: tu esi vēl par zaļu, maz pazīsti dzīvi… Tev vajadzētu doties uz laukiem, aprunāties gan ar apspiestajiem, gan ar apspiedējiem, uzklausīt abas puses. Varbūt tev atvērsies acis un tu redzēsi, cik tālu tāds dzimtcilvēks stāv no franču strādnieka, nerunājot jau nemaz par Parīzes buržuā. Varbūt tad arī pāries šī puiciskā tieksme sludināt un draudēt ar revolūciju Suntažos vai Mālpilī, hi-hā! Cita lieta, ja plaši nemieri sāktos Pēterburgā vai Maskavā un tos vadītu gudri intelektuāļi, smalki cilvēki, literāti tāpat kā Parīzē. Bet vai arī tur viņi noturēsies? Vai tu esi pārliecināts, ka nenāks atpakaļ karalis un visu to revolūciju nenoslīcinās' asinīs? Jo nav taču nekādi joki: tā visa ir naudas lieta! Vai tu aptver, mazais, ar ko tū riskē, stūrgalvīgi turpinādams savu bīstamo darbu Beklešova degun- priekšā? „

—      Jā, — drūmi saka Pegaus. — Muses teātrī vakar noņēma no repertuāra «Bastīliju». Tā bija kāda anonīma autora ludziņa, kuru Meirers bija pasteidzies iestudēt. Pēc izrādes ieradās Beklešova adjutants un paziņoja, ka Meirers atlaists, bet no repertuāra noņemamas visas Bomaršē, Voltēra, Didro, Šillera un Gētes lugas. Grandiozs skan- •dāls! Un Meirers taču bija viņa gaišības mīlulis. Tagad sākšoties ģenerāltīrīšana,

—    Redzi nu, mazais! — saka Gromans. — Bāz kabatā ātrāk atpakaļ savu apcerējumu un taisies, ka tiec! Tev jāgatavojas universitātei: bija taču norunāts, ka tu pēc dažiem gadiem brauksi uz Berlīni un sāksi studēt. Cik ilgi domā palikt tāds intelektuāls puskokalēcējs? Bez tam tev jāiemācās politiski pareizi domāt, mēs visi šodien konstatējām lielus robus tavā izglītībā.

—    Ja nav nekas pretī, esmu tev apgādājis jau labu un ienesīgu vietiņu, — saka Dingelštets.

(«Lūk, kā: sazvērestība,» nodomāja Merķelis. «Viņi visi ir sarunājušies mani dabūt projām . . . apcerējums tos interesējis tikai tik daudz, cik tas devis iespēju sanākt kopā un mani pārliecināt. Bet Pegaus klusē. Pegaus laiza meduskannu un klusē .. .»)

—    Vai visi tā domā? — aizsmakušā balsī prasa Merķelis. — Vai visi domā, ka man jābrauc no Rīgas projām?

Kapa klusums,,, Pegaus laiza meduskannu un skatās griestos. Grass uzcītīgi ar šķērītēm izgriež melno siluetu …

—    Redzi, mazais! — saka Gromans. — Katru acumirkli var sākties nepatikšanas, Oto Blanks uzrakstījis žandarmērijas priekšniekam jaunu ziņojumu par «praviešu klubu»! Viņš nespēj pārdzīvot, ka pirmā denunciācija pagājusi bez redzamām sekām. Laidies projām, Helvig! Tu no mums visiem visbiežāk esi palaidis muti. •— Vai arī citi tā domā? — vēlreiz prasa Merķelis. Pegaus laiza meduskannu un skatās pretējā sienā… Skaidrs!

> — Labi! — saka mazais Helvigs. — Braukšu uz laukiem. Ardievu, pravieši! Tēvzemē mēs netiekam cienīti, tāpēc paši labprātīgi steidzamies izklīst. Atļaujiet tomēr neslēpt manu dziļo vilšanos. Vai nav skumīgi, ka cilvēks tik viegli spēj kapitulēt un piemēroties? Uz redzēšanos, draugi!

SUPERINTENDANTA KRUSTDĒLS

Pagājušas septiņas ziemas un septiņas vasaras. Merķelis atgriezies Rīgā. Pagaidām apmeties Pēterburgas viesnīcā, — tā zināja stāstīt gleznotājs Grass. Esot stipri pārmainījies, kļuvis vīrišķīgāks. Izskatoties drusciņ pēc činavnieka.

—    Smalks kungs… — atbraucēju novērtē Pēterburgas viesnīcas durvju sargs — Hofmeistars Garlībs Merķelis (zilā uniformā, zobentiņu pie sāniem, trijstūreni galvā).

—    Kungs laikam anglis?

—    Nē, vidzemnieks! — atcērt viesis.

—    No kuras puses, ja drīkstu jautāt? No kādas muižas, ja drīkstu atzīmēt?

—    No Pensilvānijas…

—    Tā, tā… — apjucis viesu grāmatā skribelē rakstvedis. — No Pen-sil-vā-ni-jas.., Laikam kaut kur uz igauņu robežām?

—   Jā, apmēram tai pašā guberņā.

Tai pašā guberņā mazais Helvigs nostrādājis septiņus garus gadus. Vispirms par laika kavētāju pie mācītāja Klēmaņa Liepupē. Pēc tam, krusttēva Zontāga ieteikts, barona Tranzē muižā. Bērnu audzinātājs un hofmeistars. Annenieku fon Tranzē — smalks, salds un godkārīgs muižnieks, Ruso piekritējs un dievinātājs. Sprodziņām a la saucisse pāri'ausīm, īstens francūzis. Viņa namā visi muižkungi tika pārkristīti par hofmeistariem. Pēc paša zīmējumiem barons pasūtīja tiem glītus mundierus un apjoza zobeniem (atvelkot no algas). Tranzē augstu vērtēja formu un etiķeti. Sev barons iegādājās ķeizariskā leibgvardes pulka štābkapitāna titulu Pēterburgā. Abus dēlus (8 un 10 gadus vecus) kungs iedabūja tai pašā re- ģimentē par unteroficieriem. Tas maksāja bargu naudu, bet — lai! Tranzē zināja, ka par desmit tūkstošiem Alberta dālderu var nopirkt ari ģenerāļa uzplečus, bet Annas muiža pārāk maza un noplicināta. Daudzi dzimtcilvēki, baronam spītēdami, tīšām nomiruši. Jāiztiek vien ar štābkapitāna činu, nabadzības dēļ jau neies lepnību zaudēt. Vienīgi par saviem dēliem barons nedaudz noraizējies: leibgvardes pulkā uz trīstūkstoš zaldātiem jau iepirkušies divpadsmit tūkstoši Vidzemes unteroficieru. Kas notiktu, ja ķeizariene pēkšņi sadomātu un sāktu karu ar prūšiem? Visi unteroficieri taču bija prū—, piedodiet, Vidzemes muižnieku dēli.

Septiņus garus gadus Merķelis strādāja un dzīvoja latviešu vidū, lai, kā Gromans toreiz novēlēja, «labāk iepazītu dzīvi». To nu mazais Helvigs tagad iepazinis līdz mielēm. Neticama aina! Daudz drūmāka, nekā iztālēm šķita. Kādi kontrasti! Annas muižas barona aforismiem pušķotais zinātniskais humānisms pret apkārtnes zemnieku postu, garīgo tumsu un verdzību. Tranzē kungam iedzimts talants cilvēku mocīšanā, dažādu pārmācības veidu izdomāšanā. Pēc eksekūcijām viņš jūtas gandarīts, pārdzīvo iekšēju katarsi. Kad mazais Helvigs atsacījās savām rokām pārmācīt puišeli, kurš, badā pamiris, pa virtuves logu bija uz galda atstātu sklandurausi nozadzis, barons jauno hofmeistaru aicināja istabā uz pārrunām. Atsēdies pie kamīna ar Didro enciklopēdiju vienā un holandiešu pīpi otrā rokā, Tranzē pierādīja, ka zemnieks nav nekas cits kā darba lopiņš. Lopiņus turot stingrībā un bailēs tāpēc, lai viņi nestu labumu saimniekam. Ja nu Merķeļa kungs domājot, ka arī dzimtcilvēkam pienākoties kādas īpašas tiesības, tad tas nozīmētu to pašu, ko atzīt privilēģijas zirgiem, govīm un vistām putnu kūtī, ha, hā! Jaunajam cilvēkam vajagot dziļāk iepazīt dzīvi. Tikai tad viņš spēšot pareizi vērtēt pasaules kārtību un sociālās likumsakarības.

(Jau otru reizi mazajam Helvigam ieteic iepazīt dzīvi. Radušās aizdomas, ka taisni tie, kuri īstenībā nemaz negrib, lai viņš iepazītu dzīvi, īpaši uzsver tādu nepieciešamību.)

Jaunais hofmeistars ir pietiekami gudrs un vil'tīgs. Pēdējā laikā vairs neapstrīd Tranzē sociālās teorijas, nemēģina sprogainajam cietpaurim pierādīt savu taisnību. Visu laiku viņš kaut ko krecelē uz papīra loksnēm. Vēro un pieraksta. Ar barona ģimeni apciemo kaimiņu muižniekus, kājām izstaigā tuvāko apkārtni — Zaubi, Nītauri, Ķēčus, Kartužus. Pēc pusotra gada jau sakrājies ap simt lappušu biezs vīstoklis. Tie ir uzmetumi. Lietišķie pierādījumi. Vasaras mēnešos, kamēr barons Tranze ar dēliem ceļo pa Vāczemi, Helvigs Annas muižā pabeidzis sen iecerēto publicistisko apskatu «Latvieši». Rudenī, viņš saimniekam pateicas par uzticību, lūdz atbrīvot no hof- meistara pienākumiem un dodas atpakaļ uz Rīgu, iepriekš aizrakstījis vēstuli savam krusttēvam, tagadējam Domskolas rektoram Zontāgam. Uz drīzu redzēšanos, onkel Gotlob!

Tagad nu Merķelis apmeties Pēterburgas viesnīcā. Tur viņu apciemot ieradās vecie draugi — gleznotājs Grass ar teoloģijas kandidātu Pegauu. Helvigs tiem, projām ejot, iedeva līdzi «Latviešu» manuskriptu, lūgdams nogādāt to Zontāgam. Pašam kaut kā neērti…

Merķelis cer uz krusttēva ieteikumu izdevējiem. Ja Zontāgs uzskatītu par vēlamu «Latviešus» nodrukāt, tad ne Hekeram, ne Hartnoham, ne Stefenhāgenam nebūtu ko iebilst. Visi trīs viņi pilnīgi uzticas cienījamā rektora literārajai gaumei un sabiedriski politiskajai erudīcijai.

— Rakstot par Vidzemes zemnieku stāvokli, tev tomēr vajadzētu saglabāt labas attiecības ar valdošo šķiru, — aiziedams pamāca Pegaus, kādreizējais dumpinieks. — Ievēro, ka pēc dažiem mēnešiem bruņniecības namā sanāk ārkārtas landtāgs.

Mazais Helvigs pasmaidīja. Pegaus pa šiem gadiem kļuvis varen piesardzīgs (esot nopircis kroņa muižiņu Katlakalnā).

Pagājusi nedēļa. Skaists, saulains rīts: augusta pēdējā svētdiena. Agri jo agri Zontāgs atsūtījis uz Pēterburgas viesnīcu sulaini ar ziņu, ka gaidot dārgo Helvigu pie sevis - pusdienās. Vasarnīcā, Pārdaugavas Svarcmuižā, Filozofu alejā Nr. 7. Esot jau manuskriptu izlasījis un vēloties par šo lietu aprunāties.

Pacilāts un cerību pilns Merķelis devās ceļā. Nosprieda, ka visātrāk Svarcmuižā nokļūs, sēžoties karodziņiem greznotajā liellaivā, kura ik pusstundu īrās no Pils bastiona pāri Daugavai, cauri Zundam un Azenei uz Iļģu- ciemu. Pie Bezdelīgu ielas steķiem vajadzēja izkāpt — turpat jau arī sākās stāvā Švarcmuižas pakraste. Attekas, baseini, ozoliem apstādītā Filozofu aleja.

Mazais Helvigs ātri vien sameklēja senlaicīgo namiņu pakrastes kraujā un devās pa koka kāpnēm augšup. Te kādreiz mitis pats Herders. Švarcmuižas īpašnieks namiņā neatļāva neko ne pārbūvēt, ne atjaunot. Vasarnīcai « Villa Herder» un ozolu alejai tur lejā mūžam jāpaliekot tādai pašai kā Herdera laikos. Tā bija mīlīga paspārne — kā bezdelīgu ligzda. Pāri Ķīpsalai un Daugavai zilā dūmaka viedās Rīgas mūri, baznīcu torņi un gaišbrūnais valnis ar bastioniem. Kā senā gravīrā… Merķelis ar svērekli piedauzīja ārdurvīm, un tūdaļ tās atvēra pats krusttēvs.

—    Guten Tag, Onkel Goltlob!

Sākums bija negaidīti sirsnīgs. Zontāgs apkampa un spieda pie krūtīm pazudušo dēlu. Apgalvoja, ka mazais Helvigs pa šiem gadiem esot krietni izaudzis. īstens hof-> meistars! .Cik labi piestāvot zobentiņš un uniforma!

Vecais kungs nekavējoties aicināja ciemiņu ēdamzālē: mazais Helvigs droši vien esot izsalcis. Pusdienošot divatā. Sieva ar meitu aizbraukušas uz Neibādi pie tantes, atgriezīšoties tikai vēlu vakarā. Tā! Laipni lūdzu!

Apkalpoja vecs sulainis baltā parūkā, garās zeķēs. Merķelis nemierīgs gaidīja, kad onkulis Gotlobs kaut ko ierunāsies par manuskriptu. Taču Zontāgs ēda uņ nesteidzās. Mazais Helvigs kļuva nepacietīgs:

—    Kāds jums iespaids par «Latviešiem»?

Krusttēvs nervozi pameta acis uz vecā sulaiņa pusi un lauzītā iedzimto valodā nokremšķināja:

—   Man' mīl' 'Joakīm' arīdzan ir latvēt.., mēs parunāt vēlāk.

Vecais Joakīms paklanījās līdz zemei, paņēma dažus traukus un aizgāja. Viņš bija mācīts sulainis. Saprata, kad jābūt klāt un kad jāpazūd.

—    Jūsu manuskriptu, dārgais Helvig, lasīju… Ar sāpēm un niknumu, — vilcinādamies iesāk Zontāgs. — Ja tas, ko jūs tur apgalvojat, izrādītos taisnība, tad, mans draugs, —iznāk smags apsūdzības raksts pret mūsu tautas brāļiem — vācu muižniekiem. Vajadzētu vispirms šo to pārdomāt… Varbūt savā jaunekļa dedzībā jūs negribēdams tos notikumus esat pārspīlējis? Labi pazīstu vidzemnieku dižciltis. Devīzes — «sirds — vidzemnieka gods» un «draugs tam Draugam» arvien vēl spēkā. Vidzemnieki cienī likumus, mīl dzimteni.

Dzimteni? — rūgti atsaucas Merķelis. — Nav cilvēku šai pasaulē, kuri tik maz mīlētu savu dzimteni, jā, pat nīstu to — kā vidzemnieki. Vien vārda pēc Vidzeme,ir viņu dzimtene. Tur apmetušies vācu muižnieki, amatnieki un -pilsoņi, krievu ierēdņi un oficieri, latviešu kalpi un zemnieki. Bet viņiem visiem nav nekā kopīga, tās ir šķiras katra par sevi. Viņi nesaprot viens otra valodu un nīst cits citu. Nabaga latvieti verdzina un apspiež vācietis, bet latvietis sacerē, lūk, šādas dziesmas:

Es vācieti dancinātu Uz karstiem ķieģeļiem, Jo vācietis augstu lēktu — Es pakurtu uguntiņu.

Vai varat iedomāties vēl nejaukāku tautu naidu? Pie tam pavisam nelielās guberņās — Vidzemē un Kurzemē.. s Par spīti Kristus mācībai, kuru paši šajā zemītē esam sludinājuši. «Mīliet savus līdzcilvēkus!» Vai tie vārdi šodien neskan kā visrūgtākā ironija?

—    Derēja vispirms prātīgi aprunāties ar izglītotākajiem muižniekiem, dārgo Helvig. Piemēram, ar to pašu Tranze… Esmu pārliecināts, ka viņš galu galā būtu ar mieru piekrist dažām reformām.

—    Diemžēl jūsu ieskati par Vidzemes izglītotajiem muižniekiem ir maldīgi, onkel Gottlob! Pie tam — ar dažām reformām vien ir jpar maz. Vairāk kā piecus gadus esmu vērojis un centies saprast ļaudis, kuri lepojas ar apgaismības idejām. Manās ceļojuma piezīmēs attēlota vesela dižciltīgo īpatņu galerija — tur ir gan bagāti, gan nabagi, taču uzskati par dzimtļaužu statusu viņiem visiem vienādi, es gribētu teikt — tradicionāli. Zemnieks — dieva pamests beztiesīgs radījums, tāpēc viņa labā nekas nav darāms.

—    Pastāv arī izņēmumi, dārgais draugs. Mācītājs Klē- mans man stāstīja par ievērojamu Perniģeles-Neibādes apkārtnes baronu, kurš apmācījis zemniekus daiļās mākslās un sūtījis tos Vāczemē izglītoties. Tātad,.. .

—    Mīļais onkel! Pazīstu šo vīru. Tas ir Bīriņmuižas Klots. Ārkārtīgi nežēlīgs despots. Viņam pieder lepna pils ar miniatūru teātri, kurā dzimtcilvēki uzved paša grāfa sarakstītas lugas; ar rokoko zāli, kurā dzimtcilvēki uz vijolēm spēlē grāfa sacerētu kamermūziku. Taču šiem nelaimīgajiem vergiem mūžam būs liegts pats galvenais talanta attīstības priekšnoteikums: gara brīvība. Klots šos muzikantus uzskata vien par saviem sulaiņiem, ne vairāk.

—    Jūs, Helvig, savā vēstulē pieminējāt, ka Vidzemes muižnieku vidū esot arī dažas ārkārtīgi nabadzīgas un neizglītotas ģimenes. Varbūt no turienes, dievam par godu, mēs varētu sākt kārtu un šķiru samierināšanu? Jo nabags taču nabagu sapratīs…

—    Paradoksāli skan, onkel Gottlob, aber taisni nabadzīgie muižnieki ir visbriesmīgākie. Viņiem atlicis vienīgais trumpis: piederība pie valdošās šķiras. Privilēģijas jāsaglabā pār katru cenu. Novilks ādu pat klejojošam tautas .brālim — prūsim, tāpēc ka nacionālās apziņas tiem vairs nav. Man bija tā nelaime iepazīties ar Kartužu Mež- muižas baronu Hammerfogelu_un viņa ģimeni. Apkārtnes zemnieki tos iesaukuši par Āmurpoguļiem. Viņi neprot ne lasīt, ne rakstīt, baznīcā neiet, dievam netic un runā dīvaini sajauktā vācu—latviešu—lībiešu žargonā, tā kā tos grūti pat saprast (kur tāds dialekts radies?). Dzīvo guļbaļķu rijā ar salmu jumtu. Istabas zemas un tumšas. Pārtiek no medībām un regulāras zemnieku aplaupīšanas. Ja kaut ko ievajagas, aizjāj pie dzimtcilvēka, atņem cūku, rudzu maišeli, dažreiz pat sievu. Neviens nedrīkst 'pretī runāt: piecdesmit Kartužu dzimtcilvēki ir Amurpogula īpašums. Savas sievas (tās viņam ir vairākas) barons sauc par dvēseļu māsiņām jeb keļlegagām (kas tas par vārdu, no kurienes cēlies?). Govis slauc pats Amurpoguls, bet galvenā sieva slinko, izgreznojusies ar dižciltības zīmēm: atslēgu saišķi pie jostas un karabaču kaklā. Nekāda šķiru un kārtu samierināšana, dārgo onkel Gottlob, nav iespējama. Tāpēc, lūdzu, atbalstiet manu pasākumu — cīņu par dzimtļaužu tiesībām.

—    Jūsu argumenti, Merķel, ir satriecoši. Bet taisni tāpēc paredzu, ka «Latvieši», ja jūs tos iedrošināsities publicēt, sacels milzīgu troksni. Vai esat pārdomājis par sekām, kuras varētu skart jūs personīgi?

—    Es ne no kā nebaidos, onkel! Ko tad varu zaudēt? Savu hofmeistara titulu? Nauda pa šiem gadiem iekrāta, esmu dzīvojis visai taupīgi. Palīdziet vien pārliecināt He- keru, lai nodrukā manu grāmatu, dodiet ieteikumu un atsauksmi, es būšu jums mūžam pateicīgs.

—    Jā, mans draugs, tas tiesa: jūs šai cīņā neko nevarat zaudēt. Ikvienam no mums jāpabalsta cēli mērķi. Taču katram tas jādara savā vīzē, katram pēc sava sabiedriskā stāvokļa. Mans rektora un gaidāmais superintendanta amats uzliek man īpašus pienākumus. Atbalstot jūsu pasākumu, Merķeļa kungs, es nonāktu divdomīgā stāvoklī. Itin kā — no vienas puses — nostātos par cilvēcīgām reformām, bet — no otras puses — pret muižniecību vispār … Nē, es neesmu pret muižniecību vispār! Kartam un šķirām jāpastāv kā līdz šim. Vien uz savstarpējas mīlestības, brālības un… un… un..,

(Krusttēvs sāk meklēt vārdus.)

—   Vienlīdzības, — palīdz .Merķelis.

—    Nē, nē! Nekādas vienlīdzības! Uz kristīgas ticības pamatiem reformēt vēstures gaitā radušos pārpratumus. Lūk, tā!

—    Man nebija ne prātā jūs kompromitēt, onkel Gottlob, — piesarcis taisnojas mazais Helvigs. — Visas varbūtējās nepatikšanas un uzbrukumus esmu nolēmis ņemt tikai uz sevi.

—    Ieteicu tomēr nesteigties un pagaidīt, kamēr sanāk Vidzemes landtāgs, — saka rektors. — Iesūtiet viņiem «Latviešu» manuskriptu. Bet anonīmi. Un lūdziet tā apspriešanu konventā. Varbūt jautājumi nokārtojas bez lieka trokšņa, vienā saticībā un mierā.

—    Nekad šie jautājumi nenokārtosies vienā saticībā un mierā, cienījamo rektor! Jo tās ir materiālās privilēģijas, kuras es taisos tiem atņemt. Gadsimteņos piesavinātas materiālas privilēģijas. Tās muižnieki arvien stādījuši augstāk par cilvēcības idejām. Esmu pilsonis, un mans uzdevums, nedomājot par savu karjeru, stāties pretī netaisnībai. Kas gan būtu cilvēks, ja viņš savas personiskās nelaimes pirmo iespēju liktu svarā pret varbūtību mīkstināt miljonu ļaužu postu? Gļēvulis! Grāmata jāpublicē pirms landtāga sanākšanas. To esmu izlēmis un pie tā palikšu.

—    Nu tad, mīļais Merķel, ejam katrs savu ceļu. Nekad nepārkāpšu to robežu, kuru — no vienas puses — varētu saukt par labvēlīgu liberālismu, bet no otras — par piesardzīgu saprātu. Dariet, ko atrodat par vajadzīgu, tikai manu vārdu tur iekšā nejauciet. Jums pašam sava galva.

Superintendants in spe nervozi izņēma vestes kabatai piekārto sudraba pulksteni, paskatījās tajā un iesaucās:

—    Ak dievs! Jau puspieci.., Sešos bāriņu komitejas sēde Sv. Ģertrūdes štiftā!

Mazais Helvigs rātni piecēlās, noņēma salveti un atvainojās, ka tik ilgi aizkavējis cienījamo rektoru.

— Vienīgais, ko jūsu labā varu darīt, — krustdēlu līdz durvīm pavadīdams, saka Zontāgs, — iedot Leipcigas grā- matizdevēja Heinriha Grēfa adresi. Viņš man labs paziņa. Tāds pats kā jūs — mazliet gaisā parauts utopists. Varbūt atradīsit kopīgu valodu

Atvadas šķita daudz vē'sākas nekā atkalredzēšanās prieks pirms pāris stundām. Zontāga seja izskatījās nedaudz sadrūmusi. Vadīdams krustdēlu ārā pa vārtiņiem, sirmais vīrs vēlreiz atgādināja, lai Helvigs nevienam nestāstot, ka devis viņam — Domskolas rektoram — manuskriptu lasīt. Lai nekādā vīzē nejaucot viņa vārdu tur iekšā.

Merķelis svēti apsolījās klusēt, un krusttēva sirds kļuva vieglāka, jo zināja: mazais Helvigs •— vīrs un vārds! Tā nu reiz viņš bija audzināts.

«Nelabojams nonkonformists, uz mata kā tēvs,» skumīgi nodomāja Zontāgs, «un tāpat reiz kaklu lauzīs!»

Galvu nodūris, mazais Helvigs soļo pa Filozofu alejas ēnaino pusi, iegriežas Bezdelīgu ielā, uzkāpj līdz Kalnciema ceļam un pāris stundu klaiņo ļaužu pārpilnajā Vasaras un Zvanu ielas parkā. Jaunekli sāpīgi satriekusi kārtējā neveiksme. Ja jau onkulis Gotlobs atsakās palīdzēt; tad par «Latviešu» izdošanu Rīgā nav ko sapņot. Ausīs skan nesen saņemtais teoloģijas doktora Pegaua tēvišķīgais padoms: nekaitini valdošo šķiru! Ja jau Pegaus, kādreizējais dumpinieks, vairās no atklātas cīņas, tad taču «Latviešiem» šai pilsētā nebūs gluži neviena aizstāvja. Atlicis vien ceļš, kuru aplinkus norādīja krusttēvs: doties uz Leipcigu un mēģināt sarunāt izdevēju. Nepazīstama autora nepazīstamai grāmatai!

«Dziļi sāpīgi jutu, ka nu es esmu viens, gluži viens ar savu nodomu cīnīties par dzimtļaužu tiesībām,» savās atmiņās četrdesmit gadus vēlāk raksta Merķelis. «Par laimi, toreiz vel nesapratu, kādu gigantisku, bīstamu slodzi esmu uzņēmies.»

Vēlu vakarā, Pēterburgas viesnīcas istabiņā sēdēdams, mazais Helvigs bloknotā sarēķināja savus ietaupījumus. Bankas seifā viņam bija noguldīti (skaitot klāt Sādzenes mantojuma obligācijas) pāri par astoņsimt Alberta dālderiem. Onkulis Gotlobs šodien lika manīt: ja Helvigs brauktu no Rīgas projām un kādu laiciņu nerādītos — saņemtu simti dālderu ceļa naudai.,, No Leipcigas izdevēja par grāmatu taču arī autors kaut ko dabūs. Par naudas trūkumu tātad Merķelis šai brīdī žēloties nevar. Nu ko? Mesti ir kauliņi…

Pēc dažām dienām uz Pēterburgas viesnīcu atskrien gleznotājs Grass. Viņš padzirdējis, ka mazais Helvigs došoties uz Leipcigu. Lai atļaujot kā vecam draugam viņu pavadīt. Grass ir studējis Jēnā, labi pazīst Leipcigu un sakšu zemi. Esot uznākušas ilgas paceļot, nodomājis arī Itāliju apmeklēt, bet vienam nepieticis drosmes. Nu viņi būšot divi, abi kādreizējā «pravieša kluba» lauvas. , — Lai notiek! — saka Merķelis. — Taču ar vienu noteikumu. Tu sagatavosi vāka zīmējumu manai grāmatai. Paņem līdzi materiālus, kurus kopā ar Broci savācāt ceļojumos. Tātad — norunāts!

17S6. gada 15. septembra rītausmā no Kārļa ielas zirgu pasta stacijas pa pilsētas vārtiem izbrauca slēgts lando- vers. Sešu ceļotāju vidū izdevās pamanīt arī Merķeli un Grašu. Laimīgu ceļu, rakstiet!

Mēs, kuri šai pasākumā neesam iemaisīti (un cerams, ka mazais Helvigs mūs tur nejauks klāt), varam tikai ar dziļām skumjām vēlreiz atkārtot onkuļa Gotloba raksturojumu: Helvigs — nelabojams nonkonformists, \4z mata kā tēvs. Un tāpat reiz kaklu lauzīs!

VĀCZEME

Kādu dienu Leipcigā spiestuves īpašnieka un grāmat- izdevēja Heinriha Grēfa kantorī ienāca divi nepazīstami jaunekļi: viens mazs un apaļš, otrs garš un tievs. Tikko ar pasta ratiem no Baltijas provincēm ieradušies. Mazākais, tērpies ceļa -putekļiem nokūpējušā apmetnī, stādījās priekšā par Garlību Merķeli, nodeva sirsnīgus sveicienus no Kārļa Gotloba Zontāga, Grēfa studiju biedra, un bez kautrēšanās rāva ārā no sakvojāža pabiezu manuskriptu.

—    Mans krusttēvs liek jūs sirsnīgi sveicināt un silti - ieteic izdot grāmatā šo darbu, kuru tikko esmu pabeidzis.

Pa tam lāgam otrs jauneklis (gleznotājs Grass), izvilcis no mapes titullapas zīmējumu, tur to izdevējam zem deguna.

—    Nu, nu? — brīnās Grēfs. — Gotlobs man kaut ko iesaka? Meli! Cik es jūsujonkuli pazīstu, tad viņš nu gan nevienam vēl neko nav ieteicis. Pārāk piesardzīgs, Vai augstu paguvis jau uzrāpties šis veiklais cilvēks?

—    Laikam gribējāt vaicāt, kādus amatus patlaban pilda mans cienījamais radinieks? Onkulis Gotlobs ir Domskolas rektors un Vidzemes konsistorijas superintendants in spe,.,

—    In spel Vai re! Šādu titulu kādreiz sev bija izgudrojis slavenais Pauls Brokhūzens, bet tas bija pavisam cits vīrs!

—    Pauls Brokhūzens — mans miesīgs vectēvs, — lepni saka Merķelis. — Bet onkulim Gotlobam viņš iznāk ku- zēns.

—     Kuzēns! — smejas Grēfs. — Superintendants, rektors un kuzēns. Saprotu. Neļauj iespiest aizdomīgas grāmatiņas. Sūta savu krustdēlu uz kakla vecajam studiju biedram Heinriham. Jauki izdomāts… Hindemit, herdemit… Nekā nebūs! Fortdemit\ Kas tie par «Latviešiem»? Mīlestī- .bas būšana? Kurš pirks tādas muļķības? Tagad ir Vētru un dziņu laikmets. Trijās pilsētās — Leipcigā, Veimārā un Jēnā — atplaucis jaunais gars. Gēte., Šillers, Herders, Vī- lands, Zans Pols. Visa pasaule raugās uz šo Olimpu, gaiss ož pēc pulvera… Bet jūs, jaunais cilvēk, gribat man iesmērēt stāstiņus!

—    Cienījamais Grēfa kungs! — lūdzas slaidais. — Mēs citu neko negribam kā vien to, lai jūs izlasītu šo sacerējumu.

;— Izlasītu, izlasītu… — rūc izdevējs..— Kas man par to būs? — Beidzot sirmgalvis tomēr apsola iemest manuskriptā aci.

—    Itin kā man nebūtu cita nekā ko darīt, — pukojas vecais vīrs.

—    Par visu to jums atmaksās debesīs, meistar! — aiziedams saka gleznotājs Grass.

—    Ko?!

Sirmais izdevējs caur logu ilgi noskatās, kā pa Brīlu rudens lietū aiziet abi jaunekļi. — Ko tas garais domāja, teikdams: «Par' visu to jums atmaksās debesīs.» Zaļknābis, liekas, mani mēģināja apcelt… Ak dievs, kādi neaptēsti cilvēki tagad grib ienākt literatūrā!

Svešiniekā pašpārliecinātais tonis tomēr atstājis zināmu iespaidu. Grēfs pieiet pie rakstāmpults, sāk šķirstīt un pētīt glīti iesieto manuskriptu. Pirmais iespaids simpātisks: zoss spalva labi asināta, burtu kaligrāfiskais zīmējums precīzs (ar piespiedēm un atlaidumiem), jauki or- naraentēts. Pret rakstnieka amatu šis jauneklis izturas ar cieņu. Parasti vecais Heinrihs tālāk par pienestu rokrakstu pašķirstīšanu netiek. Kaut kādā lappusē kaut kas viņu sakaitina, un ar to lieta beidzas. Redaktors, izdevējs un iespiedējs (vienā personā), neielaizdamies garos paskaidrojumos, autoram uzkliedz: projām! Hindemit — fortdemitl Grēfs instinktīvi jūt, kurš talantīgs, kurš ne… Kā gān jauns literāts var atļauties teksta vidū atstāt riebīgi izplūdušu tintes plankumu? Kurš apdāvināts iesācējs ar taukainiem pirkstiem notraipīs pats sava folianta stūrus? Tādas paviršības atmasko vien nemākuļus, tos Heinrihs Grēfs necieš ne acu galā.

Šoreiz, liekas, darīšana ar amata pratēju. Sirmgalvis atšķir titullapu, lēnām un ar piesardzīgu skepsi sāk pārlapot rokrakstu. Acu priekšā tēlaini uzaust nepazīstama zeme un ļaudis. Tos līdz šim Grēfs zinājis pēc paviršiem nostāstiem. Kaut kāda miglaina, tāla Baltijas province — Livonija, kuru cars Pēteris pievienojis Krievzemei. Tas arī viss .,, Tagad atklājas, ka tur bez vāciešiem dzīvo vēl arī zemāka šķira — latvieši. Tautiņa, ko nežēlīgi apspiež baroni.

Visu mūžu" Heinrihs Grēfs cīnījies par apgaismības idejām savā zemē, iemantodams gan draugus, gan ienaidniekus. Pirms desmit gadiem viņš atbēga uz Leipcigu, glābdamies no sava niknākā ienaidnieka — Virtenbergas hercoga Kārļa Eižena. Tās bija tās pašas problēmas. Jautājumi, par kuriem raksta Merķelis, arī Sakšu zemē patlaban aktuāli.

—    Tiesādams Baltijas muižniekus, jaunais cilvēks netieši min uz papēžiem mūsu feodāļiem! — izsaucas Grēfs. — Manuskripts jāizdod nekavējoties! Neviens cenzors, neviena iestāde šai grāmatai neliks šķēršļus. Jo runa taču nav par Vāczemi. Autors sniedz ziņas par Baltijas apstākļiem. Vēsturiski ģeogrāfisks traktāts. Garlībs Helvigs Merķelis. Dievs, sodi, drosmīgs cilvēks! Tādus jautājumus cilāt uzdrošinās nabaga jauneklis, kura vienīgais ierocis — viņa asā spalva. Grāmatai būs milzīgi panākumi, esmu gatavs slēgt derības," — priecājas izdevējs.

Kad otrā dienā abi atkal ieradušies, Heinrihs Grēfs, sataisījis norūpējušos ģīmi, pasludina:

—    Bet vairāk par dukātu loksnē maksāt nevarēšu, esmu iestidzis parādos, Merķeļa kungs.

—    Ko lai dara? — nopūšas mazais Helvigs. — Taču māksliniekam par gravīru gan vajadzētu drusciņ piemaksāt.

—    Nevaru, nevaru! — dievojas izdevējs un ar viltīgu smaidu piebilst: — Gan jau par to bildi viņam atmaksās debesīs,,,

—    Nu labi! — atvadoties saka Merķelis. — Paldies par to pašu.

—       Ko tas vecais domāja, teikdams: par to bildi viņam atmaksās debesīs? — projāmejot prasa gleznotājs Grass. — Šķiet, tas blēdis mani mēģināja izsmiet. Ak dievs, kādi cilvēki gan tagad valda pāir literatūru!

Grāmatas izdošana nu bija nokārtota. Heinrihs Grēfs gan brīdināja: «Latviešu» klajā nākšana ievilkšoties. Dru- kātavā patlaban atrodoties 2ana Pola nepārspējamais mākslas darbs «Titāns», Veimāras hercogiene speciāli lūgusi izdošanu pasteidzināt! galms šo romānu gaidot ar nepacietību. Merķelim vajadzēšot rēķināties ar pusotru mēnesi (parasti tāda apjoma darbus — 368 lappuses — viņš iespiežot trijās nedēļās) un vēl nedēļu pie grāmatsējējiem, un vēl vienu nedēļu, kamēr nosūtīšot bukinistu veikaliem komisijā.

—    Tīrie sīkumi! — izdevēju mierina Merķelis. Viņš jūtoties pavisam apmierināts. Šā vai tā, grāmata parādīšoties atklātībā pirms Vidzemes landtāga sanākšanas.

Patlaban Merķelim vajadzīgs vismaz mēnesis brīva laika: jākārto iestāju eksāmeni universitātē, jo, paklausot praviešiem un krusttēvam, mazais Helvigs bija devies uz Leipcigu, lai papildinātu savu izglītību. Zontāgs aiz prieka, ka krustdēls brauc projām, iedeva kolēģiju naudu pirmajam semestrim — tik dāsns pret mazo Helvigu onkulis Gotlobs vēl nekad nav bijis. Bet Merķelis nevar izšķirties, kādām zinībām pievērsties. Gleznotājs Grass ieteic medicīnu. Viņš Leipcigā studējis filozofiju, teoloģiju un, beidzot, arī medicīnu, taču šodien nācis pie atziņas, ka no visa tā viņam noderējusi vienīgi anatomija. Tāpēc Grass mudināja mazo Helvigu ātrāk steigties pie rektora un pieteikties alma mater medicīnas nodaļā, jo semestris jau bija sācies.

Ceremoniāli priekšā stādījies un izteicis karstu vēlēšanos studēt, Merķelis pasniedza rektoram zaļo Krievzemes pasi, bet sirmais profesors uz to pat nepaskatījās. Noprasīja, vai jaunajam cilvēkam būšot ko samaksāt par kolēģijām un inskripcijas nodokli, Mazajg Helvigs nu aši tvēra pēc maka, Naudu rūpīgi pārskaitījis, rektors iedeva Merķelim matrikulu un lapiņu ar universitātes noteikumiem. Kad jaunais cilvēks joprojām mīņājās un negāja projām, rektors prasīja: vai Merķeļa kungs vēl ko gribot? No šī brīža viņš skaitoties Leipcigas universitātes students, varot iet uz lekcijām vai neiet, tā esot viņa paša darīšana, bet, ja pavasarī eksāmenus neizturēšot, tapšot izslēgts. Kādi vēl jautājumi?

Rīgas pasu galda priekšnieks Tverdohļebovs bija mazo Helvigu sabaidījis, ka Vāczemes universitātēs notiekot stingra atestācijas pārbaude. Būšot jāatbild uz jautājumiem: kas tēvs, kas vectēvs? Vai nav bijuši sakari ar volteriāņiem? Vai nedzīvo radi Francijā? Kādas Eiropas valodas prot? Sevišķi bīstami esot prast Eiropas valodas, lai Merķelis neatzīstoties, Bet izrādās — Leipcigā nekā tamlīdzīga! Merķelis iebāza kabatā zaļo Krievzemes pasi ar divgalvaino ērgli, teica rektoram: — Danke\ — palocījās, un gāja. Universitātes gaitenī viņu jau gaidīja gleznotājs Grass un veda pierakstīties uz anatomijas lekcijām Paulīnumā. .Ar to vajadzēšot sākt.

Viņi iegāja pustumšā un tveicīgā pagrabvelvē. Kāds ducis studentu drūmām sejām sēdēja nelielā amfiteātrī. Oda pēc formalīna, un gaisā bija vēl kaut kāda nepatīkama, saldena dvaka. Sīks vīrelis ar šķībi uzliktu parūku un pinceti rokā šaudījās šurpu turpu, bet livrejā tērpts sulainis nēsāja gar soliem paplāti, uz kuras profesors patlaban preparēja slīkones kaklu un labo plecu. Kad paplāte atradās taisni mazā Helviga priekšā, pieskrēja profesors un jaunpienācējam par godu ar pinceti izrāva no bezveidīgā stumbeņa garu, trīsošu pavedienu, pacēla to Merķelim pie deguna un svarīgi teica:

—Nervus irenicus. Atkārtojies, kolēģa!

—   Nervus irenicus, — pār lūpām izdabūja Merķelis, pēc tam kļuva bāls. Gleznotājs Grass piegrūda šņaucamās tabakas dozi, mazais Helvigs ierāva nāsī papirksni un izdvesa:

—    Iesiml

—   Tas būtu gaužām nepieklājīgi, — čukstēja Grass. — Jāpaciešas un jāiztur līdz beigām.

Merķelis vilka degunā prīzi pēc prīzes, viņam gar acīm sāka šaudīties dreboši plankumi, bet līdz galam tomēr nosēdēja,

—    Ar medicīnu pietiks! — viņš teica, kad abi bija iznākuši svaigā gaisā. — Ko mēs citu varētu izdomāt?

—    Apžēliņ, tu taču tikko ierakstījies mediķos! — pārmet Grass. —• No brīvas gribas, neviena nepiespiests… Tad vismaz izmanto šo semestri, klausīdamies antropoloģijas lekcijas pie slavenā Platnera. Pēc tam pavasarī izšķirsies, kas tevi interesē, ko tu īsti vēlies.

—    Mani interesē itin viss, izņemot anatomiju, — saka Merķelis. — Bet kas attiecas uz profesiju, tad par to domāt vēl pāragri.

Grass bija iegādājies divas biļetes uz Gevāndhauzu. Uzstājoties ievērojamā Sekonda trupa, uzvedot «Figaro kāzas». Gleznotājs pierunāja mazo Helvigu nākt līdzi: tāda izrāde jāredzot katram izglītotam cilvēkam. Tad nu vakarā viņi abi devās uz Gevandhauza lielo zāli. Uzvedums bija diezgan viduvējs. Bet Merķeļa uzmanību sāka saistīt kāds pavecāks aktieris, kurš tēloja dārznieka lomu.

—    Kur gan esmu šo cilvēku jau kādreiz redzējis un dzirdējis? — lauzīja galvu mazais Helvigs. Grasam bija rokā programmas lapiņa, Merķelis to palūdza un sāka pētīt.

Krists!-Jozefs Antons Krists! Balss spožums gan zudis, taču viscauri jautās izsmalcinātā runas kultūra un tēlošanas maniere. Viņa uzvārds programmā iespiests trek- -nākiem burtiem nekā pārējie. Tas nozīmēja, ka pa šiem gadiem Jozefs Antons izpelnījies vai nu slepenpadom- nieka, jebšu kādu citu titulu.

Pēc izrādes Helvigs kopā ar Grašu steidzās uz aktieru garderobēm sveikt veco paziņu. Cienījamais vīrs jau stāvēja ģērbtuves vidū saposies, ar puķi pogcaurumā un ziloņkaula spieķīti rokā, uz mata kā toreiz — Rīgā. Neizpratnē Jozefs Antons uzlūkoja abus ienācējus.

—    Ar ko man tas gods?

—    Dārgo meistar! Vai mani vairs neatceraties? — jautāja Merķelis, tuvāk pienākdams. — Rīga… Muse…

Brītiņu caur lorneti vērojis jaunekļa seju, Krists iesaucās:

—    Mazais Helvigs! Dievs, sodi, mazais Helvigs! Kā dzīvs! Slavenais Burgonjīno! Melnais vīriņš ar zobenu «Fiesko» izrādē! Nāc pie manas krūts, dārgo Merķel!

Jozefs Antons sagrāba jaunekli pie pleciem, turēja un ilgi nelaida vaļā, Uzvandījušās atmiņas par Rīgas laikiem, par Musi…

—    Tur pavadītie gadi bija manas dzīves traģiskākais posms, — viņš, acis slaucīdams, saka. •— Taču labi draugi — rīdzinieki palīdzēja pārciest drausmīgos likteņa sitienus… Arī jūs, Merķel, vienmēr atceros ar siltu sirdi. Aktiera talanta, godīgi sakot, jums nebija. Tai vietā pašpārliecība un fenomenālā atmiņa. īsts teātra cilvēks šī vārda vislabākajā nozīmē. Bet negantais raksturs jūs pazudināja. Ne no- šā, ne no tā jūs no mums aizbēgāt un atstājāt teātri uz sēkļa. Vēl ilgi sajūtām dziļo vilšanos, jo bijām nodomājuši jūs (ar Meirera piekrišanu) apmācīt režijas mākslā. Varbūt būtu iznācis režisors? Bet ko jūs šeit, Leipcigā, darāt?

—   Studēju medicīnu.., Un šis te, lūk, ir mans draugs — gleznotājs Grass.

—    Medicīnu? — saviebies nopūšas Jozefs Antons, spiezdams gleznotāja roku. — Medicīnu? Līķus graizīt? Fū! Es nu gan to nespētu, ne par kādu naudu… Nē, nē! Medicīna jāatmet, Helvig, kamēr nav par vēlu. Jums taču bija izteikts literāta talants, jūs rakstījāt, ja nemaldos, lugu?

—    Taisījos rakstīt, — piebilst Merķelis.

—    Bet tagad rakstīsit! — stingrā balsī paziņo Krists. — Es par to gādāšu. Iepazīstināšu jūs ar literātiem, ievedīšu sabiedrībā. Nāciet man abi tūliņ līdzi. Rozentāles parkā notiek svētki, kurus Leipcigas dāmas rīko par godu no Vēimāras atbraukušajam, visā Vāczemē populārajam jaunajam rakstniekam Žanam Polam. Jūs redzēsit, ķā Leipcigā prot godināt mūsu jaunos dižgarus, jūs nebūsit vīlušies, nāciet!

Gandrīz ar varu Krists iesēdināja abus draugus fiakrā, pats atlaidās uz soliņa viņiem pretī un pavēlēja braukt uz Rozentāli.

Par šo pirmo iepazīšanos ar Zanu Polu savās atmiņās Merķelis raksta gari un plaši:

«Neviens cilvēks manī līdz šim nav radījis tik pretīgu iespaidu, kādu uz mani atstāja sabiedrības mīlulis — populāro romānu ražotājs Zans Pols. Tērpies rozīgā brokāta virssvārkā, kruzuļotā mežģīņu kaklasaitē un garās, baltās zeķēs, Pols, knipjus sizdams, dietin iedejoja dārza verandā, kurā bija sapulcējušās viņa cienītājas un cienītāji. Rakstnieka melnīgsnējā seja saviebās ārkārtīgā pašapziņā, viņš nicinoši paskatījās visapkārt un izmeta pirmo joku: tas šoreiz bija veltīts kapeldīneram, s kurš, sameties divos līkumos, turēja rokās paplāti ar piepildītu putojošu vīna kausu. Paņēmis kausu, Pols dejojošā solī apstaigāja viesu ierindu, katram pieskandinādams, katram teikdams amizantu asprātību, par kuru dāmas ilgi un dikti smējās.»

—    Viņa romāni sprēgā no humora pārpilnības, — Merķelim paskaidroja Jozefs Antons Krists,— Vai jūs esat tos lasījis?

Mazajam Helvigam un Grasam bija ar kaunu jāatzīstas, ka viņi nepazīstot nevienu Pola šedevru.

—    Kā? Nepazīstat «Hesperus»? Nezināt «Siebenkās»? Neesat lasījuši «Katzenbergers Bačlereise»? Pols ir ģeniālākais vācu humorists. Tēlaina valoda, dziļa izjūta, trāpīgs asums. Ticiet man,, pēc simt gadiem viņa talants sen būs apēnojis Gētes, Šillera, Vīlanda slavu, ticiet man,— apgalvoja sajūsminātais Jozefs Antons Krists.

Tai vakarā 2ans Pols pienāca klāt arī Merķelim un vēlīgi uzsmaidīja, gaidīdams komplimentu. Bet, tā kā mazais Helvigs nebija nedz lasījis, nedz dzirdējis Pola gabalus, tad bikli klusēja. Merķeļa klusēšanu populārais un iemīļotais mākslinieks uztvēra kā atklātu naida parādīšanu. Viņš nobālēja un blakus stāvošajam Jozefam Antonam Kristām klusu apjautājās: kas tas ir par brāli? Krists skaļā balsī iepazīstināja: Garlībs Helvigs Merķelis, jauns literāts no Livonijas, un Pols iesaucās: ak, Vāc- zeme, nabaga Vāczeme! Cik daudz gan tev saradušies literātu! — Tas bija trāpīgi teikts. Sacēlās liela jautrība. Jā, šim veimārietim arvien asa mēle un dzirkstoša humora izjūta, ko tu tādam padarīsi?

Pēc tam paviljonā sākās bankets. Dzīres ievilkās pāri pusnaktij. Žans Pols pamatīgi iedzēra un atlaidās nomaļus istabā uz kušetes reibuli izgulēt. Merķelis ar Grašu negribot kļuva par lieciniekiem, kā dāmas rindā vien nāca šurp un nolika ziedus uz gulētāja krūtīm. Tik ļoti viņas dievināja savu iemīļoto rakstnieku.

Otrā dienā Merķelis bibliotēkā sameklēja «Titānu». Negribēdams palikt iepakaļ laika garam, viņš bija nolēmis iepazīties ar Zanu Polu.

— Literāro bezformību un gaumes trūkumu vēl vairāk atsedz šī rakstnieka spriganā valoda un izteiksmes spožums, — .tā, Jozefu Antonu otrā dienā satikdams, savu

vērtējumu izteica mazais Helvigs. •— Varēju ar mokām izlasīt tikai romāna pirmo nodaļu. Sī literatūra ir tikpat gluma un lipīga kā pats autors!

Jozefs Antons Krists nobijās. Viņš no sirds lūdza, lai sabiedrībā nekur Merķelis neizpaužot šādas domas.

—    Jūs, Helvig, kļūsit nepopulārs gan jaunatnes, gan literātu aprindās, jūs pieskaitīs tradicionālistiem. Zans Pols — tas ir mūsu modernais laikmets. Ar vārdu sakot: nespārdiet pret dzeloni! Rakstiet pats, kā gribat, bet par • Polu runājiet vien labu un, ja nevarat teikt nekā laba, tad klusējiet!

Tāds nu reiz bija mazais Helvigs.., Visās vietās un lietās viņam pašam savs spriedums.

—    Gan jau vēsture izšķirs un parādīs, kuram bijusi taisnība, — teica Jozefs Antons Krists. — Atbildi dos divdesmitais gadsimts: Pols vai Šillers, kurš lielāks…

Diezgan dīvaina bija arī Merķeļa pirmā redzēšanās ar Šilleru. Grass, Šillera paziņa un kādreizējais sirdsdraugs, solījās mazo Helvigu aizvest uz Jēnu un abus sapazīstināt. Taču gleznotāja pēkšņā aizbraukšana uz Itāliju visu izjauca. Grass atstāja vien vēstuli, kuru Merķelim (kā ieganstu apmeklējumam) vajadzēšot aizvest uz Jēnu un nodot lielajam rakstniekam personīgi. Mazais Helvigs posās ceļā un kādu dienu ap pulksten divpadsmitiem ar drebošu sirdi klauvēja pie dzejnieka namdurvīm Jēnā. Viņu ielaida kalpone un, noturēdama par vietējo studentu, lūdza mazliet uzgaidīt: profesors esot tikko piecēlies un visai labi nejūtoties (jāpiebilst, ka Šillers toreiz skaitījās Jēnas universitātes vēstures profesors, kauču ar lekciju lasīšanu un kolēģijām nenodarbojās).

«Tikko piecēlies? Divpadsmitos?» priekšistabā stāvēdams, domā mazais Helvigs. «Cik tas ir briesmīgi, ka* Šillers raksta pa naktīm un bendē savu jau tā vārgo veselību. Ja darbs neveicoties, viņš mēdzot stiprināties pat ar vīnu un, ja tad arī vēl neveicoties, tad saaicinot draugus un spēlējot kārtis. Cik tas ir briesmīgi! Vajadzēs par to viņam draudzīgi aizrādīt.»

—    Profesors liekot lūgt! — teica kalpone. .

Biezā halātā tērpies, Šillers puszviļus gulēja uz veca dīvāna, smagi elpoja un izskatījās pavisam bāls. Logu aizkari nolaisti, gaiss istabā sastāvējies. Uz rakstāmgalda izmētāti manuskripti. Redzama pusizdzerta vīna pudele un dažas glāzes,

Mazais Helvigs tūlīt dzejniekam pasniedza vēstuli no, gleznotāja Graša. Līdz ar sirsnīgiem sveicieniem. Grass esot pēkšņi aizceļojis uz Itāliju. Gribot pie Venēcijas meistariem papildināties savā mākslā.

—    Nelīdzēs meistari, nelīdzēs Venēcijai t- saīdzis dvesa Šillers. — Nekas vairs nelīdzēs! — Tad it kā atmodies piebilda: — Ak, jūs par Grašu? Nabaga Grass ir pedants. No viņa varbūt iznāktu anatoms, bet liels mākslinieks — nekad!

Mazais Helvigs gandrīz vai aizsviļās, dzirdēdams tik iznīcinošu spriedumu par savu draugu.

—    Man gan šķiet, ka ar pedantismu var panākt daudz vairāk nekā ar nekārtīgu dzīvesveidu. — Tai brīdī Merķelis iekoda mēlē. Šilleru jaunā cilvēka vārdi acīm redzami uzjautrināja^ Viņš piecēlās sēdus, piepildīja divi glāzes ar vīnu un, savējo pacēlis, teica:

—    Uz veselību! Jūs droši vien mūsu pilsētiņā pirmo reizi. Mācāties?

—    Skaitos Leipcigas universitātes students. Medicus.

— O! Medicus? Nu, tad uz iepazīšanos!

— Vīnu nelietoju."

—    Cik nepatīkami <#« Bet alus man nav, kolēģa.

-— Arī alu nedzeru.., Spiritum non tangere.

— Spiritum non tangere! Bravo! Šķiet, pirmais kurss? — smaidīdams prasa dzejnieks un vienā rāvienā iztukšo vīna glāzi (Merķelis novēršas). — Bet kā jūs pats uzjautrināties?

—    Domāju. Mācos. Risinu problēmas.

—    Nu un galva nesāp? — prasa Šillers. Acīs viņam dejo smieklu velniņi. Seja kļuvusi dzīva un skaista. Taisni tāda, kādu mazais Helvigs daudzos portretos redzējis.

(«Atnesto vēstuli viņš nemaz netaisās lasīt… Vai nu aiz nevērības pret Grašu, vai aiz pieklājības pret mani?» domā Merķelis. «Tai vēstulē viņš būtu uzzinājis, ka arī es esmu literāts, ka drīz iznāks mana grāmata… Tagad paliek iespaids, ka esmu plikadīda — studentiņš.»)

Saruna neveicās, kauču Šillers bija kļuvis laipns un vēlīgs. Vairākkārt lūdza viņu vēl kādreiz apmeklēt. Bet mazais Helvigs ievilkās sevī kā ezis. Dzejnieka izturēšanās bija skārusi Merķeļa godkārību. Acīmredzot apaļo resnīti Šillers neturēja par sev līdzīgu… Dievinātais rakstnieks dzīvoja vieglprātīgā, mazajam Helvigam nesaprotamā, slimīgā pasaulē. — Necentīšos vairs pēc ievēlarojamu viru draudzības! — nosprieda Merķelis. — Iešu vientulis uz savu mērķi. Mācīšos, mācīšos un vēlreiz — mācīšos!

Jozefs Antons Krists bija mazajam Helvigam izgādājis atļauju būt klātu visos Sekonda trupas lugu mēģinājumos. Tur sēdēdams, jauneklis varēja vērot, kā top izrāde. Ja Jozefam Antonam pašam nevajadzēja uzvedumā piedalīties, viņš sēdēja zāles pustumsā kopā ar Merķeli, bet pēc mēģinājuma abi devās tālās pastaigās, lai redzēto pārrunātu. Vecais aktieris mudināja savu audzēkni kritiski izteikties par uzvedumu. Viņi salīdzināja viedokļus, un mazā Helviga gaume un zināšanas teātra mākslā ar katru dienu paplašinājās.

«Šīs pastaigas kopā ar Jozefu Antonu Kristu man devušas daudz vairāk nekā biezās grāmatas un lekciju cikli,» viņš rakstīja Grasam vēstulē uz Itāliju.

Šad un tad Merķelis saņēma pa vēstulei arī no Rīgas. Rakstīja Gromans, rakstīja Dingelštets. Viņi visi bija dziļā pārliecībā, ka Helvigs ar visu sirdi un dvēseli nodevies medicīnas studijām.

— Raujies vien cītīgi, mazais! — mudināja seniors. —Mēs visi priecājamies, ka esi izvēlējies tik cildenu profesiju. Kā ārstam tev būs vēl daudz vairāk iespēju mazināt dzimtcilvēku ciešanas … (Naivie pravieši!)

… Mazais medicīnas students Jozefa Antona vadībā gatavojas teātra kritiķa un žurnālista karjerai. Šovakar viņi atkal sēž Sekonda teātrī, pēc tam līdz vēlai naktij, pastaigādamies pa Rozentāles parku, redzēto un dzirdēto pārspriedīs. Bet rīt no rīta agri steigsies uz profesora Engela mākslas vēstures lekcijām Paulīnumā.

«Iešu vientulīgs uz savu mērķi,» raksta, Merķelis savā dienasgrāmatā. «Mācīšos, pētīšu un vērošu, lai būtu gatavs cīņai par apgaismības ideāliem.»

KĀ UZVESTIES OLIMPĀ?

Leipcigas, Jēnas un Veimāras bukinistu veikalos Mer- ķeļa «Latvieši» parādījās 1797. gada pavasarī. Tos ātri izpirka, tāpēc Heinrihs Grēfs steidzās laist apgrozībā vēl vienu metienu. Daži eksemplāri līdz 1798. gadam bija nokļuvuši Vidzemē un Kurzemē, saceldami negantu vētru. Pēc visaugstākās cenzūras norādījuma «Latviešus» turpmāk

aizliedza ievest un izplatīt Baltijas provincēs, par to īpaši rūpējās jaunais Vidzemes ģenerālgubernators. Paziņas no Rīgas atrakstīja, ka Jelgavas avīzē jau parādījies ķengu raksts. Gar lieb Ferkel! — tā autora vārdu izķēmojis viņa tautas brālis — baltvācietis. Ar šāda veida nepatikšanām Merķelis bija rēķinājies, tās viņu īpaši neuztrauca. Sā vai tā: atpakaļ uz Rīgu braukt viņš netaisījās. Negaidot pienāca vēstule no krusttēva Zontāga. Onkels Gotlobs esot pa ausu galam dzirdējis, ka mazais Helvigs medicīnas studijas Leipcigā pārtraucis. Baidīdamies, ka krustdēls nebrauc mājās (Zontāgs jau bija tikpat, tikpat kā superintendants), onkels piesolīja kolēģiju naudu veselam gadam, ja Merķelis pārietu uz Jēnas universitāti un turpinātu studēt iesākto priekšmetu profesora Lodera vadībā. Loders bija dzimis rīdzinieks. Zontāgs viņam aizsūtīja garu vēstuli ar lūgumu ņemt krustdēlu savā uzraudzībā un ieinteresēt ārstniecības zinātnēs.

Pārcelties uz Jēnu mazajam Helvigam bija gluži pa prātam. Viņš sen jau vēlējās atrasties tuvāk Olimpam. Jēnā taču sakoncentrējusies Vāczemes zinātnieku aristokrātija, tur iznāca arī «Literatūras Avīze». Izdevējs Kristiāns Šics caur paziņu — Betigeru licis pateikt, ka redakcija būtu ļoti iepriecināta, ja Merķeļa kungs darbotos līdzi šai laikrakstā.

— Manas grāmatas slava izplatījusies pa visu Tī- ringu! — kā bērns priecājās mazais Helvigs. — Tagad ceļš ved uz Parnasu, atrodos pie Olimpa sliekšņa!

Ar pateicību krustdēls pieņēma Zontāga solīto kolēģiju naudu un Kristiāna Šica laipno uzaicinājumu darboties avīzē. Kopā ar Jozefu Antonu Kristu (vecais aktieris bija sanīdies ar Sekonda trupu un teātri atstājis) Merķelis * devās uz savu jauno dzīvesvietu — Jēnu.

Pirmajā acumirklī nekas tur neatgādināja Olimpu. Merķelis un Jozefs Antons jutās nepatīkami pārsteigti. Sajūta tāda, itin kā no <<Hotel Excelsior» tie būtu iekļuvuši gadatirgū. Studenti raibos deķeļos, rētainām sejām, skaļi un izaicinoši. Alus vēderi, rožu deguni. Rapieri — pleciem pārsviestās lentās. Šauras, līkumotas ieliņas. Veci gotu mūri. Visapkārt dubļi, dubļi…

Jozefs Antons sarunājis mēbelētas istabas ar pansiju pilsētiņas nomalē. Likās — varēs dzīvot itin labi, bet jau pirmajā naktī viņi dabūja trūkties. Pretējā namā tovakar burši «izbungoja» profesoru, kurš tos bija par kaut ko

aizkaitinājis. Tapa norauti slēģi, apgāzta profesora kariete un izsists virtuves logs. Dziedādami: o, lector, leclo- rum\ — bursi gribēja tumsā pazust, bet sadūrās ar hercoga gvardes oficieriem, tā sauktajām «zaļām vardēm». Oficieri bija steigušies šurpu no Paradīzes kalna kazarmām, lai nodibinātu kārtību, un nu sākās kautiņš. Tracis nobeidzās, kad atskanēja divi šāvieni un necilvēcīgs bļāviens.

—    Nē, nē! — Jozefs Antons, gultā sēdēdams, teica. — No rīta braucu atpakaļ uz Leipcigu. Ko es nevaru, to nevaru izturēt.

Taču rīts bija patīkamāks nekā vakars.

Izrādījās, ka slavenā Jēna, tāpat kā teoloģiskais visuma mīts, sastāv no divām dažādām sfērām: no debesīm un elles. Viņi abĻ pagājušo nakti bija pārlaiduši ellē, bet tagad tie ieraudzīja paradīzi — dārzu kvartālu, kura vidū stāvēja profesora Lodera baltā pils. Ap šo savrupmāju grupējās dabas pētnieku biedrības, «Literatūras Avīzes», Melnā Lāča un citas jaunlaikos būvētas ēkas. Tur dzīvoja un strādāja Hufelands, racionālists Grīsbahs • (nesen viņš Merķelim atsūtījis vēstuli ar atzinīgiem vārdiem par tikko iznākušajiem «Latviešiem») un profesors Šics (kurš izdod «Literatūras Avīzi»), Veimāras hercogs' Kārlis Augusts Jēnā sapulcinājis izcilākos zinātnes spīdekļus.

—    Kārtības un pedantisma citadele, — tā šo kvartālu Jozefam Antonam raksturoja Merķelis. — Te es jutīšos daudz labāk nekā trokšņaino buršu barā.

Mazais Helvigs atstāja vizītkarti paradīzes šveicaram un pēc divi nedēļām saņēma profesora Lodera ielūgumu: ierasties uz pusdienām pils mazajā zālē. Jozefs Antons taisījās līdzi. Tikai ar lielām pūlēm Merķelim izdevās veco vīru atrunāt:

—    Uz pusdienām drīkst ierasties vien ar speciālu ielūgumu, tas pieder pie labā toņa.

Vai nu Jozefs Antons nezina labo toni? Bet paradīzē būt arī viņam ļoti gribējās, īpaši pēc tās šausmu nakts. Viņš esot ar mieru riskēt. Nu labi: nelaidīšot pie galda — nelaidīšot… Aizdzīšot? Iešot mājās .,.

Kad mazais Helvigs Kristam apsolīja izgādāt ielūgumu uz pili citureiz, tad vecais vīrs nomierinājās. Pa to laiku viņš pastaigāšoties turpat dārzā zem ēdamzāles logiem..

Namatēvu Merķelis nekad nebija redzējis, taču zināja, ka profesors pieder pie visiemīļotākajiem Jēnas universitātes mācību spēkiem. Justs Loders piedzimis un bērnību pavadījis Rīgā. Viņa tēvs — liceja pārzinis, bet mātes radi cēlušies no tikpat bagātās, cik nelaimīgās Šteinhaueru dzimtas. Šo dzimtu Rīgas rāte bez mitēšanās vajāja un sūdzēja, galu galā atņēma tai īpašumus un iedzina trūkumā. Šteinhaueri itin kā cēlušies no nevā- ciem — akmeņkaļiem, aiz to rāte apšaubīja viņu nam- nieku tiesības. Ķemerejas valdei bija pienestas ziņas, ka Šteinhaueri savā starpā sarunājoties latviski.

Lai pasargātos no varbūtējām nepatikšanām, liceja pārzinis savu vecāko dēlu Justu jau agri aizsūtīja uz Vāc- zemi izglītoties. Jauneklis tur beidza ģimnāziju, septiņpadsmit gadu vecs iestājās Getingenas universitātē, savā divdesmit ceturtajā dzīvības gadā ieguva doktora grādu un tūlīt sāka strādāt par anatomijas un ķirurģijas profesoru Jēnā (pēc franču karapūļu iebrukuma Vāczemē Loders aizbēga uz Pēterburgu, kļuva cara miesas ārsts un īstens valsts padomnieks, bet Napoleona kara laikā organizēja Viskrievijas militāro hospitāli un pēc uzvaras ierīkoja pirmo anatomisko teātri Maskavā).

Pusdienās pie Lodera lūgti filologs Betigers (viņu Merķelis pazina jau agrāk) un «Literatūras Avīzes» izdevējs profesors Šics. Filozofs Herders, kurš bija ieradies no Veimāras ciemos, vēlējās ar tiem satikties. Saņēmis Merķeļa vizītkarti, profesors Loders nolēma uzaicināt pusdienās arī viņu, jo tikko ar lielu interesi bija izlasījis «Latviešus».

Kad mazais Helvigs iegāja grezni rotātajā mednieku zālē, nelielā sabiedrība jau taisījās sēsties pie galda. Profesors Loders satvēra jaunekli pie elkoņa un veda viesu priekšā.

—   Garlībs Helvigs Merķelis, nupat iznākušās grāmatas «Latvieši» autors, — viņš teica.

— Tik mazsl — iesaucās slaids un izskatīgs sirmgalvis. —: Biju iedomājies, ka cilvēks, kurš spējis uzrakstīt tādu iespaidīgu darbu, augumā ir milzīgs… Spiežu roku, dārgo Merķel!

Helvigs kodīja lūpas. Viņu vēl joprojām uzskata par punduri. Par spīti tam, ka sācis valkāt kurpes ar augstiem papēžiem.. <

—    Ak, cik atmiņu, cik daudz skaistu atmiņu saglabājušās par maniem Rīgas laikiem! — Merķelim roku kratīdams, saka sirmais vīrs (ahā, tas tātad ir Herders).

—     Nāciet sēstieties blakām! Vēlāk lūgšu jūs pārtulkot v.icu valodā nelielu pantu, kuru savā laikā tiku pierakstīji:; no teicēja — Svarcmuižas zirgu puiša Kadeck Jurre.' Bet vīrs ar brillēm zelta ietvaros uzsit mazajam Helvi- giim pa plecu.

— Caur Betigeru jau saņēmu jūsu piekrišanu darboties kopā ar mums «Literatūras Avīzē». Paldies! Esmu laik- : raksta izdevējs Sies. Tad nu turu jūs pie solījuma, ļ — Pienāciet* rītdien redakcijā, Helvig, — saka Betifgers. — Man ir idejas un priekšlikumi, ar ko jums vajadzētu sākt.

Pie pusdienu galda profesors Loders vairs nelikās daudz zinis par Merķeli: viņam ar Sicu un Betigeru sākusies nopietna saruna zinātniskā darba «Anatomische Tafeln zur Belorderurig dei Kenntnis des menschlichen Korpers» izdošanas jautājumā. Loders vēlējās, lai «Literatūras Avīze» nāktu palīgā un redaktors aicinātu Veimāras hercogu subsidēt un tādā veidā turpināt dārgo iespieddarbu, ar kuru līdzšinējais izdevējs nonācis tikpat kā bankrotā. Sies subsidēšanas lietu gan bija jau apspriedis dabas pētnieku biedrībā, taču tiem nabagiem trūka naudas.

—   Ai, Vāczeme, Vāczeme! — nopūtās Betigers. — Piecdesmit sīkās hercogvalstiņās sairusi nelaimīgā Vāczeme. Katrai valstiņai jāuztur galms, bet valdniekiem trūkst naudas, ko atbalstīt tautas dižākos garus. Vai patiešām arī profesoram' Loderam būs jābēg uz Krievzemi, kā to darījuši daudzi jo daudzi mūsējie, lai Pēterburgā vai Maskavā realizētu savas ieceres un pētījumus?

Merķelis, tukšodams šķīvi, klausās,, ko runā kaimiņš — sirmais filozofs.

— Kāda nozīme augumam! — gribēdams mazināt pirmītējā pārsteiguma sauciena iespaidu, saka Herders.

—  Jūsu gars ir liels, jūsu drosme apbrīnojama. Ar milzīgu interesi lasīju grāmatu par latviešiem. Apstākļi Baltijā man nav gluži sveši. Varu apliecināt, ka pievestie fakti nav nedz izdomāti, nedz pārspīlēti. Bet kāds īstenībā ir jūsu mērķis? Ko jūs gribat panākt?

—    Pain bis et liberte (melnu maizi un brīvību)! — atbild Merķelis.

—   Tas ir franču revolūcijas sauklis, — piemetina Herders. — Bet kam jūs gribat visu to izlietāt?

—    Apspiesto labā.

—    Latviešu labā? — jautā Herders.

—    Nē! Visas cilvēces labā, — atbild Merķelis. — Gribu uzstāties kā vispārējs advokāts par taisnību un tiesībām. Jaukties visur iekšā, kur mana iejaukšanās varētu ko palīdzēt,

— Tādu plānu, ja tas nāktu no cita cilvēkā, es sauktu jiar dēkainu. Bet šinī gadījumā es to nevaru teikt. No savas vientulības jūs esat pie mums Vāczemē ieradies ar nogatavojušos un nobeigtu raksturu. Te jums nav nekādu radniecisku attiecību, nekādu aizspriedumu, nekādu ieaudzinātu aprēķinu. Cik vēroju, tad nevēlaties taisīt nedz karjeru, nedz iegūt augstu stāvokli. Bet vai esat apsvēris, ko visu jums vajadzēs upurēt, necerot uz pateicību? Uz ko jūs paļausities grūtā brīdī? »

—   Es paļaušos uz dievu, — atbild Merķelis. — Jo stāv rakstīts: tas kungs arvien ir taisnības pusē.

—    Dieva ceļi ir neizdibināmi, jaunais cilvēk! — vīna glāzi paceldams, saka Herders. — No vienas puses — viņš stāv taisnības pusē, bet — no otras puses — taisnības puse var būt arī otrā pusē… Paļaujieties vispirms uz sevi pašu, tad arī dievs jūs neaizmirsīs, āmen — tas ir, prozit! Kas to teicis? Voltērs. Nu, lūk! Prozit!

—    Spiritum non tangere! — saka Merķelis un sāk dūšīgi ēst. Herdera pragmatisms atstājis uz mazo Helvigu satriecošu iespaidu. Lielais filozofs noskaidrojis, ka to pašu, ko skrienot ār galvu sienā, prātīgs cilvēks var panākt, ņemot talkā labus sakarus un pazīšanos ar ministriem. Herders grib šai ziņā Merķelim visādi palīdzēt. Par godu Fihtes un Humbolta apmeklējumam Jēnā notikšot plaša pieņemšana. Esot gaidāms arī ministrs Gēte no Veimāras. Dabas pētnieku biedrība uzticējusi Herderam sastādīt viesu sarakstu. Tad nu viņš oficiāli uzaicinot arī Merķeļa kungu ierasties precīzi sešos vakarā.

—    Šai sakarībā man būtu liels lūgums, gaišība! — salvetē lūpas slaucīdams, rātni saka Merķelis (konsistorijas viceprezidents un ģenerālsuperintendants, tādiem divi amatiem kopā jāiztaisa vismaz gaišība, ja ne eminence, — šoreiz nāv ko liekuļot!).

—    Sakiet vien, kas jums uz sirds, — drošina Herders.

—   Jēnā patlaban uzturas pazīstamais aktieris Jozefs Antons Krists, Drēzdenes slepenpadomnieks et caetera, et caetera. Vai es drīkstētu viņu paņemt līdzi?

— Lai nāk arī Kristus, dieva vārdā! Nāciet abi ar Kristu. Bet par to jūs man tūlīt pārtulkosit vācu mēlē

šo dziesmu, — saka Herders. — Tos vārdus man dziedāja Svarcmuižaa zirgu puisis Kadeck Jurre. Tulkojums nepieciešams — taisos izdot trešo latviešu—lietuviešu tautas dziesmu krājumu.

Mazais Helvigs notvīkst gluži sarkans.

—    Gaišība, es latviešu mēli neprotu.

—    Kā? — brīnās Herders. — Nemaz? Kā tad jūs esat varējis sarunāties ar dzimtļaudīm — latviešiem? Kā uzzinājāt par viņu bēdām un likstām?

—    Man palīdzēja Broce… Bez tam vēl — senās hronikas un nostāsti par latvju tautas varonīgajām cīņām senatnē…

—    Tas ir par maz, — vīlies saka Herders. — Tagad katrs nelabvēlis varēs apšaubīt jūsu grāmatas autentiskumu. Ko lai es tagad i.esāku? Kur atradīšu kauču vienu vācieti, kurš prot latviešu valodu un spēj pārtulkot man šo dzejoli?

Pēdējos vārdus sadzirdējis profesors Loders.

—    Latviešu valodu? — viņš prasa. — Es vēl drusciņ protu latviešu valodu. Līdz desmit gadu vecumam dzīvoju Voleros pie vecmāmiņas, bet vecmāmiņa runāja tikai latviski. Dod šurp, es paskatīšos!

Loders paņem lapu, uzliek acenes un lasa:

Mane balte mamulyt, Dod man veene katkenyt! Man pc]yte peejukus. Pee ta sveste bundeling.

—    Kaut ko es tur saprotu gan, — saka profesors. — Vāciski tas skanētu apmēram tā:

Mein Uebes Mūtterlein, Gib mir ein Katzclein! 1m lusl'gen Sahneschmaus Dori piept einc Maus.

—    Bravo! — sauc Herders. — Nu redzat, Merķeļa kungs! Ķirurgs drīz pasniegs jums stundas arī latviešu valodā. ' *

— Viņam vispirms jānoklausās pie manis anatomijas kurss, — atgādina profesors. —7 Zontāgs ^piekodināja neizlaist jūs no acīm, — viņš saka, no galda pieceldamies, uz Merķeli paskatīdamies.

Pusdienas beidzās. Mazais Helvigs atvadījās un devās mājup. Herdera acīs viņš nupat bija izgāzies ar savu valodas neprašanu.

—    Taisni viņam vajadzēja uzmākties man ar to tulkojumu, — pa ceļam pukojās mazais Helvigs, — taisni viņam …

Kad Merķelis pārnāca mājās, Krists tūlīt sāka iztaujāt; " ko pasniedza pusdienās? Kas vēl bija ielūgts? Par ko tika runāts un debatēts? Ar ārkārtīgu sajūsmu Jozefs Antons noklausījās vēsti, ka arī viņš ielūgts gaidāmajā pieņemšanā par godu Humboltam un Fihtem. Kauču Merķelis apgalvoja, ka Herderam pašam tas iekritis prātā, vecais aktieris lāgā neticēja. Ne viņš pazina Herderu, ne Herders ko zināja par Kristu, tas ir, par aktieri Kristu, bet varbūt viņš bija domājis to otru?

—    Gēte, jā, Gēte, tas nu man ir tuvs draugs, — apgalvoja Krists. — Esmu tēlojis viņa lugās, saņēmis uzslavas; vienreiz pat kopā ar citiem pēc pirmizrādes viesojāmies Gētes mājās. Uz rīta pusi es Gētem vienam pašam vannas istabā deklamēju «Erlkānig». Gēte slaucīja dvielī rokas un teica: lieliski, mans mīļais Jozef Anton, tas bija lieliski. — Pieņemšanā viņš iepazīstināšot Merķeli ar savu ģeniālo draugu. Ar to varbūt sākšoties divu ievērojamu cilvēku tuvība, varbūt kādreiz Rīgā, Doma laukumā stāvēšot piemineklis: Merķelis un Gēte, rokās saķērušies. Krists sāka fantazēt arvien trakākas lietas. Tad pēkšņi apķērās, ka viesībās taču būšot arī dāmas.

Nesen viņš bija caur dieva (ne)žēlastību nokļuvis atraitņu kārtā (jau ceturto reizi mūžā!) un tagad sācis domāt, ka nebūtu par ļaunu vēlreiz steidzami iemīlēties un apprecēties.

—    Vajadzēs tomēr braukt uz Leipcigu pakaļ frakai un fišbeina korsetei, — viņš Merķelim atzinās, — jo esmu taču vēl mīlnieks labākajos gados!

Ak, šie aktieri, šie drāmas un komēdijas aktieri! Pat vecumā viņi vēl cer uz mīlestību…

—    Vai mazais Helvigs arī kādreiz esot bijis iemīlējies? — prasīja Jozefs Antons, ceļasomas kārtodams.

—    Jā, reiz biju gan, — sapņaini atbildēja Merķelis. — Bet nespēju mīlestību savienot ar goda jūtām. Tāpēc nolēmu — nekad, vairs!

—    Bēdīgi! — saka Krists. — Arī manā ģimenē goda jūtām tikusi pievērsta pārāk lieta nozīme. Piemēram, vecākā meita Nanete, aktiera Mendes sieva, sešas reizes jau pieķerta laulības pārkāpšanā, taču — šķirties no vīra? Nē un nē! Ģimenes gods, — viņa saka, — augstāks par visu!

Vēl krietnu brīdi Jozefs Antons aizrautīgi cildināja savas pirmdzimtās — daiļās Nanetes tikumus, Merķelim ausis svila klausoties un dvēsele raustījās, atceroties visu, visu.,. Par laimi, vecais vīrs ar ceļasomu beidzot tika galā. Iedams ārā pa durvīm, viņš Merķelim jautri uzsauca:

— Paliec sveiks, mans mazais draugs!

Ak, šie aktieri, šie drāmas un komēdijas aktieri, vecie romantiķi!

Pieņemšana notika Lodera pils baltajā zālē. Mājastēvs iepazīstināja goda viesus — Fihti un Humboltu — ar klātesošajiem, kuri šeit ieradušies pirmo reizi. Nebija jau nekas vairāk par draudzīgiem rokas spiedieniem, taču Jozefs Antons Krists un mazais Helvigs jutās bezgala pagodināti. Šovakar taču viņi biji ielaisti Olimpā. Vecais āksts, sasprogojies un iežņaudzies fišbeina korsetē, stenēja' un pūta, taču ne mirkli nezaudēja grand chevalier cieņu. Bez mitēšanās viņš taisīja dziļus reveransus garām- staigājošām dāmām. Uz vecā chevalier sveicieniem viņas atbildēja dziļā neizpratnē, jo neviena no Jēnas daiļavām pat vārda pēc vairs nepazina kādreiz slaveno Jozefu Antonu Kristu. Šodien modē nākuši pavisam "citi aktieri. Nabaga vieglprātis to, šķiet, nemaz neaptvēra. «Traģiski bija skatīties,» raksta Merķelis, «kā beidzot, nolīdis maliņā, Jozefs Antons ar lielu godbijību vēroja sastājušās viesu grupas. Visapkārt debatēja,' jokoja, smējās. Bet nedz vecajam ākstam, nedz man šai ļaužu pulkā nebija neviena īsta drauga, neviena labvēļa.»

— Lūk, Gēte! — iesaucās Krists. — Iesim tuvāk. Tūlīt es jūs abus iepazīstināšu. Ekselence šķiet labā omā.

Merķelis ieraudzīja ciešu apli, sastājušos apkārt grezni ģērbtam, mazliet augstprātīgam kungam. Tas tur vidū patiešām bija Gēte, mazais Helvigs šo seju tūlīt pazina. Apkārtstāvošie par varēm pūlējās meistaru izklaidēt un uzjautrināt, taču lielā rakstnieka vaibsti nepakustējās: gaišzilās, nogurušās, acis ar mazliet uztūkušajiem maisiņiem lūkojās kaut kur bezgalībā..,;

Krists mēģināja pievilkt mazo Helvigu Gētem pa tvērienam. Bet, tikko viņi bija piespraukušies gandrīz jau klāt, tā maestro pagriezās un pagāja dažus soļus tālāk. Tur viņu tūlīt ielenca jauns cienītāju pulks. Jozefs Antons neļāvās traucēties. Pa otram lāgam sagrābis Merķeli pie rokas, pastūma dažus viesus gluži vienkārši nost un, piegājis Gēt'em, svinīgā balsī iesāka:

—    Atļaujiet, ekselence! Man ir tas, — tālāk viņš netika. Gēte pagrieza muguru un sāka skaļā balsī sarunāties ar Iflandu (Merķelim likās, ka pirms tam meistars klusu pie sevis norūca: atkal šis vecais āksts!). Tagad nu Jozefs Antons apvainojās. Ne vārda neteicis, kopā ar Merķeli atkāpās zāles stūrī un sarūgtināts murmināja:

—    Vai tas bija ar nodomu?

—    Netraucēsim Gēti, mīļo Krist! Ekselence ļoti aizņemts .,.,

—    Nē! Traucēsim! — iespītējās Jozefs Antons. — Mēs šo pāvu noķersim viņa paša slazdā. Nāc šurpu un klausies!

Viņi piegāja un nostājās pie lielas gleznas netālu no tās vietas, kur stāvēja Gēte ar Iflandu. Krists bija dzirdējis anekdoti, ka lielais maestro kļūstot ārkārtīgi aizdomīgs, ja viesībās kāda grupa nodaloties atsevišķi, sākot sačukstēties un apspriesties, neievērodami viņa — Vei- māras ministra klātbūtni. Tad ekselence ļoti nervozējot, jo baidoties, ka pret viņu kāds sācis vērpt ļaunas intrigas.

Pielicis plaukstu Merķelim pie auss, Jozefs Antons čukst:

—    Paskatieties uz Gēti! Man tāds iespaids, ka maestro pēdējā laikā stipri novečojis.

Mazais Helvigs vientiesīgi apgalvo, ka redzot dzejnieku pirmo reizi, tāpēc nevarot…

— Runājiet klusāk! — apsauc Krists. — Apskatiet viņu vēlreiz. Tā labi apskatiet! Nu? (Gēte tos abus jau pamanījis.) Maisiņi zem acīm, vēderiņš…

Merķelis ilgi un dikti pēta netālu stāvošo dzejnieku. Pēc tam saka Jozefam Antonam pie auss:

—   Man tomēr šķiet, ka maestro vēl pavisam jauneklīgs. (Ar elkoni pagrūdis nost Iflandu, Gēte sācis virzīties uz šo pusi.)

—   Viņš tūlīt būs klāt! — gavilē Krists. — Par ko mēs vēl varētu sačukstēties? Vai re! Kas tā te par brīnišķīgu gleznu pie sienas?

—    Tas ir Rafaels. Ļoti vērtīgs mākslas darbs, — saka Merķelis.

(Gēte jau pienācis pavisam tuvu. Pūlas kaut ko sadzirdēt.)

—    Vai tas var būt!? — itin kā bailēs iekliedzas Jozefs Antons, — Rafaels? — viņš atkal čukst. — Vai jūs varat galvot, ka Rafaels?

—    Varu galvot!

—    Sakiet to klusāk, dievs, sodi — sakiet to klusāk! — murmina Krists. Pēc tam viņš skaļi iesaucas, tā lai visi varētu dzirdēt:

—   Esmu pacilāts un satriekts!

—    Par ko mans mīļais Jozefs Antons Krists tik gauži pacilāts un satriekts? — klātu pienācis, aizdomīgi jautā viņa ekselence Gēte.

—    Man ir tas gods! — zemu paklanīdamies, saka vecais āksts. — Atļaujiet iepazīstināt: Garlībs Helvigs Merķelis. Tikko iznākušās grāmatas «Latvieši» autors.

—    Un tas jūs, mīļo Jozef Anton, tik ļoti satriecis? — ironizē Gēte, caur lorneti aplūkodams mazo Helvigu no galvas līdz kājām.

—    Viņa grāmata jau izdota divos metienos un galīgi izpārdota, — saka Krists. — Un tūliņ Merķelis sāks rakstīt lugu.

—    Tādi fenomenāli panākumi taču nevarētu būt jūs satriekuši, — tai pašā tonī turpina Gēte. — Varbūt jūs pacilājusi kāda galma intriga?

—    Nē, ekselence! — iejaucas Merķelis. — Mēs tikko jūsmojām par šo Rafaela gleznu. Dievišķīgs meistars!

—    Ne visai izdevies portrets, — ar zinātāja aci gleznu apskatījis, saka Gēte. — Vatikānā, tur jūs gan redzētu brīnumus. Rafaelu visā godībā!

—    Jā, ekselence! — (Gētes acīs paspīdēt pēkšņi iekārojies mazajam Helvigam.) — Cik labi, ka negantie franči Rafaela darbus nav paguvuši no Vatikāna aizvest un nolaupīt!

—    Jaunais cilvēk, jaunais cilvēk… Freskas taču gleznotas uz sienas. Tās nevar ne aizvest, ne nolaupīt. Tad jau būtu jāņem ārā ar visu apmetumu, — saka Gēte.

—    Ha, hā! — smejas apkārtstāvošie. — Freskas nolaupīt? Ha, hā!

—    Tomēr, tomēr… var ari freskas nolaupīt, — nosarcis taisnojas Merķelis. — Var noņemt ar visu štukatūru.

—    Klusē, Helvig! — pie elkoņa pieskāries, čukst Jozefs Antons. — Neblamējies…

—    Tomēr, tomēr… — neatlaižas Merķelis, bet Gēte ar pavadoņiem ir jau gabalā. No foajē puses atskan viņu smiekli:

—    Tas tik ir joks! Freskas nolaupīt?

Tā beidzās pieņemšana augstā līmenī par godu Hum- boltam un Fihtem, Par kaunu Merķelim un Kristam…

Labas attiecības ar Gēti mazajam Helvigam nekad vairs nenodibinājās. Pret Merķeli lielais rakstnieks izturējās ļoti vēsi un rezervēti, vēlākos gados pat naidīgi. Tā paša gada rudenī Gēte pie sevis Veimārā ielūdza it visus «Literatūras Avīzes» līdzstrādniekus. Bet lūgto viesu sarakstā izdevējs Šics neatrada Merķeļa vārdu. Par to bija parūpējies Gētes draugs — avīzes redaktors Augusts Vilhelms Šlēgels, kuram ar Merķeli jau bija sākušās asas sadursmes. Pirmās literārās recenzijas, kuras mazais Helvigs ar Betigera starpniecību iesniedza «Literatūras Avīzei», bija gan nodrukātas, bet ar patvarīgiem Šlēgela īsinājumiem un labojumiem. Redaktors bija atradis Merķeļa recenzijās dažas brīvdomīgas frāzes, un, tā kā Šlēgels bija zvērināts reakcionārs, tad bez žēlastības ravēja no «Literatūras Avīzes» ārā katru progresīvu domu.

Mazais Helvigs aizgāja no «Literatūras Avīzes» un drīz vien kopā ar dramaturgu Kocebū nodibināja laikrakstu «Brīvdomātāji» («Die Freimūtigen»), Tagad polemiski pamfleti lidoja no vienas puses uz otru. Šādās lietās Merķelim bija nags: viņa satīra arvien trāpīga un asa, bet nekad zemiska un ķengājoša. Viņa kompanjons Kocebū gan nebija nekāds «brīvdomātājs» — drīzāk laipotājs un iztapoņa. Ar viņu Merķelim literārajos un politiskajos jautājumos nepavisam nesaskanēja, taču abus vienoja naids pret «Šlēgela kliķi».

Kādā anonīmā rakstā Kocebū un Merķelis bija nosaukti par svešas zemes aģentiem. Tūliņ pēc tam Merķelis publicēja iznīcinošu kritiku par Šlēgela jaunāko romānu «Lucinde».

No konservatīvā Kocebū atsvabinājies, Merķelis nodibināja pats savu avīzi «Nopietnība un Joki» («Ernst und Scherz»), kuru drīiz vien apvienoja ar «Brīvdomātājiem», bet vēlāk izdeva vēl arī periodisku kritikas almanahu «Vēstules kādai jaunavai», tā drosmīgi mezdamies iekšā Vāczemes literārajos un politiskajos strīdos. Vēl joprojām Merķelis pauda apgaismības cēlās idejas. Viņš neatkāpās ne soli no savas nostājas dzimtcilvēku tiesību jautājumā, strādāja pie «Vidzemes senatnes» un «Vanema Imantas» prozas varianta, vērtēja vācu literatūrā parādījušās lugas un romānus, recenzēja teātru izrādes.

Toruden, Berlīnē" saradās diezgan daudz baltvācu literātu. Lielāko tiesu viņi bija Vidzemes muižnieku un baronu atvases. Skaidrs, ka tie atsūtīti īpašam uzdevumam: stāties pretī aģitācijai, kuru Vāczemē pret Baltijas muiž- niecību sācis Garlībs Merķelis. Atbraucēji nodibināja sakarus ar Šlēgela grupu un nolēma kopīgiem spēkiem cīnīties pret «vācu tautas nodevējiem — merķeļiem». Atklātībā parādījās vesels lamu un izsmiekla dzejoļu krājums — Testamonia guctorum de Merkelio.

Kāds anonīms «patriots» rakstīja:

Von den Lellen kamst du, Lelle, \Vollest dich in Deulschland putzen. Doch sie \vussten dich zu stūtzen, Waiziesi dich im schrnulz'gem Belle!

(No latviešiem tu, latvi, nāci, Vāczemē dižoties lai sāktu. Un dažs ir gatavs tevi balstīt, Kas netīrajā gultā valsties.)

Ļoti raksturīga ir Šlēgela vēstule Tīkam (romantiķim):

«Dārgais draugs! Dzirdēju, ka Tu taisoties kaut ko iesākt pret Merķeli. Tici man, šis Lumpenhund nav to vērts, lai viņu ņemtu par pilnu. Ar izsmieklu tāds tips ir jāaizvada projām no Vāczemes!»

Un drīz to viņi abi arī izdarīja. Kopā ar Tīku .(romantiķi) Šlēgels sarīmēja un publicēja slaveno paskvilu:

Kamst du nur drum von den lernen Letten,

1m Dreck der Menscheit ūberall zu patschen.

(Kehr' rūck ins Valerland zu merrkeln!

(No tāliem latviešiem tu nācis,

Lai cilvēkcieņu mēslos gāztu.

Brauc atpakaļ — tur merķeļotiesl)

Journale, lūrchten Merkeln!

Merklich zeigl er Werkleinernde Natur,

Schon ward Merkur durch ihn zum Merkelnur,,,

.(Žurnāli, bīstieties šos mērķējusi To uzskatāmi rāda viņu mazais augums — Pat Merkurs blakām kļūst par Tikaimerķ^li…)

Ein Knecht, hast lūr die Knechte du geschrieben, Ein Samojede, lūr die Samojeden. Du mochtesl gern Vernunlt und Frieden reden, Doch ist dein eigner Geist leibeigen Bliebcn.

(Pats kalps, par kalpiem rakstījis Kā samojeds par samojediem. Par brīvu garu runājis, Pats stiegot gara dzimtbūtībā.)

Gēte visu šo nelādzīgo kampaņu slepeni atbalstīja, — Kāpēc? — tā mazajam Helvigam palika mūžīga mīkla. Drīz pēc tam Merķelis no Vāczemes aizbrauca uz visiem laikiem.

Nedomājiet, ka dzimtenē atgriezies pazudušais dēls, kurš nožēlo savus grēkus. Nē! Merķelis pārradās Rīgā pilns cīņas spara. Vīlies Olimpā, taču ne savos ideālos. Dzīvo Depkina muižā, Daugavas krastā. Jaunā paaudze viņu par Katlakalna apgaismības donkihotu saukā. Lai saukā, neuztraucieties! Mēs ar viņu vēl redzēsimies noslēguma daļā, kas nosaukta par «Punškantāti». Šo Heinriha Doma komponēto Šillera dzejoli stāstā izpildīs viss Muses kolektīvs — koris, solisti, orķestris; aiz to autoriem labpaticies opusu pacildināt, nosaucot par «Punškantāti»,

PUNŠKANTĀTE

— Šodien mana septiņdesmitā dzimšanas diena. Augstu laimi! Leipcigā abi ar gleznotāju Grašu, ieraudzījuši septiņdesmit gadus veco antropologu Platneru, reizē iesaucāmies: «Ko!? Un tāda nelaimes čupiņa vēl dzīvo un lasa lekcijas universitātē?» Tajos laikos nespējām iedomāties, ka arī mēs paši reiz būsim veci. Laimīgajam Grasam šis kauns tika aiztaupīts: viņš nomira spēka gados Itālijā, dzerdams maraskīno. Bet es vīnu savu mūžu neesmu lie- tājis un arī tagad nelietāju. Jaunībā svēti solījgs būt atturīgs: spiritum non tangere! Vienīgais atturības pārkāpums, kuru apzinos, ir tas, ka 1807. gadā apprecējos. Laimīgi, pavisam laimīgi… Tā ir mana pirmā laulība. Ja dieviņš piespiestu otrreiz, varbūt apprecētos vēl laimīgāk, kauču saprotu, ka šāda hipotēze vien jau ir nekrietnība. Kā tā varēja iešauties man prātā?

Būs labi, vecais Helvig! Sēdi mierīgs savā atpūtas krēslā un šūpojies. Lēnītēm uz priekšu un atpakaļ. Divi spilveni aiz muguras. Karsts ķieģelis zem pēdām, vilnas zeķes… Visas tās mantiņas Doriņas dāvinātas. Vien jāsēž un jāgaida, kad mani sauks un aicinās. Tur viņā pusē — jaunajā ērberģī skraida un uztraucas: atnāks vai neatnāks? Piekodināja: sēdi verandā un gaidi (nezin kāpēc viņa mūsu veco māju par verandu iesaukusi). Kad būs sapulcējušies apsveicēji, tad aicināšu. Dorai bija ļoti norūpējusies seja, šonakt neesot ne aci aizvērusi. Tas tiesa: jau agri no rīta viņa ar mūsu abiem dēliem, savu meitu, mazbērniem, vedeklām un znotu zem mana loga nodziedāja Zemestēvu, novēlēja augstu laimi un aizsteidzās uz jauno māju cept, vārīt m galdu klāt. Par godu man tikšot aizdedzinātas sep-tiņ-desmit sveces. Nu, lai dieviņš dotu, ka kāds atnāktu un redzētu to spožumu. Šodien nedz brokastis, nedz pusdienas man nepasniedza. Vien šādus tādus krikumus… To, kas sudraba šķīvjos un bļodās likts, — to nedrīkstot aizskart. Tās gar- nētas un dekorētas daudzajiem ciemiņiem. B6t es pats pie sevis nosmejos: vakarā uz apsveicēju rēķina tik un tā saēdīšos. Jākonsultējas pie mājas ārsta doktora Brucera: kā tas saprotams? Jo kļūstu vecāks, jo ēdelīgāks. Astoņi simti vienpadsmitajā, kad, no Napoleona slepkavniekiem un spiegiem glābdamies, līdz pašai Tērpatai kājām aizte- cēju, iztiku veselu nedēļu bez ēšanas. Bet šorīt agri, vēl pustumsā, iekārojās cāļa stilbiņu (laikam tāpēc, ka žāvētava kūp tepat dārzā, taisni zem mana loga. Sieviņa rāvās cauru nakti). Rīgas apkārtnē nevienam nav noslēpums, ka Doroteja Vilhelmīne Merķele Depkina muižā perina, audzē, plucina un žāvē cāļus, pēc tam ved uz Daugav- malas tirgu, pārdod rātskungiem un rātskundzēm. Par to naudu uzcēlām jaunā ērberģa dakstiņu jumtu. Ko jūs domājat? Bērni, vedeklas, mazbērni. Tāpat kā cāļi — lēkā, guļ un prasa ēst… Naudas trūkums uzmācas aizvien biežāk. Par manu publikāciju «Brīvie latvieši un igauņi» (grāmatā tiku cildinājis cara tētiņu par dzimtbūšanas atcelšanu) Aleksandrs I piešķīra mūža renti — trīssimt rubļu gadā. Tas nav peļami. Bet tai pašā mēnesī aizliedza, apturēja manu avīzi «Proviņzialblalt ftir Kut — Esi — und Liefland». Kāpēc? Esmu rakstījis uz Pēterburgu trīs

reizes. Gribēju vien zināt: kāpēc? Šodien saņēmu atbildi (ne jau no Pēterburgas. No Modenas). Vēstuli. No uzticamā drauga Pauluči, no sava augstā labvēļa. Mūs vieno kopīgs liktenis: abi esam cīņā zaudējuši un pārsviesti pāri bortam. Naidnieki triumfē!

Pa trešam lāgam lasu jūsu vēstuli, dārgais marķīz! Tā mani reizē priecē un skumdina.' Visjaukākā dāvana šai dienai. Kāds nepazīstams cilvēks vēstuli atnesis jau pirms nedēļas, bet Doriņa man to iedeva tikai šorīt. Vai ir redzēta vēl krietnāka māte, sievasmāte, vīramāte, vecmāmuļa un beidzot vēl — sieva kā Doroteja Vilhelmīne Merķele no Depkina muižas? — pie sevis nodomāju, plēsdams vaļā aploksni ar dižciltīgā Filipa Pauluči ģerboni.

Mīļais Merķel!

Palikusi neliela cerība, ka mani laimes vēlējumi nonāks līdz Rīgai vēl pirms Jūsu septiņdesmitās dzimšanas dienas svinībām. Barklajs -steidzās mājup no dienvidiem un svēti apsolījās nodot šo vēstuli Jums personīgi. Ka viņš to nodos Jums personīgi, neticu, bet vēstuli galu galā saņemsit, tādu varbūtību pielaižu. De Tollī ir karjerists, viņš baidīsies tikties ar Jums un kompromitēties. Kas gan tur Rīgā īsti notiek? Napoleons jau pirms divdesmit septiņiem gadiem no Krievzemes aiztriekts, bet uzvarētāji kļuvuši gļēvuļi, lišķi un līdēji, dreb par saviem mundieriem un mandātiem. Mūžam atcerēšos tās dienas un kopīgos cīniņus, kad Jūs ar savu rakstāmspalvu man vairāk pakalpojumu izdarījāt, nekā to būtu spējuši veikt divdesmit tūkstoši karavīru. Mūs abus vfenoja naids pret tirāniju un Napoleona varaskārajiem tautu apspiešanas centieniem. Atcerieties — mēs toreiz daudz diskutējām: kā tas iespējams, ka tūliņ pēc franču revolūcijas' varēja' rasties un tautai uzkundzēties tāds iznirelis kā Napoleons? Ar Jums man iznāca iepazīties drīz pēc Tilzītes pamiera, kad tiku iecelts par Rīgas kara gubernatoru. Komandantūrai padotie cenzori vērsa manu uzmanību uz nelielu avīzi «Suplementblātter zum Freimutigen», kuru izdodot doktors Merķelis bez krievu valdības un visaugstākās cenzūras atļaujām. Viņi ierosināja Jūs nekavējoties apcietināt un nodot karalauka tiesai. Pavēlēju sameklēt un atnest man visu «Suplementblātter» 1807. gadagājumu. Iepazinies ar šo nelegālo laikrakstu, pārsteigts konstatēju, ka tā taču vienīgā avīze Baltijas provincēs (un varbūt

visā Krievijā), kuras izdevējam' pieticis drosmes atklāti stāties pretī Napoleona slepenajiem nolūkiem pret mūsu valsti un diplomātiski brīdināt Eiropu par bonapartistu intrigām. Nekavējoties griezos pie valdības ar pieprasījumu dot likumīgu atļauju Jūsu vadītai avīzei. Bet man par lielu pārsteigumu no Pēterburgas pienāca atteikums. Merķelis — revolucionārs. Merķelis kaut kur publicējis kritiskas piezīmes par reliģiju. Merķelis — latvietis. Merķelis — vācietis… Apvainojušies pret Jums bija apgaismības ministrijas, garīgās pārvaldes un visaugstākās cenzūras ierēdņi. Visi kā viens pret licences piešķiršanu.

Bet mana iziūkošanas nodaļa ziņo: Prūsijā Napoleona štābā ģenerāļi uztraucoties un rūpīgi sekojot doktora Merķeļa avīžu rakstiem. Pārsūtījuši pāri robežai slepenus emisārus, lai tie Jūs krievu aprindās diskreditētu un, ja rastos izdevība, — fiziski likvidētu. Pats Bonaparts par Jūsu galvu toreiz izsolījis tūkstoš zelta franku! Izrādās — arī tirāni prot novērtēt labas galvas…

Par šiem atklājumiem ziņoju caram, un tūdaļ ar viņa majestātes pavēli Jums piešķīra avīzes licenci (pret Pēterburgas valdošo aprindu centieniem!). Pēc tēvijas kara noskaidroju, ka starp šiem augstajiem ierēdņiem sēdējuši un arī tagad vēl sēž ne viens vien «francūzis».

Sāka iznākt Jūsu jaunais laikraksts «Der Zuschauer». No tā laika pagājuši trīsdesmit divi gadi, aiz to varu atklāt arī kādu noslēpumu. Avīzi «Zuschauer» mani kāra ierēdņi slepeni* pāri robežai iesūtīja Prūšu zemē. Iepirkām simtiem eksemplāru un ar Raušenes, Arnavas un Pilavas zvejnieku palīdzību laivās pārvedām uz Karalauču apgabalu. Kādas šai rīcībai bija sekas, to Jūs droši vien labi atcerēsities. Prūšu armija drīz vien atkrita no Napoleona. Kad biju jau iecelts par Baltijas» ģenerālgubernatoru, karaliene Luīze no Tilzītes atrakstīja vēstuli, simtkārt pateikdamās par «Zuschauer»" propagandu, lūdza Merķeļa kungu apbalvot ar kādu augstu ordeni. Toreiz neko nepanācu. Ordeni Pēterburga Jums atteicās piešķirt. Bet dzird, ka pēc manas atvaļināšanas Jūs tomēr esot savdabīgi pagodināts — «Zuschauer» aizlieguši un slēguši! Tagad Jums atļaujot rakstīt vien par teātri un literatūru. Par to es it nemaz nebrīnos. Ja jau mani, tēvijas kara veterānu un Napoleona uzvarētāju, tik veikli «atsvabināja» no ģenerālgubernatora amata, vai tad nu viņi Jūs taupīs? Baltieši nevar piedot un nekad mums abiem

nepiedos, ka piederējām pie to ietekmīgo personu skaita, kuras pārliecināja caru atcelt dzimtbūšanu. Mūsu sapnis 1817. gadā beidzot piepildījās. Atcerieties 1820. gada brīvlaišanas svētku svinības… Mēs vēl ticējām un jūsmojām, ka 1817. gads nesīs brīvību. Bet šodien? Šodien abi saprotam, cik maz nelaimīgajiem latviešiem un igauņiem devusi brīvlaišana. Mūsu centieni izrādījušies tīrie māņi… Apgaismības gadsimts beidzies, apgaismības idejas diskreditētas. Mūs — apgaismotājus ar zaimiem piemin gan apspiestie, gan apspiedēji. Sācies tirgoņu un uzņēmēju gadsimts. Brīvlaistie zemes vergi kļuvuši par jaundibināto manufaktūru vergiem. Ko viņi ieguvuši? Un ko mēs abi esam ieguvuši, dārgais Merķel? Tautas neuzticību, varasvīru naidu, vairāk neko… Es to visu panesu stoiskā mierā. Nezinu, kā Jūs… kauču Jums vēl piederot avīze «Provinzialblatt iūr Kur — Est — und Lielland» un Jums atļaujot rakstīt par teātri un literatūras jautājumiem. Vai ar to pietiek Jūsu vispusīgajam prātam?

Man jau apaļi sešdesmit. Esmu desmit gadus jaunāks par Jums, bet pāragri novecojis un saguris. Dzīvoju nelielā ciematā Modenas tuvumā, kopju vīna dārzus un rakstu memuārus. Ar sāpīgu sirdi apzinos, ka nekad vairs neredzēšu mīļo Rīgu. Ārpilsētas uzcelšanai ārpus vaļņiem pēc 1812. gada ugunsgrēka ziedoju gandrīz visu savu laiku un enerģiju. Pēc manas iniciatīvas ierīkoti apstādījumi, rakts jaunais pilsētas kanāls, nosusināta Rīdzene,, iezīmēti topošie bulvāri. Kā tur tagad izskatās?

Piedodiet, ka tik svinīgā dienā apgrūtinu Jūs ar atmiņām par «vecajiem, labajiem laikiem»L par tām dienām, kad man vēl netrūka ideālisma.

Sirsnīgs sveiciens dzīvesbiedrei, bērniem un bērnu bērniem. Bet Jums, mans dā^ais draugs, jubilejai par godu salūts no trīs simti četrdesmit Modenas cietokšņa lielgabaliem un veca, apātiska ģenerāļa rokas spiediens!

Augstcienībā

Jūsu

Filips Pauluči.

… baltā "lappuse ar marķīza zīmogu un ģerboni dreb manos pirkstos… Ar delnu noraušu sūro mitrumu no ~ zoda un vaigiem. Man vēl esot pēdējā avīze, es vēl rakstot par teātri un literatūru? Meli! Jau pirms desmit mēnešiem «Provinzialblatt» likvidēta, Aizliegta! Rakstīju uz

Pēterburgu, prasīju atbildi: kāpēc? Atbilde pienāca no Modenas…

«Franči» neko nav piedevuši; baltieši neko nav aizmirsuši. Bet latvieši?

Sieva klusu pavērusi durvis un māj… Ieradies kāds jauns cilvēks. Vēloties runāt ar doktoru Merķeļa kungu. Sūtījis redaktors Treijs no «Latviešu Ļaužu Drauga». Laikam ar apsveikumu, ja jau taisni šādā dienā. Vai pieņemsi?

Kā tad var nepieņemt!

—    Redaktoru Treiju taču mēs gaidījām vakarā, — klusītiņām piebilst Doriņa, ielaizdama kabinetā druknu puisi, tā ap gadiem divdesmit trīs četri.

Jauneklis sveicina un nosauc savu vārdu:

—    Ans' Leitān'. Piņķu muižas skrīveris un avīzes «Tas Latviešu Ļaužu Draugs» līdzstrādnieks. — Redaktors sūtot doktora kungam sveicienus dzimšanas dienā un novēlot labu veselību. Pats diemžēl vakarā ierasties nevarēšot. Pie tā paša licis atnest atpakaļ doktora kunga manuskriptu, jo redakcija to nevarēšot izlietāt,

—    Kā tā? — brīnos. — Viss taču bija norunāts. (Varbūt viņiem tur trūkst tulka, kas manu rakstu spētu pārcelt labā latviešu valodā?) — Pasakiet redaktoram^, ka tulkotāju es pats sameklēšu.

— Esmu jau pārtulkojis, Merķeļa kungs, — lēnīgi saka cilvēciņš ar vārdu Ans' Leitān', — bet Treija kungš' domā, ka vienkāršiem latviešiem jūsu raksts par gudru un nākšot tikai par samaitāšanu. Treija kungs domā, ka. mūsu avīzes galvenais uzdevums — mudināt latviešus uz paklausību un zemes kopšanas darbu, lai tie ar uzviju izpildītu savas klaušas un nodevas un nedomātu par citām lietām. Treija kungs ir pārliecināts, ka jūsu raksts izraisīs latviešos lepnības garu un pašapziņu: lūk, kādi mums bijuši vareni senči! Bez tam Treija kungs jūsu rakstā atradis vairākus citātus no grāmatām «Latvieši» un «Vid-. zemes senatne», kuras pie mums skaitās aizliegtas ar cenzūras 1789.' gada 2. aprīļa rīkojumu un vēlāko papildinājumu ar numuru 2b.

(Paskat, cik gudrs… neko teikt: varenu advokātu atsūtījis «tas latviešu ļaužu draugs», Rechtsanwalt Ans' Leitān.)

—    Vai jūs latvietis? — prasu.

—    Jā… — nokaunējies atbild Anss, — bet, bet..

—    Un ko jūs pats domājat par manu rakstu un saviem senčiem? — pārtraucu gudro Ansi.

—    Esmu redakcijas skrīveris un izsūtāmais, tāpēc domāju tikai to, kas jādomā, un uz mata tā, kā domā Treija kungs, — pārliecināti atbild jauneklis.

—    Jūs dzīvē tālu tiksit, — piekrizdams saku. — Varbūt reiz pats arī būsit avīzes redaktors?

—    Tas ir mans sapnis, — Anss atdzīvojas. — Esmu jau pārtulkojis «Grāfa lielmāti Ģenovēvu».

—    Bet, ja kļūsit redaktors, jums šad un tad būs jādomā arī pašam.

—    Tas nemaz nav tik grūti, — atzīstas Anss. — Nevajag vien acīs lēkt. Dot ķeizaram, kas ķeizaram pienākas, visu pieskaņot — un uradņikam mazu graķīti…

Ilgāk vairs neaizturu veiklo skrīverīti. Anss zemu paklanās un aiziet.

Kāpēc gan jaunībā nepapūlējos iemācīties latviski? Tēvs taču šo valodu prata, arī mani draugi — Pegaus un Broce buldurēja iedzimto mēlē. Tā nu iznāk, ka piecas manas Rīgā izdotās avīzes un žurnāli (ārzemēs man piederēja vairāk nekā desmit izdevumu) — viss vāciski! Latviešu kulturālajai attīstībai un tautiskās apziņas celšanai mana darbošanā? nav devusi itin nekā. Toties pretinieki sen jau nodibinājuši visādas «ļaužu lapas». Raksta latviski, lai turētu ļautiņus tumsā un padevībā. Kur tad būtu radušies tādi paklausīgi Anši? Matīss Stobe gan sākumā arī mani aicināja piedalīties periodiskajā «Gada grāmatā», bet toreiz steidzos uz Leipcigu. Bija tikai viens mērķis, viena doma galvā: ātrāk izdot «Latviešus». Vēlāk, kad piedāvāju savus pakalpojumus mācītāju laikrakstiem, atdūros uz niknu pretestību. Izdevējs Jānis Peters jau 1822. gadā brīdinājis 'redaktoru — Lestenes Vatsonu: ja Jelgavas lapā parādīšoties kauču viens Merķeļa raksts, viņš tūlīt atņemšot līdzekļus «Latviešu Avīzēm»… Tā tas gāja manas jaunības laikos (atliek vien atcerēties Jēnu, Berlīni, Kopenhāgenu), tā tas iet līdz šai (ne)baltai dienai… Nebijis allažiņ pašam savu žurnālu un avīžu, te Vidzemē mani neviens pat nepazītu (protams, arī nevajātu. ..). Jo citā izdevumā nekur un nekad nav iespiests neviens mans raksts. Pretinieki labi apzinās driķēta vārda spēku. Tagad sēžu mēms, kā bez rokām. Mundlotl Apgaismības idejas nevienam vairs neesot vajadzīgas. Bet es pierādīšu, ka ir vajadzīgas! Neesmu skurstenī norakstīts,

mani kungi, nē! Nepriecājieties! Nesen sāku apgaismotāju idejas realizēt personiskā saimniecībā — Depkina muižā, par spīti Doras neticībai! Simt pūrvietu aramzemes, divdesmit pūrvietu pļavu un ganību, četri zirgi. Cik govju, to es nezinu, paprasiet Doriņai. Desmit kalpi, četri vasaras puiši, sešas kalpones. Dzīvesvietu visiem ierīkoju tepat muižiņā. Mani strādnieki pagaidām gan vēl neprot ne lasīt, ne rakstīt, bet tas nāks vēlāk, pēc Ruso programmas. Katru vakaru pāršķirstu Tomasa Mora, Vin- stenlija un Monteskjē traktātus par šiem jautājumiem. Dārgais marķīz! Depkinos valdīs tie paši likumi kā Tomasa Mora laimības salā. Visiem būs jāstrādā. Dīkdieņus pārmācīšu ar rungu, bet nelabojamie sliņķi taps izraidīti viņpus Katlakalna robežām, lai iet slaistīties uz Daugavas kanti. Mēs nodarbosimies ar zemkopību un lopkopību. Visus ražojumus novietosim kopējos šķūņos (kā to paredz Tomass Mors), klētīs un pagrabos. No turienes katrs kalps varēs ņemt to, kas viņam vajadzīgs. Maize par brīvu. Kā Vinstenlijs teicis: «Zeme un tās augļi visiem cilvēkiem pienākas vienādi.» Bet smagos darbus strādās vergi. Par vergiem padarīsim tos, kuri pretosies Tomasa Mora un Vinstenlija mācībām [3] . Racionālās lauksaimniecības ievešana Baltijā būs mana ilgā un raibā mūža cienīgs noslēgums, dārgais marķīz!

Vēstuli Helvigs tik tikko pabeidzis, bet uzstāj, lai tūliņ kāds to aiznestu uz Krūzmuižas zirgu pastu un nodotu postiljonam. Jā, jā, taisni šodien! Viss iet pa kaklu, pa galvu, drīz sāks ierasties ciemiņi, bet Helvigam uznākusi idee iixe\ tūlīt nosūtīt vēstuli marķīzam Pauluči.

Doroteja salīkusi stāv jaunās mājas viesistabā un skatās pa logu uz Bišumuižas lielceļa pusi, pa kuru pirms pāris stundām svilpodams aizgāja redaktora Treija atsūtītais jaunskungs. Jau atnācis uzticamais mājas draugs doktors Brucers, ap pusdienlaiku ieradās Helviga vecākā māsa Beate ar duci bērnu un kaulaino vīru — mastu šķirotāju Rudlovu. Dorotejas meita no pirmās laulības — atraitne Juliāna Auguste ar četrām meitenītēm un trim zēniem pastāvīgi dzīvo Depkinos, taču šodien viņi skaitās viesi tāpat kā dēls Kārlis Vilhelms Dornsdorfs, diplomēts agronoms un slaists bez noteiktas nodarbošanās. Dzimtas

lepnums — pastarītis, medicīnas doktors Albrehts Emīls Merķelis ar savu ģimeni tikko iebrauca pagalmā. Viņus vatvedusi ātrās palīdzības kariete, jo Albrehts Emīls strādā par Ķemeru veselības avotu ārstu un sanitāro vicedirek- toru.

Tik tālu nu mēs būtu, bet kur pārējie ciemiņi? Pulkstenis seši. Sešos paredzēts viesību sākums. Galds klāts septiņdesmit viesiem, bet neviena no lūgtajām personām nav turējusi par vajadzīgu ierasties. Kur palikuši Helviga kādreizējie draugi, daudzo avīžu izdevēji un redaktori, intelektuālā Rīga? Ielūgumus taču jau laikus izsūtīja pats jubilārs.

Šo pēcpusdienu viens pēc otra ieradās sulaiņi un izsūtāmie. No «Dūna Zeitung», no «Rigasche Stadt-Blātter», no Jelgavas avīzes. No rātsnama bibliotēkas, no vēstures pētnieku biedrības, no amatnieku ģildes. Izdevējs, ase- sors, filoloģijas doktors, eltermanis (k| viņus tur visus sauc!) liekot sveicināt, bet diemžēl vakarā personīgi ierasties nevarēšot. Pat vizītkartes nav turējuši par vajadzīgu atsūtīt jubilāram…

— Cik zemi, cik ļauni cilvēki! — čukst Doroteja Vil- helmīne, un acis viņai pilnas asarām. —'Kad mums vēl piederēja avīze, šie kungi vismaz baidījās no Helviga asās spalvas, bet tagad atklāti pauž savu nicināšanu… Neviena drauga… Varbūt Helvigs pats vainīgs: atrāvies no cilvēkiem, aizmirsis pasauli. Kāds brīnums, ka pasaule aizmirsusi arī mūs! Šo dzimšanas dienu jau nu gan mans nabaga vīrs iedomājās pavisam citādu… Vēl vakar atzinās. Esot noilgojies pēc cilvēkiem. Tik labi būtu parunāties un pastrīdēties. Šeit, Depkinos, viņš noņemas vien ar kalpu un kalpoņu tikumisko audzināšanu, tie nav nekādi interesantie sarunu biedri. Pret strādniekiem Helvigs izturas kā tēvs pret palaidnīgiem bērniem. Aizdzina pārvaldnieku un vagari, darbus tagad rīko viņš pats. Uzmudina ar pamācībām, dāvanām, dažreiz pamatīgi iekausta. Pēc tam nāk sūdzības: dzimtbūšana un miesas sodi esot atcelti. Helvigu sāk vazāt pa tiesām. Jo labāk mans vīrs ar kalpotājiem apietas, jo vairāk viņi slinko un zog. Viskarstākajā darba laikā Jurre izliekas slims, Jaspers aizgājis uz Daugavu peldēties, bet Kača nemaz nav ieradusies sienu pļaut.

Vakarā Helvigs nedarbniekus iesauc savā kabinetā un ar Kārļa Vilhelma starpniecību (krustdēls itin labi prot

latviski) norāda uz Jurres, Jaspera un Kačas pārkāpumu ētiskajiem un morāliskajiem aspektiem. Bet vainīgie sēž trulām sejām un žāvājas… Jaspers zina, ka pērkons rūc gan, bet šoreiz nespers. Helvigu prot iežēlināt katrs blēdis. Savā lielajā līdzjūtībā viņš Jurrem atber labības sieciņu, aizdod savus vecos svārkus. Ļauj āboliņa attālā piesiet no rīta slimās, bet tagad veselās bandenieces Kačas govi. Kalpi aiz muguras rāda ar pirkstiem un smejas par dullo vācieti. Ja vēl ilgi tā ies — izputēsim, dieva vārds — izputēsim! Vien manas gotiņas un putnu māja (tur es nevienu iekšā nelaižu) palīdz ģimenei turēties * virs ūdens. Mēģināju Helvigu pierunāt, lai atdod saimniecību Kārlim Vilhelmam. Kā nekā — diplomēts agronoms, pa pusei dēls … - *

— Kamēr dzīvošu, nevienam muižas valdīšanu neatdošu, — atbildēja vīrs. — Gribu pierādīt, ka ar humāniem līdzekļiem un racionālistu idejām var realizēt tautu un šķiru laimīgu sadzīvošanu.

Beate pārliecināta, ka papiņš uz vecuma dienām drusku sajucis, un arī doktors Brucers baidās, vai Helvigam nesākas kaut kas ar nerviem. Varbūt ļaundabīgais spiediens galvā, jo kļuvis nedabiski labdabīgs…

Blakus Depkiniem plešas Belles muiža, pie Olekts upītes Rama muižiņa (tā pieder Beates vīram Rudlovam, koku tirgotājam), bet visbagātākie ir Krūzmuižas kviešu un kāpostu lauki. Barons Huikelkovens nežēlo ne rīkstes, ne karabančas, ļautiņi slauka asaras, lokās līdz zemei padevībā un klausa uz vārda. Vagaris noteicis: sliņķim nebūs nedz gulēt, nedz ēst. Bet Depkinas kalpi un kalpones sēž pie ģimenes kopējā galda. Man sirds kāpj pa muti ārā, kad redzu, kā viņi loca iekšā rudzu putru ar biezpienu. Huikelkovens novāc bagātīgu ražu. Ved uz Mūksalas spīķeriem labības maisus, uz kuģiem saknes un dārzeņus. Bet Merķeļa šķūņos un klētīs — tukšums… Šovasar iznāca tiesāties ar Krūzmuižnieku. Huikelkovena zirgi bija atstāti bez uzraudzības un ielīduši manā sakņu dārzā. Helvigs tos apķīlāja un piesēja savā stallī. Caur ķemerejas tiesu pieprasījām no Huikelkovena četrus dālderus par zirgu (ķīlas naudu^bez tam no katra lopa vēl desmit grašus par barošanas izdevumiem dienā. Pateicoties mana brālēna advokāta Germana likumzināšanām, Huikelkovens prāvu zaudēja. Bet tad tas neģēlis sarunāja veco Ziepniekkalna burvi Ebu, lai viņa izkārnot mūsu āboliņa

atālā raganu vēmekļus. Un tā nu «ar piepūšanos» nosprāga mana labākā govs, kura tai āboliņlaukā bija ganījusies un gānekļus ierijusi. Tāda skāde! Mantu putina svešs, mantu putina pats, miltu lādes tukšas… Nabaga Helvigs, nupat vairs nav labi. Varbūt taisnība doktoram: kaut kas ļaundabīgs galvā. Skat! Beate, Albreht! Dieviņ, tētiņ, papus nāk šurpu! Labi, ka pavērsu acis pagalmā. Nav varējis nabadziņš ilgāk nociesties. Nav varējis sagaidīt, kad sauksim: ir taču piecpadsmit minūtes uz septiņiem, un sešos vajadzēja sākties. Vilhelm, Juliāna, dedziniet sveces, ātri, ātri! Kauču gaišumiņš istabā. Es palīdzēšu, dod! Helvigs jau pie vārtiņiem! Jūs, mazie, ar puķēm stājieties šinī vietā. Tikko papiņš vērs durvis, kliedziet: urā!

—     Urā! U-rā-ā!

—     Vel ne! Tikai tad, kad vers durvis… Valtraute, Franci, Ida, Emīlij — veiklāk, veiklāk! Kā tu turi puķes, Emīl? Kā slotu… Nebāz degunu buķetē, turi augstāk. Uzmanību, opaps ir klāt! Viens, divi…

(Sākas milzīga ņega. Dorotejas Vilhelmīnes iekšējais monologs gribot negribot jāpārtrauc. Izsaucēji, daudzpunkti, kliedzieni, smiekli, kopīgi nodziedāta apsveikuma dziesma… nošu papīra trūkst, melodiju fiksēt neiespējami … Jādod liriski epistulāra atkāpe … Sižetu turpinās Doras vēstule māsīcai Magdalēnai Germanei, triekas ķertajai Līvenmuižas īpašniecei.)

Dārgā kuzīne!

Tu gaužām interesējoties, kā pie mums noritēja Helviga dzimšanas dienas svinības. Es Tevi saprotu: šobrīd Tu esot pilnīgi saistīta pie gultas, doktors Brucers neļaujot pat sēdēt spilvenos. Beate un es — mēs abas ticam un ceram, ka Ķemeru brīnumdarītāja dievmāte atdos Tavus gurnu spēkus un pavasarī varēsi pārcelties dzīvot mums blakus savā Smugaserhofas pilī pie Oļupītes.

Labprāt pastāstīšu visu, kas pie mums notika divdesmit pirmā oktobra vakarā.

Lūgtie ciemiņi nebija iedrošinājušies nākt jubilāru apsveikt — to Tu droši vien būsi jau dzirdējusi. Mēs tikai vēlāk uzzinājām, ka nedēļu iepriekš notikusi pēkšņa revīzija Rīgas grāmatnīcās un arestēti divi lielākie grāmattirgotāji par ārzemju literatūras pārdošanu viņu veikalos. Sakarā ar bezdievīgu ideju izplatīšanos Eiropā birģermeistars Tims aizliedzis Rīgā ievest un pārdot vācu, angļu un franču rakstnieku darbus. Nupat šo lēmumu apstiprinājis arī žandarmērijas priekšnieks Valujevs. Izdarot kratīšanas pie Ķimeļa un Debnera, tur atrastas arī nabaga Helviga agrāk sarakstītās grāmatas. Vēl joprojām»tās Vidzemē skaitoties stingri aizliegtas. Ķimels ar Debneru tikšot saukti pie tiesas. Uz tiem, kuri tagad gribētu pie mums ciemoties, kristu nelaba ēna; tāpēc jau arī nebija neviens no paziņām atnācis apsveikt nabaga Helvigu… ArBeati un Albrehtu nospriedām skaļi un priecīgi svinēt dzimšanas dienu šaurā ģimenes lokā, lai aizdzītu Helviga drūmo noskaņojumu. Troksnis iznāca pamatīgs. Helvigs pirmajā acumirklī teicās neesot sapratis, ko darīt — raudāt jeb smieties. Skats bijis satriecošs. Bērni nosalušiem deguniem un svinīgām sejiņām. Galds ar sudraba traukiem un mirdzošām svecēm, nokrauts ēdieniem un dzērieniem. Doktors, Beate un viņas kaulainais vīrs — visi trīs sagrābuši jauna, ar spīdīgu ādu apvilkta klubkrēsla atzveltni, lai jubilārs nojaustu, ka tā ir kopīga dāvana un maksājusi bargu naudu…

Kad mazbērni mitējās urjavot un dziedāt Krambambuli, visi-pulciņā virzījāmies uz bagātīgi klātā galda pusi. Sasēdāmies cieši, cieši apkārt Helvigam. Kopā sanāca gandrīz divdesmit galviņu. (Ko Tu, mīļā, gribi? To karapulku jau es ēdinu katru dienu un nevaru vien pieēdināt.) Bet tad iestājās neveikls klusums… Itin kā kaunējāmies, kā sargājāmies paskatīties uz garā galda viņu pusi, uz tukšajiem krēsliem. Uz piecdesmit spoži baltajiem, ziedu izrotātajiem un salvešu klātajiem porcelāna šķīvjiem. (Gandrīz kā marmora plākšņu rindas Katlakalna kapos svecīšu vakarā… Latviešu zemnieki veļu laikā klājot galdus saviem aizmirstajiem tēviem un tēvu tēviem…)

Pēkšņi drūmo klusumu iztraucēja zirgu pakavu troksnis un ratu rīboņa pagalmā.

—     Kas tur ārā notiek? — prasa Helvigs.

—     Piebrauca! — iekliedzās mazais Antons Vilhelms. — Diližanss piebrauca!

Visi metāmies pie logiem. Sētvidū skanēja jautras balsis, skaļi smiekli.

—     Trīs diližansi! — brīnās doktors Brucers. — Pilni ar dāmām un kungiem. Kas gan tie varētu būt?

—     Kas tie varētu būt? — cieņu nezaudēdama, lepni saku. — Tāču jau lūgtie viesi. Tu, Helvig, ar savu nepacietību atkal esi putru savārījis. Vajadzēja pagaidīt, nevis sēsties pie galda.

Priekšnamā sabruka vesels lērums ciemiņu lietus apmetņos (pret vakaru bija sācis līņāt). Kungi raibās vestēs, ar futrāļiem rokās, dažas vieglprātīga paskata jaunavas. Visbeidzot mūzikas direktors Heinrihs Dorns, zem rokas vecu, drebošu dāmu vezdams. Viņa bija viscaur melnā, tērpusies sēru mežģīnēs, ar šķidrautu. Jau pašā sākumā man šī sieviete ar pūces acīm nepatika, bet par to vēlāk…

Mūzikas direktoru Domu mēs pavirši pazīstam. Šis kungs pieder pie kāršu spēlmaņiem un uzdzīvotājiem, tādus cilvēkus mans vīrs nevar ciest. Bet pagājušajā pavasarī reiz aizbraucām uz Muses teātri noskatīties Doma operu «Der Schdffe von Paris». Izrāde man ļoti patika. Traki jocīgs gabals. Mūks aiz pārskatīšanās iedzer mīlestības dzērienu, kļūst par muļķi, nonāk paradīzē, nē — Parīzē un ar eņģeļmeitenēm, nē — englišmeitenēm sāk trakot rokoko… Es visu izrādes laiku tā smējos, tā smējos… Pēdējā cēlienā Helvigs saka: vajagot iet un apsveikt diriģentu Rihardu Vāgnera kungu, kurš to izrādi sagatavojis.

Viņa kabinetā tad nu mēs iepazināmies ar Heinrihu Dornu. Helvigs kratīja Domam roku un uzcildināja par «viegli pieejamo un jautro mūziku». Bet Rihards Vāgnera kungs diezin kāpēc pēkšņi iesmējās un teica: «Pie jums Rīgā jau citādu mūziku necieš kā vien viegli pieejamo. Divus gadus pūlējos, lai rīdziniekus iepazīstinātu ar nopietnu mākslu — ar Bellīni «Normu», ar Bēthovena «Fi- delio», bet — ak vai! Jums labāk patīk klausīties pēdējos mēslus!»

Paklausies, mīļā! Tādā tonī atļāvās runāt lielībnieks, kurš pats vēl neko nav sakomponējis! Sakāpis galvā… Doms neko neatbildēja, tikai šķībi paskatījās uz kapelmeistaru. Šoruden Vāgners no mūzikas direktora amata padzīts gan — un Dorns viņa vietā! Parādu dēļ aizlaidies uz Englišzemi, lielība maksā naudu …

No tās reizes Dorns mums par sirdsdraugu uzmeties.

-Vienā ballē Beatei teicis: mūžam neaizmirsīšot Merķeļa draudzīgos uzslavas vārdus — «jūsu viegli pieejamais mūzikas stils». Pie tam šie vārdi izteikti tai laikā, kad Dornam no visām pusēm mākušies virsū kaitnieki — Vāgnera draugi un piekritēji.

Dārgā Magdalēna! Beate tā arī izskaidro, kāpēc .Helviga dzimšanas dienā Dorns sapulcējis un pie mums diližansos atvedis Muses aktierus un muzikantus. Pateicībā par labvēlību viņš pat sacerējis un veltījis Helvigam «Punša kantāti», klausies un brīnies!

Atzīšos — tādus ciemiņus Depkina muiža nu gan nekad vēl nebija uzņēmusi. Ja Tu no skolas laikiem atceries par barbariem, kas izpostījuši mūžīgo pilsētu, tad arī pie mums tovakar kaut kas tamlīdzīgs notika. Uz mata! Visa tā kompānija neaicināta metās pie svētku galda, korķēja vaļā dārgās vīna pudeles, grāba Daugavas mazsālīto lasi un sarkanos ikrus, ķiķināja un sauca nepiedienīgus tostus. Komedianti paliek komedianti! Heinrihs Dorns atļāvās nosēdināt bālo, izkaltušo veceni blakus Helvigam (tas taču bija mans krēsls!), pats ieņēma vietu pie jubilāra kreisās rokas un, mežonīgi dauzīdams ar karoti (ar manu dārgo sudraba karoti!) pa kristāla sālstrauku, iesāka nesakarīgu runu.

—     Dārgo Merķel! — viņš kliedza. — Pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem, būdams vēl sprogains jauneklis bez parūkas, jūs atnācāt uz Musi, lai saistītu savu dzīvi ar maigo Taliju.

(Es nobālēju..'. Helvigs par to Natāliju man itin neka nav stāstījis.)

Cienījamais jubilāri — runātājs turpināja. — Muses hronikās gan līdz šim neesam varējuši atrast ziņas par lomām, kuras jūs tajos laikos būtu tēlojis. — Šai vietā Dorna runu pārtrauca dīvains ķērciens:

—     Ho-hi! Hi-ho! Burgonjīno!

Visi izbrīnījušies pagrieza galvas uz vecās dāmas pusi. Viņa sēdēja klubkrēslā blakus Helvigam un šūpoja galvu. «Gatavā ragana!» nodomāju…

—     O, jā! — iesaucās Dorns. — Tajos laikos taču, donna Anna, arī jūs strādājāt teātrī. Kā gan es to varēju aizmirst? Mīļie svētku viesi! Anna Marija Mende ir mūsu teātra dārgākā relikvija. Rīga, Drēzdene, Vīne — tāds ir viņas slavas ceļš. Nesen donna Anna atkal atgriezusies Rīgā. Šodien laipni ieradās kopā ar mums godināt savu kādreizējo kolēģi. Atļaujiet, Merķeļa kungs, šai svinīgajā brīdī uzsvērt jūsu neapstrīdamos nopelnus skatuves mākslā. Visa Eiropa pazīst Merķeli — ievērojamo teātra kritiķi, publicistu un teorētiķi. Vāczemē jūs pirmais sākāt izrāžu vērtēšanu periodiskajā prese. Pirms jums tikai retumis un galvenā kārtā neprofesionāļi…

— Man kļūst garlaicīgi, Dorn! — atkal iekliedzās vecā dāma, pūces acis blisinādama. — Es gribu tikt mājās… Sāksim izrādi!

Dorns rokas vien noplātīja… Muzikanti paēduši, padzēruši ar troksni cēlās no galda augšā. Gāja priekšnamā, vilka no futrāļiem ārā štrumentus un sāka skaņot. Dziedātāji žagojās un atklepoja rīkles, dažs žēlojās — esot par daudz ieēdis. Te tev nu bija! Turpmāko, norisi es Tev, Magdalēna, atstāstīšu pavisam īsi, jo no dziedāšanas un deklamēšanas maz ko saprotu. Troksnis sanāca tik liels, ka tīšām atvēru logu, lai dzird kaimiņš — nelietīgais Huikelkovens-.

Tenora partiju izpildīšot pats Jozefs Hofmans, teica Dorns. Pēc tam viņš vēl piebilda, ka pēc Holteja aizbraukšanas Hofmans iecelts par teātra direktoru, ko tu neteiksi? Soprānu dziedāšot Amālija Plānere, tā esot aizbēgušā kapelmeistara Vāgnera pirmās sievas māsa. Cik daudz, cik daudz par mākslu es tai īsā brītiņā uzzināju! Arī to, ka «donna Anna» patiešām bijusi Helvigam pirmā mīļākā (vecais aktieris Seiblers pačukstēja. Es pazīstu viņa brāli: Torņkalna tirgū ar apiņiem andelē). Pirmajā brīdī man karsts un auksts pār kauliem pārskrēja. Kā zvīņas no acīm nokrita! Tāds neģēlis. Esmu trīsdesmit gadus ar Helvigu laimīgā laulībā nodzīvojusi (ar pirmo vīru piecus, ar otro — Dornsdarfu — tikai trīs), taču Helvigs ne ar pušplēstu vārdu nav pieminējis ne Taliju, ne Annu. Gribēju jau sākt taisīt skandālu, bet tai brīdī Dorns paņēma mani zem rokas, apsēdināja ēdamistabas vidū ievilktajā zofā blakus manam Helvigam un lūdza apklust, jo tūlīt sākšoties «Punškantāte». Galu galā visa tā opera sanāca diezgan jauka. Dziedāja kā eņģeļi, kur tad vēl tās bazūnes! Kad ciemiņi atvadījās, nemaz vairs nebija žēl ne- apēsto lašu, ne izdzerto vīna pudeļu. Vienreiz mūžā taču var atļauties!

No tā vakara Helvigs pavisam pārmainījies… Tāds savāds: sēž kabinetā un raksta atmiņas. Nesen pirms gulētiešanas izmeta dīvainus, man nesaprotamus vārdus: viņa dvēselē atkal esot uzvarējis Šillers. Un tas trakākais — paklusām sācis dzert vīnu un brūvēt punšu. Labākie cilvēki pasaulē esot aktieri, bet avīžnieki un literāti — nodevēji un liekuļi. Kādu ritu Helvigs iesaui is Kārli Vilhelmu pie sevis kabinetā un prasījis:

—     Ko tu teiktu, ja es Depkina muižas saimniecību nodotu agronomam Kārlim Vilhelmam Dornsdorfam un pats mazdrusciņ atpūstos? Padomā par šo jautājumu

Mēs ar Juliānu no priekiem gandrīz vai apraudājāmies. Redz, ko izdarījusi «Punškantāte»! Ja tā notiktu, mīļā kuzlne, visa ģimene uzelpotu un tiktu reiz uz zaļa zara… Tās ir manas pēdējās cerības, lai dieviņš dotu! Tagad nu man šķiet, būšu Tev uzrakstījusi par visu, kas pie mums notika divdesmit pirmā oktobra vakarā. Skūpstu!

Tava

Doroteja Vilhelmīne

… mana misija beigusies, jo esmu ticis pāri slieksnim, ko sauc par atvadu egoismu (sirmgalvja cenšanos mierināt un žēlot pašam sevi):

Ailes opiert' ich hin, der Menschheit zu helten, Eitel war der Erfolg, Hass und Verfolgung der Lohrt.

Tas bija donnas Annas atgādinājums. Par godu man taču viņa sacīja Šillera ievadvārdus pasaules lāpītājam: Von der Menschheit du kannst nicht gross genug den- ken, W/e du im Busen sle trāgst, prāgsl du in Taten sie aus.

Kas notika? No kurienes nāca izšķīrējs trieciens? Varbūt Doma trakā, vieglprātīgā «Punškantāte»? Tas bija Šillera trešais periods. Trešais un pēdējais.

< Vier Elemente

Innig gesellt, Bilden das Leben, Bauen die Welt. . . Eh es verdūllet, Schoplet es schnell! Nur wenn er glūhel, Lebet der Ouell!

Kad viesi aizbrauca un mājinieki izklīda, palūdzu Do- riņai atnest šurp uz verandu pudeli vislabākā sarkanvīna, kāds vien atrodams manā pagrabā.

—     Aber Helvigl — viņa pārbijuši es izsaucās, taču, ieraudzīdama manu bargo sejas izteiksmi, aiztecēja uz pagrabu pēc Frankentālera.

Es protu pagatavot punšu. Pēc Šillera receptes:

Draugs, spied citrona Sulīgo šķēli — Tur dzīves kodols (To sajūt ar mēli). Steidzies saldināt Skābskābo viru. Cukurā, vecīt, Dedzini dziru.

Šķiet-, ka to pantu dziedāja duetā Hofmans ar Plāneri. Labāk būtu bijis tenoram un basam.

Pāri gāž vādēta Ūdens plūsmu, Jo elements trešais Dod mierīgu jūsmu.

Noslēgumā visi solisti un koris. Con siorza.

Steidzieties garšot, Lai neizgaro tvaikos. Slava elementiem Laiku laikos!

Sēžu tikko uzdāvinātajā klubkrēslā un rakstu atmiņas. Darstellungen, I… Divi spilveni aiz muguras,, karsts ķieģelis pie kājām, vilnas zeķes… Jo ir jau pusnakts un, divdesmit otrais oktobris. Uz rakstāmgalda kūp glāze ar punšu." Punšs palīdz tikt pāri slieksnim, ko sauc par veca vīra atvadu egoismu. Esi sveicināts, Johan Kristof Fridrih Šiller! Tu esi uzvarējis!

SPRIEDUMS KALIFALKHERSTONA LIETĀ (rokoko stila kriminālstāsts)

Mesdames, messleurs!

Juzdams, ka spēki ir galā, izšķīros publicēt daļu no materiāliem, kurus nodevu Karaliskajai Burbonu tiesai toreiz, kad pār manu un manas sievas Lorencijas galvu brāzās bezgalīgs negods un zaimi. Tās būs atmiņas, dienasgrāmatas, vēstules un tiesu protokoli. Jau gadiem ilgi smoku Sanleo cietokšņa pagrabos. Mana sieva Lorencija notiesāta uz mūžīgu pazudināšanu Tulūzā. Franciju piemeklējusi ilgi gaidītā un nenovēršamā revolūcija. Ceru — tagad pērkons iztīrīs gaisu un nākamās paaudzes sapratīs., ka nevis es radtju šo melu un noziedzību pasauli, bet nelietīgā pasaule radīja mani. *

Kalifalkherstons, grāfs Fēnikss,

Maltas akmens krusta

(ar šķēpiem un briljantiem) 'kavalieris,

_ E. M. L. K.

(Ēģiptes masoņu Lielkofta)

1780. gada 13. jūlijā, pusceļā starp Sankt Pēterburgu un LIflandiju (no slepenās dienasgrāmatas).

1

Addio, bella\ Viņas majestāte audiencē nepieņēma. Gaidījām no decembra līdz jūlijam. Jauki gan, mesdames\ Aizvakar pienāca atbilde: divdesmit četru stundu laikā atslat galvaspilsētu. Tā? Jauki, messieurs! Tfū! Sankt Pēterburgas sabiedrība — štatsekretārs Jelagins, «Triju karogu» ložas dekāns Pjotrs Aļeksejevičs Tatiščevs (ar slepeno vārdu — Pinnatus ab oliva tenera) aizrunāja, bet veltīgi. Nelīdzēja… Pat tie kungi, kuri pakļauti slepenā masoņu lielmeistara Braunšveigas hercoga un viņa kanclera — Ekernjerdes Sanžermena varai, neko nespēj pret viņas augstību. Carieni apsēduši volteriāņi un svē- deborģieši. Addio, bella, vecā zoss! Divdesmit četru stundu laikā: kā jums tas patīk? Pēc kā tas izklausās? Laime, ka pateicīgais grāfs Hendrikovs manā rīcībā nodeva šo karieti, ar kuru braucam, un četrus brangus ērzeļus. Mēs laižam uz Marienburgu Līflandijā, mūs pavada bārdains kučieris, kurš prot franciski, un augstprātīgs staļļmeistars. Viņi abi sēž priekšā uz bukas un bez mitēšanās pūš mums virsū paštaisītas tabakas dūmus. Tā esot mahrovka, velns parāvis: Lorencijai uznāca nelaba dūša, viņa gandrīz sāka vemt. Es pagaidām vēl turos, jo spiežu pie nāsīm rož- ūdenī samērcēto Lorencijas kabatlakatiņu. Addio, bellal Marienburgā vienu dienu paciemosimies pie Voronco- viem; viņi mūs nogādāšot tālāk uz Dinamindi un sameklēšot kuģi. Jāatgriežas Francijā — citas izejas vairs nav. Pie hercogienes atraitnes Benignas Jelgavā neuzdrošinā- -mies acis rādīt, bet Prūsijā man cilpu sagatavojis vecais Fricis, lielais flautas mākslinieks, — tā pačukstēja Meien- dorfs. Esmu • gandrīz vai pārliecināts, ka plikgalvainais spiegs, kurš seko no.Leipcigas (varbūt jau agrāk), ir vecā Friča aģents. Noteikti! Nepatīkams derglis… Pats laikam domā, ka neesmu to pamanījis, tāpēc seko gaužām uzkrītoši: dienu un nakti velkas iepakaļus viena arbaleta šāviena attālumā. Kad spēji apgriežos un soļoju atpakaļ, spiegs steidzas pāri ielai un caur vārtu spraugu vēro, kur mēs ar Lorenciju paliekam. Agri rītos un vēlu vakaros plikgalvis vāķē pie durvīm, mani nervi ir čupā…

Tomēr Lorencijai par lūriķi ne vārda neesmu teicis un ari neteikšu. .Manu sievu kaut kas nospiež, to es jau labu laiku manu. Kādu nakti pietrūkās no miega un šausmās kliedza, ka no tumšā kakta uz viņu skatījušās pārgrieztas acis. Vien ar kreņģelīšu tinktūru izdevās Lorencijas uztraukumu nomierināt. Varbūt vajāšanas mānija? Varbūt mums abiem sākusies vajāšanas mānija un plikgalvis v sekotājs ir tikai manu slimo smadzeņu monstrs?

Nē! Es tiešām spiegu pamanīju jau Leipcigā. Varu apgalvot — tas bija tas pats plikgalvis, kurš pēc tam Sankt Pēterburgā mums uzglūnēja. Bet pirmoreiz to manīju Leipcigā. Viņš toreiz ienāca Šrepfera kafejnīcā un apsēdās pie galdiņa Lorencijai aiz muguras. Nepatīkams cilvēks. Kupris. Plecos ierautu, kailu, spīdīgu galvaskausu, izspiestiem vaigu kauliem, savītušu, dzeltenu seju.

—    Cahess! — iesmējos un piegrūdu Lorencijai ar elkoni. -— Tev aiz muguras sēž Cahess, palūkojies atpakaļ!

Lorencija nobālēja, bet neatskatījās: viņa to bija ieraudzījusi spogulī uz pretējās sienas.

—    Vai tev kāds paziņa? — izbrīnījusies jautāja Lorencija.

—    Paziņa? — saku smieties pavisam skaļi. — Seska un drakona krustojums! Mans paziņa … nē, tas ir Cahess. Bībeles Cahess.

Cahess piecēlās un izgāja pa durvīm. Tā bija vienīgā reize, kad Lorencija redzēja plikgalvi, kad abi sarunājāmies par viņu. Šis notikums sen aizmirsies. Mieru, tikai mieru…

Braucam un kratāmies jau otro dienu. Esam noguruši un nelaimīgi. Pārnakšņojam Ingermanlandē, netīrā zirgu stacijā. Ceļš vienmuļš un garlaicīgs. Lorencija guļ saritinājusies karietes ādas atzveltnī. Es ierīkojos uz priekšējā sola, lai viņai būtu ērtāk. Nudien neticēju, ka jūlija saule te, ziemeļos, varētu karsēt un cepināt tāpat kā Sicīlijā, — tagad izjutu to pats uz savas ādas,.. Putekļi, mēsli, bedrainas ciematu ieliņas, klejojošas vistas… Noplīsuši bērneļi. Tikpat netīri un izbadējušies kā Sicīlijā, dieva vārds! Kāds kontrasts pēc Sankt Pēterburgas dāsnuma un spožuma!

Kā tas gadījās, ka pēkšņi iedomājos par noplīsušiem bērniem? Mesdames, messieursl Skaistulītei, kura šeitan dus, nav nekā kopīga ar noplīsušajiem Sicīlijas bērniem. Tā ir mana sieva grāfiene Lorencija Fēniksa. No augstas kārtas. No ļoti, ļoti ievērojamas dzimtas. Grāfiene Lorencija mani bezprātīgi mīl, es to varu apgalvot, cienījamās lasītājas un lasītāji (ceru, ka mana dienasgrāmata reiz nonāks atklātībā). Viņa ir gatava manis dēļ uzupurēties, viņa' būtu gatava manis dēļ mirt (ja tas būtu vajadzīgs) — varu apzvērēt pie akmens krusta ar šķēpiem un briljantiem, jo esmu Maltas kavalieris. Ko vēl? Mana Lorencija ir neiespējami uzticīga. Apprecējāmies pirms desmit gadiem. Citai kuņdzenei tik ilgā laulības periodā būtu jau seši septiņi mīļākie, bet Lorencija viņus visus sūta pie velna, kauču tas būtu pats Grigorijs Potjomkins. Man ārkārtīgi laimējies. Par to varu pateikties vien savam audzinātājam Aitostasam, kurš pirms desmit gadiem mūs saprecināja.

— Bildini Lorenciju, — teica Altostass. — Meitenei ir gaišreģes spējas un neticami izveicīgi pirksti. Pats savām acīm redzēju, cik veikli viņa izvilka Agridžento arbūzu tirgotājam no pakaļējās bikšu kabatas naudas maku. Jūs esat kā radīti viens otram.

Daudz netielējos, jo Altostass jau ilgi meklēja grāfam Fēniksam piemērotu sievu.

Viņš mani bija ievērojis Palermo ostā, kur caurām dienām klaiņoju un nodarbojos ar sīkām blēdībām. Noskatījies, kā es tās lietiņas daru, vecais armēnis nešaubīdamies pieņēma mani par savu palīgu. Toreiz viņš bija no Trapezundas atvedis maisu ar mēnesakmeņiem. Tos vajadzēja pārdot lētticīgiem muļķiem, tādu jau Palermo .netrūka. Mēnesakmeņi sargājot no ļaunās acs un burvestībām.

Hokus pokus, bortus jokus, mālus lokus, bim-bom!

Kad šo tirdzniecības darījumu biju spīdoši veicis, Altostass dievojās' es esot nepārspējams blēdis, man viņš paredzot lielu nākotni. Taču dotības jāizvēršot plašākā vērienā. Manu sūtību viņš redzot starptautiskajās afērās un diplomātijā. Lai to piepildītu, jāstudējot melnā maģija, austrumu noslēpumi un nekromantija. Panākumi neizpalikšot, ja vien es nākšot pie saprašanas, ka katras . varenības pamatā — trīsdesmit procentu karjerisma plus septiņdesmit procentu mākas izmantot līdzcilvēku muļķību sevis labā. Tik skaidri definēts pasaules uzskats un dzīves mērķis ļāva mums abiem saprasties un tuvināties. Sava skolotāja Altostasa pavadīts, nekavējoties devos studiju ceļojumā uz Medinu un Meku. Tur mūs

laipni uzņēma šeihs, noturēdams par muhamedāņu svētceļniekiem. Samarkandas un Harnakas Suzruta medresēs Altostass mani ievadīja ārstniecības noslēpumos, iepazīstinādams ar slaveno Ibn Sinu. Memfisā vingrinājāmies kabalistikā, bet īso vēderrunāšanas kursu beidzu Indija pie kāda brahmaņa, kurš spēja stundām' ilgi skatīties uz savu nabu un sarunāties ar to. Balss viņam nāca no vēdera, jo, īpaši koncentrēdamies, brahmanis bija atradis veidu, kā ieiet sevī. Drīzi vien arī es šo mākslu apguvu un atgriezos Palermo kā jauns, spējīgs brīnumdaris. 'Gribēju jau precēt Zaklīnu, grieķu pirāta divkārtīgo atraitni, bet Altostass teica;

—    Nē! Tu esi par labu, lai precētu tādu izkaltušu nūdeli! Viņa taču Montenegro spēļu ellēs vienā vakarā laižot pār kanti kuģīti ar visu takelāžu, kļūsti jel prātīgs! Man ir pavisam cita ideja. Vai esi ievērojis arābu meiteni, kura vakaros klejo pa Palermo ielām, zīlē un liek kārtis?

Nē, es. tādu nebiju ievērojis,

—    Tad turpmāk ievēro! — teica Altostass. — Viņa ir Ēģiptes farona nelikumīgs bērns, atvesta pāri jūrai un nolikta pie netiklēs Feličiāni būdas durvīm. Vai tu saproti, kas tās tev par akcijām?

—    Kā jūs zināt, ka faraona meita? Manuprāt, akcijas nav visai drošas.

—    Maztoērna autiņos staigule atrada ķēnišķīgas pazīšanas zīmes un dārgakmeni violetā krāsā. Protams, tās mantiņas Feličiāni tūdaļ nodzēra. Bet man vajadzēja tikai zīdainim acis uzmest, un es tūliņ pazinu ēģiptiešu faraona Meneftas un Sicīlijas valdnieka Kleona neuzticīgās sievas Didonas meitu. Ar vienu vārdu: princese! Zvēru pie savas un pravieša bārdas! Tagad meitene klejo pa ielām, zog un cieš badu, bet reiz Lorencija (tāds ir viņas vārds) uzkāps Sicīlijas tronī, jo mūsu salā kādreiz bijusi Didonas dzimtīpašums: vergu sacelšanās laikā Kleons to atkarojis romiešiem. Tev nekavējoties jāprec Lorencija, kamēr kāds cits to neuzož un nav par vēlu. Viņa prot veikli zagt, jūs esat viens otram kā radīti, — nobeidza Altostass.

Afēra bija grandioza, man elpa aizrāvās. Sicīlijas tronis tādā gadījumā piederēs mums abiem: princeses vīrs ir gandrīz tas pats, kas karalis, ņemiet par piemēru Nīderlandi un Dānijuj

Jutos spiests savam skolotājam tomēr aizrādīt, ka viņš drusku jauc un putro vēstures faktus. Faraons Menefta taču dzīvoja pirms divtūkstoš gadiem, kamēr Kleons un viņa sieva (ja vispār Kleonam bija sieva) tūkstoš gadus vēlāk. Kā tad nu iznāk, dārgo meistar? Hokus pokus?

Altostass gauži saskaitās un dusmīgs atcirta, ka melnajai maģijai ar laikmetu secību un gadskārtām neesot ne mazākā sakara. Vienalga: gadsimti vai minūtes, visas tās esot sīkas vienības un metafiziski jēdzieni. Ja es vispār taisoties nodarboties ar okultām lietām, tad lai izmetot no sava paura Sokrātu, bet sākot iedziļināties Platonā un indiešu Vēdās.

Tā kā nepazinu ne vienu, ne otru, ne trešās, tad nolēmu klusēt, apprecēju Lorenciju un no tās dienas vairs neesmu rēķinājies ar vēsturiskām patiesībām savas izdevīgās patiesības labad.

Mana sieva ir faraona meita — un pietiek! Lūk, viņa guļ, plaukstu zem vaidziņa palikusi, pusdienas svelmē sakarsusi. Lūdza padzerties. Es tai pieliku pie lūpām pudeli ar sasilušu sektu, viņa ievilka vienu malku un tūliņ atkal aizmiga, par spīti tam, ka kariete neganti šūpojas un krakšķ, pakavi klab un ērzeļi sprauslā. Lorencija patiešām atgādina faraona meitu. Viņa nēsā īsi apgrieztus, uz pieres atglaustus matus. Tie ir spīdīgi melni. Seja, kakls, pleci un rokas vara krāsā. Ap galvu zili balti svēdrains lakats, krokām sānos. Uz mata tādas izskatās ēģiptiešu meitenes senajās freskās un tempļu mozaīkās.. Ap gurniem pieguļoša tunika ar Memfisas brokāta jostu. Jostai dīvaina metāla sprādze ar Urejas čūsku vidū, tās galva uz priekšu izšāvusies, platu sarkanu rīkli, baltiem emaljas zobiem. Josta ir Lorencijas dārgums un talismans, no tās viņa nešķiras nekad un nekur, pat nakti gultā viņa to ņem līdzi. — Tu varētu atļauties citu, daudz vērtīgāku jostu! — saku. — Es tev dāvināšu briljantiem izrotātu, man naudas T ietiek.

Bet Lorencija atsakās. Jostai piemītot kāds burvības spēks. Muļķīte! Vai tad viņa, brīnumdare, pati tic burvībām? Hokus pokus\ Viņa tic brīnumiem! Ha, ha! Es tiem ticu vien tad, kad saņemu zelta imperiālus vai kādu dārgakmeni.

Dievs, tēvs! Cik jauki, ka tu esi radījis pasaulē tik daudz muļķu. Un vēl jaukāk, ka, pieaugot cilvēku bagātībai, pieaug arī viņu muļķība.

Mani apsēda Sankt Pēterburgas veči. Dzirdējuši par spēka dzērienu, kuru es vienīgais protot pagatavot. — Kāpēc ne, mani kungi? Esmu jūsu rīcībā, Tas maksās tik un tik…

Septiņdesmitgadīgais ģenerālintendants Čulltovs apprecējis divdesmitgadīgo baleta zvaigzni Natāliju Svarcu. Lūdza palīdzēt. Kāpēc ne? Trīs dienas vēlāk ģenerālis atnāca un piebēra manaš kabatas ar zelta naudu. Zāles esot iedarbojušās: tai naktī viņš trīs reizes ieņēmis augstieni Nr. 2. Vērojot grāfa pelēko un izmocīto seju, pilnīgi noticēju brīnumam. Vakar aizbraucot novēlēju tam ilgu mūžu un sekmes turpmākajā darbā.

Vēl spožākas izdarības notika pie «Dievu spīdekļu» ložas provinces krēsla meistara «a fortitudine» Nikolaja Nikitiča Trubeckoja. Es šim augstmanim pievārīju pilnu podu Sid Ibn Saida patentēto cinobera un kapara sakausējumu, nokristīdams par Maltas zeltu, jo metālam bija izteikti dzeltens spīdums un tērauda cietums (drausmīgs vārds — cietums, cienījamie lasītāji). Tunisijā tādu pārdod uz ielām par divi fankiem uncē. Trubeckojs revanšējās ar pieckarātu dārgakmeni. Zelta cilvēks! Ko? Vai nevarēju dzīvot? Vai nebija labi? Nē, vajadzēja man, muļķim, vējagrābslim, sākt ārstēt slimniekus! Tāds amats neko neienes: roka neceļas par ārstēšanu ņemt naudu. Slimo jau arī galvenā kārtā tikai nabagie. Tfū! Turpmāk atturēšos no tādām lietām. Par spīti tam, ka slimnieku ārstēšana ir vienīgā nodarbošanās, kura man prieku dara, pēc kuras sajūtu kaut kādu apmierinājumu. Bet ko tad es panācu ārstēdams? Vien nokaitināju Sankt Pēterburgas medicīnisko hierarhiju.

Mesdames, messieurs\ Jūs droši vien atcerēsities to gadījumu. Saslima grāfa Hendrikova dēls Serjoža. Visa pilsēta par to vien runāja, žēloja nelaimīgo. Neviens Sankt Pēterburgas ārsts neuzņemoties nabaga bērnu glābt…

— Zēnam jāmirst! — viņi teikuši. — Tā ir nedziedināma indeve, to uzsūtījusi ļaunā acs,

Muļķi! Nekāda ļaunā acs. To slimību labi pazinu, jo mācekļa gados pie slavenā Abn Mervan Ibn Cūra šefs man uzdeva dziedināt taisni tādu gadījumu. Tā bija vaina, kuru jau senie ēģiptieši atklājuši un nosaukuši par ara- hmitis maitāšanos, Paracelzus vēlāk to apzīmēja par mīksto cerehium spinalis karsoni. Damaskas gudrenieks Ebers

Papiruss devis šai slimībai teorētisku nopamatoj urnu,: Cilvēka miesa sastāvot no četrām substancēm jeb sulām; asinīm, gļotām, žults un aknu šķidruma. Veselā ķermenī šīs sulas atrodoties līdzsvara stāvoklī, attiecībās 4:1:2:3 (skaitļiem kabalistiska nozīme). Pie aiahmitis maitāšanās līdzsvars tiekot izjaukts, gļotas sākot iznīcināt asinis. Tad nu Abn Mervan Ibn Cūrs bija nācis uz domām slimniekam mugurkaula skriemelī izurbt caurumu un notecināt liekās gļotas. Vienkārši un ģeniāli!

Lorencijai piepalīdzot, izsūknēju mugurkaula gļotaino šķidrumu, un raugi: grāfa Hendrikova dēls palēnām atveseļojās.

Mesdames, mes&eursl Jūs droši vien lasījāt «Peterburg- skije vedomostji» slejās carienes leibārsta Rodžersa melu un ķengu rakstu par šo gadījumu? Nosaukdams mani par Kalifalkherstonū (tādā vārdā patiešām saucos toreiz, kad kopā ar Rodžersu darbojos Londonas Theosophical So- ciety), nevis par Maltas bruņinieku grāfu Fēniksu, kā pieklātos, ievērojot visus man piešķirtos titulus un pagodinājumus (žurka tāds!), jā, nosaukdams mani vienkārši par Kalifalkherstonū, šis nekrietnais carienes leibārsts apgalvoja, ka es Serjožu Hendrikovu nevis izārstējis, bet apmainījis ar citu bērnu. Mesdames, messieurs\ Kāda cūcība, kāda nekrietnība! Dēls glābts, tēvs un māte līdz asarām pateicīgi, lūk: sēžu viņu karietē un braucu uz Marienburgu, bet leibārsts apgalvo, ka Serjoža nav Ser- joža, ka bērns nav bērns… Leib — ārsts? — Leibmaita!

Sākām nīsties jau Londonā. Toreiz Rodžerss bija fanātisks Svēdeborga piekritējs. Svēdeborgs pinās ar visādiem paklīdeņiem, arī ar pamuļķo skursteņslaucītāju sēkti, kuras locekļi katru piektdienu līda skursteņos ar svētītu ūdeni rieres un rores slacīt, lai ļaunie gari neiekļūtu dzīvokļos. Bet es nodibināju ēģiptiešu masoņu sēkti, mans palīgs un kanclers bija Leipcigas kafejnīcas īpašnieks Šrepfers, jūs varbūt vēl atcerēsities: slavenais garu saucējs Šrepfers. Mums lieliski paveicās: arvien vairāk skursteņslaucītāju un svēdeborģiešu atkrita no savām draudzēm, pievienodamies mums — Ēģiptes masoniem, jo manos dievkalpojumos notika arī zelta vārīšana un savstarpēja apdāvināšanās. Un tad kādā vētrainā rudens vakarā uz Londonas tilta mums parādījās pravieši Enohs un Elija (tā. es teicu draudzes sapulcei) un iecēla mani par ēģiptiešu masoņu Liellcoftu.

Hokus pokus, bim-bom!

Aiz skaudības Rodžerss gandrīz vai pārplīsa, bet izrādījās — āda par īsu! Vecais frīceklis Svēdeborgs nolēma cīnīties ar mani aci pret aci.

Sestdien, 1772. gada 29, martā, viņš izsludināja Londonas Theosophical Society plenārsēdi, jo skaitījās biedrības prezidents.

Man viņš lika saprast, ka rokās tam nācis kāds slepens dokuments, kurš atmaskošot ēģiptiešu masoņu darbību un mani pašu pilnīgi iznīcināšot. Pagaidām viņš dokumentu turot slepenībā, citādi es izlocīšoties kā parasti. Bet sestdienas vakarā visu teozofu klātbūtnē to nolasīšot, ja vien līdz tam laikam es nebūšot nācis pie prāta. Šantāža!

Mesdames, messieurs! Jūs domājat — es nobijos? Hokus pokus, bonus jokus, bim-bom! Nepavisam! Liela daļa Svēdeborga Jaunās Jeruzalemes draudzes locekļu jau bija no sava pravieša atkrituši un pievienojušies maniem ēģiptiešiem. Viņi klausīja vien Kalifalkherstona un Lielkoftas pavēlēm, sirmgalvja kaķa lāsti manī sacēla vieglu jautrību. Sēdos diližansā un mierīgu sirdi braucu uz Kembridžu, kur to dienu un sekojošo nakti piedalījos garu saukšanas simultānseansā.

Otrā rītā — tā bija sestdiena, 29. marts, — kopā ar misteru Gordonu un džentlmeņu kluba locekļiem atgriezāmies Londonā. Tikko diližanss bija apstājies uz Poll- Molla, pieskrēja kāds no mūsu paziņām un uztraukts sauca: nelaime! Šorīt savā kabinetā Theosophical Society namā Svēdeborgs atrasts beigts. Draudot nepatikšanas: skursteņslauķi kliedzot, ka tas ēģiptiešu roku darbs.

Tūliņ steidzāmies uz Oksfordstrītu, kur atradās Theosophical Society nams. Šausmīgais skats, ko ieraudzīju, atverot Svēdeborga kabineta durvis, lika man sastingt un nodrebēt…

2

Pietūcis, vaļējām, izdzisušām acīm, atplestu muti un izkārušos mēli uz grīdas gulēja pravietis Svēdeborgs. Varētu domāt, ka sirmgalvi ķērusi triekas lēkme, jo pirms pāris gadiem ar viņu bija jau noticis kaut kas tamlīdzīgs. Bet kāpēc kabineta grīda papīru driskām piemētāta, kāpēc krēsls apgāzts un rakstāmgalda atvilktne vaļā?

Sākās izmeklēšana un sargu nopratināšana.

Kabinetā pie Svēdeborga tai rītā, kā ari iepriekšējā vakarā neviens neesot iegājis, — apgalvoja sargs, kas stāvēja pie durvīm. Prezidents gatavojies runai plenārsēdē un pavēlējis nevienu neielaist. Nekādu aizdomīgu troksni vai kliedzienus arī neviens nebija dzirdējis.

Rodžerss paģērēj a, lai uz karstām pēdām aizturot mani — Kalifalkherstonū. Cits neviens nevarot būt vainīgs. Uz to džentlmeņu kluba biedri ar seru Gordonu priekšgalā vienā angļu mierā paskaidroja, ka es jau kopš vakardienas ar viņiem bijis Kembridžā, nupat tikai atgriezies un aizdomas pret mani atkrītot. Alibi bija pierādīts. Neviens vairs nešaubījās, ka noziedznieks, ja tāds vispār bijis, meklējams citās aprindās. Bet kādās?

Tad vārdu lūdzu es. Pieklājīgi norādīju uz diviem Svēdeborga privātsekretāriem: Rodžersu un vēl kādu nepatīkamu tipu — Semjuelu Cvī, kurš bija pazīstams kā liels meitmīlis, dzērājs un pavedējs. Pāris reižu viņš jau bija ielavījies manu ēģiptiešu jaunavu naktsseansos un pastrādājis tur nelietības. Atgādināju, ka tikai Rodžerss un Cvī baudīja īpašu Svēdeborga uzticību: viņi abi jebkurā laikā drīkstēja traucēt šefu (ja tas bija nepieciešams), ieejot kabinetā caur slepenajām durtiņāni no torņa kāpnēm, kuras veda pagalmā. Vienīgi viņiem abiem kabatās atradās slepeno durtiņu atslēgas. Lūk, džentlmeņi, kur meklējams nozieguma atrisinājums!

Rodžerss kliedza ūn protestēja, Cvī spārdījās kājām un lamāja mani par sātanu, kad žandarmi un konstebls veda abus nopratināt. Taču pievakarē viņus atbrīvoja, .jo Semjuels Cvī visu to nakti un rītu bija dzēris un uzdzīvojis savā dzīvoklī ar kādu putain — publisku sievieti (to apliecināja viņa istabmeita un sulainis), bet Rodžerss lasījis lekcijas Atraitņu savienībā.

Varbūt tā .nemaz nebija slepkavība? Svēdeborgu visi pazina kā strauju un viegli aizkaitināmu večuku, nervozu astmatiķi. Varbūt viņu piemeklējusi ārprāta lēkme? Demolējis atvilktni, plēsis pats savus manuskriptus, pēc tam sabrucis. Kādēļ gan ne?

Tā arī izmeklētājs gala slēdzienā atzīmēja: Svēdeborgs uztraukumā miris no sirdstriekas. Lieta izbeigta.

Pēc pravieša nāves valdībs sāka teozofus vajāt, tāpēc vadoņi taisījās prom no Londonas, bēga kur kurais. Skursteņslaucītāji ielīda kā zemē, Viens no Svēdeborga tuvākajiem mācekļiem — kņazs Goļicins Piemaskavā nodibināja Jauno Jeruzalemi (HoBonepycaAHMCK), aicināja pie sevis izstumtos, bet Pēterburgas galmā ieperinājās Rodžerss.

Mesdames, messieurs\ Šķiet, tagad jūs sapratīsiet, kāpēc augstība tik cietsirdīgi izturējās pret mani. , Un tas tā nav tikai Sankt Pēterburgā. Mūs vajā gandrīz visur Eiropā. Piemēram, prūšos — volteriāņi. Jūs domājat, vecais Fricis labāks par Katrīnu? Būtu mierīgi spēlējis savu flautu, nevis maisījies diplomātijā. Taču nē! Viņam liekas svarīgi -mani izsekot. Uzsūtījis šo Cahesu… Tikko uzoda, ka ciemojos Jelgavā, sūtīja plikgalvi man pa pēdām. Kādu rītu, Mēdema dārzā pastaigājoties, redzu: Cahess, pakāpies uz konsoles, glūn manas istabas logā pils dienvidu spārnā. Logs vaļā, bet istabā Lorencija kārto rīta tualeti. Lādēdamies skrienu uz to pusi, izdzirdu Lorencijas kliedzienu, bet Cahess pazudis kā ēna. Izgaisis kā spoks.,. Lorencija bailēs dreb: viņa logā ieraudzījusi sveša vīrieša galvu. Smiedamies mierinu: tas taču biju es, muļķīte! Gribēju noskatīties, kā tu pārģērbies par manu sulaini Lorenco.

—    Ak tā… cik labi! — viņa nopūtās. — Man jau likās, ka tas ir noslēpumainais Cahess.

—    Cahess? Ko tu murgo, mīlulīt? Kas par Cahesu?

Lorencija krita man ap kaklu un nezin kāpēc sāpīgi

iešņukstējās.

—    Ģērbies ātrāk, Lorenco! — teicu. — Tevi jau sen gaida virtuvē. Ievēro, tagad tu esi vīrietis, noslauki asaras un^ pasteidzies. Šodien grūta diena …

'Lorencija bieži pārģērbjas par Lorenco. To vajadzēja darīt arī Sankt Pēterburgā. Atkristu nevajadzīgie flirti. Atkristu Grigorija Potjomkina jūsmošana par manas sievas daiļumu. Atkristu nevajadzīgie uzmanības pierādījumi, dārgakmeņiem rotātās sandalītes… To, ka Grigorijs Potjomkins faraoņa meitai ceļos kritis un mīlestību zvērējis, galmeniece Daškova majestātei pastāstīja tai pašā vakarā. Es saprotu, ka Potjomkinam labdzimtības glāsti apnikuši, ka viņš grib kaut ko svaigāku. Augstība jau tai vecumā, kad gandrīz jākaunas tādas lietas darīt, bet kāda mums tur daļa? Cariene paliek cariene. Kādēļ man jāmaksā par šampanieti, kuru gaisā izšāvis Grigorijs Potjomkins? Vēl iznāks, ka vainīga Lorencija! Tāpēc vien, ka jauna un skaista. Pie velna! Kāpēc nevarēju viņu ari Krievzemē uzdot par savu pavāriņu, par brašo zēnu Lorenco, kā to darījām Jelgavā? Lorencijai ir puiciska, skaļa balss, Viņai trūkst klasisko, sievietēm būtisko divu līkumu — a) virs jostas, pret dienvidiem (krūšu elipses) .un b) zem jostas, uz ziemeļiem (apaļuma, kurā mugura zaudē savu dižciltīgo nosaukumu). Lorencijas augums ir gluži kā pulēts dēlītis.

Lai spētu koncentrēties spiritiskajam seansam, man_nepieciešama, mesdames et messleurs, īpaša diēta. Tālab aizvien ceļojumos ņemu līdzi pavāriņu Lorenco. Viņš vienīgais prot pagatavot spēka dzērienus — Cheny Cob- ler un Brandy Cobler — (tai pašā laikā pavāriņš dzird visu, ko runā virtuvē, un redz visu, kas notiek pilī. Mana gaišredzība dubultojas).

Lorenco ir lielisks medijs, mesdames et messieurs\ Viņš gaužām ātri nonāk transa stāvoklī un runā svešās mēlēs: hokus pokus, bonus Jokus, mālus lokus, bim-bom!

Tas notika pie atraitnes hercogienes Benignas Jelgavā. Izsaucām nesen mirušā komponista Grauna kunga ēnu. Grauna kungs ar Lorenco lūpām stāstīja par saviem nākotnes nodomiem (— Balss akurāt kā dzīvam! — čukstēja klātesošie). Pēc tam tika izpildīta nepabeigtā ārija no Grauna kunga neiesāktās operas «Tamoss — Ēģiptes karalis».

Izlietādams savu vēderrunātāja mākslu, kuru biju apguvis pie indiešu brahmaņa, paziņoju, ka āriju dziedās sen mirusī operu primadonna Faustīne Hase. Visi bija sajūsmināti.

Vēderrunāšana un vēderdziedāšana ir grūta māksla, tā prasa labi nostādītu elpu un ikdienas treniņus. Balsenes vibrācija jākoncentrē uz iekšu, mēle kā ķirzakai jāpārstāda otrādi —- uz leju, zobi jāsacērt, lai neviena skaņa netiktu ārā pa šopusi. Bet tad arī iespaids ir tāds, it kā dziesma plūstu no debesu tālēm vai ezeru dziļumiem, — pārliecina pat rūdītus ateistus un volteriāņus. Zēl — arī carienei parādītu šo mākslu, ja vien viņa mūs nebūtu tik rupji izdzinusi un noraidījusi. Majestāte par mani esot divas ludziņas sacerējusi, to es zinu. Viena saucoties «Krāpnieks», otra — «Apmuļķotie». Par galveno personu darbojoties Kalifalkherstons — «tas negantais krāpnieks un avantūrists», to arī es zinu. Izrādes notiekot galma teātrī, visi smejoties, O, majestāte! Raudāt jums vajadzētu! Varbūt atriebība? Protams, cariene bija pārāk lepna, lai uz vietas atriebtos Lorencijai par Potjomkinu. Gaidīja un meklēja citu ieganstu, un es pats savas muļķības dēļ viņai to devu. Nu ko? Par mums tagad drīkstot ņirgāties, mēs esot ārpus likuma.

Aizvakar uz ielas kāds pretimnācējs nolamāja mani par farmazonu. Šķiet, jauns pēterburdznieku lamu vārds. Saīsinājums no «franco macon». Farmazons! Tas ieies vēsturē. Līdz šim rupjākais vārds, kuru Pēterburgā dzirdējām, bija — lamerde^ … Ar šo maigo Provansas mīlināmo vārdiņu parīzieši dzen jokus, bet kāda apaļīga matrona no Ermitāžas balkona ar la merde pagodināja manu Loren- ciju. No matronas lūpām vārds atlupa kā riebīgs netīrums, tās bija la merde ekstrakts. Lorencija šausmīgi apvainojās. Vēlāk dabūjām zināt, ka šī dame impertinente bijusi grāfiene Daškova, viņas augstības padomdevēja un ņēmēja. Tfū!

Mani tomēr vairāk satrauc kāda cita lieta… Tai es nevaru atrast nekādu izskaidrojumu. Proti — pirms nedēļas Jelagina pilī (tur mēs Sankt Pēterburgā bijām apmetušies) starp pasta sūtījumu aploksnēm un žurnāliem, kurus no agra rīta manā istabā bija ienesis sulainis un nolicis ūz table secretaire, atradu vaļēju vēstuli. Aploksnes trūka, bet malā bija spiedogs ar saņemšanas datumu un vietu: London Theosophical Society, 1772. g. februāris. Mati bailēs stāvus sacēlās un notirpa kājas, kad izlasīju vēstuli. Atrī noslēpu to aiz svārku oderes slepenajā kabatiņā. Kas notiktu, ja kāds no kņaza ļaudīm būtu ienācis istabā, vēstuli uz galda ieraudzījis un izlasījis? Lorencija, par laimi, neprot lasīt, taču taisni tāpēc viņa savā muļķībā varētu diezin ko pastrādāt.

Kur nācis šis dokuments? Varbūt tam kāds sakars ar Cahesu? Viņa ēnu biju vakar vakarā manījis aiz sava loga…

Divas dienas atrados pilnīgā nervu sabrukumā… Kad pagāja nedēļa un nekas nenotika, nospriedu, ka šoreiz nepatikšanas aizgājušas secen,.. Kāds gribējis mani irt- cognito brīdināt, tas viss…

Karsts… Noslauku sviedrus .., Lorencija saldi guļ… Braucam pāri kādai upei: visapkārt izdedzis līdzenums. Purvi, sīkiem kociņiem apauguši uzkalni. Drausmīgi garlaicīga zeme. Kad beigsies mūsu brauciens? Tuvojas

1 la merde — mēsls (franču vai.).

vakars, bet gaiss spiedīgs, un visapkārt zila dūmaka, Lūdzu dievu, kauču vēsmiņa uzpūstu. Lorencijai trūkst elpas, kariete zvalstās, čīkst un grab. Piedauzu rūtij,

—    Šef! Kad, pie joda, būsim galā? Cik vēl tālu līdz Marienburgai?

Pavadonis atbīda lodziņu, un es prasu vēlreizi

— Kad būsim Marienburgā?

Pavadonis parausta plecus!

— Niks saprot,

—   Mesjē prasa, cik tālu līdz Alūksnei? — «staļļmeista- ram ausī kliedz kučieris.

—    O, Aluksen? Aluksentāl,.tāl aber Pleskau — tuv, tuv… Restaurant\ — staļļmeistars jautri iesit ar knipi pa gāmuru un aplaizās. — Vodka!

—    Atļaujiet, mesjē! — saka kučieris. — Grāfs neprot ne krievu, ne franču, ne vācu, ne pats savu valodu. Viņam tās visas sajukušas. Cēlies no liflandciem. Indriķa Sīmaņa dēls, tagad Hendrikovs. Katjas Pirmās asinsradinieks. Ne cepts, ne vārīts: ļuturs… Gribēja jums pateikt, ka tūliņ būsim Pleskavā, ēdīsim un dzersim. Naktsmājas jau sarunātas.

Ko?! Vēl viena nakts netīrā spelunkā? Lorencija zaudēs prātu.

Bet staļļmeistars turpina savā valodā:

—     Pa nakt Pleskau… dormī, kušē.,, Post ševal… Bjen apetī: Pleskau repss, humermajonēze avek salādē, silk und vodka! — Pie pēdējā vārda viņš vēlreiz iesit ar knipi pa gāmuru un nolaizās — eh!

Bakhusa pielūdzējs, — nospriežu. Jau Ingermanlandē piesūcās kā dēle, knapi uz bukas uzrāpās, bet tagad laimīgs, ka varēs pa jaunam uzpildīties. Labu pavadoni gan mums iesmērējuši, dieva vārds!

Tai brīdī ceļa līkumā parādījās jātnieks melnā apmetnī, trijstūru cepuri galvā. Ticis blakus karietei, viņš piecirta piešus un aizauļoja garām, putekļu mākoni saceldams. Lai arī redzēju to tikai vienu mirkli, pēc kupra un līkajām kājām jātnieku tūliņ pazinu. Cahess! Nolādētais kroplis: viņš atkal man uz pēdām. Pametu acis uz Lorenciju. faraona meita piecēlusies sēdus, bāla un izmocīta glauž melnos matus un aizver jostas sprādzi, kurai galā Urejas čūska ar atplestu rīkli un emaljētiem zobiņiem. Bet es kabatā taustu Jelagina dāvināto pistoli. ( — Ierocis padarīs jūs drošākus! — atvadoties teica kņazs.)

Mani nobriest doma: jātiek vaļā no šī noslēpumainā sekotāja. Lorencija sajuks prātā, ja vēlreiz ieraudzīs Cahesu. Šaušu pie pirmās izdevības, no slēptuves. Sašķaidīšu pretīgo galvaskausu, lai tas vīrelis būtu kas būdams: prūšu aģents vai vienkāršs laupītājs, kurš uzglūn maniem ietaupījumiem. Novākšu nelieti no ceļa, dieva vārds, man apnikusi šī spēlīte, hokus pokus\

Kad, saulei rietot, iebraucām guberņas pilsētā, uz. brīdi apstājāmies platā ielā. Simtiem zvanu — gan lielu, gan mazu, gan pavisam sīku zvārgulīšu džinkstēja un dunēja gavilējošā priekā:

Blin-bļini, blin-bļini, blam-bļam!

Dzin, dzin, dzin .. .

Blini, blini, bļam! Blini, blini, bļam —

Bam…

—           Rīt Uspenskas dievmātes brīnumdarītājas svētki un ābolu tirgus, — teica kučieris, — mēs esam īstā reizē, kungs!

Arī Lorencija atplauka. Nepatīkamais ceļa posms, šķiet, beidzies. Aiz upes piekalnē stāvēja balta mūra siena, tālāk bija redzami zilgani un zeltā mirdzoši torņi un kupoli, krusti un ķēdes, bet lejpus zaļā vaļņa ūdenī atspoguļojās oranžā debess un koka namiņi ar izgreznotām palodzēm, lieveņiem un jumtu cekuliem.

Lorencija priekā sasita plaukstas.

—    Aizgrābjoši skaista pilsēta!

Atkal iegranda simtiem zvanu —

Bam … bam..,

Bļini, bļini — bļam, bļam; bļini, bļini — bļam, bļam,

Dzinn.. . dzin …

Bļini, bļini — bļam, bļam …

—           Mēs varēt' noprovēt bļini, — saka staļļmeistars. — Bļini avek ikra zerņistij pod vodka, — tālāk viņš atkal netika: sitiens ar knipi zem gāmura utt.

—   Ļoti vienpusīgs cilvēks, t- nospriedām.

Kāpsim labāk ārā un iesim kājām pa cieši iemīto taciņu, kas uzvijas augšā zaļdzeltenajā māleņu pakalnē, uz viesnīcu, kuru ar pātagas kātu mums nupat parādīja kučieris.

—          Jā, jā! — saka Lorencija. — Taciņa un pakalns man atgādina Sorento,

Staļļmeistars paņēma dārgās somas, un mēs trijatā devāmies taisni uz Trubinsku palātu, tā sauca grezno māju, kurā atļauts pārnakšņot muižniekiem. Faraona meitai un grāfam Fēniksam staļļmeistars bija sagādājis iespējami greznākos apartamentus. Pagankinu pilī pie Starovoz- ņesenskas klostera nevarēja — tur guldīja tikai gubernatorus un ārzemju diplomātus.

Trubinskij dom ir iekš rokoko! — pasteidzās mūs mierināt staļļmeistars, — čistij rokoko!

Kļuvu gaužām priecīgs, jo esmu rokoko laika bērns. Varbūt tāpēc šis jautrais skaistums mani padara omulīgu, varbūt tā ir daļa no manis paša? Rokoko nerūpējas par detaļu organisku savienojumu, ļauj fantāzijai vaļu, mudina uz kaprīzēm. Atmet simetriju, taisnās līnijas un ' līdzeno virsmu: sagriež kolonnas kā skrūves, satupina karnīzes vienu virs otras, bet durvis un sienas ielogo puķu girlandēm.

No Prūsijas uz Jelgavu braucot, mēs, pēc Šrepfera ieteikuma, apmetāmies pārnakšņot Apriķos (netālu no Aleksvarigen) pie kāda skursteņslaucītāju sektes sludinātāja. Viņš rādīja vietējo baznīcu rokoko stilā. Ak dievs!. Tādu skaistumu mēs pat Itālijā netikām redzējuši. Zili- baltzeltota pasaku zāle, miniatūrs dārgums, varbūt vienīgi Prāgas Loretu ar šo brīnumu varētu salīdzināt.

— Lorencija! — es toreiz sajūsmā iesaucos. — Sakrāsim naudu, nopirksim to un aizvedīsim uz Palermo! Vietējie skursteņslauķi taču nemaz neprot tādu mākslas darbu novērtēt!

Staļļmeistars mūs lepni ielaida Trubinsku palātas vestibilā.' No turienes durvis veda zilām tapetēm izklātā miniatūrā kabinetā un vēl tālāk — apaļā guļamzālē ar baldahīnu vienā un greznu flīžu kamīnu otrā puslokā. Zem baldahīna stāvēja graciozs naktstrauks no rozīga porcelāna ar zeltītiem akantu vijumiem, arī rokoko stilā. — Naktstrauku esot lietojusi Katrīna Pirmā, — svinīgi paziņoja staļļmeistars, — Katrīnai Otrajai viņš bijis par mazu.

— Lielā? — mēs ar Lorenciju saskatījāmies un svēti nozvērējāmies, par spīti majestātēm, to šonakt nelietāt.

Istabā bija patīkami vēss.

— Ziemu, kad naktis aukstas, kamīnu kurinām cauru dienu, — stāstīja livrejots sulainis. Vasarā tas vairāk domāts greznumam nekā vajadzībai, Vien šad un tad viņi

iemetot pa šķilai un aizkurinot, lai izvēdinātu dvaku un viesiem pirms gulēt iešanas uzsildītu punšu. Varbūt mēs vēlētos āraku?

—    Nē, nē… paldies! — teicām, jo pēc vakariņām, kuras angļu stilā bija servētas pagrabstāva ēdamzālē (mūsu apartamenti atradās parterā), noguruši vēlējāmies ātrāk līst vēsajos palagos zem ķēnišķīgā baldahīna. .

—    Divas reizes te esot pārnakšņojusi cariene, un tur — pie kamīna ar kailu zobenu rokā visu nakti vāķējis Or- lovs, tas noticis gan labi sen atpakaļ, — ar tulka palīdzību paguva izstāstīt staļļmeistars. Viņš pie galda tikpat kā neēda. Vien pļāpāja un dzēra vodku, pēc katras glāzes paostīdams rupjmaizes gabalu, pakustinādams garās ūsas un labsajūtā ierēkdamies — eh! — Ļoti vienpusīgs cii-' vēks, — nospriedām. Turpat pie galda mūsu sargs un glābējs arī aizmiga, tāpēc augšā mūs pavadīja livrejotais sulainis.

Lorencija steigšus izģērbās un metās gultā. Pat savu talismanu — Memfisas brokāta jostu steigā nosvieda uz kamīna dzegas. Pārliecinājies, ka durvis noslēgtas un logi aizrestoti, arī es likos uz auss.

Brīnišķīga sajūta, mesdames et messieurs! Miers, klusums! Tikai sienāzis, varbūt tas ir circenis — lejā virtuvē — sir, sir, sir… Rīt būsim jau Līflandijā, parīt kuģis aizvizinās uz Amsterdamu, tālāk uz Franciju pie mana drauga kardināla Rohana. Lorencija pārģērbsies par pa- vāriņu, mūsu jaunā rezidence būs Lotrinģija… sir, sir, sir… Čirksti vien, čirksti! Varbūt te kaut kur tuvumā ir pirts? Circeņi dzīvo pirtīs… bites dzīvo tropos… A propos — rīt mums vajadzētu ielīst pirtī. Protams, šķirti! Lorencijai tai galā, kur rakstīts pour dames; man tajā, kurā kārtīga suta un birga … Sir, sir… guļam kā dieva ausī, kas ir — tas ir…

Pēc pusnakts jūtu, kaut kas nav labi… Tas varēja būt ap diviem trim naktī. Pamodāmies reizē abi. Lorencija drebēdama piekļāvās manam plecam un šausmās dvesa:

—    Kāda seja izlīda no tumsas un skatās uz mūsu pusi… Lūk, lūk… dievs augstais! — tagad kaulaina roka uz priekšu taustās…

Pietrūkos sēdus, nometu segu. Mēness stars krita uz kamīna dzegas. Pustumsā saskatīju spīdīgu galvaskausu un savītušu bālu seju.., Cahess! Man drebuļi pārskrēja pār kauliem, locekļi pamira…

Cahess karājās uz leju no platās skursteņa lūkas. Ar vienu roku atbalstījies uz restēm, kroplis mēģināja tikt atpakaļ, bet acīmredzot bija aizķēries ar vesti kādā rierē, bija redzama vien nosvīdusi piere, viņš mēģināja izturēties klusi, laikam domāja, ka Lorencija cieši aizmigusi. Bija dzirdama vien skrapstēšana no kamīna puses, it kā žurkas ap zārka vāku skrubinātos.

Negaidīju vairs ne mirkli. Izlēcu no gultas. Paķēru svārku kabatā paslēpto pistoli, notēmēju un nospiedu gaili. Dūmi, uguns, Lorencijas izbaiļu sauciens… Kritiena troksnis un necilvēcīgs kauciens.,,

Kopija no sv. Jāņa ložas ģenerāl- vizitora majora Kārļa Eberharda Zīfersa izmeklēšanas materiāliem.

Urbs Wenden, 1780. g. 18. jūlijā

3

Ģenerālvizitors. Jūs teicāt: grāfs izšāva no pistoles, pēc tam istabā atskanēja necilvēcīgs kauciens. Kur tēmēja jūsu vīrs? Un kāpēG šāva?

Lorencija. Viņam likās, ka tumsā redz kāda cilvēka seju, Grāfs tēmēja kamīnā.

Ģenerālvizitors. TāVai arī jūs kaut ko redzējāt?

Lorencija. Jā«*s kamīnā karājās cilvēks ar izstieptu roku.

Ģenerālvizitors. Vai jūs to cilvēku pazināt?

Lorencija. Nē..,, nepazinu…

Ģenerālvizitors. Tiešām nepazināt?

Lorencija. Bija tumšs..> Neko nevarēju saredzēt.

Ģenerālvizitors. Pastāstiet — kas notika pēc tam?

Lorencija. Pēc tam uzmodās viss nams. Kalpotāji steidzās pie mums, iededzināja gaismu, ieradās gorodovojs, bet nekā aizdomīga nevarēja atrast. Lode bija izsitusi caurumu sienā un sadauzījusi puķu vāzi.

Bet tad es no bailēm sastingu un sāku kliegt: mana Memfisas josta bija pazudusi, mans talismans, piemiņa no mana tēva.,, Jostu nozadzis iebrucējs!

Ģenerālvizitors. Ak, jā — tēva piemiņa… Aizmirsu: jūs taču esat faraona meita, visgaišā grāfiene Fēniksa… Man ir daži jautājumi, kas attiecas uz jūsu un jūsu vīra radu rakstiem. Provinces lielmeistars, vēlēdamies tos noskaidrot, lūdza mani uzklausīt jūsu dzīves stāstu un fiksēt to dokumentā, jo — cik zināms — jūs pati nekad neesat mācījusies nedz lasīt, nedz rakstīt (protams, tik augstdzimušai dāmai tas arī nav vajadzīgs!). Pūlēšos pierakstīt visu tā, kā jūs stāstīsit. Beigās lūgšu vien dokumentu apstiprināt, pavelkot trīs krustus. Vai jūs esat ar mieru?

Lorencija. O, jā! Ar ko man sākt?

Ģenerālvizitors. Sāciet ar bērnību.

Lorencija. Savus vecākus neatceros. Man nekad nav bijusi iespēja apmeklēt tētiņa mūmiju faraonu kapenēs netālu no Luksoras. Par māmiņu zinu tikai to, ka viņa sveika un vesela vada Kazbā karaļa Siharbela V mazbērnu novietni. Man nekad nav atlicis laika pārdomāt, ko lai iesāku ar Sicīlijas troni, tāpēc ka ļoti jauna iemīlējos un apprecējos. Mūs saveda Altostass, armēņu burvju mākslinieks no Trapezundas. Viņš bija iebraucis Palerrņo, lai tirgotos ar zivīm un mēnesakmeņiem. Kādu dienu Altostass satika mani uz ielas, sagrāba pie pleca, ievilka kādos vārtos un noslēpumaini čukstēja:

— Lorencija, par tevi interesējas viens zēns. Viņš ir glīts^no vaiga, gudrs un viltīgs, bet es tev atklāšu noslēpumu, kuru tu nedrīksti izpaust. Jauneklis patiesībā ir augstas kārtas Indijas maharadžas dēls, dzimis Maltas salā. Tur viņu uzaudzinājis vicekaralis Pinto un nokristījis par Fēniksu, piešķirdams akmens krustu ar šķēpiem un briljantiem, kā arī grāfa titulu. Jauneklis pamatīgi izglītojies austrumu gudrībās. Tagad viņš taisās doties uz Angliju, tāpēc pieņēmis Kalifalkherstona vārdu, jo negrib vērst uzmanību uz saviem daudzajiem tituliem. Vispār gaiss Sicīlijas Burbonu karalistē zēnam tā sabiezējis, ka jāpazūd — jo ātrāk, jo labāk… Tu — izveicīga, viņš — glīts un viltīgs, jūs esat kā radīti viens otram, — nobeidza Altostass. — Atnāc rītvakar ostmalā, es jūs savedīšu kopā un svētīšu… Atnāc, noteikti!

Aizgāju, ieraudzīju, iemīlējos… Gandrīz vai apreibu no laimes: neticami skaists jauneklis, kupliem, sprogainiem matiem, jūras zilām acīm. Smalks un bāls. Nevis kā es — pusēģiptiete, pusromiete, sazin kas vēl manu ādu brūnu krāsojis, Un manieres, un jaukā izruna: sinjorita, sinjorita Lorencija! Nenoliedzami — grāfs: viņš parādīja man akmens krustu, nezin kādēļ slēpa to kabatā. Līdz tam grāfus tikai pa gabalu biju redzējusi. Viņi jāja nevaldāmos zirgos, brauca zeltītās karietēs, dzēra no ledus traukiem un dziedāja serenādes.

— Būšu grāfiene, grāfiene, ^grāfienē! — dejoju, smējos. Par to staigule Feličiāni grasījās mani piekaut, vēlāk arī piekāva, bet es tikai smējos un dejoju, dejoju un smējos.

Kādu svētdienu Altostass mūs abus aizveda pie mon- sinjora un salaulāja. Otrā rītā no Ēģiptes pienāca mana tēva sveiciens un kāzu dāvana — Memfisas brokāta josta ar čūskas galvu — tā pati, kuru man nesen nozaga. Mana dārgākā rota, mans talismans, ā-ā!

Ģenerālvizitors. Beidziet raudāt, madame\ Kā tas nāk, ka šī jostas pazušana jūs tik ļoti uztrauc? Kā to izskaidrot?

Lorencija (ātri noslaucījusi asaras). Aizbēgu no staigules Feličiāni, sēdāmies kuģī un braucām uz Londonu. Londonā mans vīrs vispirms sāka strādāt par ārstu: apstaigāja Istenda graustus un palīdzēja slimajiem, bet tā mēs būtu badā nomiruši, jo naudas tiem nabaga veļniem nebija. Grāfs Fēnikss arī nebūtu no viņiem ņēmis. Ārstēšana viņam bija sirdslieta. Naudu sagādājām citādā vīzē. Tūliņ pēc kāzām grāfs sāka mani iepazīstināt ar burvju mākslām, maģiskiem rituāliem un hipnotizēšanas paņēmieniem, tie beidzamie man gaužām patika. Sākām pelnīt daudz naudas, jo vairums cilvēku ir tādi muļķi, godājamais tiesneša kungs, ka es jums to aprakstīt nevaru! Kādreiz man mute no brīnumiem vaļā palika, cik viegli viņus apvest, ap stūri. Vajag rīkoties vien tā, lai cilvēki ticētu. Nedrīkst neveikli krāpt un muļķot, nedrīkst aizmirst cilvēcisko cieņu, jo vārds humanitē skan lepni. Desmit gadus esmu cītīgi palīdzējusi savam laulātam draugam, glābusi un sargājusi viņu no pārestībām un nepatikšanām. Agridžento dievmāte mana lieciniece, uz uguns pēdām! Esmu grāfa Fēniksa labais gars un aizstāve, lai kas arī gadītos. Par to, ka biju neiedomājami greizsirdīga, lai eņģeļi man piedod! Svētā dievmāte! Drīzāk iešu labprātīgi nāvē, nekā atdošu grāfu Fēniksu citai. Pūlos savu greizsirdību savaldīt, bet vienmēr tas neizdodas.

Tā kādreiz Jelgavā, Valdeķu pilī, aizdomu satracināta, izjaucu spiritisko seansu, ko mans vīrs tikko bija iesācis par godu Elīzai fon der Rekei. Par pavārzēnu pārģērbta, gaidīju virtuvē seansa beigšanos. Tad man sāka likties, ka viņi tur pārāk ilgi divatā buras. Satracināta iebruku tumšajā buduārā, piekāvu atraitni, kura sēdēja vienā krekliņā. To man nevajadzēja darīt, Agridžento dievmāte mana lieciniece, to man nevajadzēja darīt! Sagādāju grāfam tādas nepatikšanas! Elīza fon der Rekev līdz ar to uzzināja, ka esmu nevis pavārzēns Lorenco, bet grāfa Fēniksa. likumīga sieva. Kas tas bija par skandālu! Mūs uz karstām pēdām no Jelgavas padzina. Pa kaklu, pa galvu bēgām uz Sankt Pēterburgu, taisni vilkiem rīklē. Nebūtu manas greizsirdības — vēl ilgi grāfs Fēnikss darbotos Jelgavā, tā bija īsta zelta bedre. Vislabāk mums veicās pie brīvkunga Mēdema. Pēc pārliecības šis večuks bija spiritists, pēc dabas idiots. Bet viņa meita — Elīza fon der Reke, septiņpadsmit gadu vecumā apprecējusies un astoņpadsmit gadu vecumā kļuvusi atraitne (vīrs kritis poļu—zviedru karā), pārtika no mīlas priekiem, kurus tai sagādāja nelaiķa vīra gars spiritiskajos seansos. Tie laikam nebija nekādi lielie prieki: Elīza fon der Reke kļuva nervoza, īgna un neapmierināta. Viņa lasīja teo- zofu darbus, sarakstījās ar Svēdeborga skursteņslaucītāju sēkti un naktīs sapņoja nepieklājīgus sapņus. Bija vēl arī citi Mēdemi. Slavena ģimene. Grāfs Fēnikss trāpīgi izteicās: pilnīgi nogatavojušies jau līdz mūsu atbraukšanai. Pieci eksaltēti dīkdieņi, viena traka atraitne un četrgadīgais 2oržiņš — Hanss Georgs Mēdems, Elejas mantinieks. Jelgavā iebraucis, mans vīrs tūdaļ iedraudzējās ar Zoržiņu. Jokojās, spēlēja sunīšus, gāja ar to dārzā pastaigāties. Mēdema ģimene jūsmoja: tik ievērojama persona, bet tik vienkāršs! Dārzā pastaigājoties, mans vīrs Žoržiņu izprašņāja par dzimtmuižu Eleju, tur Mēdemi dzīvoja vasarās. Cik liels parks? Kur dīķis? Kurā pusē strūklaka? Ak, egle pie dīķa? Arī ozols? Vidū uzkalniņš? Jauki, Žoržiņ! Leksim bedrē: viens, div', trīs!"

Kādu pēcpusdienu Mēdema Jelgavas savrupmājas apaļajā zālē notika nākotnes zīlēšana un telepātijas seanss. Grāfs Fēnikss pavēlēja izdzēst sveces, iegrima dziļās pārdomās un, nokļuvis transa stāvoklī, teica:

— Mesdames, messieurs! Redzu pili Zemgalē,, ( pils pieder brīvkungam. Aiz pils redzu dīķi.., dīķim vienā pusē redzu ozolu, otrā pusē vecu egli.,, Pagaidiet! Mans dievs, ko es vēl redzu! Vidū starp egli un strūklaku — uzkalniņš. Neliels uzkalniņš. Bet zem uzkalniņa — dzelzs lāde ar apslēptu mantu.,, Ah! Uh! Oh!… esmu noguris.,, Vairāk neko neredzu… lūdzu, iededziet gaismu.

Elīzafon der Reke, atraitne hercogiene Benigna un visi pārējie palika gandrīz bez valodas: grāfs Fēnikss nupat telepātiski aizlidojis uz Elejas parku, attēlojis visu, it kā viņš pats tur atrastos.

— Nu, vai zināt! Kaut kas fenomenāls! Famozi! Neticami, bet fakts! — tādi izsaucieni atskanēja pilī.

Elejas dzimtkungs visu vakaru staigāja apkārt kā apdullis. Tikko atkusīšot zeme, viņš salīgšot racējus un braukšot pēc apslēptās mantas. Manu vīru barons tūliņ apbēra dārgām veltēm — tā esot tikai iemaksa. Bet Elīza fon der Reke vairs nenolaida acis no mana grāfa Fēniksa, seja viņai kļuva spica kā žurkai, smaids saldi sērīgs. Ja es nebūtu pavāriņš Lorenco — krautu! Galva vai acs!

Ģenerālvizitors. Jums ir velnišķīga daba, grāfiene Lorencija.

Lorencija. Nē: sicīlietes daba.

Ģenerālvizitors. Laikam pārteicāties. Gribējāt sacīt — ēģiptietes.,.

Lorencija. Māte mani nometa pie staigules durvīm, tāpēc uzaugu Sicīlijā. ^

Ģenerālvizitors. Lai paliek Sicīlija. Ļoti gribētos dzirdēt kaut ko par Londonu.

Lorencija. .Londonā mums gāja draņķīgi. Dibinājām ēģiptiešu masoņu ordeni. Grāfam Fēniksam naktī parādījās apustuļi Enohs un Elija un paaugstināja viņu par Lielkoftu, taču ļauni cilvēki mūsu ordeni aizliedza.

Ģenerālvizitors. Vai taisnība, ka grāfs Fēnikss*, atļāvis masoņu sapulcēs piedalīties arī sievietēm?

Lorencija. Jā. Viņš dibināja loge d'adaption speciāli sievietēm. Labāk sakot: sievietēm un vīriešiem kopā.

Ģenerālvizitors. Kas atļāva dibināt tādu ložu?

Lorencija. Apustuļi Enohs un Elija.

Ģenerālvizitors. Kad un kur?

Lorencija. Toreiz, kad viņi mums parādījās uz Londonas tilta.

Ģenerālvizitors. Kurš to var apliecināt?

Lorencija. Es.

Ģenerālvizitors. Jūs bijāt tur klāt? Redzējāt apustuļus Enohu un Eliju?

Lorencija. Jā.

Ģenerālvizitors. Kādi viņi izskatījās?

Lorencija. Kādi?… Nu, veci… stipri veci… ar bārdām ,.. nu, kā jau pravieši.

Ģenerālvizitors. Vai jūs pazināt pravieti Svēdeborgu?

Lorencija. Svēdeborgu? Nē… jā, laikam drusku pazinu …

Ģenerālvizitors. Kas ar viņu notika?

Lorencija. Laikam nomira… skaidri nezinu.

Ģenerālvizitors. Pēc tam jūs aizbēgāt no Londonas?

Lorencija. Londonā mums sāka iet draņķīgi, tāpēc sēdā- mies kuģī un braucām pie Sanžermena iegūt labvēlību un atbalstu, jo grāfs Fēnikss bija nolēmis iestāties provinces lielložā par hospitantu.

Ģenerālvizitors. Kāpēc neatvadījāties no draugiem un aizbraucāt slepus?

Lorencija. Bija kāds iemesls.., bet tas jūs nevar interesēt.

Ģenerālvizitors. Varbūt tomēr pateiksit, kas tas bija par iemeslu?

Lorencija. Vēlējos ātrāk atstāt Londonu. Man bija sācis sekot kāds kuprains riebeklis. Lai kur es ietu, viņš nāca līdzi ka ēna. Drīz vien sapratu, ka tas izdzimums manī ir iemīlējies.

Ģenerālvizitors. Vai jūsu vīrs to zināja?

Lorencija. Nē. Viņam neteicu ne vārda. Lūdzu vien, cik ātri iespējams, iegādāties kuģa tiketes braucienam uz Šlēzvigu. Aizbraucām neatvadījušies.

Ģenerālvizitors. Jūs bijāt pārliecināta, ka sekotājs ir iemīlējies un vēlas jūsu pretmīlestību?

Lorencija. Jā. Kad kuģis bija pabraucis garām Ostfrīzu salām, ieraudzīju, ka kupris izlien no ogļu bunkura un paslēpjas pīķī. Šoneris veda uz Ekernfjerdu akmeņogles, pasažieru uz klāja bija maz. Tumsā iebraucām ostā, steidzīgi pasaucām važoni un braucām pie Sanžermena. Jau priecājos, ka esmu no vajātāja izsprukusi, bet — ak vai! Leipcigā kroplis parādījās atkal. Tagad viņu pamanīja arī grāfs Fēnikss un kļuva nervozs, jo svešinieks mums sekoja cauri Prūsijai un Kurzemei līdz pašai Sankt Pēterburgai… Man ir lielas aizdomas, ka arī jostu nolaupījis viņš.

Ģenerālvizitors. Kāpēc gan viņam būtu vajadzīga jūsu josta?

Lorencija. Iemīlējušies vīrieši krāj fetišus. Kroplis ievēroja, ka nēsāju to ap gurniem. Droši vien — seksuāli nenormāls ….

Ģenerālvizitors. Pastāstiet — kā jūs uzņēma Sanžer- mens? Ko tur redzējāt?

Lorencija. Vīrs teica: tēlosim pazemīgos un noskatīsimies, kā viņi tās lietiņas dara, kādus trikus pielietā ļaužu krāpšanai.

Ģenerālvizitors. Ak tā viņš teica? (Kaut ko steidzīgi pieraksta.)

Lorencija. Ekernfjerde atrodas uz prūšu un dāņu robežām, grūti pieejamā vietā, jūras krastā. Sanžermena pils ir torņu ieskauta bezveidīga celtne. Audience mums bija nolikta naktī pusdivos. Kad piebraucām, bija spokaina tumsa: starp vēja izplūkātiem mākoņiem šad un tad parādījās mēness. Bija pavēlēts atlaist važoni, nostāties vārtu priekšā un gaidīt. Pēc minūtēm divdesmit nolaidās paceļamais tilts, caur vārtiem taustīdamies iekļuvām šaurā galerijā. Mūs sagaidīja cilvēks ar aizdedzinātu lāpu rokā un kapuci pār seju. Pavēlēja sekot. Gājām pa gariem gaiteņiem, līkumotām torņa kāpnēm, kamēr nonācām lielā telpā, kuras otrā galā dega koka krusts. Oda pēc piķa un dūmiem. Sargs pavēlēja grāfam Feniksam pārģērbties hospitanta mantijā ar dzeltenu sešstūru zvaigzni uz muguras. Tad parādījās pats Sanžermens garos svārkos, kuri laistījās varavīksnes krāsās. Krūtis tam rotāja Betlēmes zvaigzne, bet kaklā karājās obrista ķēde ar deviņiem joanītu krustiem zilbaltā trijstūrī un burtiem R. N. F_________ Ko tie nozīmē, neviens nezināja un nedrīkstēja zināt. San- žermenu pavadīja divpadsmit direktorijas locekļi baltās kapucēs: bija redzami vien acu caurumi. Kanclers laipni griezās pie mums, izteikdams prieku par londoniešiem, kuri atbraukuši zemoties provinces masoņu direktorijai un kancleram personīgi. Viņš runāja apmēram tādus vārdus:

— Cienītā direktorija! Aristokrātiskas dzimtas senjors, Maltas akmens krusta kavalieris un tīrasiņu grāfs, grib pievienoties mūsu svētajai savienībai. Uzņemsim viņu ar prieku, mīļie brāļi, jo mūsu ordenī drīkst iestāties vien titulēti un ļoti bagāti vīri. Nesen uzņēmām Meieru Am- šelu Rotšildu no Frankfurtes, tagad kārta tai pašā gadā dzimušajam Sicīlijas lauvam grāfam Fēniksam. Dosim viņam iespēju bez kavēšanās nokārtot svinīgo zvērestu.

Tas mums visiem būs neaizmirstams brīdis, dārgo kavalieri Jums droši vien zināms, ka brīvmūrnieku likums — dzelzs likums, af asinīm parakstāms. Vail tam, kurš nāktu pie mums ar meliem: izliktos par to, kas nav, vai uzdotos par citu, kas ir, Tāds taptu iemūrēts sienā, bet viņa kauli nodoti inkvizīcijas iestādēm sadedzināšanai. Par brīdinājumu, kungi, lūk: deg melnais koka krusts. Aci pret aci, zobu pret zobu! Jo visa pasaule ir augstāku un zemāku garu organizācija. Augstākie valda zemākos, zemākie baro augstākos. Provinces ordenis — augstākā klase, homo sapiens. Pārējie — zemcilvēki. Bet es pats — pārcilvēks!

—    Viņš ir galīgi jucis! — čukstēja grāfs Fēnikss un ieknieba man elkonī.

Sanžermenam, garo apsveikumu runājot, acis bija piesarkušas un izspiedušās. Tumša matu šķipsna slīpi pār pieri pārkritusi, melnās ūsiņas padegunē sacēlušās, Viņš turpināja aizvien skaļāk:

—    Esmu tikpat vecs kā pasaule: piedzimstu ik gadsimtu pa jaunam. Grēku plūdos izdevās paglābties Noasa šķirstā un nokļūt līdz Araratam. Pēc tam: ārā, ratā! Prom uz Peloponēsu, tur iepazinos ar Platonu. Stāvēju klāt pie Pestītāja krustā sišanas Golgātas kalnā. Anglijā darbojos kā svētais Albīns, vēlāk — Frensiss Bēkons. Tagad mans īstais vārds ir Betmārs, bet pēc gadu simteņa piedzimšu Austrijā. Jau esmu noskatījis klusu pilsētiņu pie Innas. Tur es — mazs, mīlīgs puisītis — rotaļāšos smilšu kastē pilsētas parkā. Maiznieks Arons Šlēzingers mani paņems klēpī, ucinās un iedos cukurgailīti: cip, cip, cip! Garāmejošās mātes smaidīs: tik jauks zēns, īsts Jēzusbērniņš! Tik maziņš, tik kusls, aijulītis — smaidulītis… Hau!

Šau! Krau! — Sanžermens pēkšņi iekliedzās un pacēla labo roku. ; — Paraplui! — Grāf Fēniks, sāksim zvēresta ceremoniālu. Jūsu dzīves biedrenei jāpaliek ai? durvīm, jo sievietēm templī ieiet un noslēpumus uzzināt stingri liegts: par to soda ar uguns nāvi. Pasteigsimies, lai jūs agri no -rīta varētu paspēt uz Berlīnes diližansu. Sezam, atveries! Durvis!

—    Durvis, durvis! — korī kliedza divpadsmit pavadoņi. Brīvmūrnieku valodā tas nozīmējot, ka sāksies slepenā sapulce, ka liekām acīm un ausīm jāpazūd. Brīvmūrnieki pat viens otru nedrīkst pazīt, aiz to valkā kapuces.

Ģenerālvizitors. Oho! Savādi gani kā tad jūs, sieviete, visu to zināt?

Lorencija. Zinu arī, ka loža sadalīta divpadsmit pakāpēs: lielais krēsla meistars, mazais krēsla meistars, priors, arhitektors, javas meistars, ķieģeļu meistars, mūrniek- meistars, kases meistars, prokurators un tā tālāk un tā joprojām. Pavisam trīsdesmit pakāpes, ja skaita klāt ka- pitulu un direktoriju. Bet pašu augstāko nedrīkst pazīt neviens. Daži domā, ka tas esot Jēzus Kristus, bet mans vīrs..,

Ģenerālvizitors. Ko? Ko domā jūsu vīrs? (Sagatavojies pierakstīt.)

Lorencija. Mans vīrs domā, ka visaugstākais esot — lēdija.

Ģenerālvizitors. Lēdija?

Lorencija. Un viens misters arī.

Ģenerālvizitors. Kā tad viņus sauc?

Lorencija. Grāfs Fēnikss domā, ka tā esot lēdija Mārciņa Sterliņa un misters Frenks Guldenis. Sliktākā gadījumā — gineja un penss.

Ģenerālvizitors. Fui, fui, tas nav glīti: zākāties par Galveno Visaugstāko Meistaru. Jūs pārāk daudz zināt!…

Lorencija. Kā es nezinātu: toreiz visu noskatījos caur atslēgas caurumu. Sanžermens ieveda grāfu Fēniksu pa lielajām durvīm templī, piekodinādams man palikt priekšnamā un izturēties klusu. Es tad arī izturējos klusu.

Ģenerālvizitors. Un slepus noskatījāties masoņu sapulci sievišķīgas ziņkāres dēļ?

Lorencija. Nē, milzīgā atslēgas cauruma un durvju šķirbas dēļ. -

Ģenerālvizitors. Stāstiet!

Lorencija. Es itin labi varēju redzēt daļu no tempļa ar tūkstoš svecēm. Telpas vidū atradās paaugstinājums. Tur sēdēja divpadsmit ar kapucēm maskējušies priekšnieki. Zemāk stāvēja sols, kurā spaidījās meistari un zeļļi. Zeļļiem uz krūtīm pazīšanās zīmes: sešstūraini dzelteni krusti. Meistari ādas skotelēs. Vienam rokā ķelle, otram svari, citam trīsstūris ar līmeņrādi, bet pašam pēdējam — kalts laukakmens. Tie ir sim … sim … simboli…

Grāfu Fēniksu palūdza iznākt priekšā. Templī ienesa melnu lodi, un lielais krēsla meistars grāfam prasīja: «Jaunais cilvēk, kādā krāsā ir šī bumbiņa?» — «Tā ir melna,» teica mans vīrs, «un tā nav bumbiņa, bet bumba!» — «Nē, tā ir balta!» teica lielais krēsla meistars, «un tā ir bumbiņa, to tu liec aiz auss!» Mans vīrs piekrita.

Pēc tam jautāja mazais krēsla meistars: «Jaunais cilvēk, kādā krāsā ir šī lode?» — «Balta,» atbildēja mans vīrs. «Nē, tā ir zaļa,» teica mazais krēsla meistars, «to tu liec aiz auss!» Un grāfs Fēnikss piekrita. Tā viņu pārbaudīja visi divpadsmit pēc kārtas, un mans vīrs visiem piekrita.

Ar to viņš bija izturējis grūtāko eksāmenu, un brāļi viņu sirsnīgi apsveica kā hospitantu. Tad sākās iesvētīšanas rituāls. Daļa sveču tika nodzēstas, tā ka iestājās pustumsa. Iedunējās zvans, un sāka pīkstēt ērģeles. Kāds no zeļļiem palaida sikspārņus, bet pēc tam sparīgi grieza tītavas, kas pārvilktas ar linu drēbi. Atskanēja vēja gaudošana, patapināta no Šekspīra «Vētras». Tāda mašīna maksā mārciņu un piecus pensus, mans vīrs jau sen taisījās to iegādāties neķromantijas vajadzībām, bet aizmirsa.

Tad atslēgas cauruma priekšā nostājās zaļgani mirdzošs skelets. Viņš dejoja un cilāja spalvainos stilbus, kamēr zeļļi drūmi dziedāja «Insbruka, man žēl tevi atstāt». Skaidri redzēju, ka dancotājs ir kāds no Sanžermena kalpiem. Viņa kailais ķermenis bija nolīmēts luminiscējošām papīra strēmelēm, kuras veselu dienu mērcētas spirtā ar jāņtārpiņu ekstraktu un kaulu miltiem. Lēts numurs! Man bija gandrīz jāsmejas, cik Sanžermena triki un burvestības banāli un novecojušies. Grāfs Fēnikss to visu sen jau atmetis. Seansos pielietojam galvenokārt asociāciju plūsmu: klientiem to inducējam tieši smadzenēs. Retāk izmantojam magnētisko strāvu un šoku. No nebūtības atsauktie gari lido virs krēsliem, kuros trīcēdami sēž mūsu klienti, aizskar pakaušus un šausmina. Grāfa Fē- niksa draudzīgam aicinājumam paklausa slavenu filozofu, dramaturgu un dzejnieku ēnas. Visatsaucīgākie ir klasiķi. Indukcijas strāvai nepakļaujas vienīgi Lope de Vega, tāpēc atturamies viņu izsaukt. Toties Tobiass Džordžs Smolets jūtas lieliski: danco kā atspole un griežas kā ratiņš!

Ģenerālvizitors. Madame, jūs novirzījāties no tēmata. Beigsim! Paveiciet, lūdzu, šeit trīs krustus. Tā! Paldies… Mani jautājumi izsmelti. Tagad svarīgā lietā ar jums grib runāt Cēsu morga priekšnieks līķu preparators doktors Hermans Adolfijs. Viņš gaida jūs tepat blakus — ledus kambari.

Lorencija. Nepazīstu nekādu preparatoru <,, un neiešu nekādā ledus kambari, jo man bail no miroņiem.

Ģenerālvizitors. Savādi gani uzreiz jums bail no miroņiem ,,, Doktors šo to interesantu varēs pastāstīt par preparēšanu, balzamēšanu un pēcnāves maskām.

Lorencija. Nē, nē! Es neko tādu nevēlos dzirdēt! Mans vīrs gaida Lademahera tornī, mums šodien atļauta satikšanās. Ļaujiet man iet, lūdzu, lūdzu…

Ģenerālvizitors. Ledus kambaris atrodas tepat blakām,,, Vienu mirkli,,, Klau! Dzirdu soļus — doktors Adolfijs Ir jau klāt, Hallo, doktor! — un ģenerālvizitors atrāva zemas durvtiņas, kas no sakristejas veda baznīcas līķu kambarī, Lorencija iekliedzās un saļima. Pie katafalka stāvēja Cahess baltā uzsvārcī. Rokā viņš turēja cilvēka galvu,,t

Divas vēstules ģenerālvizitora sievai majorienei Šarlotei Gotlībai Zīfersai Cēsu pilī,

Dārgā Šarlote Gotlība! Mīļā kuzīne!

4

«.,. Viņš ir uzkāpisl Ko citu tas vārds nozīmē kā: viņš papriekšu bija nokāpis tajās jo zemās vietās.»

(Efeziešu gr. 4.9.)

Vai atceraties laimīgo vasaru Zorgenfreijas un Tetel- mindes laukos, Lielupes līčos un pļavās? Vai atceraties raibos šmeterliņus un dūcošās libellas? Vai atceraties, kā mēs abas baltos pantalonos un mežģīņu kleitās skraidījām pa Mēdema parku, vajādamas un kutinādamas junkuru Oto? Pēc tam verandā visi trīs spēlējām loto. Tāpēc vien, ka es junkuram Oto labāk patiku, jūs apskaitāties, mīļā kuzīne, Nāca ilgie atsvešināšanās gadi. «Un naidnieki atplēta savas rīkles pret mums,» — rakstīts Jeremijas r. dz, 3. 46. Gadu pēc kāzām poļu kirasiers Mežotnes kaujā manu vīru uzdūra uz pīķa.,, Vai atceraties: arī kārtīs man nekad neveicās ar pīķiem.,, Kad junkurs Oto bija guldīts Valdeķu kapelā, atsacījos no izpriecām, no kroketa, no pokera un džokera. Tērpos melnās krokās pn nodevu sevi baznīcas rokās, Veltīju dzīvi reliģiozām pārdomām un dzejai.

Kad viņa balsi dzirdu, Tad bailēs nodrebu, Jo svešam savu sirdi Vairs atvērt negribu, (EHza U d. Rektf

Vai jums neliekas, kuzīne, ka ar mani kaut kas notiek? Kaut kas dīvains, neparasts. It kā no augšas manī būtu Ielijuši kāda mistiska substance. Varbūt svētais gars? Varbūt piliens svētā gara? Kā mācekļiem vasarsvētkos… Naktīs es nevaru gulēt. Dzirdu balsis.., Sapņoju, ka esmu eņģele un man uzmācas kāds nekaunīgs eņģelis. Lai tiktu ar sevi skaidrībā, sāku sarakstīties ar London Theosophical Society. Viņi tagad pārcēlušies uz Ameriku. Man atsūtīja Svēdeborga rakstus «Arcana coelestis» («Debesu noslēpumi») un «Sapņu grāmatu». Dārgā kuzīne! Pie jums tur Cēsīs dzīvojot slavenais Bestuževs-Rjumins. Vai jūs nevarētu kādreiz viņu ielūgt pie mums Jelgavā? Tēva pils Rjuminam būtu plaši atvērta, jo visi mēs esam vienas teozofu biedrības locekļi. Mans nelaiķa vīrs Oto iestājās Rēveles «Trois masses d'armes» ordenī. Tēvs — Kurzemes vicegubernators un tēvabrālis — Elejas barons pieder pie Jelgavas «Pelican couronnģ» un «Trois Flambeaux» brīvmūrnieku ložām, viņiem tur Rastrelli būvēts -īpašs nams Ezera ielā 19. Šad un tad ierodas arī hercoga dēls Pēteris, kurš dibināja Akadēmiju un par profesoriem aicināja tikai masoņus; ievērojamākais no tiem bija teo- zofs Johans Augusts Štarks, Eiropas klase! Ģimenes lokā esam vienu otru seansu noturējuši: laiku pareģojuši, eņģeļiem padomus lauksaimniecības jautājumos prasījuši, laimes lējuši un likteni kafijas biezumos, zīlējuši, taču ievērojamāki notikumi pie mums netika reģistrēti. Dzīvojām kaut kādā nenoteiktā, ilgu pilnā garastāvoklī…

Pēcpusdienās sēdos zirgā un triecu to aulekšos garām Ruļļu kalniem, Svētei, līdz pašai Zaļai muižai, kur dzīvoja trakais barons Nolde. Vakaros atgriezos piekususi un daudzmaz nomierinājusies; tad es gāju dievu lūgt, pēc tam uzrakstīju pāris dzejoļu… Nezinu, kur šī apnicīgā un vienmuļā dzīve mani būtu novedusi, ja kādu rītu pie Mēdema pils vārtiem nepiebrauktu ekipāža un neizkāptu viņš! Tā bija laimīgākā diena manā mūžā, dārgā kuzīne! Tikko grāfa dziļo, melno acu skats apstājās pie manis, es jutu, ka šis cilvēks redz visu, kas notiek manā dvēselē; ka viņam pieejams mans apslēptākais trij- Btūrītis: ticība, cerība, mīlestība,,.

Par viņu jau biju dzirdējusi,,» Ka ieradīsies — ceļā no Berlīnes uz Sankt Pēterburgu —bet, ka tik drīz ieradīsies, tas bija pārsteigumā mums visiem, arī hercogienes atraitnes Benignas fon Trotas Treidenas galmam. Plašā Eiropā slavināja grāfa Fēniksa — Ēģiptes masonu Liel- koftas brīnumdarītāja spējas. Tagad šis cilvēks ir mūsu vidū. Kurzemes muižniecība var lepoties, ka grāfs Fēnikss ieradies tieši Zemgales galvaspilsētā un domā palikt te uz dzīvi. Dārgā kuzīne! Ļaujiet man viņu tuvāk aprakstīt, lai jūs saprastu itin visu, kas tagad ar mani notiek. Grāfs ir bāls, sprogains, apmēram trīsdesmit sešus gadus vecs aristokrāts, iznesīgs un galants. Augums — piecas ar pusi pēdas. No Itālijas līdzi atvestais pavārzēns Lorenco viņam blakus izskatās kā dievkociņš (kauču visumā — sprigans zēns. Ja jūs, kuzīne, atbrauktu, tas jums būtu gards kumosiņš — atcerieties: jau toreiz Elejā nelaidāt garām nevienu glītu ganu zēnu).

Grāfs Fēnikss ienāca salonā, kur bijām sapulcējušies. Landmaršals, barons un brīvkungi zemu paklanījās. Es, māmiņa un vecmāmiņa taisījām kniksi — galma reveransu. Sulainis Lorenco veikli paņēma grāfa spieķi un trijstūreni, bet grāfs pats nekustējās: lūkojās kaut kur pāri mūsu galvām, skats maldījās bezgalībā. Tad dobjā balsī viņš teicat

— Mesdames, messieurs\ Gara acīm skatos un redzu: tikko jūsu alejā iegriežas kariete. .. Kariete brauc tuvāk .,. viņa piestāj terasei… izkāpj kāda dāma … tā ir hercogiene .., viņa nāk šurp . .. viņa jau ver durvis, — un patiesi! Bez pieklauvēšanas istabā iedrāzās Benigna ar pavadoņiem. Viņa bija dzirdējusi, ka pilsētā iebraucis grāfs Fēnikss un steigusies to apsveicināt.

Tas bija, mīļā kuzīne, tikai pirmais brīnumdarbs!

Augstais viesis izturējās ar pašapziņu un cieņu. Uz sešdesmit astoņus gadus vecās hercogienes — atraitnes jautājumiem viņš nemaz nepūlējās atbildēt. Vien meklēja ar acīm mani, tāpēc es piesarku. Tad es jutu, ka viņš juta, ka es piesarkstu, tāpēc strauji nobālēju.

Redzēdams, ka es jūtu, ka viņš juta, ka es jūtos piesarkusi un pēc tam nobālu, grāfs pienāca un nostājās man pavisam tuvu klāt. Es jutu pačulī smaržu, Ķelnes

ūdeni un labu cigāru. Manu acu augstumā zibēja zeltītā lente ar zvēru attēliem, Maltas krusts (mazlietiņ šķībs) un daži briljanti. Pacēlu acis… Ieraudzīju viņa pētošo smaidu, ātri atkal nolaidu.. Atskanēja samtaina balss:

—    Kā sauc jūs, mana māsa iekš Kristus?

—    Elīza Konstance Vilhelmīne fon der Reke.

—- O! Slavenā Oto fon der Rekes atraitne?

— Vai jūs pazināt manu nelaimīgo vīru, grāf?

— Nē. Bet nesen man bija darīšana ar viņa ēnu. Tas notika Tilzītē.

—           Jā, grāf! Nelaiķis cēlies no tā apgabala… īstenībā viņu sauca Reķis.

—           No pirmās iepazīšanās ļoti simpātisks cilvēks. Protams, cik jau nu mironis var būt simpātisks.,.

—    Arī dzīvs būdams viņš bija ļoti simpātisks, maestro.

—    Ticu. Ja jau tāda laulātā draudzene.

—    Jūs mani mulsināt, grāf…

—           Bet mani mulsina jūsu seja, — viņš, jauki smaidīdams, atbildēja.

Nokaunējos un brīdi nesapratu, ko lai nu saka…

—    Hokus pokus, bonus Jokus, mālus lokus, bim-boml

—    Ko jūs teicāt, grāf?

—    Es prasīju, vai jūs piederat kādai masoņu ložai.

—    Sievietes taču tur nedrīkst piedalīties, grāf!

—           Pastāv arī izņēmumi. Manā ēģiptiešu ordenī darbojas magonneiie d'adaption. Šai ložā top uzņemtas bagātas un augstdzimušas dāmas. Organizējam garu saukšanu, bez- vainīgo upuru rituālus, iestudējam dzīvās bildes un paradīzes ainas.

—          Cik interesanti! Lūgšu, lai hercogiene tūliņ organizē «loge d'adaption».

—           Nē, ar tik vecām dāmām nav ko iesākt! Mirušie nemaz nerādīsies šaipusē, nospļauties viņiem uz tādām… Sākumam pietiktu ar divām trim jaunām… pēc jūsu izvēles.

—           Klotilde fon Rēgenštoka, Anemarija Stefenhāgena un es? Pirms četriem gadiem reizē beidzām bruņniecības meiteņākolu.

—    Lieliski! Kam šis brīnišķīgais puisītis? Vai jūsu?

—           Fui, grāf! Biju precēta nepilnu gadu. Bez tam brīvkungs Oto gandrīz nemaz netika atvaļinājumos: sākās poļu—zviedru karš. Tas ir mans brālēns Zoržiņš. Viņam

ir četri gadi. Lielāko tiesu viņš dzīvo pie tēvoča Elejas pilsmuižā. Zoržiņ, nāc šurp; pievelc kājiņu.,, Mache Kratzluss! Schān! '

Visu vakaru un nākošo dienu grāfs ar Zoržiņu dārzā sunīšus spēlēja, klaigāja, lēca… Mana vecmāmiņa no priekiem apraudājās: tāds cilvēks, tāds cilvēks! It kā saulīte atspīdējusi Mēdema pils pelēkajos gaiteņos. Dārgā kuzīne! No tās dienas esmu svētlaimes pārņemta. No grāfa Fēniksa dvēseles manī ieplūduši dzīvības fluīdi. Vien skumstu, ka savu nelaiķa vīru esmu jau gandrīz aizmirsusi, reti iedomājos… Bet tad sevi mierinu un attaisnoju: pēc nedēļas, pēc divām grāfs apsolījis izsaukt nelaiķa garu. Maestro izteica pārliecību, ka Oto ēnu būs iespējams materializēt. Es gan drusciņ baidos — «satricini pienu, būs sviests; satricini degunu, būs asinis; un satricini dusmas, būs plēšanās» (Zālamana s. 30. 33.).

Manā pilī Valdeķos (vienu versti pa Olaines ceļu uz Rīgas pusi) mēs nodibinājām «loge d'adaption». Tur jau sākušies sagatavošanas darbi: būvē gaismas aizvērtņus, kulises, vannas istabu un laterna magica, Jelgavā, Mēdema pils dienvidu spārnā ierīkojām apartamentus grāfam Fēniksam: trīs saulainas istabas ar skatu uz Driksu. Pusdienas grāfs ēd kopā ar mums, bet brokastis un vakariņas viņam gatavo pavārzēns Lorenco. Ārsti maestro parakstījuši īpašu diētu — SPD. Kas tas ir, to es nesaprotu, bet šī speciālā diēta mani ļoti uztrauc, jo pēc pusdienām grāfs pie mums vairs neienāk: vakarus pavada savos apartamentos,-rakstot memuārus un lūdzot dievu.

No Lorenco mēģināju kaut ko tuvāk uzzināt par grāfa dzīvesveidu un parašām. Virtuvē iedevu glāzīti vermuta, gabaliņu zuša ar mārrutkiem un it kā starp citu ieprasījos:

—   Lorenco! Vai grāfs ir arī kādreiz mīlējis? Vai viņam ir kāda sieviete?

Pavāriņš aizrijās, bet tad, kad es tam divas reizes pa muguru biju ieklapējusi, noslaucīja lūpas un atbildēja:

— Grāfs ir briesmīgs meitmīlis, kundzcne! Uz viņa sirdsapziņas ir septiņas greizsirdības dēļ noslīcinājušās, četras — pakārušās, trīs ar ziepjakmeni noindējušās, bet nupat viena taisoties sev dibenu ar mārrutkiem ierīvēt — miršot drausmīgās mokās.

—    Še tev! Še tev! Ak, tu nekaunīgais Lorenco! Smurgulis tāds! — sadevu ķēmam ar trauklūpatu, aizskrēja brēkdams. Tik nepieklājīgs, tik rupjš puikai Ceru, ka viņš grāfam neuzdrošināsies to atstāstīt, tad man butu no kauna vai zemē jāielien.,,

Dārgā Šarlote Gotlība! Mīļā kuzīnel Ir notikuši vairāki seansi. Visa mūsu ģimene dzīvo kā sapnī. Ak dievs, kādus brīnumus tu esi sūtījis mums un mūsu mīļajiem! Dārgā, jūs neticēsiet: grāfs Fēnikss transā aizlidoja uz mana onkuļa muižu un norādīja konkrētu vietu, kur aprakti mūsu senču dārgumi; grāfs Fēnikss no sešpadsmit pērlītēm izgatavoja man milzīgu, vienreizēju mamuta pērli; mājas koncertā grāfs Fēnikss pavēlēja dziedāt sen mirušajai operdziedātājai Faustīnei Hasei un deklamēt Fransuā Vijonam. Neiedomājami, fantastiski, sirdi aizgrābjoši! Ja vēl kāds zobugals vai smējējs atrastos, kas neticētu nedz brīnumdarbiem, nedz parādībām, nedz gaisā, nedz ūdenī, — tad es tādu palūgtu atbraukt pie mums uz Villa Medem paskatīties. Saldais draugs iekš Kristus atvēris mūsu acis un ausis. «Un raugi — durvis bija atvērtas debesīs, un tā pirmā balss, ko es dzirdēju, sacīja: uzkāp šurp pie manis, es tev rādīšu, kam būs notikt» (Jāņa parād. 4. 1.).

Beigšu savu vēstuli, dārgā kuzīne, jo uznāca miegs. Rīt agri celšos un braukšu uz Valdeķiem pasteidzināt būvdarbus, kuri izmaksās piectūkstoš dālderu. Pirms aiz- miegu, vēl mirkli poēzijas:

Bāls ķerubs zelta pēdiņās Pār mani nolieksies Un savus spārnus vēdinās, Un glaudīs manu mies!…

(Elīza f. d. Reke)

Jūsu kuzīne

Lleschen

Mitau, 6. VI 1779.

Cienījamā majorien! Mīļā Šarlote Gotlība!

Vārdi jums tēlaini pateiks, ka šobrīd visa Eiropa domā par viņu. Pirms mēneša, ceļos krizdama, lūdzu to nesteigties uz Sankt Pēterburgu, neatstāt mani vienu. Vai tas ir godīgi: pamodināt Sievietē kaisli un aizbēgt? Vai bībelē nestāv rakstīts: tev nebūs kārdināt neaizsargātas dvēseles.

Runāju ar Kurzemes muižniekiem, lai tie grāfam pie- dāvātu hercoga troni, jo pēc Bīrona nāves vieta ir vakanta. «Ja nepaliksi pie manis Jelgavā, es nonāvēšos!» atzinos bez kautrēšanās, jo biju novesta līdz ārprātam.

Toreiz salabām. Grāfs apsolīja nekur nebraukt. Nomierinājos un gaidīju to stundu, to brīdi, kad viņš mani sagrābs savās milzīgajās ķetnās, iemetīs gultā un bildinās, jo pieklājīgi kavalieri vispirms bildina. Kur vēl citur grāfs atradīs tik bagātu un dižciltīgu sievu, tik kvēlu un izsmalcinātu mīļāko, ja ne Zemgales plašajā līdzenumā?

«.., un, kam slāpst, tas lai nāk, un, kam gribas, tas lai ņem to dzīvības ūdeni bez maksas» (Jāņa parād. gr. 22. 17.).

Esmu viņam divas reizes pa tūkstoš flormiem aizdevusi — nelaiķa Oto gars man to ieteica darīt. Grāfam jāsaprot, ka nepaģērēšu naudu atpakaļ, ja vien viņš būs godīgs.

Bet viņš nebija godīgs.

Pienāca liktenīgā nakts: Oto ēnas parādīšanās Val- deķu pilī — manas mīlestības bojāejas nakts.

Maestro ieradās Valdeķos ar nelielu nokavēšanos un tūlīt stājās pie darba: pavēlēja aizvērt logu slēģus, nolaist priekškaru, izdzēst sveces un lūdza mani iepriekš nomazgāties siltā vannā. Pēc tam ietērpos grēku nožēlotājas ģērbā: tilla krekliņā. Vīra ēnu sagaidot, sievai kā miesīgi, tā garīgi jābūtot absolūti tīrai. Veļi neciešot netīru veļu un sviedru smaku.

Dārgā kuzīne! Jau otru reizi šogad esmu bijusi spiesta iet vannā. Tas ir šausmīgi! Ļoti, ļoti baidījos par to, ka neapsaldējos.., Mums te, Zemgalē, nav pieņemts skaloties ar ūdeni kā zirgiem. Manu vecmāmiņu — brīvkundzi ūdenī mērkuši tikai pie kristīšanas. Visu mūžu viņa no rītiem iesvaidījusies ar mandeļu klijām, rožu esenci un pačulī, nekad nav lietojusi Eau de cologne, nemaz jau nerunājot par prasta avota ūdeni. Taču izrunas nelīdzēja: ģrāfs mani gluži vienkārši iegrūda vannā, pēc tam atsē

dināja pustumsā uz turku dīvāna. Tad viņš nolika uz galda apgāztu šķīvi un brīdi magnetizēja, sildīdams ar rokām. Šķīvis sāka lēnām kustēties, tas nozīmēja, ka nelaiķis ieradies.

—    Oto fon der Reke! Vai jūs jau esat klāt? — prasīja grāfs.

—    Stā-vu bla-kus sa-vai at-rait-nei, dobja balss kā no pazemes runāja man aizmugurē. Tas bija Oto, es viņu pēc runas tūlīt pazinu! Mani pārņēma drebuļi. Ledains pirksts aizslīdēja man aiz" apkakles, nobrauca gar plecu un muguru līdz sēdamvietai.

—    Ai! — iekliedzos. — Oto, kā tev nav kauna!

—    Un tev ir kauns? — dobjā un izsmejošā balsī atbil-, dēja Oto. — Tumsā, pusizģērbtai… kopā ar svešu vīrieti, bim-bom!

—   Mans nelaimīgais vīriņ… tu taču esi beigts…

—    Beigts? Nu un tad? Ho, ho, ho, ho! — gars iesmējās aizsmakušiem smiekliem. — Esi sagatavojusies kļūt man neuzticīga? Man — Kurzemes landrātam? Jaunpils fog- tam… Vien tāpēc, ka poļu kirasiers mani uzdūris uz pīķa?

—    Mans dārgais draugs! — asaras valdīdama, teicu. — Kauču drīzāk arī mani kāds uzdurtu uz pīķa! Nespēju vairs ciest šīs mokas, Oto… Es mīlu citu…

—    Kāpēc tad tu mani sauc? Ko tu no manis gribi?

—    Jādabū no tevis atļauja otrreiz precēties, draugs.

—    Ho,ho,ho,ho! — atkal atskanēja smiekli. — Ievēro:" tai dienā, kad mēģināsi apprecēties, mirsi nedabīgā nāvē! Errabundus… Vien tad, ja rītvakar kapličā uz mana zārka noliksi desmit tūkstošus florīnu, esmu ar mieru atkāpties… Vismaz savu pūra daļu būšu dabūjis atpakaļ, pie velna!

— Es to darīšu, Oto! — šņukstēju. — Bet tagad, lūdzu, lūdzu, atstāj labi ātri mūs vienus…

Tai brīdī ārpusē kaut kas norībēja. Tūliņ ar joni atsprāga durvis un istabā kļuva pavisam gaišs. Uz sliekšņa stāvēja pavārs Lorenco, rokā viņam bija grāfa spieķis.

— Riebīgā svētule! Ievilinātāja! Ak tu esi nodomājusi man vīru atņemt? Tagad es tevi pārmācīšu! — viņš kliedza un metās man virsū. Pustrakais norāva manu krekliņu, tā ka es kaila stāvēju istabas vidū, pēc tam ar spieķi zvēla man trīs reizes pa muguru. Sāpēs iebrēcos. Pieskrēja grāfs un, uzbrucēju savaldījis, teica:

— Piedodiet, Elīza! Tā ir mana sieva Lorencija, viņa mēdz būt drausmīgi greizsirdīga. Ceru, ka jums nebūs daudz zilumu.

Zilumu! Cēlā Šarlote Gotlība! Kāda nozīme zilumiem pret to kaunu, kādu grāfs mums padarījis, visus pēc kārtas izmuļķodams? Viņš pārģērbis savu sievu par pavāru un sulaini, dzīvojis ar to manos apartamentos. Dižciltīgais Mēdemu nams apsmiets, Jelgavas zobgaļi trin mēles. Muižniecībai gluži vienkārši iespļauts acīs!

Tēvocis gribēja griezties pie masonu tiesas, taču viltnieki jau tai pašā naktī bija aizbēguši ar pasta vedēju uz Rīgu. Mani divtūkstoš florīni vējā!

Redzat, dārgā kuzīne, kā man iet… Pareģošana, tele- pātija — viss izrādījās vienkārša krāpšana. «Es jūtu: pa aleju brauc hercogiene,» teica lielais melis. Lorencija virtuvē bija izdzirdējusi sulaini sakām «hercogienes kariete iebrauca alejā» un tūlīt pačukstējusi grāfam … Afēristu banda! Kur man bija prāts, kur acis?

Lūdzu, mīļā kuzīne, pastāstiet visu to savam vīram, majoram Kārlim Eberhardam Zīfersam, viņš ir sv. Jāņa ložas ģenerālvizitors. Lieta ir stingri jāizmeklē. Varbūt viņus abus nodot masonu tiesai? Grāfs Fēnikss aizbēdzis uz Sankt Pēterburgu, bet man ir ziņas, ka viņus drīz no turienes majestāte izraidīs. Tad viņi dosies cauri Vidzemei atpakaļ uz Franciju. Grāfu Fēniksu nedrīkst izlaist, iekams nav man atdevis tos divtūkstoš florīnus! Bez tam lūdzu majoru noskaidrot,- kādas attiecības grāfam ar šo Lorenco-Lorenciju? Lai viņi tur izmeklē, vai tas ir sievie- tis jeb vīriete. Varbūt vienkārši homoseksuālists? Tas būtu labākais variants, uri man vēl paliktu klusas cerības, jo mīlestība manā sirdī nebūt nav mirusi. Mirkstu vienās asarās, par grāfu domāj.ot.,. Esmu gatava pārestības aizmirst, visu piedot, ja vien viņš atteiksies no tā saucamās Lorenco-Lorencijās. Neprasīšu pat tos divtūkstoš florīnus … Tāpēc, mīļā Šarlote Gotlība: steidzīgi ziņojiet man, tikko viņš parādās Vidzemē.

Kuzīnes un draudzenes sveiciens!

Elīza fon der Reke

Mitau, 24. V 1780.

1780. gada 17. jūlijā, ceļā no Marienburgas uz Dinamindi (no slepenās dienasgrāmatas)

Eivā! Nū! Eivā! — kučieris ir tas pats, staļļmeistars tas pats, bet zirgi — pavisam -cita kaluma zirgi! Laižamies, joņojam vēja ātrumā. Karietei riteņi iesmērēti, ceļš gluds, vietām miroņgalvām, t. i., apaļiem akmeņiem bruģēts. Kļuvis vēsāks, ceļošana vairs nav tik nepatīkama. Pabraucām garām lielam ezeram, bet tūlīt kalnu bļodā ieraugām citu — mazāku. Viņā pusē — pakalnā balta baznīca, slaidu, zaļganu torni. Rēķinu: cik tālu vēl līdz Dinamindei? Prasu staļjmeistaram: kas tās par vietām?

—    Vaidau. Ape. Zelting…

Saproti nu, ko viņš gribēja teikt.

—    Tudā Smilten… trinken vodkā! — staļļmeistars piesit ar knipi gāmuram. Ahā, tuvojas atkal kāds ūdensdziedniecības punkts… Nabaga staļļmeistars jau no Marienburgas dzīvo sausā… Ļoti vienpusīgs cilvēks.

Marienburgā jeb Alūksnē mūs uzņēma draudzīgi. Vo- roncovi paši vairs neapdzīvoja pili ezera salā: tā bija Ziemeļu karā stipri cietusi. Viņi taisījās muižu pārdot Fītinghofam — Sēlam, aiz to pagaidām nedomāja celt jaunu — mitinājās radinieka Glika kādreizējā mācītājmuižā. Mums tur ierādīja mazu istabiņu. Iepriekšējās nakts drausmīgo piedzīvojumu izmocīti, bijām pavisam priecīgi, jo mācītājmuižu apsargāja Šeremetjeva gvardi, pareizāk sakot — viņu dēlu dēli no līflandiešu sievām, astoņi ar pus pēdu gari. Lai nu te mēģina parādīties neģēlis Cabess! (Ja pēc šāviena viņš vispār vēl ir dzīvs.)

Lorencija cauru dienu raudāja par pazudušo jostu. Vecā Hendrikoviene, to dzirdēdama, uzdāvināja elegantu valzivs spuru korsāžu (Fischbein) ar ziloņkaula kameju sprādzes vietā. Manuprāt,'tā Lorencijai piestāvēja vēl daudz labāk kā josta. Bet viņa, muļķīte, neizrādīja ne mazāko prieku: vaimanāja vien par zudušo talismanu, gudroja, kurš to zadzis, kāpēc zadzis?

—    Eivā! Nū! Eivā! —, ja Dinamindē nelaimēsies dabūt vietu uz kuģa, vajadzēs tērēt naudu: braukt ar pasta zirgiem caur Poliju. Naudu? Hokus pokus, bonus jokus, mālus lokus,, bim-bom! Vai man naudas trūkst? Somā paslēpti piecpadsmit tūkstoši imperiālu banknotēs. Kabatā neskarti divtūkstoš florīni, kurus nelaiķa vīra vārdā man iespieda kabatā dulnā atraitne ar žurkas ģīmi. Ak tu dievs, kāds ģīmis!

Taču, ja kāds apgalvotu, ka naudu es izkrāpis, tāds runātu dziļu nepatiesību. Tūkstošus pelnīju sūrā un pašaizliedzīgā darbā. Divus mēnešus turēt atraitni pārliecībā, ka nupat, nupat es viņu grābšu; apspiežot riebumu, mīlīgi skatīties viņas žurkas ģīmī un baltajās skropstās; klausīties viņas idiotiskos dzejoļus un veltījumus maharadžas dēlam — kurš gan cits to par lētāku cenu uzņemtos? Katrs pelnās, kā var un prot. Es protu labāk, es pelnu vairāk. Dārgā Lorencija, mūsu mūžam pietiks! Būsim paēduši un apģērbušies, kamēr vien valdīs Burboni, Rot- šildi un liriskas atraitnes. Sevišķi — pēdējās. Ja katra liriska un turīga atraitne uzturētu vienu vienīgu glītu un spēcīgu jaunekli, kas tad izskaitīt gan spētu zelta naudas krājumus, ziedotus cēliem mērķiem! Pasaulē izbeigtos nabadzība un sliktas slimības. Tāpēc: pacelsim rokas un slavināsim muļķību! To jau darījis sen atpakaļ Roterda- mietis, bet viņa laikos muļķība atradusies vēl uz ļoti zemas attīstības pakāpes, tā bijusi individuāla parādība. Vajadzējis pienākt astoņpadsmitajam gadsimtam, lai muļ-, ķība uzziedētu kā agave mēslu kastē, piesaulītē izlikta. Mēs esam darījuši, ko varējuši. Bet astoņpadsmitais gadsimts vēl nav galā. Mēs nezinām, kā tas viss beigsies.. <

Eivā! Nū! Eivā!

No. kalna lejup laižoties, pret mākoņiem pamalē saskatījām tālus pilstorņus.

—• Rauna! Rauna! — kliedza staļļmeistars. — Ronnen- burg! Kaizer! Ling! ting — ling! Keizerling!

Nu es arī atcerējos. Pilī dzīvo mans sirsnīgākais draugs no Leipcigas laikiem masoņu krēsla meistars Teodors Kei- zerlings. Viņš bija arī Ekernfjerdē klāt, kad nodevu iestāšanās zvērestu. Lūdzu staļļmeistaru piebraukt pils parādes durvīm un pieteikt mani vizītei. Vēlējos pagodināt labu draugu, pēc pakāpes augstāku ordeņa locekli: tas bija mans masoņa pienākums. Taču liels bija mans pārsteigums, kad sulainis, durvīs stāvēdams, paklanījās un teica, ka Keizerlings mani nevarot pieņemt, bet lai es un grāfiene Lorencija, cik vien ātri varot, braucot uz Cēsīm un piesakoties sv. Jāņa ložas ģenerālvizitoram majoram Kārlim Eberhardam Zīfersam. Viņš gribot ar mums aprunāties.

—    Kas tie par jokiem? Keizerlings atļaujas dot' man norādījumus: kur braukt, kam pieteikties… Mīļais draugs, tas tomēr drusciņ par daudz.,, Būšu spiests sūdzēties … Bet kam? Kam sūdzēties?

Karietē atpakaļ kāpjot, mani pārņēma nemiers.Ložas priekšnieks pavēl… ģenerālvizitors grib ar mani runāt … Tātad — masoņu tiesa… Varbūt izmeklēšana? Nē, draugi: grāfs Fēnikss nav ar pliku roku ņemams! Bēgsim!

—    Kādas pilsētas ir uz to pusi? — rādu kučierim uz tālo apvārsni. Atbild staļļmeistars:

—    Volmar. Trikaten. Estorria. Nimme.

—    O, Nimme! — pavēlu griezt karieti apkārt. — Cik vien ātri iespējams, braucam uz ziemeļiem, uz Nimmi… Tur ņ: vodka! Aulekšos! Eivā! Nū! Eivā!

Tas bija grāfa Fēniksa trakais brauciens. Joņojām ziemeļu virzienā. Ceļš tur bija smilšains, bet līdzens. Kariete rūpīgi smērēta, zirgi — stingra kaluma. Drīz sāksies mežu-biezoknis, tad mēs, Lorencija, uzelposim. Pagaidām, kučier, drāz! Eivā! Nū! Eivā!

Ceļamērķis mainīts: mēs laižamies uz Rēveli. No tās pilsētas viegli pārkļūt jūrai uz Zviedrijas karaļvalsti. Grāfs Bernadots man vēl parādā par tūskas izārstēšanu. Eivā!

Taču Rēvelē ātrāk par divdesmit četrām stundām netiksim. Guli, Lorencija, mums neviens neko padarīt vairs nevar. Guli, mana draudzene, atpūties!

Lorencija saritinājās uz ādas atzveltņa, palika rociņu zem vaiga un drīz vien iemiga. Bet es sēdēju un domāju: cik mainīgs ir tāds ceļošanas prieks. Te ir, te nav; te nav, te ir… Pagaidām ir… Saule vēl augstu, bet tu jau dusi.

Pēkšņi uz ceļa priekšā izlēca bruņoti jātnieki zirgos. Mūsu trijjūgs sasvērās uz sāniem un apstājās.

—    Laupītāji! — iekliedzās kučieris, bet staļļmeistars pacēla sarūsējušu bisi pie vaiga.

—    Stāt! Ieročus nost! — viņam uzkliedza sirms vīrs ar masoņu krustu uz cepures atloka. — Cēsu sv. Jāņa ložas direktorijas pavēle: aizturēt un nogādāt Cēsīs grāfu Fēniksu un viņa sievu Lorenciju. Jūs esat arestēti!

Apkārt karietei bija salasījušies jātnieki, īsts salašņu bars. Visi piedzērušies, knapi seglos turējās: valstījās ^m gāzelējās, Cits bez cepures, cits bez svārkiem. Seglu iiebija gandrīz nevienam. Ja man pretī uz kāpšļa nestāvētu sirmais virs ar uzvilktu pistoli rokā, nebūtu padevies. Tagad sēdēju satriekts un bezpalīdzīgs.

—    Ei tu — ķēms! — kliedza vīrs ar pistoli. — Tur, blakus kučierim: vācies zemē! Tavā vietā sēdēs korpo- rāls Šolls.

Staļļmeistars mēģināja protestēt, bet jātnieks viņu rupji norāva no bukas un pavēlēja vākties projām, cik ātri vien iespējams. Tad nu Hendrikovs atcerējās, ka nepilnu versti tālāk ir Cērtenes krogs, bet vēl vienu versti tālāk — Smiltenes krogs. Staļļmeistars priecīgs iesita sev ar knipi pa gāmuru un iesaucās: «To Smilten' ir vien' lustīg' pilsēt'.». Jautra vanderzeļļa gaitā viņš devās uz ziemeļiem, kamēr kariete, jātnieku ielenkta, pagriezās atpakaļ uz dienvidiem.

—    Kas tagad būs? — nobālusi čukstēja Lorencija. — Tu mani nedrīksti pamest, lai notiktu kas notikdams. Apsoli!

—    Muļķīte, kāpēc lai es tevi pamestu? Nesaprotu, ko viņi tur Cēsīs no manis grib.

—    Varbūt kāds tevi nosūdzējis?

—    Es taču tur neviena nepazīstu. Tai pilsētā nekad neesmu bijis.

—   Tad tas attiecas uz mani, — ievaidējās Lorencija.

Pūlējos viņu visādi nomierināt, bet Lorencija sāka tik

gauži raudāt, ka mana sirds sažņaudzās. Ir jau briesmīgi, ka tu, cilvēks, nezini, no kuras puses drauds. Jūti vien, ka visapkārt izpletušies taustekļi.., Mieru, Džuzepe, mieru,.,

Braucām kādu stundu, tad jātnieku, bars caur pilsētas vārtiem ielaida mūs plašā laukumā, kur rēgojās mūra sienai piestiprināts, varā kalts uzraksts — Urbs Wenden.

Pāri dakstiņu jumtiem atvērās skats uz dziļu leju un plašām, zilām tālēm, kuras virmoja rietošās saules dūmakā. Cēsis atrodas stāvā piekalnē. Man viņas atgādināja klusās . Tīringijas pilsētiņas. Varbūt tāpēc, ka turpat blakus kalna galā izpletusies burga — sena ordeņpils, biezu mūru un četru apdrupušu torņu ieskauta. Tā acīmredzot Zīfersa rezidence. Tur mūs vedīs pratināt. Bet nekā: pavadoņi mūsu kučierim pavēl braukt garām baznīcai, pēc tam pagriezties sāņus. Tagad kariete ripo pa stāvu, cieši saspiestiem namiņiem apbūvētu ielu — uz leju vien, uz leju vien… Tur apakšā tirgus laukums un apaļa aka ar sv. Jura tēlu. Bet tai vietā sirmais vīrs liek apstāties, un

kučieris pietur ratus pie divstāvu nama portāla rokoko stilā. Pretī iznāk smīnīgs sulainis, apaļu vēderiņu un rūsganu vaigu bārdu. Viņš tērpies garās, baltās zeķēs un ,zīda vestē.

—    Grāfienei viss sagatavots, komandor!

Par komandoru uzrunātais sirmais vīrs af pistoli (tas vēlāk izrādījās Cēsu žandarmērijas priekšnieks un tiesas sekretārs Trompovskis) griežas pie manis: * — Sisnams ir Kronēto Princešu nams; Līdz turpmākam jūsu sievai pavēlēts iekārtoties te. Bet pašam jums, grāf, jānāk man tūdaļ līdzi uz pili.

Kā tad tā? Samulsis sniedzu Lorencijai roku un vedu pa kāpnītēm Princešu nama vestibilā. Tur iegājusi, viņa vairs nevalda pār sevi, iekliedzas un krīt man ap kaklu.

—    Es te nepalikšu! Neatstāj mani!

—    Kāpēc Lorencija nevar nākt man līdzi uz pili? — jautāju komandoram.

—    Tāda ir pavēle… rīt jums ar sievu būs atļauts tikties.

—    Nu redzi, — mierinu Lorenciju. — Mūs šķir tikai šo nakti… Esi pavisam droša, bērns, —: tur būs kāds pārpratums.

Sānis pagriezies, es viņai klusu pačukstu:

—    Uzmani somas! Tur iekšā visa mūsu bagātība.

—    Ar labunakt, Lorencija! Esi pavisam droša!

—    Grāfienei sagatavota istabā sētas pusē, — saka apaļais sulainis, — tur mazāk trokšņa… Es jūs pavadīšu, madame…

Komandors man jau otrreiz atgādina, ka jāpasteidzas, tāpēc atstājam priekšnamu un dodamies uz izeju. Nejauši pametis skatu uz augšu, redzu — otrā stāva kāpņu telpā nedaudz paveras durvis.,, pa spraugu ziņkārīgi glūn žurkai līdzīga seja.

—    Elīza fon der Reke! Tātad no turienes tas vējš pūš… hokus pokus\ Mēs vēl dzīvosim, Lorencija!

Man nokrita kā slogs no sirds. Mierīgs sekoju savam konvojam. Komandors Trompovskis vadāja mani līču loču pa šaurajām ieliņām gar pilsētas sienu uz augšu, līdz pat Katrīnas vārtiem. Jātnieki, pametuši zirgus lejā pie_akas, trokšņodami un lamādamies vilkās pakaļ: viņi ar kaut ko nebija apmierināti. Beidzot nokļuvām kalnā pie Zīfersa pils. Gravā, kur zaļoja skaists, vecs parks, rēgojās pussagruvuši torņi un sienas. Šaipusē pacēlās

atjaunotais spārns ar pārbūvēto Lademahera torni un viņam piegulošo zvaigžņu zāli, kapelu un slepeno eju. Slepenā pazemes eja savienoja pili ar baznīcu un līķu kambari. Baznīcas sakristeja, tāpat kā pazemes velves, bija nodotas sv. Jāņa ložas kapitula rīcībā. Tur sēdes noturēja masonu direktorija, darbojās provinces ordeņa tribunāls, tur notika arī slepena sodu izpildīšana atkritējiem. Visu to man dienu vēlāk pastāstīja mans draugs Teodors Kei- zerlings.

Kad bijām nonākuši pie pilsdrupu ziemeļu vārtiem, ko- mandors nodeva mani cietumsargam Šollam un teica:

—    Korporāl! Ģenerālvizitors pavēlēja šo vīru par pretošanos un pavēļu neizpildīšanu ieslodzīt pagrabā zem Garā Hermaņa. Grāb viņu ciet un neglaudi! Parādi, kur tie vēži pa ziemu dzīvo: kundziņš pelnījis pamatīgu kāvienu. Lai pasēž alā, kur cilvēku kauli mētājas, skraida žurkas un sūcas netīrumi. Un lai iegaumē labi: tieši virs galvas tur ir moku kambaris un soda vieta!

Šolls bez ceremonijām sagrāba mani pie skausta un iegrūda pilsdrupās. Mums sekoja piedzērušo algotņu bars, skanēja lamas un rupji smiekli. Apdullis streipuļoju caur akmeņiem piebirušo eju, gandrīz iegāzos no sagruvuša tiltiņa dziļā bezdibenī. Pa noglumējušām kāpnēm korpo- rāls novilka mani lejā pie dzelzu durvīm. Viņš tās atslēdza un ar kājas spērienu ietrieca mani necaurredzamajā tumsā.

—    Labu nakti, ēģiptiešu Lielkofta! (Rupji smiekli visapkārt.) Jaukus sapņus, Maltas akmens krusta bruņiniek! (Rēcieni.) Ar šķēpiem un briljantiem… (Vieglā sakustēšanās barā.) Kavalier! (Ho!) Maestro! (Ho, ho!) Lord Kalifalkherston! (Ho, ho, ho!) Kā jums tur patīk? Vai nesāk jau smirdēt? (Ilgstoši smiekli, ovācijas.)

Taustos uz priekšu pa elles tumsību. Gribu ātrāk ielīst kādā sānu ejā, lai nebūtu jādzird dzērāju pretīgie smiekli. Kas viņus tā apdzirdījis? — Vodka! — iesmejos, iesitu ar knipi pa gāmuru, bet tai brīdī man paslīd kāja, es klūpu uz slidenā klonā un iegāžos smirdīgajos dubļos.,. Tfū! Pīkstēdamas aizbēg izbaidītās žurkas, vesels bars lo- meņu…' Tikai mieru, mieru, Džuzepe!

Ir klājies vēl grūtāk.., vēl netīrākās vietās gulēts. Toreiz, kad mani — septiņgadīgu zeņķi — sinjors Gabrieli pie pīrādziņu zagšanas notvēra un sasietām rokām atejas bedrē iegrūda,,i Es vis tur nenoslīku: ar zobiem atrai- siju mezglu, izrāpos ārā un līcī pamatīgi ar visām bikšn- lēm izpeldējos. Lai noberztos pavisam tīrs, ieniru dziļumā pēc sūcekņa un uzdūros austerēm. Nokasīju tās no klints un vakarā kopā ar lielu omāru pārdevu tirgū par desmit ekijiem. Nekad nevajag padoties izmisumam: katrai nelaimei līdzi nāk savs labumiņš, to tikai vēlāk apjēdzam.

Skraida? Nu, lai skraida, kam patīk… Man skraidīt nepatīk, es meklēšu, kur apsēsties, jo sūrst pakausis un sāns… Paldies, korporāl, par jauko uzņemšanu. Tas, kas stiprāks, sēdina to, kurš vājāks, pagrabā: tāds ir šīs- pasaules likums. Diezin kā tur — viņā pasaulē? Pie mums visi nevar tikt pie labuma, jo labums jāsadala proporcionāli dižciltībai.

Kad bēgu uz Sankt Pēterburgu un Rīgā sāku līgt pasta zirgus, saimnieks man uzprasīja tādu cenu, ka mati stāvus sacēlās. Vecais Rīgas vilks juta, ka man zeme deg zem kājām, tāpēc savā jaukajā lejzemnieka valodā pateica šādu gudrību:

—   De Wereld is een hoiberg, elk plūkt ervan, wat hij kan krijgen.[

Bet dažs sēž uz sava siena vezuma, citam nedod un neēd pats arī… Pats neēd, citam nedod.

Tagad es apsēdīšos kaut kur augstu un nedošū citiem apgrauzt savus nagus. Kas gan tie «citi» ir, kuri te apkārt skraida, ja ne vāveres? Ģīmji tie paši, vien astes tievākas. Apžēliņ, kā te smird! Taustos, kamēr uzlienu augstā gruvešu kaudzē. Novelku svārkus, paklāju zem sāna (naudu vien neizmet, Džuzepe, tas ir atraitnes un nelaiķa vīra kapitāls). Laižos slīpi… Kaut kā jāpārlaiž nakts. Rīts būs gudrāks nekā vakars… rīta stundai zelts mutē… Stundas sit… viens … divi… trīs… četri… Tālākos es vairs nedzirdu… Laikam būšu bijis iemidzis, jo uztrūk- stos no sauciena:

—    Izbeigt gulēšanu! Rīta rosmei — celties!

Tas ir korporāls Solis, kas stāv atvērtajās durvīs, pa kurām pagrabā plūst gaisma. Cietumsargs pavēl man iznākt ārā — piesaulītē. Šorīt viņš ir skaidrā, tāpēc pieklājīgā: sniedz man krūzi ar putru un gabalu siera.

—    Brokastis pavēlēja atnest kundzene no Princešu nama, — viņš saka.

1 Pasaule ir siena kaudze; katrs no turienes grābj, cik spēj pagrābt (lejasvācu vai.).

—    Kāda kundzene? — izbrīnījies prasu.

—    Elīza fon der Reke, — atbild Šolls.

—    Tad nes vien, draudziņ, viņai to putru atpakaļ. Pasaki, ka esmu apetīti zaudējis pēc laipnās uzņemšanas Cēsīs.

Lai es darot, ko gribot, — noņurd Šolls. Bet pie manis esot atnācis Raunas pilskungs un vēloties ar mani runāt. Pēc tam viņš pagriež man muguru, uztin vīkšķi tabakas, aizpīpo un militāriem soļiem sāk soļot gar mūri turp un atpakaļ, gala punktos kā Belcinghemas pils sargzaldāts kājas piecirzdams. Bet no izdrupušās nišas, bailīgi apkārt skatīdamies, izlien Teodors Keizerlings un pienāk man klāt.

—    Draugs, izmantoju brīdi, kad ģenerālvizitors aizgāja tavu sievu pratināt. Nācu slepeni, jo patlaban ar tevi satikties nevienam masonim nav nedz vēlams, nedz ieteicams. Kapituls tevi pasludinājis par nehonoru, tu no mūsu sabiedrības pagaidām esi izstumts. Taču negribējās, lai tu mani turētu aizdomās par nodevību vai tamlīdzīgi. Kad jūs veikar iebraucāt Raunā, Cēsu žandarmērijas jātnieki (viņi jau trīs dienas manā zirgu stallī tevi gaidīja) tikko bija aizgājuši dienvidu gulēt. Lielākā daļa no tiem ir algotņi, no paša rīta gandrīz vienmēr visi jau piedzērušies. Es to zināju, tāpēc pavēlēju sulainim teikt, lai jūs steidzīgi braucat uz Cēsīm, tas ir — laižaties lapās. Ja tevi pratina, tad saki, ka nekādu pavēli no manis neesi saņēmis, ne mani saticis.

Uzelpoju, redzēdams, ka jūs aizlaižaties uz Smiltenes pusi, Bet visu izjauca trakais Adolfijs, bijušais Cēsu tiesas doktors un līķu preparētājs. Viņš tevi pazīstot no Londonas laikiem, Jādams šurp no Pēterburgas, Adolfijs apstājies pie Raunas aptiekāra pārsiet ceļojumā smagi ievainoto roku. Jau gribējis kāpt zirgā un doties tālāk, kad ieraudzījis tavu karieti pie pils piebraucam, Dakteris tūliņ sacēlis trauksmi un parādījis Trompovskim, uz kuru pusi kariete aizbraukusi,-

Par tavu bēgšanas mēģinājumu uzzinājis, vecais Zīferss drausmīgi pārskaities, Pavēlējis tevi sagaidīt kā noziedznieku un iemest pagrabā, kurā Zīferss sloga vien uz nāvi notiesātos zemniekus, Kāpēc tu, muļķi, bēgi? Aizturēšanas iemesls bijis pavisam niecīgs! kaut kādas Elīzas Rekes civilprasība,. Elīza esot Zīfersa sievas kuzīne un sirdsdraudzene, par abām tās-sakūdījušas veco. Šorīi rmlījies kā nelabais: lamājis tevi par nodevēju, par krāpnieku un blēdi… Kauču'gart tavu sievu ar pienācīgo godu pavēlējis iekārtot Princešu namā (attiecībā uz dāmām vecais arvien bijis džentlmenis). Nupat nāku no Princešu nama. Nesu tev Lorencijas sveicienus. Viņa ir nomierinājusies, izgulējusies un lieliski atpūtusies. Vien vakar vēlu vakarā noticis neliels incidents. Uz trepēm Lorencija ieraudzījusi kādu svešinieci naktstērpā. Gribējusi paiet tai garām, bet tad svešiniece ieķērusies viņai matos un sākusi plēst. Lorencija tai atmuguriski spērusi ar kāju — svešā tūlīt atlaidusies, iemākdama tualetes istabā. Seju Lorencija nav ievērojusi, bet viņa domā, ka noticis smieklīgs pārpratums. Šorīt labā omā aizgāja uz pārrunām pie ģene- rālvizitora. Pieteicu, lai ar veco Zīfersu runā pēc iespējas atklāti un neko neslēpj, jo vecais necieš izlikšanos un melus. Pēcpusdienā viņai apsolīts, ka varēšot tikties ar tevi.

Keizerlings runāja un runāja, bet es drīz vien vairs neklausījos, sāku domāt par to, ko gan Lorencija tagad tur stāsta ģenerālvizitoram. Keizerlings, stulbenis, samācījis runāt pēc iespējas atklāti… Lorencija var savārīt īstu putriņu. Dažreiz viņa, muļķīte, kļūst naiva un uzticas cilvēkiem… Bez tam — šis noslēpumainais doktors…

—   Kas tas par Adolfiju? — ievaicājos. — Neesmu tādu ne redzējis, ne dzirdējis.

—   Vai tiešām? -Ilgus gadus Adolfijs strādāja par Cēsu slepenās tiesas ārstu — izmeklētāju. Bija veikls balzamētājs un līķu preparētājs. Bet tad sajuka prātā: iestājās skursteņslaucītāju sektē un aizbrauca uz Angliju. Tur neilgu laiku esot darbojies Svēdeborga draudzē, bet pēdējos astoņus gadus ķlaiņājis pa Eiropu. Ar ī viņš tikai aizvakar atgriezās Cēsīs. Tūdaļ ticis pieņemts audiencē pie lielmeistara, diezin kāpēc viņam tāds gods parādīts.

—    Komandors nāk! — iekliedzās Šolls un deva zīmi.

—   Neko neesmu ne dzirdējis, ne redzējis' •— pačukstēja Keizerlings, bet sargs iestūma mani pagrabā un veikli aizslēdza durvis.

Sameklēju veco vietu uz gruvešu kaudzes un gaidīju nezināmo. Mani aizvien vairāk uztrauc šis doktors.

Doktors Hermanis Adolfijs? Pie labākās gribas nevarēju atcerēties, ka Londonā tādu būtu pazinis. Bez šaubām, visus sīkos svēdeborģiešus jau nemaz necentos pazīt. Varbūt ja vaigā redzētu… No skursteņslaucītāju sektes? Tātad — no ienaidniekiem. Varbūt Rodžersa uzdevumā turpina mani vajāt? Aiz to sacēla trauksmi, kad mēs iebraucām Raunā… Keizerlings teica: tikko no Sankt Pēterburgas ieradies… Nebūtu nekāds brīnums, ja Rodžersa uzdevumā. Kā atrisināt šo mīklu?

Varbūt lūgt palīgā Elīzu fon der Reki? Ja jau putras krūzi un siera gabalu sūtīja, tad cer vēl uz manu mīlestību … Tfū! Sarežģīts stāvoklis, dieva vārds, akmens krusta kavalier, ar šķēpiem un (tuvinu pirkstgalus kaklautam — jā, tur vēl karājas mans Maltas krusts! Domāju jau, ka vazaņķi vakar man to būs norāvuši) — un briljantiem.

Cik saprotu, šis Zīferss ir viltīga lapsa. Grib mani pazudināt, bet par tādiem provinces konsuliem nedodu ne plika graša. Varmākas arvien ir gļēvi: ļaujiet vien nonākt ar tiem aci pret aci. Ļaujiet izlietāt manas burvju mākslas!

Kas tas? Aizturu elpu, klausos.., kaut kur virs manas galvas sienās atbalsojas kliedziens… viss klusu.., ārpusē dzirdu mušas sīcam, varbūt sīc tikai man ausīs… tagad kritiena troksnis.,, pēc tam nāves klusums.

Pielieku ausi mūra sienai: pūlos sadzirdēt, kas tur augšā notiek..r Atkal kliedziens… Lorencija! Asinis sastingst dzīslās — tā bija Lorencijas balss… Palīgā! Palīgā!

Pieskrienu dzelzs durvīm, dauzu abām rokām: palīgā! Laidiet mani ārā! Ko viņi tur augšā dara!

Mēms klusums,., apspiests vaids… vēl… vēl… kaut kur sūcas un pil ūdens — tuk, tuk… tuk, tuk…

— Laidiet mani ārā! Vai jūs dzirdat! — spārdu durvis kājām, dauzu dūrēm.

Varbūt tikai likās? Varbūt halucinācijas? Varbūt tie nemaz nebija kliedzieni,,. varbūt…

Nē! Vēlreiz… tagad dzirdu skaidri i tā ir Lorencijas balss. Zēls kliedziens izgaist saulē jasilušajos mūros..t Laidiet mani ārā! Laidiet mani ārā! A! Annkt

«Divu klaidoņu» prāvas curriculum brevis par Cēsu sv. Jāņa ložas masoņu tiesas izmeklēšanas gaitu, procedūrām un spriedumiem, kopā ar protokola izrakstu, sastādītu no Jacob Trompovsky, Cēsu žandarmērijas priekšnieka Urbs Wenden, 1780. g. 19. jūlijā

6

Es, Jacob Tiompovsky, Cēsu žandarmērijas priekšnieks un tiesas sekretārs, šeitan dodu savu brāļa zvērestu un solījumu, ka rakstīšu patiesību un tikai patiesību, lai tiesu arhīvam varētu atstāt izsmeļošus materiālus par tā saucamo «Divu klaidoņu» prāvu. Pēc apsūdzības rakstiem un protokola vien nebūs iespējams visā pilnībā restaurēt procesa sarežģīto gaitu, tāpēc atļāvos brīvā curriculum brevis manierē atstāstīt notikumus savā versijā, pūloties izteikties tēlaini un vaļsirdīgi, cik jau nu vien to atļauj mans ieņemamais amats un politiskā pārliecība.

* * *

… un neviens pilsonis nenojauta, ka Lademahera torņa zvaigžņu istabā sāk risināties dramatiski notikumi, iekams majors Zīferss nebija pavēlējis laukumā pie Garā Hermaņa aizdedzināt melnu nodarvotu krustu (krustu dedzina tajos gadījumos, kad tiesā smagus noziedzniekus un tiem draud nāves sods).

Pie baznīcas, tirgus laukumā un ūdens vārtu priekšā pulcējās uztrauktu cilvēku bari. Kas noticis?

Sēde iesākās itin mierīgi. Uz melnā galdauta ar balto krusta zīmi dega trīspadsmit vaska sveces. Savas vietas bija jau ieņēmuši tiesas locekļi: priekšsēdētājs — ģenerālvizitors Kārlis Eberhards Zīferss (Cēsis), zvērināts piesēdētājs — Adrians fon Kampenhauzens, sen. (Cēsis), otrs piesēdētājs — Adrians fon Kampenhauzens, iun. (Rais- kums), prokurators — Dr. Hermans Adolfijs (Cēsis—Londona), apsūdzēto izvēlētais aizstāvis Teodors Keizerlings (Rauna) un pazemīgs šo rindiņu rakstītājs — tiesas sekretārs Jākobs Trompovskis, augstcienībā zīmējos.

Kā pirmo lūdza ievest sūdzētāju — cienījamo Zorgen- freijas, Tetelmindes, Jaunpils un Valdeķu muižas īpašnieci

Elīzu fon der Reki. Viņa bija tērpusies melnā krinolīna vertigadē ar mežģīņotu fišī un brokāta volāniem. Galvā moderna copfenstīla «dormeuse» ar sēru plīvuru. Kundze izskatījās samērā svaiga, ja neņēma vērā viņas šauro un bālo seju.

Kad sūdzētāja bija apsēdusies goda vietā, korporāls Šolls zālē ieveda apsūdzēto — Maltas akmens krusta (ar šķēpiem un briljantiem) kavalieri grāfu Fēniksu. Tiesas sulainis atvēra restotos vārtiņus un eleganto, pēc izskata stipri novārgušo un saburzīto aristokrātu iedzina būrī, kurā parasti sēdināja lielceļa laupītājus. To redzēdama, Elīza fon der Reke iešņukstējās un pielika mežģīņu kabatlakatiņu pie deguna un acīm. Atraitne nebija gribējusi savu mīļoto tik ļoti pazemot, tāpēc griezās pie tiesas ar lūgumu neuzskatīt apsūdzēto par tik smagu noziedznieku, kurš būtu jāliek būrī. Kundze ierosināja ļaut grāfam apsēsties cienījamo pilsoņu solā.

Bet apsūdzētais, šķiet, viņas draudzīgajos vārdos nemaz neklausījās: stāvēja būrī, galvu nodūris. Ne aci nepameta uz tiesnešu, nedz atraitnes pusi, Viņa lūpās gulēja sastindzis rūgts smīns.

Pēkšņi kājās pielēca prokurators (viņa kuprainais stāvs bija tik niecīgs, ka sēdošu to neviens nebija ievērojis aiz tribunāla galda). Punduris griezīgā balsī iesaucās:

—    Es protestēju! Noziedzniekam jāpaliek būrī.

Apsūdzētais pārsteigumā pačēla galvu, ieraudzīja doktoru Adolfiju, nobālēja un sagrīļojās, ieķēries būra restēs. Klātesošiem likās, ka grāfs pie sevi6 nomurminātu vārdu Cahess.,. Varbūt viņš teica: ak, es?

—    Jā, jūs! Ne jau es! — kretīna balsī ņirgājās prokurators un demonstratīvi pagrieza sānus. Kreisā roka viņam bija baltā saitē kaklā pakārta.

*— 2ēl, ka netrāpīju augstāk… — nopūtās grāfs Fēnikss, un visi tiesas locekļi neizpratnē saskatījās.

—> Apsūdzētais!— viņu norāja majors, — Jums vēl neviens nebija vārdu devis. Tiesa pievienojas prokuratora domām un noraida Elīzas fon der Rekes priekšlikumu ļaut apsūdzētajam sēdēt godīgu pilsoņu solā. Lūdzu nolasīt apsūdzības rakstu!,

Tad piecēlos es — tiesas sekretārs Jacob Trompovsky. Bez emocijām un līdzdalības, kā to prasa mans ieņemamais amats un politiskā pārliecība, lasīju garo apsūdzības formulējumu, kurā

1)   grāfs tiek saukts pie atbildības par divu tūkstošu florīnu izkrāpšanu Elīzai fon der Rekei un

2)   grāfs tiek saukts pie atbildības par nepaklausību ordeņa lielmeistara pavēlei un bēgšanas mēģinājumu.

Kad es to visu biju nolasījis un majoram pēc procesa kārtības noteikumiem vajadzēja prasīt: «Apsūdzētais, vai jūs atzīstat sevi par vainīgu?» — grāfs. Fēnikss pasteidzās pirmais: izvilka no svārku kabatas divus pamatīgus naudas zuteņus un ar veiklu sviedienu iemeta priekšējā solā sēdošajai Elīzai fon der Rekei taisni klēpī, nodžinkstēja vien.

—    Madame! Te ir jūsu divtūkstoš florīni. Neesmu aizticis ne graša. Atdodiet nelaiķim, viņš tos man ar varu uzspieda!

•— Ko jūs iedrošināties, apsūdzētais! — pārskaities kliedza majors. — Kas par nelaiķiem? Tā mētādamies viegli varējāt šo dāmu ievainot, pat nogalināt!

—    Korporāl Šoll! — sauca Adolfijs. — Uzlieciet apsūdzētajam roku dzelžus!

—    Vai kundze vēl uztur spēkā savu civilprasību? — interesējās priekšsēdis.

—    Ai nē, major! Viss kārtībā… Lūdzu grāfu tūlīt atbrīvot. Kāpēc jūs saslēdzāt viņam rokas?

—    Cienījamā baronese, viņam vēl ir arī citi apsūdzības punkti: nepaklausība ordeņa pavēlei un bēgšanas mēģinājums. Apsūdzētais! Vai atzīstat .sevi par vainīgu otrajā un trešajā punktā? — prasīja majors.

—    Nē! — atbildēja grāfs. — Man neviens nebija paziņojis jūsu pavēli, es to nevarēju zināt. Gribēju ātrāk nokļūt uz kuģa Rēvelē, tāpēc steidzos cik spēdams. Neatzīstu steigšanos uz kuģi par bēgšanas mēģinājumu.

—    Bet jums taču manu pavēli nodeva Teodors Keizerlings, tikko iebraucāt Raunā?

—    Cienījamo priekšsēdētāj! Keizerlings mani nepieņēma, es viņu nemaz nedabūju redzēt. Kā gan viņš varēja man nodot jūsu pavēli?

Mazs apjukums: tiesas locekļi apspriedās. Bija vien jāļauj aizstāvim Teodoram Keizerlingam liecināt, citādi ar šo jautājumu nevarēja tikt nekādā galā.

—    Aizstāvi Teodor Keizerling! — sauca majors. — Izrādās, ka manu pavēli jūs nemaz neesat nodevis apsūdzētajam. Vai tas saietas ar patiesību?

—    Nē.., jā… tas ir: es nesatiku grāfu Fēniksu, — uztraucies stostījās Keizerlings. — Es redzēju tikai pa logu… es neko vairāk nevaru pateikt…

—    Ko jūs redzējāt pa logu? — izsaucās prokurators.

—    Es? Neko… ak jā: es redzēju, ka kariete ātri iebrauca mežā… pēc tam bija tāds troksnis…

—    Kas par troksni? Kur bija tas troksnis? — jautāja majors.

—    Kur? Es nezinu. Redzēju tikai pa logu: kariete iebrauca mežā …

—    Nu, nu! Sīkāk, lūdzu.

—    Sīkāk… redzēju: liels troksnis.., pēc tam kariete iebrauca mežā…

Keizerlings bija nosvīdis, bet prokurators noplātīja rokas un pazuda zem galda.

—    Paldies! — nopūtās priekšsēdētājs. Viņš juta, ka grāfs Fēnikss tam sāk slīdēt no rokām ārā. — Kādas būtu zvērināto piesēdētāju domas?

—    Apsūdzētais nav saņēmis jūsu pavēli, — teica Kam- penhauzens, seniors, un viņam piekrita Kampenhauzens, juniors, no Raiskuma. — Par nepaklausību tāpēc arī mēs viņu nedrīkstam tiesāt.

—    Ko saka prokurators?

Doktors Adolfijs uzkāpa tribīnē, pacēla veselo roku un, ar pirkstu rādīdams uz apsūdzēto, teica:

—    Augstā tiesa* Mēs nevaram ticēt nevienam vārdam, ko runā. šis starptautiskais afērists. Es pats biju tur klāt un visu redzēju. Apsūdzētais uztraukts noskrēja pa pils kāpnēm, metās karietē un pamāja 'ar roku kučierim, lai griež pajūgu atpakaļ un laižas uz ziemeļiem. Tas bija nepārprotams bēgšanas mēģinājums. Tūliņ es sacēlu trauksmi. Nebūtu iejaucies, noziedznieki pazustu bez pēdām. Uzskatu, ka apsūdzētā vaina pilnīgi pierādīta, un prasu viņu sodīt ar izstumšanu uz deviņdesmit deviņiem gadiem no provinces brāļu sola. Tēva un svētā gara vārdā: turēsim tīrus savus skursteņus!

Tiesa aizgāja apspriesties. Pēc brīža majors pasludināja spriedumu:

—    Areopāga un direktorijas vārdā! Grāfs Fēnikss, Maltas akmens krusta (ar šķēpiem un briljantiem) kavalieris attaisnots, jo:

1) divi tūkstoši florīnu atmaksāti un cietusī sūdzību vairs neuztur un

2) trūkst pierādījumu, ka grāfs būtu saņēmis ordeņa lielmeistara pavēli ierasties Cēsīs. Tai sakarībā atkrīt jēdziena «ātra braukšana» pielīdzināšana «mēģinājumam bēgt», tāpēc arī sūdzības otrais punkts zaudējis sākotnējo spēku.

Kad priekšsēdētājs bija spriedumu nolasījis, tribīnē uzkāpa doktors Ādolf i js un paziņoja klātesošajiem:

—    Grāfs Fēnikss attaisnots. Viņš varētu iet, taču nekavējoties sāksies jauna prāva pret misteru Kalifalkherstonu un kompāniju. Tāpēc tiesa lūdz grāfu vēl drusciņ uzkavēties mūsu viesmīlīgajās telpās un paciest neērtos roku dzelžus, jo viņa klātbūtne šai prāvā absolūti nepieciešama.

Personas, kurām nav sakara ar Kalifalkherstona afēru, lūdzam atstāt zāli.

Elīza fon der Reke izbrīnījusies piecēlās un gribēja kaut ko jautāt grāfam Fēniksam, bet tai brīdī Zīferss galanti pienāca tai klāt, paņēma zem rokas un saudzīgi izveda ārā no zāles. Sākšoties inkvizīcijas tiesa. Tā esot smaga procedūra ar spīdzināšanu un eksekūcijām, viņš neieteicot kundzenei palikt, nervi neizturēšot… Tāda veida tiesāšanu gan jaunie valsts likumi vairs neatļaujot, bet kā izņēmums — masoņu iekšējās kārtības saglabāšanai un dumpinieku brīdināšanai — tā vēl pastāvot Cēsīs, Bauskā un Ēdolē.

Sveces tapa nodzēstas, un zvaigžņu zāle pildījās tumšiem stāviem. Tribunāla locekļi kuluāros bija uzvilkuši melnus tērpus un uzlikuši sejām kapuces, lai viens otru nepazītu.

Tad nu es, tiesas sekretārs Jacob Trompovsky, iemērcu zoss spalvu tušā un apsēžos tuvāk vienīgajai svecei; telpa ir pustumša un manas acis kļuvušas vājas. Uz tiesas galda novietoti amatu simboli. Sanākuši visu pakāpju meistari un zeļļi. Pretī galdam ar drapu apvilkts katafalkam līdzīgs paaugstinājums. Melnā mantijā tērpies, trijstūreni galvā uz tribīni dodas prokurators doktors Adolfijs. Viņš ir šīs prāvas ierosinātājs un galvenais apsūdzētājs. Tagad viņš uzkāpis pie pults; redzams tikai līkais deguns un ļauni spīdošās acis. Adolfijs atgādina naktsputnu, kad ieķērcās:

—    Durvis!

Kā drūma atbalss velvēs nošalc zeļļu un meistaru atbilde:

—    Durvis, durvis…

Tas nozīmē, ka neviena sveša acs un sveša auss vairs nedrīkst būt tuvumā.

Visi klusē,»i No pils pagalma pa vaļējo mūra logu plūst degošas darvas smaka, dzirdama liesmu švirkstēšana. Tālumā sāk vaimanāt Sv. Katrīnas kapu zvans;

Vang-lang, vang-lang, vang-lang .,,

Tad runā prokurators:

—           Vai! tam, kas nosit brāli un grūž kaunā un apsmieklā augsto krēslu! Vai! tam, kurš izvairās no taisnīga soda! Tāds taps pazudināts un mests elles bezdibenī. Mene tekell

Velvēs nošalca atbalss: mene tekel…

—           Vai mūsu vidū neatrodas misters Kalifalkherstons, kurš no 1770. līdz 1772. gadam darbojās Londonas teo- zofu biedrībā?

— Jā! — atbild balss no būra.

Grāfs Fēnikss ir piecēlies ūn, zobgalīgi smīnēdams, augstprātīgi lūkojas uz tribunāla pusi. — Ko jums vajag, nožēlojamais skursteņslauķi? (Izbrīnījušies čuksti un murmināšana.)

—           Klusumu! — sauc vīrš kapucē (tas ir ģenerālvizitors),

—           Varbūt mūsu vidū ir arī ēģiptiešu masoņu Liel- kofta? — ar pirkstu draudēdams, kliedz prokurators.

—          Jā, vecais blēdi! Viņš izputināja tavu skursteņslauķu draudzi un padzina tavus murgotājus.

—           Augstā direktorija! Jūs dzirdējāt: tas cilvēks atzinās, ka dzīvojis Londonā un saucies Kalifalkherstons alias Lielkofta. Es lūdzu atzīmēt to protokolā un lietas labā turpmāk saukt viņu vienkārši par Kalifalkherstonū.

Tad prokurators pieliecās, nezin no kurienes izrāva brokāta jostu ar sprādzi kā čūskas galvu un prasīja:

—    Kalifalkherston! Vai jūs pazīstat šo priekšmetu?

—          Jā. Tā ir manas sievas josta. Viņu caur kamīnu mums nozaga skursteņlīdējs.

—          Ah-cah-cah-cah! — priecīgi čāpstināja prokurators. — Lūdzu, protokolējiet: josta pieder viņa sievai Lorencijai. Tā! Man vairāk jautājumu nav. Sēstieties, Kalifalkherston!

Adolfijs sakārtoja savu trijstūreni, nokrekšķinājās un iesāka apsūdzības runu.

— Augsti godātā direktorija! Londonā līdz 1772. gadam darbojās ievērojams brīvmūrnieks — Skotijas masoņu ložas lielmeistars, teozofs un pravietis Svēdeborgs. Es pametu Cēsis, lai dotos uz Angliju un iestātos viņa draudzē. Tā bija divu svēto savienību brālība. Mūsu vara izpletās ne vien pār Anglijas, bet arī Nīderlandes, Zviedrijas, Prūsijas un pat Krievzemes masoņu centriem. Mēs iespaidojām valdošās ģimenes un aicinājām rūpniekus un aristokrātus piegriezties Jaunās Jeruzalemes un Skursteņslaucītāju mācībām. «Turēsim tīrus savus skursteņus!» skanēja mūsu devīze.

Bet tad Londonā ieradās šis Kalifalkherstons un sāka savu ārdošo darbību. Gluži vienkārši sakot — sāka mūs cūkot un padarīt par muļķiem. Viņš vārīja zeltu un dalīja mūsu draudzes locekļiem, pārvilkdams tos savā pusē. Sludināja, ka dieva neesot, bet esot tikai veikli mācītāji. Izlaida baumas, ka lielložas visaugstākais priekšnieks esot Mārciņa Sterliņa. Apgalvoja, ka svēto sapulcēs redzamās parādības esot vien veikli triki, acu apmānīšana un krāpšana. Viņš pats ar tādām lietām nodarbojoties apzināti — peļņas nolūkos.

Tā runāt par parādībām, par visaugstāko garu pasauli, par noslēpumainajiem debesspēkiem un brīnumiem! Brāļi! Tas vien jau ir nāves grēks! Dievs neļaujas apsmieties, brāļi, — un, ja mēs šodien te izdzirdētu eņģeļu balsis, tad tas būtu gluži dabiski: dievs kungs ir gaužām sadusmots!

Tagad nāks pats galvenais. Draudzes gans Svēdeborgs savā mīlestības un piedošanas garā bija nolēmis atklāti izskaidroties ar šo Kalifalkherstonū, jo nejauši kaut ko uzzināja par viņa tumšo pagātni. Ne savam sekretāram, ne mums — draudzes locekļiem — pravietis neko neatklāja, cerēdams ar Kalifalkherstonū vienoties sestdien, 29. martā, pirms teozofu biedrības plenārsēdes.

Gaidījām ar nepacietību sarunu iznākumu. Bet tai rītā pienāca ziņa, ka savā kabinetā Oksfordstrītā Svēdeborgs pēkšņi miris. Es, pieredzējis tiesu ārsts un līķu prepa- rētājs, piedalījos nāves cēloņa izmeklēšanā un noskaidrošanā. Aizdomīgi man šķita tas, ka rakstāmgaldam, pie kura zemē gulēja mirušais, atvilktne stāvēja vaļā. Bez tam pārsteidza, ka nelaiķa pirksti turēja sažņaugtas kaut kādas papīra strēmeles. Tādas pašas ļoti sīkos gabaliņos saplucinātas papīra driskas mētājās apkārt. Radās aizdomas, ka^ noticis noziegums, taču pierādīt neko nevarēju.

Sekcijā noskaidrojās, ka Svēdeborgs miris, sirdsdarbībai izbeidzoties. Izklausījās ticami: sirmgalvim gandrīz katru dienu uznākušas smagas sirds un astmas lēkmes.

Bet es nelikos mierā: aizgāju uz morgu un pamatīgi apskatīju izlikto mironi. Pēc ilgākas meklēšanas pakauša bedrītē zem sprandas atradu divus sīkus, bet ļoti dziļus dūrieniņus. It kā čūskas kodumu, it kā ievainojumu ar ļoti asu īlenu. Ar acīm šis ievainojums gandrīz nebija saredzams, bet ar tausti ļoti labi varēju sataustīt divas bedrītes zem sprandas kaula, turpat ievēroju arī nelielu asins izplūdumu. Steidzīgi noņēmu kakla un galvas pēcnāves masku. Svēdeborgs noteikti bija nogalināts.

Jau no sākuma manas aizdomas krita uz Kalifalkher- stonu. Vienīgi viņam bija iemesls novākt no ceļa pravieti, kas tam gatavojās taisīt lielas nepatikšanas. Taču viltnieks pierādīja savu alibi: to dienu un nakti viņš uzturējies Kembridžā. Pirmais uzdevums nu bija noskaidrot, ar ko nogalināts Svēdeborgs? Ar dunci? Nē. Ar šāvienu? Nē. Ar sitienu? Nē …

Novēroju, kā Kalifalkherstonu pāris izturas Svēdeborga bērēs Haigetas kapos. Noklausījos viņu sarunās. Pētīju, kādus asus priekšmetus — spieķus, nažus, šķēres, adatas viņi nēsā un lieto. Veselus astoņus gadus ar portvoyage rokā, kurā līdzi vadāju Svēdeborga galvas ģipša atlējumu, sekoju viņiem dienu un nakti gan kuģī, gan diližansā, gan iešus, gan skriešus, gan peldus, gan jāšus… Cauri Holšteinai, Šlēzvigai, Lejassaksijai, Tīringai, Bohēmijai, Valahijai, Ungārijai, Prūsijai un Kurzemes hercogistei.

Kādu rītu Jelgavā biju pielīdis pie Kalifalkherstona logiem Mēdema pils dārza pusē. Istabā ieraudzīju Loren- ciju. Eureka! Viņa stāvēja pie loga un turēja rokā jostu ar metāla. čūskas galvu emaljētiem zobiņiem. Tā bija tā čūska, kuru meklēju jau astoņus gadus! Pareizāk sakot: tās divas čūskas. Viss kļuva skaidrs. Jādabū vien josta, tad man rokā būs lietiskie pierādījumi un Kalifalkherstonu pāris taps pazudināts. Pravieša Svēdeborga un mans apkvēpušais skursteņslaucītāja gods būs uz visiem ' laikiem nomazgāts.

Sekoju noziedzniekiem vēl cītīgāk, jo biju nolēmis, ka josta jāiegūst par katru cenu. To izdarīt bija grūti: Kalifalkherstona sieva jostu glabāja kā acu raugu, ņēma pat nakti gultā līdzi. Tad nolēmu izmantot savas ilggadīgās skursteņslaucītāja iemaņas un caur kamīnu ielīdu viņu guļamistabā. Tai mirkli, kad jau sniedzos pēa jostas, nelietīgais vīrs raidīja pret mani pistoles šāvienu. Par to, ka netiku nogalināts, varu pateikties vien kamīna rokoko stilam: skrūvveidīgā sānu kolonna deva lodei rikošeta kustību un novirzīja to no krūšu dobuma uz kreisās rokas delnu. Satverto jostu vairs neatlaidu. Lūk, cienījamā direktorija, mani lietiskie pierādījumi, — to teikdams, Adolfijs izvilka no apdauzīta portvojāža baltu pēcnāves masku, nostādīja stāvus pretī melnajam samta aizkaram, pielika pakauša daļai Memfisas jostas sprādzi ar čūskas zpbiņiem un pagrieza pret zāli. Zobiņi uz mata iegāja ģipša maskas asajos robiņos.

—    Lorencija nav vainīga! — iekliedzās Kalifalkherstons. — Kā gan viņa varēja iekļūt pie Svēdeborga kabinetā? Pravieti taču apsargāja viņa miesassargi — privātsekretāri.

—    Tā arī viņa mums šorīt apgalvoja, — ņirgājās Adolfijs. — Bet tad, kad laiciņu paturējām skrūvspīlēs, kad parādījām Svēdeborga galvu un jostu, noziedzniece nobālēja, sabruka un atzinās slepkavībā.

—    Meli! Meli! Kur ir Lorencija? Kāpēc viņu nenopra- tina manā klātbūtnē? — kliedza Kalifalkherstons, dauzīja roku dzelžus pret būra restēm un sāka trakot. Tad Šolls deva viņam labi tēmētu sitienu pakrūtē — un Kalifalkherstons sabruka uz grīdas.

Pa to laiku divi bendes kalpi maskās, katrā pusē pie rokas turēdami, ievilka zālē izmocīto Lorenciju. Viņa nevarēja paiet un kā nesamanīga skatījās apkārt. Iedama gar būri, Lorencija paskatījās uz gulošo vīru un žēli ievaidējās: — Džuzepe, ko viņi ar tevi izdarījuši…

Apsūdzēto nosēdināja uz melnā paaugstinājuma zāles vidū. Sākās nopratināšana jautājumu krustugunīs.

—    Apsūdzētā! Izstāstiet, kā notika slepkavība un kas jūs uz to pamudināja? •— pie nelaimīgās griezās ģenerālvizitors.

—    Es viena patikto darīju, cienījamā tiesa! — ieraudājās Lorencija. — Viņš nav vainīgs! Mans vīrs nemaz nebija toreiz Londonā. Atbrīvojiet viņu. Tad eš jums izstāstīšu visu, visu!

Kalifalkherstons bija atžilbis un piecēlies kājās. Restēs ieķēries, viņš šūpoja galvu un klusēdams skatījās uz Lorenciju.

—    Vispirms vaļsirdīgi pastāstiet par sevi, tad redzēsim, — teica priekšsēdētājs.

—    Jā, — elsoja Lorenci-ja, — es stāstīšu visu… visu …

Tai rītā, kad mans vīrs bija aizbraucis uz Kembridžu,

istabā iesteidzās kalpone un teica: priekšnamā gaidot sirms kungs un gribot ar mani runāt… Pavēlēju,, lai viesi ielaiž salonā… Tas bija Svēdeborgs…

Viņš esot saņēmis vēstuli, kura manu vīru varot pilnīgi iznīcināt, — teica Svēdeborgs. — Ja parādītu to lordmēram vai vienkārši konsteblam, mūs abus pakārtu… Taču no tā Svēdeborgam nebūtu nekāda labuma… Ja nu mēs vienotos turpmāk dalīties ienākumos… ja mans vīrs atļautu arī viņam piedalīties zelta vārīšanā, ja katru mēnesi maksātu Svēdeborgam piecpadsmit tūkstoš mārciņu un izbeigtu draudzes locekļu pārvilināšanu, pravietis apsolītos par vēstuli klusēt un to nevienam nerādīt. Atbildi gaidīšot līdz sestdienai, 29. martam. Ja līdz tam mēs ar viņu nebūšot vienojušies, plenārsēdē Svēdeborgs vēstuli publiski nolasīšot.

Izmisumā nezināju, ko iesākt… agri vai vēlu vecais svētulis mūs pazudinās, tas bija vairāk nekā skaidrs… Nobrieda doma: vēstule ir jānozog! Bet kā iekļūt Svēdeborga kabinetā?

Es ļoti labi pazinu teozofu biedrības namu, arī sētas kāpnes, pa kurām staigāja privātsekretāri… Tad man iekrita prātā, ka viens no šiem sekretāriem — viņu sauca Semjuels Cvī — jau vairāk nekā pusgadu mani vajā ar mīlestības apliecinājumiem un lūgumiem satikties ar viņu Strenda kafejnīcās… Cvī bija patīkama izskata rokoko džentlmenis, bet briesmīgs nekauņa, dzērājs un izvirtulis. Viņš iedomājās, ka neviena sieviete nespēj tam pretoties. Es mīlēju tikai savu vīru, biju tam uzticīga un Semjuela Cvī uzbāzību vēsi noraidīju. Tas džentlmeni satracināja vēl vairāk. Viņam uz Canserī lēna piederēja māklera birojs —• Cvī bija advokāts un augļotājs reizē. Divreiz nedēļā gāju taisni garām viņa kantora skatlogiem uz zivju tirgu. Cvī, mani ieraudzījis, arvien iznāca ārā, apturēja mani un runāja visādas aplamības. Reiz dzērumā lielījās: esot teozofu biedrības lords zīmogglabātājs, jo kabatā tam arvien stāvot slepeno durtiņu atslēgas. Citreiz vēlu vakarā mani mēģināja pierunāt, lai es viņam tur atnākot līdzi…

Par Cvī iedomājos, tikko Svēdeborgs bija aizgājis. Apsedzu galvu ar biezu mežģīņu lakatu, aiz ņiebura paslēpu mazu zāļu pudelīti un devos uz Čenserī lēnu. Iegājusi kantorī pie Semjuela Cvī, izlikos ļoti uztraukta.., Kas par lietu? Teicu, ka man radušās lielas nepatikšanas: esmu iztērējusi sava vīra naudu un tā man jānoliek atpakaļ, - pirms vīrs atgriezies no Kembridžas. Vai Cvī nevarētu man izpalīdzēt ar pāris simts mārciņām?

Džentlmenis tūliņ slēdza ciet savu kantori un aicināja mani uz Ņū Bonda ielu: tur parkā viņam esot mazs namiņš, bet namiņā seifs un seifā — naudiņa… Es to dabūšot, tikai jāatnākot pakaļ… Cvī jau bija paguvis nogaršot absintu, tāpēc bija jautrs un vēlīgs.

Greznajā salonā viņš mani nosēdināja sev blakus uz tepiķa un spieda dzert gan vīnu, gan boli. Pamanījos ikreiz pēc kausa pielikšanas pie lūpām dzērienu veikli izgāzt blakus stāvošā gumijkoka kastē. Cvī neko nemanīja: dzēra pats un stāstīja nekaunīgas anekdotes, kļūdams arvien uzmācīgāks. Izmantojusi brīdi, kad viņš piecēlās, lai paņemtu boles trauku, iešāvu tam glāzē visu pudelīti ar miega zālēm, kuru biju paslēpusi aiz ņiebura.

Pulksten divpadsmitos vakarā Semjuels Cvī jau gulēja kā nosists. Ilgu laiku meklējos pa viņa kabatām, kamēr atradu dažādu atslēgu saišķus. Vienām vajadzēja būt Svēdeborga kabineta atslēgām… Nobultēju no iekšpuses durvis, klusu atvēru logu, izlīdu dārzā (Cvī dzīvoja par- terā) un pārkāpu sētai. Skriešus devos uz teozofu biedrību Oksfordstrītā. Nams bija tumšs un kluss. Uzmanīgi ielīdu sētas kāpnēs un izmēģināju visas atslēgas. Kā tad — vienas bija īstās! Klusu vēru durvis un gāju iekšā, bet — dievs tēvs! — pie rakstāmgalda ar muguru pret mani sēdēja Svēdeborgs un sveces gaismā kaut ko pētīja. Izdzirdējis durvis veramies, pravietis atrāva galda atvilktni, izņēma no tās aploksni un, pāri plecam sniegdams un atpakaļ neskatīdamies, teica:

— Tas ir labi, ka tu nāc, Rodžers! Tomēr nolēmu tev parādīt šo vēstuli. Ar viņas palīdzību es šo Kalifalkherstonū izsūkšu kā citronu, bet pēc tam nodošu lordmēram, dievs mans liecinieks!

Ar vienu lēcienu pieskrēju pie galda, norāvu jostu, zibeņātrumā aptinu to Svēdeborga dzīslainajam kaklam un sāku žņaugt. Vilku un turēju… mana sirds dauzījās, kājas trīcēja.,, Vecais izstiepa roku ar aploksni, mēģināja piecelties, bet tad atkrita-sēdeklī. Turēju un vilku jostu, kamēr kaut kas nobrīkšķēja un Svēdeborgs bez dzīvības nogāzās no krēsla. Viņš gulēja pie rakstāmgalda, bet es no miroņa nagiem mēģināju izraut aploksni, kuru pirksti turēja tik cieši sakrampējušies, ka nespēju dabūt ārā. Tad es sāku pa gabaliņiem plēst un plucināt — un mani pārņēma šausmas. «Dievs, piedodi!» domāju, durvis noslēgdama. «Bet citādi es nevarēju. Lai notiek ar mani kas notikdams, Džuzepe ir glābts!»

Ielīdu atpakaļ pa logu pie Semjuela Cvī, atliku atslēgas atpakaļ saimnieka kabatā un modināju gulētāju, mudinādama iedzert. Bet viņš negribēja un negribēja celties … Tikai pēc otrām brokastīm džentlmenis pavadīja mani uz mājām, Poll-Mollā, bet pats aizgāja uz kantori, iespiezdams man saujā divsimt mārciņas, kuras, aizbraucot no Londonas, godīgi aizsūtīju viņam pa pastu atpakaļ…

—    Vai tas ir viss? — jautāja majors.

—    Jā… vairāk nekā man nav ko teikt, — atbildēja nabaga Lorencija un nokāra galvu. Viņas liktenis bija izšķirts.

—    Bet kas bija rakstīts vēstulē? — tincināja Adolfijs,

—   Vēstuli saplēsu…

— Vai tad nemaz neizlasījāt?

— Es neprotu lasīt, — atbildēja Lorencija.

—    Apsūdzētā apgalvo, ka viņa vēstuli saplēsusi, — nerimstas prokurators. — Jauki gan! Londonā mēs salikām kopā un uzmanīgi sakārtojām visas papīra strēmelītes, visas driskas, kuras atradām uz grīdas. Kopā iznāca vien aploksne ar uzrakstu: sinjoram Emanuēlam Svēdeborgam, Oksfordstrītā.,, Vairāk nekā! Bet kur palika vēstule?

—    Man viņas nav, — čukstēja Lorencija.

— Kur tad palika?

—    Nezinu………….

—   Tūliņ uzzināsim! — kļuvis "sarkans ģīmī, kliedza prokurators. — Surp, bendes kalpi! Vediet apsūdzēto uz kambari, lieciet spīlēs! Kundze nevar atcerēties, kur palikusi vēstule.

—   Ak dievs! Es vairs nespēju! — iekliedzās Lorencija, bet bendes kalpi to jau rāva sev līdzi.

—    Varbūt tomēr pateiksit? — kalpus apturēja priekšsēdētājs.

—    Nezinu… — teica Lorencija, un bendes kalpi at- rotīja piedurknes.

—    Vēstule ir pie manis! — sauca Kalifalkherstons. — Manas rokas ir dzelžos, tāpēc lai kāds to paņem no manu svārku slepenās kabatas.,.

Šolls izvilka saņurcītu lapiņu un nodeva tribunāla priekšsēdētājam.

Tribunāla priekšsēdētājs Kārlis Eberhards Zīferss piecēlās, noklepojās un lasīja:

1772. gada decembrī. Palermo izmeklēšanas biroja apkārtraksts par divu bīstamu noziedznieku: 1) 1743. gadā dzimušā Džuzepes Balzamo, ostas strādnieka

Pjetro Balzamo dēla un 2 1752. gadā dzimušās Lorencijas Feličiāni, Palermo ielu staigules Marijas un skursteņslauķa Faruka Hafiza ārlaulības meitas

aizturēšanu.

Minētie noziedznieki, uzdodamies par grāfiem Fēnik- siem, izkrāpuši no Sicīlijas valsts kases piecdesmit tūkstošus ekiju, pārdodami Sicīlijas karalim — Burboņu hercogam Ferdinandam Ceturtam divas salas: Umbiju un Bumbiju.

Hercoga izsūtītā ekspedīcija noskaidroja, ka Vidusjūrā tādu salu nav. Ja kāds zinātu meklējamo noziedznieku atrašanās vietu, tiek lūgts nekavējoties nodot minētās personas Sicīlijas vai Francijas Burbonu tiesai.

—    Arvien labāk! — iekliedzās doktors Hermans Adolfijs. — Arvien labāk, man vairs nav ko teikt! Mūsu ordenī iekļuvuši ostas strādnieki un ielu staigules. Kur vēl tālāk var iet, cienījamā direktorija? Apsūdzētais pats sev piešķīris grāfa, maharadžas dēla, Maltas ordeņa kavaliera un Lielkoftas goda nosaukumus; apsūdzētā — Ēģiptes faraona meitas, Sicīlijas troņmantnieces'un grāfienes titulus. Uzskatu to par vissmagāko apsūdzības punktu, cienījamā direktorija! Mūsu sabiedrībā iekļuvuši zemcilvēki, dievišķīgā kārtība sajaukta. Kas tad nu iznāk? Brīvmūrniekus izspiegojusi sieviete, Skotijas ordeņa lielmeistars noslepkavots, Burboņu hercogs Ferdinands Ceturtais nopircis Umbiju un Bumbiju, grāfs Fēnikss nemaz nav grāfs Fēnikss, Kalifalkherstons nemaz nav Kalifalkherstons, Palermo skursteņslauķis nemaz nav skursteņslauķis, un jūs, cienījamie brāļi, varbūt nemaz neesat cienījami brāļi.., Mēneša laikā pieprasu pārbaudīt jūsu radu rakstus, titulus, dokumentus, īpašuma tiesības un mantas stāvokli, jebšu es atsakos strādāt par prokura- toru! — To teicis, Adolfijs sirdīgi apsēdās aiz tribunāla galda, tā ka vien trijstūru cepure palika redzama virs tā.

—          Kādu sodu prokurators pieprasa Kalifalkherstonam un viņa sievai? — procesa kārtību ievērodams, jautāja priekšsēdētājs.

—           Nāvi, iemūrējot sienā! — atkliedza prokurators. Likās, balss nāk 110 galda apakšas, tik ļoti viņš bija noskaities.

—           Pirms stājamies pie balsošanas, pēdējais vārds apsūdzētajiem, Vai Lorencija vēlas kaut ko teikt? .

—    Nē… — nopūtās Lorencija.

—          Varbūt Kalifalkherstons jeb Lielkofta gribētu kādu vārdu runāt?

—           Jā! Es vēlos pateikt, ka ne tikai es .un Lorencija esam paši sev piešķīruši titulus un pagodinājumus. Arī jūsu senči, mani kungi, kļūdami bagāti un vareni, paši sev piešķīra tos skaistos nosaukumus, ar kuriem šodien tā lepojaties. Dievs taču esot radījis visus cilvēkus vienādus, bet tie, kuri pirmie uzkundzējušies un sagrābuši varu, sadalījuši tos pārcilvēkos un zemcilvēkos. Tā, lūk,— Reķis pārvērtis sevi par fon der Reke; Speķis — par grāfu Spekke; Struņķis par baronu Strunke, bet Zīpars par firstu Zīfersu. Mēs ar Lorenciju nomirsim kā godīga ostas strād-^ nieka un krietnas ielu staigules bērni. A rivederci ellē, cienījamie aristokrāti, tur mēs visi tiksimies!

Zālē sākās nikna kāju dauzīšana un skanēja apspiesti lāsti. Brāļi bija apvainoti un sadusmoti.

—          Kas balso par Kalifalkherstona un viņa sievas sodīšanu ar nāvi? — prasīja ģenerālvizitors.

Svētās dusmās tie visi kā viens pacēla labās rokas.

—    Kas pret? Kas atturas? Nav…

Tad priekšsēdētājs pasludināja spriedumu!

—          Kalifalkherstonū pāris sodīts ar nāvi, iemūrējot sienā.

Tālumā sāka vaimanāt Sv. Katrīnas zvans;

Vang-lang, vang-lang, vang-lang ..,

Tad nedroši piecēlās prokurors un teica:

— Cienītā direktorija.,, kā tad nu iznāk? Grāfs Fē- nikss attaisnots, Kalifalkherstonu pāris sodīts ar nāvi… Bet ko lai mēs iesākam ar tiem vazaņķiem Džuzepi Balzamo un Lorenciju Feličiāni, kurus lūdz izdot Burboņu tiesa? Man tāda sajūta, ka šī prāva nekad nebeigsies. Kādas ir priekšsēdētāja domas?

— Priekšsēdētāja domas? — norūca majors un atmeta ar roku. — Manuprāt, baznīcas domas ir svarīgākas.

Tai brīdī notika tā saucamais «Cēsu ordeņpils brīnums».

Tiesas sekretārs Jākobs Trompovskis notikumu apraksta tā:

—           Tikko priekšsēdētājs bija izteicis tos vārdus «manuprāt, . baznīcas domas ir svarīgākas», tā itin kā no debesu augstumiem, kā no pazemes dziļumiem atskanēja dievišķīga balss:

—    Runā Ēdene! Runā Ēdene!

Tiesas priekšsēdētājs, prokurators un brāļi, kā arīdzan tie divi bendes kalpi krita ceļos, paslēpa vaigu, izstiepa rokas pret debesīm un sastinguši klausījās.-..;

Balss turpināja:

—    Tēva vis valdītā ja

debesu un zemes radītāja vārdā pavēlu

visās Līflandijas baznīcās zvanīt un paziņot, ka Džuzepe Balzamo un Lorencija Feličiāni top izdoti Burboņu tiesai Francijā,;

Lai dzīvo Sicīlijas karalis Ferdinands CeturtaisI

Hokus pokus, bonus lokus, mālus lokus,

blm-boml

Otrā rītā, ķēdēs saslēgtus, noziedzniekus Kampenhau- zena karietē aizveda uz Franciju Uh nodeva kardināla Rohana rokās. Par viņu tālāko likteni itin nekas nav zināms,

SATURS

Stāsti par Merķeli ; Prātnieki un komedianti jeb Voltērs uzvar Šilleru ; Mērkaziņas ; Praviešu klubs ; Superintendenta krustdēls ; Vāczeme ; Kā uzvesties Olimpā ; Punškantāte ; Sprieduma Kalifalkherstona lietā

Margeris Zariņš APGAISMĪBAS GADSIMTA ENA

Redaktors H. Galiņš. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskie redaktori L. Rudzītis, G. S|epkova. Korektore A. Giptere.

Nodota salikšanai 29.12.79. Parakstīta iespiešanai 21.04.80. JT 22099. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs 3. Ballikas garnitūra. Augstspiedums. 8,19 uzsk. iespiedi.; 8,71 izdevu. I. Metiens 45 000 eks. Pašūt. JVŠ 3107. Cena 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ns 237/30520/J-2696. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienibas gatvi; 11.

PAR VĒSTURI ĀRPUS SĒRIJAS

Kad 1706. gadā Garlībs Merķelis publicēja «Latviešus», izpelnīdamies ar to Baltijas baronu naidu un radīdams viņos bailes no savas asās žurnālista spalvas, izcilais krievu rakstnieks ALEKSANDRS RADIŠČEVS jau izcieta sodu par to, ka savā darbā «CEĻOJUMS NO PĒTERBURGAS UZ MASKAVU» uzdrošinājās atklāti runāt- par dzīvi cariskajā Krievijā. Divas dienas pēc grāmatas iznākšanas, 1790. gada 30. jūnijā, viņš tika apcietināts, bet grāmata — konfiscēta un iznīcināta. Radiščevu ieslodzīja Pelropavlovskas cietoksnī. Viņam piesprieda nāves sodu, tad mēnešiem i!gi atlika tā izpildīšanu. Kad rakstnieks jau bija tuvu ārprātam, pirmo spriedumu atcēla un nomainīja ar izsūtīšanu uz desmit gadiem katorgā. Pēc trimdas beigām viņš visu atlikušo mūža daļu nodzīvoja policijas uzraudzībā.

Rakstnieka prāta un sirds lolojums — grāmata savu ceļu cauri laikiem uzsāka norakstos, aicinot cīņā par cilvēku tiesībām, brīvību, vienlīdzību. 1858. gadā to izdeva A. lier- cens Londonā, bet Krievijā tā dienas gaismu ieraudzīja tikai 1905. gada revolūcijas laikā.

Radiščeva nemirstīgo darbu esam iztirzājuši skolā literatūras stundās, zinām- tā sabiedrisko nozīmību. Bet vai esam pamēģinājuši to izlasīt tā, kā lasa brīvam brīdim Izraudzītu grāmatu? Vai esam to atšķīruši priecīgās gaidās, ļaujoties talantīga rakstnieka radītajai noskaņai, izjūtot domas strāvojumu, dzīvojot līdzi spilgtajām sadzīves epizodēm, sekojot raitajiem dialogiem?

Pamēģināsim! Šāda atjaunota pazīšanās ne reizi vien sagādājusi patīkamu pārsteigumu.

. .. Pārtrauksim stāstījumu, lasītāj. Dod man zīmuli un papīra lapiņu. Es tev par prieku attēlošu visu godājamo sabiedrību, un tu līdz ar to piedalīsies kāzu dzīrēs, kaut tu Aleutu salās bebrus ķertu. Ja neuzgleznošu pilnīgus portretus, būšu apmierināts ar viņu. -siluetiem. Lafaters arī pēc tiem māca pazīt, kurš gudrs un kurš muļķis.

Karpa Dementjeviča portrets — sirma bārda, no apakšējās lūpas skaitot, astoņus veršokus gara. Deguns kā ķīlis, acis Iekritušas, uzacis kā darva, sasveicinādamies klanās, bārdu brauka, visus godina: manu labdari.

Aksiņja Parlentjevna, viņa laipnā laulātā draudzene. Sešdesmit gadu vecumā balta kā sniegs un sārta kā magone, lūpiņas vienmēr savelk turziņā, Re irtas skābo vīnu nedzer, pirms pusdienām pusģlazlti viesu klātbūtnē un pieliekamajā kambarī glāzīti degvīna. Vīra veikalvedis saim- 'niekam rēķinā uzrāda… Pēc Aksiņjas Parlentjevnas pavēles iepirkts gada krājumam 3 pudi Rževas baltā smiņķa un 30 mārciņu nesasmaicinātā sarkanā smiņķa. .. Vīra veikalveži — Aksiņjas kambarsulaiņi.

Aleksejs Karpovičs, mans kaimiņš pie galda. Ne ūsu, ne bārdas, bet deguns jau tumšsarkans, acis mirkšķina, mati vienādi ap galvu apcirpti, klanās kā zoss, galvu atmezdams un matus pieglauzdams. Pēterburgā bijis veikala pārzinis. Kad aršīnu mērī, veršoku ievelk; par to tēvs viņu mīl kā pats sevi; piecpadsmit gadu vecumā mātei iedevis plauku.

Praskovja Deņisovna, viņa jaunā laulātā draudzene, balta un sārta. Zobi melni kā ogles. Taisnās uzacis melnākas par sodrējiem. Sabiedrībā sēž, acis nodūrusi, bet augu dienu ne- atiet no lodziņa un blenž katrā vīrietī. Pievakarē stāv pie vārtiņiem. Viena acs sasista. Viņas mīļā vīriņa dāvana, pirmā jā dienā; bet, kas atjautīgs, tas zinās, par ko. y Bet, mīļo lasītāj, tu jau žāvājies. Pietiek, redzams, man siluetus zīmēt. Tev taisnība: cita nekā nebūs, tikai deguni un lūpas. Es arī to nesaprotu, kā tu siluetā balto un sarkano smiņķi vari saskafīt.

A. Radiščevs. Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu. R„ liesma, 1978. 264 lpp. Cena 1,10 rbļ.

Zariņš M.

'a 723 Apgaismības gadsimta ēnā: Stāsti/11. A. Stankevičs. — R.i Liesma, 1980. — 152. lpp., il„ — (Stāsti par vēst.)

[1] «Šampētera govs» — spēcīgs piena un olu liķieris.

[2] zontāgs — merķeļa labvēlis, simpatizē praviešiem, bet baidās nākt uz Erbana kafijās mājas sapulcēm.

[3] sk. t. mora 1516. g. sacerēto traktātu un Vinstenlija «Brīvības likumu» (1652. g.).

6 — 3107

[4] mēs varam staigat uz augstām koka kājām, taču arī tad mums jāiet ar pašu kājām.

Content

Zariņš Marģeris Apgaismības gadsimta ēnā

STĀSTI PAR MERĶELI PRĀTNIEKI UN KOMEDIANTI jeb VOLTĒRS UZVAR ŠILLERU

MĒRKAZIŅAS

PRAVIEŠU KLUBS

SUPERINTENDANTA KRUSTDĒLS

VĀCZEME

KĀ UZVESTIES OLIMPĀ?

PUNŠKANTĀTE

SPRIEDUMS KALIFALKHERSTONA LIETĀ (rokoko stila kriminālstāsts)

SATURS

PAR VĒSTURI ĀRPUS SĒRIJAS