Bahrevskis Vladislavs Anatoļjevičs

Atamana dārgumi

ATAMANA DĀRGUMI

BAHREVSKIS VLADISLAVS ANATOĻJEVIČS

Veltīju savai mātei Aleksandrai Aleksejevnai

PIRMĀ GRĀMATA MASKAVAS IERAŠAS

PIRMĀ NODAĻA

1

Svinīga uzruna, vēršoties pie patriarha. (Autora piezīme.)

Varenā Maskava uzņēma dižās Antiohijas pilsētas un Kilikijas, Ibērijas, Sīrijas, Aļābijas un visu austrumu zemju patriarhu Makariju.

Pēdējoreiz Antiohijas patriarhs Kirs  Joakims bija atbraucis Maskavā pirms deviņdesmit pieciem gadiem, kad tronī vēl sēdēja valdnieks Ivans Vasiļjevičs Bargais — lai svētīta ir viņa piemiņa.

Diženliela bijusi tēvatēva slava — baisma un lielā spožumā starojoša, pazemīga svētā lēnībā un augstprātīga, postā un pazušanā grūdēja, purpursārta un debeszila, melna un balta slava. Tālabad visas Krievzemes cars Aleksejs Mihailovičs vēlēja Antiohijas patriarham Makarijam divkārt tik lielu godu rādīt, nekā ticis rādīts patriarham Joakimam.

Viesim pavēstīja: valdnieks viņu pieņems nevis pēc nedēļas kopš ierašanās dienas, kā pieņem visaugstākos un cara prātam tīkamus vīrus, bet gan trešajā dienā.

Šī diena sakrita ar jaukajiem, lielajiem svētkiem par godu Alekseja Aleksejeviča piedzimšanai, kas bija priecējusi laimīgo tēvu un caru.

Arābu mūkus nu sāka mākt rūpesti, sirds nemiers un baiļums.

Pie patriarha un viņa ļaudīm tika aizsūtīti tulki — svešzemju valodu pratēji, lai tie iemācītu viņiem vendīgos krievu uzvedības likumus: kā cara priekšā klanīties un kā ar viņu runāties — kad lēnā balsī un kad stiprā.

Patriarha Makarija dēlam arhimandrītam Pāvelam no Alepo bija pagadījies tulks Georgijs — vīrs daiļu vaigu, gaišiem matiem, gudrām, žirgtām acīm. Viņš izskatītos gluži kā eņģelis, ja vien nebijis bardzīgi sakniebtās mutes, ja nebijis skatiena, kas mīlīgs gan, mīlīgs, bet tad uzreiz sastingst un veras urbīgs, visu raudzīdams izdibināt un par visu skumdams bez mēra ...

Pāvelam no Alepo bija pačukstēts: šis tulks esot par visiem labākais. Neesot vēl ne pusgada, kopš pieņemts Ārlietu prikazā, bet visi priekšnieki jau viņu ievērojuši un iemīļojuši. Valodu viņš protot daudz: tatāru, poļu, vācu, angļu, valahu, grieķu, zviedru un latīņu. Pats gan esot krievu ļaužu, bet visu laiku dzīvojis svešās zemēs. Esot bijis Arābijā, Jeruzalemē locījis ceļus pie svētā kapa, varbūt bijis arī Alepo pilsētā, bet arābiešu valodu gan nemākot. Maskavas caram esot septiņdesmit tulku, bet tāda, kas mācētu runāt arābu mēlē, nedz bijis, nedz arī esot.

Pēc mācībām Pāvels, iedraudzēties kārodams, sacīja tulkam:

— Jūsu valdnieks gan ir lielas apbrīnas cienīgs un dievbijīgs. Kā tauta viņu mīļo un godā. Esam izbraukājuši daudzas zemes, bet neko tādu nekur neesam skatījuši.

— Mūsu valdnieks ir jauns, — tulks atteica, raudzīdamies arhimandrītam acīs, — ar gadiem pieņemsies viņa dievbijība, vairosies labie darbi, mūsu valdniekam tīk dāsni dalīt žēlastības dāvanas mūsu neskaitāmajiem ubagiem, un liela jo liela būs viņa slava to vidū, kuri mīlē dievu, un jo lielāka to vidū, kuri dievam kalpo.

Arhimandrītu mulsināja tulka runa. Tā cildināja valdnieku un bija pareiza, tomēr biedēja.

— Patriarhs Makarijs lūdz dievu pār Krieviju, — arhimandrīts stāstīja. — Jūsu zemi piemeklējusi liela nelaime: mēris aizrāvis daudz ļaužu ...

— Valdnieks raudāja, iebraukdams Maskavā. Viņš pats no mēra briesmām paslēpās Vjazmas pilsētā. Bet Maskava pa to laiku mira, taču, gods dievam, pagalam neizmira vis.

Antiohijas patriarha tuvākajam padomniekam, viņa darbu un ceļojumu aprakstītājam sasāpējās galva aiz sasprindzinājuma, Kas ir šis tulks? Kāpēc viņš runā tik droši? Vai kārdinātājs, kas rauga izdibināt svešzemnieku prātus un domas, vai arī tikai gudrs un augsti mācīts vīrs?

Ko tad lai iesāk ar tevi, tulks? Vai atstumt tevi vai pielabināt? Noklausītāju un nosūdzētāju visapkārt ir daudz, bet draugu nav. Lai iepazītu svešu zemi, lai saprastu, kā tā dzīvo, ir vajadzīgi draugi,

— Par taviem pūliņiem, Georgij, vēlos tevi apdāvināt, — arhimandrīts sacīja tulkam, — Ņem šo dārgā ziloņkaula šķirstiņu. Tajā ir Alepo ziepes.

—Paldies, — Georgijs paklanījās, — tā patiesi ir dārga dāvana. Neesmu to pelnījis. Ja svētais tēvs vēlas iepriecināt savu padevīgo kalpu, tad lai viņš dāvina man saules zīmi. Es neviļus ieraudzīju uz galda šo zīmi — ripu ar liesmojošu vainagu visapkārt.

— Bet tas jau nav zelts! Ripa ir tikai plāni apzeltīta. Tā darināta no bronzas. Bet burtiem uz tās nav jēgas. Tas ir pagānu talismans.

— Man tīk nederīgas, bet noslēpumainas mantas. Tādu talismanu vēl neesmu redzējis. Un tas ir liels. Es piešūšu to uz krekla, un tas būs tikpat kā bruņas, kas sargās manu sirdi no viltīga un ļauna cirtiena.

— Vai tu, Georgij, man sīki nepastāstītu par valdnieka iebraukšanu Maskavā? Mēs redzējām procesiju pa logu. Tā izskatījās skaista un apbrīnojama, bet es kāroju zināt visu jo sīki. Par šo dižo notikumu es pavēstīšu visai pasaulei.

— Esmu ar mieru, — tulks atbildēja.

Viņi runājās grieķu mēlē.

2

Svinīgi, gaužu bēdu mākts, valdnieks ieradās savā galvaspilsētā.

Iebraukšana, tāpat kā viss, ko Krievzemē pasāka, noritēja palēnītēm, apdomīgi un piesardzīgi, toties pamatīgi un bez kļūmēm.

Trešajā februāri — sestdienā Maskavā ieradās patriarhs Nikons. Viņš no mēra bija paglābies mežos un vēlāk aizbraucis uz Vjazmu pie Alekseja Mihailoviča, lai stiprinātu jaunā valdnieka garu un ar lūgšanām nogrieztu nelaimi no cara ģimenes. Baiļu izvārdzinātais cars, kas allaž ikvienu laba darījumu atmaksaja jau priekšlaikus un bija gatavs apbalvot par ikkuru, pat vismazāko palīdzību, pagodināja savu alkatīgo draugu, piešķirdams tam titulu, kāds bija pašam.

Visas Krievzemes patriarhs un kopš šā brīža ari dižais valdonis Nikons aiz piesardzības — ne jau aiz kautrības! — pagaidām neparakstījās ar valdoņa titulu, taču neviens, kas nāca pie viņa ar lūgumiem, nepiemirsa patriarha jauno titulu. Tomēr — bet vai nu gan tā varētu būt? — lūdzēji nebūt nepieglaimojās, tikai savās lūgumu grāmatās patriarhu par valdoni godināja aiz pārskatīšanās, pēc veca ieraduma: šis augstais tituls kādreiz piederēja arī patriarham Filaretam. Tiesa gan, Filarets bija cara Mihaila tēvs ...

Dižais valdonis un patriarhs atgriezās Maskavā pirmais, lai iedrošinātu Alekseju Mihailoviču un ar savu piemēru pārliecinātu, ka briesmas un baidi ir garām, Februāra devītajā dienā Kremļa pilī ieradās žēlīgā cariene Marija Iļjiņišna.

Cars bija braucis līdz ar viņu, bet tad sadomājis pielūgt dievu Andreja Stratilata klosterī. Klosteris atradās tikai piecu verstu attālumā no Maskavas, un otrā dienā visi Maskavas dievnami līksmi skandināja zvanus, vēstīdami, ka valdnieks brauc sēsties savā tronī, ka tiem, kas nav nomiruši, nebalta diena ir garām, dzīve rit tālāk savu gaitu.

Popi un bajāri sagaidīja caru pie Zemes vaļņa, Zvaniem dimdot, paretējušajai drūzmai cauri cara pajūgu verdze virzījās uz Sarkano laukumu.

Vispapriekšu nesa dievmātes debessbraukšanas karogu, pēc tam dievišķo svētbildi par godu tā kunga hitonam. kas glabājās Maskavā. Tālāk pa rindai nesa karogus ar Georgija Uzvarētāja, Saloniku Dmitrija un ercenģeļa Mihaila svētbildēm. Paaugstāk pār karogiem, itin kā spārnus izpletis pār procesiju, lidinājās cara ģerbonis — divgalvu ērglis. Ģerboni apsargāja jātnieku rindas. Aiz jātniekiem neskaitāmi popi nesa krustus. Aiz krustiem nāca karaļaudis — par godu trīsvienīgajam dievam trijās rindās izkārtojušies. Karavīri bija tērpti pulku karogu krāsās.

Pie baznīcām karaļaudis un valdnieka sagaidītaji pielūdza Dievu. Baznīcu pa ceļam bija tiku tikām,

Aleksejs Mihailovičs tā ir nogāja visu ceļu kājām, cepuri noņēmis un asarās liedams. Maskava pēc mēra briesmām bija patukša.

Tikko cara brauciens parādījās Sarkanajā laukumā, tūdaļ iznāca strēļi ar slotām un cītīgi mēza ceļu, Brauciens ielocījās Kremlī. Un cars raudāja atkal. Viņš raudāja, pagriezies pret sapostīto Pestītāja baznīcas torni. Ziemsvētkos bija izdeguši koka dziedri pulksteņa iekšpusē. Tornis sabruka, sagraudams divus ķieģeļiem mūrētus spraišļus, Nogāzās un saplīsa statujas, novēlās zemē lielais zvans, apklusa vara mēlēs dziedošā lakstīgala, kas bija dzirdama desmit verstu tālu.

Kā gan lai neraud? Tak caram neklājas raudāt, caram klājas līksmoties. Un trešajā dienā pēc atbraukšanas cars vīkša kuplas dzīres par godu Alekseja Aleksejeviča dzimšanas dienai, reizē rādīdams savu žēlīgu prātu un vēlību Antiohijas patriarham Makarijam.

3

Trīs vīrus cars sūtīja, lai tie aicinātu uz Kremli Antiohijas patriarhu Makariju: cara dižistabu uzraugu, lielo galdbajāru un galveno tiesnesi.

Runātājs bija lielais galdbajārs, runāto svešā mēlē teica tulks Georgijs. Georgijs visu vēroja ziņkārīgi, viņa acis sprikstēja, bet vārdus viņš izrunāja skaidrā un vienmuļā balsī, lai pats neizceltos pār citiem. Lai nu tulks bija cik gudrs būdams, viņš jau nebija valsts darbu izrīkotājs, tos izrīko viņa priekšnieki, runādami to, ko runāt tiem vēlējuši vēl augstāki priekšnieki.

— Dieva svētītais cars, dižākais starp cariem, visu Lielās un Mazās Krievijas zemju patvaldnieks Aleksejs Mihailovičs sūta sveicienus tavai svētībai un aicina tavu godību, svēto tēv Makarij, dižās pilsētas Antiohijas un Kilikijas, Ibērijas, Sīrijas un visu austrumu zemju patriarh, lai tu svētītu viņu un pagodinātu, atnākdams ciemos. Viņš apvaicājas par tavu veselību un labklājību.

Patri'arhu gaidīja kamanas. Pie kamanām stāvēja gara svinīgi uzpostu strēļu rinda. Ikviens turēja rokās kādu no neskaitāmajām Antiohijas patriarha dāvanām krievu caram.

No patriarha mājvietas lieveņa līdz Marijas pasludināšanas baznīcas lievenim stiepās dzīva eja - strēļi ar karogiem. Patriarhs svētīja strēļus.

Uz kāpnēm, kas no Marijas pasludināšanas baznīcas veda uz cara telpām, Makariju sagaidīja un apsveica trīs svarīgi augstmaņi. Tie sacīja:

— Dieva svētītais cars, dižākais starp cariem, visu Lielās un Mazās Krievijas zemju patvaldnieks Aleksejs Mihailovičs sūta sveicienus tavai svētībai un aicina tavu godību, svēto tēv Makarij, dižās pilsētas Antiohijas un Kilikijas, Ibērijas, Sīrijas, Arābijas un visu austrumu zemju patriarh, lai tu svētītu viņu un pagodinātu, atnākdams ciemos. Viņš apvaicājas par tavu veselību un labklājību.

Pie cara istabām Makariju sagaidīja trīs citi augstmaņi — vēl svarīgāki, vēl dižāka cēluma, bet arī viņi norunāja to pašu apsveikumu. Šie trīs ieveda patriarhu dziļāk istabās, un tur viņam pretī soļoja bajāri un augstākie domes vīri. Patriarhs tos svētīja.

Pāvels no Alepo redzēja, kā uztraukumā trīcēja tēva rokas, kā tēvs teju pat vai nometa zemē savu zizli, kad atdeva to durvju sargam. Arī tēva balss rādījās sveša. Un nav taču pirmā reize, kad Makarija priekšā veras šīs pasaules valdnieku durvis.

Durvis atvērās!

Antiohijas patriarhs Makarijs iesoļoja Krievijas valsts troņa zālē. Nonācis troņa krēsla priekšā, patriarhs pacēla acis uz ikonu, kas karājās pār cara galvu. Dobji un nedzīvi skanēja viņa balss, tomēr pirmais baismais mirklis bija garām. Patriarha pavadoņi tikko dzirdami — tā tulki bija mācījuši — nodziedāja «Cienīgs esi gan». Visi locīja ceļus ikonas priekšā. Nu varēja locīt ceļus cara priekšā.

Ceļus nolocījuši, viesi pavērās augšup. Un visiem, kas bija pavērušies augšup uz Alekseju Mihailoviču, piemirsās bailes, acis silti iestarojās, viņi atvilka elpu un, sirdij rimtai kļūstot, sakustējās.

Jaunais cars, stalta auguma, daiļš no vaiga, zilām acīm, smaidīja. Viņš nesmaidīja tāpat vien, viņš uzsmaidīja saviem viesiem — tā kunga kalpiem, kas atnākuši pie cara, un smaidīja tik jauki kā savietis, viņa acīs kvēloja tāda ziņkārība, rokas cilājās tādā nepacietībā, ka ikviens apjēdza: viņš caram ir vajadzīgs.

Bija viņiem to zināt, kālab valdniekam tāds līksms prāts: tālab, ka padevies varen grūts joks — biezajā, smagajā goda tērpā, ar valdnieka cepuri galvā viņš bija skraidījis un pa slepenajiem lodziņiem, pa durvju spraudām žūrējis uz viesiem, kas priekā un bailēs nāca pie viņa. Un visu cars bija noskatījis! Kā patriarhs izkāpa no kamanām, kā ikonas priekšā skaitīja lūgsnas, kā svētīja strēļus, kā bajāri viņu ievadīja istabās. Pēc tam cars mudīgi vien iemetās tronī, patrinās, iesēzdamies ērtāk, un sastinga, kā valdniekam pieklājas.

Un tagad visas Krievzemes valdnieks nokāpa no troņa.

Patriarhs, bikluma stindzināts — mugura līkumā sametusies! — svētīja valdnieku un, kā bija mācīts, piespieda galvu pie viņa pleca, to nomutēdams. Cars sārtām lūpām priecīgs nomutēja patriarha galvu un tad nobučoja labo roku.

Brītiņu nogaidījis, Aleksejs Mihailovičs ierunājās:

— Lai slavēts Dievs, ka laimīgi esi atbraucis! Kā jūties? Kā ceļā klājās? Kā tev ar veselību?

Cars runāja strauji un sirsnīgi, un Georgijs, mazuliet aizmirsies, tikpat raiti un priecīgi tulkoja valdnieka vārdus.

Atbildēt uz visiem šiem krievu pieklājības jautājumiem nebūt nebija vajadzīgs, un patriarhs vēlēja caram visādus labumus, īstenāk sakot, tos labumus, ko vakardien viesi bija paturējuši prātā, pierakstījuši un iemācījušies no galvas.

Cars aicināja patriarhu apsēsties. Šādai reizei līdzās tronim bija nolikts krēsls ar atzveltni.

Arhierejam par godu cars bija bez cepures. To turēja rokā viens no cara tuvīnajiem bajāriem.

Tiklīdz visi bija apsēdušies, pie Alekseja Mihailoviča pienāca bajārs, saņēma cara roku un turēja paceltu. Iesākās tā svarīgā ceremonija, kuras dēļ klosteru priekšnieki, priesteri un mūki, diakoni un augsti godājami arhiereji brauca pie krievu cara tūkstošiem verstu pa jūrām un upēm, pāri kalniem un cauri tuksnešiem, ciezdami ligas un laupītāju briesmas. Iesākās cara rokas bučošana.

Aijā, laimīgāks par laimīgu ir tas cilvēks, kam ļauts kaut reizi mūžā galvu nodūrušam iztapībā un pazemībā sarauties čokurā, uzmest kūkumu kā ratu riteni un piepildītu laimes cerību trīsām, ar ikvienu asins lāsīti izjūtot, cik dižens ir šis mirklis, ko pieminēs bērnu bērni un visi citi pēcnācēji, nobučot balto rociņu, asarotām acīm pavērties uz valdnieku un neatmaņā nekā nesamatīt: vien laistās venēciešu brokāts, žilbinādami dzirkstī dārgi akmeņi, un degtin deg biezs jo biezs zeltījums.

Bet ko tad vēl var gribēt! Viens vienīgs rokas bučojiens — un tu, cilvēks, dzīvo bez bēdu augu gadu. Nobučo cara roku klostera priekšnieks — klostera priekšniekam tiek sabuļādu kažoks, nobučo diakons vai parasts mūks — tiek caunādas kažoks.

Šo dienu gaidīja pa pusgadam un vēl ilgāk. Cara roku bučot laida tad, kad notika augstu viesu pieņemšana.

Kad rokas bučošana beidzās, strēļi ienesa Antiohijas patriarha dāvanas krievu caram.

Aleksejs Mihailovičs ikkuru mantu nomutēja un nosauca vārdā, un rakstītāji pierakstīja.

Pati dārgākā dāvana Maskavas ļaudīm izsenis ir bijusi vecu laiku ikona. Dāvināts tika Kristus ar divpadsmit mācekļiem un svētā Pētera attēls. Tikpat svēta un lieliska dāvana bija ziloņkaula šķirstiņš ar gabaliņu no Kristus krusta koka. Šo relikviju patriarhs bija ieguvis Konstan- tinopoles tirgū. Svētā krusta koks grima ūdenī, ugunī nokaita, bet pēc tapa atkal, kāds bijis. Tajā pašā Konstantinopolē patriarhs bija ieguvis un tagad dāvināja Aleksejam Mihailovičam Golgatas kalna akmeni, uz kura saglabājušās Jēzus Kristus asins lāses. Aiz vecuma un liela svētuma akmens tapis sudrabots bet asins lāses — zeltītas.

Carienei patriarhs dāvināja strēmeli no mocekles Anastasijas galvauta, Aleksejam Aleksejevičam, kam šodien palika gads, svētā vīra Alekseja pirkstu un matus sudraba traukā.

Manta nāca pēc mantas.

Čirkstēja rakstītāju spalvas, kņazi un bajāri svīda siltajos kažokos.

Valdnieks iztaujāja par pistāciju riekstiem, mannu un vīraku. Riekstus viņš paostīja un nopūzdamies teica:

— Dieva svētīta gan ir Antiohijas zeme, ja tur ienākas tādi augļi!

Patriarhs pūlējās skaidrot, taču runāja gauži lēnām, un cars, nejaudādams sagaidīt nākamo vārdu, vaicāja tulkam Georgijam:

— Kāpēc patriarhs nerunā žiglāk?

— Patriarhs nesen sācis mācīties grieķu valodu, bet arābiski neviens no taviem tulkiem, valdniek, neprot.

Aleksejs Mihailovičs mazdrusciņ sabozās. Patriarhs to manīja un steigšus pasacīja kaut ko tulkam. Georgijs pārtulkoja:

— Patriarhs prot turku valodu. Ja tev, valdniek, tīk, tad viņa svētība turciski runās žigli.

— Nē! Nē! — Aleksejs Mihailovičs iesaucās. — Dievs lai pasarg, ka tāds svēts vīrs apgānītu savas lūpas un mēli ar šo nešķīsto valodu.

Cars sūtīja visus savus bajārus pavadīt Makariju līdz ārdurvīm. Tāpat viņš atļāva tūdaļ, nevis pēc trim dienām, kā bija parasts, apmeklēt patriarhu Nikonu.

OTRĀ NODAĻA

1 .

Djaks, kura ziņā bija ieraksti dāvanu grāmatā, atlicinājis brītiņu, piesteidzās pie Georgija un lūdzās izstāstīt, kā rakstāmi savādie austrumu ziepju un saldumu nosaukumi.

Kamēr Georgijs pārskatīja tīstokļus, kamēr iedzina rakstītājiem galvā ērmotos, smieklīgos vārdus, tikmēr Antiohijas patriarha kamanas aizslīdēja pie patriarha Nikona mitekļa durvīm. Līdz Nikona miteklim gan bija labi ja divsimt asu, taču gods paliek gods.

Bogdans Miņičs Dubrovskis, cara mantzinis, svarīgs vīrs Ārlietu prikazā, ieraudzījis Georgiju kopā ar rakstītājiem, tīri vai valodu pazaudēja. Ir rāties viņš vairs nepatapa.

— Patriarhs aizbrauca, bet tu vēl te! Cērties tepat pa pils ejām!

Georgijs pa kāpnītēm, pa nomalītēm steidzās uz patriarha istabām, taču galvenā eja bija ciet. Viņš metās cauri Marijas pieminēšanas baznīcai.

Te viņu apturēja patriarha muižnieks Fedjka Jurjevs. Tas, nekauņa tāds, iesprieda roku durvju aplodā un caur zobiem noņurdēja:

— Atpakaļ!

— Esmu valdnieka tulks, kam jābūt pie Antiohijas patriarha. Raug, te ir mana grāmata.

— Nav vēlēts nevienu laist garām. Mums saimnieks ir tikai patriarhs Nikons.

— Bet mani sūta valdnieks!

— Kaut vai pats Dievs tas kungs.

Georgijs sadrūmis pašvīkāja ar zābaka purnu grīdu, likās griežamies apkārt un tad uzreiz kā deva ar dūri Fedjkam vēderā. Fedjka saliecās līks, bet Georgijs šim — blaukš! — pa muguru. Nolicis Fedjku gar zemi, viņš steidzās tālāk.

Pretim izmetās strēļu priekšnieks.

Georgijs ieskrējienā nokrita priekšniekam zem kājām, tas apvēlās, bet pie tulka jau steidzās divi sotņiki. Georgijs atsprāga atpakaļ un apmeta kūleni, ar kājām iezveldams sotņikam pa krūtīm.

Nākamie divi sargi patapa ieķerties kažokā. Georgijs pavēcīja plecus un izspruka no kažoka, un nu jau tepat bija arābu mūki.

Tai pašā mirklī atvērās iekštelpu durvis un viesu priekšā nostājās divi arhimandrīti, saposušies krāšņās mantijās.

Antiohijas patriarham blakus stāvēja melns mūks. Viņš dzīrās pārtulkot to, ko arhimandrīti lasīja no papīra lapas. Georgijs droši pagājās uz priekšu, atstūma mūku tālāk no patriarha un pārtulkoja:

— Svēto tēv, dievam mīļais valdoni Makarij, dižās dieva pilsētas Antiohijas un visu austrumu patriarhi Tavs brālis, kas dalās ar tevi dievišķīgajos sakramentos, kirs Nikons, Maskavas pilsētas arhibīskaps un visu Lielās un Mazās Krievijas zemju patriarhs, ir sūtījis mūs, arhimandrītus, lai sagaidām tavu svētību, paklausot vārdam, ko teicis mūsu kungs Jēzus Kristus svētajā evaņģēlijā: kas savā namā uzņem jūs, tas uzņem mani.

Otrās kāpnēs stāvēja atkal divi sagaidītāji. Trešajās pretim iznāca Nikons.

Zaļa, izmargota samta mantija ar sarkana samta nošuvēm. Uz nošuvēm no pērlēm un zelta izlikti ķeburi. Balta mūku kapuce. Kapuces virsa kā zeltīts kupols. Uz tā no pērlītēm darināts, ar brīnišķīgiem dārgakmeņiem apbārstīts krusts.

Labajā rokā Nikons turēja zizli, uz kura dārgu akmeņu, cik zvaigžņu debesīs. Ar šo zizli patriarhs īgnumā uzsita pa grīdu, acīm urbdamies cara tulkā. Pirmie apsveikuma vārdi tālab noskanēja stīvi, it kā birtu akmeņu lietus, Lai arī Nikons pūlējās atmaigt, viņš tomēr neatvilga tiktāl, lai kļūtu saldi glaimīgs un asaraini sajūsmīgs.

— Svētais tēv, — Nikons uzrunāja Makariju, — tavs svētums ir liels kā tā kunga Jēzus Kristus svētums, bet es līdzinos Caķejam, kas, augumā sīks būdams un dzīdamies Kristu ieraudzīt, uzkāpa vīģes kokā, lai to kungu redzētu. Tā arī es, grēcinieks, esmu nācis, lai tavu svētību vaigā skatītu.

Šīs izrādes mazliet nogurdināti, patriarhi iegāja Krusta dižistabā. Pāvelu no Alepo, kurš bija izredzējies gana piļu un dievnamu, pārsteidza milzīgā velve, kas bija plaša kā debess jums un ko nebalstīja neviens pīlārs, un izrakstīta tā bija brīnum skaisti un vizēja kā saulaina diena Krievijā.

Jau pasākās saruna, bet tad Nikons attapa, ka laiks apmainīt svinīgo ģērbu pret mājas drānām, lai valodas vieglāk raisītos. Maskavas patriarhs palūdza viņu atvainot, atstāja viesus vienus, tak drīz vien atgriezās, ģērbies mēļā mantijā un sarkanā svārkā, bet kapuce bija bez zelta un bez jurnola.

Kamēr Nikons pārģērbās, ar Makariju runājās Nikona ļaudis — grieķu mūki. Sajā sarunā tulks nebija vajadzīgs, un Georgijs pirmo reizi iedomāja pats sevi: kas tagad būs? Viņš bija iestājies par valdnieka labumu, bet valdnieks diezin vai glābs savu cilvēku, ja Nikonam ienāks prātā atriebties. Valdnieka vārds, kur teikts, tur paliek, Nikona vārds vēršas darbos.

Un tad Georgijam iešāvās galvā doma, no kuras sametās karsti. Vai viss, kas noticis, nebija ar nolūku tā sarīkots?

Laikam jau Nikonam, runājoties ar patriarhu, nepavisam netīk, ka sveša auss klausās. Tad tālab Bogdanu Miņiču dīdīja tāds nemiers! Patriarhu saruna ir garlaicīga, pārlieku gudra un stīva. Nikons ir noraizējies. Varbūt viņš pārģērbties gāja tālab, lai atgūtos. Vai viņš piedos tam, kas izjaucis viņa nodomus? Varenus nodomus! Nodomus, kas nav pa spēkam vientiesīgajam caram — puišelim, kurš ar visiem ir vienis prātis.

Bet, ja Nikons piedos Georgijam cītību cara dienestā, tad Nikona kalpiem gan labi neklāsies. Un tie jau nu Georgiju neaizmirsīs.

Kā tad! Kad patriarhs Makarijs aizgāja no Nikona istabām, Fedjka Jurjevs, padodams Georgijam kažoku, nosmīkņāja un teica, mīklās runādams:

— Labs gan tev kažoks, cara tulk. Nav neviena cauruma!

2

Valdnieka dzīres — valdnieka pūliņš.

Dzīru godi notika varen plašā dižistabā ar koka sienām. Gar sienām sarindoti galdi kņaziem, bajāriem un augstākajiem garīdzniekiem. Plāna vidū greznojās cara galds. Tam pretim — patriarhu galds. Aiz patriarhu krēsliem stāvēja tulki. Bet Georgijs vairs nebija Antiohijas patriarham par palīgu, viņš bija norīkots pie Pāvela no Alepo.

Dzīres gāja vaļā pilnā sparā!

Četrdesmit galdbajāru skriešiem vien nesa ēdienus. Caram ik brīdi lika priekšā un vāca projām vienu divus ēdienus. Bajārs, kura ziņā bija vīna pasniegšana, līdz ar palīgiem nerimtīgi pildīja kausus. Vīni bija visvisādi, gan pašu, gan no aizjūras. It īpaši viesiem gāja pie sirds brīnum labais Krētas sarkanais vīns. Galdā cēla ķiršu degvīnu, daždažādus medus dzērienus bez gala, bez malas.

Aleksejs Mihailovičs nedz ēda, nedz dzēra. Viņam nebija laika. Viņš sūtīja no sava galda ēdienus par dāvanu uzticamiem un mīļotiem kņaziem un bajāriem. Tas bija lielu lielais pagodinājums. Apdāvinātie saņēma bļodas paklanīdamies un tūdaļ aizsūtīja tās uz māju.

— Ak dievs, cik vienkāršs un dižens ir jūsu valdnieks! — Pāvels no Alepo jūsmoja. — Viņš pieceļas no galda, lai pateiktu pavēles kalpiem. Viņš nevienu nedzenā!

— Mūsu valdnieks ir gudrs, — Georgijs atzina. — Jo, par piemēru, lai dabūtu sāli, ko ēdienu pasālīt, tad, krievu noteikumus pildot, ir vajadzīga krievu panesība. Ja caram iegribējies sāls, viņam sava vēlēšanās jādara zināma galdbajāram, galdbajārs nodos valdnieka lūgumu pirmajam padomniekam, padomnieks, lai pašam nekas nebūtu jāizlemj, sasauks Domi. Bet Domei arīdzan netīk būt atbildīgai. Tā nodos lietu Aptieķnieku prikazam, lai izdibinātu, vai sāli ēst nav kaitīgi, un lielajam Galma prikazam, lai zinātu, cik sāls Krievijā vāra. Prikazi lūgs patriarhu, lai tas saka savu vārdu. Ja patriarhs nolems, ka nav grēks likt sāli pie ēdiena, tad prikazi to pavēstīs Domei, Dome savu lēmumu, ka sāli var lietot, darīs zināmu padomniekam, padomnieks — galdbajāram, un galdbajārs pavēstīs caram, ka pie ēdiena var likt sāli. Un tad nu vajag atkal sūtīt atpakaļ pavēli, lai sāli liek uz galda ...

Ar acs kaktiņu Georgijs matīja, cik vērīgi viņa vārdus uzklausa kāds no tulkiem. To pamanīja ari Pāvels no Alepo, Pamanījis to, viņš atkal sajūsminājās:

— Jūsu valdnieks ticības likumus tur godā tik cieši kā neviens no šīs pasaules varenajiem!

Georgijs pašķielēja uz istabas vidu, kur, pie lasāmā galdiņa stāvēdams, diakons skaļā balsī cītīgi lasīja svētā Alekseja dzīves aprakstu.

» — Patiesi gan! Valdnieks līksmotos, ja visa viņa zeme kļūtu par dievnamu.

Pa tam bija sākusies veselību uzdzeršana. Tika dzerts kauss par valdnieku. Aleksejs Mihailovičs piecēlās kājās. Pie cara piegāja rokas atbalstītāji, kas turēja viņa roku, bet cars ar šo roku sāka dalīt kausus. Pirmais tika sniegts Makarijam, otrs Nikonam, bet tālāk pēc kārtas bajāriem. Tas, kuru aicināja tukšot kausu, iztālēm klanījās vald¬niekam līdz zemei, tad, piegājis pie valdnieka, vēlreiz līdz zemei, pēc tam nobučoja roku, satvēra kausu, atgāja atpakaļ vietā, izdzēra un atkal klanījās.

Otru kausu tukšoja, uzdzerdami veselības Aleksejam Aleksejevičam, kuram par godu bija rīkotas svinības. Trešo kausu — par Makariju, ceturto — par Nikonu.

Kamēr izdzēra četrus kausus, aizritēja stundas sešas. Bija pienākusi pusnakts. Dzīres beidzās. Cars atvadījās no viesiem un devās uz vakara dievkalpojumu. Nakts bija pavadāma nomodā, pēc tam noklausāms rīta dievkalpojums.

Svētie viesi brīnījās par krievu caru, brīnījās par krievu panesību.

3

Pāvels no Alepo nezināja cēloņa, kālabad Georgijs atstādināts no patriarha Makarija, taču pēc tikko noģiežamām zīmēm, pēc nemiera ap viņu un tamlīdz ari ap Georgiju, pēc nemanāma, klusa nemiera viņš noprata: tulkam draud kādas briesmas. Gribējās palīdzēt šim drosmīgajam un gudrajam vīram. Arhimandrīts nosprieda, ka pats labākais ir turēties vienmēr Georgija tuvumā. Tulks to ievēroja.

— Kam jānotiek, tas notiks, — viņš sacīja. — Es ticu likteņa lēmumam, bet vairāk ticu pats sev.

Diezin kāpēc viņš, caur virsējo svārku satvēris, paraustīja kaklā uzkārto krustu, tad noglaudīja to un tumši nosmējās.

Tiklīdz cara pils bija atstāta, tūliņ pie Georgija pienāca Fedjka Jūrjevs ar biedriem un kaut ko norūca caur zobiem. Georgijs vieglītēm paklanījās Fedjkam un sacīja Pāvelam, norādīdams uz vienu no vīriem:

— Tas būs tavs jaunais tulks. Viņš, — Georgijs paminstinājās, drusku pašķobīdams lūpas, — viņš ir gauži mācīts vīrs. Bet mani sauc uz steidzīgiem darbiem valdnieka dienestā. Ardievu, godājamo tēv! Svētī mani!

Pāvels no Alepo pārkrustīja Georgiju, sevī noprātodams:

«Kādai gaitai viņu svētīju — dienesta vai soda gaitai?»

TREŠĀ NODAĻA

Sveces liesma raustījās, līdzi raustīdama ari velvju šķautnēs lūstošās ēnas. Kāpnes loku lokiem vijās lejup gar saltām lāsēm norasojušo akmens sienu.

Georgijs piepeši sajuta: uz muguras un uz krūtīm krekls pielipis pie miesas. Viņš droši gāja līdzi saviem pavadoņiem, kājas negrīļojās, taču sviedri gan bija apbiruši. Vai viņš patiesi ir tik grūti nogrēkojies, vai patiesi viņš — zemais cilvēks ir tik bīstams, ka nolemts viņu noslēpt no pasaules pašā dziļākajā cietumā? Vai maz cietumā? Varbūt ellē? Par Nikonu jau melš, ka viņš esot antikrists.

Svece nodzisa, Apklusa duna un soļu švīkstoņa. Noplakšķeja durvis, it kā sams būtu nočamstinājis muti, samanīdams cilvēka gaļu.

Gājēji bija galā,

Liesmoja krāsns, Šaudījās uguņu mēles. Tumsa parāvās atpakaļ, gaismā kļuva redzams kāķis un pie kāķa cilvēks.

Nelaimīgais sen jau bija nemaņā. Viņam nekas nesāpēja, nebija ne karsti, ne salti,

— Atvedām, — tie, kas pavadīja Georgiju, sacīja tiem, kas strādāja pazemē.

Pēkšņi visas uzreiz iedegās daudzas sveces. Gaisma aizslēpa kāķi, it kā tā nemaz nebūtu bijis. Pie galda sēdēja melns mūks.

— Kā tevi sauc? — mūks vaicāja Georgijam.

— Georgijs.

— Kā sauc tavu tēvu?

— Ivans.

— Georgij Ivanov, kādu ļaužu tu esi?

— No zemniekiem.

— No kādas puses?

— No patriarha klostera Troicas Nerlā, kas Maskavas pievārtes ārpilsētā.

— Vai bēgulis?

— Nē. Biju sūtīts uz Maskavu pelnīties. Četri gadi mācījos sveces liet un ziepes vārīt.

Jautātājs apklusa. Pats neapjēdza, vai viņam ir vai nav pa prātam tik skaidras atbildes, kurās nav ne miņas no lepnas un tiepīgas liegšanās. Vai šais pazemīgajās un īsajās atbildēs neskan ņirgas, varbūt pat augstprātība?

— Kā tad tu esi iemācījies svešzemju valodas, zemnieka dēls?

— Aiz Dieva žēlastības. Nogriezu nelaimi no klostera, kas atrodas krievu zemju nomalē . ..

— Tu nogriezi nelaimi no klostera? — mūks smīkņāja.

— Nelaimi nogrieza Dievs kungs, mani izraudzījis par savas gribas izpildītāju. Es atklāju tatāru slēpni. Par to atalgodams klostera priekšnieks mani atstāja klosteri un vēlēja man mācīt valahu, poļu un turku valodu.

— Un kas tad bija pēc tam? — mūkam acis iezibējās: Viņš skauda. Viss mūžs pagājis Maskavā, nekā cita viņš nav skatījis kā vien Maskavu un apkārtējos klosterus, bet kārojies ir gan ...

— Pēc tam kalpoju Moldāvijas valdniekam Vasilijam, — Georgijs atbildēja, — biju hetmaņa Hmeļņicka dēla Timoteja dienestā. Smaku turku gūstā, biju airētājs uz galeras. No gūsta mūs atsvabināja venēcieši. No Venēcijas nokļuvu Anglijā, bet no Anglijas līdzi tirgoņiem pārbraucu atpakaļ dzimtajā zemē.

— Vai Romā biji?

— Biju.

— Pāvesta ticību pieņēmi?

— Nē. No pareizticības atkāpies neesmu.

— Vai tevi ar pletni sist vai pie kāķa vilkt?

Pirmo reizi Georgijs palika atbildi parādā.

— Ar pletni tevi sist vai pie kāķa vilkt? mūks jautāja pa otram lāgam.

«Ar spīdzināšanu grib pārbaudīt, vai neesmu mānījies.»

Un Georgijs cieši atteica:

— Pie kāķa.

Mūks nosmējās.

— Zemnieka dēls, bet lepns kā muižnieks. Piecreiz viņam ar pletni.

Viņu sita, ik pēc sitiena vaicādami:

— Vai pieņēmi pāvesta, ticību?

— Nē! — Georgijs ik reizi atkārtoja.

Tad viņu nostādīja atkal mūka priekšā. Mūks piepeši pastiepās uz viņa pusi un vaicāja:

— Vai tev, tulks, naudas ir daudz, un kur tu to slēp?

— Nauda ir ikkuram cilvēkam. Bet, kur tā glabājas, to zinu es viens pats.

Mūks saīga.

— Un vai Turcijā ar pagānu ticību apgānījies? — viņš noprasīja savam upurim.

— Nē.

— Desmit reižu ar pletni!

Georgiju nogāza uz grīdas, sita un atkal nostādīja mūka priekšā.

— Es varu tev vaicāt, vai esi pieņēmis angļu ticību, bet pagaidām vaicāju: vai tev ir nauda, un kur tu to slēp?

— No pareizticības atkāpies neesmu, — Georgijs atbildēja. — Nauda man ir, un es parādīšu tev, kur ta noglabāta.

— Tu esi gudrs cilvēks! — mūks nopriecājās. — Nekāds zelts nav to vērts lai tā dēļ ciestu mokas... Vediet projām! Svārks lai paliek tepat, tas ir pārliekām smalks. Parādi krustu!

Georgijs nobālēja, taču mūks nicīgi saviebās.

— Cara tulks, bet nēsā vara krustu!

Par Georgija cietumu kļuva šaurs, apaļš, akmeņiem mūrēts tornis.

Iegājis tornī, viņš palika guļam nemaņā — vai nu pletnes bija vainīgas, vai pagurums,

Viņš nejuta sevi iekaļam ķēdēs, nedzirdēja durvis aizslēdzam, Cik ilgi nogulējis neatmaņā, to viņš nezināja, tikai piepeši izdzirdēja balsi:

— Kas tu tāds esi, vīrs"?

— Nevainīgs, — Georgijs atbildēja.

— Pēc balss vēl jauns ...

— Pasaki — cik mūsu šajā tornī ir? Vai gaisma te ir?

— Tagad esam tikai mēs divi. Te iespīd pirmais saules stars, bet mūsu novadā gan debesis allaž vien ir nomākušās,

— Manu, ka tu neesi zemu ļaužu. Varbūt tu arī nopratīsi, kas es tāds. Drīz atnāks man pakaļ. Spīdzināts solījos atklāt, kur mana naudas slēptuve.

— Gnīda! — tumsā nogranda balss, niknumā aizšķindējās važas, kā plēšas nošņācās apsaldētas krūtis. Vairāk neatskanēja ne vārda. '

Tornī tapa kluss, tik kluss, ka no otras malas varēja saklausīt žiglus, švīkstošus trokšņus.

— Vai tu dzirdi? — vaicāja torņa pirmais iemītnieks.

— Nē! — Georgijs atteica.

— Kā gan vari nedzirdēt? — brīnījās vecais torņa iemītnieks. — Tā ir visskaistākā skaņa, kādu vien esmu klausījies divdesmit gados, kopš te sēžu! Tur zāģē dzelzi! Paga, troksnis taču nāk no tava kakta. Vai tu esi tas zāģētājs? Tu zāģē važas, bet kur tev vīle gadījusies?

Georgijs pasmīnēdams noglaudīja savu vienkāršo vara krustu,

— Piedod, ka tevi apvainoju, — vecais cietumnieks sacīja, — tu esi krietns jauneklis. Tu ķeries pie darba tūliņ, iekams neesi kļuvis vārgs. Tikai aizbēgt gan no šejienes neaizbēgsi.

Un piepeši vecais torņa iemītnieks izdzirda balsi pavisam tuvu.

— Kur ir tava važa?

— Vai savējo jau pārzāģēji?

— Zāģīti pirku Anglijā. Zāģē, es apraudzīšu durvis.

— No šejienes nevar aizbēgt, — cietumnieks sacīja, taču zāģītis jau žvīkstēja sparīgi jo sparīgi.

Georgijs aptaustīja durvis un atgriezās pie biedra.

— Vai proti ar ieroci rīkoties?

— Esmu no tiem, kas, brīvē būdami, staigā laupītāju takus.

— Manuprāt, mūks atnāks ar vienu vien sargu. Kam šim daudz liecinieku? Tu nostāsies aizdurvē un nokausi sargu.

— Ar ko? Sargi ir noēdušies kā vērši.

— Raug, ar šo.

Georgijs ielika cietumniekam saujā krustu.

— Ar krustu?!

— Vai baidies sadusmot Dievu?

— Mūsu vajadzībai tavs krusts par vieglu.

— Totiesu ass kā turku zobens. Palūko.

Nožvakstēja atspere, un no krusta izlēca smalks tērauda dzelonis.

— Skat tik! — vecais cietumnieks tik vien noteica,

Nošķinda važas, uz grīdas nokrizdamas. Cilvēks piecēlās un izstaipījās. Viņš pagājās gar sienmali.

— Par šiem brīvi spertajiem soliem atklāšu tev, kur noslēpti mani dārgumi.

— Kam man tavi dārgumi?

—Noderēs. Kas zina, vai abi dzīvi paliksim? Klausies. Rjazaņas novadā ir Možaru sādža. Piecas verstis no tās priedoksnī ir avotiņš. Ļaudis to dēvē par Līksmo. Izcel akmeņus, roc un atradīsi dārgumus. Tur ir viss, ko esmu sakrājis dižam darbam.

— Kādam?

— Vācu naudu, zeltu un dārgus akmeņus, lai kluptu virsū bajāriem un Maskavā lai ieceltu caru, kas būtu labs visai Krievijai, kas valdītu, nevienam gauži nedarīdams, netiesādams un nenomākdams, un cara dienestnieki lai darbu darītu, nevis zagtu.

— Kas gan tu tāds esi?

— Laupītājs Kudejars.

— Klusu, Kudejar! Vai dzirdi?

— Soļi?

— Esi gatavs cīniņam! Lai dievs mums palīdz!

— Cīņā krist — tas ir gods un prieks.

Abi nostājās katrs sava vietā.

Nodžerkstēja atslēga. Durvis atvērās. Tornī ielīgoja svece. Muks vaicaja:

— Nu, cara tulk, vai esi dzīvs?

— Dzīvs gan.

— Vai esi gatavs parādīt to, ko spīdzināts solījies? Bet, ja neesi gatavs, tad mēs atnesām kniebavas...

— Esmu gatavs.

— Noņem viņam važas! — mūks pavēlēja sargam.

Sargs iegāja tornī, pieslēja āvu pie sienas, un tad kāda roka aizspieda viņam muti, bet pats viņš sāka augšpēdu slīgt gar zemi.

Nesajēgdams, kas tur īsti ir, mūks pacēla sveci augstāk, bet Georgijs iebelza viņam pa ceļu locītavām, nogāza zemē un trieca ar važu pa galvu, Un tad notika tas, ko varēja gaidīt, bet cietumnieki to nebija gaidījuši. Troksni sadzirdējis, tornī ieskrēja trešais — sardzes vīrs. Kudejars klupa pie āvas, un abi reizē viņi zvēla viens otram. Un abi nokrita. Georgijs pieskrēja pie ienaidnieka, to nogalināja un pacēla Kudejaru uz augšu.

— Gals klāt, — Kudejars nogārdza, — Es viņam ietriecu sirdī, viņš man — vēderā.

— Es tevi iznesīšu!

— Neiznesīsi! Ārpusē sardzi neapmānīsi... Klausies! Tagad Kudejars esi tu! Sis vārds Krievzemē nemirst. Kamēr ir bajāri, tikmēr jādzīvo ari Kudejaram. Lai bajāri zinātu: ir kāds, kas savaldīs arī viņus. ,. Lūgtin tevi lūdzu. Zvēri, ka pieņem vārdu! Zvēri pie sava krusta!

— Zvēru, — Georgijs noskūpstīja krustu. — Kopš šās dienas nav vairs tulka Georgija. Kopš šās dienas mans vārds ir Kudejars!

— Bēdz, — Kudejars čukstēja, — es aizkavēšu sargus.

Jaunais Kudejars norāva bendes darbu darītājam mūkam sutanu, uzvilkās to mugurā un, savu krustu pa rokai turēdams, izgāja no torņa.

Cietumā viņš bija atvests ar aizsietām acīm. Viņš nezināja, kur atrodas.

No torņa augšup veda kāpnes. Georgijs paspēra dažus soļus un pa aili ieraudzīja zvaigžņotu debesu laukumiņu.

— Paldies dievam! Nakts vel nav pagājusi.

Strēlis snauda, uz āvas atspiedies. Georgijs spēra kāju uz pēdējā pakāpiena. Un tad iejā baismi ievaidējās cilvēks. Bijušais Kudejars, sāpes pārvarēdams, kāpa augšup pretim svaigam gaisam, debesīm, zvaigznēm un brīvībai, Sargs pārmeta krustu, pagriezās un ieraudzīja Georgiju. Viņš iebļāvās. Georgijs viņu nogalēja.

Nu bēglis paraudzījās apkārt. Plašs, vaļējs pagalms. Mūra nami. Logos jau sāka līpināties ugunis. Blākšķēja durvis. Iztrūcinātie mūki un strēļi samiegojušies saskrienas cits ar citu. Mūris. Kāpnes. Pa mūra virsu šurp, kur noskanēja bļāviens, steidzas sardzes vīrs. Georgijs-Kudejars traucās augšup sargam pretim. — Tur notikusi slepkavība! — viņš uzsauca sargam, pagriezdams tam ceļu. Sargs steigdamies paskrēja garām Tepat jau bija mūra mala. Georgijs izlīda pa dzeguļu starpu. Pavēries lejup, viņš lēca. Lēca gan.

No trieciena pret zemi viņš uz brīdi zaudēja samaņu, taču nākamajā mirklī jau pielēca kājās, un kājas bija veselas.

Ceturtā nodaļa

Dienas vidū Georgijs-Kudejars jau bija tālu no galvaspilsētas un no agrākās dzīves.

Izlauzies no cietuma, viņš pret rītu nokļuva līdz mājai, meklētāji vēl nebija paspējuši tur ierasties.

Viņš paņēma šķirstiņu ar desmit rubļiem un Pāvela doto vara ripu, apāva melnus, zeltu šūdinātus safjāna zābakus, uzvilka melnu ādas kreklu un ādas bikses, galvā uzlika zemu, ar melnu emalju klātu bruņu cepuri. To visu viņam bija dāvinājis Hmeļņicka kareivīgais dēls Timošs pirms karagājiena uz Moldāviju pēc daiļās Roksandas — valdnieka Vasilija Lupu meitas.

Maskavas nomalē Georgijs no uzticama cilvēka — mazkrieva paņēma savu melno, stalto zirgu. Georgijs mūžā bija tik daudz pieredzējis, ka neticēja vairs nevienam un lai nu ko, bet zirgu visādam gadījumam turēja pie rokas pašā drošākajā vietā.

Un nu viņš jāja bez ceļa, pieminēdams Timošu un domādams: vai tas viss maz ir bijis? Vai ir dzīvojis Timoša draugs — zobena cilātājs un loka šāvējs, dziesminieks un spēlmanis Georgijs? Timošs ir kritis. Kritis Moldāvijā — Sučavas cietoksnī. Nav Timoša, nav arī kazaku dziesminieka.

Georgijs-Kudejars tvēra pie krūtīm. Uz krūtīm bija Pāveļa dotā ripa. To Georgijs bija piestiprinājis pie krekla: kas zina, varbūt tā par tiesu reiz pasargās no negaidīta cirtiena, Viņš pieskārās ripai un domāja: vai ir maz bijis arābu mūks Pāvels no Alepo? Vai ir bijis tulks Georgijs? Svešzemju valodu pratējs, Ārlietu prikaza priekšnieku laipnības sildītais laimes luteklis, kas augstu cēlies un aizmirsts viēnā pašā dienā?

Bet, ja nav zemnieka dēla no Troicas Nerlas klostera ārpilsētas, ja nav Maskavas ziepju vāritavas mācekļa, ja nav kazaku pulku karavīra un dziesminieka un ja nav tulka, kas tad ir? Vai Kudejars?

Georgijs iedomāja ātrumā doto zvērestu, cīniņu tornī, bēgšanu ,. .

Dzīve aizgājusi postā.

Kas viņš ir? Kas ir šis jātnieks?

Bija Krievzemē cilvēks un izgaisa. Un nevienam nav par viņu daļas, jo viņš nav bajārs, jo viņam nav nedz muižu, nedz dzimtļaužu. Vārda — ir tā nav! Ivanovs? Cik nav Krievzemē tādu Ivana dēlu? Viens vairāk vai viens mazāk — kas tur. Vai tad vērts naidoties ar pat¬riarhu kāda Ivana dēla dēļ?

Domes vīri nodeva savu kalpu. Un caram viņš ne prātā neienāca!

Kas tad ir šis jātnieks? Vai pazemots, pletnēm šaustīts, cara galmam nevajadzīgs cilvēks bez vārda? Vai arī Kudejars?

Lai ceļas augšām bardzīgais vārds!

Lai pēdējā asins lāse pazūd no bajāru treknajiem vaigiem, kad viņiem pavēstīs: Kudejars atnācis.

Par apsmieto godu — Kudejars!

Par bajāru trulumu un gļēvumu — Kudejars!

Par viltu un krāpšanu — Kudejars!

Kudejars jūs sodīs, biezpaurainie resnvēderi!

ZEMNIEKI UN MEŽAIŅI

PIRMĀ NODAĻA

1

Mežaiņiem Krievzemē ir laba dzīve. Istabas mežaiņiem plašas, kažoki silti, tīnēs naudiņa turas, kāpostus ik dienas ēd ar gaļu vārītus.

Baltās kamaniņās ar baltiem, pinkainiem kumeļiem priekšā nakts vidū gar mēness malu izjoņoja Lauska tēvs — denkts un tvirts kā krimildis. Lausks izlaida cauri Možaru sādžai, ka nočirkstēja vien. Uz Paras upes tumšā ledus ieskrējies, straujajā drāzienā grožus nejaudādams novaldīt, Lauska tēvs visā sparā iebrāzās mežā. Ilkss gals cirtās priedē, un tas tik bija cirtiens ka cirtiens — mežs nokrekstējās vien, bet kamanas ar zirgiem un visu braucēju sabirza sudraba putekļos.

Galvenais mežainis Fjodors Atamanovičs bargu aci pablenza uz dēlēnu Vaņušku, un Vaņuška uz tām pēdām bija no krāsns lejā, iegrūda spalvainās kājas velteņos, jau skriedams uzmeta plecos lepno, melno kažociņu un pa galvu pa kaklu izspruka no istabas saķert zirgus, ko Lauska vecis bija izputinājis.

Vaņuška steidzās: kā jau trejkungu dienas vakarā — Fjodors Atamaničs posās rīkot varen jautras svētku rotaļas lielajā Možaru gāršā.

2

Šai vēlīnajā vakara laiciņā pelnrušķe Aņuta — sērdienīte, kas dzīvoja pie pārtikušā zemnieka Jemeļķas, slepšus bija attecējusi pie skaistules un zintnieces Malaņjas,

Vīra nebija mājā, tas aizgājis uz baznīcu apsvētīt ūdeni.

Pusgads jau garām, kopš Možaru baznīcā nebija priestera. Možariešu pašu pops bija nomiris, šādi tādi apkārt- staiguļi gan ieklīda, taču ilgi Možaros neturējās. Vieniem te dzīve šķita par vienmuļu un par trūcīgu, citi bija pārmēram iecienījuši vīnu, un draudze tiem sadeva pa kaklu un aiztrieca projām. Malaņjas psalmotājs gan arī bija žūpa, bet tak jau pašu ļaužu.

— Aņuta! — Malaņja priecājās par meičas atnākšanu.

— Gaidīju jau tevi, gaidīju. Met zemē kažoķeli un sēdies tuvāk pie sveces, gribu tevī paraudzīties.

Aņuta vai sastingdama — ej nu zini, kas zintniecei padomā, — nometa kažoķeli, novilka velteņus un piegāja pie galda.

— Sēdies! Pacienāšu tevi ar saldo putru. Jemeļkam jau, kazi, saldumiņa, gardumiņa iznāk tikai paša telītēm?

— Tā nerunā, — Aņuta lūdza, — meitas man pāri nedara. Krusttēvs Jemeļjans uz ziemsvētkiem lika viņām kleitas šūdināt, bet mani aizmirsa, un viņas lūdza tēvam arī par mani.

— Bet nepielūdza vis?

— Nepielūdza vis, — Aņuta nodūra acis.

— Ek, Jemeļa, Jemeļa! Visas savas vecās vīzes sakarinājis kūtī pie griestiem, lai lopiņi labi padotos, bet vienu gan neatģied: badgalis un bailulis veiksmes neredzēs.

— Tā nerunā. Sētā viss veicas. Saimniekam tagad ir četras govis un trīs telītes, un zirgu arī trīs.

— Aitiņu būs pussimta?

— Vairāk vēl.

— Un tikpat viņam visa par maz? — Malaņja nosmējās.

— Bet zini, meitēn, pirms tavas atnākšanas man ausīs zvanīja. Ka ne aizklausīties!

— Un kas tad būs? — Aņuta nobijās jau pirms laika.

— Tas būs, ka tevi gaida priecīgs ceļš. Tāls ceļš!

— Kur nu šis rāsies? Kur es varu aiziet no Jemeļjana?

— Nesēdēsi tak visu mūžu meitās?

Atkal Malaņja nosmējās. Aņuta pietvīka un nebilda ne vārdiņa. Bet pavaicāt kārojās. Un, paraug, meiča paceļ acis uz Malaņju — tumšas actiņas, kas vizmo kā mīlīgā saulē un siltā lietū briedušas ķiršogas.

— Kas viņš ir — tas mans līgavainis?

— Nezinu. Paskaties pati.

— Kā to var?

— Pamācīšu.

Aņuta nobālēja, bet Malaņjai vaigos uzradās bedrītes.

— Skat nu vien, cik jūs visas biklas. Jūs mani par burvi saukājat, bet ar nelabo es nepinos vis. Viņš man ienaidnieks. Es viņu apmānīju.

— Nelabo?! — Aņuta pārmeta krustu.

— Ne jau mums vien allaž jābūt tām muļķēm. Biju tolaik jauna — kā tu tagad, bet rotu kārojās karstāk nekā tev. Un tā salīgu ar nelabo.

Aņuta tik vien jaudāja kā plaukstu aizgrūst mutei priekšā.

— Dzirdu: šis sauc mani uz stalli. Bet sals tāds, ka tagadējais ne tuvu netiek, bija tāpat trejkungu diena. Aizeju. Pabāz roku gar stūri — tā šis aicina. Izdaru visu, kā vēlēts. Samanu, ka rokā tādas kā dūnas, tās bija drānas. Sis bāž man līgumu saujā. Paraksti!

— Vai tad pašu arī redzēji?

— Pašu? Klausies, meitēn, un neprašņā. Nu, šis bāž man saujā līgumu, bet es domāju: nekā nebija! Parakstīšu, bet, tikko gailis nodziedās, tā viss krāšņums izkūpēs kā dūmi. Es nu saku: man vajag pielaikot, vai drānas nav par šaurām. Ej pielaiko, šis atteic. Un smēja skaļi. Smejas tepat līdzās, bet mežā nošalko.

— Malaņjas krustmāt, vai tad tev bail nebija?

— Es tagad arī neviena nebaidos. Nu labi, aizeju uz istabu. Nometu savas drēbes, uzvelku nelabā dotās. Viss, kā uzliets, viss, kā izredzēts. Skatos uz sevi nenoskatīdamās. Dzirdu: sauc. Eju atkal uz stalli. Vai laikā? Atbildu, ka laikā gan. Tikai zelta auskaru pietrūkst ar sma- ragdakmeņiem — tie labi piederas manām zaļajām acīm. Nelabais atstiepj auskarus, bet es kā triekšu zemē. «Blēdība!» es kliedzu. «Tos akmentiņus jau kaķis uz astes aiznesīs!» Velns pagrābj auskarus un aizdiebj. Nu nes citus. «Se, labāku nemaz pasaulē nav.» Kā tad! Šitie tik glīti un tā spīguļo, ka vai acis sāp. Nu šis plijas virsū. Paraksti līgumu, drīz gaiļi dziedās. Bet es neesmu vis muļķe. Lai velns steidzas, man jāsteidzas nav. Es atkal to pašu meldiņu: «Iešu paskatīšos spogulī.» Istabā iekaru ausīs dārgos akmentiņus — tici vai netici, Aņuta, poļu karalim nav tādas karalienes. To vien domāju: lai tur vai kas, bet rotu neatdošu. Izģērbos, noņēmu auskarus un tad kā drāžu velna mantām virsū svētīto ūdeni no krūkas. Tūliņ arī gailis aizdziedājās. Tad nu tik sākās gaudošana! Ir skurstenī, ir sētā, ir mežā, Bet man nāk smiekls. Izsmējos, Aņuta, no sirds. Ne par vienu vīrišķi neesmu tā smējusies kā par nelabo.

Aņuta klausījās ne dzīva, ne mirusi.

—Bet kā iai es paskatos uz savu izredzēto? — viņa vaicāja.

— Ēd saldo putru, — Malaņja cienāja viešņu. — Kad būsi nobaudījusi, tad izstāstīšu.

Aņuta ēd ar sīrupu aizdarītu rāceņu putru un gaida.

— Nemokies nu, nemokies, — Malaņja runā. — Pastāstīšu tev drošu līdzekli. Vai dūšu nezaudēsi?

— Nezaudēšu!

— Jāizsauc mežainis.

— Kā?

— Mežaini ir viegli izsaukt. Saslien būdiņu no trejiem egļiem, pati nosēdies būdiņā. Redzēsi visu, bet viņš tev ļauna nenodarīs, klāt netiks. Egļi jau ir durstīgi. Tikai pieraugi, neskaiti vakarlūgšanu. Ja noskaitīsi, mežainis nenāks.

Aņutai salts vien pārskrēja, tomēr izrādīt viņa to neizrādīja, Gauži jau kārojās ieraudzīt savu likteņa lemto.

3

Pār zemi valdīja mēness. Nakts bija atkāpusies. Baltie klajumi tikko manāmi viļņojās līksmē. Sniegu piebārstītais mežs gan stāvēja nekustīgs un baisms kā cietoksnis. Tur bija patvērusies nakts ar visiem saviem noslēpumiem, bet nakts noslēpumi ir ļauni.

Ak, blēņas vien! Nakts ir brīnišķīga. Nakti acis nesāpina trakais krāsu jandāliņš. Dienā sniegs acis dara aklas. Dienā ikkatra pārsliņa dzirkstī kā dārgs akmens, un šais mānīgo dārgumu piekaisītajos klajos nav iespējams -atrast dimantu. Bet nakts — tā nemānās.

Ne jau visi zin to cieti: Naktī viltum nava vietas — Ja ir dimants, tad ir īsts! Mīla bēg no svešām acīm, Mīla skaļus vārdus nīsti

Mežainis Vaņuška, visu piemirsis, draiskojās klajā laukā. Viņš meklēja un meklēja spožus akmentiņus un atrada arī. Re, re, atkal upes kraujā kaut kas zilgi nozvīgznīja.

Vaņuška līkajām kājelēm jautri aizkūleņoja pa kupenām, pa jauno, mīksto sniedziņu, uzlēkdams kukaragās vējelim, kas vilka gar pašu zemi, un kopā ar to pārlidodams par palejām. Ne pēdu nepalika!

Un nekad nevienam nenāks ne prātā: dimanti nav vis meklējami aiz trejdeviņām zemēm, dimanti uzplaukst salta mēnesnīcas naktī, un nav nekā zilzilāka un mīlīgākā par tiem.

Vaņuška, čokurā sarāvies — mežaiņiem jau arī salst, — uzskrēja stāvumā, noplūca pašā kraujas malā izaugušo, milzīgo dimantu, tik lielu kā dūre, un ielika cepurē, kas jau bija pilnum pilna, tad paberzēja ausis un degunu, uzsita kažociņa apkakli un piepeši atcerējās Lauska kumeļus.

Skraidelēdams no akmentiņa pie akmentiņa, viņš bija piemirsis, kurp sūtīts, bet tagad ieraudzīja kumeļus un uzreiz atgādājās. Kumeļi ganījās lejā aiz upes. Tie apgrauza kupenu galus, birdinādami no lūpām sīksīkas, zilganas lāsītes. Kumeļus ieraudzījis, Vaņuška nopriecājās, iesmējās, nogrāba aiz pinkām garām lidojošo puteņa vērpeti, un tā, sāpēs un aizvainojumā gaudodama, aiznesa Vaņušku pie kumeļiem. Tur viņš palaida vērpeti vaļā. Pa kaklu pa galvu tā laidās mukt, nepamanījusi, ka palaidņa Vaņuška sažņaudzis dūrē trīs viņas brīnum skaistos, sudrabotos matus. Sāpēs vērpete uzvērpās stāvu gaisā līdz pašam mēnesim, apsvilinājās, saritinājās ripuļos un izputēja. Bet ap mēnesi tūdaļ iezaigojās mēness varavīksne.

Kumeļi noņēmušies lūkojās šajā brīnumā, bet Vaņuška tikmēr tiem uzmauca no puteņa vērpetes sudrabotajiem matiem nopītos iemauktus un dzīrās jau aulekšot uz mežu pie tēva — pie Fjodora Atamaniča, taču nezināma vara viņu vilka uz cilvēku mājokļu pusi. Kumeļi aizlaida auļiem.

Vaņuška uz ātru roku sabēra akmentiņus no cepures kažociņa kabatā un ieķērās vidējā kumeļa krēpēs. Seju svilināja vējš. Vaņuškam nule tik vēl sākušas mesties pūkas uz sejas, un nebija jau tā kā lielajiem mežaiņiem:  ne tiem par vēju bēda, ne par kaunu. Tie spalvām ap¬auguši.

Vējš kļuva asāks un dzēlīgāks un tad uzreiz atvilga. Vaņuškam sirds tapa vieglāka. Viņš pievilka pavadu, un kumeļi, soli gausinādami, šāvās debesīs un no turienes gar mēness maliņu laidās lejup lēni un līgani kā pavasara sniedziņš, kā bērna miegs.

Vaņuška atģidās: kabatā, kur viņš iebēris zilgos akmentiņus, bija caurums, pelīte izgrauzusi, garoziņu meklēdama. Nu gan ir greizi nogājis! Kaut jele viens akmentiņš palicis!

4

Ne dzīva, ne mirusi Aņuta sēdēja starp egļiem, tomēr acis skraidīja uz visām pusēm: nebija jau nākusi, lai palaistu neredzētu to, kas parādīsies. Bet nekas gan nerādījās. Un ilgi nerādījās.

Bet tad šķita, ka mēnesim kāds būtu lakatu pārsviedis pāri. Tas aizēnojās.

«Nu jau sākas!» Aņuta nosprieda.

Tā arī bija.

Pēkšņi no debesīm pabira zvaigznes. Cita par1 citu zilgāka. Sniegs sāka nākt aumašām. Līdz zemei tikušas, pārsliņas saķepa kopā, un Aņuta pa staļļa durvīm ieraudzīja baltus kumeļus sudraba iejūgā.

Nu vajadzētu nodvesties, un dvesiens jau būtu arī sprucis vaļā, bet tobrīd Aņuta pamīņājās un vienai kājai sametās salti. Aukstums koda cauri veltenim. Aņuta pavērās lejup — un vai tu re! Priekšā gulēja zilga zvaigzne — tik liela kā zoss ola — un staroja tā, ka atspīdēja viss stallis!

Aņuta dzirdēja žēlu balsi:

— Daiļmeitiņ, atdod manu akmentiņu!

Aņuta pacēla acis — viņš. Maziņš un pinkains, bet glītu vaigu. Acis melnākas par nakti, lūpas biezas, deguns taisns. Kā puļķītis. Seja zeltainās pūciņās.

Bail Aņutai nebija. Ko tur vairs bīstīties, ja jau vakara lūgšana palikusi neskaitīta. Viņa pacēla zvaigznīti — saltums svilināja cauri kulainim — un pa egļu starpu izsvieda Vaņuškam.

Vaņuška priecīgs noķēra zvaigznīti un noglabāja cimdā.

— Vai tev nemaz nebija žēl tādu zvaigznīti laist no rokām ārā? — viņš vaicāja. — Par tādu ikviens cars atdotu pusi savas bagātības.

— Nav jau mana, — Aņuta atteica.

— Tā gan, — Vaņuška atzina. — To zvaigznīti es noplūcu upes kraujā, pašā augšā bija izplaukusi. Kā lai tev atdaru, daiļmeitiņ?

— Parādi līgavaini!

To vārdu izgrūdusi, Aņuta, protams, pietvīka, un Vaņuška arī nosārta. Viņš vēl bija gaužām jauniņš mežainis.

— Varbūt ko citu vēlēsies? Līgavainis atradīsies, nekur tu no viņa nedēsies.

Aņuta nebilda ne vārdiņa, un Vaņuška nopūtās.

Un, rau, tālumos gaiss šķita noņirbam kā virs skursteņa gala, kad krāsns kurējās. Un Aņuta ieraudzīja jātnieku. Kustībās jautās valdonība, bet zirgs bija tumšu spalvu, un melns bija jātnieka apģērbs. Tikai uz krūtīm staroja spožums: Vai saule tur dega, vai tā bija brūce?

Aņuta iekliedzās, un viss pagaisa. Ir jātnieks, ir mežainis, ir baltie kumeļi. Tālumā tikai sniegs vērpās. Un upē sprēgādams nobūkšķēja melnais ledus.

5

Smuks un bagāts tiec! Zosis mierā liec, Teļus nedzenā Astēm gredzenā. Mute bubina, Kājas skubina, Jestrāk padanco, Ka neapskrubina!

Fjodors Atamaničs bija uzrīkojis dzīru traci meža pilīs.

Cauru nakti mežaini, ieķērušies pašās augstākajās virsotnēs, lieca kokus pie zemes un tad karājās tajos ar galvu lejup, un līksmojās. Debesis virs galvas — tas nav nekas, pavisam cits, kad debesis virs kājām. Novēlojies zemnieciņš šļūc ragavās pa zemi — tas nav nekas, pavisam cits, ja zemnieciņš ar visām ragavām un zirgu brauc augšpēdu. Vai vēders plīst aiz smiekliem!

Mežaiņi smēja pilnā rīklē. Mežaiņi svilpoja.

Ari Vaņuška nepalika citiem pakaļ. Kā citādi, tak jau Fjodora Atamaniča dēliņš. Brašs puika. Tikai šovakar Vaņuška bija divkārt jautrāks nekā allaž. Viņš tvarstīja pa kulaini savu zilgo zvaigznīti, sažņaudza to saujā cieši jo cieši, un viņam atspīdēja tumšzilas cilvēka acis, tumšzilas kā šī nakts.

OTRA NODAĻA

1

Jau vairāk par gadu Možaros ritēja nemierpilna dzīve. Ļautiņi rosījās, bet, neba nu darbu darīdami, tāpat vien skata pēc, lai neapkaitinātu jauno saimnieku — Sibīrijas carēnu Andreju Kučumu.

Pie agrākajiem saimniekiem dzīvojot, neviens bēdas nezināja. Bija darbs — strādāja, nebija darba — ērmoties neērmojās. Kas nu zemnieka cilvēkam ziemā par darbu? Pa reizei malkas vezumiņš atvedams un uz tirgu aizlaižams. Nu, un peļņā pabraucams.

Agrāk Možarus valdīja bajārs Buturļins. Tiesa gan, muiža piederēja nevis pašam, bet sievai. Buturļina, dzimusi kņaze Nogotkova, bija bagāta un bez bērnu. Toties viņas māsa Arina, kas izdota par sievu Kučumovičam, bija laidusi pasaulē veselu bērnu baru un dzīvoja trūkumā.

Visumīlīgais valdnieks Aleksejs Mihailovičs bija uzklausījis viņas lūgšanas un, bajāra Buturļina sievai bezbērnei muižu atņēmis, to atdevis bērniem bagātajai Arinai. Tas bija taisnīgi darīts. Un visiem būtu labi, ja nebijis Kučumoviča, kura galvu apmulsinājušas svešzemju gudrības. Augstajās zinībās viņš smēlies tādu gudrību: Krievzemes lauki tālabad nesot maz augļu, ka krievu zemnieks ir slinks un par maz pērts. Carēnam pieklātos zobenu cilāt tāpat kā viņa negantajam vecvectēvam, kas nomaitāja slaveno kazaku un atamanu Jermaku Timofejeviču, bet viņš ne no šā, ne no tā apmetās Možaros un ņēmās nikni tramdīt nelaimīgos zemniekus.

Šorīt tika nopērts cītīgais un pārtikušais zemnieks Jemeļka. Un vēl četri citi.

2

Andrejs Kučumovičs bija aizsvilies braukt uz Maskavu. Sals bija spīvs, bet iegriba — vēl spīvāka, un tika pavēlēts kravāt vezumus.

Bagātais zemnieks Jemeļka — tālabad jau viņu laida kungu istabās iekšā, ka bija kaut cik tīrāks par citiem, — kā allaž, bija sanesis malku un aizkūris krāsnis, te uzreiz bajārs Andrejs klāt. Pametis acis uz Jemeļkas darbu, bajārs saķēra galvu.

— Ak tu, grēka gabals! — Andrejs Kučumovičs iebrēcās. — Kas tev vēlēja kurināt krāsnis ar labo, ar rupjo malku?! Pēcpusdienā es braucu projām, kam siltums būs vajadzīgs?

Apķērīgais zemnieks nokrita kungam pie kājām.

— Mājai vajadzīgs siltums, jūsu žēlastība! Māja saltumā var aiziet postā.

— Kurinājis būtu ar sīko malciņu, nejēga! Ar sīko! Bet tu piestiepis rupjo!

Tad Andrejs Kučumovičs sameklēja bikšu kulē mazu mazītiņu grāmatiņu, pašķirstīja, palasīja un pavēstīja sakliegtajiem un nupat atskrējušajiem kalpiem:

— Dod viņam piecus kokus par to, ka bez atļaujas ņēmis rupjo malku.

Un Jemeļjans dabūja kokus.

Pēc tam kūla staļļapuisi. Tam Andrejs Kučumovičs savā žēlastībā novēlēja rīkstes: staļļapuisis bija zirgus sukājis stallī, nevis sētā.

Pēc tam pēra kučieri. Viņam Andrejs Kučumovičs savā žēlastībā lika sadot ar pavadu, lai viņš nebūtu tik tūļīgs: bijis vēlēts uzklāt zirgiem uz muguras segas, bet kučieris to pavēli pildījis palēnītēm, pamazītēm.

Pēc tam sukāja Jemeļjana kaimiņus Ņikitu un Pjotru. Tos sukāja, aizdomās turamus. Kāds bija ieprātojis aizskriet savā vajadzībā pie kungu nama logiem.

— Jums, grēka gabaliem, — bajārs Andrejs ārdījās, — par jūsu nešķīstību pienāktos cauru dienu nēsāt biksēs nātres. Bet kur lai ziemas laikā nātres rauj? Tālab pavēlu jūs pērt ar žagariem pa mugurgalu.

2

Pusdienu ēdot, Andrejs Kučumovičs iedomāja, ka ar visu to jezgu — pats bija uzraudzījis, kā tīnes krauj vezumā, — ir aizmirsis kādu mazu darbiņu. Bet darbiņš tas pats vien bija. Tā pati rūpe par ļaudīm — kā viņus, tumsībā nogrimušus, vest pie prāta. Pašās beigās sievas bija mazgājušas grīdas. Mazgājušas tik tāpat vien, lai būtu mazgāts, ko tur daudz ņemsies, ja jau māja paliek tukša.

Sievām Andrejs Kučumovičs allaž sprieda vienu un to pašu sodu. Par ikkuru apgrēkošanos viņas nostādīja ar seju pret vēju, iedeva rokā lāpstu, un ar šo lāpstu sievas meta gaisā sniegu, bet vasarā upes smilti.

Darbs viegls un jocīgs. Bet, stundiņu lāpstu pacilājušas, sievas nemaņā krita gar zemi: vai sniegs vai smiltis — ausis, acis, nāsis tika piedzītas pilnas, un ilgi to paciest nav spējams.

Pirms kāpšanas kamanās Andrejs Kučumovičs lika vainīgās sievietes nostādīt vārtu priekšā, kur labi vilka vējš, un tad tikai aizbrauca.

Iešķindējās zvārguļi pie lokiem, nokrācās zirgi, noūjinājās kučieri, aizvankšķējās suņi. Un kamanu verdzei pakaļ nokūpēja balts sniega mākulis: sievas rāvās. Kas zina, cik ilgi viņas tā būtu rāvušās, te uzreiz kungu nama priekšā uzradās trīs braši jātnieki.

— Metiet mieru! — tā skanēja pavēle sievām.

Uzraugs neiedrīkstējās ne aizpīkstēties.

— Sitiet pa skandekli! — rīkoja pats valdonīgākais no trim jātniekiem. — Aiciniet ļaudis kopā! Man ar jums, nabagajiem, runājams par diženu, dievam tīkamu darīšanu.

Ļaudis sapulcējās pie baznīcas. Trīs atjājušie uzkāpa baznīcas lievenēs. Galvenais sacīja:

— Esam nākuši pie jums visas Krievzemes valdoņa, mūsu vissvētā patriarha Nikona vārdā. Žēlīgais cars Aleksejs Mihailovičs dāvinājis baznīcai jaunas zemes. Patriarhs aicina jūs uz tām jaunajām zemēm. Tas ir ienesīgs un dievam tīkams darbs. To jums saku es — patriarha sūtītais vervētājs Fjodors Jurjevs.

Vervētājs parādīja Nikona grāmatu. Viņš solīja naudu, zemes, cik tīk, zivju bagātas upes, mežus, kur ik kokā sēž vāvere, ik aiz krūmiņa lapsa.

— Saki, kurp braucams! — Jemeļjans aprāva vervētāja garās runas.

— Uz Mainas upi un Utkas upi. Celieties kājās visa sādža reizē, pajūgus pats atvedīšu. Jūsu kungs Kučumovičs — lai brauc vesels! — kā dzird, nekāds zelta gabals vis nav. Pats jau redzēju, kā viņš sievas vārdzina. Bet pie Mainas un Utkas dzīvosiet savā vaļā. Nodosiet nomu, viss cits paliks pašiem!

'— Valoda tev jauka, — Jemeļjans iebilda, — bet nav vairs vasara.

— Ziema nekā nekait. Pavisam otrādi. Paņemšu līdzi viru divdesmit jūsējo, vienā rāvienā aizvedīšu pie vietas. Vīri uzcirtis būdas, izraks zemnīcas. Bet ar pavasari liksieties pie darba. Sacelsiet mājas, kādas vien sirdij tīk. Zemes saņemsieties, cik jaudāsiet veikt. Tajā pusē ir īsta maizes zemīte.

— Jāapdomā, — Jemeļjans pateica par visiem.

— Kas tur ko domāt! Ejam! — Ņikita iesaucās. — Ko te tupēsim? Tikpat no Kučumova glābiņa nebūs.

Ņikita bija tukšinieks un liels bļauris. Tālab ka viņš uz rāvienu nostājās vervētāja pusē, citi zemnieki iecirtās. Zem Kučuma valdīšanas nav nekāda saldā dzīve, tomēr šī ir tēvtēvu vietiņa, laba vieta — melnzeme un dzimtā puse lai. Labumā dzīvojot, labuma nav ko meklēt. Un bēgt no kunga — tas nav nekāds nieks. Meklēs un, ja atradīs, atdzīs-atpakaļ. Tiesa gan, aicinātājs ir patriarhs. Un nevis šāds vai tāds, bet Nikons.

— Apdomāsim, — Pjotrs sacīja vervētājam. To viņš pasacīja tā, ka Fedjka Jurjevs īgnumā nospļāvās.

TREŠA NODAĻA

1

Vervētājs Fedjka par apmešanās vietu izraudzījās psalmotāja stipri celto māju. Vīrs zināja gan, kas labs.

Malaņja saņēma viesi mīlīgi, iziedama pretim ar sālsmaizi, bet viesis tukšajā priekšnamiņā sazvērnieciski ieknieba saimniecei un dabūja tādu pliķi, ka ausis vien nodžinkstēja.

Fedjka neapvainojās, nepavisam ne — viņš uzteica visus ēdienus, kurus gatavot Malaņja, kā jau burve būdama, bija varen prasmīga.

Vīrieši dzēra uz visādām saknītēm un ogām uzlietus dzērienus un ielīksmojās tā, ka Fedjka Jurjevs no ceļa kules izvilka neredzētu aizjūras vīnu un cēla galdā, nekā vairs dzīrēm nežēlodams.

Psalmotājs Ivans iereibis sūrojās par dzīvošanu. Pagalam šis ejot postā šajā nomalē. Viņš esot tik augsti mācīts, ka piederētos kalpot Maskavā. Bet, lai tiktu Maskavā, vajagot daudz naudas kukuļiem, un kur to lai ķerot? Maizes Možaru draudzē netrūkstot, tikai naudu ne no viena neesot ko gaidīt. Par dievkalpošanu draudzes locekļi maksājot ar kautiem putniem un maizes labību.

Fedjka ar ausīm gan klausījās, bet raudzīties raudzījās uz Malaņju. Acis viņam zibšņoja, pirksti sita knipjus. Arī Malaņja spīdināja baltos zobus, smagajām bizēm apvīto galvu turēja augstu izceltu, ar balto gulbja kaklu dižodamās. Bet acīs lēkā nelabas gunis. Smiekli tajās sprēgā, un skaties, cik gribi, veries, cik tīk, nekā vai¬rāk tur nav, smiekli vien.

— Labi, — Fedjka saka psalmotājam, — ja tu man līdzēsi zemniekus viņiem pašiem par lielu lielo labumu izkustināt no vietas, tad es arī līdzēšu tev.

Psalmotājs priekos uzbļāva Malaņjai:

— Vadzi, sieva, sniedz viesim salda vīna kausu un dod mutes!

Malaņja nosmīnēja, bet paklausīja vīram.

Pie galda nostājusies, viņa pacēla pilnu kausu un pasniedza Fedjkam, bet tam par kausa pasniegšanu vajadzēja devēju nobučot. Tīkams parāds, nav vārdam vietas. Vienā rāvienā Fedjka izdzēra kausu, ar nekauņas acīm Malaņjā dzeldamies, un kā vilks gāja viņai virsū. Bet Malaņja veras viņā zaļiem dzelmeņiem un gaida. Fedjka par tiesu pieplaka pie viņas lūpām. Malaņja to pacieta mierīgi. Tikai lūpas uzreiz kā ar ledu bija apviznījušas — aukstas, tomēr svilina.

Psalmotājs atdūris galvu galdā un neceļ ne ausu. Piedzēris.

Fedjka pašķielēja uz to pusi un nu tik deva rokām vaļu. Bet te nu Malaņja ieķērās viesim krūtīs un pagrūda viņu nost, it kā viņš nemaz cilvēks nebijis, tikai tāds koka stumbēns.

Fedjkam Jurjevam galvā sāka dūkt.

— Tu man tīc! — viņš iesaucās. — Kālab tev mūžs jāaizlaiž postā, pie psalmotāja, pie pinkainā žūpas dzīvojot? Brauc man līdz. Ar zeltu apbēršu.

Malaņja iesmējās:

— Pirms pavaicā, vai tu tīc man!

— Kas tad man vainas?

Fedjka izrieza krūtis, vienu uzaci parāva uz augšu, otru — saboza, acis tā vien spīd kā vanagam.

Bet Malaņja smēja, sānus turēdama. Nebijis līdzās krāsns, būtu nokritusi. Fedjka pieskrēja pie psalmotāja Ivana un — caps! — šo aiz matiem.

— Mosties! Vai gribi rīt braukt uz Maskavu?

— Gribu uz Maskavu, — psalmotājs murkšķ.

— Še tev mana roka un še papīrs. Lai nebūtu nekādas krāpšanas, uzrakstīsim līgumu. Es tev pagādāšu vietu Maskavā, bet tu par to uz gadu atdosi man savu sievu.

— Bet viņa jau ir ragana! — psalmotājs saskumis atmeta ar roku.

— Esi ar mieru vai neesi!? — Fedjka bļauj. — Vai esi ar mieru man, Fjodoram Jurjevam, par vietu Maskavā pārdot uz vienu gadu savu sievu?

— Esmu ar mieru, — psalmotājs atteic.

— Vai parakstīsi pats ar savu roku?

— Parakstīšu, — un galva atkal atduras galdā.

Fedjka tūdaļ sadabūja papīru un tinti, uzšņāpa līgumu,

iebāza spalvu psalmotājam saujā, un tas parakstījās.

— Gatavs, — Fedjka sacīja, atņemdams elpu tā, it kā savu mūžu nebūtu elpu vilcis, un pavērās Malaņjā. — Tagadiņ tu esi mana.

Malaņja, kā stāvējusi pie krāsns, tā stāvēja nepakustēdamās. Tikai lūpas bija tapušas tumšas, bet acis — it kā gaišākas.

— Ja jau tā noticies, — viņa saka, — tad izdzersim abi divi pa glāzītei, manu jauno saimniek. Citādi man, raugoties jūsu — vīriešu darbos, sirds vai stātin stājas. Un neņem ļaunā, ka tādā reizē gribu pie tevis iznākt vislabākajā rotā, kā bajārienes radušas.

Malaņja iegāja viņpus aizkariņa. Viņa gačaukstinājās tīnē. Nopūtās. Nošvīkstēja drānas. Un tad viņa pēkšņi parādījās atkal.

Tērps balts un viegls kā mākonītis. Kupls — vai pa visu istabu iepleties. Krūtis Malaņjai kailas, ne krustiņa nav, nekā, toties ausīs karuļi. Tādus Fedjka pat bajārienēm nav matījis. Akmeņi zaļi jo zaļĻ Malaņjas acīs tie iešķīluši zaļas guntiņas.

Malaņja atnesusi divus sudraba kausiņus. Viens tukšs, otrā iekšā graudiņš. Nezinātājs to nemaz nepamanīs.

— Dod savu aizjūras vīnu, — Malaņja saka. — Pati pieliešu, izgodēšu savu jauno saimnieku.

Viņa ielēja kausiņos vīnu un nolika abus Fedjkam priekšā.

— Ņem, manu saimniek!

Fedjka lūkojas Malaņjā, un viņu krata drebuļi.

— Baismi man ar tevi, sirdsmīļā, — Fedjka teic, — bet līksmi arī. Zemnieces drānās tu esi ka bajāriene, bet poļu baj ārienes rotā esi kā cariene.

Viņš paņēma kausu un izdzēra.

— Liktenis, — Malaņja nočukstēja un arī iztukšoja kausiņu.

— Par kādu likteni tu tur čuksti? — Fedjka taujāja.

— Par to, no kura nevar izbēgt.

Un Malaņja iesmējās — iemējās Fedjkam taisni acīs. Patriarha sūtnis lēca kājās, bet kājas viņu neturēja. Istaba sāka griezties — ātrāk, aizvien ātrāk. Fedjka gribēja iekliegties, bet balss nebija. Viņš metās skriet — un sabruka zemē.

Malaņja paņēma no galda līgumu, sameklēja savā tīnē zālītes, patrina ar tām papīru, un burti pazuda. Viņa izdzēsa visus vārdus, tikai parakstus atstāja, tad paņēma spalvu un uzrakstīja citu līgumu.

To padarījusi, Malaņja uzvilka vāverādu kažociņu, izgāja sētā, aizjūdza zirgu, ieguldīja kamanās pirms viesi, pēc psalmotāju. Fedjkam azotē viņa iebāza līgumu, izbrauca no sādžas līdz kungu namam, krietni saplītēja zirģeli un pati izlēca no kamanām.

2

Abi vīri atjēdzās reizē. Atjēdzās un saķēra galvu — tā dunēja kā upe, kad ledus iet.

Rīta saulē nosārtusī pasaule neielīksmoja sirdi. Sniegs kvēloja košā sarkanumā. Miedz acis, cik uziet, ņirbas vien tajās lēkā, zibinās saules zaķīši, tā ka gribas vai kupenā ielīst.

Galvu sagrābuši, abi atmanīja, ka sēž kamanās. Kamanas stāv dziļā sniegā klaja lauka vidū. Un tad viņi iepleta acis platāk un pārkrustījās. Zirga ilksīs nebija. Izķlupuši no velnišķīgā pajūga, abi iestiga sniegā. Un tad viņi beidzot ieraudzīja baigo un brīnumaino skatu. Sniegs kamanu priekšā bija nobradāts un asiņains. Visapkārt nopēdots.

— Vilki! — psalmotājs novaidējās.

— Kā gan tie mūs nav saplosījuši? — Fedjka Jurjevs pārkrustījās. Ap dūšu bija tik nelādzīgi, ka viņš saskaitās uz vilkiem: varēja aprīt, bet nav aprijuši.

— Vai tu esi psalmotājs? — viņš uzprasīja, ierausies kamanās, atlaizdamies, lai galva mitētos griezties.

— Un tu esi vervētājs! — psalmotājs Ivans atcerējās. Tad viņš atģidās visu, kas vakar noticis: ir dzīrošanu, ir līgumu — viņš taču bija pārdevis Malaņju!

Psalmotājs, cerību pilns, pablenza uz Fedjku un pēc Fedjkas acīm nomanīja, ka tas arī'visu atcerējies. Vervētājs pagrezoja ar pirkstu psalmotājam.

— Neizlocīsies vis! Tavu sievu paņemu es! To liec aiz auss, pinkaini!

Psalmotājs pārdomādams skumīgi plūkāja bārdu. Viņš ieraudzīja Fedjkam azotē iebāzto papīru, to ieraudzīja arī Fedjka pats.

— Re, kur ir pirkuma grāmata, Te stāv melns uz balta: «Es, Ivans Ivanovs, uz vienu gadu pārdodu sevi patriarha kalpam vervētājam Fedjkam Jurjevam, bet viņš — Fedjka ...» Ko? Ko? . . .

Psalmotājs Ivans izrāva Fedjkam papīru no rokām, izlasīja un ņēmās diet.

— Se piga! Netiks tev Malaņja! Ņem mani!

Fedjka nocēla cepuri un pār kamanu malu noliecies, smēla sniegu kā ūdeni, trina seju un bēra sniegu uz galvas. Tad viņš uzlika cepuri un iebāza papīru azotē,

— Lai mani pērkons sasper, ja pēc dieva tiesas un taisnības nesadedzināšu tavu sievišķi sārtā, jo viņa ir ragana!

— Kas tiesa, tas tiesa — darbs tikai manai sievai uzspļaut sunim, un suns vairs nevankšķēs ,.. Bet tu nu gan pārmēru iekārsies — sadedzināšot! , ..

— Stāvi klusu! Citādi... — un Fedjka Jurjevs izrāva aiz zābakstulma glabājamo dunci.

3

Notika tiesa.

No tuvīnā klostera klusajā Možaru sādžā bija sabraukuši lieli vīri. Baznīcas priekšnamā uz sola sēdēja Malaņja važās sakaltām rokām, tai pašā burvju tērpā un vāverādu kažociņā ģērbusies. Viņas priekšā uz paaugstinājuma sasēduši svētie tēvi melnās drānās, un galvenais pār viņiem bija klostera priekšnieks Paisijs. Sādžinieku pienākusi pilna baznīca — ar dzīšanu sadzīti.

Fedjka Jurjevs liecināja par Malaņjas burvestībām un par to indevi, ko Malaņja viņam uzlaidusi.

— Un, nīzdama visu kristīgu ļaužu kārtu, — Fedjka brēkāja, — Malaņja uzlaida man un savam vīram psalmotājam Ivanam visus savus nešķīstos burvju spēkus. Tie pārnesa mūs kamanās, un zirgs aizrāva mūs bez ceļa. Bet Malaņja pati pārvērtās vilcenē un, caur skursteni izskrējusi, dzinās mums pakaļ. Vilcene augumā bija augstāka par mežu, zobi kā zāģi, acis kā divas krāsns mutes. Vilcene panāca kamanas un aprija zirgu.

— Kālab tad es būtu rijusi pati savu zirgu? — Malaņja iesmējās, ar smiekliem un neredzētu pārdrosmi biedēdama mūkus un zemniekus. — Es aprītu drīzāk jūs, bezgožus!

— Ragana! — Fedjka kliedza ar putām uz lūpām. — Cilvēkam ar krustu uz krūtīm tu netiec vis klāt! Netiec vis!

Vaicāja psalmotāju, vai viņš esot redzējis vilcēni.

— Neredzēju, — psalmotājs papurināja galvu. — Tiesa ir, ka pirkšanas grāmatā bija parādījušies citi vārdi. Bet vilcenes nebija. Un visapkārt kamanām bija daudz pēdu, vesels bars bija saplosījis zirgu.

Kučuma ļaužu bende Terentijs Ivļevs, samelnējis un izģindis, aiz slimuma līks kā āža rags, arī liecināja pret Malaņju.

— Viņa, ragana tāda, draudēja, ka padarīšot mani tikpat melnu kā manas istabas griesti. Tā arī notika. Trīs gadi kaltu — un paraugieties, labi ļaudis, kāds tagadiņ esmu. Ragana jādedzina!

— Vai draudēji Terentijam Ivļevam? — tiesneši vaicāja Malaņjai.

— Draudēju, — Malaņja neliedzās, — draudēju gan, jo viņš ir zaglis, pirms trim gadiem mums aizveda govi no kūts.

— Kā tev tas kļuva zināms?

— Man daudz kas ir zināms, Paverieties uz viņa purnu! Vai labs cilvēks ietu bendes darbu strādāt?

Možaru ļaudis bija nikni. Viens pieminēja vienu, otrs — ko citu, trešs — slimo galvu, ko viņam, dzērumā uz ceļa guļošam, Malaņja esot piesegusi ar savu brunču stērbeli, ..

Kamēr notika tiesāšana, Fedjka Jurjevs vienā gabalā skraidīja laukā. Kopš burvestu dienas viņa vēderā ilgi neturējās nekāda barība. Visu šo Jaunumu skatot, tiesneši nosprieda: Malaņja sadedzināma.

Tiesa notika Sveču dienā. Bīstīdamies apgānīt svētku dienu, mūki sodīšanu atlika uz rītu.

Malaņju ieslēdza kunga sētas klētī un visapkārt pieķēdēja suņus.

Tad Možaru ļaudis nāca pie sajēgas: vai tas nu prāta darbs — cilvēku dzīvu sadedzināt? Nu skrēja pie Paisija ar dāvanām. Klostera priekšnieks bija bargs. Visus, kas bija nākuši ar dāvanām, vēlēja pērt ar pātagu, un visi tika nopērti.

Možarieši saniknojušies pavēstīja Fedjkam, ka uz patriarha novadu neiešot. Patriarha vīri veicīgi saposās un aizjāja, nedz draudēdami, nedz naidu celdami, «Tas nav uz labu,» možarieši prātoja.

CETURTĀ NODAĻA

1.

Kamēr par Malaņju sprieda baismo tiesu, Aņuta ne dzīva, ne mirusi dirnēja kūtī. Ne ko slēpt, ne ko būt: meiča baidījās, ka tik Malaņja spīdzināta nepiemin ari viņu.

Bet, lai arī briesmīgi ir drebēt par savu ādu, — ja tuvam cilvēkam uzbrukusi nediena, paša bailes ir tīrais nieks.

Naktī Aņuta nošļūca no krāsns, klusītēm saģērbās un aiztecēja uz klēti, kur sēdēja Malaņja, savu bēdu bēdādama.

Viss tinās sala dūmakā, sniegs skripstēja vai pašā Maskavā sadzirdams.

Aņuta tomēr aizskrēja līdz bajāra sētai. Nekur ne¬vienas dzīvas dvēseles, Cilvēku pamanījuši, ķēdes suņi izlēca no būdām un klusēdami aptupās visapkārt klētij kā vilki, gaidīdami Aņutu, lai viņu saplosītu, kolīdz pienāks tuvu.

— Malaņja! — Aņuta pasauca iztālēm.

Balsi pazinusi, Malaņja atbildēja:

— Kam nāci, Aņuta? Ej projām, iekams neierauga.

— Neviena nav. Atnācu pajautāt, kas man darāms, lai tevi atsvabinātu. Pie klēts netiek klāt, suņi nikni.

— Nekas nav izdarāms, meitēn. Piemini mani un lūdz dievu.

— Varbūt nelabo pasaukt? Iemāci, kā, es pasaukšu.

— Lūdz dievu par mani, meitēn. Dievu! Un ej projām! Sargs aizgāja sildīties. Lai dievs nedod, ka neierauga vēl tevi.

Te uzreiz namā noklaudzēja durvis.

Aņuta apraudājās un aizskrēja. Uz sādžu skriedama, viņa minēja: vai nepasaukt mazo mežainīti, varbūt tas izpestīs Malaņju. Līdzko meiča tā iedomāja, tūdaļ ap viņu nokūpēja smalks sniedziņš un kā no zemes izauga trīs balti kumeļi sudraba aizjūgā. Kamaniņas ziliem ziediem izrakstītas. Sēdeklis tukšs, bet kučiera vietā — mežainis Vaņuška.

— Vai sauci? — Vaņuška jautā.

— Saucu.

— Sēdi iekšā un pavēli.

Kā sapnī Aņuta iesēdās kamaniņās, Vaņuška paraustīja grožus, un baltos sniegos tītā zemīte aizslīdēja zem vieglajām sliecēm. Slieces čīkst kā jau slieces, tik pēdu nekādu nepaliek.

— Vai kumeļi netek par ātru? — Vaņuška vaicā, vieglītēm grožus pievilkdams, un kumeļi straujumā pārlaida pāri šiliņam.

— Nav vis par ātru! — Aņuta atbild, kaut pašai elpa aizrāvusies.

Elpa aizraujas, bet baiļu nav. Burvju kumeļi, aizjūras kamanas, par kučieri mežainis, bet baiļu nav: viņa taču brauc cilvēku glābt.

— Tagad tāds patumšs, — Vaņuška nopūšas, — būtu bijis pilnmēness, es tev salasītu zilos akmens ziedus.

— Tie nieki vien ir, — Aņuta attrauc. — Ved mani drīzāk pie jūsu galvenā mežaiņa, mana darīšana ir steidzīga un baisma.

— Par atamanu mums ir mans tētiņš Fjodors Atamaničs. Neaizmirsti viņa vārdu. Tētiņam tīk, ka viņu pa godam uzbildina. Un liec vērā: lai viņš vaicā ko vaicādams, stāsti patiesību, citādi būs ļauni.

— Kopš mazām dienām nepatiesību neesmu runājusi, — Aņuta atbildēja un pēkšņi pamanīja, ka kumeļi iet soļos pa meža ceļu.

Pretim steberē zirgs. Mežainis ved mucu ar ūdeni.

Aņuta skatās, savām acīm neticēdama: zirga vietā ilksīs pats Kučumovičs. Viņa piegrūž Vaņuškam,

— Tā kā mūsu kungs būtu?

— Tas pats jau ir.

— Ak, tavu briesmu!

Vaņuška smejas.

— Tad zinās, kā ļaudis mocīt. No rīta pamodīsies, pabraucis kauliņus un sacīs: «Tā vien ir, it kā visu nakti būtu sakās nogājis,» — bet to ne ģist neģidīs, ka ik nakti viņam no tiesas mauc sakas kaklā.

Mežs pamazām pašķīrās, braucēji izkļuva klajumā. Klajumā stāvēja nami. Plaši nami — pa četri logi rindā, zem istabām siltuma labad govju kūtis. Vaukšķ suņi. Sādža kā jau sādža. Tikai lodziņi spīd gaišāki, bet vienā namā pa logiem plaiksnās tīri vai uguns liesmas. Aņuta novaidējās, bet Vaņuška ne ausu necēla. Tad jau laikam tā jābūt. Sajā istabā viņi arī iegāja.

Pārkāpusi pār slieksni, Aņuta samiedzās. Tīri tāds kā varavīksnes spožums būtu iedzēlis acīs. Viņa izdzirda sievietes balsi:

— Nebīsties. Ver acis vaļā un skaties, kamēr ir acis, ko skatīties.

Aņuta paklausīja un nu redz: goda kaktā sēž Dardedze. Zīda diegiem tā izraksta brunčus. Galvas rotā dzirkst neizsīkstošas rasas lāsītes. Acis Dardedzei lielas, bet nerimtīgas. It kā glāsainas upes liekas tur ritam.

Aņuta pašķielē pa kreisi — tur krāsns. Pašķielē pa labi — tur galds. Pie galda uz sola sasēduši mežaiņi. Galda galā krēsls, uz krēsla sēž Fjodors Atamaničs. Acis skadras, pats vienās pinku pinkās.

Aņuta paklanījās pulkam.

— Labu dienu, meža ļaudis! Labu dienu, Fjodor Atamanič!

— Labu dienu arī tev! Kālabad atnākusi?

— Mums Možaros uzkritusi nelaime. Psalmotāja Ivana sievu Malaņju mūki grasās sadedzināt par burvestībām.

— Par to jau viņi ir mūki, lai neļautu ļaudīm mierīgi dzīvot. Taču jūsu ļaudis paši ir labie. Paši ļaunumam' lielie izdabātāji.

— Tiesa gan, Fjodor Atamanič!

— Nu jā, ka tiesa. Tūdaļ pavaicāšu, vai mani ļaudis varēs tavā bēdā līdzēt.

Nu sāka mežaiņi murkšķēt cits caur citu. Viens pēkšķ kā pīle, cits gaudo kā vējš, cits čab kā zālīte. Pamurkšķējuši brītiņu, visi atkal apklusa.

Fjodors Atamaničs uz Aņutu neskatās. Sēž novērsies, bet runāt runā gan.

— Vai gribi, meitēn, uz laiku laikiem tikt no bēdām vaļā?

— Kā nu negribēšu! Gribu!

— Tad paliec pie mums. Izprecināšu tevi Vaņuškam, Došu lielu māju, lopu, cik gribēsi. Vai paliksi?

Aņutai sirds salēcās. Viņa jau bija dzirdējusi, ka nomaldījušos meitišķus mežaiņi ņemot par sievām. Tomēr viņa cieši atteica:

— Nē, Fjodor Atamanič!

— Erma cilvēki! — galvenais mežainis apskaities nokrekstējās. — To vien kāro kā mierīgu un pārtikušu dzīvi, bet no savas cilvēka ādas izlīst nevar. Pati būsi vainīga, meitēn. Daudz sirdēstu tev mūžā nolikts.

— Bet cilvēku dzīvē mani gaida mīlestība!

Fjodors Atamaničs iesmējās.

— Mirkļa ilgums būs tavai mīlestībai.

— Man gana ar mirkli, lai tik garām nepaiet!

— Nu labi, — Fjodors Atamaničs sarauca pieri, — ej, Aņuta! Par mums ciet klusu!

— Bet kā tad ar Malaņju?

— Paliks dzīva! — Fjodors Atamaničs uzbrēca, ar dūri pa galdu uzbliezdams.

Uzreiz viss iegrima kā zemē, un Aņuta atģidās pati savā sētā — govju kūtī. Viņa steidzās uz istabu, bet lievenēs stāvēja Jemeļjans.

— Kur tu bizo apkārt?

— Gotiņām sienu pametu. Šonakt salst.

— Tā jau gan, — Jemeļjans piekrita. — Strādniece tu man esi krietna.

2

No rīta laukumā iepretim baznīcai Terentija Ivļeva rokaspuiši sakrāva lielu, sārtu. Ap viņiem dīdījās psalmotājs Ivans. Ne kažoka mugurā, nekā, tikpat kā vienās apakšdrānās. Viņš lūdzās vienā gabalā:

— Puiši, pasausāku gan kraujiet malciņu! Lai liesmas sagrābj uzreiz, lai viņa nemokās!

Nodunēja zvans, saukdams ļaudis uz skatīšanos.

Sādžinieki lasījās kopā lēnām, nāca kā uz svētkiem, jaunās drānās, labākajās rotās saposušies. Priekšā stāvēja vēl neredzēts notikums.

Kur bijis, kur ne — uzradās vervētājs Fedjka Jurjevs. Zirgā sēdēdams, viņš nokliedza:

— Pēdējo reizi vaicāju: vai nāksiet uz jaunajām svētzemēm — pie mūsu vissvētā valdoņa un patriarha Nikona?

Ļaudis neatbildēja.

Fedjka uzdeva zirgam un aizgāja kā divi deviņi. Tai pašā brīdī no kunga sētas izbrauca pajūgi.

— Ved! — pār laukumu noskanēja. — Ved! Ved!

3

Malaņju uzveda uz paaugstinājuma. Mūki ieģērba viņu melnā paltrakā, uz kura rēgojās balts krusts.

Melnais, kā āža rags līkais Terentijs Ivļevs atnesa virves un sveķotu lāpu. Uz paaugstinājuma uzkāpa priesteris.

Balta kā sniegs Malaņja stāvēja, pie staba pieslējusies. Viņa raudzījās debesīs. Neredzēti zilas tobrīd bija debesis pār Možariem.

Priesteris ņēmās Malaņjai kaut ko stāstīt, bet viņa atmeta ar roka.

— Netraucē!

Skanīgais uzsauciens ietriecās klusumā, un klusums saplīsa kā pirmais ledutiņš uz lāmas. Gaidīdami kādu stipru burvestību, ļaudis kāpās atpakaļ, pūlis sāka murdēt un iztraucēja Malaņju. Viņa pavērās uz ņudzoņu visapkārt ap paaugstinājumu, un viņai sametās žēl ļautiņu.

— Jūs, ļaudis, esat vainīgi manā moku nāvē, tomēr es jums piedodu. Jūs nesajēdzat! Bet jūs, melnie maitu putni! — viņa uzsauca mūkiem, — No tās vietas, kur jūs nevarat mani aizsniegt, es jūs nolādu uz mūžu mūžiem! Par katru manu kliedzienu jūs lai kliegtu tūkstoškārt! Katra mana asara lai izlīst pār jums kā upe! Lai zeme jūs aprij! Lai skaidrie ūdeņi jūs aizskalo!

Klostera priekšnieks Paisijs noplandīja melnu lakatu.

Bende manīgi iegrūda Malaņjai mutē vīkšķi un apmeta ap rokām virvi, cieši jo cieši pieraudams tās pie staba. Priesteris teciņus noskrēja no paaugstinājuma. Ar cieto sirdi dižodamies, nokāpa lejā Terentijs Ivļevs.

Lēnītēm viņš iešķīla uguni, aizdedzināja lāpu, pacēia to pār galvu, jautri pavērās uz Malaņju, pamirkšķināja tai un tad uzreiz atvēzējās negantā niknumā. Sniegā sāka raustīties krītamās kaites sagrābta sieva. Lāpa ielidoja sārtā. Gaisā uzšāvās liesma.

Un, visus brēcienus pārskanēdama, noducināja Možaru psalmotāja dobjā balss:

— Malaša, nebaidies! Malciņa ir sausa!

Malaņja sadzirdēja saucienu, un pēkšņi viņai rādījās, it kā uguns trakotu ne vien zem viņas paaugstinājuma. Deg visa zeme. Malaņja ieraudzīja, kā cita pēc citas, melnos dūmos vīstīdamās, uzliesmo Možaru mājas.

— Pasaulei gals! — viņa iekliedzās, bet mutē bija vīkšķis.

Un tad pūlī kāds, nejaudādams izturēt, bija novērsies no sārta un ieraudzījis, ka sādža liesmo.

— Degam!

— Degam! — možarieši iebrēcās un, Malaņju aizmirsuši, tūdaļ metās uz māju.

Pa mājām šaudījās svešinieki. Tie stiepa ārā mantu. Nešļavas — zirgiem mugurā, mājas jumtā — lāpu.

— Laupīšana! Laupītājs Šiška atnācis!

— Šiška laupa!

Laupītāji dedzināja un siroja.

Mūki salēca kulbās un, zirgus pātagodami, aizauļoja uz klosteri. Viņiem neviens pakaļ nedzinās.

Bet sārts liesmoja. Jau sāka degt paaugstinājums.

— Vai kurls esi? — uz psalmotāja vaiga noplīkšķēja pliķis.

— Aņuta?

— še! — viņa iegrūda psalmotājam saujā cirvi. — Cērt virves pušu!

Psalmotājs palēcās gaisā, noelsās un rēkdams metās iekšā liesmās.

žvīks! žvāks!

Malaņja gulēja vīra rokās. Viņš aizsedza sievu pats ar savu augumu un atkal drāzās cauri ugunij.

Arā gan. Psalmotāja matu ērkulis, bārda, krekls liesmoja. Ivans sabruka zemē. Viņš aizvēlās pa sniegu, tad aprima.

Zirgus pleitēdams, ar meitām un sievu kamanās auļoja garām Jemeļjans. Aņuta metās uz ceļa priekšā,

— Apstājies, tēvoci!

Jemeļjans apstājās. Satvēris Malaņju, viņš ierāva to kamanās.

— Ē-ei!

Zirgi aizjoņoja.

4

Padeguļi bija apmetušies baznīcā — apsviluši, aplaupīti, sadauzīti. Bērneļiem gan gāja labi. Visi vienā pulkā tie lielām karotēm stribāja no lielām bļodām. Pagrabi jau neizdeg, bēdu laikā tēvi un māmuļas ar ēdamo neskopojas, un ceptas gaļas bija atliku likām.

Lielajiem šis gardais kumoss nelīda rīklē. Tie cieta klusu. Ikviens domāja savu domu. Bet ko tu, cilvēks, tādā reizē izdomāsi?

Un tad durvis plaši atvērās. Un iekšā ienāca Fedjka Jurjevs.

— Nu?! — Fedjka jautāja.

— Kāds te vairs «nu»? Braucam, vai? — Ņikita atsaucās.

— Tagad viss vienalga, — zemnieki piekrita.

— Eče nu!

Pjotrs piecēlās un aizveda savus bērneļus no pulka.

— Vai tad par tiesu paliksi krāsmatā? — viņam vaicāja.

— Vai iekopta zeme lai atmatā guļ? Kas pieskatīs tēvtēvu kapus, ja mūsu nebūs?

— Ja pats esi muļķis, tad nejauc arī citiem galvu! —<Fedjka uzbrēca. — Neaizmirsti, ka tu dzīvo kaimiņos Šiškam.

Pjotrs neatbildēja ne vārda.

Ļaužu pulks iedūcās, iečalojās, uz ātru roku posdamies tālajā gaitā. Tik viegla bija šī pošanās, ka brīnums, tikai neviens gan nebrīnījās.

KUDEJARS

PIRMĀ NODAĻA

1.

Ceļavīru krogū, kas stāvēja krustcelēs, ļaužu, kā allaž, bija biezin biezs. Tie strēba tēju. Vēl gaišs, darba cilvēkam līksmoties ir par agru.

Bet viens gan dzēra. Dzēra jau sen. Viņš bija palicis vienās ūzās un kājautos.

— Un tagadiņ, — plītnieks sacīja tējas strēbējiem, — ņemšu un nodzeršu zirgu. Sīvais galvā nekāpj ne lūdzams, bet acīm vairs netīk skatīt dieva pasauli. Tagadiņ man nekas vairs nav vajadzīgs: gals šā kā tā! Un kaunēties tagadiņ vairs nekaunos nekā!

Zemnieki, kas sēdēja krogū, nerāja puisi.

— Zinām jau, Jegoruška, tavus sirdēstus. Uz labu gan nav tāda dzeršana, kā tu dzer, bet labāk jau dzer vien. Citādi nešķīstais sagrozīs galvu un pats sevi aizraidīsi uz elli.

Tumšā kaktiņā sēdēja kāds vīrs viens pats. Tas piegāja pie Jegoruškas.

— Kas tev par žēlabām, ka esi noņēmies nodzert zemnieka cilvēka pēdējo mantu — zirgu?

Svešinieka priekšā Jegoruška necēla seksti gaisā, bet izstāstīja godīgi;

— Biju šodien precībās. Gan zināju, ka man parādīs durvis, tomēr jāju, jo mēs abi mīlamies.

— Vai tad viņas vecāki tik aplam bagāti, vai arī tu nabags?

— Raug, tā visa mana bagātība, — Jegoruška parādīja kvēpos nomelnējušās rokas. — Otru tādu kalēju kā mani lai pameklē. Un Darjas tēvs, māte ir mūsu ļaužu — zemnieki, Bet sen jau kā metušies uz tirgošanos. Un Darju viņi tīko izprecināt tirgonim, lai caur viņu paši izsistos tirgoņu kārtā. Darjas tēvs man uzprasīja: liec galdā simtu rubļu!

— Simtu rubļu! — zemnieki noelsās. — Kur tādu nedzirdētu naudu lai rauj! Tad jau jāiet tik laupīt!

— Izlīdzēšu tev bēdās, — vīrs sacīja un stingrā balsī novaicāja zemniekiem:

— Kur te tuvumā dzīvo kāds bagātnieks? Bet tāds, ko neviens neieredz!

Visi kā vienā mutē atbildēja:

— Bajārs Miloslavskis! Pats ir zema cēluma, tāpēc zemniekus plēš bez žēlastības. Viņa sādžās ļaudis vaidēt vaida.

— Kas tas ir par Miloslavski, Iļja Daņiličs, vai?

— Nē, viņa brālis Ivans. Pašlaik bajārs medī. Kalpi viņam izbadējušies, laupa savējos — pareizticīgos, tīri kā tādi tatāri.

Kāds, krustus mezdams, piebilda:

— Paldies dieviņam, rīt pats brauc projām. Izpriecājies būs.

Nepazīstamais vīrs uzsita Jegoruškam uz pleca.

— Vadzi! Jāj mājup! Nauda tev būs. Būs arī mīļa sieva. To tev saku es — Kudejars!

Likās, burvis izgājis caur istabu, kas vien bija krogū, visi nodūra acis grīdā, lai nesatiktos ar svešā skatienu.

Kudejars! Laupītājs, uz kura guļ lāsts, guļ jau kopš cara Ivana Vasiļjeviča laikiem — apritējuši jau tepat vai simt gadu.

Vai ir labi no burvja vērst seju sāņus? Apvainosies vēl.

Ļaudis pacēla acis, bet Kudejara vairs nebija. Tikai zirgs nozviedzās aiz loga un zeme sadrebēja: svešais aizauļoja.

— Vai tik nebija māns? — krodzinieks prātoja.

— Nē, — Jegoruška atteica. — Kudejars uzsita man uz pleca, tā bija dzīva roka, māns ir bezmiesīgs.

— Tā gan! — zemnieki atzina un mudījās no kroga projām.

2

Ivans Daņiličs Miloslavskis gulēja uz plata sola tukšā, smaržīgā kambarī. Pirms bajāra atbraukšanas tas bija mazgāts ar kvasu, kas nostādināts uz anīsa. Anīsa dzestrā smarža visu laiku turējās mutē, un miegs bija varen jauks, bez dienvidus murgiem, kuri ceļoties no tveices un no zvaigžņu stāvokļa pie debesīm, tā bajāram bija skaidrojis Vāczemes dziednieks.

Piepeši Ivanu Daņiliču kāds sapurināja aiz pleca. Viņš atpleta acis, brīnīdamies par kalpa pārdrošību, taču ieraudzīja nevis kalpu, bet nepazīstamu, melnu cilvēku.

Ivans Daņiličs sabijies samiedza plakstus, lai iznāktu laiks apgudrot, kas tas tāds varētu būt un kā lai izturas. Gribētos uzbļaut, taču vīrs ģērbies aplam ērmoti, nemaz nav kā pašu ļaužu. Ivans Daņiličs to bija matījis, caur plakstiem palūrēdams.

Melns ādas krekls šaurām aprocēm sniedzas līdz viduklim. Uz krūtīm zelta ripa ar vainagu visapkārt — saules zīme. Uz ripas rakstu zīmes. Bikses arī ādas, sabāztas zelta pūķiem izšūdinātos, mīkstos melnas safjānādas zābakos. Galvā zema, apaļa dzelzs cepure, bet varbūt arī sudraba ar bagātīgu melnas emaljas rotājumu un lielu, sarkanu seksti kā gailim.

Te nu traci celt nevarēja vis — jo vairāk tāpēc, ka svešinieks pielika pirkstu pie lūpām, vēlēdams klusēt. Aiz jostas tam bija trīs pistoles un garš, tievs zobens.

«Kaut tik nebijis sātans!» Ivans Daņilovičs sevī prātoja, klusiņām pieceldamies sēdus un nolaizdams kājas uz grīdas. Svešinieks, izteiksmīgi ar roku pamādams, tā bija licis.

Bajārs ar skatienu paslepšus sameklēja pie sienas svētbildes un saņēma spēkus, lai ar vienu vēzienu pārmestu krustu ir sev, ir svešajam, bet tas, pavēries melnām, zibsnīgām acīm, sacīja:

— Nedomā kliegt ļaudis palīgā. Tavs kalps priekšistabā ir miris. Atnācu tev ko palūgt. Rīt tu dosies uz Maskavu. Paņem ceļā līdzi simt dālderu manai vajadzībai un simt rubļu manam draugam. Neaizmirsti. Es atnākšu pakaļ. Uz tikšanos, Ivan Daņilič!

Bez trokšņa svešinieks pagaisa aiz durvīm.

Bajārs pirms izberzēja acis un ieklausījās, tikai tad dzīrās trūkties augšā, kliegt, dauzīt kājas pret grīdu, triekt vajātājus svešajam pakaļ, celt trauksmi.

Kaut kur skaņi aizdimdēja žigla kumeļa pakavi.

Ivans Daņiličs bija pārliecinājies, ka tas nav sapnis.

Viņš trūkās augšā, atrāva durvis, pārlēca pāri sava kalpa līķim, iebrēcās šaušalīgā balsī, aizsvildamies nepieredzētās dusmās ... Visi Miloslavska ļaudis tika sacelti kājās.

3

Pieci ceļi gāja pāri bajāra Ivana Daņiloviča zemēm. Uz visiem ceļiem bija izstādīti sardzinieki, izlūkos tika sūtīti pa divi, bet uz krustcelēm pa četri vīri. Dižīgs būdams, Ivans Daņiličs negribēja pārlikt aizbraukšanas dienu. Arī stundu viņš negribēja pārlikt, kaut debesīs kāpa smaga tūce. Bet tad iesākās tāds negaiss, tādi balti zibeņu zobeni skaldīja debesis, ka bajāram sirds metās nemierīga: varbūt tas bija laupītājs, kas vakar ienāca mājā, bet varbūt dēmons? Un, drošs paliek drošs, Ivans Daņilovičs noskaitīja simt dālderu un simt rubļu, slēpdamies no visiem, kaunēdamies pats no sevis, tomēr noskaitīja.

Naudu viņš sabēra divās kulītēs, kulītes ielika šķirstiņā.

Negaisu vajadzēja pārlaist, ceļavīri izbrauca gan tai pašā dienā, tomēr vēlāk.

Karietei pa priekšu aulekšoja trīsdesmit strēļu, gar sāniem gan neviena, jo ceļš bija aplam šaurs, bet no muguras — otri trīsdesmit. Kučieris sēdēja, pistoli roka turēdams. Kučierim blakus strēlis — arī ar pistoli rokā. Uz pakaļējiem kāpšļiem divi kalpi ar pīķiem un pistolēm. Ivans Daņilovičs ari bija pielādējis divas talšaujamas pistoles. Viņš brauca, laikiem smīkņādams, laikiem bozdamies: ja viņam nav parādījies sātans, kas tad tas ir par pārdrošnieku?

4

Baismīgi ir stāvēt uz ceļa un gaidīt laupītāju, Un vēl bija paklīdušas valodas, ka laupītājs esot pats Kudejars.  Un Kudejaru, kā stāsta, pirms simt gadiem esot nolādējis dievs un cilvēki. Ej nu sazini, vai viņš ir cilvēks vai nešķīsts gars.

Uz ceļa, pa kuru posās braukt Ivans Daņiličs, krustceles sargāja trīs strēļi: Ivaška, Ignaška un Vtors.

Kad pienāca viņu laiks iziet uz ceļa, visi trīs iemetās ceļavīru krodziņā iestiprināt dūšu.

Dzert viņi iedzēra gan, bet laikam jau par maz, tālab ari bailes uzklupa tūdaļ, kolīdz viņi nostājās krustcelēs. Un kā nu ne! No krūmiem izsprucis, pār ceļu pārskrēja melns suns, Var jau būt, ka nemaz nebija melns, tikai acīs rādījās — melns. Varbūt bija suns, tikai acīs rādījās — ar kaķa ūsām. Varbūt tas nemaz nebija melns un nebija suns, varbūt tas bija lūsis, bet varbūt vilkatis. Taču tas pāršāvās pār ceļu, un tūdaļ pār mežu uzkāpa melna tūce. Pērkons sadrebināja debesis, bira zibeņi.

Strēli aizdieba uz krogu. Ne vārda nepārmīdami, viņi izdzēra pa divi stopi stipra jo stipra degvīna, apsēdās zem svētbildēm un vēl pieprasīja degvīnu.

Kad vīri tā bija kādu nieku iedzēruši, sirds jau sāka pierimt, roka jau sniedzās pēc uzkožamā, tad dārdēdamas atvērās durvis un ienāca melns cilvēks. Pie krūtīm viņam kvēloja saule, uz galvas liesmoja uguns, seja bija bāla kā mēnesnīca.

— Tad šitā jūs, nelietīgie kalpi, sargājat savu kungu!

Cilvēks pacēla roku, un rokā bija pletne. Viņš uzvilka strēļiem gan krustām, gan šķērsām, paprasīja krodziniekam skaidru ūdeni, padzērās un pagaisa.

Strēļi nogāzās ceļos svētbilžu priekšā un tupēja līdz rītam, izlūgdamies dvēseles pestīšanu.

Bet naktī notika, raug, tā.

Laiks ātri vien atskaidrojās. Tūce nozuda, kā nebijusi. Mēness uzlēca gaišs un mīlīgs.

Debesis vairs nebija baigas, mežs smaržoja. Ivanam Daņiličam ap sirdi tapa vieglāk.

Un, tiklīdz bailes bija atkāpušās, tā priekšā uz ceļa noblīkšķēja šāviens.

Zirgu šķērsu pāri ceļam sagriezis, tur stāvēja jātnieks. Roka bija gaisā paslieta. Rokā kūpēja pistole.

Kā suņu bars, kas pamanījis medījumu, tā strēļi drāzās jātniekam virsū. Viņš nesteigdamies pagrieza zirgu, uzrāva to pakaļkājās, nosvilpās tā, ka Ivanam Daņilovičam pakausī iedūra sāpe, un aizjoņoja.

— Uz priekšu! Uz priekšu! — Miloslavskis bļāva, no karietes izliecies. — Saķeriet viņu! Dzīvu vai mirušu!

Steigdamies karietei garām, jātnieki pa šauro ceļu brāzās laupītājam pakaļ.

— Uz priekšu! Uz priekšu! — Ivans Daņiličs viņus skubināja. — Desmit rubļu tam, kas negodnieku nostieps gar zemi!

Baisi tapa mežā.

Šķita, tur auļoja nevis zirgi, dārdēja nevis astoņu brangu, pārbiedētu rumaku rauta aizjūras kariete, pats sirmais vēris šķita traucamies garām, mēness šķita bēgam kā baltais lasis. Viss šķīda un juka. Svilpšana, brīkšķi, vaidi, bet varbūt tur smējās nelabais?

Ivans Daņiličs nagiem ieķērās mīkstajā sēdeklī un samiedza acis, lai neviļus neieraudzītu sirmsirmu mežaini. Un, tikko viņam bija iešāvies prātā mežainis, tā karietē novējoja saltums, nobūkšķēja durtiņas, kāds apsēdās pretim. Kaut acis neredz, ausis tomēr dzird.

— Labu nakti tev nevēlēšu, Ivan Daņilič!

Bajārs atvēra acis — pretim sēdēja Kudejars.

— Apsolījos, bajār, ka atnākšu pie tevis. Nu redzi, atnācu arī. Tālab, ka stingri turu vārdu, atdod man to, kas dodams.

Miloslavskis pasniedza laupītājam slepšus sagatavoto šķirstiņu.

— Man, bajār, iepatikušās tavas pistoles. Esmu dzīvojis austrumzemēs, tur labam cilvēkam nežēlo nekā. Ja kādam iepatīkas zirgs, ir to atdod.

Ivans Daņiličs atdeva Kudejaram pistoles. Viņš iebāza tās aiz jostas un noteica:

— Gauži gan man tīk ar tevi, bajār, parunāties, bet tava kariete pārlieku kratās pa dangām, tā vien skaties — apgāzīsies vēl un sadauzīs manu zirgu.

Bajārs pašķielēja pa lodziņu, kā tad — karietei blakus rikšo zirgs.

— Pagaidām paliec sveiks, Ivan Daņilič! Ielāgo: ja darīsi pāri saviem ļaudīm, atnākšu atkal.

Atsprāga vaļā zeltītās durtiņas, nozibēja melna ēna, un pār visu mežu nogranda barga balss:

— Vai tā jūs, dienaszagļi, kalpojat labam kungam?! Aizlaidāt Kudejaru! Saņemiet no viņa savu algu!

Nosvilpa pletne. Kudejars zvetēja pa muguru strēļiem, kas viņam pašam dzinās pakaļ. Tad viņš ar savu ellišķīgo zirgu iešāvās mežā un nebija no viņa ne ziņas, ne miņas.

5

Uz rīta pusi Višenku sādžas malējās mājas vižļa lodziņā kāds pieklaudzināja paklusi, bet stingru roku. Kalējs Jegoruška metās pie durvīm, aizsteigdamies priekšā mātei — ziņkārīgai un pļāpīgai večiņai. Kalējs nebija alojies: viņu gaidīja tas, kurš krodziņā bija dēvējies par Kudejaru.

— Saņem, līgavaini, simt rubļu, ko iedot līgavas tēvam, un te tev būs divi dālderi iedzīvei.

Kalējs paņēma naudu neklanīdamies, cienīgi un padeva laupītājam roku.

— Tu mani izglābi, Kudejar! Mūždien to neaizmirsīšu!

— Stāsta, ka labs darbs esot dievam tīkams, bet es, kalēj, vēlos būt tīkams grūtdieņiem. Bet vai viens var ko lielu izdarīt?

— Kā lai tev līdzu?

— Sūti pie manis uz mežu tos, kas nemierā ar dzīvi. Sūti uz Melno gravu. Vai zini to vietu?

— Kā nu nezināšu! Tālīna un nomaļa vieta.

— Turp tad arī sūti! Gaidīšu ik svētdienu. Pats strādā, kā strādājis. Bet, ja sagribas un ja tuvumā nav lieku acu, tad kal, Jegor, zobenus un šķēpus. Te būs nauda dzelzi pirkt.

Un vēl viens naudas zutenis ievēlās kalējam saujās.

OTRA NODAĻA

1.

Baznīcas durvju priekšā sēdēja svētlaimīgie plānprātiņi, sēdēja aklie, šķībie un greizie. Gar ceļmalu — gaudeņi, sīki bērneļi bez māju, tizli sievieši un citi šādi tādi klaiduļi. Tur bija zemes arāji, ko trūkums izdzinis ubagu gaitās — kaunīgi, glīti sakopušies. Bija arī nejēgļi — kankaraini un lanckaraini, sadauzīti, nodzērušies.

Kuprains vecītis baltu galvu, baltu bārdu, nevienam nezināms, neviena ne saukts, ne aicināts, neprasīdamies bija iespraucies pie baznīcas durvīm lūgt žēlastības dāvanu. Bet nesauktam, neaicinātam te nebija brīv nākt. Durvju priekšā katram bija sava stingra vieta — no ubagu brālības pirkta un maksāta ne vien ar rublīšiem, bet arī ar sīvo. Godam pelnīta un ienesīga vieta.

Večukam dažs iebelza ar kruķi, dažs uzkāpa uz kājas ar savu dzelzs kāju — šis pacieta, negodis tāds!

Tad večukam visapkārt ciešā lokā sasēda paši ievērojamākie, paši svētākie diedelnieki un nogrāba ikvienu pasviesto dāvaniņu, bet šis — nepieredzējušais muļķītis — negāja un negāja projām, vēl diez ko cerēdams.

Dievkalpojums iesākās. Baznīcēnu straume izsīka. Nabagu draudze maķenīt atstiepa muguru, ņēmās triekt un valodot. Visvairāk runu bija par Kudejaru. Pasaulē uzradies Kudejars. Briesmīgs un nenotverams laupītājs. Senākais Kudejars nežēloja neviena; ja kāds stājās viņam ceļā, tas turpat uz vietas arī palika. Bet tagadējais, jebšu ļaunie spēki viņu cilvēkiem uzsūtījuši par grēkiem, jebšu pats arīdzan nolādēts, nabaga ļaudīm gan pāri nedara. Bajāram Miloslavskim, stāsta, esot visu naudas lādi atņēmis, bet sev neesot paturējis ne plika graša, izdalījis visu.

— No tā jau arī jābīstas, — saka kroplis Knēveļroka. — Parasts laupītājs, ko salaupa, to arī nodzer, parasts laupītājs lielvīriem bijis nebijis. Bet Kudejars nav no parastajiem, nē, nav gan! Tas griež bajāriem ragus pretim, kazi, celsies ij pret caru.

— Bet Dievu tak viņš pielūdz? — tā daži vaicāja.

— Kur nu! Staigā, melnā ādā savilcies!

— Vai esi dzirdējis par Kudejaru? — Knēveļroka piegrūda baltajam vecītim.

— Esmu gan. Daudzināja, ka viņš grasījies šito pašu klosteri, pie kura baznīcas mēs dāvanas lasām...

— Vai daudz tu salasīji? — ubagi ņirdza. — Ej uz lejas galu, tētuk! Te ir augšas gals.

— Stāsti nu, stāsti, ko Kudejars grasījies!

— Grasījies aplaupīt klosteri, bet atstājies. Esot par trūcīgu.

— Mūsu klosteris esot trūcīgs? — Knēveļroka apskaitās. — Paši Rjazaņas kņazi — tie, kas ar Maskavu spēkojās, te slēpa savas bagātības, Oļegs, kas cēlās pret Donas Dmitriju, kā noslēpa bagātības, tā atpakaļ vairs nedabūja.

Te gaudu balsī kāds aklais iesāka:

— Tas ir piepildījies. Soda zobens ir nācis pār Krievzemi. Gavilējiet, izsalkušie, brūcēm, un skrandām klātie, kam dvēsele balta kā sniegs un pazemīga kā jērs. Drebiet, mantkaši un bagātnieki, un visi zemo ļaužu vārdzinātāji! Kudejara bultas ir neatvairāmas, kā neatvairāmi ir pravieša Elijas soda zibeņi.

— Kudejars ir sātans! — nikni iekliedzās Knēveļroka,

— Kudejars ir tiesas eņģelis!

— Melnais eņģelis! — iebļāvās Knēveļroka.

— Ko jūs brēkājat kā tirgū! — baltais vecītis sadusmojās. — Pie baznīcas tak esam.

— Šis vēl mūs mācīšot!

Teju pat būtu sadevuši vecītim pa kaklu. Bet viņš piepeši tā saspieda vienam kauslim roku, ka tam vai krampis žokļos iemetās. Visi redzēja, ka vecītis uzreiz izslējās taisns un izvilka no azotes kulīti ar sudraba naudu. Viņš aizgāja tur, kur stāvēja izputējušie zemnieki. Vienā mirklī kulīte bija tukša, bet rokas joprojām sniedzās pretim, šķita, ka šīm ubagu rokām nav ne gala, ne malas. Vecītis izsteidzās pa baznīcas vārtiem. Un pēc tam nodimdēja pakavi.

— Vai tik tas pats nebija? — Knēveļroka attapa un pamazītēm, palēnītēm manījās no durvju priekšas projām aiz stūra, un tad aizlika pie paša klostera priekšnieka Paisija.

2

Jātnieks norāva bārdu un ienira upītē. Nomazgājies viņš atgūlās krastmalītē un klausījās, kā šalko mežs, kā zirgs stipriem zobiem plūc sīksto zāli.

Kudejars?

Valodas gāja plašumā. Viens vienīgs pārdrošs uzbrukums, bet slava tik liela kā pašam Skopinam-Šuiskim, dižajam karotājam pret poļiem. Un nevar teikt, ka ļauna būtu tā slava. Esot uzradies nabago aizstāvis. Tikai nabagie paši ne pīkstēt nepīkst, nevar un nevar sadūšoties celt rungu sevis aizstāvēšanai.

Ienāca prātā pēc žēlastības dāvanas pastieptās rokas. Cik tādu roku ir? Tās nav saskaitāmas. Visām dāvanu neiznāk, nepietiek sudraba. Tām pašām vajag sevi aizstāvēt. Pašām. Ja varētu atmodināt un iekustināt šo spēku!

Vai dzīve aizgājusi postā? Viņš zaudējis amatus, māju, vārdu, cerības pakāpties vēl mazliet augstāk dienestā? Būtu jau varējis uzkalpoties ir par domes djaku. Amati. . . Dzērienu devēji, lielbajāri, galdbajāri, gultbajāri, tuvīnie bajāri, cara mīluļi, carieņu lutekļi, patriarhu labās rokas! Vai tad cilvēkā patiesi nāk pasaulē tālab vien, lai visu mūžu rāptos augšup pa amatu kāpnēm? Un, ja nu, lai dievs pas, uzrāpjas līdz pašai augšai, ko tad? Vai kļūt par caru? Par pasaules valdnieku? Kālabad? Vairāk par to, cik vēderā lien, neviens neieēdis. Goda labad? Bet kas piemin valdniekus, kad aizmirsti top tautu vārdi? Kāpnes. Ja cilvēks sācis no pašas apakšas, tad viņš tāļu vis netiks, lai būtu cik manīgs būdams. Augšējie min uz rokām. Un tās kājas ir zābakos autas, ne jau mīkstās vizītēs, un zābakiem ir papēži. Kā tad nu ir — vai postā dzīve aizgājusi vai tagad tikai sākas?

Dzīvošana — tā nav dzīšanās pēc amatiem pašam sev, tā ir ļaužu zudušās laimes meklēšana. Laime ir nozagta. Kur tā atrodas — kas to zina, tas cieš klusu. Gan laikam dziļā cietuma pagrabā noslēpta, pagrabs bluķiem noslodzīts, važām aizvažots, važas saslēgtas, atslēgas atvarā nogremdētas.

Pēkšņi Kudejara acu priekšā iznira torņu torņiem rotātā Maskava. Ienāca prātā valdnieks, kas, cepuri noņēmis, soļo pa izmirušo galvaspilsētu, ienāca prātā strēļu pulki zem svētajiem karogiem, bajāru tūce — visa vienā zeltā un mūku tūce — visa melna, no tās vēsmo aukstums, tā vien raugies, ir sniegs sāks birt. Bet tālāk par tām divām — trijkārt lielāka tūce. Kā pelēka lietus diena — postgaļi muižnieki. Troņa un tēvzemes aizstāvji — kā siseņi, kas visu aprij. Aprij Krievzemes spēku, slavu, godaprātu.

Un ko vēl Kudejars iedomāja: pilsētas, un visas mūriem apjoztas, visas nocietinātas. Šie cietokšņi ir gan vareni, gan sabrukuši, akmeņiem mūrēti, no baļķiem celti, zemes vaļņiem nostiprināti. Un ik pilsētā sēž vojevoda. Vojevodam apkārt labu izēdāju, ja ne tūces, tad pūļi gan, par gardu kumosu tie ir gatavi gan kaut, gan triekt, gan gabalos plēst. Bet ap pilsētām spiežas muižas. Muižās ir kungu nami — maitu putnu pērkļi un kalpi — ķēdes suņi, ko samnieks piejaucējis, šo to viņiem atmezdams.

Karā muižnieks ir lapsas kūmiņš: ja briesmas nedraud — rij, ja briesmas draud — laižas ļekās, Mājās muižnieks ir lauva. Viens pats viņš stāsies simtam pretim.

Bet kur lai ņem tādu simtu, kas nepadosies? Ļaudis ir iebiedēti, ar viltīgu prātu vien vairs cerē izdzīvot. Ikviens rauga izrādīties par muļķīti. Kur jāgriež pretim krūtis, tur viņi pastiepj dibengalu. Sak, sadod pa mīkstu vietu un apžēlo. Bijuši tik kauli veseli, gan miesa ataugs.

Stipra un dižena tauta. Bet kas tikai nesēd tai uz kakla?

Lauva, kam uz skausta vērša jūgs. Trūkst roku, lai vērsi no jūga atbrīvotu. Zemnieka rokas ir aizņemtas darbā. Bet zemnieka darbs nav apdarāms mūžu mūžos. Kad druva nokopta, tā jāapar, uzarta — jāapsēj, kad esi apsējis, jālūdz Dievs, lai dotu lietu, bet ar mēru, lai viss neapslīkst, un tad atkal jāķeras pie izkapts.

Neesam jau mēs pasauli ierīkojuši. Un vairāk nav ne ko teikt, ne ko būt!

Kā ļauna zvaigzne pār Ukrainu spīdēja poļu karaļa kronis. Poļiem bija armija, pilsētas, cietokšņi, vojevodas, bet Hmeļņickim divi desmiti uzticamu biedru. Un tomēr tika paveikts varens darbs!

Kudejars nodrebēja: pār upi noskanēja tādas kā bērna raudas. Viņš trūkās augšā, acis šaudījās uz visām pusēm kā pūcei. Beidzot ieraudzīja gan.

Liels, kuprains putns ar pūlēm cēlās augšup debesīs. Nagos putns turēja zaķēnu. Tas arī bija raudātājs. Kudejars izrāva pistoli. Par tālu! Lode nesniegs. Viņš tomēr izšāva. Un lode neaizsniedza putnu. Noraudzīdamies pakaļ aizlidojošam plēsonim, viņš skaidri apjauta: «Tāpat notiks ar mani!»

Tad pēkšņi viņš izdzirda: pār mežiem atbalss aizveļ šāviena dārdu. Un meži dzilkst putnu klaigās — putni ir iztrūkušies. Pār koku galotnēm uzspurdz veseli bari.

Kudejars uzelpoja un iesmējās. Viņš kāpa zirgā un aizjāja.

3

Otrā dienā pēc noslēpumainā ubaga parādīšanās klosterī dievkalpojumu turēja pats klostera priekšnieks Paisijs. Draudzei par izbrīnu, pēc dievkalpojuma tika iznests evaņģēlijs un krusts, un Paisijs nolasīja anatēmas. Paši briesmīgākie lāsti gāzās pār laupītāja Kudejara galvu.

— Dieva un visas krievu tautas nolādēts ir šis asinīm aptraipītais laupītājs un nelietīgais nodevējs. Nelaiķa valdnieka Ivana Vasiļjeviča valdīšanas laikā viņš, Kudejars, kura nešķīstība smirdēs mūžīgi mūžos, aizšķēršus apiedams, atveda krimiešus uz Maskavu. Tas uzbrukums nāca kā zibens no skaidrām debesīm, un tad pēdējoreiz tapa nodedzināta un izlaupīta Maskava. Par tām uguns biesmām Kudejars degs mūžīgās ugunīs, par izlietajām nevainīgu ļaužu asinīm lai nekad netop atmazgātas asinis no laupītāja rokām. Un slīkdams viņš slīks un nenoslīks asarās, ko mātes un zīdaiņi lējuši Maskavas krāsmatās. Jo mūžīgas ir elles mokas, un nodevējam netop piedots.

Paisijs biedināja draudzi:

— Lāsts lai nāk pār to, kas iežēlosies par Kudejaru! Kas vārdos vai darbos, vai kaut domās vien palīdzēs vilkatim, kurš par mūsu grēkiem tagad uzradies Krievzemē.

Bet baznīcas priekšā todien Knēveļroka atkal stāstīja par šo pašu Kudejaru:

— Liellielā upē ir mazmaza saliņa, un tai saliņā guļ Kudejars, Tumsības alā uz akmens visā garumā izstiepies. Ik rītu pie viņa atlido divi melni putni un noknābā miesu no kauliem. Bet pa nakti miesa ataug. Un tā ir bijis, un tā būs mūžīgi mūžos, jo Kudejars ir nolādēts.

Izputējušie zemnieki ar pusausi vien klausījās pasaku. Var jau būt, ka vakarējais Kudejars ir vilkatis, var jau būt, ka ir nolādēts, taču pret nabaga ļaudīm viņš nav ļauns. Ne velti runā: «Ja tev pienākusi nebalta diena, tad ej pie Kudejara, viņš palīdzēs.»

TREŠA nodaļa

1.

Aleksejs Ņikiforovičs Sobakins, Pleskavas vojevodas Ņikifora Sergejeviča Sobakina dēls, bija atbraucis uz savu sādželi kopā ar vācieti.

Tiklīdz ļaudis paskatījās uz šo vācieti, tā tūdaļ sadomāja viņam iesauku. Vārds nāk no dieva, un dievs ir žēlsirdīgs. Iesauku cilvēkam dod ļaudis, un ļaužu acis ir vērīgas un mēles asas: ja viņi kādu nokrusta, tad taja vārdā cilvēks redzams kā uz delnas, it kā nekad nebutu ne bikšu valkājis, ne bārdu audzējis.

Vācieti iesaukāja par Siseni.

Svārciņš viņam mugurā bija zaļš un šaurs, ka ne plecu nevar atliekt. Zem svārciņa stērbelēm bikses kā burbuļi piepūtušās. Kājeles kā stādaigi — ko nu runāt par taukiem, pat miesas tur nebija virsū. Pātagkāti kas pātagkāti. Bet vācietis savas kājeles aprūpēja tā, it kā viņam nekā dārgāka vairs nebūtu. Par Āzi iesauktā saimes cilvēka meita Marfutka bija noskatījusi, kā vācietis, pie miera dodadmies, baļļiņā apskalo savus stādaigus, velti vien ziepes izniekodams.

Pa rītiem Sisenis staigāja, sārtās atlasa zeķēs saāvies, pusdienās gāja pie galda mēļās, vakariņas ēda baltās.

Baltajās zeķēs gan laikam glabājās viss vācieša spēks. Sārtajās un mēļajās āvies, Sisenis tas pats Sisenis vien bija — smaržīgs, skumīgs un gaudulīgs. Bet, kolīdz viņš uzmaucās baltās zeķes un uzlika ērkuļainus sieviešu matus, kolīdz paķēra rokā vendīgu, vēderainu balalaiku puspatvāra resnumā, pirkstu laipa ķeburu ķeburiem izrobota, kolīdz apsēdās pretim Aleksejam Ņikiforovičam, atspieda balalaiku pret kāju un ņēmās tik ar stibiņu šļūkāt pa stīgām šurpu turpu, tā viņam visa vara rokā. Paklausījies balalaikas čīkstoņā un gaudās, Aleksejs Ņikiforovičs tūdaļ sāka liet tādas gaužas asaras, it kā tupētu ceļos svēto ikonu priekšā. Aleksejs Ņikiforovičs pūta tik žēlīgi un tik izmisīgi spieda pie sirds abas rokas, ka saimes ļaudīm asaras kāpa acīs. Bija žēl bajāra. Jauns, diža cēluma, mantu nezina, kur likt, bet saki nu viens — sapinies ar vācieti un ik vakaru lej asaras kā tāds nejēgas meitietis.

Bet vēlāk kungu namā gāja vaļā tādi trakumi, ka briesmas par tādiem domāt, grēks runāt. Taču gar Alekseja Ņikiforoviča logiem, skuķes un sievas patrenkuši, tagad žaustījās vīrieši. Tie kātoja šurp acis pabolīt vai no trīsdesmit verstu tālienes.

Sisenis bija Aleksejam Ņikiforovičam sameklējis pašas cēlākās sādžas skaistules un saposis tās baltos smalkauduma kreklos, tik plānos, ka cilvēks bija ne īsti apģērbts, ne īsti pliks. Galvā daiļavām uztupināja vaiņagus un tad lika Alekseja Ņikiforoviča priekšā staigāt un tupties, un kājas cilāt. Kurš sievišķis jaudāja uzspert kāju līdz pašam degunam, tai tika liels labums: pašai deva ēst no kungu galda un bērnus arī baroja.

Būtu vēl Sisenis sievietes vien licis kaunā, bet nekā, viņš ķērās klāt arī vīriem. Kuriem bija pirksti tādi patievāki, tiem sadeva rokā Vāczemes balalaikas — lautas un violas un sāka tos dīdīt uz nebēdu, gan perot, gan aiz matiem plēšot. Kā tik Sisenis ar vīriem neizdarījās, bet savu panāca gan: iemācīja viņiem spēlēt gan žēlu, gan priecīgu mūziku.

Pie Sobakina atnāca svēts vientuļnieks apskaidrot viņa prātus, taču nelādzīgi vien viss beidzās, Aleksejs Ņikiforovičs grāba svēto vīru aiz bārdas un nogrūda no lievenēm. Vientuļnieks gan vēra muti bargam lāstam, tak pie lādešanas netika. Manīgie kalpi iegrūda svētajam vīram vīkšķi mutē, iesvieda viņu ratos un aizveda uz mežu. Tur viņu palaida vaļā rāmi un godīgi, un vientuļnieks arī turēja mēli aiz zobiem — ko tur nu vairs daudz pierunāsi!

Bet vācietis nelikās un nelikās mierā. Viņš sādžā bija atradis Avdotju — Aksena Pinkaiņa sievu, četru kristītu bērnu māti, godīgu un ticīgu sievieti. Avdotja dziedāja baznīca par prieku Dievam un cilvēkiem. Bet vācietis, sātana zaļsvārcis, atrāva Avdotju uz kungu namu un lika viņai iemācīties aizjūras grēka dziesmas par mīlestību un par aitiņām.

Aksens Pinkainis nozvērējās sakaustīt vācieti ar ilksi un bajāra namu nodedzināt. Pats bija noņēmies aiziet pie Kudejara, vēl gaidīja tikai īsto bridi, un īstais bridis atnāca.

2

Kunga sētā iesoļoja piekusis, noputējis cilvēks. Cilvēks lūdza, lai par viņu pasakot Aleksejam Ņikiforovičam. Saimes ļaudis neuzdrīkstējās atnācēju triekt projām. Ģērbies viņš gan bija krievu drānās; taču savādāk nekā šaipusē, runāja krievu mēlē, taču pārlieku gludenā. Bet rokā vīrs turēja mats matā tādu pašu kārbu kā Sisenis. Sisenis tajā kārbā glabāja savu īpašo lautu.

Sobakins mocījās ar garu laiku. Pēc pusdienām viņš bija nosnaudies, kā jau Krievzemē ierasts, un tagad sēdēja uz sola pie loga, vēroja ceļu un zīlēja.

Ja garām aizietu vīrieša cilvēks, tad Aleksejs Ņikiforovičs liktu iejūgt rāmo zirgu Dulbi vieglos ratos un brauktu druvās noskatīties, kā briest labība un kā Aivieksnāja lukstā zemnieki rok dīķi. Pēc paliem tādā dīķī zivis ņudzēt ņudzēs.

Ja pa ceļu aizietu sievišķis, tad Aleksejs Ņikiforovičs liktu ielaist nesen noķerto jauno vilku aplociņā pie vecā, varenā kuiļa

Bet uz ceļa nerādījās ne sievišķis, ne vīra cilvēks, un Aleksejam Ņikiforovičam tas bija pa prātam: būdams pēc gulēšanas gurdens, viņš nemaz nevēlējās kustēties, Un te uzreiz istabā ieklupa saimes cilvēks Āzis un klanīdamies pavēstīja:

— Cienīgs bajār, pēc tevis vaicā. Sobakins saslējās.

— Kas vaicā, vīrietis vai sievišķis?

— Vīrietis.

— Nevar būt! — Aleksejs Mihailovičs brīnījās. —Es lūkojos uz ceju, acu nenolaidis, un neviena vīrieša nemanīju.

— Droši vien atnācis no otras puses! — Azis aptvēra.

— Droši vien no otras puses, — Aleksejs Ņikiforovičs domīgi piebalsoja un tad. pavēlēja: — Nes šurp manu sabuļu kažoku un cepuri! _

— Cilvēks atnācis kājām, — Azis iebilda. — Nekāds dižvīrs jau nebūs.

— Kājām? Tad kažoka nevajag.

— Bet svārks viņam mugurā tāds kā aizjūras un padusē lauta.

— Ko tu man jauc galvu! — Sobakins uzbrēca, kāju piecirzdams. — Tūliņ nes šurp kažoku un cepuri, un lai būtu pati augstākā!

3

Aleksejs Ņikiforovičs jau sēdēja istabas vidū uz krēsla, garā sabuļu kažokā savilcies, galvā uzlicis tādu cepuri, ka tās gals atdūrās griestos. Ceļavīrs paklanījās bajāram, tikai diez cik zemu vis ne.

— Kas tu tāds esi? — Aleksejs Ņikiforovičs stingri noprasīja.

— Mani sauc par Marko. Esmu muzikants. Kādreiz spēlēju Moldāvijas valdniekam Vasilijam Lupu.

- Dzirdējis esmu gan par vojevodu Vasiliju, — bajārs priecājās. — Vai tas nebija viņš, ko vojevoda Georgijs padzina no troņa?

— Tava gudrība, bajār, ir tevis cienīga, — Marko paklanījās.

— Un kam tu kalpoji pēc tam, kad vojevoda Vasilijs bija padzīts?

— Hetmanim Bogdanam Hmeļņickim.

— Un pēc tam?

— Spēlēju Maskavā bajāra Rtiščeva namā.

— Un pēc tam?

— Un pec tam atnacu pie tevis, Aleksej Ņikiforovič.

— Un pēc tam? Ak jā! Tātad atnāci pie manis. Bet kālab?

— Tālab, Aleksej Ņikiforovič: dzird, ka pret labiem muzikantiem tev esot vēlīgs prāts!

Te gudrais Azis, kas, drošs paliek drošs, bija kaktā gaidījis, ievaicājās:

-— Cienīgs bajār, varbūt pasaukt tavu vācieti?

Bajārs pasmīnēdams pagrezoja kalpam ar pirkstu.

— Nevajag. Pats tikšu skaidrībā. .. Uzspēlē man, Marko, nevis to, ko spēlēji vojevodas Vasilija galmā, un nevis to, ko spēlēji hetmanim. Uzspēlē man to, ko Valahijā dzied zemie ļaudis.

Marko brīdi apdomājās, bet tad bija ar mieru. Viņš atvēra kārbu un izņēma lautu. Atraisījis apmetņa saites, viņš ļāva apmetnim noslīdēt uz grīdas.

— Karsti. Vai nevēlēsi, bajār, pasniegt kvasu? Tālu ceļu esmu nostaigājis.

— Āzi, atnes kvasu! — Aleksejs Ņikiforovičs uzsauca, priecādamies par viesi.

Pēc visa redzams, ka tas ir vīrs, kāds reti sastopams. Bijis aizjūras zemēs, galmos. Kalpības gara viņā nav. Iegribējās dzert — ņēma un palūdza kvasu.

Āzis vienā mirklī bija turp un atkal atpakaļ. Marko izdzēra kausu, nobraucīja ūsas un ķērās pie lautas. Patrinkšķinājis stīgas, viņš paklusā balsī uzsāka dziesmu.

Irbenāja lapa zaļā!

Dodies, brālīt, stepes vaļā

— Skrien kā vējš un nepieļauj,

Ka mūs turki sit un kauj!

— Nelaimīga tauta, nelaimīga tauta! — Pret svētbildēm pagriezies, Sobakins vieglītiņām pārkrustījās. — Ak kungs, pasargi pareizticīgos no pagānu sirojumiem!

— Lai izkliedētu tavas sērās domas, bajār, uzspēlēšu pastorāles ...

— Kur tu tās samācījies'?-

— Venēcijā.

— Ak Venēcijā! — Aleksejs Ņikiforovičs nošmakstināja lūpas un ierāvās dziļi sabuļādās. Marko nostājās piedienīgā pozā un iesāka.

— Bravo! — nosaucās Sisenis, ieskriedams istabā. — Aleksej Ņikiforovič, tev būs būt smalks orhester. Orhester, kāds nav ne vācu ķeizari.

— Marko, cik tev maksāja vojevoda Vasilijs?

— Valdnieks Vasilijs Lupu bija neizsakāmi bagāts, bet skops. Viņš man maksāja pieci dālderi gadā.

— Es maksāšu tev divkārt tik, — Aleksejs Ņikiforovičs teica. — Tu ēdīsi pie mana galda un stāstīsi par tālām zemēm.

4

Otrā dienā ap pusdienlaiku Aleksejam Ņikiforovičam atveda vēstuli.

— Pie manis brauc sērst mīļais draugs Dmitrijs Ivanovičs Pļeščejevs. Viņš Maskavā ir slavens vīrs un jautru prātu. Siseni, dīdi krietni sieviešus, lai tad, kad Dmitrijs Ivanovičs būs atbraucis, viņas cilātu kājas visas reizē un lai griezdamās nešļūktu kā govis pa ledu un nekristu.

Tad Sobakins lika atsaukt Āzi.

— Āzi, — bajārs sacīja, — pie mani brauc augsts viesis no Maskavas. Laid uz sādželēm — uz Pokrovku 'un uz Mokraju un ņem no zemniekiem putnus, govis, avenus un cūkas, ko izrīkot lielas dzīres.

Azis paklanījās bajāra priekšā, bet projām negāja.

— Ko vajag? — Sobakins vaicāja.

— Žēlīgais Aleksej Ņikiforovič, nomas nodevas no zemniekiem par šo gadu ir ievāktas papilnam.

— Ņem par nākošgadu!

— Nevar gan, cienīgs bajār! Apžēlojies, tā gan nevar!

— Kāpēc tad tā nevar? Vai gan es neesmu noteicējs par saviem vergiem?

— Saimnieks un noteicējs! Bet, ja paņems lopus, tad pieauguma nebūs. Zemnieks izputēs. Un tad tev no viņa netiks nekāda labuma.

— Muti turi! Tu esi kalps! — Sobakins uzbrēca. — Aizbrauksi un atdzīsi divkārt vairāk, nekā vajadzīgs. Un par izrunāšanos dot viņam desmit koku!

Āzi aizstiepa uz stalli.

Nopērtais Āzis izgāza ļaunumu uz Mokrajas sādžas zemniekiem. Viņš bija divtik nikns. Pokrovkā Āzis nebija dabūjis neviena lopa. Tur zemnieki dzīvoja pārtikuši un turējās uz vienu roku. Tiklīdz Āzis iepīkstējās par bajāra rīkojumu, tā viņu izvadīja no sādžas.

Uz Mokraju viņš paņēma līdzi divpadsmit stipru puišu ar pīķiem un zobeniem.

Āzis nostājās sādžas vidū. Viņš izrīkoja, lai stiepjot šurp sādžas stārastu.

Mokraja bija nieka sādželīte ar deviņām sētām.

Un stārasts te bija ietramdīts un iebaidīts.

— Bajārs Aleksejs Ņikiforovičs, — Āzis viņam uzbļāva, — pavēlējis man sadabūt labus jo labus lopus un putnus, ko sarīkot dzīres par godu galdbajāram Dmitrijam Ivanovičam Pļeščejevam.

— Apžēlojies! —_stārasts nokrita ceļos.

— Ei, puiši! — Azis pamāja saviem brašuļiem.

Puiši taisījās grābt večuku ciet, bet tas padevīgi apklusa.

— Man no jūsu sādžas vajag piecu govju, divdesmit aitu, desmit cūku, piecreiz pa četrdesmit zosu, tītaru, vistu un pīļu.

Sanākušie vīri klausījās klusēdami, brēku neceldami. Kāds nopinkojies vīrelis gan ierunājās:

— Vai tad tavam Pļeščejevam ir trīs vēderi, vai, ka apēdīs tādu gaļas lērumu?

Āzis smējās pilnā rīklē.

— Nejēgas, tīrie nejēgas! Lieli vīri paši ēd maz, toties viņiem apkārt daudz sētas ļaužu.

Tas viss notika vakarā, Āzis bija ieradies tā, lai lopus atrastu kūtī. Sobakina kalpi skraidelēja pa aplokiem un kūtiņām, sēja aitām kājas, stiepa cūkas un putnus. Liellopu gaļai vajadzēja būt mīkstai, tālab Āzis pats gāja izraudzīt govis.

Vēl nebija noklusušas klaigas un vaimanas, vēl Sobakina kalpi guvumu nebija sakrāvuši vezumā, kad piepeši visi sadzirdēja žigla zirga skaņos auļus.

Noblīkšķēja šāviens, izklīda putekļu un dūmu mākulis, un sādžas malā uz ceļa parādījās melns jātnieks melna zirga mugurā.

— Kudejars! — ļaudis noelsās.

_ Bet Kudejars pacēla roku ar pistoli un vērsa to pret Āzi.

— Pažēlo savus brāļus, Āzi! Vai esi aizmirsis, cik sūra ir zemnieka dzīve? Vai sen, kopš pats lieci muguru, tīrumā aiz arkla iedams?

Ko tad es varu darīt? — Āzis iegaudojās, ar rokām aizsegdamies no pistoles.

— Atdod lopus! Sobakinam pasaki: Kudejars tā lika.

— Man jau pašam ādu driskās sasloksnēs!

— Ciest cilvēku labad ir dievam tīkams darbs. Dievs pats cieta ... Tūliņ laid lopus vaļā!

Pistoles strobrs palēcās un ietinās dūmu mutulī. Āzim blakus stāvošā brašuļa pīķim gals aizlidoja pa gaisu.

Brašuļi teciņus steidzās pildīt Kudejara pavēli, bet Kudejars uzrāva zirgu pakaļkājās un aizauļoja.

CETURTA NODAĻA

1.

Nakts bija tumša un silta.

Zāle sprēgāt sprēgāja, tik daudz tajā kustēja visādas dzīvas radības. Līksmi un pārgalvīgi! Šķita, ka vieglas uguns liesmas, dzirksteles mētādamas, lidotu pa pļavām uz klusējošā meža pusi, kas izskatījās čaugans kā maizes mīkstums. '

Sobakins bija licis atsaukt Siseni ar lautu, bet, lai svētlaime būtu pilnīga, lai tā tīksmi dzeldinātu sirdi līdz pašam dibenam, tad vēl pavēlēja iekurināt krāsni. Kas var būt vēl jaukāk — klausies Un skaties ugunī!

Sisenim arī bija sirds. Ne vien cilvēkiem, pat pērkļos snaudošajiem strazdiem viņš rāva sirdi no krūtīm laukā. Pēc tam strazdi cauru nedēļu svilpoja žēli un gaudīgi: tiem stāvēja prātā Siseņa mūzika.

Par Alekseju Ņikiforoviču nav ij ko runāt: asaras slaucīdams, viņš piedurknes samērcēja tā, ka ņem kaut vai izgriez.

Kad Sisenis beidza spēlēt, Aleksejs Ņikiforovičs viņu apkampa un sacīja:

— Man ir valahu sugas ķēve, ko esmu visai iemīļojis. Tāda ķēve nav nopērkama ne par kādu naudu, bet tava mūzika jau arī nepaliek te. Tā uznes cilvēku debesīs un aizlidinās. Tikai izbaudīto jaukumu aizmirst nekādi nav iespējams. Un tālab, Siseni, mans acuraugs, saņem skaisto ķēvi.

Protams, ka vācietis bija priecīgs. Savā mēlē kaut ko dungodams, viņš izgāja no kungu istabām. Bet, soļodams pāri pagalmam uz savu mājokli, viņš sadūrās ar cilvēku. Šis cilvēks izskrēja gar ēkas stūri, rokās turēdams milnu.

— Lūdz dievu! — cilvēks nošņācās, atvēzēja milnu — un nostiepās gar zemi.

Sisenis nepatapa ne izbīties, jau blakus stāvēja Marko. Marko sacīja vāciski:

— Esmu izglābis jūsu dzīvību, maestro. Tālab apsolieties klusēt. Par notikušo ne vārda! Vai arī turpmāk nebūšu vairs jums aizstāvis!

Sisenis nobālēja, tad paklanījās un ņēma kājas pār pleciem.

Marko piegāja pie zemē guļošā Aksena Pinkaiņa un atlaida vaļā ap vīra kaklu apvijušos tatāru arkāna cilpu.

— Ek, Aksen, tu jau nepacēli roku pret īsto! Paklausies, ko teikšu!

Un viņš čukstēja vīram kaut ko ausī.

_ Pēc pusnakts, visu muižu kājās saceldams, atdrāzās Āzis.

— Nelaime, žēlīgais Aleksej Ņikiforovič! Man uzklupa Kudejars!

— Kā tad tu vēl esi dzīvs?

— Kas nu par dzīvu Paskaties, žēlīgo bajār!

Ceļos sakņupušais Azis paslējās uz augšu, un visi ieraudzīja, ka viņa apģērbs saplosīts drisku driskās, bet mugura asiņaina.

— Vai tad pēra tevi Kudejars, vai?

— Pērt nepēra, bet laikam ar zobenu, cienīgs bajār...

— Vai lopus atdzini?

, — Apžēlojies, cienīgs bajār! Tālab jau raudu. Kudejars lopus atņēma.

— Pa kuru ceļu laupītājs tos aizdzina?

Nekur neaizdzina, lika atdot zemniekiem atpakaļ.

— Cik vīru Kudejaram ir?

— Laikam jau daudz.

— Cik tad?

— Savs ducis būs.

— Un cik tev bija kaipu līdz?

— Tāpat savs ducis.

— Par gļēvulību dabūsi tikpat koku, cik vīru tev bija līdz.

Bajara izskats bija apņēmīgs un balss skaņa, ne prāta nenāktu, ka tāds kareivīgs cilvēks ik vakaru lej asaras, klausīdamies vācieša mūziku.

— Seglojiet zirgus! Visiem saimes ļaudīm ieročus rokā! Uz Mokraju!

3

Ne jau šāds tāds laupītājs, bet pats bargais saimnieks pa nakts melnumu traucās ciemos pie saviem zemniekiem.

Liesmoja lāpas.

Gaismas no tām necik netika, bet nakts kļuva baismīga un ļauna.

Mokrajā vankšķēja suņi.

Bajāra ļaudis aplenca sādžu. Pec Sobakina dotās zīmes kalpi metās uz istabām un kūtīm.

Bērni sāka brēkt, sievas vaimanāt. Bet Sobakins, sādžas malā zirgā sēdēdams, izrīkoja:

— Ņemiet visus ciet!

Saņēma visus ciet.

— Sakuriet uguni sādžas vidū!

Sakūra.

— Periet vīriešus, lai turpmāk nepieņem dāvanas no Kudejara!

Zosis gāginādamas plūkāja zāli.

Aleksejs Ņikiforovičs atvēra acis, ieklausījās gāgināšanā un saviebās. Ienāca prātā vakarējie notikumi. Zemnieķeļi nu ir nosodīti. Tagad jārāda žēlastība. Bez lopiem zemnieks nav dzīvotājs, un laiki jau arī ir tādi ērmoti. Ja ļaudis pametīs zemi un sāks bēguļot uz tālīnajiem novadiem vai uz jaunajām patriarha zemēm, ej tad vairs šos sameklē!

Aleksejs Ņikiforovičs uzslējās gultā sēdus, pārkrustīja muti — žāvas mācās virsū — un pasauca sulaini _ apģērbties.

4

Sulainis ienāca, paņēma no sola kunga bikses, un piepeši no biksēm izlidinājās uz grīdas papīra lapiņa.

— Kur tā radās? — Sobakins brīnījās.

— Nezinu. Rādās, ka bijusi biksēs ievīstīta.,.

— Dod šurp!

Sobakins atlocīja lapu un lasīja:

«Bajār Aleksej Ņikiforovič, pavēlu tev nolikt divsimt rubļu tā ozola dobumā, kurš vientuļš aug upmalā tajās pļavās, kas ir triju verstu tālumā no tavas sētas. Negribu tev pāri darīt, no Miloslavska paņēmu tikpat. Nauda man vajadzīga, ko samaksāt taviem zemniekiem par tevis atņemtajiem lopiem un arīdzan pašam saviem izdevumiem. Naudu noliec šovakar ap saules rietu. Pieraugi, Sbbakin, ja neklausīsi, tad kāju nesper no istabas laukā. Man šaujot roka nedreb. Pajautā Āzim, viņš zina, kā es šauju.»

Aleksejs Ņikiforovičs ripot izripoja no gultas.

Vienās apakšdrānās viņš izšāvās no guļamās istabas un sagrāba sargu aiz rīkles.

— Kas pie manis bija ienācis?

— Dievs pas, cienīgs bajār! Neviena nav bijis!

— Neviena?

— Ne dzīvas dvēseles, cienīgs bajār!

— Pārkrusties!

Sargs pārkrustījās.

— Pagaid tik tu man, bezgodi! — bajārs brēca, biedēdams saskrējušos sulaiņus. — Pakāršu tai pašā ozolā!

Ieraudzījis Marko, bajārs apņēma viņu ap pleciem.

— Aiz kājām es viņu uzkāršu! — Aleksejs Ņikiforovičs, kā noslēpumu uzticēdams, pačukstēja mīlulim.

— Ko tad?

— Kudejaru.

— Vai laupītājs atkal aizkaitinājis jūsu žēlastību?

— Kā vēl aizkaitinājis! Vēstuli nolicis manā guļamā istabā, nelietis!

— Guļamā istabā? Kā tas iespējams? Kur tad kalpi bijuši?

— Gan jau snauduši! — bajārs klupa kalpiem virsū, dunkādams gan ribās, gan vēderā, raustīdams aiz bārdām un pinkām. — Nokaut viņš mani varēja! Nokaut! Guļavas! Slaisti!

Tiklīdz saule laidās uz vakarpusi, bajārs aizsūtīja uz upes viņu krastu desmit kalpu ar Siseni priekšgalā. Tiem vajadzēja grābt ciet Kudejaru, ja laupītājs laistos peldus upei pāri. Azis ar divdesmit kalpiem tika aizsūtīts uz meža skupsni iepretim ozolam. Šim pulkam vajadzēja klupt virsū laupītājam, tikko tas piejās pie ozola.

— Pats. ar trim dučiem vīru brukšu virsū no labās puses, — bajārs gatavoja lamatas. — Bet tu, Marko, nāksi no muižas — no kreisās puses. Kopā ar tevi pašu jūs būsiet astoņi vīri.

— Man būs gana ar pusi vien, — Marko iebilda. — Uz muižu jau Kudejars neskries, būs bail.

— Tiesa gan, — bajārs atzina. — Tev došu trejus vīrus, četrus nostādīšu uz ceļa.

Aizsūtījis savus karotājus pa slapstiem, Sobakins izņēma no šķirstiņa naudu un, Marko pavadīts, aizlēkšoja pie ozola.

Ozols auga upes krastā. Dobums nebija augstu. Sobakins, zirgā sēdēdams, pagrozījās ap ozolu, pavicināja gaisā naudas zuteni un tad iebāza to dobumā.

— Redzēja vai neredzēja? — bajārs vaicāja Marko.

— Redzēja, — muzikants atbildēja. — Kā gan lai neredzētu?

6

Tagad muižā bija palikušas sievietes un Marko pulciņš. Marko un trīs muižas kalpi sēdēja zirgos. Kalpu ieroči bija malkas skaldāmie cirvji. Visi palaikam paraudzījās uz ceļu, klausīdamies, kā meži šalko.

Pēkšņi uz ceļa atskanēja zirga pakavu duna. Marko izvilka divas aiz jostas aizbāztās pistoles un pavēlēja kalpiem;

— Metiet cirvjus zemē!

Kalpi izbrīnījušies paklausīja.

— Kāpiet nost no zirgiem!

Kalpi nokāpa.

— Sasieniet cits citu ar virvēm, kas Kudejaram pagādātas.

— Kudejar, — viens no kalpiem bilda. — Ļauj, es sasiešu visus. Sen jau esmu vēlējies aiziet pie Kudejara.

— Labi. Tu man noderēsi.

Pēc maza brītiņa kalpi sasaistīti gulēja zemē.

Melnā zirgā pie muižas pieauļoja Aksens. Kudejars pameta ar roku uz diendera pusi.

— Viņš tev palīdzēs.

— Ejam, —Aksens bilda dienderim,

— Kurp?

— Kungu namu svilināt.

Kudejars nocēla no segliem ceļinieka somu, nosvieda Marko drānas un uzvilka Kudejara drānas.

Pienāca Aksens ar palīgu.

— Darbs padarīts, ataman. Aizdegās.

— Pagaidām, Aksen, pieskati uguni un tad jāj, kur tev vēlēts. Ņem viņu līdz, — Kudejars pamāja uz diendera pusi.

Kudejars uzlēca seglos un viegli parāva pavadu. Pa acu galam viņš manīja, ka ceļmalā līgojas krūmi. Tad dzirdēja, kā Āzis ar norunāto ūpja brēcienu dod ziņu Sobakina pulkam, ka laupītājs parādījies.

Pāri laukam Kudejars lēnītēm jāja uz vientuļo ozolu. Debesis jau tumsa. Aiz upes kvēloja šaura, sarkana vakarblāzmas maliņa. Pār upi cēlās rēna migliņa.

Pie ozola Kudejars pameta acis atpakaļ: no muižas puses vēlās biezi dūmu mutuļi, ar melnu autu aizsegdami debesis. Kudejars iebāza roku dobumā un paņēma naudas zuteni.

No abiem meža stūriem ūjinādami izdrāzās slapstā nostādītie kalpi.

Kudejars nekustējās. Viņš tikai lēnām pacēla roku un parādīja uz muižas pusi.

Karotāju acis neviļus sekoja laupītāja rokai, un vīri saminstinājās. Kurp nu lai joņo — uz ugunsgrēku vai laupītājam virsū?

— Dzēsiet uguni! — Sobakins auroja, griezdams zirgu uz muižu.

Pie ozola pret sarkanu rieta debess malu stāvēja melns jātnieks un noskatījās, kā garām aizauļoja ērmīgais karapulks.

Beidzot viņš parāva pavadu un rāmi aizjāja pretim naktij. Viņam nebija kurp steigties.

Upē blugžģināja zivis.

Pie debesīm iedegās zvaigznes.

Vējš nostāja.

Pa pļavām Kudejars izjāja uz meža ceļa un palaida auļos.

Raug, tur jau ir nelaimīgā Mokraja.

Kudejars apstaigāja visas deviņas sētas un ikkatrā atstāja naudu, k'uras būtu gana triju govju nopirkšanai. Neviens viņu neuzbildināja. Citi redzēja istabā ienākam nelūgto viesi un klusēja aiz bailēm, citi gulēja miegā.

Rītā zemnieki sanāca apspriesties. Visi kopā nolēma aprakt naudu zemē un šimbrīžam tai ne pirksta nedurt klāt.

Drīz vien ieradās Sobakina kalpi. Tie atdzina lopus, bet paņēma līdzi visus vīriešus. Aleksejs Ņikiforovičs pavēlējis celt nodedzināto kungu namu..

Bet vakarā ieradās viesis — pats Dmitrijs Ivanovičs Pļeščejevs. Viņš nozvērējās noķert Kudejaru, un tā nebija tukša lielība. Pļeščejevs bija labākais pēdu dzinējs. Arī tagad viņš bija devies pēdu meklēšanas gaitās. Pēc Sibīrijas carēna Kučuma sūdzības Pļeščejevs dzina pēdas Kučuma aizbēgušajiem zemniekiem un kalpiem. Cars Aleksejs Mihailovičs turēja prātā savus žēlastības, darbus, nebija aizmirsis, ka atņēmis muižu Buturļina sievai un atdevis viņas māsai Arinai, kam liels bērnu pulks. Turklāt ari domei tur bija savs vārds sakāms: tak jau carēnam aizvilināti zemnieki.

Pļeščejevs dzina pēdas gods godam un šo to jau bija izdibinājis.

Bet dzīres gan diez kādas neiznāca.

Sobakins viesi pieņēma teltī, cienāja sātīgi, bet bez kādiem Eiropas smalkumiem. Arī mūzika neskanēja. Vācu balalaikas bija sadegušas. Aiz lielām bēdām Sisenis tīri vai savārga, un Sobakins iesēdināja viņu orē un aizsūtīja diez kur, varbūt uz pašu Vāczemi — tālāk nost no acīm.

SŪRĀ DIENA

PIRMĀ NODAĻA

1

Pēdējā rudzu sauja iebira siltajā, kūpošajā zemē. Tiklīdz graudi bija atraduši savu vietu, apguluši un pierimuši, gaidīdami debesu rasu un zemes sulas, tā, sauli aizsegdams, uz tiem sabruka arājs Pjotrs.

Ilgi arājs gulēja nepakustēdamies. Un pēc tam viņš vairs neatģida, kur ir zeme, kur debesis.

Pietrūcis bija vīram spēka nostādīt zemi, kur tā stāvējusi, viņš nejaudāja atplest acis un sameklēt sauli, tālab Pjotrs teju pat jau bija ar mieru pazemīgi pakļauties mūžsenajai bēdai, kas nav nedz rūgta, nedz sūra, taču salda arīdzan nav. Tā viņš arī būtu ņēmis un nomiris.

Maizi sējis un badu nomiris — vai tur nav jāsmejas! Bet zeme neatstāja arāju Pjotru postā. Zeme veldzēja karstā kvēlē degošo miesu. Vējš nožāvēja lāses uz pieres. Lakstīgala krūmājā pogoja noņēmusies, un Pjotrs sadzirdēja lakstīgalu.

Un Pjotrs cēlās kājās un gāja pie lakstīgalu krūma. Kā kaza viņš apgrauza zariem mizu. Viņš ēda diez kādu zālīti, un pēc tam kājas aiznesa viņu uz mežu — kas zina, kālab, kas zina, kurp.

Tā nu Pjotrs iet, iet, bet ap kājām ložņā saltums. Tīrumā jau viņš bija strādājis basiknis. Vai nu pirmo reizi kājas salst, bet tad Pjotrs atjēdzās pa īstam, pameta acis uz zemi — un ne soļa vairs paspert.

Ap kājām, pār kājām līšus un velšus kustēja čūskas un čūskulēni. Zem kājas arī kaut kas paknubinājās. Pjotrs uzminis lielai čūskai, tā tinas murskulī un šņāc, bet dzelt vis nedzeļ.

— Te nu ir kādi brīnumi! — Pjotrs atģida un gāja turp, kurp steidzās čūskas.

Pavērās — nora. Norā guļ žagaru nešļava. Visas čūskas lien zem žagariem. Pjotrs dzīrās nešļavu paspert sāņš. Bet tā iegrima zemē, Pjotrs nenoturējās un ievēlās pakaļ.

Nekas, sasisties viņš nesasitās vis. Un nekāds tumšais te apakšā arī nebija. Ne jau nu diena, ne ziemsvētku laika nokrēslis, bet tāds kā dilstoša mēness bālzganums.

Arājs Pjotrs nu skatās: pašā bezdibeņa vidū guļ čūsku ķēniņiene. Tā apvijusies visapkārt ap spožum spožu akmeni. Pie tā akmens arī steidzas čūsku bari. Ikviena pielokās klāt, aplaiza akmeni un rāpo atpakaļ.

— Ek, — Pjotrs prāto, — kas būs, būs! Tikpat jau nomiris laikam esmu, ja pats savām acīm redzu tādus brīnumus notiekam.

Pjotrs piegāja pie spožum spožā akmens un arī palaizīja. Palika sveiks un vesels! Vēders sāka kurkstēt, tikai ne vairs aiz bada, bet aiz sāta. Burkšķis bija tāds, ka apkārt visas čūskas nodrebēja. Un Pjotram nu kļuva saprotama čūsku valoda.

— Kas tu esi, cilvēk? — čūsku ķēniņiene viņam vaicāja.

— Esmu arājs Pjotrs. Bet kas tu esi?

— Esmu tā čūska, kura aiz savas lielās zinātgribas ieveda kārdināšanā tavu cdtsmāti Ievu, bet viņa ieveda kārdināšanā tavu ciltstēvu Ādamu.

— Saki nu viens! — Pjotrs pat uzgāza sev pa ceļgalu.

— Pavei, kas tu esi par makanu!

— Tālab esmu tik liela, arāj Pjotr, ka apsargāju Sāta Akmeni. Čūskas tam piedur mēli reizi gadā, bet es guļu un tik laizu. Nav man šeitan ne dienas, ne nakts. Garš laiks. Tā pieņemos resnumā.

— Bijis mums tāds akmens! Cilvēki aiz bada cieš vārgu.

— Jums šo akmeni nedrīkst atdot. Sakausieties savā starpā.

— Kālab jākaujas, ja visi būs paēduši?

— Tālab jau arī sakausieties. Cilvēkiem tas vien stāv prātā kā visiem visu atņemt, lai visiem uz kakla uzsēstos.

— Niekus tu mels, čūsku ķēniņieni — Pjotrs noskaitās.

— Pasaulē ir muižnieki un ir zemnieki. Zemnieki, čūsku ķēniņien, strādā par visiem. Cars no viņiem ņem un Dievs ņem, muižnieks ņem un laupītājs ņem. Lai karš, lai miers — mēs visus barojam, paši karam kaklā ubaga tarbu.

— Vai redzējies, kas tu esi par prātvēderu! — čūsku ķēniņiene nošņāca. — Paliec pie manis, prātosim abi.

— Man, čūsku ķēniņien, rudzi iesēti un septiņas mutes ēst gaida!

— Tālab jau es saku — paliec! Ļaundari nodedzināja tavu sādžu . . .

— Es istabu jau uzcirtu. Paldies, ka atgādināji. Uz mežu gan aizgāju, bet, kāpēc, to, badā būdams, aizmirsu. Tagad atdomāju: žogam sklandas bija vajadzīgas.

— Nu ej, ej, darba vīrs!

— Kā lai tieku?

— Kāp uz žagariem! Izcelšu.

Arājs Pjotrs uzkāpa uz žagaru nešļavas, un tūdaļ viņu izsvieda zemes virsū. Pjotrs skatās — norā jau guļ gatavas sklandas. Kāds no Možaru vīriem sev gādājis.

— Ek, možarieši! Kur jūs tagad esat, draugi un kaimiņi?

Te mežs sašūpoja smago galvu. Nodūca un nosvilpās gaiss.

Zeme sāka griezties, un Pjotrs nometās ceļos, lai nepazaudētu zemi, un visiem desmit pirkstiem ieķērās tajā. Acīs sametās tumšs, un arājs Pjotrs domāja: «Piekrāpusi mani čūsku ķēniņiene. Nav vis sāta viņas akmenī.»

Kolīdz viņš tā bija padomājis, tā kaut kas apsvilināja  lūpas un krūtīs ieplūda siltums, aiziedams līdz pašam vēderam.

Pjotrs atvēra acis un skatās — burve Malaņja. Viņš vaicāja:

— Kur tu te radies, Malaņja?

Malaņja pasmaidīja, pirkstu pie lūpām piespiezdama.

— Ciet klusu! Iestreb labāk karstu virumu.

Kā Pjotrs iestrēba virumu, tā dzīvība atgriezās kaulos.

Nakts. Deg ugunskurs. Pie ugunskura sēž cilvēki. Siksnām sajozušies, pie siksnām makstis, makstīs zobeni.

— Kas tie tādi, Malaņja?

— Mīļais cilvēk, tu mani jauc ar kādu citu, — sieviete pasmējās, bet pasmējās mats matā kā Malaņja. — Mani sauc par Varvaru.

Pjotrs ieskatījās Varvarai sejā: par tiesu, nav vis Malaņja. Uz kreisā vaiga melna rēta. Un mati! Mati — kā sniegs.

Varvaras acis sadūrās ar Pjotra skatienu, un sieviete nosmīnēja. Klusi klusītiņām viņa pajautāja:

— Kas notika ar psalmotāju Ivanu?

Pjotrs pavērās atamanietes zaļajās acīs un sacīja taisnību:

— Ivans nomira. Pār mēru bija apdedzis, nabags. Es viņu apbedīju līdzās priesterim. Lai dievs mielo viņa dvēseli!

— Paldies tev, Pjotr. Nācu Možaru ļaudīm parādus maksāt, bet viņi visi aizklīduši pasaulē. Labi, atnākšu citureiz. Bet tavā priekšā paklanos. Ei! — viņa uzsauca saviem ļaudīm. — Aizvadiet arāju Pjotru līdz sētai! Un orē ielieciet labību. Aitas, kas mums pieklīdušas, atdodiet viņam. Orē iejūdziet krietnāko zirgu un aizmugurē piesieniet govi.

Pjotrs jau pleta muti, bet Varvara nozuda viņpus ugunskura. Un tad Pjotrs iedomāja: «Čūsku ķēniņienes akmens nemāna vis!»

2

Jemeļjans skraidelēja pa Maskavu. Gan šurpu, gan turpu un atkal gar Kučuma namu. Iekšā iet bija bail — tak jau bēgulis. Bet nupat būtu īstā reize. Ja tagad kristu bajāram pie kājām, tad pašam nāktu labums lielu lielais. Visi možarieši dauzās diezin kur apkārt, bet Jemeļjans, raugi, tepat vien ir — savam bajāram uzticīgs cilvēks. Taču, ja atkal tā krietni apsver, tad varbūt nav nekāds prāta darbs: Dieva roka devusi brīvību, viņš pats ar savu roku mauks atkal sakas kaklā.

Manīgam un izdarīgam cilvēkam ziemu Krievzemē ir silta dzīvošana. Izdarīgs cilvēks Krievzemē godāts gan netiek, uz viņu rāda ar pirkstiem un nelabiem vārdiem viņu gāna, kaunu un dieva bijāšanu pavisam aizmirsdami, tak ar pirkstiem rāda tikai no muguras, tos vārdus runā aiz muguras, kad izdarīgais cilvēks simt verstu tālumā noņemas pats ar savām darīšanām. No vārdiem jau sāpe netiek, bet vīzdeguņi tā paša cilvēka priekšā klanās līdz viduklim, pat līdz zemei klanās. Uz ceļiem rāpo, ne-lieši. Roku lien bučot, liekēži.

Tiec nu gudrs, uz kuru pusi griezties.

Naudiņas ir pamaz, tomēr būt jau ir. Ja vajadzība spiež, tad nav nekāds lielais grēks, ja savu reizīti iziet ar milnu uz lielceļa. Ja būs nauda, būs arī popi, kas izlūgsies grēciņu piedošanu.

Bet vai tik vien tās nelaimes? Kurš gan nezina, ka paparde zied Jāņu naktī, tikai katram vis nav patikšana baudīt sātana dāvātu laimi.

Tā nu Jemeļjans pa stipriem vārtiem iegāja plašajā Kučuma sētā. Viņš lūdza, lai atļaujot stāties Arinas — viņa likumīgās kundzenes acu priekšā. Sievieša sirds mīkstāka gan nav, toties prātīgāka. Tā vairāk taupa savu labu.

Jemeļjanam laimējās. Viņu pieņēma abi reizē — Sibīrijas carēns Andrejs Kučums un kņaziene Arina.

Jemeļka viņiem izstāstīja, kā patriarha cilvēks — vervētājs Fedjka Jurjevs vilinājis Možaru ļaudis, kā možarieši neesot kārdinājumam padevušies un kā Fedjka — kas gan cits? — uzrīdījis sādžai laupītāju Šišku. Padeguļi aizgājuši uz jaunajām zemēm, bet viņš — Jemeļka dauzījies pa pasauli apkārt. Pie podnieka strādājis. Pats ielauzījies amatā, bet vēl labāk viņa audzēkne Aņutka. Ja kungi atvēlētu, viņš, Jemeļka, ierīkotu Možaros podu cepli. Māli esot, podiem un skutuliem noiešana laba, cil¬vēki jau ēd no koka traukiem. Par amata atļauju Jemeļka solīja labu naudu. Tāpat viņš cieši teicās palikt Možaros un zemi novārtā nepamest.

Andrejam Kučumovičam bija pa prātam Jemeļkas nadzība. Viņš uzprasīja trīsreiz vairāk naudas, nekā bija piesolīts, toties iedeva uz parāda trīs rubļus un norīkoja Jemeļkam palīgos divus savus kalpus.

Ej nu izproti kunga prātus. Par malkas klēpīti nodeva rīkstes, par tukšiem grābšķiem apbalvoja. Tiesa jau gan, no grābšķiem izauga divas plašas jo plašas mājas Možaru krāsmatā. Vienā bija podu ceplis un miteklis abiem kalpiem. Otrā mājoja Jemeļjans.

Maskavā bija Jemeļka, bet Možaros — Jemeļjans Ivanovičs.

OTRĀ NODAĻA

1.

Cars Aleksejs Mihailovičs uzklausīja ziņojumus par valsts darīšanām. Šīs darīšanas bija visai svarīgas Krievzemes pārvaldīšanai un visai apnicīgas.

Milzīgi ir Krievzemes plašumi, bet ļaužu tajos plašumos pamaz. Tik pārlieku maz jau nu nebūtu vis, tikai nav kam strādāt. Vieni ir strēļos, otri kalpo dievam. Trešie bēguļo, bet ceturtie laupa. Piektie amatos, un sestie tos aptek. Septītie ir kropļi, bet astotos tatārs aizdzinis. Devītie ir muļķi, bet desmitie aplam gudri. Bet tos, kuri strādā, tos visi tā vien lūko aizvilināt.

Zemnieki bēg pie tiem, kam vara. Varenajiem strādnieku vairāk, bet darba mazāk. Varena vīra paspārnē cilvēks ir pastrādā, ir paēd. Paputējušam viss birst kā caurā maisā. Strādā cilvēks — gribas ēst, pabeidz darbu — vēl jo vairāk gribas.

Domes djaks ziņoja caram:

— Rjazaņas, Kalugas, Tulas novados un vēl citās malās uzradies laupītājs Kudejars. Bajārus un muižniekus vien aplaupa. Salaupīto izdala zemniekiem, un zemnieki viņu slēpj, kad tiek meklēts, un vilstī pēdu dzinējus. Kudejars aplaupīja bajāru Miloslavski, bet Pleskavas vojevodas dēlam bajāram Sobakinam nodedzināja muižu. Mazākām negantībām nav ne gala, ne malas.

— Tas ir bīstami, — valdnieks sacīja. — Nedrīkst negantnieku aizlaist uz Krievzemes tālīnajiem novadiem. Ja viņš tiks līdz Belgorodas robežai vai pie Volgas, tad būs liela nelaime. Tur bezdarbju ir daudz — un visi ar lielu galvu. Sakiet Romodanovskim, lai sūta vīrus saķert Kudejaru! Kas vēl?

— Lūgumraksti. Valsts dienestnieki gaužas, ka baj ari pieņemot un slēpjot bēguļus zemniekus.

-— No kā tie lūgumraksti?

— No Gaļičas dienestniekiem, parakstījušies ir Sitini, Siņagini, Sviņjini, Ņeļidovi, Šanski, Frenovi.

No Smoļenskas novada — Koptjažini, Jendogurovi, Bitjagovski.

No Suzdaļas — Kaisarovi, Kablukovi.

No Kostromas -— Polozovi, Žadovski. ..

Valdnieks klausījās lūgumrakstus, un viņam nāca atmiņā bērnu dienas, kā toreiz vārīgie valsts dienestnieki lauzās iekšā pilī. Ģīmji sarkani un zvērīgi...

— Pieņemu lūgumrakstus, — Aleksejs Mihailovičs sacīja nožāvādamies un pārkrustīdamies. — Vairāk nekā četrdesmit gadu jau aizritējuši, kopš poļi no Maskavas izdzīti, bet vēl nav valstī miera. Visi meklē vieglu dzīvi. Kas šiem jāmeklē — vajag tik strādāt.

— No Sibīrijas carēna Kučuma un no viņa sievas Arinas, kas dzimusi kņaze Nogotkova ...

— Zinu, zinu! — cars atmeta ar roku. — Kučuma zemniekiem pēdas sadzīt aizsūtījām mūsu galdbajāru Dmitriju Pļeščejevu. Viņš sadzīs. Ņižegorodas novadā viņš jau sadzinis tūkstoša pusotra bēguļu.

— Carēns raksta, ka viņam esot zināms, kur viņa zemnieki. Patriarha sūtīts vervētājs tos aizvilinājis uz Mainas un Utkas upi.

— Gan Pļeščejevs atradīs, gan atradīs! — cars pārtrauca ziņotāju.

-Vai gan tas kāds liels prieks, ka tādā padarīšanā iepīts labākais draugs un padomdevējs — visusvetais Nikons?

— Šai dienai gana! Iešu paskatīties jaunos vanagus. No rīta Botviņjevs stāstīja — esot atvesti divi piekūni. Skaisti putni!

.

TREŠĀ NODAĻA

1

Mežainis Vaņuška stāvēja, nolikts kaktā, un ar nagu urbināja baļķī šķirbiņu. Fjodors Atamaničs sēdēja pie galda, ēda biezputru un šķendējās:

— Tāds liels lamzaks, laiks jau sievu ņemt! Vai nav kauna kaktā stāvēt?

Vaņuška tik šņākāja un nebilda nekā.

Fjodors Atamaničs īgni nokrekstējās un iegrūda no salda kļavas koka grebto karoti sarkanām puķītēm izrakstītā māla skutuliņā, bet skutuliņš bija pilns ar prosas biezputru, kas bija tik dāsni aizdarīta ar sviestu, ka griestos ņirbēdams atvizēja zeltains ripulis.

Prosas biezputra Vaņuškam tikās vēl vairāk nekā zilie akmentiņi. Un, ja vēl biezputrai piedzer klāt nule kā no pagraba nestu vakara slaukuma pienu, tik aukstu, ka zobi smeldz, — par tādu gardumu Vaņuška allaž bija ar mieru izpildīt jebkuru lūgumu. Un še tev nu bija!

— Vai tu man muļķa prātā esi, vai? — Fjodors Atamaničs sūrojās. — Ja vēl zema cēluma mežainim būtu dēls gadījies biezgalvis, bet nē — pašam atamanam. Kauns un negods! Sirds sāp, Vaņuška. Un šitādu biezputru tu, no meža aizgājis, savu mūžu vairs neēdīsi!

— Nevajag ar! — Vaņuška kaktā sacēla seksti. — Man ir tiesības. Es jau esmu liels mežainis! Ja gribu, dzīvoju mežā, ja gribu — aizeju uz sādžu par mājas garu. Un laid mani no kakta ārā, citādi iziešu pats!

— Ko?! — Fjodors Atamaničs pieslējās kājās, pastāvēja  un apsēdās. — Ek, Vaņka! Tev vēl bērna prāts! Meža mežainis ir muižnieks, viņu visi bijājas. Bet mājas gars ir kalpa vīrs, to visi tramda. Līdz mūža galam tev būs zemnieka bēda jābēdā.

— Es jau iešu pie Jemeļjana. Viņš ir bagāts vīrs.

— Bagāts un alkatīgs. Jupis tevi rāvis! Ej pie savas Aņutas, tikai pieraugi tu man: ja māju nenosargāsi, tad žēlastības negaidi! Purvā ietriekšu. Tad lāpīsi ūdensveča cauros tīklus.

Vaņuška atcerējās, kāds liktenis bija piemeklējis Možaru mājas garus. Tiem nocirpa pinkas un aizdzina visus uz tīreli, lai auro tur dūksnājā nelabās balsīs un gaina apmaldījušos cilvēkus nost no akačiem. Nu lai, Vaņuška tomēr kļuva priecīgs, izspruka no kakta un metās klāt Fjodoram Atamaničam.

— Paldies, tētiņ! — Viņš apcirtās uz kreisā papēža un jau tupēja Jemeļjana jaunās mājas aizkrāsnē.

Aņuta pašlaik kūra krāsnī uguni. Malciņa bija gadījusies slapja, dūmi cirta acīs.

Tikko Vaņuška ieraudzīja meičas asariņu, tā karsts vien ap sirdi sagriezās, viņš nopūtās, un kupla liesma uzšāvās pār malku, skurstenī kaut kas iedūcās un iedziedājās, oglītes sprakstēdamas lidināja kā zvaigznītes.

«Jocīgi!» Aņutai iešāvās prātā. «Oglītes sprakst tīri kā baļķi trejkungu dienas salā.»

Viņa Iedomāja mežaini Vaņušku, iedomāja redzējumu.

— Vai tu guli, vai? — pie krāsns bija pienācis Jemeļjans. Viņš jau bija nomazgājies un sasukājies. — Žirgtāk, Aņuta. Tiklīdz zirgi izēdīs auzas, tā tūliņ braukšu.

— Ar dieva palīgu! — Aņuta_ atteica. — Uguns iedegās. Uz tādas uguns biezputra būs aši gatava.

— Tad jau labi! — Jemeļjans bija satraukts un mīlīgs. Kā nu ne: viņš pirmo reizi posās uz tirgu ar podu un skutulu vezumu. Ja pacels balsi, ko var zināt, ka neaizbaida vēl laimi.

2

Pirmo preci Jemeļjans veda uz Sarajiem. Ne jau diez kādu peļņu cerēdams, nebūs jau Jemeļjans tur vienīgais podnieks, bet palūkoties, kā citiem veicas ar tirgošanos. Cik uzprasa, par cik atdod.

Nebija Jemeļjans nobraucis ne desmit verstu no Možariem, tā pretim gadījās Šiška.

— Kurp braukdams, vīrs?

— Uz tirgu.

— Vai labi podi?

— Centos jau.

—- Labam podam jāskan. Kāp no ratiem zemē un dauzi podus, bet es paklausīšos, kā skan.

Jemeļjans izkāpa no ratiem. Ņēma podu un trieca pret riteni, lauskas vien pajuka.

— Vēl reizīti! — laupītājs sauc.

Jemeļjans ņēma otru podu. Blaukš!

— Eku vareni! — Siška līksmoja. — Dūšīgāk!

Un Jemeļjans ņēmās dauzīt savu preci. Tā viņš sasita visus podus līdz pēdējam.

— Lepni! — Šiška viņu uzlielīja. — Tu mani iepriecināji. Cik maksā tava prece?

— Trīs rubļi.

— Trīs rubļi? — Šiška izvilka no azotes trīs rubļus. — Vai pats darināji podus?

— Pats.

— Tad jau uztaisīsi vēl. Bet par to, ka man sirdi ielīksmināji, še tev altins. Vai būs gana?

— Gana.

— Jel paklanījies būtu, ausaini!

Jemeļjans paklanījās laupītājam. Šiška nosmējās visā rīklē.

— Brauc mājā, vīrs! Atlaižu tevi!

Jemeļjans apgrieza pajūgu. Viņš ielēca ratos, nebalsī uzbļāva zirgam un ņēmās to slānīt ar pātagu. Rati ripoja dārdēdami un rībēdami, mežā lēkāja atbalss. Jemeļjanu kratīja drebuļi, tā kratīja, ka viņš nepamanīja priekšā dangu.

Brīkšķis, grūdiens — un Jemeļjans aizvēlās kūleņu kūleņiem. Vēlās un priecājās — dzīvs gan!

3

Ratus Jemeļjans pameta. Viņš izjūdza zirgu un veda to pagalam klibu pavadā. Zirgam putas krita no mutes, pats viss slapjš saskriets. Nebūtu rati salūzuši, viņš būtu zirgu notriecis pie gala.

Uz zirgu skatoties, pašam sagribējās dzert. Tā sagribējās, ka visas bailes aizmirsās. Viņš nogriezās no ceļa uz Līksmo avotiņu.

Avotiņa ūdens bija dzidrs un salts. Jemeļjans krita avotiņam klāt no vienas puses, zirgs no otras. Jemeļjans nejaudāja muti atraut no ūdens, tikai zirga bija žēl, ka tam netiek par daudz. Viņš piesēja zirgu pie tuvējās priedes un atkal piegāja pie Līksmā avotiņa. Iesmēlis riekšā ūdeni, viņš noskalojās. Nu sirds aprimās.

Altins par podu vezumu — liela peļņa vis nav. Bet gluži nieks arī nav. Pats palicis dzīvs, zirgs sveiks. Gan podi atkal būs.

Jemeļjans noliecās pie ūdens, lai pirms aiziešanas vēl nodzertos, un acīs novizēja tāds kā sudrabs. Viņš jaatrina acis — kā tad. Avota dibenā guļ sudraba stienītis — Novgorodas grivna. Jemeļjans pārkrustījās — drošs paliek drošs — un, ne piedurknes neuzrotījis, ieklupa ūdenī. Rokā ir!

Viņš pagrābstījās pa avota dibenu — atradās vēl viena grivna, un tad vīrs kāpa avotā ar kājām un ņēmās celt laukā sudrabu. Kā sapnī, kad tu, cilvēks, cauru nakti grāb naudu. Tikai sapnī nauda ir uz asarām, bet no¬modā — vai tur vēl jāprasa, uz ko!

Jemeļjans cēla sudraba zivtiņas no saltā avota, cēla un klusītēm smēja.

— Ek tu, Šiška! Altinu par podu vezumu. Pavei, ko Dievs deva! Bet vai tik Dievs ir tas devējs?

Lai būtu kas būdams! Kad jau, tad jau! Nu tik dzīvosim!

Jemeļjans smēja, Un viņa vecais zirgs, pie priedes stāvēdams, ieza dzeltenos zobus kā pats sātans. Zirgs nomanīja: saimniekam drīz būs daudz zirgu sētā.

CETURTĀ NODAĻA

1

Saulītē kaltējās zeltainas guļbaļķu sienas. No priežu skaidam gaiss smaržoja silti un svaigi kā pēc aša un varena pērkona negaisa.

Agri no rīta panesīgo možariešu pulciņš bez trokšņa un bez klaigam devas ceļā, pamezdams sādžu, kas nebija par sādžu kļuvusi.

Vīri drūmi blenza uz čīkstošo ratu riteņu sliedi. Sievas ka cāļu mātes sedza lakatiem savus priecīgos dzeltenknābju cālēnus. Braukšana ir pavisam kas cits nekā sēdēšana. Tīrais prieks! Putneļi ne jaust nejauta, kāda dziesma ziemu būs jāvelk. Ceļam gals būs Možaros, bet tur krāsmatas vien. Ķeries tik pie cirvja un zāģa, bet tīrumā aug vārpata. Jaunos tīrumus Utkas upes krastos izmīdīja Pļeščejeva zirgi. Lai bēguļi zinātu, ar ko viņiem darīšana, lai bēguļiem prātā nenāktu griezties atpakaļ.

Jautra dzīve gaida gan — dziesmota. Kar tik tarbu plecā un velc vaļā gaudu dziesmu.

Nelaime nenāk viena.

Tikko guļbūvju sienas bija- aizgrimušas aiz nokaines, tā, no meža izjoņojuši, ceļu aizšķērsoja Fedjkas Jurjeva brašuļi.

— Uz kurieni, suklači? Griež apkārt!

Pajūgu verdze apstājās.

Aizsegdami zemniekus, Fedjkam pretim izjāja Pļeščejeva strēļi. Kājnieki pielādēja musketes un noblīkšķināja visi kā viens, jātnieki, pīķus uz priekšu izslējuši, rindā aulekšoja Fedjkas pulkam virsū. Fedjas puiši ne acu nepamirkšķināja, viņi nebija vis šādi tādi, viņi bija paša patriarha ļaudis. Abi pulki saklupa kopā. Fedjku Jurjevu teju pat uzdūra uz pīķa. Viņš patapa uzraut zirgu stāvu kājās. Pīķis ietriecās zirgam rīklē, bet Fedjka kūleniski nogāja zemē un laidās lapās. Tad arī viņa puiši neizturēja strēļu uzmākšanos. Tie grieza zirgus apkārt.

Možarieši, kā aitas pūlītī salīduši, noskatījās, kā viņu dēļ līdz nāvei kaujas cara kalpi ar patriarha kalpiem. Baismas māca zemniekus. Sievas klusi šņukstēja, mezdamas krustus pār bērniem. Bērni skatījās, kā vīri cērtas, un ari klusēja. Lūko vien laist balsi vaļa, tūdaļ nave tevi sadzirdēs. Labāk stāvi klusu un gaidi. Dieva prāts notiks. Gals tas pats — vai nu Možaros, vai te, jaunajas zemes.

Kautiņš izbeidzās, kā pārskrien lietutiņš. Zemē žuva asinis.

Ļautiņi brauca tālāk.

Bērni vēkšķēja. Sievas vaidēja. Neganti šķendējās vīri. Bet riteņi čīkstēja. Možarieši veda uz Možariem savas asaras.

Bet Možaros savus kaimiņus gaidīja brīvcilvēks Jemeļjans Ivanovs. Jemeļjans no kņazienes Arinas bija izpircies uz brīvi.

Par možariešiem Jemeļjans jau visu zināja un visu bija izprātojis: kuram cik dot, kurš vedīs viņam mālus, kurš brauks peļņās, kura mājā varēs uzstādīt podnieka ripu.

Dzīve būtu gaužām laba, nebijis tikai Šiškas. Tas dauzījās tepat apkārt kā nikns vilks.

LAUPĪTĀJI

PIRMĀ NODAĻA

1

Gar Melno gravu klīņāja cilvēks, aurodams:

— Ehei, Kudejar! Kur tu esi? Es esmu, eku, še!

Vēl trakāk nekā šis ērma puisis auroja viņa milzīgais maiss. Maisā tupēja vepris. Nebija nekāds lielais, ne arī mazais — savi pieci pudiņi.

Abi auroja, auroja, līdz apkusa.

— Kudejar, kur tu esi galu ņēmis, sēnalu pakausi!

Te šim kāds uzreiz novaicā:

— Kāds pakausis ir Kudejaram?

Kas tas vaicātājs — ej nu sazini. No kuras puses balss atskan — ej nu saproti. Bet ērma puisis nenobijās.

— Tu gribi zināt, kāds pakausis ir Kudejaram? Sēnalu pakausis!

— Un kāds tev pašam?

— Man — kokapauris. Vaicā, kam gribi, ikkurš pateiks!

— Kam tev Kudejars vajadzīgs, kokapauri?

— Māmulīte mani sūtīja pie viņa ar ciemkukuli.

— Kam tavai māmulītei Kudejara ievajadzejies?

— Lai viņš man, Vasjam, līgavu sameklētu.

— Vai tad ne tu, ne māte — neviens nezināt, ka Kudejars ir laupītājs, nevis prečutēvs?

— Lai viņš ir laupītājs. Bet mūsu kalējam viņš pagādāja sievu, lai pagādā man arī. Vai tad es lai postā aizeju?

— Kā tad tu domā.Kudejaram atdarīt?

— Kā viņš pats teiks.

— Ko tu proti?

'— Nekā neprotu, bet aplam stiprs gan esmu!

Vasja piegāja pie apsītes un — kā rāva, tā laukā gan, piegāja pie bērziņa — kā rāva, tā laukā. Piegāja beidzot pie ozola .un pakasīja pakausi.

— Neveikšu.

Te pašķīrās krūmi un norā izjāja melns jātnieks.

— Kālab vepri stiep līdzi?

— Ciemkukulim! Māmulīte iedeva, lai abi ar Kudejaru, līgavu meklēdami, nenomirstam badu.

— Gudra gan tava māmulīte, — Kudejars pasmaidīja un klusītēm iesvilpās.

Norā iznāca Aksens Pinkainis un Dienderis.

— Iepazīstieties, puiši, — Kudejars viņiem sacīja, — tas ir mūsu jaunais biedrs Vasja Kokapauris. Vai derēs mums? ' .

— Derēs! — laupītāji sacīja abi reizē, pašķielēdami uz izgāztajiem kokiem.

2

Dega ugunskurs. Vīri ēda ceptas aknas.

Vasja Kokapauris savā vientiesībā jautāja Kudejaram:

— Saki — vai tu Dievam tici?

— Ticu, Vasja.

— Bet stāsta, ka tev esot simt gadu un ka pār tevi guļot Dieva lāsts.

— Gari jau gan ceptas aknas neēd, Vasja. Vai tā nav?

— Tā jau gan. Vai pataustīt sevi paļausi?

— Vai tad viņš kāda vista, vai? — Aksens noskaitās.

Bet Dienderis ņēmās tā zvaigāt, ka ir zirgi iezviedzās.

— Še, Vasja, mana roka. — Kudejars pastiepa laupītājam roku.

— Edz, kāda mīkstiņa un viegliņa, — Kokapauris brīnījās. — Bet stāsta, ka tavā pulkā vīru esot kā melnais debess, kur tad šie ir?

Nu arī Aksens un Dienderis pavērās Kudejarā, gaidīdami, ko viņš atbildēs.

— Bet stāsta . ..

— Stāsta, stāsta! — Aksens uzbrēca Vasjam. — Sukā iekšā aknas un turi muti!

Kudejars pagājās nost no ugunskura un skaidri, paklusi iesvilpās. Tumsā atskanēja priecīga duna. Atrikšoja zirgs Kudejars to apsegloja.

— Dienderi, panāc šurp! — (Sobakina kalps tā ir nebija gribējis minēt savu vārdu.) — Dodies uz bajāra Miloslavska Višenku sādžu un sameklē tur kalēju Jegoru. Vasja tev parādīs ceļu. Pie Jegora ej pirms rīta gaismas. Pavaicā: «Vai prečutēvam zīlītes jau gatavas?»' Ja gatavas, tad sadabū zirgu un atved putniņus šurp uz Melno gravu.

— Kas tie tādi par putniņiem?

— Tādi, kas asinis dzer. Bet jūs, puiši, — Kudejars teica Aksenam un Vasjam, — padzīvojiet tepat. Un tā ka cilvēkus netramdītu!

Kudejars iejāja naktī.

— Ij par tumsu viņam nav bēda, — Vasja noteica, pablenzdams uz meža blāķi.

3

Kudejars gulēja koka zaros. Netālu no Melnās gravas viņam bija ligzda. Zirgu viņš bija palaidis ganīties. Pats uzkāpis ozolā, nogūlies uz sausajām pērngada lapām un, snaudā laizdamies, taujāja sev:

— Kur ir tavi vīri, Kudejar? '

OTRĀ NODAĻA

Pilsētiņa saldi dusēja.

Šai pirmsausmas stundā ne vien iedzīvotāji, viņu bērni un sievas svilpoja, šņāca un čāpstināja, ne vien viņu lopiņi rukšķināja, kverkstēja un krāca, bet gulēja arī vojevoda.

Pēc daudzām bezmiega naktīm viņš gulēja cieši, jo bija sadūšojies un aizsūtījis uz Maskavu lūgumrakstu.

Ar pilsētas būšanām nepavisam negāja lāgā. Pilsētu celdami, nebija to uzcēluši, kā pienākas, domādami nebija izdomājuši visu, kā pienākas, Dievu lūgdami, nebija to pielūguši, kā pienākas. Ko tur nu runāt. Ne ar cietumu nebija tikuši nekādā galā. Jumts cietumam tapis caurs, bet naudas, ko pielāpīt, nav. Bija divi sargi. Viens aizbēga, otrs nomira. Nav neviena, kam cietumu sargāt, bet tajā tepat vai divi duči pārgalvnieku. Tur jau kaķim jāsmejas — sapulcē ievēlēja krodzinieku, lai pieskatot cietumu. Krodzinieks teicās esam deviņdesmit gadu vecs. Ko no tāda var gribēt?

Nu vojevoda bija aizsūtījis uz Maskavu lūgumrakstu, un sirds tūdaļ kļuva vieglāka. Līdz šim pats lauzīja galvu, lai nu pagudro Maskava.

Ja vojevoda guļ mierīgi, tad sargi vēl jo mierīgāk. Jaunajos vārtos jau neplēsīsies tāds, kam ir vajadzība. Kālab ne? Nu tālab, ka vienā pusē gan ir jaunais stāvžogs, bet trijās vecum veci, satrunējuši, šķirbaini.

Kudejars tad ari bija tas cilvēks, kas nedomāja plēsties jaunajos vārtos.

Viņš soļoja pa pilsētu, neko lielu neslapstīdamies, bet arī neķircinādams likteni.

Are, kur vojevodas nams. Labs nams — mūrēts. Aiz tā pletās tukšs klajums. Klajuma galā rēgojās pavisam jauna vabiņu sēta apkārt cietumam. To vojevoda bija licis apvilkt. Mežs tepat līdzās, paši cietumā sēdētāji sētu bija taisījuši. Tikai jumts, raugi, sapuvis. Vajadzīgs jumiķis, bet jumiķim — maksā ciet.

Kudejars piegāja pie sargnamiņa, kur mitinājās uzraugi. Viņš pagrābstījās gar durvīm, un tās padevās.

Uz sola gulēja vecais krodzinieks, Vojevoda bija viņu ar varēm nolicis sargāt cietumu, līdz sameklēs īstus sargus.

Kudejars paraustīja večuku aiz pleca. Večuks pavēra acis, nožāvājās, bet tad gan bezzobu mute iepletās plata. Kudejaram to vajadzēja aizbāzt ar cimdu.

— Neklaigā, vecotēv! Celies, atslēgsi cietumu! — un Kudejars parādīja pistoli.

Abi izgāja cietuma sētā. Sēta bija tukša un kaila. Pašā vidū rēgojās ēka diviem stāviem, četras asis garumā, trīsarpus platumā. Večuks piegāja pie cietuma ēkas un atslēdza milzīgu piekaramu atslēgu. Atslēga izkrita no dzintelēm un noblākšķēja krodziniekam uz kājas. Krodzinieks aizvaidējās un nosēdās zemē.

— Celies augšā! — Kudejars pavēlēja.

— Nejaudāju, — bēdulis nočukstēja, — vēdera vaina piemetās.

Kudejars pieliecās un paņēma slēdzenes. Viņš atdarīja otras durvis. Tad pameta acis atpakaļ. Večuks laida ūzas zemē.

Kudejars pagrūda durvis un iegāja cietumā. Uz lažām guļošie ļaudis sakustējās.

— Vadzi, celieties! — Kudejars uzsauca.

Cietumnieki trūkās augšā.

— Uzklausiet mani! — Kudejars pacēla roku. -— Jūs esat svabadi! Varat iet uz visām četrām debesu pusēm, bet es aicinu jūs savā pulkā. Es atņemu mantu bagātajiem un dodu nabagajiem.

— Kas tu esi? — vaicāja līdz viduklim kails, brašs puisis.

— Esmu Kudejars.

— Kudejar, es eju tev līdz.

— Es arī! Es arī! — sauca cietumnieki.

— Es gan neiešu, — teica garā svārkā ģērbies zemnieķelis. — Mana vaina nav liela. Uz trijām dienām vien esmu iesēdināts, divas jau atsēdēju. Žēl bērneļus pamest.

— Ar varēm nevienu neņemu. Nāks tikai tie, kas gribēs.

— Ved! — nodārdmāja vairāk nekā ducis balsu.

— Klusu! — Kudejars piekodināja. — Mums nav ieroču. To neaizmirstiet. Iesim uz vojevodas namu un sagādāsim ieročus!

— Un pie reizes arī apģērbu, — teica kailais.

— Jāpameklējas pa vojevodas lādēm, — kāds apķērās.

Viss bars uzklupa aizmigušajam namam. Viņi lauza, sēja, sita, meklēja. Un, paskat vien, nu jau visi sēdēja zirgos, un visi turēja rokā ja ne asu, tad trulu, gan tādu, ar ko šaujams, gan tādu, ar ko durams.

Nu aši projām uz vārtiem, bet vārtus pilsētnieki jau pamanījušies atvērt. Sak, dieva dēļ, taisieties, ka tieciet!

Aizgāja visi.

Pulciņš izjāja pie upes. Vīri nokāpa no zirgiem un metās ūdenī. Viņi trina un berza netīras miesas. Tad kāpa atkal zirgos un laida uz ozolaini. Tur tika izklāts vojevodas galdauts.

Nu visi ēda — ēda tavu ēšanu un dzēra arī!

Sadzērušies vīri apvēlās zālē. Viņi gulēja, saudzīgi taustīdami bāztin piebāztos vēderus, lēnītiņām atvilkdami elpu, lai nesākulcinātu apēsto un izdzerto.

Kudejars vīrus nesteidzināja. Viņš gaidīja. Vīri izgulējās pēc sirds patikas.

— Vareni! — sacīja brokāta svārkā saposies brašulis, un Kudejars pazina pliko. — Sen vajadzēja pašiem apķert un papurināt vojevodu. Paldies, ataman! Tu devi mums brīvību, un mēs liekam galvu ķīlā, ka pastāvēsim par tevi ir kautiņā, ir pie dzīru galda.

— Zvēram!

— Zirgos! — Kudejars pavēlēja. — Priekšā ir tāls ceļš. '

Viņš saskaitīja vīrus. Astoņpadsmit. Nekas, pulks jau nav, tomēr spēks tikpat.

TREŠA NODAĻA

Aksens Pinkainis un Vasja Kokapauris sēdēja norā un cepināja sivēna pakaļkāju. Tas bija viss, kas palicis no māmulītes dāvanas atamanam.

Kudejars bija nozudis uz visu nedēļu. Kurp un kālab — to viņš nebija stāstījis. Dienderis arī pagaisis. Tas bija aizgājis pie kalēja Jegora un līdz šim vēl nav pārnācis.

Svaigais gaiss un cūkgaļa Aksenam bija gājusi labumā, viņa niknais prāts bija rimies, rokām kārojās darba.

Aksens dzīrās uzcirst nameli,-taču vienam bija par grūtu, bet Kokapauris bija apslincis.

— Neba tālab aizgāju laupītājos, lai strādātu, — viņš atgaiņājās no Aksena. — Gana izstrādājos mājā pie māmulītes.

Augām dienām Vasja valstījās zālītē — gan piesaulē, gan pavēnī. Aksenam tāda dzīve nebija pa prātam: viņš bēdājās pēc bērniem, pēc sievas, taču ceļa atpakaļ uz māju vairs nebija.

Viņi sadalīja gaļu un apēda.

— Tagad jāpaguļ, — Kokapauris izstaipījās.

Aksens dusmās nospļāvās.

— Kā tāds debesu lidonis — paēd tik un tūliņ galvu zem spārna!

— Ko par tukšu sirdi ēdināt. Nāks laiks, nāks padoms.

Tā noteicis, Vasja pavēlās tālāk no ugunskura, nolika galvu uz ciņa un ņēmās krākt.

Aksens nopūtās, nogrozīja pinkaino galvu un atlaidās Vasjam blakus. Kad viņš pamodās, karsts vien pār kauliem pārskrēja. Visa nora bija stāvgrūdām pilna ar lopiem.

Aksens pārmeta sev krusta zīmi — rēgi neizgaisa.

Vīrs pārmeta krustu ganāmpulkam — kā bijis, tā palika!

Nu viņš skatās: sēž norā trīs vīri. Divi bez cepurem, trešajam, kaut laiks karsts, cepure galvā.

— Kas jūs tādi esat? — Aksens uzbļāva, uzsliedamies visā garumā un iebikstīdams Vasjam ar kāju sānos. Vasja apgriezās uz otriem sāniem, un vīri nenobijās.

Tie, kam cepuru nebija, izklājuši galdautu priekšā tam, kam cepure galvā, uzlikuši tur divus degvīna pusstopus, kvasa krūku, maizes kukuli. Ugunskurā piemetuši malku, iesmā uzdurts aunelis, un pa noru, nāsis kairinādama, vēsmo cildenā cepeša smarža, kas tīkama pašam dievam tam kungam.

Vasja pastaipījās, ierāva nāsīs gaisu, uzblieza ar plaukstu pa vēderu un pielēca stāvu.

— Vai es neteicu — nāks laiks, nāks padoms!

— Kas jūs tādi? — Aksens atkal novaicāja atnācējiem.

Tas, kam cepure galvā, kaut ko pateica vīriem bez cepurēm. Tie paklanījās viņa priekšā līdz zemei un tad pagriezās pret Vasju un Aksenu. Viens sacīja skaņā un valdonīgā balsī:

— Krītiet ceļos, zemie ļaudis! Visas Krievzemes valdnieks Vasilijs Ivanovičs ŠuisKis, kura troni sagrābis nelietīgais blēdis Romanovs, aicina jūs pie paša cara galda!

Vīrs, kam cepure galvā, apstiprinādams pamaja.

Muguru kasīdams, Aksens nīgri un neticīgi žūrēja uz viņu. Bet Vasja nometās ceļos: iesmā uzdurtais auns bija varen tauks. Ja jau biedrs tup ceļos, ko tad tur vairs, varbūt no tiesas cars sēž tepat priekšā. Laiki ir nemierīgi, un bajāriem visādas blēdības vien prātā. Aksens nokrita Vasjam blakus, un nu visiem prāti ielīksmojās. Viņi atrāva vaļā degvīna pudeli. Cars Vasilijs Ivanovičs Šuiskis izvilka no azotes lielu sudraba kausu ar rakstu zīmēm.

Mutainais vīrs izskaidroja:

— Uz šā kausa ir mūsu valdnieka Vasilija Ivanoviča cariskās augstības zīme.

Aksens Pinkainis pagrozīja kausu rokā, ar nagu paskrubināja cara kroni un novaicāja stingri kā tiesnesis:

— Cara zīmēm ir jābūt uz cara miesas, Vai Vasilijam Ivanovičam tādas ir?

-— Kā tad nebūs! — daudz netrūka — mutainis vai garu degunu būtu Aksenam parādījis. — Paga vien, ja mūsu valdniekam pret jums būs žēlīgs prāts, ja viņš noticēs jūsu draudzīgai sirdij, tad parādīs savas cara zīmes.

Cars Vasilijs Ivanovičs izņēma kausu no Aksena rokām, piepildīja ar degvīnu, izmeta tukšu, nosēcās un uzkoda.

— Bet tagadiņ es pagodāšu jūs! — viņš pavēstīja spēcīgā un piesmakušā balsī. — Pirmo kausu sniedzu Griškam — Maskavas vojevodam!

Mutainis saņēma kausu abi rokām, paklanījās valdniekam un izdzēra.

— Otru kausu sniedzu Rjazaņas vojevodam!

Nerunīgais vīrs arī izdzēra,

— Trešo sniedzu tev! — valdnieks iebikstīja ar pirkstu Aksenam krūtīs. — Kā tevi sauc?

— Aksens.

— Tu, Aksen, būsi visas Sibīrijas pārvaldnieks. Dzer par manu veselību. Līksmojies, ka esi atnācis pie manis ātrāk par citiem!

Aksens nenoturējies nosmīkņāja: «Skat vien, biju pliks kā zirnis, nu visa Sibīrija iekritusi klēpī!» Degvīnu Aksens izdzēra ar patiku.

Vasjam no Vasilija Ivanoviča tika Pleskavas pilsēta. Kokapauris, muļķis nebūdams, prasīja par to grāmatu. Valdnieks gan saviebās, tomēr apdomāja un nosprieda, ka Kokapauris ir prātīgs vīrs, tāpēc Pleskavai piemeta vēl klāt Novgorodu.

— Man pirms jāuzveic mani ienaidnieki, bet pēc tam, kolīdz mūsu rokās nāks Maskavas prikazi, papīra būs, cik uziet.

Kad otra pudele bija tukša, valdnieks pastāstīja par saviem slepenajiem nodomiem.

— Cars būdams, nezināju par ļaužu postu. Kolīdz es, puiši, mostos, tā no paša rītiņa man ceļ priekšā tādus gardumus — paosti vien, un galva sareibst, norij kumosu — asinis kūsāt kūsā. Ne gremot nevajag. Paņem pirkstos gabalu visa auna lielumā, pacel pie mutes, un gabals pats izkūst, bet vēderā tāda viegla un jauka jušana. Tagadiņ viss būs citādi. Redzēdams, ka mana valsts iet uz izputēšanu, apņēmos doties ļaudīm zināms, salasīt zem sava karoga visūs, kam pāri darīts, visus, kas cieš badu, visus uzticīgos, kas atceras mani — savu valdnieku, un brukt virsū Maskavai. Manā valstī visi būs apmierināti! Roku uz krusta likdami, zvēriet, ka ticīgi kalposiet man — caram Vasilijam Ivanovičam Šuiskim.

ledomadams, ka viņš tomēr, lai nu šā vai tā, ir Sibīrijas pārvaldnieks, Aksens jau bāza roku azotē, lai izvilktu kaklā uzkārto krustu, bet tad nodimdēja skaņa un izsmējīga balss:

— Mīļais draudziņ, Vasilij Ivanovič, tie nu gan ir brīnumi! Tavi mūža gadiņi, rādās, ir sākuši ritēt uz otru pusi!

— Ko? — valdnieks apvainots nobļāva.

— Tevi no troņa padzina pirms kādiem piecdesmit gadiem, bet tu arvien vēl kā jauns, tā jauns.

— Ņemiet ciet nekauņu!

Bet nekauņa izjāja no krūmāja melnā zirgā, melni ģērbies.

Aiz lielām dusmām un liela reibuma Vasilijs Ivanovičs ne druskas nenobijās no melnā cilvēka. Cepuri no galvas norāvis, viņš trieca to pret zemi. Vasilija Ivanoviča pauris bija pliks un smails, un uz tā izaudzis puns cūkas šņukura lielumā.

— Edz! — iesaucās miltainais virs — Maskavas vojevoda. — Edz, kur tas ir — cara puns, bet tu netici! Kas tu tāds esi?

— Esmu Kudejars!

Viņš pacēla roku, un tūdaļ no krūmāja izdrāzās ducis brašu puišu.

— Vai ir vēl kādas zīmes?

— Kā nebūs! — galvaspilsētas vojevoda nerimās. — Vasilij Ivanovič, netiepies, parādi šitiem nejēgām!

Vasilijs Ivanovičs klausīgi piecēlās, nolaida bikses un pagrieza dibenu pret laupītāju.

— Re, kur ir zīmes! — Maskavas vojevoda uzvaras priekā sauca, bakstīdams pirkstu sarkanā dzimumzīmē uz valdnieka dibena.

— Vadzi, puiši, sadodiet šim bezkauņam! Kazi, atdomās vārdu, ko tēvs, māte devuši. Bet šim lielmutim duci par muļķību!

Iesvilpās pletnes,

— Rāmāk! — Kudejars uzsauca. — Neperiet pēršanas dēļ, bet lai viņi nāktu pie prāta!

Maskavas vojevoda, valdniekam uzticīgs būdams, pacieta pātagu klusēdams, Valdnieks pabrēca, pabrēca un sāka lūgties:

— Esmu Mikita, bēgulis. Biju strēlis bajāra Romodanovska pulkā — tajā, kurš stāv pie Belgorodas robežām.

— Vai dzirdēji? — Kudejars vaicāja Maskavas vojevodam.

Vīrs nospļāvās un iegrāba visus piecus bārdā.

Kudejars nolēca no zirga un apskāva viņu.

— Piedod, ka spriedu pletnes. Kad es būšu vainīgs, tu nopērsi mani. Melus un muļķību cilvēkiem nedrīkst piedot. Bet par tavu uzticību un par vārda turēšanu saņem pašu labāko svārku no mūsu mantu krājuma.

Dārgs svārks — ar sabuļādu oderēts, sudrabu šūdināts — noklājās uz vīra rokām. Vīrs mirkšķināja acis un viebās. Bija redzams, ka viņš neviebās aiz sāpēm, ka galvā urdās domas.

— Kam pieder lopu bars? — Kudejars jautāja.

Lopi piederējuši bajāram Miloslavskim. Pārvaldnieks sūtījis zemniekus ar lopiem uz tirgu, kur tos gaidījis uzpircējs. Zemniekiem pa ceļam pagadījies strēlis Mikita. Sākumā viņš jaunos draugus samusinājis pusduci avenu pārdot pašiem uz savu roku. Pārdevuši arī un nopirkuši degvīnu. To dzerot, viņš tad «devies zināms» zemniekiem. Trijatā aizgājuši pie popa Mihaila. Popam pārdevuši govi. Visi dzēruši, un Mihails pazinis Mikitā caru Vasiliju Ivanoviču Šuiski. Tad zemnieki ar visu lopu baru laidušies uz mežu, lai te sapulcinātu ļaudis un dotos uz Maskavu.

— Es esmu laupītājs, ne valdnieks, — Kudejars sacīja zemniekiem, — bet stāvu par to, lai izsalkušie būtu paēduši, kailie apģērbti, baskājainie — apauti. Kas nāks ar mani?

— Es! — nobļāva Kokapauris.

— Mēs! — nosauca brašie puiši.

— Es iešu ar tevi, — sacīja Griška, bijušais galvaspilsētas vojevoda.

— Kur viņš, tur es arī, — atmeta ar roku bijušais Rjazaņas vojevoda.

— Puiši, es tak esmu krietns kalējs, — Mikita Šuiskis spieda rokas pie krūtīm.

— Vai kalējs mums vajadzīgs? — Kudejars jautāja laupītājiem.

— Kā nu ne! — Aksens atbildēja par visiem.

CETURTA NODAĻA

1

Kopā ar Dienderi, kas no kalēja Jegora bija pārnācis tukšām rokām, kopā ar Aksenu un Vaņku Svārku — to, kas cietumā bija sēdējis puskails, bet vojevodas namā sadabūjis pašu labāko svārku, Kudejars klaiņāja pa mežiem, meklēdams vietu apmetnei.

Viņš meklēja pašu nomaļāko un pašu jaukāko vietu, lai acij tiktu prieks, bet sirdij miers. Un tāda vieta atradās.

Viņi aizklīda pie ezera — ne visai liela, ne arī maza, visapkārt stāvēja mežs — koks pie koka, kājām grūti cauri tikt, kur nu vēl zirgā.

— Uzcelsim te katrai saimei pa pilij, — Kudejars ļāvās sapņiem. — Dzīvosim mierā un priekā.

Atpakaļceļā laupītāji nomaldījās. Viņi iznāca rudzu druvas malā netālu no kādas sādželes. Bet rudzu druvā gāja vaļā jandāliņš.

Pussimta jātnieku un pussimta suņu trenkāja vilcēnu. Vīram mežā ar tādu satikties aci pret aci būtu bailīgi, tas bija liels un spēcīgs. Bet še, kur pussimta zirgu lēkšoja pa lielo loku, bet pa mazo vēlās satracinātu, vankšķošu suņu murskulis, — še zvēra sametās žēl.

— Tas jau man vecs paziņa, kas šeitan draisko! —- Kudejars sazīmēja Miloslavski.

— Draņķis kas draņķis! — Aksens vai zobus grieza.

Un tikai tad Kudejars atjēdza: trakais medību dancis griezās pa briestošu labības lauku.

Bet zvērs jau bija notriekts, piķieri pievaldīja suņus, un ar medību dunci rokā pie vilka devās pats galvenais mednieks — bajārs Ivans Daņiličs Miloslavskis.

Viņš nodūra vilku, kas, suņu sakosts, jau bija pie beigām, un mednieki uzgavilēja. Līksmi dūca taures. Mednieki pagrozījās ap pieveikto zvēru un aizlēkšoja svinēt uzvaru.

Iznīcinātajā druvā palika viens vienīgs cilvēks. Jauns zemnieks. Viņš stāvēja nekustēdamies, nekādi nespēdams ticēt savām acīm.

Pēc diviem bada gadiem tīrums bija solījis bagātu ražu. Ģimene bija cerējusi aizvadīt pārtikušu ziemu, telēnu bija nodomājuši atstāt audzēšanai...

Zemnieks pietupās. Viņš cēla uz augšu irdenajā zemē iemīdītos stiebrus. Bet tie, nenoturējušies ne mirkli, noslīga atpakaļ, ar akotainajām galviņām debesis skrāpēdami.

Zemnieks slēja un slēja tos augšup, un tie krita un krita atpakaļ. Ne lāsta vārdu, ne asaru...

Kudejars pieskrēja pie zemnieka un nometās ceļos viņam iepretim.

— Zvēru tev, zvēru ikvienam zemes kopējam. Zvēru pie tēva un mātes — mūžīgo darbarūķu piemiņas! Es, Kudejars, atriebšu visu, kas jums pāri darīts! Lai šī druva nedod miera manai sirdsapziņai, lai tā ik nakti rādās man sapņos, ja aizmirstu zvērestu vai to nepildu!

Zemnieks izbijies vērās Kudejarā. Vērās un klausījās, kāpās atpakaļ un pēdīgi metās bēgt.

2

Vakarā Kudejars paveda Vaņku Svārku nomaļus un sacīja tam:

— Tu esi prātīgs un stiprs cilvēks. Ļaudis tev klausa. Jāj uz Belgorodas robežām un sapulcini pārdrošu un kara mākslās prasmīgu vīru draudzi. Ved viņus turp, kur esam nodomājuši celt apmetni. Kas dzīvo sevis labad, tas vēderu vien taucē. Kas dzīvo cilvēku labad, tas sirdi dara cildenu!

Un Vaņka Svārks aizjāja meklēt biedrus sev un Kudejaram.

3

Sobakina zemnieki cēla kungu namu.

Pļeščejeva atstātie strēļi ne acu no viņiem nenolaida.

Vasara bija pašā plaukumā. Lietus nelija. Tveicēja.

Iztvīkušie strēļi nolika pavēnī kvasa mučeli, sievieši atnesa viņiem katliņu ar kāpostiem, otru ar biezputru.

— Ej iegāz pa skandekli! — vecākais izrīkoja pašu jaunāko. — Lai ļaudis met mieru, pārlieku karsts.

Jaunais strēlis negribīgi pieslējās no zālītes un aizslāja pie uzceltās nama sienas, kur vienā stūrī karājās plakans dzelzsgabals. Viņš trīskārt iesita pa to. Tūliņ apklusa zāģi un cirvji. Namdari kāpa uz upi. Viņi likās ūdeni klaigādami kā zosis un sprauslodami.

Nomazgājušies vīri devās pie kopu katla, kur sievas bija izvārījušas strebekli. Viņi sasukājās, noskaitīja lūgšanu, paņēma karotes.

Strēliem ar ēšanu neveicās nekādā lāgā. Aukstais kvass bija atveldzējis iekšas un aizdzinis gurdumu, un tagad, protams, kārojās kaut kā stiprāka.

Jaunais strēlis pagaidīja, līdz gausās valodas aprāvās pavisam, paklausījās, kā vecākais šņākā noņēmies, un ieteicās:

— Derētu iedzert, citādi nepavisam negribas ēst!

— Vārds vietā! — strēļi piebalsoja, uz vecāko pablenzdami. — Nemaz kumoss nelien rīklē!

— Pa mēriņam izmest nebūs nekāds grēks, — vecākais atzina, un visi atviegloti uzelpoja, uzelpoja arī viņš pats.

Strēļi iemeta, un valodas tūliņ raisījās. Bet tā jau ir — runā par ko runādams, bez nešķīstā nekādi nevar iztikt.

— Kā mūsu ciemā vienreiz bija! — jaunais strēlis ņēmās mēļot. — Mans ķelavainis aizgājis sēnēs un apmaldījies. Un pagadījies šim cilvēks pretim. «Ejam kopā,» tas sakot, «kozi, uziesim ceļu.» Kā tad, tikko pagriezušies gar krūmiņu, ceļš kā klātin noklājies zem kājām. Gājuši, gājuši, te krodziņš priekšā. Tas otrs nu sakot: «Vai iedzersim?» Ķelavainis, īsts vīrs būdams, bijis ar mieru. Ceļagājējs pats izsaucis degvīnu, ielejot nu mēriņu sev, mēriņu manam ķelavainim. Bet mans ķelavainis ir vīrs ar galvu. Ņēmis un pārkrustījis degvīnu. Kā pārkrustījis, tā atradies baznīcas šķorē. Līdz rītam nosēdējis, kamēr nolaiduši lejā.

— Kas gan pasaulē nenotiek! — strēļi piebalsoja.

— Par Kudejaru sen nav nekas dzirdams, — vecākais sāka un nepabeidza. Uz ceļa putekļi vien nogriezās. Meža vīri, brašuļi, klāt bija. Pielēkšojuši tie apstāja strēļus.

— Metiet nost visu, kas mugurā!

Atjājēji paķēra apģērba gabalus, sadalīja savā starpā ieročus, bet strēļi lai nu iet peldēties.

Pie namdariem piejāja Kudejars. Viņš nokāpa no zirga un apsēdās pusdienotāju pulciņā. Namdari iedeva karoti viņam arī. Viņš iestrēba virumu, paslavēja un sāka runāt:

— Man ir kāda darīšana ar jums. Gribu slepenā vietā uzcelt saviem ļaudīm pilsētiņu. Ēst jums došu labi. Par darbu atalgošu tā, kā pats cars kuram katram strēlim vis nemaksā. Pa desmit rubļu.

Vīriem prāts kļuva priecīgāks.

— Cik ilgam laikam tad darba būs?

— Jo ātrāk tiksiet galā, jo labāk. Līdz ziemai pilsētiņa jāuzceļ.

— Mūs aizvedīsi mežā, bet sievieši lai paliek te?

— Ņemiet līdz. Varbūt kādam mūsu dzīve rādīsies pa prātam!

— Ko mums liek, to darām, —- vīri atbildēja, — bet, ja jau iepatiksies pie tevis, kāpēc gan nepalikt — paliksim.

— Tikai neņemiet vien ļaunā! — Kudejars lūdza. — Uzmaukšu jums maisus galvā, lai jūs mūsu ceļu nezinātu, tad pašiem jums nevajadzēs arī atbildēt.

KUDEJARA APMETNE

PIRMĀ NODAĻA

1

Pilsētiņa bija izpletusies visaplīk ezeram. Nami plaši, ar krāsnīm un skursteņiem, ar vižļa lodziņiem, ar kūtīm un klētīm. Aiz apmetnes stiepās stāvžogs: divām kārtām tievi baļķēni, asi nodrāzti un ieslīpi pret mežu pašķiebti. Aiz stāvžoga izrakts grāvis, aiz grāvja otrs stāvžogs, augsts un pamatīgs. Aiz tā žoga vēl viens grāvis un acīm nemanāmas bedres un slazdi. Vārti bija vieni paši, to priekšā pār grāvi veda paceļams tiltiņš. Un vēl tur bija pazemes ejas. Kurš katrs laupītājs par tām nemaz nezināja.

Kudejars paņēma dzelzs piestalu un trīs reizes iesita pa skandekli.

leblākšķējās namu durvis. Steigā drēbes uzrāvušies, vīri skrēja uz Kudejara māju. Kad visi bija kopā, Kudejars sacīja:

— Līksmojiet, ļaudis! Aksena sieva Avdotja dzemdējusi brīvu cilvēku!

— Urā! — pārgalvīgi kliedza laupītaji, viņu sievas un bērni.

— Kuriet guni zem lielajiem katliem. Nosvinēsim mūsu biedra prieka dienu!

— Urā! — laupītāji atkal nosaucās un steidzās, kur katram ejams, cits malku nest, cits pavardu kurt, cits uz laidaru pēc gaļas.

Laukums Kudejara mājas priekšā kļuva tukšs, bet. līksmais Aksens piepeši sadrūma un cēla roku kasīt pakausi.

— Kur lai ņem popu? Nokristīt tak puiku vajag.

— Par popu pavaicā savam drauģelim. Mikita Šuiski, vai atceries, tu man stāstīji par popu, kas tevi atzinis par caru?

— Atceros! Atceros! — aizbēgušais strēlis steigšus atteica.

— Paņem līdzi trīs puišus un ved šurp popu ar visām ridām. Vai labs pops?

— Otru tādu meklēdams nesameklēsi! Korteli izdzers un stāvēs kājās. Neviens no vietas neizkustinās. Kad otru izdzer, tad apsēžas.

— Cik tad šim vajag, lai būtu gar zemi? — Kudejars iesmējās.

— Gar zemi guļošu Mihaila tēvu neesmu skatījis ne es, ne kāds cits.

Pie Kudejara pienāca Dienderis.

— Tagad, ataman, uzklausi mani. Dzīres tu gan pos, bet maizes vairs nedēļai vien palicis. Kopus lopiņu šai dienai pietiks, bet rītdienai . ..

— Ņem divdesmit vīru. Pēc dzīrēm laidieties ceļā. Tikai pieraugi, Dienderi, zemniekus neaiztiec. Sirojumā dodies uz Belgorodas otras robežas pusi. Vai saprati?

— Tālu, ataman.

— Vojevodām galva jāsamulsina. Lai meklē Kudejaru Voroņežas novadā.

2

Garā un augstā namā, kas bija celts dzīrēm un sapulcēm, Kudejara brīvie ļaudis sanāca uz kristībām. Sēdēja pie ozola galdiem, uz vilkādām segtiem soliem. Galda galā bija Kudejara vieta. Pa labi roki un pa kreisi roki pa katlam — abi līmeni. Vienā katlā plaucēts medalus, putojošs un reibīgs — uz pudu medus likts puspuda apiņu, skābens, uz ledus atdzesināts. Otrā katlā maisījums. Viss, kas bijis pie rokas, saliets vienuviet — ij prastais degvīns, ij krietnais bajāru degvīns, ij stiprin stiprais. Uzkodām galdā stāvēja sēnītes un gurķīši — sēnītes naga lielumā, gurķīši kā mazais pirkstiņš. Mielastam — popu aizliegtā zaķa gaļa ar rāceņiem mērcē. Un dižības labad— vistu guzas, kakliņi, sirdis, aknas, ko pat bajāri katru dienu vis nebauda.

Sivēnus cēla galdā veselus, bet kopējā kāpostu katlā bija likta visa govs.

Kudejara tuvumā sēdēja vīri ar sievām, patālāk — puiša cilvēki. Nama otrā galā bija klāts galds bērneļiem.

Paēduši puikas ņēmās trinkšķināt balalaikas.

Kaut Sisenis arī bija vācietis bijis, kaut visas nedienas Sobakina sādžās bija iesākušās ar viņu, bet, kolīdz Sisenis bija izčibējis, tā viņa izmācītajiem vīriem sirds sāka prasīt pēc mūzikas. Mežā ir daudz brīva laika. Drošuļi sadabūja gan paši sev, gan bērniem balalaikas, sietiņus, ragus un stabules. Un tā nu mežā sāka skanēt spēles. Protams, ne jau tādas, kā vācietis lika skandināt, bet savējās, tās, kas mīļas krievu sirdij.

Bērni uzņēma dziesmu par jauno puisi.

Re, pa ielu brašs jauneklis iet,

Re, pa plašo spēkavīrs iet.

Ei, cērt! Ei, plēs! Ei, parunāt

Spēkavīrs iet!

Dziesmu skandinādami, jaunie sanāca pie lielajiem, bet tie viņiem atbildēja tāpat ar dziesmu. Ar Kudejara dziesmu.

Pilna māja varoņiem,

Pilna māja ūsaiņiem —

čum!

Nu tik ūsas, nu tik ūsas,

Ūsas, ūsas, kuplas ūsasl

Pabeņķī ūsas, Pagaldē ūsas —

Mudž!

Priekšā pats ūsainis,

Atamans varenais.

Bet pēc tādas dziesmas kājas pašas laidās diet.

Tajā brīdī pie atamana klusītēm pienāca Griška — bijušais galvaspilsētas vojevoda, uzticams cilvēks. Šodien Griška bija nolikts sargos un sēdēja tornītī virs vārtiem. Viņš kaut ko iečukstēja Kudejaram ausī, un Kudejars vai rokas sasita.

— Sauc uz dzīrēm!

Sargvīrs atveda kalēju Jegorušku. Kudejars apkampa kalēju, nosēdināja blakus, ielēja viņam pilnu kausu medalus, piecēlās kājās, un laupītāji apklusa.

— Izdzersim uz mūsu drauga veselību! Viņdien aizsūtījām pie viņa Dienderi, mūsu sūtnis pārnāca atpakaļ tukšām rokām. Bet nu kalējs Jegors pats ieradies pie mums ar dāvanām.

— Labāk nelieli, Kudejar, bez laika! Pirms apskaties darbu!

Viss bars izklupa ārā saltumā. Jegoruška izgrūda no ragavām sienu, zem siena bija no lūkiem pīts maišelis. Vīri pārgrieza lūku pinumu, un maišelī atradās divi duči zobenu, divi duči pīķu uzgaļu, pieci kaujas cirvji, pieci šķēpi un simti divi bultu uzgaļu.

Kudejars paņēma zobenu, un, kā vilka ar to pār kažoka piedurkni, tā vilna vien pajuka uz āru,

— Labs darbs! Ejam nu dzīrot, vīri! Mums lieli svētki, Jegor, piedzimis brīvs cilvēks.

— Paga, atvedu dāvanu arī tev.

— Tad cel tik laukā, kalēj!

Jegors norāva svārku, bet zem svārka bija bruņu krekls, kas darināts no tik sīkiem gredzentiņiem, ka tie nebija lielāki par kurkulēnu, kas nupat kā izšķīlies no ikriem.

— Šauj man krūtīs, Kudejar!

— To nu gan ne! — atamans iesmējās. — Neiešu tādu draugu bendēt nost!

— Šauj, Kudejar. citādi domāšu, ka tu nepalaidies uz manu darbu!

— Palaižos, Jegor.

— Šauj, Kudejar! Ar šo kreklu mugurā tu iesi lodēm pretim, tālab pārbaudi, cik tas stiprs. Ja tas izturēs, neviens tev nekā nespēs padarīt, ja neizturēs — lai meistars saņem pēc nopelniem.

Kudejars izvilka no aizjostas pistoli, atkāpās desmit soļu un mērķēja. Laupītāji sastinga, bet kalējs smaidīja: viņam nebija bail. Un tomēr virs uzacīm savilkās puni. Lai kalēju ilgi nevārdzinātu, Kudejars izšāva, un kalējs nogāzās.

Atamans ievaidējās un, pistoli aizsviedis, pieskrēja pie Jegora, bet Jegors gulēja sniegā un smējās:

— Varens gan ir tāds uguns ierocis! No kājām notrieca, bet krekls, āre, vesels!

Kudejars piecēla Jegoru un nomutēja. Un viņš teica kalējam tā:

— Neba laupītājiem tu. līdzi, Jegor, tu līdzi dižam un jaunam darbam. Paraugies, cik draudzīgi dzīvo mani ļaudis. Paraugies, cik glītas mājas ir manā apmetnē. Sievas cita citu neskauž: visu dalām līdzīgi. Vēl gan kūtis mums patukšas, bet uz vasaru gādāsim pa divi govis, pa trīs zirgi katrai sētai. Sivēnus, aitas, putnus likšu turēt kopus kūtīs. Tos ēdīs visi.

Kalējs neticīgi pašūpoja galvu.

— Līdzēt tev līdzēšu, Kudejar, dzīvību un laimi esmu tev parādā. Bet pie tevis nenākšu. Ja visi kāps zirgos, kas apkals tavus zirgus?

— Kas? Iznīdēsim bajārus un cara dienestniekus, kam tie garie nagi un kārās mutes, un tad izdomāsim!

Bet Jegors atkal pašūpoja galvu,

3

Vakarā atveda popu Mihailu. Mikita Šuiskis atveda viņu tikko dzīvu, svētais tēvs bija iekampis pārlieku daudz.

Tālab ka nebija iespējams baznīcas kalpu uzgumdīt un nostādīt uz kājām, kristības atlika uz rītu, bet te pie atamana atkal atnāca sardzinieks Griška čukstēt viņam ausī. Jauno ziņu padzirdējis, Kudejars trūkās kājās.

— Sievas, vediet vīrus gulēt! Pagādājiet viņiem rītu ko atspirdzināties un pirms gulēšanas dodiet kvasu padzerties. Rīt gaita stāv priekšā.

— Kudejar, pusi no mūsu pulka tu dzīries sūtīt man līdz pēc maizes, — Dienderis atgādināja.

— Par sevi domāsim pēc!

OTRA NODAĻA

1

Stepes sādžiņas malā, slapjos vaigus slaucīdamas, stāvēja sievas ar bērniņiem un nobēdājušās meta krustus pakaļ vezumu virtenei, kas aizvijās baltos, nezināmos sniegos, dodamās ceļā, kam dievs zina kur vēl būs gals.

Kur cēlušies, kur ne — sādžā bija sajājuši strēļi un no katras sētas paņēmuši pa vīram ar zirgu un ragavām, šo vīru sievām apsolīdami, ka pēc nedēļām divām gādnieki pārradīšoties atpakaļ.

Vai nu tu, cilvēciņ, vari strīdēties pretim dienesta ļaudīm? Viss jau tak notika pēc likuma: krievu zemniekam ir pienākums braukt zirgu klaušās.

Valdnieka darīšana! Te sūtņi jāvadā, te karavīri, te atkal labība jāved uz Mazkrieviju. Vai ērmoti izklau sās?

Makrievijā maizes paaug labu tiesu vairāk nekā Krievijā, nelaime tik tā, ka cara dienestā prastu ļaužu nav prātvēderi vien .,.

Tūkstoš seši simti trīsdesmitajā gadā, kad valdīja cars Mihails, Krievija pārdeva Francijai septiņdesmit četvertes kviešu. Un ar to tad sākās. Eiropai iegaršojās krievu maize. Eiropa, karodama bez atelpas un bez apdomas, ap to laiku bija galīgā badā. Zviedri sāka pirkt labību, holandieši arīdzan. Krievu caurajā makā uzradās naudiņa. Ilgi gan tā neturējās. Nav jau tas maks.

Atkal sakrita krūtīs krievi ar poļiem.

Cars Aleksejs Mihailovičs savam Ukrainā nometinātajam karaspēkam sākumā maksāja naudā Bet karš bija aizslodzījis no Eiropas plūstošo sudraba strautu, un savu sudrabu Krievijā nejēdza atrast.

Naudas nebija, bet labība pūst apcirkņos. Ko tur daudz gudrot! Visai Krievijai cauri sāka vilkties pajūgu rindas ar labību. Valstij pašai savu pajūgu nebija. Bet par visu, kā caram trūkst, ir jāgādā zemniekam. Pajūgus ņēma no zemniekiem.

Labību veda uz Brjansku. Brjanskā būvēja kuģus un tālāk labību veda pa ūdeni. Lētie jo lētie Maskavas kvieši Kijevā jau maksāja septiņi rubļi četvertē.

2

Krievzemes sniegājos ceļu pagriezt ir grūti.

Sievieši iebrida kupenās, kad sādžas malā izlēkšoja Kudejara brīvo drošuļu brangie zirgi.

No pakalniņa var tālu redzēt. Kudejars pārlika cimdu virs acīm un vēroja tumšo pajūgu virteni, kas lēnītēm attālinājās. Viņš vēroja arī otru virteni, kas traucās pajūgiem šķērsu pretim, un tā bija žigla kā vējpūta. Kudejars pagaidīja, līdz ašā virtene aizskrēja priekšā uz ceļa lēnajai, un tad pacēla roku.

Zirgi brāzās lejup.

Pajūgi palika stāvam uz vietas, bet priekšā uzreiz norībēja briesmīgs dārdiens. Brēcieni, vaidi, troksnis, zobenu šķinda, šāvieni, Un viss atkal apklusa.

Braucēji gulēja ragavās, ierāvušies starp graudu maisiem. Gar pajūgu verdzi, zirgam līdz krūtīm kupenās stiegot, pie Kudejara atlēkšoja Mikita Šuiskis.

— Vai visi sveiki?

— Nē, Kudejar. Griškam norāva galvu, un viņa mazrunīgais drauģelis nemūžam vairs netaps runīgāks... Septiņi pajūgi izspruka. Viņiem ir arī lielgabals.

— Šuiski, zemniekus atlaid mājās! Labību vāc projām uz mežu.

Kudejars pagriezās pret savu pulku.

— Vīri! Atriebsim nelietīgajiem cara kalpiem mūsu biedrus! Nežēlojiet zirgus! Netaupiet lodes! Ikvienam lai zobens sārtojas asinīm!

3

Viņi noauļoja verstis piecas, bet priekšā neviena nebija. Kā rādās, tad strēļu ragavās iejūgti krietni zirgi Sestā verste vajātājus uzveda kalngalā. Bēdzēji bija ar roku pasniedzami. Tie joņoja gan no kalna lejā, tomēr ar apdomu. Ja ragavas spersies zirgiem virsū, tad beigas ir.

Strēļiem priekšā divu triju verstu garumā pletās klajums, tad nāca mežs, aiz meža atkal klajums, bet aiz klajuma neliels cietoksnis.

Strēļi bija pamanījuši vajātājus. Jātnieki sāka palikt iepakaļ, aizsegdami braucējus. Are, jau sveši pakavi sviež sniegu sejā. Būtu nu bijis pīķis!

~ Strēļi lēkšo pāriem, atpakaļ nelūkodamies, Četri pāri vien, aiz tiem jau pajūgs.

Kudejars atvēzēja zobenu pār plecu, lai nolaistu to uz strēļa galvu... Un pēkšņi strēļi aizauļoja uz priekšu un no ragavām Kudejaram pretim kā bezdibenis vērās mortīra.

Ragavas zvāļojās uz noslidinātā ceļa. Mortīras bezdibenīgā acs šaudījās šurpu turpu, un lielgabalnieks, ar vienu roku ieķēries ragavu malā, otrā rokā turamo kvēlojošo degli nekādi nevarēja piegrūst pie pannas. Viens mirklis -— un nāve būs klāt!

Pieši iecirtās zirgam sānos, saplosot tos asiņainus. Zirgs iekrākdamies kā lidus uzlidoja gaisā, un Kudejars bija blakus ragavām, Zilganus zibeņus šķiezdams, viņa zobens triecās strēļa galvā, tomēr vienu mirkli pirms tam pērkons nogranda gan. Ragavas palēcās. Kudejara ausis aizkrita, dūmi aizrāva elpu. Viņš pameta acis atpakaļ, tur viss bija juku jukām. Citam zirgs gabalos saplosīts, cits pats savainots.

— Uz priekšu! — Kudejars iekliedzās.

Bet ko nu vairs! Kamēr puiši tvarstīja zirgus, strēļi iešmauca mežā.

— Uz priekšu!

Ceļu nevērodami, pie nogalinātajiem nenoliekdamies, Kudejara vīri joņoja tālāk. Varbūt būtu panākuši, varbūt ne. Lai nu šā vai tā, bet te viņi ieraudzīja — ragavu virtene stāv mežā. Aiz ragavām aizslēpušies, strēļi lādēja musketes. Kudejars pievaldīja zirgu un grieza mežā un kupenās.

— Zemē no zirgiem!

Laupītāji noslēpās aiz kokiem, bet strēļi palika kā uz delnas.

— Raugi, Kudejar, — Mikita Šuiskis rādīja, — sveši apturējuši strēļus!

— Gan pēc gūsim skaidrību!

Kudejars izvilka pistoli, nomērķēja uz strēļu priekšnieku un izšāva, bet lode, priekšnieku neaizsniegusi, nokrita tam pie kājām. Un priekšnieks pavicināja roku. Pret svešo pulku pagriezušies, strēļi izšāva visi reizē. Troksnis bija liels, bet nošauts — viens zirgs. Uzbrucējus strēļi tomēr atsita.

Kudejars izgāja no meža un atkal pacēla pistoli uz strēļu priekšnieku. Bet strēļi bija žiglāki. Nodārdēja zalve, taču Kudejars stāvēja, kā stāvējis, — bruņu krekls nepievīla vis. Un atkal Kudejars spēra soli uz strēļu pusi, un strēļi nodrebēja. Kur tas redzēts, ka lode nespēj cilvēkam nekā padarīt, vai tad zobens ar tadu tiks galā?

Kudejars izšāva, un strēļu priekšnieks nogāzās.

— Uz priekšu, kamēr strēļiem musketes tukšas! — Šuiskis mudināja laupītājus.

Laupītāji iekliedzās: «Urā!» Viņi klupa strēļiem virsū, un tie svieda ieročus zemē.

Kudejars izšāva gaisā.

— Nevienu neaiztieciet! Strēļi paši padevās! Nekā neņemiet — jūs neesat zagļi!

Kudejara vīri vāca kopā musketes, krāva kaudzē strēļu zobenus un āvas.

Ar muguru pret ragavām atzvēlies, uz ceļa sēdēja strēļu pulkvedis, uz kuru Kudejars bija šāvis. Strēļi savam priekšniekam vilka nost kažoku. Novilka kažoku, pārgrieza svārku, pārplēsa, kreklu. Smagā lode bija sadragājusi plecu.

— Ko jūs vedat? — Kudejars jautāja.

— Kas tu tāds esi, ka iedrošinies mani pratināt? — pulkvedis uzkliedza un nočirkstināja zobus, vaidienu val-dīdams.

— Esmu Kudejars.

Pulkvedis ziņkārīgi paraudzījās uz laupītāju un nenoturējies aizkliedzās, strēļi sāka ģērbt ciet savu priekšnieku

Pie Kudejara pieauļoja cilvēks no svešā pulka. Mugurā sabuļādas kažociņš, kājās balti velteņi, galvā sabuļu cepurīte. Acis zaļas kā pavasara lapiņas, uz vaiga tumša rēta,

— Esi sveicināts, Kudejar!

— Sveiks! Kā pazini, ka esmu Kudejars?

— Man daudz kas zināms.

— Uzmini, kas ir vezumos. Pulkvedis negrib stāstīt.

— Nauda, brokāts, sabuļādas, dārgi ieroči, zivju zobi.

— Vai tā ir? — Kudejars vaicāja pulkvedim, bet tam seja izstiepās gara jo gara. Tīrie brīnumi. Vienam lode nekā nevar padarīt, otram zināms valdnieka visslepenākais noslēpums.

— Kā tevi sauc, ataman? — Kudejars jautāja gudriniekam.

— Mani sauc par Varvaru.

Un pulkvedim atkal iepletās acis, ij pats Kudejars atgrūda cepuri pakausī.

Varvara iesmējās savus brīnumainos mieklus.

'— Ko nu iepleti muti, ataman? Dalīsim labāk mantu, iekams strēļiem nav atnākuši palīgi.

Pulkvedis dzīrās slieties kājās, uzsaukdams savējiem:

— Pieceliet mani!

Strēļi piecēla pulkvedi. Viņš pavērās Kudejaram acīs.

— Vezumus nedrīkst izlaupīt!

— Kālab gan nedrīkst? — Varvara nosmējās, un visi laupītāji aiz smiekliem vai plīsa.

— Kudejar! .— Pārlieku jau izteiksmīgām acīm strēlis lūkojās atamanā, diez vai tik viņam nenāca atmiņā Ārlietu prikazs un tajā prikazā tulks, kas pagaisa bez miņas, bez ziņas. — Kudejar, manos vezumos nav vis šāda vai tāda parasta valsts manta, manos vezumos ir veltes Krimas hanam. Ja šoziem hans nesaņems veltes, tad pavasarī viņa orda sāks sirot pa krievu novadiem. Kudejar, neņem šo naudu, iegrūdīsi postā Krievzemi.

Atamans tapa domīgs.

— Ko nolaidi degunu! — Varvara klupa viņam virsū. — Tu, Kudejar, dari, kā gribi, bet es savu daļu ņemšu tikpat. Pulkvedis man nobendēja zirgus.

— Bet mums vīrus! — Šuiskis iesaucās.

— Kaujiet strēļus! — Aksens nobļāva.

Kudejars aizstājās pulkvedim priekšā.

— Draugi! Jūs zināt, ka, ne jau sava labuma meklēdams, esmu sācis laupītāja gaitas un aicinājis arī jūs! Esam uzdomājuši tādu Krievzemi, kur nebūtu ne bajāru, ne cietumu, ne benžu, Bet pulkvedim taisnība, šo naudu nedrīkst ņemt. Mēs iegrūdīsim postā krievu sādžas un pilsētas.

Varvara seglos vai palēcās,

— Kudejar, ar vilkiem dzīvojot, kā vilkam jākauc, bet tev jau sirds atmīkšķusi.

— Kudejar, strēļi nogalēja mūsu labākos vīrus! Kas iedomās sērdieņus — cars, vai? — Mikita Šuiskis negantā balsī iekliedzās, ietriekdams zobenu sniegā.

Laupītāji cieta klusu, taču neviens nebija Kudejara pusē.

— Ņemiet naudu un dārgumus, — Kudejars sacīja, nokārdams galvu. — Strēļus neaiztieciet!

— Kudejar, es ņemšu trešo daļu, — Varvara teica.

— Kāpēc neprasi pusi?

— Tavu ļaužu ir vairāk. Viena es nebūtu strēļus pieveikusi.

— Cik vīru tad tev ir?

— Bez manis pašas — ducis. Vienmēr ducis. Vairāk neņemu.

— Vai negribi piebiedroties mums?

— Nē, Kudejar. Man ir pašai savi ceļi un savi parādnieki. Tu tramdi bajārus, bet es — paša dieva kunga kalpus.

— Vai bail nav?

— Nav bail, Kudejar. Tālab jau mums abiem nav pa ceļam: tavi vīri izlej asinis, pēc tam lūdz Dievu. Mani pārgalvji ar dievu nesatiek! Ir viens klosteris, Kudejar! Palīdzi to nodedzināt. Sagrābsim klosteri — un viss būs tavs. Nauda, zelts, dārgi akmeņi, pērles, senlaiku grāmatas un svētbildes. Bet mūki būs man. Un, ko ar tiem darīt, to es pati zināšu.

— Man arī ir klosteris padomā. Priekšnieks tur ir Paisijs.

— Kudejar, tu esi kā zīlēt izzīlējis. Sit saujā, Kudejar!

— Sagrābt klosteri ar joni ir grūts darbs, taču varēt tas varams. Man, Varvara, vajadzīgi klostera dārgumi, tikai nevis tie, kas mantziņa šķirstos, bet gan tie, kas slepenās glabātuvēs... Lai izdibinātu, kur tās ir, vajag izmanības.

— Kudejar, manu sirdi dedzina uguns. Līdz pavasarim gaidīšu, ilgāk ne. Tagad apjāšu vienu otru parādnieku, pēc tam būšu tavā apmetnē, apgudrosim par Paisija klosteri.

Atamani runājās, bet laupītāji rīkojās. Labs darbiņš todien bija pagadījies.

ZAGLIS

PIRMĀ NODAĻA

1

Možarus apciemoja Šiška. Viņam līdzi bija pieci negantnieki. Jemeļjana sētā viesi nolēca no zirgiem. Jemeļjans teciņiem steidzās pretim ar sālsmaizi.

— Podnieks! — Siška brīnījās par tādu satikšanos. — Es jau domāju, ka tu aiz bailēm būsi kaklu lauzis. Priecājos, ka esi sveiks un vesels, priecājos par sālsmaizi. Dzīrošu pie tava galda.

Jemeļjana meitas noslēpās vistu kūtiņā, Aņuta līdz ar viņām. Bet Jemeļjans aizmetās Aņutai pakaļ, atrāva viņu uz istabu un, zaglim klanīdamies, runāja saldā mēlē:

— Mana audzēkne Aņuta mīļuprāt apkalpos goda vīrus dzīrotājus.

Šiška notvīka vien aiz patikas.

— Sauc, podniek, šurp vīžainos zemnieķeļus. Viņi uz mani tur greizu prātu, bet lai, es piedodu viņiem. Apsolos, visu gadu neaiztikšu ne jūsu lopus, ne jūsu lādes!

Zemnieki sanāca līksmoties. Kur tu, cilvēks, dēsies? Ja apskaitīsies Šiška — aplaupīs, ja apskaitīsies Jemeļjans — izputinās līdz ubaga spieķim. Par visu viņam jātencina, visi viņam parādnieki. Jemeļjans līdzēja mājas sacelt, Jemeļjans paglāba no bada, nopirkdams maizi visai sādžai. Jemeļjans dod darbu un par darbu maksā naudu.

Šiška sēdēja pie galda, cepuri nenoņēmis. Priekšā celto medus miestiņu viņš dzēra krūzēm un reiba. Jo vairāk viņš reiba, jo kārīgāk lūsinājās uz Aņutu.

— Podniek, man šodien ir vārda diena, bet, kā skatos, neviens netaisās mani apdāvināt.

Jemeļjans klanījās lielo klanīšanos.

— Nezinām, ar ko varētu iepriecināt.

— Uzdāvini man savu skuķi!

— Ar mīļu prātu, ar mīļu!

Aņuta vai iebrēcās.

Šiška piecēlās no galda, piegāja meičai klāt un grāba aiz bizes.

— Dod mutes!

Aņuta nebilst ne vārdiņa.

— Dod mutes! — Jemeļjans čukst.

— Dod mutes! — Un Šiška sāka tīt ap roku meičas bizi. Aņuta nāca viņam tuvāk, aizvien tuvāk. Te — caps! — meiča paķēra laupītājam aiz jostas aizbāzto dunci, un, kā šņapa ar to pār bizi, tā bize vien palika Šiškam rokā. Aņuta pati šāvās pa durvīm laukā sētā, no sētas projām uz mežu.

Bet Šiška pagriezās pret dzīru pulku un atgrūda cepuri no pieres pakausī. Uz pieres kļuva redzama iededzināta zīme: «Zaglis».

— Vai šitā jūs man godu rādāt? — Un vēl viņš, bizi vicinādams, novaicāja: — Kas jums Možaros ir pats godīgākais cilvēks?

Un visi atbildēja.:

— Arājs Pjotrs!

— Piecelies, Pjotr, lai es paskatos uz tevi!

— Nav viņa še, — tā Šiškam atbild.

— Atvediet!

Pjotru atveda.

— Tavi kaimiņi, nemaz nesarunājuši, nosauca tevi par pašu godīgāko cilvēku sādžā, — Šiška viņam sacīja.

— Paldies viņiem par labu vārdu.

— Vai dzirdēji, ka man ir vārda diena?

— Dzirdēju.

— Kālab dāvanu neatnesi?

— Nav par ko tevi apdāvināt.

Šiška nosmējās.

— Tev taisnība! Nav par ko. Bet es tevi gan apdāvināšu.

Viņš pameta ar aci, un Pjotram aiz muguras nostājās Šiškas negantnieki.

— Raugies man pierē! — Šiška pavēlēja.

— Raugos.

— Dievs mans liecinieks, ka man šī zīme iededzināta par baltu velti. Par nepatiesu! — viņš iesmējās, —- Tagad gan esmu to izkalpojies. Un še tev dāvana no manis, kopš šās dienas būsim abi līdzīgi!

Šiškas negantnieki mudīgi vien atlauza Pjotram rokas uz muguras, bet Pjotrs ij nepakustējās. Šiška atņirdzās.

— Laidiet rokas vaļā! Redzams, ka viņš ir pacietīgs cilvēks.

Šiška izvilka no azotes spiedogu. Vai tad viņš to allaž līdzi nēsā, vai? Šiškas vīri pavardā nokaitēja spiedogu un padeva zaglim.

No galda pietrūcies, plāna vidū izskrēja Ņikita. Tikai nebija nekā, ar ko ļaundarim zvelt. Ņikita pagrāba alvas šķīvi, atvēzējās . ..

Ek, kas tas nu būtu — visiem celties pret pieciem! Bet visi sēž ne dzīvi, ne miruši, rokas zem galda, kājas pierautas — kucēni kas kucēni.

Visi pieci saklupa Ņikitam apkārt un atkal atkāpās, bet Ņikita noslīga uz grīdas, apvēlās uz sāniem. Ij neiestenējās, bēdulis, tik asinis skrēja ar straumi.

Šiška ne aci nepameta uz Ņikitu. Viņš pacēla spiedogu un pielika Pjotram pie pieres. Bet Pjotrs nepakustējās.

Nosmirdēja degoša miesa, bet Pjotrs nepakustējās.

Šiška iekaukdamies izskrēja sētā, ielēca seglos, un viņa negantnieki pakaļ.

Baismīgi — cilvēku dedzina, bet viņš klusē.

2

Aņuta skrēja, skrēja un piepeši atguvās: vai nu jātniekam būtu liela pūlē panākt skrejošu? Tātad nav pakaļ dzinušies. Vai nevarēja, muļķe tāda, nogriezties mežā — nē, taisni vien pa ceļu! Vai patiesi būs izglābusies?

Tiklīdz Aņuta bija tā padomājusi, uzreiz ceļu aizšķērsoja jātnieki. Pakaļ neviens nebija dzinies, tomēr no sava likteņa izbēgusi viņa nebija. Meiča apstājās kā iemieta, rokas nolaidās.

— Tā kā Aņuta, vai?

Vai. nu nav brīnumi? Pazīstama balss, sen Aņuta to nebija dzirdējusi, kopš tās dienas, kad Jemeļjans aiztrieca no sava mitekļa slimo, apdegušo Malaņju. Aņuta pacēla galvu — kā tad, Malaņja sēž zirgā.

— Dodiet kažoku manai māsai! — atamaniete pavēlēja.

Aņuta nepaguva ne atjēgties, jau plecus apņēma

kažociņš — viegls kā pieneņu pūka, silts kā krāsns sāni.

Tikai tagad Aņuta sajuta aukstumu. Skat, Malaņjai gar cepures malu izlldušie mati gluži nosarmojuši. Aņuta sāka trīcēt un apraudājās.

Atamaniete nolēca no zirga un apkampa savu glābēju.

— Nuka, aizgriezieties! —, viņa uzkliedza saviem vīriem, tad pieglaudās meičai un sāka raudāt. Kaut atamaniete, kaut burve, bet sievieša cilvēks vien jau bija.

— No kā tu bēgi? — viņa vaicāja.

— No Šiškas, Malaņja.

Atamaniete pašūpoja galvu.

— Malaņja ir nomirusi. Malaņjas nav. Sauc mani par Varvaru. Vai esi par tādu dzirdējusi?

— Kā nebūšu dzirdējusi! Izpestī mūs no Šiškas, atamaniet! Glābiņa vairs nav. Bajārs ņem ņemamo, laupītājs plēš plēšamo. Aizstāvi, Malaņja!

— Malaņjas nav, es tev saku. Malaņja sadega sārtā. Un teikšu tev skaidri: jāju uz Možariem parādus atdot. Kvēlošas oglītes esmu možariešiem parādā palikusi.

Aņuta atsprāga atpakaļ.

— Un tu ari nāc mūsu postu vairot. Kungs dievs, vai patiesi nelaimes mērs vēl nav pilns? — viņa iepleta rokas. — Tad dedzini mūs! Atriebies! Laupi! Tikai vienu tev lūdzos: sabradā mani saviem zirgiem! Atpestī manu miesu, lai tai nav vairs jādzīvo! Un dvēseli liec izkaisīt visos vējos!

Aņuta nokrita uz ceļa visā augumā. Un zirgi traucās auļos, bet tikai uz citu pusi. Aņuta gaidīja tos, bet nesagaidīja.

Bez baiļu meiča griezās atpakaļ uz Možariem.

Viņa iegāja istabā. Pie galda sēdēja Jemeļjans viens pats. Aņutu ieraudzījis, viņš pārkrustījās un nokrita viņas priekšā ceļos.

— Piedod, nelabais mani bija apsēdis!

Aņuta nesaka ne vārda.

— Vai dzirdēji par mūsu nelaimi? Šiška uzspieda Pjotram uz pieres zagļa zīmi.

— Ej projām, Jemeļjan!

Jemeļjans, itin kā Aņutas vārdu gaidījis, aizgāja ne pretodamies, ne sirdīdamies.

Aņuta pacēla medus miestiņa krūku, jau atgāza galvu, te uzreiz kāds viņu parāva aiz brunču malas. Pavērās Aņuta un redz: mežainis Vaņuška.

—Vai nepazīsti?

— Kā nepazīšu, tu man nepatiesi izzīlēji! Mežainis Vaņuška!

Vaņuškam apbira asaras.

— Neesmu vairs mežainis, tagad esmu te par mājas garu. Dzīvoju jūsu aizkrāsnē. Sargāju tevi un māju,kurā tu miti. Bet vai tad mājas gars jaudās uzveikt cilvēku bēdu? ... Taču zīlējums piepildīsies ...

— Neticu! — Aņuta iekliedzās. — Nekam neticu. Ne velnam, ne Dievam! Tevis nav, mājas gars Vaņuška! Nav tevis! Pasaka tu esi, blēņu pasaka! Nav cilvēkam uz ko paļauties!

Te ieskatās Aņuta — Vaņuškas vairs nav. Skurstenī kaut kas aizraudājās, un tad viss apklusa.

Aņuta iegāja aizkrāsnē, paņēma savu pauniņu un devās projām.

Priekšiņā Jemeļjans nostājās viņai ceļā.

— Kur tev sabuļādas kažociņš gadījies? Kurp esi saposusies?

— Aizvienam vēl tev vilti prātā, Jemeļa? — Aņuta nosmējās, un Jemeļjanam trīsas pārskrēja pār muguru: mats matā kā Malaņja būtu smējusies.

Aņuta aizgāja pie arāja Pjotra — pie cilvēka ar kauna zīmi pierē.

OTRĀ NODAĻA

Pārbiedētie mežaiņi bija salīduši pūlītī ap Fjodoru Atamaniču.

Gaišā dienas laikā bija uzliesmojusi mežvidus sādža, un burvību vara izkūpēja. Palika mežaiņi kā jau mežaiņi: pinkaini, kaili un briesmīgi.

— Kas noticis, Fjodor Atamanič, izskaidro!

— Neticības zibens iespēra, — galvenais mežainis atbildēja.

— Kur lai tagad dējamies?

— Iesim meklēt muļķus, kam vēl bailes turas.

Mežaiņi pavaidēja, pamīņājās, uzmeta kules plecā un aizčāpoja rindā cits aiz cita.

Fjodors Atamaničs gāja pēdējais. Līkumā viņš atskatījās uz krāsmatām, un sniegā nopilēja rūgta asara.

— Ek, Vaņka! Vajadzēja ar tev cilvēku iemīļot!

OTRĀ GRĀMATA

KAS MEKLĒ, TAS ATROD

PIRMĀ NODAĻA

Tukšajā dzīru namā pie tukšā ozola galda sēdēja Kudejara tuvākie biedri. Viņiem bija vēlēts domāt.

Sēdēja Aksens Pinkainis, Mikita Suiskis, Dienderis, sēdēja uz apspriedi atbraukušais kalējs Jegors, sēdēja Vaņka Svārks, kas no Belgorodas robežas bija atvedis pussimtu brašu puišu, sēdēja domātāju pulkā arī atama¬niete Varvara.

Kudejars nesēdēja. Kudejars bija uzdevis mīklu minēt un pats iekritis kā akā.

Lielās padomes mieru sargāja Vasja Kokapauris. Ar savu jauno dzīvi Vasja bija gauži mierā. Viņš gulēja, cik jaudāja, strādāja pēc sirds patikas — viens pats pieskal- dīja malku visai apmetnei, ēda, cik līda, svētku reizēs izdzēra pa spainim vīna. Bet, ja pagadījās kara darbi, tad Vasja ravēja naidniekus no rindas tikpat kā nezāli no grēdas. Un viņu nemāktu nekādas raizes, ja vien nebijis māmulītes piesacījuma.: māmulīte taču Vasju bija sūtī¬jusi pie atamana Kudejara, lai viņš tiktu pie sievas, to¬mēr sieva kā neradās, tā neradās.

Bet Kudejara mīkla bija, rau, kāda. Atamans taujāja padomu, kā turpmāk dzīvot. Vai paslepen iet uz Maskavu un tur izkaut bajārus pa vienam vien? Taču bajāri, cars un Tiesas prikazs arī uz ausīm negulēs. Vai arī pārstaigāt Krievzemi, metot līkumu apkārt Maskavai, sapulcēt visus neapmierinātos un tad gāzties virsū bajāru karapulkam? Bet cik viņu ir — to neapmierināto? Un vai ar niknumu vien būs uzveicams labi mācītais strēļu karapulks un muižnieku zemessardzes jātnieki? Vai varbūt visupirms doties uz dienvidiem — uz Belgorodas robežu un no turienes uz Donas viņu krastu, sabiedroties ar Donas vīriem un tad, sagrābjot pa ceļam gan lielas, gan mazas pilsētas, aplenkt un ieņemt Maskavu? Bet vai Donas brīve- nieki celsies kājās? Cita lieta ir aptīrīt kādu bajāru un pavisam cita — sagrābt pilsētu. Sagrābt vien ir par maz, vajag to arī noturēt.

— Donu var sacelt kājās, it īpaši tad ja kazakus pa- kārdina ar naudu un vadmalas svārkiem, — Vaņka Svārks gudroja. .

— Bet, manuprāt, — bilda Mikita Suiskis, — vajag ietikt Maskavā un Kremlī — un tad ar pulku iekšā cara istabās. Caram — pa pauri! Pats sēdies tronī un valdi.

— Atkal tu velc veco dziesmu, Mikita Šuiski! — Dienderis nosmējās. Dienderis nule bija pārradies no sirojuma. Viņš bija atdzinis lopu baru un nu kļuvis varen dižīgs. — Vai domā, ka tūliņ jau visi klanīsies tev līdz zemei, tikko būsi uzsēdies tronī? Pret tevi celsies ne vien bajāri un muižnieki, bet arī aizjūras karaļi, celsies tāpēc, ka tu būsi viltvārdis, bet cars ir paša dieva iikts!

Visi palūkojās uz Aksenu Pinkaini, bet Aksens iepleta rokas.

— Kāda vilka pēc mums mēli izkārušiem jādzenas diez uz kādu pasaules malu? Vai mums apmetnē slikta dzīve, vai, ka jāskrien pa galvu pa kaklu pašiem savam postam pretim?

— Vārds vietā! — Varvara iesaucās. — Jūs dzīvojat tā, ka prieks skatīties, tad dzīvojiet arī, kamēr neviens neaiztiek. Jūsu spēks ir mazs — pret jums arī mazu spēku sūtīs, ja būsiet liels spēks — liels arī stāsies pretim! Tad vairs nekur nespruksiet!

— Nepiesauc nelaimi! — Šuiskis cirta dūri galdā. — Kad dzīvot, tad dzīvot. Kas vilku baidās, lai mežā neiet! Un neesam jau nākuši mežā, lai tupētu te klusi un rāmi. Ko tu saki, Dienderi?

— Ko es tur teikšu? Kā Kudejars nospriedīs, tā būs. Viņš pārbauda mūsu uzticību — tā tas ir!

— Kurš te ir pret Kudejaru — lai saka skaidri! — durvīs pabāza galvu Vasja.

— Ko tu. tur slepšus noklausies? —- citi bruka šim virsū.

Vaņka Svārks iegāza Vasjam pa muguru.

>— Ar šitādiem puišiem kauns pa mežu slapstīties!

— Ir gan tev roka! — Vasja priecājās. — Nāc uz pirti, pavitēsimiēs ar bērzu slotām. Paprasīsi tu, cilvēks, šejieniešiem, lai pavitē, tad šie vitē un paši vien svīst, bet man ne silts, ne salts, Pavitē mani, esi gan tik labs!

Padomes vīri zvaigāja pilnā rīklē, un ar to pašu viss arī beidzās.

2

Valodas skrien pa ceļu kā vējš pār rudzu druvu, kā viļņi pa upi. Pasta ratu skrējiens ir žigls, tak valodas to apsteidz. Ceļavīrs jāj zirga mugurā, valodas ripo trijjūgā. Ceļavīrs trauc trijjūgā, valodas auļo sešjūgā.

Torīt krogā tika runāts par maizi. Uz pavasari maizīte tapšot dārgāka. Kā nu ari netaps dārgāka: ir taču karš. Vīri pārsprieda par karu, par Kudejaru. Laupītājs esot jau tapis tik liels savā garā, ka aplaupījis pašu Krimas hanu.

Kudejars klausījās, klausījās melšās, līdz pats iejaucās sarunā:

— Blēņas! Bahčisaraja ir tālu.

— Tālu jau gan! —- citi viņam iebilda. — Bet ko tad lai dara? Krievijā naudas tik, cik kaķis uz astes var aiznest, bet cik Kudejaram sudraba nevajag, lai visiem nabaga ļaudīm iznāktu!

— Nestāsti pasakas! — uzsauca nupat kā ienākušais pasta puisis. — Atradis aizstāvi! Nule braucu cauri Pokrovkai — Sobakina muižai, tur ļaudis vaimanā visā galvā. Aizviņdien šiem uzklupis Kudejars, atņēmis visus lopus — un prom bijis.

— Tu melo! — Kudejars pielēca kājās.

— Liela vajadzība man melot. Pats redzēju. Eče vaicā manam vedamajam, viņš ir mūks, neies savas lūpas ar meliem aptraipīt.

— Svēta patiesība, — melnīgsnējs platacis mūks apliecināja.

Bet krogus dzērāji, uz mūku pablenzuši, jau ņēmās ap pašām jaunākajām baumām tikpat kā suņi ap svaigu kaulu.

— Pats Nikons esot atsūtījis mācītu grieķu mūku uz klosteri pie Paisija. Grieķis salasījis un pavēlējis sadedzināt visas klostera grāmatas. Tajās grāmatās esot saviesusies sātana mācība. No tās arī nāk viss posts un nelaimes. Pēc maitātajām grāmatām pielūdzam nevis dievu, bet tumsības valdnieku!

Te pasta puisis, kas veda mūku, dusmās nospļāvās.

— Melo tavu melošanu!

— Kālab tad mēs visi melojam, tikai tu viens patiesību runā?

— Melojat, jā! Kaut man arī pieteikts klusēt, bet, tādos melos klausoties, nevar novaldīties. Tavas runas ir sātana cilpas. Are, kur viņš ir — tas mācītais mūks, vēl viņš tikai brauc grāmatas izskatīt, bet jūs jau stāstāt pasaules brīnumus. Pasaki tu viņiem, svēto tēv!

— Patiesi gan, mani bērni! — Mūks pārkrustīja krogū sēdētājus. — Neatdariet ausis melu valodām. Tās ir sātana cilpas un prātu mulsināšana.

Kudejars piecēlās un gāja uz durvīm.

Sētā viņš pagrozījās gar pasta puiša kamanām, kurās bija atbraucis mūks, tad iesēdās savās vieglajās kuražās un aizlaida.

3

Kudejars tik pa reizei lēnītēm paraustīja grožu. Zirgs nesteidzās, un Kudejara domas ritēja smagi un gausi.

«Pieņēma cilvēks Diendera vārdu, gan laikam zinādams, ka viņā mājo diendera gars. Ar tādiem kopā iedams, vai varēšu sacelt zemniekus pret caru? Laupa bajāri, bet muižnieki vēl niknāk, plēš ādu cars, bet popi vēl niknāk. Bēgtu no rīkļurāvējiem pie brīvā vīra Kudejara, bet Kudejars laupa tāpat! Sargies tagad, Dienderi!»

Galvā sakāpa asinis, deniņos iedūra sāpe. Kudejars apturēja zirgu, izrāpās no kamanām, noberzēja seju ar sniegu. Tai pašā brīdī garām aizjoņoja trijjūgs — pasta puisis veda mūku pie Paisija.

Kudejars uz laiku aizmirsa Dienderi. Viņš ielēca kamanās un atkal pamazām brauca tālāk. Prātā ienāca Varvara.

Kas meklē, tas atrod. Rokā ir, nu tik nepalaid! Nenovaldījies Kudejars uzsauca zirgam. Tas uzņēma slaidu riksi, verstis zibēt aizzibēja.

Paskat, grieķu mūka kamanas stāv ceļa vidū, bet zirgu nav.

— Kas noticis? — Kudejars apturēja skrējienā iekar¬sušo zirgu.

— Kāds aizgriezis streņģes, — pasta puisis drūmi at¬teica.

— Sēdiet manās kamanās, noķersim zirgus.

— Paldies tev, labais cilvēk, — pasta puisis paklanījās Kudejaram. — Nebūtu tevis, nezinu, ko maz iesāktu. Vakars nāk virsū,

— Vai vilki mežā ir? — mūks apjautājās.

— Kur gan šie paliks.

Mācītais grieķis nobālēja.

Zirgus viņi noķēra.

— Uzklausiet mani, — Kudejars uzrunāja savus veda¬mos. — Kamēr jūs tiksiet atpakaļ, kamēr aizjūgu sa¬labosiet, būs jau nakts. Tu, pasta puisi, dodies atpakaļ, nakti pārlaidīsi krogū, tas nav pārlieku tālu, bet tavu mūku es aizvedīšu līdz klosterim. Ceļš gan tāls, taču, kozi, viņā saulē tikšu atalgots!

— Lai dievs tevi svētī! — mūks nopriecājās.

4

Kudejars nogriezās no lielceļa. Pa olnīcu viņš izlaida cauri kādai sādželei. Pašā pēdējā mājā pārmainījis zirgu, viņš devās atkal mežā iekšā. Sekodami sliedei, kas bija gandrīz aizputināta un tikko samanāma, ceļavīri brauca pa stigām un norām.

— Kurp mēs braucam? — nemierīgi iejautājās mācītais mūks,

— Braucu, kā iznāk tuvāk, — Kudejars atbildēja grieķiski, — lielceļš met krietnu līkumu.

— Tu proti grieķu mēli?! — mūks iesaucās atplaukdams un nomierinādamies. — Kas gan tu tāds esi?

— Es, svēto tēv, esmu no tiem ļaudīm, kas teic līdz ar ķēniņu Zālamanu: «Priecājies, jaunekli, savā jaunībā un staigā, kā tava sirds kāro un kā tavām acīm patīk.»

— Mans dēls, vai patiesi tu neizlasīji pantu līdz galam? Ķēniņš Zālamans nopeļ šādus cilvēkus, sacīdams: «Bet zini, ka dievs visu šo lietu dēļ tevi priekš tiesas vedīs.» Sie ļaudis netic gara nemirstībai.

— Vai gan var tiesāt cilvēkus, kas vēlas visur atstāt līksmības pēdas?

— Es nosaukšu tev pilsētu izpostītāju Nebukadnecaru, brāļa slepkavu Kainu, bērnu bendētāju Erodu. Bet vai tu vari man nosaukt to vārdus, kuri atstājuši līksmības pēdas?

— Jā, svēto tēv, varu. Tas ir Homērs, kas dziesmās daudzinājis varoņu darbus, Aristotelis, kas rādījis pasaulei, ka doma ir nevis sapnis, bet gan tāds pats gara ražojums kā pils vai dievnams!

Dzirdēdams Kudejara teikto, mūks atvēcinājās abām rokām.

— Cilvēka mūžs ir par īsu, lai izprastu vienu vienīgu grāmatu — svētos rakstus.

— Bet Zālamans ir teicis: «Cilvēku mīlestība ir visaugstākā gudrība.»

Mūks pasmaidīja.

— Tai pašā nodaļā ir sacīts: «Tā viņi prātoja jo pār gudri un alojās.»

— Svēto tēv, rau, kur priekšā ir mājele, — Kudejars rādīja. — Jāiebaro zirgs, pašiem jāapsildās. No šejienes lielceļš ar roku pasniedzams.

5

Kudejaram pretim iznāca nerunīgs vīrs. Klusēdams viņš paklanījās, klusēdams paņēma zirgu aiz iemauktiem un ieveda sētā.

Tikko viesi bija spēruši kāju pār slieksni, tā saimniece, netaujādama, kas viņi tādi, cēla galdā karstu patvāri.

— Kas izsalies, tam nav par grēku iedzert ko tādu kas silda labāk par tēju, — Kudejars ieteicās, pamez¬dams saimniecei ar aci.

Tūdaļ uzradās divas glāzītes — viena tāda kā gailītis, otra kā vistiņa. Gailīti saimniece piedāvāja mūkam. Mūks tūdaļ izdzēra degvīnu, labpatikā pagrozīja galvu, uzkoda pasniegtās sēnes, dzīrās kaut ko sacīt, bet pēkšņi nozvē- lās ar krūtīm uz galda, nokāra galvu un iekrācās.

Kudejars atpogāja mūka kažoku. Viņš izvilka zem mūka svārka uz krūtīm noglabāto ādas kulīti ar klostera priekšniekam Paisijam rakstīto patriarha grāmatu. To izlasījis, Kudejars nosmīnēja.

— Nu, tad būsim pazīstami, grieķi Pjotr Ivanov.

Istabā ienākušajam saimniekam viņš pavēlēja:

— Mūku nogādā uzmanīgi uz apmetni! Man dod citu zirgu. Žigli!

OTRA NODAĻA

1

Jaunavīgā, zilganā nakts, kas nebija vēl sadrūmusi, ļaužu slepenajos grēka darbos noraudzīdamās, izpleta spārnus pār mežiem un sastinga. Balti, augsti dūmu stabi nekustīgi stāvēja virs mājām. Zvaigznes bija skaidras, vientiesīgas kā avitiņas,

Nakts mieru iztraucēja piekusuša zirga smagie auļi. Klusuma mirklis. Tad nodunēja skaņdeklis.

Pie Kudejara nama saskrēja ļaudis ar lāpām.

Kudejars bija atauļojis diezin no kurienes. Viņš neno- vilka kažoku, nenokāpa no zirga.

— Vai visi sanākuši? — atamans jautāja,

— Visi, — vīri izbijušies atbildēja.

— Vai gaļu šodien ēdāt?

— Edām.

— Vai sātīgi paēdāt?

— Sātīgi.

— Jūs ēdāt savu brāļu miesas!

Visi apjuka: vai tik atamanam prāts nav aptumšojies? Aksens Pinkainis paminstinājies ierunājās:

— Atjēdzies, Kudejar! Kāposti bija vārīti ar govs gaļu. Vel apēdām trīs avenus. Lai arī gavēņu laiks, taču Mi¬haila tēvs atļāva baudīt gaļu. Sals ir aplam nikns.

— Jus ēdāt savu brāļu miesas! — Kudejars iekliedzās, nosviezdams skandekli pūlim pie kājām.

— Vadzi, Kudejar, neslien degunu mākoņos! — uz kliedzienu ar kliedzienu atbildēja Dienderis. — Tu met mums acīs to, ka paņēmām lopus Pokrovkā, nevis diez kādā gaisa galā pie Belgorodas robežas. Lūkojām jau griezties uz to pusi, bet, mums sadeva pa kaklu. Tik tikko sprukām projām.

■— Zemnieki ir mūsu dzīvības ūdens. Lai cik grūti mēs būtu savainoti, pie šā avota pieplakuši, atkal atspirg¬stam! ... Tev piedošanas nebūs, Dienderi. Vai man nav taisnība? — Kudejars jautāja laupītājiem.

— Tev ir taisnība.

— Tie, kas gājuši līdz ar Dienderi, tiks sodīti. Paši nospriedīsiet sev sodu. Bet tagad savāciet lopus un dze¬niet uz Pokrovku! Par apēstajiem samaksājiet naudā. Po¬sies arī tu, Dienderi! Tevi tiesās Pokrovkas zemnieki.

Aksen, tu viņu uzraugi! Rīt no rīta jau tumsiņā dosimies ceļa!

Kudejars nolēca no piekusušā zirga un, smagi kāpdams, iegāja sava namā.

Viņam pakaļ klusītēm sanāca ļaudis, iekūra krāsni, salika galdā ēdienu.

_ Kažoku vaļā atrāvis, Kudejars apsēdās pie uguns. Viņš lūkojās liesmās, un atlaidās sasprindzinājums, kas viņu bija žņaugtin žņaudzis cauru dienu. Viņš pagrozīja ple¬cus, un kažoks noslīdēja uz grīdas.

Istabā ienāca Vasja Kokapauris.

— Ieēd, Kudejar! — Vasja sacīja, iedegdams sveci. — Tak jau no ceļa esi pārradies.

Kudejars piecēlies piegāja pie ūdens spaiņa,

— Uzlej nu.

Nomazgājies viņš nosēdās pie galda.

— Paklau, — viņš ieminējās Vasjam, — mēs abi esam gan biezgalvji.

— Kālab tad tā?

— Tālab! Vai aizmirsi, kāpēc māmulīte tevi sūtīja pie Kudejara?

— Ak tad tu atmini gan?

— Atminu, Vasja. Atamanam viss jāatceras.

— Vai tad esi ko izprātojis?

Kudejars dzīrās atbildēt, bet ienāca Mikita Suiskis.

— Ataman, mūku atveda. Guļ kā nosists. Apčamdījām viņu. Un jostā atradām vēstuli...

Kudejars paņēma vēstuli un pacēla tuvāk pie sveces.

— Skat tik! Mans grieķis, izrādās, ir kā šķirstiņš ar divkāršu dibenu, Es lauzu galvu, ko nu pasākt, un še tev! Nikons pasļepen vaicā, cik'klosterim esot naudas, — Kudejars pakratīja vēstuli "gaisā. — Nomitiniet mūku pie Mihaila tēva. Mihailam ir daudz grāmatu un krietns miestiņš. Lai abi lasa un dzer veseli! Tagad saki man — ko padome nosprieda?

— Nenieka nenosprieda. Ej nu zini, kā tur pie Donas vēl veiksies, bet apmetne mums tāda, ka prieks paska¬tīties. Dzīve svabada ..,

Kudejars sadrūma.

— Mums gan dzīve svabada, bet vai par citiem nemaz nedomājat?

— Kudejar, paraugies vien uz Krievzemes plašumiem. Vai tā ir iekustināma?

— Labi, — Kudejars atteica, — lieli darbi nav ar reizi izlemjami. Gan dzīve jums iedos prātu... Vai Varvara nav aizjājusi?,

— Nē, gaida tevi. Esot kas runājams.

— Pasauc!

— Tepat jau esmu, j® Varvara sacīja, pār slieksni pārkāpdama.

.— Sveika, atamaniet! Ir pienācis laiks mums apru¬nāties. Sēdies, izprātosim, kā Paisiju paņemt aiz dzies¬mas. Bet tu, Vasja, posies tālam ceļam.

— Vai mani ņemsi līda? Varbūt līgavu lūkot?

2

Visa Pokrovka bija sacelta kājās. Ļaudis tika sapul¬cināti pie baznīcas. Baznīcas durvju priekšā stāvēja Dienderis.

Kudejars jautāja pūlim:

— Vai viņš jūs laupīja?

Pūlis klusēja.

— Vai viņš jūs laupīja? — Kudejars par jaunu vaicāja.

Pūlis klusēja. Dienderis iesmējās.

— Raugi nu, kā jūs esat iebaidīti, — Kudejars pašūpoja galvu. — Mēmuļi, ak, mēmuļi! Tad teikšu pats par jums. Jā, viņš atņēma lopus jums un jūsu bērniem. Drīz lopus atdzīs atpakaļ un jūs saņemsiet, kas jums pienākas ... Ja šis cilvēks, — Kudejars parādīja uz Dienderi, — spēja aplaupīt mūsu brāļus zemniekus, tad viņš tēvu, māti arī nežēlos. Spriediet viņam sodu!

Pūlis klusēja. Un Dienderis atkal iesmējās.

Kudejars saskumis viņam sacīja:

— Skaties un priecājies, Dienderi! Viņi klusē tālab, ka netic mums. Un kā gan lai tic, ja tu viņus izputināji kā negants tatārs? Kad mežā mājo Kudejars, tad sādžās valda miers. Kad mežā mājo Kudejars, tad bajāri un muižnieki ir glaudīgi kā liepu lapas, ja zemnieks paklanās — šie klanās pretim... Tad negribat vis tiesu spriest? Varbūt piedodat pāri darījumu?

Pūlis klusēja.

— Nedz tiesu gribat spriest, nedz žēlot gribat? — Kudejars pagriezās pret laupītājiem. — Vai mūsu vidū var dzīvot tāds, kuram ir viena alga, ko viņš raudina, kā asinis izlej?

— Nevar! — laupītāji atbildēja.

— Klausies, Dienderi, mūsu spriedums ir īss un ašs — ej, kur acis rāda.

Trešo reizi dzīrās Dienderis iesmieties, tikai nekas neiznāca: nokrekstējās vīrs, iešņukstējās — tik bija tā smiekla.

Viņš nokāpa no baznīcas durvju priekšas un gāja pro¬jām. Pūlis parāvās malā, pašķirdams ceļu.

— Piedodiet mums! — Kudejars dziļi paklanījās zemnieku priekšā, un laupītāji nometās ceļos blakus savam atamanam.

— Celieties! Celieties augšā! — Pokrovkas ļaudis atjēgušies sāka klaigāt.

Kāda balss līksmi izsaucās:

— Vai dzirdat?

Ciema olnīcā blēja aitas, māva govis.

— Piedodam! Piedodam! — zemnieki sauca. — Mūsu aitiņas ir klāt! Mūsu brūnaliņas!

TREŠA NODAĻA

Aņutai sapnī rādījās — pie lieveņa zirgs klaudzina ar pakavu.

Viņa atmodās baiļodamās: ko sapnis vēstī?

Nekā viņa nepaguva izdomāt, jau cēlās augšā arājs Pjotrs ar sievu, cēlās viņu sīkās, mazās meitenītes un puišeļi. Viņi gāja uz klēti pārvētīt sēklas graudus.

Sniegs jau bija nokusis. Debesīs brieda mīksti, silti mākoņi. Alpām pūta straujš vējš. Kad tas novilnī pār seju un cilvēks palūko ar roku — seja ir valga... Pavasaris.

Augu dienu Aņuta gaidīja sapnim izskaidrojumu, Nekā viņa nesagaidīja.

Bet naktī pie durvīm kāds pieklaudzināja.

Aņuta trūkās augšā. Nevaicādama, kas tur, ir, viņa atšāva bultu un atgrūda durvis vaļā līdz kājai.

Aiz durvīm stāvēja stalts vīrs. Gar cepures malu izlīdis kupls matu cekuls, acis melnas, bārda cirtaina.

— Kas esi?

— Ceļavīrs, Kudejars atbildēja, un sirds viņam aizsāpējās tā, ka vai jāraud. Stāv .priekšā meiča. Pēc acīm jau noredzams — gaidījusi. Viņu gaidījusi visu mūžu. Nu sagaidījusi. Kā burvju sapnī viss. Stāv meiča ne dzīva, ne mirusi, nedz iekšā sauc, nedz projām raida. Un viņam visa dzīve šķita tikai rotaļa bijusi. Nomestos tagad ceļos šās meičas priekšā, kā bērns ieslēptu seju viņas brunču vīlē, un lai visa pasaule iet ratā.

Kudejars vaicāja:

— Kā tevi sauc?

— Aņuta.

— Vai dosi naktsmājas man un manam biedram?

— Neesmu gan saimniece, bet nāc vien iekšā: saimnieks neviena vēl nav projām dzinis.

— Mums ir zirgi.

— Vediet sētā.

Priekšiņā iznāca arājs Pjotrs.

— Kas tur ir, Aņuta?

— Ceļavīri. Lūdz naktsmājas.

— Laid iekšā.

— Jau ielaidu. Kā citādi — ir taču nakts.

Uguni istabā nešķīla. Saimnieks ierādīja atnācējiem kaktu, Aņuta atnesa kažoku paklāt zem sāniem. Un visi aizmiga. Visi tad visi, bet bija kas negulēja. Aņuta ne acu neaizdarīja, Kudejars ari ne. Galu galā viņš uzcēlās un izgāja pagalmā iebērt zirgiem auzas, un Aņuta, pati nesaprazdama, kur tik drošu prātu ņēmusi, izgāja viņam pakaļ.

— Bet kā tevi sauc? — viņa uzvaicāja.

Atjājējs rādījās tā kā samulstam. Tad viņš atteica:

— Savu vārdu allaž esmu lepni izrunājis, bet nu ne-uzdrīkstos.

— Vai tad tavs vārds dara tev kaunu? Vai arī bailes uzdzen kā antikrista vārds?

Kudejars samulsa vēl vairāk, bet meiča piepeši apņēma viņu rokām un pieplaka ar galvu pie viņa krūtīm.

— Lai tu būtu kas būdams, tu esi mans liktenis. Sapnī noredzēju: zirgs ar pakavu klaudzināja pie sliekšņa. Pienācis man laiks posties ceļā. Are, tur jau stāv tas zirgs.

— Mani sauc par Kudejaru.

Aņuta aizkliedzās, bet projām nebēga. Viņa saņēma plaukstās Kudejara galvu, ieskatījās melnajās acīs un noslīga ceļos. — Tu esi mans liktenis! Kudejars pacēla meiču rokās un nomutēja.

2

Rītā arājs Pjotrs jautāja Kudejaram:

— Vai tāls ceļš mērojams?

Izbrīnā vērdamies uz kauna zīmi Pjotra pierē, Kudejars atteica:

— Atjāju lūgt tavas audžumeitas roku.

Ne aci nepamirkšķinājis, Pjotrs vaicāja:

— Kas tu esi?

— Nevaru šobrīd tev atzīties, — atbildēja Kudejars, — bet atļauj man lieldienās atjāt precībās.

Izdzirdis Kudejara vārdus, arājs Pjotrs sadrūvējās. Bet Kudejars runāja tālāk:

— Nevaru atzīties tālab, ka man slepens darbs padarāms. Bet par zīmi, ka nerunāju tukšu, lūdzu tevi: uzņem savā mājā manu biedru! Viņš strādās ikkuru darbu, ko vien liksi. Un zirgus arī paņem savā sētā. Mans biedrs par tiem gādās. Samaksai par mājvietu ņem šo maku.

Kudejars sniedza Pjotram smagu zuteni ar sudrabu. Pjotrs to paņēma un iebāza aiz svētbildēm.

— Man tava laba nevajag. Tu raugies uz manu pieri, bet tajā ir viltus zīme. No maka ņemšu tik, cik vajag zirgu elpei. Kaut arī man nav pa prātam slepeni ļaudis, taču projām tevi nedzīšu. Reiz Aņuta saskatījusi tevī labu cilvēku, tad tā arī ir. Aņutas sirds neviļas.

Kudejars paklanījās Pjotra priekšā un aizgāja, ne no viena neatvadījies. Ar Aņutu viņiem bija norunāts trešdienas naktī sastapties pie Līksmā avota.

KNĒVEĻROKA

1

— Patriarha Nikona sūtīts, nāk grieķis Pjotrs Ivanovs!

Klostera vārti atvērās.

— Patriarha Nikona sūtīts, nāk grieķis Pjotrs Ivanovs!

Vērās mūku mājokļa durvis.

— Patriarha Nikona sūtīts, nāk grieķis Pjotrs Ivanovs!

Klostera priekšnieka Paisija plašās celles smagās div¬viru durvis steigšus pašķīrās kā tauriņa spārni.

Par godu augstajiem svētkiem — pūpolu svētdienai un par godu cienīgajam viesim cellē tika postas varenas dzīres. Daudzu sveču gaismā tika ēsts un tika dzerts, un no sienām un no ikonostasa svētie bargām acīm norau¬dzījās uz dzīmiekiem. Gavēņa laikā ir grēks dzert, bet ko gan cilvēks nedarīs viesa labad. Viesis ir grieķis, un austrumu baznīca neliedz gavēņa laikā dzert vīnu; dien¬vidu zemēs, kur dāsni aug vīnogas, vīnu dzer ūdens vietā. Dzēra no glāzēm, kausiem. Nesa iekšā milzīgas bļodas ar storēm un belugām. Lielajā gavēnī zivis ēda vienu pašu reizi — pūpolu svētdienā. Bet tad arī ēda, ka ēda!

Noskatīdamies uz brīnum bagāto galdu, Pjotrs Ivanovs sacīja Paisijam:

— «Nelūgsim tam kungam mūsu dienišķo maizi. Neba viņš gaida mūsu atgādināšanu. Vai lūdzam vai nelūdzam, viņš pats mums gādā visu, kas mums vajadzīgs.»

— Kādi jauki vārdi! —viesim glaimodams, Paisijs iesaucās.

— Jā, — viesis atbildēja, — Jānis Zeltamute ar vārdiem ielīksmoja Antiohijas un Konstantinopoles ļaudis tāpat, kā ielīksmo mūs.

Paisijs kļuva pasārts sejā, un Pjotrs Ivanovs noprata: grāmatu gudrībās priekšnieks nav visai stiprs, taču lepnības viņam atliku likām. Iestājās smags klusums, un tad Pjotrs Ivanovs sacīja, vēlēdamies griezt visu par labu:

— Starp tavām ikonām, augsti godājamais Paisija tēv, es redzu ikonu ar trim metropolītiem. Un man ienāk prātā stāsts no Vasilij a Cildenā dzīves — stāsts par to, kā Vasilijs saderējis ar ariāniešiem.

— Atceros! Atceros! — Paisijs priecīgi iesaucās. — Vasilijs ar ariāniešiem norunājis, ka dievnams uz trijām dienām tiks aizslēgts. Ariānieši lūguši dievu, bet atslēgas nav nokritušas no baznīcas durvīm. Tad nācis Vasilijs ar pareizticīgajiem, un Vasilijs aicinājis, lai tie sauktu no visas sirds: «Kungs, apžēlojies!» Un, kad viņi tā saukuši, nākusi zemestrīce un durvis atvērušās.

— Godājamo tēv! — Pjotrs Ivanovs runāja. — Tu esi stiprs grāmatu zinībās un baznīcas gudrībā, taču es pieminēju šo stāstu tālab, ka man, tavu viesmīlību un sirds laipnību skatot, gribas saukt kā tiem pareizticīgajiem, kas bija nākuši kopā ar Vasiliju: «Kungs, rādi savu žēlastību ganam un viņa avīm, jo svētkus viņi svin, bet darbdienās dzīvo kā svētie mocekli!»

Noklausījušies viltīgā grieķa puķainajā runā, Paisija rokaspuiši smaidīdami pildīja kausus ar vīnu.

2

Otrā dienā, kad rīta dievkalpojums bija noturēts, Pjotru Ivanovu ieveda grāmatu krātuvē.

Jau baznīcā viņš bija pamanījis Knēvelroku. Ubagu brālības lielkungs trinās tepat vien apkārt, un «grieķu mūks» jau tapa gluži aizdomīgs, bet, dievkalpojumam nākot uz beigām, Knēveļroka pamanījās cauri augsti cienījamu mūku pulkam pietikt pie Pjotra Ivanova un nobučot tam roku. To darīdams, viņš patapa pačukstēt:

— Ņem mani līdzi grāmatu krātuvē. Nenožēlosi.

Pjotrs Ivanovs nobrīnījās gan ļoti, taču to neizrādīja. Bet, pienākot pie nama, kur glabājās klostera mantība un grāmatas, viņš lūdza Paisijam:

— Mans tēvs, ir pienākusi klusā nedēļa — tā lielā nedēļa, kad mēs, sevi aizliegdamies, kalpojam dievam. Nevēlos tava klostera svētkos tēvus nodarbināt ar tādiem niekiem kā grāmatu pārskatīšanu, nevēlos viņus atraut no lūgšanām un pārdomām. Ja tāds būtu tavs prāts, tad sūti ar mani cilvēku, kas ne tik daudz man pakalpotu, jo esmu radis visur iztikt pats saviem spēkiem, bet kas labi pazītu klostera apkaimi un būtu man par ceļa rādītāju.

— Mans tēvs, es mīļuprāt darīšu, kā tu vēlies, — Pai¬sijs palūkojās uz apkārtējiem ļaudīm, bet Pjotrs Ivanovs steigšus rādīja uz Knēveļroku.

— Lūk, šis cilvēks, kas nav tērpies mūka ģērbā, man noderētu — jo vairāk tālab, ka viņš rādījies pret mani laipnīgs esam.

- — Lai notiek tā,— Paisijs bija ar mieru, kaut šķita samulsis. — Sis dieva kalps sen pārtiek no mūsu klostera apmeklētāju dāvanām. Viņš pazīst apkaimi.

Pjotrs Ivanovs paklanījās Paisijam, un viņi šķīrās.

Klostera mantzinis aizveda grieķu mūku un Knēveļroku uz augšējām istabām, kur glabājās grāmatas, un atstāja viņus vienus.

Knēveļroka piespieda pirkstu pie lūpām un klausījās, kā aizdim mantziņa soļi. Tad viņš piesteidzās pie durvīm, pavēra tās, palūkojās ārā un nomierinājies tuvojās Pjotram Ivanovam.

, — Šeit, — viņš rādīja trīs tīnes ar grāmatām, — visas ir pareizas. Apgrēcīgo te nav.

— Kā tu zini? — mūks brīnījās, ka notikumi tā pavēršas. — Un kālab tu to stāsti?

— Tālab, ka tu esi ieradies paša Nikona sūtīts. Tālab, ka mūsu klosteris ir grēkiem aptraipījies! Tālab, ka es ienīstu Paisiju!

— Kā tu vari ienīst klosteri, kas tevi uztur?

— Klosteris mani uzturot! — Knēveļroka iesmējās.

— Es uzturu klosteri!

— Atjēdzies! Kā tu spēj līdzēt klosterim?

Rūgtās žēlabās Knēveļroka piespieda pie krūtīm savas ķipara roķeles.

— Ar šīm te! Ar šīm sakropļotajām rokām. Man atmet vairāk nekā visiem citiem! Un visi ubagi man atdod trīs ceturtdaļas no savām žēlastības dāvanām. Tā nauda tiek klosterim! Visa gan ne! Mēs mākam noglabāt kapeiciņu.

Noglābāt! Un pietaupīt! Bet kas man sitās rokas pagādāja? Viņš!

— Kas?

— Paisijs.

— Nerunā nevalodas!

— Tās nav nevalodas. Ragana — vecā ubadze pirms nāves man visu atzinās. Tā bijusi viņa, kas zagusi bērnus, un klosterī tos kropļojuši.

— Kā pierādīsi savus vārdus?

— Ragana ir viņā saulē. Klosterī tādus darbus vairs nestrādā. Netaisos nevienam nekā pierādīt, bet atriebšu gan.

— Kālab vajadzēja bērnus kropļot?

— Kropļiem atmet trīsreiz vairāk žēlastības dāvanu. Naudiņa plūstin plūst mūsu tizlajās rociņās.

— Rādi, kur noslēptas grāmatas!

— Ak nu tu beidzot tici gan, — Knēveļroka pasmīnēja. Smaidot visa viņa seja savilkās uz augšu ap zilajām acīm ar nenoritējušu asaru krellītēm. — Paisijs domā, ka klostera noslēpumi viņam vien zināmi. Viņš ir aizmirsis, ka Ragana zināja tikpat daudz.

Knēveļroka no iekšpuses aizslēdza grāmatu krātuves durvis un piegāja pie apaļa galda, uz kura atradās grāmatas. Ar plecu piespiedies, viņš ņēmās to griezt uz labo pusi.

— Palīdzi!

Pjotrs Ivanovs likās klāt, saņēma spēkus, un galda virsa padevās, pagriezdamās ap asi. Aiz muguras kaut kas klusi un grūti nodžerkstēja — pavērās siena.

Knēveļroka pirmais ieslīdēja slēptuvē. Tā bija plaša istaba. Tur stāvēja tīnes ar grāmatām, visapkārt gulēja, stāvēja un karājās ieroči.

— Šīs grāmatas Paisijs jau ir pārdevis, — Knēveļroka pastāstīja.

— Kam?

— Vecticībniekiem. Salīgts jau ir. Paisijs gaida naudu.

Pjotrs Ivanovs no kādas tīnes paņēma «Mišu grāmatu»,

atvēra vajadzīgo lappusi un lasīja:

— «Dievs tas kungs savā valstībā lai iedomā jūs visus.» Šī mišu grāmata ir aizliegta, Nikona grāmatās to vietu tagad lasa citādi. «Dievs tas kungs savā valstībā lai iedomā mūsu visdievbijīgo caru un lielkņazu Alekseju

Mihailoviču līdz ar viņa dievbijīgo carieni Mariju Iļjiņišnu.» Tālab jau cars arī mīļo patriarhu.

Knēveļroka apskraidīja istabu un piegāja pie lielas tīnes kaktā pa labi. Viņš pacēla tīnes vāku.

— Kas tur ir? — mūks vaicāja.

— Veci mūku svārki! — Knēveļroka noķiķināja un ņēmās svārkus mest laukā no tīnes.

Pjotrs Ivanovs ļāva viņam vaļu.

Iztukšojis tīni, Knēveļroka pabīdīja sānis vienu no dibena dēlīšiem un parāva sviru, kas tur bija parādījusies. Tīnes dibens padevās.

— Vēl viena slēptuve?! — mūks brīnījās.

Lejup gāja kāpnes. Pjotrs Ivanovs atskatījās, paķēra kādu zobenu un ienira pakaļ ceļvedim.

Viņi nokāpa augstā, plašā telpā. Knēveļroka iededza sveci. Kaktā zem pārjūma stāvēja varen plata, grezna gulta.

— Ah-ha-ha-ha-ha! — uz gultu rādīdama, Knēveļroka smējās kā kutināts.

— Kas ir?

— Žurka!

Gultā tupēja žurka.

— Te gulēja Ragana tolaik, kad viņu vēl sauca par Daiļaviņu. Bet nu guļ žurka.

Un.viņš atkal smējās pilnā kaklā, nokrita tupu un locījās līdz grīdai.

Nelikdamies par viņu zinot, mūks lūkojās apkārt. Sienās visgarām bija iedobes. Citas aizmūrētas, citas aizdarītas ar režģotām dzelzu durtiņām. Durtiņām priekšā karājās smagas atslēgas. Dažas iedobes bija tukšas.

Knēveļroka piecēlās, piegāja pie kādas iedobes un atvēra durtiņas. Tām atslēgas priekšā nebija.

Iedobē stāvēja dzelzīm kaldināts šķirsts. Knēveļroka atmeta vāku vaļā.

— Rau, kur ir mūsu asaras! — Šķirstā gulēja naudi¬ņas — plānas kā zvīņas. — Kad būsi pilns, aizkārs tev arī atslēgu priekšā. Pēc tam vēl iemūrēs. Mūsu asariņas jau netrūd un nerūsē.

«Tad redz, kur glabājas klostera bagātības!» Kudejars domāja. «Par tām var nopirkt lielgabalus un karakalpus lai. Un kazakus var iekārdināt.»

— Vai negribi paklausīties, kā Paisija tēvs atlaiž grēkus? — Knēveļroka piepeši ievaicājās. — Aiz tās gultas ir vēl viena eja taisni uz grēksūdzes vietu. Ej! Nupat pie Paisija būs atnācis tas, kas ir briesmīgāks par pašu Kudejaru. — Kas tas tāds? — Atamans Šiška.

3

Mūks raudzīja atbīdīt gultu. Tā padevās.

Aiz gultas stāvēja griezumiem rotātas ikonas cilvēka augumā, viena par otru labāka: Saloniku Dmitrijs un Georgijs Uzvarētājs.

Knēveļroka izmanījās ar roķelēm pieķerties pie Dmit-rija zobena spala. Spals atšķīrās nost no zobena, un Knēveļroka izvilka no ikonas metāla stieni,

— Ej, svēto tēv! Durvis ir atdarītas.

Pjotrs Ivanovs pagrūda Georgija ikonu, un tā pagriezās, pavērdama tumšu, šauru eju, Zobenu uz priekšu pastiepis, viņš gāja iekšā. Eja rāvās šaurāka, lieca gājēju pie zemes.

Iet vajadzēja taustoties, pa melnu tumsu. Beidzot pavīdēja gaisma. Kudejars iegāja mūra kambarītī, kur pie sienas stāvēja mīksts krēsls. Tajā viņš apsēdās un atvilka elpu. Un uzreiz pavisam skaidri kļuva dzirdama Paisija balss.

— Tavi grēki ir smagi, mans dēls. Bet dievs ir žēlīgs, Lūdzies, mēs arīdzan liesim asaras par tevi un aizlūgsim pie dieva.

— Godājamo tēv! Esmu dzirdējis par kādu laupītāju, kas esot nogalējis daudz bajāru un tirgoņu, un zemu ļaužu. Dievs viņu bargi nosodījis. Viņš esot pārliekts vidū uz pusēm, un pie kājām ķēdēs esot bijušas piekaltas divas smagas lodes. Laupītājs ar mokām kustējies tomēr nemitējies kaut bagātniekus, Un, kad viņš nogalējis septiņdesmit septīto bagātnieku, važas no viņa kājām nokritušas un mugura atliekusies taisna, Dievs viņam piedevis.

— Apklusti, negudrais, aklais cilvēk! — Paisijs uzsauca. — To pasaku sadomājuši ļauni ļaudis, kas kāro, lai iznīktu gadu simteņu svētītā valsts un kārtība!

— Piedod, godājamo tēv!

— Vajag domāt. Dievs tev galvu devis, lai ar to domātu ...

— Piedod, godājamo tēv!

— Gana runāts, mans dēls. Tici, un svētība nāks pār tevi. Mēs tevi nepametīsim. Baznīca rūpēsies par tavu dvēseli. Uzklausies vērīgi. Ja aitām nebūs gudra avena, kas tās vada, aitas izklīdīs un aizmaldīsies cita no citas. Ja vējš pūtīs aitām no muguras, tās pagriezīs purnu pret vēju, skries uz bezdibeni un visas dabūs galu.

— Aitām vajadzīgs gans!

— Jā, tām vajadzīgs gans! Kas vienā rokā nes zāju kušķi un otrā pātagu. Citādi aitas dabūs galu pašas un aizraus līdzi vēl citas. .. Šodien pret patriarha gribu sacēlās možarieši, rīt, postā dzīdamās, tāpat darīs visa apkaime ... Dievs ar zibeņiem satriec lepnības garu ... Un, ja lieldienu naktī šis zibens ķers Možarus, tad lai¬kam gan možarieši ir atstājušies no dieva un padevušies antikristam.

— Godājamo tēv! Pirmajās lieldienās — tas ir grēks ...

— Mans dēls! Pātaga nejautā saimniekam, vai aita perama vai nav perama. Pātaga ir tā pati saimnieka roka, tikai garāka.

— Bet godājamo tēv!

— Ataman, tiklīdz manas nāsis sajutīs dūmu dvaku, tu saņemsi desmit neredzēti skaistus Valahijas zirgus.

— Godājamo tēv! Tava devība ir neizmērojama!

— Ej, mans dēls! Es lūgšu par tevi.

4

Pēc pusdienas Pjotrs Ivanovs lūdza, lai Knēveļroka viņu pavadot līdz Parai. No klostera līdz upei bija pus- versts. Priedes, milzum garas un lokanas kā vicas, ar saknēm ieķērušās nedrošajā, projām slīdošajā krasta kraujā, bija pazušanai nolemtas un brīnum skaistas.

— Paldies, draugs, par uzticīgu kalpošanu baznīcai, — Pjotrs Ivanovs sacīja savam pavadonim. — Patriarhs ne-aizmirsīs, ko tu laba esi darījis. Ko tu vēlies?

— Nekā!... Kad pār Paisija galvu nāks sods, tad es iegūšu mieru. Tikai tad es būšu atriebts.

— Patriarhs vēl nevienam nav piedevis divkosību,., Bet tagad astāj mani, vēlos būt viens.

Knēveļroka aizgāja.

Gar padebeša malu paraudzījās silta saule. Pār ūdeni noviznīja sīkas ņirbas, sāka lēkāt saules zaķīši, it kā mazās sudrabzvīņu zivteles būtu aizzibējušas pāri upei.

Kudejars domāja par Aņutu. Bija žēl, ka satikšanās norunāta uz trešdienu. Vēl jāgaida veselas divas die¬nas.

Aiz muguras iebrikšķējās krūmi. Kudejars atskatījās, pēc ieraduma tverdams ar roku pie jostas.

No sīku priedīšu audzes iznāca jauns mūks ar cirvi rokā.

— Piedod, svēto tēv, ka tevi sabaidīju, — viņš pakla¬nījās Pj otram Ivanovam.

— Domāju, ka lācis brien.

— Nē jau... Mēs ar brāļiem te esam meža darbos, mežu līžam. Piedod, svēto tēv! Brāļi sūtīja mani pie tevis ar pazemīgu lūgumu .. . Paisijs un vecie mūki mūs pa¬galam nomāc. Kurš pasaulīgajā dzīvē bijis nabags muiž- nieķelis vai zemnieks, tas velk jūgu arī klosterī, apsmiets un pārmērīgā darbā vārdzināts. Paisijs pats ēd belugu un dzer vīnu, bet mums jāpārtiek no ūdens un asarēniem, un tie paši tiek nodoti ar skaitu. Par nieka vainu ieslēdz pazemē pie ūdens un maizes.. . Par lielu — iekaļ va¬žās ... Esi mums aizstāvis, svēto tēv!

Atkal nobrikšķēja krūmi. Tagad otrā malā. Norā iz¬nāca brašulis mūka paltrakā, bet viņa mugurā tas izska¬tījās pēc strēļa svārka. Uz mūku pavēries, Pjotrs Ivanovs nobālēja: Fedjka Jurjevs!

Bet Fedjka — vai nelikās manām vai par tiesu nepa¬zina. Viņš paklanījās grieķim.

— Paisijs mani sūtīja pie tevis, svēto tēv, — un viņš, noslēpumaini pasmīnēdams, pavērās uz mūku — meža līdēju. Tas kāpās atpakaļ krūmos, pakrita, pielēca — un laidās projām kā briedis. Bet Fedjka runāja vien savu runājamo, it kā nekas nebūtu noticis: — Pie Paisija tēva mans darbs ir ņemties ar grāmatām. Tālab viņš sūtīja mani, lai es tev kalpotu un atvieglotu tavus pūliņus gra- matu lasīšanā.

— Esmu gauži pateicīgs labajam Paisija tēvam par viņa rūpēm, — Pjotrs Ivanovs atbildēja. Viņš atvieglots nopūtās: «Nepazina vis!» Bet Fedjkam viņš smaidīdams izskaidroja šo nopūtu:

— Kārojās pabūt vienatnē, bet te viens laužas "caur krūmiem, te atkal otrs. Un man tā vien šķiet — lācis vai vilks. Neesmu vēl apradis ar Krievzemes mežu.

5

Abi divi uzcītīgi lasīja grāmatas. Patiesi gan teikts: šaura ir pasaule. Tulks Georgijs ar Fedjku Jurjevu pēdējo reizi bija ticies Kremļa laukumā. Šķīrušies viņi bija akmeņiem mūrētajā pazemes moku kambarī. Un paskat vien, abi ir dzīvi, abi brīvībā. Fedjka gan bija kļuvis dzeltens sejā, tomēr tikpat gudrs un tikpat ļauns, lasa svētos rakstus, vēro viesi, bet viesis ir rāms jo rāms — mācīts grāmatu tārps.

Todien vakara dievkalpojumā Paisija mūki ievēroja raženi noaugušu zemnieku.

Zemnieks lūdzās no visas sirds. Krustus viņš meta tik plaši, ka dievlūdzēji mukdami muka tālāk nost no šā vīra, kaut dievnamā vietas bija gana: dievs pas, ka vēl neviļus neaizķer ar savu vareno roku.

Dievu pielūdzis, tepat vai pustūkstoša reižu pieri pie grīdas piedauzījis, zemnieks devās bučot svētbildes, ne¬vienu pašu garām nelaizdams.

Pie zemnieka piegāja grieķu mūks Pjotrs Ivanovs. Tam jau allaž kārojās visu izdibināt, par krievu cilvēkiem un krievu ierašām tas brīnījās lielo brīnīšanos. Uz grieķa jautājumiem visi labprāt atbildēja.

Pagājušo nakti klostera priekšnieks Paisijs bija bargi tincinājis Knēveļroku, bet Knēveļroka par mūku nekā nelaba nebija teicis un savu vēlēšanos atrasties svešzem¬nieka tuvumā izskaidrojis gudri: kopš bērnu dienām viņam prāts esot nesies apraudzīt svētās vietas, it īpaši Konstantinopoli. Neesot izdevies, tad nu jel pie tāda goda esot ticis — parunāties ar cilvēku, kas nācis no tām svē¬tajām vietām.

Ar zemnieku Pjotrs Ivanovs pārmija gluži parastus vārdus. Viņš vaicāja, aiz ko tik zema cēluma un tik jauns cilvēks tik karsti nododas lūgšanām.

— Mana māmulīte bija aplam mudīga uz lūgšanos, — Vasja Kokapauris atteica. — Viņa mani arī ieradināja lūgties. Kā tik drusku apslinku, tā viņa tūdaļ nosloksnēja. Tā es ieradu.

Smīnu slēpdami, apkārtējie novērsās, un Pjotrs Ivanovs paguva pačukstēt:

— Brīnumputnu esmu nogrābis aiz astes. Atved zirgu trešdien pusnaktī tajā vietā, kur mežs pienāk klāt pie mura.

To noklausījies, Vasja Kokapauris devās projām.

Paisijs tomēr vēlējās zināt: no kurienes tāds zemnieks uzradies? Viņam atbildēja: no Možariem. Rādās esam pasaules gajejs un vientiesis. Salīdzis par strādnieku pie araja Pjotra.

ZVEJU TIKLS

PIRMĀ NODAĻA

1

Trešdien Pjotrs Ivanovs ar palīgu atkal lasīja un pārbaudīja grāmatas.

Bet naktī...

Naktī grieķis nometa mūka paltraku un kļuva par Kudejaru. Viņš atvēra celles logu, atgrūda aizzāģētos režģus un vieglītēm kā kaķis izlēca pagalmā. Aizkļuvis līdz mūrim, viņš pa zīda auklu kāpnēm nokāpa mežā, un tur jau gaidīja melnis un Vasja Kokapauris.

— Atpakaļ būšu pirms ausmas! — Kudejars sacīja Vasjam un pievilka pavadu.

Kā melns mākulis aizvirpuļoja pār zemi. Pakavus Vasja bija aptinis ar lupatām — ne skaņa nebija dzirdama.

2

Kā jau pieteikts, Aņuta gaidīja Kudejaru pie Līksmā avota. Kaut laiks turējās silts, kaut viņa bija krietni saģērbusies un dunci paņēmusi līdzi, ja zvērs pagadās vai nelabs cilvēks, — tomēr viņa drebēja.

Atauļoja Kudejars, iecēla meiču seglos, apkampa, nomutēja.

— Ko vien vēlies, visu izpildīšu! Saki: izcel dārgumus no šā avota dibena. Izcelšu.

Aņuta pasmējās. Viņai bija kļuvis silti un ap sirdi mierīgi.

— Ne nu izcelsi dārgumus, nekā!

— Ja tu tā runā, tad skaties.

Kudejars nolēca no zirga un izvilka no seglu somas lielu dunci.

— Nepūlies! — Aņuta iesmējās vēl skaņāk.

— Kālab ne?

— Bija un izbija tavi dārgumi.

— Izbija?

— Tie tagad glabājas podos, bet podi kur kurais —> cits zemē, eits krāsnī.

— Tu jau par tiesu kaut ko zini! — Kudejars nobrī¬nījās.

— Kā nezināšu? Mans agrākais saimnieks Jemeļjans Ivanovičs uzgāja tavus dārgumus. Tālab tagad ir bagāts. Tālab jauno krāsni sagāza, ķieģeļu starpās podus bēdzinādams.

Kudejars iesmējās. Aņuta arī iesmējās. Ai, tavu smieklu! Viņa palēkdamās apķērās Kudejaram ap kaklu un skūpstīja atņemdamās.

— Ak, to prieku! Tavu prieku! Tagad redzu — tev nauda nav pie sirds pieaugusi. Tev nav žēl ne sudraba, ne zelta.

Un tā viņi priecājās un mīlējās, līdz nakts atkāpās aiz tuvīnajām priedēm. Un tad Kudejars sacīja Aņutai:

— Tagad uzklausies vērīgi. Pasaki arājam Pjotram: pirmo lieldienu naktī jūsu sādžai uzbruks atamans Šiška. Un tagad uzklausies jo vērīgāk: sargi sevi. Sargi! Es ieradīšos un pats tikšu reiz ar Sišku galā, bet tu sargi sevi!

Aņuta atvadīdamās apkampa Kudejaru.

— Un tu uzklausi mani. Visus tu atceries — neaiz¬mirsti pats sevi. Es gaidu tevi.

Aņuta pārkrustīja Kudejaru un noskūpstīja atkal.

Viņš aizauļoja.

3

Zaļā ceturtdiena pienāca klusa un svinīga.

Senos laikos Jēzus Kristus šajā dienā sapulcināja mā¬cekļus uz svēto vakariņu. Tie bija visai lieli svētki, un mūki turējās pazemīgi un nolūdzās cits citu.

Pjotrs Ivanovs un Fedjka Jurjevs ceturtdien beidza lasīt vienu grāmatu tīni un ķērās pie otras. Tā viņi lasītu vien joprojām, te uzreiz Paisijs aicināja grieķi pie sevis.

Paisija tēvs vaicāja skaidri, aplinku vārdus nerunā¬dams:

— Kur vakarnakt biji, mans dēls? Tava celle bija tukša, svārks vāļājās uz grīdas, logu režģi pārzāģēti.

Pjotrs Ivanovs nevairījās atbildēt. Sejā pavīdēja augst-prātība, godbijība izgaisa.

— Lasi! — viņš izrāva no azotes Nikona slepeno vēstuli.

Paisijs vēstuli izlasīja un citām acīm tagad paraudzījās uz grieķi: zinību vīrs gan, tomēr viltīgs arī.

— Kur jau tie gadi, kopš esmu klostera priekšnieks, bet tādu jautājumu vēl nav bijis ...

— Nikons kopo spēkus dižam darbam. Pareizticīgās baznīcas jāsapulcina zem vienas mitras — zem Maska¬vas mitras. Tas ir dižens nodoms, kas Krievijas valsts un varenās Maskavas cienīgs. Vajadzīga nauda. Lieliem nodomiem vajag lielas naudas.

— Iesim, parādīšu tev trūcīgo krājumu.

Džerkstēja atslēgas, čīkstēja durvis, dunēja soļi tukša¬jos pagrabos.

Krājums patiesi nebija nekāds bagātais. Pjotrs Ivanovs noskuma.

— Patriarhs gauži cerēja uz tavu klosteri, godājamo tēvi

Paisijs noplātīja rokas.

— Ko lai dara? Mūsu baznīcas labā atdosim pēdējo grasi. Lai patriarhs zina: mēs esam ar viņu, — Paisijs nopūtās. — Rjazaņas novadā ļaudīm naudas nav.

Pjotrs Ivanovs nosmīnēja, un Paisijs paturēja smīnu prātā.

Naktī klostera priekšnieks apraudzīja slepenos mantu kambarus. Uz putekļainās grīdas viņš. pamanīja divu cil¬vēku pēdas. Paisijs lika atsaukt uz savu celli Fedjku Jurjevu. Pavēle tika izteikta, nerunājot līdzībās.

4

No rīta Fedjka Jurjevs un Pjotrs Ivanovs, kā allaž, sa¬tikās grāmatu krātuvē.

— Mums atgadījusies nelaime, — grāmatu šķirstīdams, Fedjka sacīja. — Mūsu klosterī piemājoja tizls ubags, viņam aizvienam patika kāpaļāt tornī pie zvaniķa. Un šodien viņš nogāzies zemē.

— Ak kungs! — Pjotrs Ivanovs neviļus izgrūda. — Kas tad ir šis nelaimīgais?

— Knēveļroka, — Fedjka atbildēja, bezkaunīgi paskatīdamies mācītajam mūkam sejā.

Ne ēna tur nepavīdēja, ne atēna nepārskrēja, tomēr Fedjkas seja sačervelējās kā cepts ābols — viņš pasmīnēja.

Pjotrs Ivanovs ēda pusdienu kopā ar Paisiju. Saruna visu laiku ira kā satrunējis zveju tīkls. Pavasarīgajā gaisā vēdīja briesmas.

Noklausījies vakara dievkalpojumu, Pjotrs Ivanovs atvadījās no mūkiem un gāja uz savu celli. Viņš gāja, laizdams acis visapkārt, nekur neviena nebija. Juzdams atvieglojumu, viņš atvēra celles durvis, aizdarīja tās un tajā brīdī sajuta triecienu zem lāpstiņām.

Dzelzs noblarkšķēja pret dzelzi. Pārlūza duncis.

Kudejars uz labu laimi blieza ar dūri, tomēr ķēra, kur vajadzēja. Kāds augums gar sienu mīksti nošļuka uz grīdas.

Kudejars iededza sveci. Uz grīdas sēdēja Fedjka, līdzās vāļājās salauzts duncis.

— Nezināju, ka tu, cara tulk, valkā bruņu kreklu, — Fedjka teica, braucīdams sasisto seju.

— Es arī nezināju, ka manam palīgam prātā slepkavība. Vai lai atvedu šurp Paisija tēvu?

— Nevajag. Viņš mani sodīs par sliktu dūrienu.

Kudejars piegāja pie ikonām, kas nosedza sienu, pacēla roku krusta pārmešanai un ar piepešu, žiglu tvērienu izrāva aiz Paraskevas svētbildes noslēpto zobenu.

— Pielūdz dievu! Un aši!

— Pagaid! Es zinu, kur tu biji kopā ar Knēveļroku. Es viņu pirms nāves spīdzināju.

— Tad jo vairāk vajag tevi nogalināt.

— Viens pats tu no šejienes ārā netiksi. Es tev palīdzēšu, bet par to tu parādīsi man bagātību slēptuvi... Man apnicis būt uzticīgam kalpam. Kalpoju, asinis liedams, par samaksu klausos draudus... Paņemšu mazumiņu un aiziešu. Pazudīšu bez miņas!

Kudejars paslēpa zobenu zem mūka svārka.

5

Viņi izgāja no celles. Tūdaļ no sienas nošķīrās ēna. — Te ir mūsu dieva tā kunga nams! — Fedjka pateica, un ēna pazuda.

Gājēji iznāca pagalmā. Gar sienām slapstīdamies, viņi aizzagās uz grāmatu krātuvi. Fedjka to atslēdza.

— Kāpēc tev klosterī tāda vara?

— Esmu Paisija roka.

-— Kāpēc tad tu nezini bagātību noslēpumu?

— Esmu tikai roka!

Kudejars parādīja uz galdu.

— Pagriez galdvirsu pa labi.

Fedjka neuzticīgi pablenza, tomēr darīja, kā likts. Slepenā eja atvērās.

— Ejam! — Kudejars aicināja kā laipnīgs namatēvs. — Šajās tīnēs zelta nav. Tajās ir grāmatas, par kurām patriarhs Nikons tramda savus naidniekus.

Kudejars noliecās pie tīnes, bet nākamajā mirklī viņam vajadzēja lēkt, metot kūleni pār galvu. Asmens svilpdams nogāja pār muguru, pāršķeldams mūka svārku, un atlēca no bruņu krekla.

Kudejars trūkās augšā un izrāva zem svārka pabāzto zobenu.

— Vai atkal tā pati dziesma?

Fedjka izklupa uz priekšu, tiekdamies ar zobenu aizsniegt Kudejaru.

— Nodevēji jānobeidz kā žurkas! — Kudejars uzlēca uz tīnes, zobeni krustojās.

Fedjka cīnījās klusēdams, manīgi un nikni. Taču Kudejars bija stiprāks. Viņi cirtās, ka skanēja visa slepenā istaba. Šai ilgajā cīniņā Kudejars centās iemidzināt Fedjkas modrību, bet Fedjka — ievilināt Kudejaru pa cirtienam. Un te uzreiz Kudejars neizdevīgi izklupa uz priekšu un kļuva pasniedzams. Piemirsis pretinieka bruņu kreklu, Fedjka smali, tikpat kā ar pātagu vilka Kudejaram pa krūtīm. Zobens aizsprāga projām, un tai pašā mirklī Kudejars cirta. Fedjka pagrūda pretim plecu. Un plecs tika pāršķelts pušu.

— Kāpēc tu gribēji mani nogalēt?

— Es nemēdzu dalīties guvumā.

— Bet es vēl neparādīju tev paslēptuvi, kur nauda un dārgas mantas!

— Bet es, nezināju, ka ir vēl cita paslēptuve!

— Parādīšu tev to.

Un Kudejars atvēzēja zobenu. Fedjka vēl arvien aiz¬stāvējās, Kudejars viņu iedzina kaktā pie lielas tīnes un iecirta pa galvu. Fedjka nogāzās.

— Man žēl, ka biju tev naidnieks, — viņš mirdams čukstēja, — piedod man manus grēkus un ļaunprātību. Biju kalps!...

Kudejaram sametās mirēja žēl. Viņš noliecās pār to, betFedjka piepeši pacēla zobenu, taču nejaudāja to noturēt.

— Pat mirdams tu meloji!

Bija laiks padomāt pašam par sevi. Bet kas tas? Pa kapnem uz grāmatu krātuvi dun soļi. Vai glābties nāka¬majā slepenajā telpā? Par vēlu. Un tikai tagad Kudejars ieskatījās, ka slepenās istabas griesti pārvilkti ar tīklu. Kālab tā? Nebija laika minēt — slepenajā istabā iebruka desmit bruņoti vīri. Tie nebija mūki. Kudejars piespie¬dās ar muguru pie sienas un pacēla zobenu.

Slepenajā istabā ienāca Paisijs.

— Nevajag izliet asinis, — viņš sacīja, — padodies!

— Es miršu cīniņā.

— Man žēl tevis.

Paisijs parāva gredzenu pie sienas, un pār Kudejaru nokrita zveju tīkls.

Tad redz, kam tas noderīgs!

6

Kudejars sēdēja, važā piekalts. Cīniņā paguris, viņš iesnaudās, bet viņu nelika mierā. Atnāca Paisijs un kāds svešinieks.

— Kas tu esi? — svešinieks jautāja Kudejaram. — Tu dēvējies par Pjotru Ivanovu, bet es mācītajam mūkam pats iedevu ceļa grāmatu.

Kudejars cieta klusu. Svešinieks atvēzēja pletni, bet Paisijs viņu apturēja.

— Manu acu priekšā tādus darbus nestrādā. Un necel viltvārdi mocekļa kārtā tai dienā, kad Jēzus Kristus tika kronēts ar ērkšķu kroni.

— Man ir likts sameklēt viltus Pjotru Ivanovu — rau, kur viņš ir! Un es viņam ādu pār acīm novilkšu, bet izdibināšu, kas viņš tāds ir un kālab še ieradies.

— Viņš izstāstīs visu, — Paisijs apsolīja. — Zem šīs grīdas ir krāsns.

Kudejara seja norasoja sviedriem.

— Apdomājies, mans dēls, un nespītē, Paisijs viņam ieteica, aizvezdams patriarha okšķeru priekšnieku.

Kudejars noglaudīja resnos važas gredzenus. Būtu nu bijis krusts pie rokas! Taču krusta nebija. Nu jācer tikai uz laupītājiem. Bet, ja viņiem arī izdosies sagrābt klosteri, vai atamanu viņi atradīs? Pazemes cietums ir slepens.

Nolādētie mūki! Nolādētais klosteris! Nevis mūki, bet zirnekji, nevis klosteris, bet lamatas!

Kudejars atkal iesnaudās, un viņu atkal uzmodināja. Ar sveci rokā cietumā ienāca Paisijs — viens pats.

— Viņi kāro ziņāt, kālab tu esi ieradies manā klosterī, es zinu, kālab.

Kudejars cieta klusu.

— Uzklausi mani. Pie dārgumiem tu nekad netiksi klāt. Bet, ja arī tiksi, tad mirsi. Pār tiem guļ lāsts. Atnācu tev. palīdzēt. Tev jābēg.

— Jābēg?

— Vai gribi cepināties?

— Nē!

— Tad nepārtrauc mani. Es atlaidīšu tevi tālabad, ka nogalēt tevi nepaveicās, bet dzīvam cilvēkam ir gara mēle. Spīdzināts tu atklāsi bagātību noslēpumu, un Nikons tās sagrābs... Še tev važu atslēga. Še tev duncis. Sargs būs viens pats. Un še tev mans padoms: aizmirsti ceļu uz klosteri!

ARĀJS PJOTRS

PIRMĀ NODAĻA

1

Svinīga un trauksmaina bija Možaru sādža naktī no sestdienas uz svētdienu. Posta laiks Možaru ļaudis bija saradojis, un tagad, baznīcā sanākuši, vīri samirkšķinājās vien un saskatījās. Aņutas vēsts par to, ka Šiška nākšot sirot, arāju Pjotru nebija sabaidījusi. Viņš apstaigāja visas sētas, aprunājās ar vīriem, un vīri nosprieda laupītājam nepadoties. Viņi uztrina cirvjus un izkaptis un cits citam nozvērējās turēties līdz nāvei.

Baznīcā bija atnācis arī Vasja Kokapauris. Dievkalpojumu viņš klausījās, stāvēdams citiem aiz muguras. Tur viņš arī dzirdēja šņukstus. Raudātāja bija grūtdiene Fedora, Šiškas nokautā zemnieka Ņikitas atraitne.

Vasja vaicāja Aņutai:

— Aiz ko viņa raud?

— Kā neraudās? Pilna istaba sīku, mazu bērniņu, bet maizes, kazi, nebūs ne doniņas. Pjotram jau minēju par viņu, Pjotrs teicās lūgt pagastu, lai apsēj viņas rudzu tīrumu.

Aņuta stāstīja čukstus, vērdamās taisni uz priekšu, tad pašķielēja uz Vasju, bet no Vasjas vairs ne miņas.

2

Jemeļjans šogad atgavējās kā lielkungs. Viņa mājā dega sveces, citiem tikai skali. Visvisādu pīrāgu bija piecepts divi duči. Galdā tika celti cepti tītari, uzlievas, plunči, saltā gaļa, daždažādi skābējumi un sālījumi. Un,

protams, krāsotas olas, pasha un tāds kuličs, kas nebūtu apēdams ne desmit sētu ļaudīm.

Jemeļjana sieva noskaitīja lūgšanu. Un tad visi samutējās. Ir jaunās meitas, kas nu jau bija līgavas, ir podu cepļa galvenie meistari, ir saimnieks un saimniece.

Nodarītās pārestības tika piedotas. Bija stipra ticība: dzīve iesākas par jaunu — bez ļaunuma sirdī, bez mānīšanās, bez roku palaišanas.

Samutējušies ļaudis sasēdās ap galdu un apēda pa gabaliņam no apsvētītā kuliča. Šajā brīdī atvērās goda istabas durvis un ienāca Vasja Kokapauris.

— Kristus augšāmcēlies! — viņš sveicināja sēdētājus.

— Patiesi augšāmcēlies! — Jemeļjans atņēma, urbdamies nelūgtā viesa sejā. — Ko tev vajag, arāja Pjotra darbiniek?

— Are, šito! — un Vasja rādīja uz galdu.

Jemeļjans pameta ar aci meistariem, bet Vasja piegāja pie galda — milzīga ozola galda un pacēla to uz augšu. Pacēla un nolika atpakaļ.

— Vai die! — Jemeļjana sieva noteica, un tad iestājās tas klusums, ko mēdz dēvēt par kapa klusumu.

— Man vajag ēdamā un sveču! — Vasja paskaidroja. — Bet vairāk nekā..

— Atnesiet sveces! — saimniece palūdza.

Bet Vašja jau sēja kopā galdauta stūrus, un paunā palika viss, kas uz galdauta stāvējis. Vasja uzmeta paunu 'uz muguras un atvadām noteica:

— Un tā ka neskraidītu man pakaļ! Citādi nosūdzēšu Kudejaram. Es kalpoju nevis Pjotram, bet Kudejaram.

3

Fedora pagāja garām savai mājelei. Viņa pavērās spožajā lodziņā un soļoja tālāk. Tad sieva atģidās un skriešiem iešāvās iekšā — vai tik nav ugunsgrēks? — bet istabā gāja vaļā tādas dzīres, ka vai nu. Deg sveces, galds apklāts, un ēdmaņas bez sava gala.

Fedorai apbira asaras, vēl lielākas nekā pirmīt, — vai no izbīļa vai no prieka, ej nu sazini.

Bet Vasja nosēdināja viņu pie galda, nolika priekšā tītaru, iespieda saujā spoži krāsotu olu un aicināja:

— Iesim nu sisties!

Un, kad abi bija sabučojušies, Vasja sāka sakāmo:

— Meklēju, meklēju līgavu, tā ir neatradu. Stāsta, es esot pamujķis. Bet, manuprāt, ar mani tīri labi var iztikt. Tavi bērni mani iemīļojuši. Tad es nospriedu, sak, dzīvošu ar jums kopā. Ņemu tevi par sievu, bet vai tu mani ņemsi?

— Ņem! — bērni iesaucās vienā mutē.

Fedora nejaudāja apjēgt, kas tie par brīnumiem, vai tas_notiek sapnī vai nomodā.

Arā nošķinda pakavi. Atsprāga vaļā durvis, un istabā ienāca atamaniete Varvara.

Fedora sasita rokas.

— Vai tā esi tu, Malaņja?

— Mani sauc par Varvaru.

— Pārskatījos, mīļā viešņa, piedod.

Vasja, pie galda sēdēdams, meta ar roku.

— Sēdies, Varvara! Es nupat deru līgavu.

— Gudri darīts! — atamaniete atteica. — Nu, dzīvo vesels! Audzini bērneļus!

— Kurp tu tā steidzies? — Vasja brīnījās. Kālab tad nāci?

— Bija vajadzība, bet, tavā laimē raugoties, turpat ari izbija.

Un atamaniete jau cēla kāju pāri slieksnim, tikai Vasja vēl notvēra viņu aiz drēbēm.

— Vai Kudejaram kaut kas lēcies? Runā!

Varvara palūkojās puisim acīs.

— Un tevi vēl dēvē par muļķi... Kudejars sēž, važā piekalts.

— Nu gan es viņiem! — Vasja pagriezās pret bērniem un pret Fedoru. — Gaidiet mani! Izpestīšu Kudejaru un nākšu pie jums. Nākšu uz visiem laikieml

OTRA NODAĻA

1

Saulīte pie debesīm rotājas spoža un nemaz nededzina. Vējš lidinās pār zemi un nesaldē. Putni priecājas par pavasari, un cilvēki atgavējušies, iereibuši un tapuši mīlīgāki: ir lieldienas.

Nograbēja bulta. Sargs atnesa Kudejaram gabaiu biezpiena pashas un pārīti krāsotu olu. Pats no sava laba. No priekšniekiem — tikai krūzi plika ūdens un sakaltušu donu.

Kudejars pažēloja sargu. Dunča asmenis nesārtojās asinīs. Kudejars iebelza sargam ar spalu pa pakausi. Tad viņš aizvēla vīru pie sienas un pieslēdza važā. Bruņu kreklu Kudejaram novilkt nebija paspējuši, bet mūka svārks bija saplosīts driskās. Vajadzēja sargam vilkt svārku nost.

Pazeme bija drēgna un klusa. Pie cietuma durvīm dega divas lāpas. Kudejars devās projām pa eju, bet aiz līkuma valdīja tumsa, un eja sazarojās. Viņš griezās atpakaļ pēc lāpas un iemeta acis savā cietumā. Sargs sēdēja, galvu rokās saņēmis.

— Uz kurieni ved ejas? — Kudejars vaicāja, ar āvu piedurdamies cietumsargam pie kakla.

— Ej tu ratā! — sargs iebrēcās. — Es tev atnesu apsvētītas olas, atnesu pashu, un tāds ir tavs paldies?!

Kudejars saprata, ka šis vīrs patiešām nekā nestāstīs — apvainojies!

2

Kudejara vīri bija noslēpušies mežā blakus klosterim. Viņi gaidīja. Beidzot klostera zvani mūkus un ciemiņus aicināja uz svētku mielastu.

— Ir laiks, — Varvara teica. — Posies, Vasja!

— Ja laiks, tad laiks, — spēkavīrs atsaucās.

— Gaidiet mūs pirms saulrieta. Ja nepārnāksim, tad naktī rāpieties pāri mūrim.

Vasja uzvēla plecos milzīgu maisu, Varvara aizsedza seju ar melnu, pērlītēm izšūdinātu seģeni, un abi devās uz klosteri.

Vasja, gan cenzdamies runāt čukstus, kā bija vēlēts, uzrēca sargiem:

— Baj āriene Morozova nāk pie Paisija tēva svētību lūgt!

— Kas ta tada par baj ārieni Morozovu — vai tik nav tā pati...

Un sargs aprāvās, pajutis saujā sudraba riekšavu.

— Bajāriene Morozova nāk pie Paisija tēva svētību lūgt! — Vasja nogārdza tieši sejā mūkam, kurš atvēra svētā mājokļa durvis.

Varvara iebāza mūkam saujā jefimoku.

— Aizved mūs uz klostera priekšnieka celli un pasauc viņu pašu. Man līdzi ir dāvanas, — Varvara pameta ar roku uz maisu.

Mūks, brīnīdamies par tādu nedzirdētu notikumu — kā nu ne, tik diža bajāriene pagodina ar savu ierašanos! — aizvadīja viesus uz priekšnieka celli. Par godu svētkiem Paisijs ēda pusdienu kopā ar visiem brāļiem. Izdzirdis, ka atnākusi bajāriene Morozova, nobrīnījās arī klostera priekšnieks. Viņš devās uz celli. Bajāriene laikam būs aizbēgusi no trimdas vietas. Bet varbūt dabūjusi atļauju atgriezties. Tak jau lieli vīri viņai rados. Bet varbūt nā¬kusi pēc vecticībniekiem vajadzīgajām grāmatām?

— Tas būs tev, — Vasja teica, nosviezdams maisu klostera priekšniekam pie kājām.

Ieraudzījis puisi, kas allaž grozījās viltus Pjotra Iva- nova tuvumā, Paisijs grasījās sprukt atpakaļ, bet Vasja ieblieza ar dūri klostera kalpam, un Varvara pacēla pret priekšnieku pistoli.

Jau Paisijam vīkšķis mutē, grabažas no maisa laukā, un Paisijs nepaguva ne pakustēt, kad Vasja viņam jau bija uzmaucis maisu galvā. Vienā rāvienā Paisijs tika no¬stiepts gar zemi, maisam gals cieti, un abi svētceļnieki gāja no klostera prom.

Sargi pie vārtiem pašķielēja uz maisu: tajā kaut kas rādījās pakustamies. Bet kā nu tu, cilvēks, skaļi to sa¬cīsi? Priekšnieks tūdaļ liks uzpūst elpu. Kolīdz uzpūtīs tā arī iesi pasēdēt pie ūdens un maizes.

Vaicāt sargi tomēr uzvaicāja:

— Kā tad tik ātri atpakaļ?

— Svētais tēvs vēlēja atnākt rītu. Šodien viņš nevarot atstāt ciemiņus, — Varvara atbildēja.

3

Labās puses eja veda uz klosteri. Kudejars devās iekšā kreisajā. Spraišļi bija zemi un mitri, eja šaura, tik tikko varēja sāniski izspraukties cauri.

Viņš gāja ilgi, tik ilgi, ka dzīrās jau griezties atpakaļ. Viena lapa bija izdegusi, otra taisījās dzist. Un te uzreiz eja izbeidzās. Kudejars pacēla lāpu pret griestiem. Starp ķieģeļiem griestos rēgojās akmens. Viņš pagrūda akmeni — tas kustējās. Re, sienā ir divi pakāpieni. Kudejars pakāpās, pastūma akmeni ar plecu, akmens izlēca no vietas un aizvēlās nost.

Uzdvesmoja meža gaiss, saule apžilbināja acis. Kudejars samiedzās.

— Ak dieviņ, pavasaris!

Sirds iesmeldzās. Kudejars izlēca no klostera slepenās ejas un nostājās uz zaļās zemes. Slepenā eja bija izvedusi pie upes. Eja gan laikam cirsta gadījumam, ja klosteris tiktu aplenkts.

Kudejars aizsoļoja pa mežu, bet tad atzvēlās pret bērzu un sastinga. Viens pats viņš stāvēja mežā un nebija vairs nekas — ne Kudejars, ne Grigorijs, ne laupītājs, ne cara tulks, ne zemnieka dēls. Viņš šķitās esam koks. Ziemai dieva pasaulē bija pienācis gals. Galotnēs vēsmoja valgs vējš. Arī viņa zaros kaut kas vēsmoja. Kokos strāvoja, ritēja, plūda un šalkoja sulas. Arī viņā pludoja un šalkoja strauji aizritošā dzīvība. Kokiem plauka pumpuri, uzplauka arī viņa pumpuri.

Pavasaris! Putnu klaigas pār ūdeņiem, pār ciemiem, pār vēri. Arī viņa rīklē gulgoja dziesma, un viņš zināja: dziesma izlauzīs ceļu un tricinās nakti kā lakstīgalas gavilēm.

Pa ziemu izkrities āpsēns, samiegojies, grīļīgām kājām, šņaukādamies ieklunkuroja biežņā — labi saēsties.

Lieli putni, kaklus izstiepuši, kaut ko līksmi klaigādami, aizlidoja pār upi un nometās purvā.

Kudejars pieminēja Aņutu. Un šī nu bija pirmā reize, kad viņš vairs neskauda putnus. Vai tas kāds labums, ja ir divas dzimtās vietas — viena aizjūrā, otra še? Vai tas kāds labums, ja vienā gadā jāizdzīvo divi pavasari? Varbūt putniem tā ir labi, bet cilvēkiem vajag viena pa¬vasara.

Zarus šķirdams, Kudejars aizsoļoja pa mežu. Te, klau, apslāpētas balsis. Viņš paslēpās kā zvērs.

— Apkusis esmu stibīdams! — Atskanēja Vasjas tusnīšana.

Norā sēdēja laupītāji. Viņu loka vidū valstījās kustīgs maiss.

«Vai sivēnu atkal atstiepis, vai?» Kudejars pasmaidīja.

Bet maiss pasvaidījās, pasvaidījās, un no tā izlīda... Paisijs.

«Tas tik ir Vasja!»

Mikita Suiskis sāka pratināšanu:

— Kur tu esi iesēdinājis Kudejaru?

Paisijs pagrozīja notirpušos plecus un paraudzījās apkārt.

— Kur Kudejars sēž? — Šuiskis sarauca uzacis.

— Kokā.

— Ko?! — Laupītāji izrāva ieročus, un klostera priekšniekam galva noripotu no pleciem, bet tobrīd atskanēja pazīstama balss.

— Esmu te.

Visi sarāvās, pacēla galvu, pagriezās. Ozola zaru staklē sēdēja Kudejars.

— Urā!

Kudejars nolēca zemē.

— Klusu!

Pie Vasjas piegājis, viņš to apskāva.

— Vareni! Kā tu ar viņu tiki galā?

— Kas tur liels. Uzvēlu mugurā un aizstiepu. Nebiju jau es viens, Varvara arī bija.

Kudejara acis sameklēja «bajārieni Morozovu», un atamans viņai paklanījās.

— Paldies!

Bet te Vasja nogāzās uz ceļiem.

— Kudejar, nācu tevi pestīt, bet tu jau izpestījies pats. Tagad atlaid mani pavisam. Es iešu pie bērneļiem.

— Pie kādiem bērneļiem? Apprecēties vēl neesi paguvis, vai tad jau pilna istaba bērneļu?

— Uzminēji. Veseli seši.

— Seši! Vai apprecējies, vai, kamēr es valkāju mūka svārku?

— Uz to pusi jau ir!

— Nu, mīļais, esi gan tu manīgs!

— Manīgs gan, — Vasja piekrita.

— Vai atlaidīsim viņu? — Kudejars vaicāja laupītājiem.

— Staigā vesels, puis!

— Vai nauda ir? — Kudejars apjautājās savai draudzei.

— Cik vajag?

— Cik ir! — Kudejars noņēma Vasjam cepuri no galvas. — Nežēlojiet. Lai iet biedram pūrā no meža vīriem.

Sāka birt naudas gabali.

Bet Kudejars, acis uz zemo sauli mezdams, sadrūma. Viņš paveda Vasju sāņš un čukstus apvaicājās:

— Vai zemnieki ir gatavi saņemt Šišku?

— Gatavojas.

— Steidzies uz Možariem. Pieskati Aņutu. Mēs drīz ieradīsimies jums palīgā. — Kudejars paņēma Mikitas Šuiska pistoli. — Nodod Aņutai!

Vasja aizjāja.

Kudejars pagriezās pret laupītājiem.

— Trīs lai paliek pie zirgiem, visi citi nāks ar mani. Mūs gaida liels guvums.

— Bet šito kur lai liek? — Mikita Suiskis rādīja uz Paisiju.

—- Sitas ir mans! — Varvara aizstājās Paisijam priekšā.

4

Kā avots no zemes apakšas izlauzies — tā plašajā klostera sētā sagāzās iekšā laupītāji.

Atgavēni nosvētījušie mūki, no vīna un ēdiena apdulluši, pretim neturējās. Patriarha Nikona okšķeru ļaudis ieslēdzās tornī. Tos lika mierā. Lai tup, ja patīk!

— Man pakaļ! — Kudejars pavēlēja. — Un jūs, mūki, arī nāciet līdzi Paisijs jūs nostrādināja melnās miesās, jo klosteris bija trūcīgs, vai ne?

— Trūcīgs! Trūcīgs! — mūki vaimanāja.

<— Tad paraugieties uz savu trūcību!

Viņš atvēra pirmo slepeno kambari. Laupītāji tūdaļ ķēra ieročus, mūki — grāmatas.

Kudejars pačukstēja Mikitam Suiskim, lai atved zirgus uz klosteri, un atvāza lielās tīnes vāku.

— Nāciet nu slēptuvēI

Laupītāji brīnījās par slepeno kambari un par atamana manīgumu, bet mūki satumsa — viņi bija klosteri turējuši par tēva māju, bet ko gan par to zinājuši?

Kudejars lika atjaukt aizmūrētās iedobes sienās.

Dienas gaismā parādījās šķirsti, un šķirstos bija zelts, brīnum skaisti dārgakmeņi, pērles, sudrabs. Taču aizmūrētās iedobes neglabāja dārgas mantas vien, bija ari tādas, kur atrada kaulus.

— Tā, redz, svētie tēvi! — Kudejars uzrunāja mūkus. — Un tagad — kas nāks man līdz? Vai nebūs labāk ar zobenu rokā līdzēt nabagajiem un pazemotajiem nekā sūri grūti pūlēties Paisija labā?

Pie Kudejara iznāca mūks — meža līdējs. Par sarunu ar Pjotru Ivanovu viņš jau bija izsēdējies pie ūdens un maizes. Un vēl savs desmits mūku nometa melno svārku un kāpa zirgos, ko Paisijs bija domājis dāvināt Šiškam.

Bagātības bija sakrautas vezumos, laupītāji sēdēja zirgos.

— Turiet, puiši, zobenus pa ķērienam! — Kudejars uzsauca un auļos laidās no klostera sētas projām uz Možaru ceļu.

Tikai visi gan nelēkšoja viņam pakaļ. Varvara un viņas divpadsmit brašuļi aizkavējās.

— Tagad mēs, Paisij, nolīdzināsimies, — Varvara sacīja klostera priekšniekam. — Vai mani atceries?

Klostera priekšnieks nobālēja.

TREŠĀ NODAĻA

1

Vasja Kokapauris iejoņoja arāja Pjotra sētā. Pjotra nebija mājā, līdz ar citiem vīriem viņš gatavojās aizsardzībai.

— Aņuta, — Vasja sacīja, — nāc man līdz!

— Kurp tad nu?

— Uz Fedoras māju.

Aņuta izbrīnā savilka uzacis.

— Paklausi nu, — Vasja lūdzās. — Kudejars man vēlēja tevi sargāt, bet es jau nevaru pušu rauties, divas mājas sargādams, nogulēšu īsto bridi vai nu pie tevis atskriet, vai pie Fedoras ar bērneļiem.

— Nebēdā, Vasja, pati zināšu aizstāvēties.

Vasja izvilka no azotes pistoli.

— Šito tev sūta Kudejars... Bet man gan pistoles netīk. Ej nu zini, vai blīkšķēs vai neblīkšķēs. Es pagādāju bomi. Ejam, bomis ir brangs, nepārlūzīs. Un nesirdini mani, citādi aizstiepšu klēpī.

Aņuta saprata — nav puisi ko sirdināt, un gāja līdzi pie Fedoras.

2

Vakaroja.

Sādžā — ne čiku, ne grabu. Pat zvaigznes lipināja tikai pusspožumā.

— Varbūt nemaz neatjās? — kāds ieteicās cerību pilnā balsī.

— Klusu! — arājs Pjotrs sadusmojās.

Ar pusi no Možaru vīriem viņš sēdēja tukšā rijā, kas stāvēja sādžas malā. Pārējie vīri bija noslēpušies aiz mājām sādžas vidū. Te bija nogāzti vairāki salmu vezumi, it kā jumta jumšanai gādāti.

— Nonīksim augu nakti, bet šie nemaz neatjās, — kurnēja tas pats neticīgais Toms.

Un tajā brīdī no meža strauji izšāvās uguņu virtene.

— Esiet gatavi! — Pjotrs pavēlēja aiz uztraukuma aizkritušā balsī.

Vīri saskaitīja lāpas. Divdesmit divas.

•— Nav ko bijāties, vīri, mūsu ir vairāk!

Sādžā paslēpušies vīri arī bija pamanījuši auļojošās ugunis.

— Sātana gabali, atkal grib nodedzināt sādžu! Vai laist uguni salmiem klāt vai pagaidīt?

— Laid klāt!

3

Laupītāji iebrāzās Možaros. Pirmie aulekšoja uz sādžas viņu malu. Tiem bija likts aizdedzināt jumtus no tās puses, lai visi Možari uzliesmotu uzreiz.

Bet sādžas vidū pār ceļu bija novilkta virve. Tā norāva no zirga pirmo jātnieku. Pēc tā apmeta kūleni otrais un trešais. Neapjēgdami, kas tagad notiek, laupītāji pieturēja zirgus, un tad sādžas malā, izkapts pārcirsts, iebrēcās pēdējais laupītājs no tās virtenes, kas bija iebrukuši sādžā.

Neskaidra duna kā ūdeņu bangojums vēlās no sādžas malas uz vidu. Tur skrēja Pjotra vīri.

Bet Možaru vidū, krēpes plandīdams, liesmoja milzīgs ugunskurs. Vīri nodūra no zirgiem nokritušos un, mietus, sākumus, izkaptis pacēluši, gāja virsū ļaundariem.

— Ko apstājušies? Dedziniet sādžu! — Siška auroja, zirgu dancinādams. — Zobenus laukā! Zobenus! Pistoles ķeriet!

Kāds laupītājs dzīrās klupt pie šķības, greizas mājeles, taču nepaguva ne lāpu līdz jumtam pacelt. Noblīkšķēja šāviens. Laupītajs izlaida lāpu no rokas un izvēlās no segliem.

— Nu es eju! Es eju! — Vasja Kokapauris iebļāvās, un laupītājiem virsū svilpdams triecās lādiņš.

Bomis ķēra Siškas zirgu. Zirģelis apkrita — kā lielgaballodes nogāzts.

Laupītāji lēca zemē no zirgiem un rāpus lūkoja tikt projām tumsā. Viņus apkāva nikni un nežēlīgi,

Siška izlauzās no lencēju loka.

Bez zirga palicis, ar sadragātu kāju — viņš, šaudīdams ar abi roki, aizklunkuroja līdz nomalei un, spēkus zaudējis, iemuka rijā, kur nule vēl viņu bija gaidījis Pjotra slapsts.

Arājs Pjotrs ar divi dučiem vīru ielenca riju. Viens no vīriem raudzīja tikt iekšā, bet viņu nogāza lode.

Riju apkrāva ar salmiem un aizdedzināja, liesmas aizklāja vienīgo izeju.

«Gals klāt!» Siška domāja.

Aiz nevarības, aiz sāpēm, aiz dūmiem raudādams, viņš uzrāpās līdz šķorei un ar dunci izplēsa robu salmu jumtā.

— Siška! — zemnieki iekliedzās. — Siška! Re, kur ir!

Laupītājs izlīda uz jumta, kas jau kūpēja.

Možari bija gaiši: spoži dega salmi. Tur, sādžas vidū, vēl čumēja un kustēja ļaudis, možarieši piebeidza ļaundarus. Kā ēnas šaudījās zirgi. Dimdēja zvans. Te uzreiz no Jemeļjana mājas logiem norībēja šāviens. Laikam garām skrējis kāds vēl nepiebeigts.

«Vai patiesi Paisijs mani nodevis?» Siška domāja, kā apmāts lūkodamies liesmās, kas apņēma jumtu. Vēl brītiņš — un pār riju pacelsies augsts, versmīgs uguns stabs.

Visapkārt lokā sastājuši zemnieki. Sākumi izslieti. Zemnieki gaida, kad uguns sodīs Sišku par visām ļaundarībām.

Siška ieraudzīja Pjotru.

«Viņš ir mani pazudinājis!»

Siška pacēla pistoli un mērķēja.

— Pjotr, sargies! — vīri sauca.

Pjotrs nepakustējās.

Un, kad Siška, brīnīdamies par šā cilvēka nelokāmību, nospieda sprūdu, gar acīm viņam novilnīja pār jumtu uzvērpusies uguns mēle. Šāviens nogranda, bet Pjotrs stāvēja neskarts.

Rija nokrakšķēja.

— Gribu dzīvot! — Siška iekliedzās un metās no jumta lejā pie cilvēkiem. Bet šos cilvēkus viņš bija dedzinājis, slepkavojis, laupījis, un tie pacēla sekumus viņam pretim ...

4

Un atkal nakts tumsā dipēja pakavi.

— Kas tad vēl sadomājis pie mums? — Pjotrs vaicāja tumsai, un sākumi pagriezās uz ceļa pusi.

No tumsas izjāja Kudejars. Aiz muguras stāvēja viņa vīri.

— Kas esi? — Pjotrs jautāja Kudejaram.

— Vai nepazini mani? Steidzos Možariem palīgā, bet jūs jau bez manis esat tikuši galā.

— Kas esi?

— Esmu Kudejars.

Sākumi sadrebēja un sastinga atkal. Pjotrs sacīja:

— Nevajag mums laupītāja palīdzības. Paši, sevi aizstāvēsim. Bez tevis tīrumu apsējam, bez tevis nokopjam. Ej projām!

— Kur ir Aņuta?

— Tepat ir, Kudejar! —no pūļa iznāca Vasja. — Sveika un vesela.

— Ej projām, Kudejar! — Pjotrs uzsauca.

— Iešu tev līdz! — Aņuta piesteidzās pie Kudejara un satvēra seglu kāpsli.

Pjotrs atvilga un uzreiz atģida:

— Man tak naudas maks tev atdodams.

— Paturi sev.

— To gan ne! Kāp zemē! Reiz jau Aņuta tevi iemīļojusi, tad lai dievs pats spriež tiesu, bet palaist meitēnu bez svētības es nevaru.

Pjotrs pagriezās pret savējiem.

— Kur ir priesteris?

— Aizmucis kas zina kur.

— Sameklējiet. Es izlaižu meitu pie vīra. Lec, Kudejar, no zirga zemē, tavi vīri arī lai kāpj no segliem.

— Mani arī! Mani arī! — Vasja iebļāvās.

— Ko — arī?

— Appreciniet mani ar Fedoru!

5

Sprēgāja sveču liesmiņas. Ēnas līgojās, aizsegdamas svēto sejus. Un piepeši aiz loga sasita spārnus Ugunsputns. Izgaisa ēnas, atvizēja svētbilžu zelts, bet putns it kā izbijies pazuda, tik dzirkstis nošķīda.

Nē, tās nebija pēdējās liesmu mēles nodegušās rijas krāsmatās. Ugunsgrēks plosījās tālu aiz meža, un tas bija milzīgs ugunsgrēks. Dega Paisija klosteris

— Ir nu gan naksniņa! — Kudejars čukstēja Aņutai.

Pops aicinaja jauno pāri mīties gredzeniem, bet nepatapa tos uzmaukt viņiem pirkstā. Nodārdēja pērkons, un baznīcā kļuva gaišs kā dienā. Pops apsēdās uz grīdas.

— Nebaidies, svēto tēv, — Kudejars teica, viņu pieceldams. — Mūki savos pagrabos glabājuši pārāk lielus pulvera aizgādus.

Pēc tam laulāja līksmo Vasju un sakaunējušos Fedoru.

Ieradās Jemeļjans. Viņa darbinieki atnesa tīni — Aņutas pūra tiesu.

— Paldies, — bijusī audžumeita viņam sacīja, — man nekā nevajag. Es dodos ceļā. Ja nav žēl, tad dāvini tīni Fedorai. Un visu acu priekšā salīgsti mieru ar Vasju. Lai tu ar ļaunu nepieminētu lieldienas. Vasja paliek Možaros.

Jemeļjans nobučoja Vasju un aicināja pie sevis darbā.

Arājs Pjotrs lūdza visus savā namā.

— Paldies! — Kudejars paklanījās. —Dzīrojiet. Mēs atjāsim vēlāk , uz dzīrēm. Bet tagad mūs abus ar Aņutu gaida nakts.

Kudejars uzlēca zirgā, uzcēla Aņutu seglos un aizjāja.

Viņi jāja gar upi.

Aiz muguras debesīs sarkani kvēloja ugunsgrēka blāzma. Priekšā — sarkana ausmas kvēle.

— Aizvedīšu tevi apmetnē, un tu redzēsi, kā ļaudis var dzīvot, neķildodamies savā starpā, mīlēdami cits citu un gādādami par otru kā paši par sevi. Vai ir vērts žēlot savu dzīvību, lai visi varētu tā dzīvot?

— Nezinu, — Aņuta atbildēja. — Es mīļoju tevi. Un būšu uzticīga tam darbam, ko tu dari.

Kudejars pagrieza zirgu, un zirgs nokrācās, ugunsgrēkā skatīdamies.

— Tāda ir mūsu tagadne, lai pēc tam dzīve būtu mie¬rīga un skaista kā rīts. Cilvēks ir dzimis mīlestībai, bet es mīlestību iepazinu tikai tagad, kad mati jau metas sirmi, kad esmu asinis lējis un pilsētas dedzinājis.

— Es dzemdēšu tev trīs dēlus un trīs meitas, — Aņuta sacīja. — Gribu, lai viņi dzīvotu to laimīgo dzīvi, ko tu pareģo.

7

Viņi atgriezās dienas vidū.

Kautiņa pēdas bija piekoptas. Visa sādža līksmojās, un kā nu ne — divējas kāzas dzeramas!

Fedoras būdeles vairs nebija. Rīta pusē tā ar talku bija nojaukta, un tagad priecīgi tika cirsta jauna, plaša māja.

Kudejars nolēca no zirga un grasījās iet palīgā, bet viņu noveda pie malas Mikita Suiskis.

— Nelaime, Kudejar!

Arāja Pjotra mājā svētbilžu kaktā gulēja Aksens Pin- kainis. Viņa seja bija sakapāta.

— Aksen?!

Aksens nolaizīja apkaltušās lūpas.

— Sagaidīju gan tevi, Kudejar! Klausies, baidos, ka nepagūšu ... Atnāca Romodanovskis ar karapulku. Aplenca. Bet mūsējo bija <— pats zini... Sievietes kāvās un mazi bērni. Divi dienas turējāmies, trešajā, kad Romodanovskis aizdedzināja-apmetni, aizgājām slēptuvē — zem ezera. Bet mūs atrada ...

— Kā tad tā?

— Viņiem bija ceļa rādītājs.

— Dienderis?

— Dienderis, lai viņš nolādēts! Saņēma mūs, saņēma kalēju Jegoru... Visus, kas dzīvi palikuši. Sievietes un bērnus, pat zīdaiņus ...

— Un tavējo arī, kas dzimis brīvs?!

— Visus, Kudejar. Visus iekala ķēdēs un kā zvērus vadāja pa sādžām, un ik sādžā sita. Bet tagad ved uz Belgorodas robežu. Tur ļaudis uzņēmuši pārāk lielu vaļu.. . Nu grib viņus iebaidīt. .. Ved un dauza.. . Ikvienā sādžā. Es aizbēgu. Notriecu no paaugstinājuma bendi Dienderi. Dienderis viņiem uzņēmies bendes amatu. Uzlēcu Romodanovska zirgā un aizbēgu ...

Aksens ievaidējās un zaudēja samaņu.

Kudejars sacīja Pjotram:

— Pieskati viņu. Viņš ir stiprs vīrs, izķeips.

— Esi mierīgs.

Kudejars izsteidzās lievenī, uzlēca zirgā un aizauļoja pie Fedoras mājas cēlājiem.

— Seglojiet zirgus!

CETURTĀ NODAĻA

1

Kudejara laupītāju bija bezmaz simt cilvēku. Katram pa treji zirgi. Viņi lēkšoja augu dienu, elpu neatvilkuši, neatpūtušies. Ūdeni dzēra no ceļa blašķēm, maizi gremoja, seglos sēdēdami. Un tomēr diez cik tālu aizauļojuši viņi nebija, ar klostera bagātībām piekrautie vezumi kavēja.

Vakara vēlumā laupītāji apstājās mežā pie ezera. Un tūdaļ visi apkrita kur kurais.

Naktī Kudejars pacēla Aņutu, Mikitu Suiski un Vaņku Svārku.

— Šī ir nomaļa un viegli prātā paturama vieta. Noglabāsim te kādu guvuma daļu. Mūsu guvums jau tagad mūs aizkavē un kavēs aizvien vairāk.

Viņi pamodināja divdesmit vīru, izraka bedri, ieguldīja tur šķirstus ar dārgiem priesteru tērpiem, senlaiku ikonas, zeltiem un sudrabiem apkaltas grāmatas, smagus, dārgiem akmeņiem, sudrabu un zeltu rotātus ieročus. Bedri aizbēra un virsū uzkaisīja pērnās lapas.

— Bet tagad liecieties visi gulēt! — Kudejars vēlēja. — Es noskaitīšu burvju vārdus. Dārgumi dosies paņemami tikai tam, kas nāks ar skaidrām domām un meklēs bagātību nevis sev, bet kopīgam labumam!

Kudejars izrāva zobenu un vairāk reižu vilka gaisā dīvainas zīmes, tad iesāka ātri runāt nesaprotamā mēlē. Visi baismās atgāja nost.

Norunājis burvju vārdus, Kudejars atsēdās uz celma. Siltas rokas apskāva viņa galvu, siltas lūpas sameklēja acis.

— Aņuta?

— Kudejar, tu patiešām esi burvis!

— Neesmu, Aņuta. Gribu iebaidīt alkatīgos. Šiem dārgumiem jānāk ļaužu rokās. Tie noderēs, lai tiktu pie ieročiem, pie kara zirgiem, lai pulcinātu karadraudzi, kas ies pret bajāriem.

— Kudejar, viss notiek tik ātri. Man bail, ka mīlestības man tiks par maz.

— Vai nožēlo, ka esi mani iemīļojusi?

— Nē, nē, Kudejarl Tik ilgi esmu gaidījusi mīlestību. Nu sagaidīju. Citas nevēlos... Bet viss notiek tik ātri!

— Jā. Svīst jau gaisma. Laiks kāpt seglos. Mūsu biedru sievas un bērni ir postā.

2

Ļaudis sāka pagurt.

Dienvidiaikā Kudejars apstājās atpūsties. Viņš lika Vārīt sātīgu pusdienu.

«Pirms kaujas,» laupītāji noprata.

Viņi bija apstājušies stepē pie senlaiku kurgāna, pie bezvārda upītes, kuras dibenā vizēja balta smiltiņa.

Te Kudejars visiem laupītājiem izdalīja pa simt rubļu un pa vienam dārgam akmenim.

Kurgānā noraka naudas lādes.

Atkal Kudejars ar zobenu vilka burvju zīmes, sadedzināja zāļu kušķīti un norunāja vārdus nesaprotamā mēlē. Bet pēc tam viņš paņēma savu lautu, atspiedās pret akmens veču, kas tupēja kurgāna galā, un sāka spēlēt un dziedāt.

Kudejars dziedāja par to, ka pēc kaujās viņus gaidīs atkal cita kauja un ka tā būs mūžam, iekams cilvēki ar zobenu neizkaros taisnību. Viņš slavināja sievas. Sievas, kas līdzi vīriem devušās ceļā, kuram nav gala, ir pelnījušas visskaistākos ziedus, visdārgākos akmeņus un dziesmas, kas cilvēkus dara nemirstīgus.

Tad Kudejars nolika lautu pie akmens vecas kājām un sacīja:

— Es atgriezīšos te un dziedāšu, kad mūsu sievas un mūsu bērni būs brīvi, kad Maskavas valstī būs nogalēts pēdējais bajārs. Lai paiet simt un divsimt gadu, bet tā notiks, un es dziedāšu savu dziesmu šai brīvajai stepei.

Kudejars nokāpa no kurgāna, un laupītāji viņam sacīja:

— Tu dziedāji par mūsu sievām, kas pelnījušas dziesmas, ziedus un rotas. Kālab tad tavai sievai nav neviena dārga akmeņa, kaut mums bija daudz pērļu, dimantu, rubīnu un brīnišķīgu smaragdu?

— Akmeņi, ko mēs esam ieguvuši, dzirkstī vareni, bet es tos gribu pārvērst bronzā, kas spļauj uguni un nāvi.

— Tev nav taisnība, Kudejar, — Vaņka Svārks viņam atteica. — Mūsu pulkā patlaban ir tikai viena sieviete. Lai viņu iepriecē mūsu iemantotie akmeņi, kā būtu iepriecējuši mūsu sievas. Atver viņai mūsu bagātību lādi, vai arī mēs darināsim viņai vainagu no akmeņiem, ko tu mums izdalīji.

— Lai notiek pēc jūsu prāta, — Kudejars sacīja un atvēra Aņutas priekšā pēdējo — mazo šķirstiņu, kas bija pilns ar visskaistākajiem dārgakmeņiem. — Izraugies!

Te bija kaklarotas, kas saderētos ar caru tērpiem, gredzeni, auskari, ar dimantiem nobārstītas aproces, vainagi, sievu galvasrotas.

Aņuta paņēma krustiņu, ko veidoja šaurā zelta aplodiņa iestiprināti rubīni, krustiņu no četrām iegarenām asins lāsītēm, kas teju taisījās noritēt lejup. Viņa paklanījās laupītājiem:

— Paldies jums!

Visu acu priekšā Kudejars nomutēja sievu, nemaz nekaunēdamies. Sieva nebija viņu pievīlusi, nebija kārīgi ķērusi pēc dārgiem akmentiņiem.

Vai tad akmeņos mīt laime, ja ir saule un puķes, vai akmeņos bagātība, ja ir zeme un zemes augļi, vai akmeņos dzīvība, ja ir ceļi, ja ir cīņa, kad asinis kūsā un zobens pats prasās no maksts velkams?

3

Vēl dienu auļojuši, laupītāji panāca Romodanovski.

Romodanovskis ar pulku bija apmeties ciema, kur āt¬rumā bezmaz iebrāzās Kudejara drošgalvji. Lai paldies Vaņkam Svārkam, ka tas izprasījās izlūkot.

Laupītāji atkāpās verstis piecas no ciema. Tur viņi ierīkoja nometni.

Naktī, nevienam nezinot, Kudejars noslēpa šķirstiņu ar dārgakmeņiem. Rītu kauja. Nevienlīdzīga kauja. Ej nu zini, kas vēl galā būs. Kudejars negribēja paļauties uz labu laimi, un kaujā nav arī laika domāt par dārgakmeņiem.

KOROTOJAKAS IEŅEMŠANA

PIRMĀ NODAĻA

1

Lielā stepes ciemā netālu no Korotojakas pilsētas rībēja bungas. Zemniekus sadzina laukumā noskatīties, kā soda par laupitaju darbiem.

— Pavei tik, sieviešus uzveikusi un bērnus! — tādi vārdi gāja no mutes mutē.

Pūlis nemierā sāka murdēt, bet sādžu aplenkušais strēļu pulks bija liels, laukumā bija izripināti un rindā nostādīti lielgabali, priekšnieki acu nenolaida no pūļa, un runātāji iekoda mēli zobos.

Uz paaugstinājuma uznāca rakstvedis un nolasīja papīru. Tajā bija teikts, ka tūdaļ tiks sodīti cara un valsts naidnieki — atamana Kudejara laupītāji.

Uz paaugstinājuma uzkāpa Dienderis bendes kreklu mugurā. No ratiem izcēla bērnus. Bet pūlis saviļņojās tik draudīgi, murdoņa izklausījās tik nikna un vienprātīga, ka Romodanovskis deva zīmi — jāapžēlo.

Sāka pērt sievietes un pusaudžus. Tad Dienderis pātagoja grēkos palaidušos popu Mihailu... Un tobrīd ciema galā nodārdēja šāvieni. Ciemā bija iebrukuši Kudejara jātnieki.

Viņi cirta pa labi un pa kreisi, triekdami strēļus. Tie atkāpās uz laukuma pusi.

— Nu reiz viņi ir mūsu nagos! — Romodanovskis iesaucās. — Lai lielgabali šauj!

Lielgabalnieki steidza grūst lādiņus stobros, pielaida degļiem uguni.

Strēļi pagriezās pret naidniekiem. Viņu rindas vēl joprojām aizsedza lielgabalus. Kaujas mutulis strauji vēlās šurp.

Romodanovskis savicināja zobenu, un pulks pašķirās. Lielgabalu rīkles vērās uz tukšo laukumu.

Kalējs Jegors sarāva virves, izlēca no ratiem un skrēja pretim Kudejaram.

— Kudejar! — viņš kliedza. — Lielgabali!

Viņā raudzīdamies, strēļi stāvēja kā sālsstabi. Jegoram pakaļ izšāva bultas. Bultas urbās mugurā, bet kalējs skrēja un kliedza:

— Ķudejar! Lielgabali!

Šāviņu zalves pavadīta, laukumā ieklupa strēļu nodaļa, kas bija laupītājus vilinājusi šurp. Un tad Kudejars sadzirdēja kalēju Jegoru.

— Pa olnīcu! — atamans uzkliedza, griezdams zirgu sāņus.

Strēļi pajuka kur kurais, bet laupītāji jau lēkšoja pa olnīcu. Kad beidzot nogranda lielgabali, laukumā stāvēja Jegors, un kāds desmits Kudejara vīru svaidījās, nejaudādami savaldīt zirgus.

Kudejars izcirta ceļu cauri nelielajam aizšķērsim un aizgāja, kautiņā zaudējis četrpadsmit vīru.

Kamēr Romodanovskis vāca kopā pulku dzīties pakaļ, tikmēr laupītāji aizkļuva līdz Devicas upei, kur bija nobēdzināti viņu vezumi. Te viņi pārmainīja zirgus un aizlaida stepē.

Tāpat seglos sēdēdams, Kudejars sapulcināja padomi.

— Ar spēku Romodanovskis nav veicams.

— Nav veicams, — padome bija vienis prātis ar atamanu.

. — Bet sievas un bērnus mēs atdabūsim!

— Kā tu viņus atdabūsi?

— Tūdaļ jāapmaina zirgi, lai tiktu tālāk no vajātājiem ...

— Kā tad izglābsim mūsu sievas, ja bēgsim no viņiem?

— Ieņemsim Korotojaku un apmainīsim to pret sievām un bērniem. Pilsētā ir strēļu sievas un bērni.

— Tev gan ir galva, Kudejar!

2

— Tā kā zirgu baru dzītu šurp.

— Vai tik nebūs tatāri? Stāsta, ka Nuredins tos vedot siru gaitās.

No tatāriem nav ko bīties. Romodanovskis ar karapulku ir tuvu. Kudejarus izķēris, tatāriem arī vaļu neļaus.

— Bet tie, paskat, ir valahu zirgi!

— Dzen pārdot. Labi, ka pagriezušies pie mums, citādi atkal Ostrogožskas ļaudīm vien tiktu.

Tā runājās sargi, stāvēdami Korotojakas cietokšņa galveno vārtu tornī.

Cietoksnis bija celts, lai sargātu Krievijas valsts robežas pret tatāru iebrukumiem. Tas bija pamatīgi celts, Baļķu sienas diviem stāviem, jumts pāri, sienās daudz šaujamlūku, pie tām tālšāvēj&s vaļņu musketes. Torņi augsti. No tiem stepe pārredzama kā uz delnas.

Zirgu bars pienāca pie vārtiem. No dzinēju pūiīša nošķīrās bagāti ģērbies moldāvietis. Viņš izvilka no azotes ceļa grāmatu.

Strēļu desmitnieks pieņēma grāmatu, atritināja, bet izlasīt nemācēja: tā nebija rakstīta mūsu valodā.

— Tā ir Moldāvijas valdnieka Stefana Georgija dota grāmata, — moldāvietis stāstīja krieviski. — Mūsu vald¬nieks ir jūsu cara — Lielās,, Mazās un Baltās Krievijas un citu zēmju patvaldnieka un lielkņaza Alekseja Mihailoviča draugs. Gribu jūsu tirgoņiem pārdot zirgus. Ja viņiem nebūs patikšanas, tad iešu uz Ostrogožsku.

Un moldāvietis iespieda desmitniekam saujā sudraba rubli.

Tūdaļ pār grāvi nolaidās tilts un vārti atdarījās.

Zirgu bija tikai nedaudz vairāk par divdesmit, bet ikviens savu desmit vērts. Baram līdzi nāca pieci dzinēji un divēji rati ar mantām un tiem līdzi vēl pieci dzinēji.

Tikko rati iebrauca pa vārtiem, tā dzinēji no tiem izlēca un pacēla pret strēļiem pistoles. Desmitnieks dzī¬rās ķert pēc zvana virves, bet tirgonis šņāpa ar zobenu un virvi pārcirta. Divi strēļi pagrāba āvas, bet viņus nošava.

Šāvieni sacēla kājās visu cietoksni, bet uz pilsētu jau aulekšoja vesela nodaļa, un strēļiem, kas skrēja uz galvenajiem vārtiem, kā viesulis uzbrāzās virsū pātagām satracinātais zirgu bars. Pēc mirkļa Kudejara nodaļa bija pilsēta iekšā, vārti aizcirtās, un nodunēja zvans, saukdams kopā ļaudis.

Neviens nenaca.

Taču iebrucēji nedz laupīja, nedz dedzināja. Kurš bija trūcīgāks un dūšīgāks — tādam jau nav nekā, ko zaudēt, — 'tas līda no pagraba ārā.

Kad jaukumā bija salasījies pūlis, zvanu tornī parādījās cilvēks — tas pats moldāviešu tirgonis, kas bija teicies pārdodam zirgus.

— Esmu Kudejars, — viņš uzrunāja ļaudis. — Ieņēmu jūsu pilsētu ar viltu, jo Romodanovskis ar viltu uzbruka manai apmetnei un aizdzina sievas un bērnus. Kopš šā brīža Korotojaka ir brīva pilsēta. Vojevodas vietā ievēliet sev godīgu un labu cilvēku, Bet bagātajiem runāšu citus vārdus. Lai viņi no sava vidus izrauga .trīs vīrus — pašus augstākos un lai tūda] dodas pie Romodanovska, nesdami viņam manu grāmatu. Ja Romodanovskis neat¬dos mūsu sievas un bērnus, es pakāršu visus bajārus, muižniekus un tirgoņus, bet cietoksni uzspridzināšu. Sūtņu izraudzīšanai atļauju stundu laika.

Pilsētā iesākās gaviles un vaimanas. Tukšinieki līksmojās, bagātnieki drebēja. Vēl viņus lika mierā, bet viena otra tirgotava jau bija izlaupīta. Laupīja pašu ļaudis — plikatas. Kudejara vīri turējās pa godam.

Pēc stundas atdarījās Korotojakas vārti, izlaizdami trīs sūtņus no dižvīriem.

3

Padzirdējis par laupīšanām, Kudejars atkal sapulcēja ļaudis laukumā.

— Par negantībām sodīšu!

Nabagiem likās, ka viņiem nodarīts pāri.

— Kā tad tā? Pilsēta ir brīva, un viss lai paliek pa vecam? Bagātnieki ēd bez sāta, nabagajiem zobi jākar vadzī!

— Tad es jau jums saku: izvēliet savus ļaudis, kas valdīs pilsētu pēc tiesas un taisnības.

Bet, kamēr tur nu gudroja un prātoja, tikmēr Kudejars lika visus nabagos nometināt pa bagātnieku namiem, bet bagātajiem stingri pavēlēja ēdināt nabagos trīsreiz dienā.

Tirgoņiem vajadzēja dot drēbi un ādas, ko nabagajiem apģērbus un apavus šūdināt. Nu tik drēbnieki un kurpnieki rāva, ko nagi nes.

Tuk, tuk, tuk! Sper, lai zeme jūk. Pa ceļu švīkstini, Zolītes čīkstini, Dur ciemā pa ielu Ar dūšu lielu.

Ek, kas par prieku zābakos staigāti

4

Viņi stāvēja uz pilsētas sienas, bet pār Korotojaku stāvēja pilns mēness, ausīgs kā pieguļā izlaists zirgs.

Augsta pakalna galā, ar cietokšņa sienu iejozta, Ko- rotojaka slēja debesīs zeltotos dievnama kupolus un gaisīgos cietokšņa tornīšus un šķita kā pasaku riekstiņš: pāršķeļ čaumalu — un iekšā pilsēta.

Klajums, kas gulēja Kudejaram pie kājām, brīvi aizvil- nīja pār pakalniem, bet aiz Donas, aiz klusās, melniem, lēnīgiem ūdeņiem pilnās Donas, kurā mēnesnīca nedzirk- stīja sudraba vizuļiem, bet stāvēja vientulīga kā akas dibenā, aiz Donas pletās āre — visa vienās biržu skrudzelēs.

Dievs zin kur uzradies naktsputns, vai nu spārnus, vai ieplestos nagus nevarīgi kulstīdams, aizslīdēja tumsā, atkal parādījās skaidrajās debesīs un atkal pagaisa.

Aņuta pieplaka pie Kudejara.

— Vai putna izbijies?

— Bet ja nu tā ir burve, ne putns?

— Bet varbūt tas ir burvis?

— Nesmej! Es tagad par tiesu visa baidos.

— Vai piekususi esi vienā laidā ceļā būt?

—Nē, Kudejar, piekususi neesmu. Visas manas baiļās domas aiz tā, ka tu kļūsi tēvs. Dzemdēšu tev karotāju.

Un Kudejars pacēla Aņutu rokās un auklēja, pie krūtīm pieglaudis kā bērnu.

— Karotāju dzemdēsi — tas ir labi. Bet manai sirdij būtu mīļāk, ja mums būtu maza Aņuta. Vēlos, lai viņa līdzinātos tev, kā šīs zvaigznes līdzinās cita citai. Lai piedzimst meitiņa! Es nomanu, Aņuta, Krievzemē celsies lieli nemieri. Kritīs daudz drošu vīru. Bet sievietes izdzīvos. Viņas prot izdzīvot visādos bēdu laikos. Citādi zemes virsū krievu ļaužu vairs nebūtu. Un pēc gadiem lai mūsu Aņuta dzemdē zēnu! Tad Krievzeme tiks celta no jauna. Un mūsu mazdēls ņems rokā cirvi un zāģi. Un lai viņš strādā par sevi, par tēvu un par grēcīgo vectēvu. Vectēvs taču pārstaigāja zemi kā Dieva sodība.

— Cik savādi tu runā!

Aņuta piespiedās pie Kudejara un iesaucās:

— Skaties!

Bez vienas skaņas — kā naktsputni, kā viedīgi sapņu tēli pa stepi auļoja jātnieki. Kudejara plauksta nogula uz pistoles. Seja saspringa, acis samiedzās šauras kā dunča asmens.

Te uzreiz viņš iesmējās.

— Viņu jau ir trīspadsmit!

— Trīspadsmit? — Aņuta šausmās pārvaicāja. — Velna ducis!

— Tā ir Varvara ar savu pulciņu.

Torņa sargi uzsauca jātniekiem, draudēdami šaut ar lielgabalu. Jātnieki izlēca no segliem.

— Mums vajag Kudejara!

Sargi nolādējās, bet Kudejars pa sienu aizgāja līdz tor¬nim.

— Atdariet vārtus! Tie ir savējie.

5

Varvara apkampa Aņutu, tad Kudejaru.

— Esat sveiki un veseli, valdāt pilsētu? Braši! Bet tagad, Kudejar, uzklausi priecīgu vēsti. Parīt pie Korotojakas būs tatāri — pats Nuredins ar desmittūkstoš vīriem. Romodanovskis nāk sakaut tevi, bet pats tiks sakauts.

— Varvara, tu allaž nes mums labas vēstis. Izraugies sev māju, kur apmesties.

— To tik ne! — Varvara nosmējās. — Esmu brīvs putns, sprostā tupēt negribu. Raugies, kāda ir stepe! Lūko saskaitīt, cik puses tur atradīsi: vai četras, vai desmit,

vai -četrdesmit? Posies, Kudejar, cīniņam, bet man dod auzas — zirgus iebarot.

Pēc stundas Varvara aizjoņoja stepē. Bet Kudejars modināja savus padomniekus un pilsētnieku izvēlētos Vīrus.

Kopā ar pilsētas trūcīgajiem ļaudīm Kudejaram tagad bija piecsimt karotāju. Neprašas kara mākslā, bet kāri pēc brīves. Taču par brīvību ir jācīnās. No trūcīgajām dzimtām nākušie strēļi — cilvēku piecdesmit arī nostājās Kudejara pusē.

Kudejars pavēlēja gatavoties aplenkumam.

6

Tā arī notika. Dižīgais Romodanovskis un viņa palīgi Miloslavskis un Sobakins ne domāt nedomāja atdot laupī¬tājiem sievas un bērnus, viņi dzīrās ieņemt pilsētu ar joni. Tad ta nu liela muiža — laupītāji! Tādiem pienākas slapstīties pa meža midzeņiem, bet šie aiz izbīļa pilsētu sagrābuši.

OTRĀ NODAĻA

1

Lejā gar sienām drasēja muižnieku zemessardzes jātnieki, strēļi vilka kāpnes, rībēja bungas un timpāni, plīvoja karogi. Tas viss notika mierīgi un pašapzinīgi, it kā zinot, ka pēc maza brītiņa kāpnes jau būs uzslietas pie sienām, strēļi uzskries pa tām augšā, atdarīs vārtus un pilsētā iebruks laiskā, bet uz atriebšanos nadzīgā muižnieku zemessardze.

Cietoksnis šausmās klusēja.

Tā rādījās Romodanovskim, Kudejaram gan ne.

Līdzko strēļi pienāca šāviena attālumā, no sienām nogranda lielgabalu un muskešu zalve.

Šis grāviens strēļiem nāca negaidīts un bija tik bargs, ka kāpnes nogāzās kā ķekatas. Pēc palīdzības saukdami, vaimanāja ievainotie, bet dzīvie sāka mukt — karogi vien purēja.

Romodanovskis, Sobakins un Miloslavskis sapulcināja strēļus un veda atkal pie sienām, bet nu jau ar apdomu.

Karakungi bija atminējušies arī savus lielgabalus. Varēja redzēt, ka zirgi velk uz galvenajiem vārtiem milzīgo aplenkuma lielgabalu.

Un tad, kad lielgabals bija aizkļuvis tādā vietā, no kuras varēja šaut un dragāt vārtus, šie vārti atdarījās un četrdesmit jātnieku izauļoja no cietokšņa.

— Mūk! Mūk! — muižnieku zemessardzes jātnieki iebrēcās, laizdamies šķērsu pretim.

Bet no cietokšņa izauļoja otri četrdesmit un metās taisni klāt pie aplenkuma lielgabala. Zobeni triecās pret lielgabalnieku galvām. Pielādēto lielgabalu apgrieza, aizkabināja un aizrāva uz pilsētu. Loku apmetuši, pie vārtiem atgriezās arī pirmā nodaļa.

Vārtos lielgabals brītiņu apstājās un gāza lādiņu- virsū zemessardzes jātniekiem. Tad vārti aizcirtās. Romodanovskis acis vien paberzēja. Te bija lielgabals, te vairs nav. Se tev laupītāji!

Bet vārti atdarījās, atkal, un cara karakungi, mīkstos seglos sēdēdami, jau sāka tīri vai trīties, gaidīdami diez ko, bet pa vārtiem iznāca viens vienīgs vīrs un tas pats ar baltu karogu. Tas bija strēļu piecdesmitnieks. Viņš atkal nesa Kudejara vēstuli. Vēstule bija īsa:

«Bajār, ar taviem tūļīgajiem jātniekiem, nejēgas lielgabalniekiem un gļēvajiem strēļiem pilsēta nav ieņemama. Mēs atdosim to paši. Tikai tu atdod mūsu sievas un bērnus un ļauj mums aiziet lejup pa Donu. Ja neizpildīsi visu, ko prasām, tad rīt no rīta pilsēta tiks uzspridzināta. Gan tad valdnieks tevi uzteiks par to, ka Krie¬vijas valstij svarīgu cietoksni esi iznīcinājis.»

Romodanovskis parādīja vēstuli Sobakinam un Miloslavskim.

— Ko iesāksim?

— Nekauņas jāpārmāca! — Sobakins iekliedzās, pieminēdams nodegušo muižu.

— Es gan domāju, ka lūgums jāizpilda, — Miloslavskis iebilda, atcerēdamies trako nakts braucienu un sarunu ar Kudejaru sava paša karietē. — Uzspridzināt pilsētu viņiem ir tīrais nieks, bet mums nāk virsū Nuredins.

— Mēs izpildīsim viņu lūgumu, — Romodanovskis cieti sacīja. — Nekādā ziņā nedrīkst zaudēt cietoksni pie Belgorodas robežām, kad tatāri teju pat būs klāt. Mums vajag brīvu roku, lai cīnītos ar Nuredinu. Sasodītais laupītājs! Mēs tvarstām viņu, bet viņš notvēris mūs. ,

Bērnus un sievietes ratos pieveda pie cietokšņa sienām. Daudzi gulēja, nejaudādami turēties kājās.

Laupītāji sēdēja zirgos aiz vārtiem — gatavi lēkšot pie savējiem, glābt viņus un, ja rādīsies notiekam blēdība, nomirt kautiņā, ar pašu augumiem nogriežot naidniekam ceļu pie bērniem un sievām.

Pacietība bija galā, taču vajadzēja vien gaidīt. Visas izrīcības notika lēnām, pēc norunas.

Varvara naktī bija atdzinusi laivas, Tās noenkuroja krasta pie kraujas.

Sievas un bērnus sasēdināja laivās. Tika uzvilktas buras, un laivas aizpeldēja uz leju. No turienes — no lejgala nāk tatāri, bet diez vai tie spēs laivas aizturēt. Pie Brīnumkalna — verstu desmit no Korotojakas laivas piegriezīs malā pie stāvajām krīta klintīm, un sievas ar bērniem aizies balta alu klostera labirintos. Tur nav jābaidās nekada karaspēka. Mūki nenodos, tie ir pašu ļaudis, brīvi cilvēki. Tie paslēps tā, ka neviens nemūžam nevarēs atrast.

Visi saspringuši raugās, kā piecas baltas buras piepūstam krūtīm kā gulbji aizpeld, aizgriezdamās upes likuma.

Ja dzīsies tām pakaļ, ja cara laivas metīsies šķērsu pretim, tad "uzliesmos ugunssārti, dodot zīmi. Un, ja tie uzliesmos, tad ej nu zini, vai būs vairs Korotojakas pil¬sēta.

Kad būs aizritējusi stunda, kopš laivas aizpeldējušas, tad aizies stepē Kudejara pulks — laupītāji, viņiem pievienojušies tukšinieki un strēļi.

Pulkam jāatiet piecas verstis no Korotojakas, un tad pilsētu atstās pēdējie trīs laupītāji. Tie visu laiku kavē¬sies pie pulvera noliktavām. Ja vien kas.. . Sos trīs vajadzēs palaist, ne pirksta tiem nepiedurot. Kudejars aizvedīs stepē līdzi trīs ķīlniekus.

Bet pēc tam pilsētā ieies Romodanovskis, atgūdams to Krievijas valstij.

Peld laivas. Romodanovskis stāv trīs verstis no pilsētas. Stepē nekas nekustas.

Kudejara pulkam ir laiks aiziet no cietokšņa. Vārti at¬veras. Pa divi rindā jātnieki atstāj nocietinājumus un

tūdaļ aulekšo no kalna lejā uz Donas lukstu — turp, kur aizpeldējušas laivas.

Vēl atlikusi pēdējā aina šais ieilgušajās, naida un ne¬uzticības pilnajās izrīcībās. Te piepeši...

3

Pie Romodanovska atlēkšoja jātnieks.

— Klāt ir, bajār! — Kas ir klāt?

Taču pašam sirds salēcās vien.

— Tatāri!

Stepe tinas putekļos. Tur neauļo vējš, tur sveši zirgi auļo.

Atlēkšoja Miloslavskis.

— Jāpaslēpjas cietoksnī!

— Jāslēpjas? Vai tālab stāvam pie valsts robežām?

4

Tatāriem ir. vilku niķis. Viņi uzklūp, iekož —> un atlec sānis.

Tatāri bruka virsū ar gūzmu, pāršķeldami Romodanovska karapulku uz pusēm. Viņi pārbiedēja Romodanovska vīrus līdz nāvei, tomēr līdz nāvei vēl bļja tālu. Tatāri bija ielaidušies cīniņā ar krievu vīriem, kas sīksti turas pretim.

Tagad nu derētu atkāpties stepē, izvērsties un triekties virsū vēlreiz. Kur nu! Kauja bija sašķēlusies neskaitāmās sadursmēs. Tagad ir bailīgi griezt strēļiem muguru. Tatāri apskaitās. Apskaitās un atģidās. Viņi atcerējās, ka māk ir šaut, ir durt.

Un nu viņi iesvilās. Pilsēta acu priekšā. Vesela pilsēta — un vārti vaļā līdz kājai.

Nuredins saprata: cīņa būs sīva, līs daudz asiņu. Viņš trieca krieviem virsū pašu dūšīgāko jātnieku tūkstoti. Pats vadīja savu kaucošo čurmu.

Krievi sadzirdēja šos kaucienus. Viņi sadrebēja. Bet kur lai atkāpjas, ja aiz muguras krauja un Dona? Ja laidīsies no kalna lejā, tad drošs gals klāt. Tatāri apkaus visus kā aitas.

Romodanovskis sūtīja kaujā muižnieku zemessardzi. Tikai zemessargu nebija ne divsimt vīru.

Bet kas tad tas?

Tatāru jātniekiem aiz muguras nogranda saskanīga zalve. Un tad — klau! — tur vīri klusēdami cilāja zobenus, naidniekus nāvēdami.

— Pats Dievs mums palīdz! » Romodanovskis iesaucās, izraudams zobenu un ar savu pussimtu traukdamies kauja.

Tik negaidot ielenktie tatāri flangos izlauzās cauri un auļoja projām no kaujas lauka. Projām! Projām! Kamēr vel galva uz pleciem.

5

— Kas gan ir mūsu glābējs? — Miloslavskis sauca, krustīdams un apkampdams Romodanovski.

— Kudejars! — vojevoda noplātīja rokas. — Lai ari laupītājs, tomēr krievu cilvēks. — Un viņš pavēlēja: — Paceliet manu karogu!

— Bajār, vai tu jāsi pie Kudejara? — Sobakins iesaucas.

_— Visas Krievzemes valdnieks Ivans Vasiļjevičs neturēja par kaunu apveltīt laupītāju ar kažoku, pats no saviem pleciem to noņemdams, — Miloslavskis atbildēja.

— Bet tas jau bija Jermaks!

—- Bet es jau arī neesmu Ivans Bargais.

TREŠA NODAĻA

1

Kudejars vāca kopā savus nogalinātos un ievainotos karotājus.

Kad viņam pateica, ka no Romodanovska nometnes, vojevodas karogam plīvojot, šurp jāj pats vojevoda, viņš nebrīnījās, tikai vēlēja atnest savu melno ādas tērpu. Vecajā tērpā saposies, viņš kāpa melnajā zirgā. Romodanovskis piejājis noņēma bruņu cepuri. — Sveicinu tevi, Kudejar! Tu izglābi manu pulku.

— Ne jau tevi glābu, bajār, bet gan krievu sādžas, kam tavs pulks bija par aizsegu.

— Man sāp sirds, ka tādi prasmīgi karotāji, kāds esi tu, nestāv kāda krievu pulka priekšgalā.

— Mums Krievzemē noteicēji ir Sobakini un Miloslavski.

— Jā, Krieviju dzen postā augstdzimušo priekšrocības, taču es neesmu domes vīrs. Nav mana daļa spriest par valsts darīšanām. Tu rīkojies varen drosmīgi, mazā skaitā brukdams virsū daudzumam, tu uzvarēji, un es cildinu tevi. Ko vēlies par algu?

— Ļauj man apbedīt kritušos un ļauj man aiziet!

— Kudejar, tavus karavīrus es ar godu apbedīšu. Še tev mana bruņu cepure. Šo bruņu cepuri man atstāja tēvs, bet tēvam — vectēvs.

— Paldies, bajār! Pieņem arī tu manu dāvanu.

Kudejars atpogāja kreklu un to novilka. Pavizēja kalēja Jegora bruņu krekls. Kudejars novilka bruņu kreklu.

— Ņem, bajār! Šīm bruņām lode neiet cauri. To darinājis dižs meistars — Jegors. Jegoru tavi bendes kapāja pātagām, tavi lielgabalnieki nošāva ar karteču. Ņem, lai tu atcerētos, kad atkal iznāks ar tautu karot: zobenu atvēzēdams, tu varbūt atkal nokauj citu tādu pašu prasmīgu vīru.

— Spīva ir tava valoda, tomēr es pieņemu dāvanu. Karoju taču ne vien ar laupītājiem, bet arīdzan ar poļiem, turkiem, tatāriem, ar zviedriem.

Romodanovskis paņēma bruņu kreklu un atdeva cepuri. Bruņinieki apgrieza zirgus un aizjāja katrs pie sava karapulka.

Kudejars sapulcināja paretojušo pulku un aizauļoja no kaujas lauka.

2'

Bija karsta, skaidra un vējaina diena. Kudejara karavīri piekusuši, atstājot pilsētu un pēc tam cērtoties, jāja gurdeni, apmierināti par uzvaru. un skumīgi: pārlieku daudz draugu bija zaudēti.

Viņi iejāja lieknē.

Un viņiem pretim triecās simtiem zibeņu, pērkona dārdi un pulvera dvaka.

Nākamajā mirklī pār laupītāju galvām nosvilpa nodevīgi zobeni.

Kamēr bruņinieki runāja bruņinieku valodas, tikmēr Sobakins un Miloslavskis nebija snauduši.

Kudejars ieraudzīja uguns zibu, sadzirdēja zalvi, vējš atnesa līdz viņam pulvera dvaku, bet vairāk viņš nekā nedzirdeja, nekā neredzēja un nekā neizdarīja. Viņš zināja: vajag izraut zobenu un auļot virsū nelietīgajiem cara kalpiem, un kapāt viņus, kapāt, līdz paguris salūzis zobena tērauds.

Nebija spēka. Augums tapa viegls. Tas krita, krita, un nekas nespēja apturēt bezgalīgo kritienu. Klusums un vienaldzība. Un pēkšņi parādījās Aņutas zilās acis. Kudejars ievaidējās un sāka grābstīties rokām, atbalstu meklēdams. Viņš izbijās: vai nav jau par vēlu?

Bet melnais zirgs viņu nesa, un visapkārt bija klusums un tumsa, un aukstums.

EPILOGS

1

Volga — tā ir krievu brīve.

Kurš mājo Volgas krastos, tam neviens lai pirksta ne- piedur!

Krievu cilvēks Volgas ūdeņu spogulī ir sevī ieskatījies, un kurš gan nav spēkavīrs, kad viņā raugās mīļo¬tās acis? Nav ko runāt! Abi viņi ir viens otra vērti. Plaša ir māmuļa Volga, bet kurš gan Krievijā ir sīks? Nevaldāma, un arī krievu cilvēkam neviens nav laužņus uzlicis. Spēkota ir māmuļa, visādus tā bez skaita nesusi uz savas muguras un malā izmetusi. Bet kas ir izmērījis, cik var panest krievu cilvēks? Raudzījuši jau ir gan šādi, gan tādi, bet krievu spēkam un krievu sīkstumam gala nav atraduši. Tikai raudzītāji paši raudzīdami ir visas pasaules priekšā no ādas izlīduši un savu īsto seju parādījuši.

2

Volgas krastos aizskanēja laupītāja Kudejara svilpiens. Zirgs, to izdzirdis, cirtās sāņus, ducīgs vīrs apskauda skudriņu, bet uz tirgoņu kuģa tāds bālums klājās pār visām sejām, ka kuģis šķita miglā ietinamies.

«Tirgonis» peldēja varen liels, no Astrahaņas nākdams, un uz klāja bija lielgabals. Bet uz kuru pusi tad lai šauj — acīs ņirb vien. Šķērsu pretī steidz laupītāju laivas, uz abiem kuģa sāniem mērķēdamas.

Kudejars stāvēja, laivā, kas nāca kuģiem pretī. Pistoli pacēlis, viņš izšāva. Lielgabalnieks savēcināja rokas un pārvēlās pār malu.

Rami padevīgo kuģi aizvilka aiz klints raga, izkrāva un ņemas dalīt guvumu. Dalīja čalodami un prātīgi ap¬svērdami, nebija jau pirmā reize.

— Ļaundari! Ļaundari kas ļaundari! — Kudejars bēdīgi papurinaja galvu, it kā nelabu sapni aizgaiņādams.

Atamans sēdēja klints galā kā tronī un lūkojās lejup. Līdzās sēdēja Aņuta.

Kudejars bija uzveicis nāves varu. Viņš izdzīvoja, Izglābusi bija Varvara. Viņa ar savējiem bija uzklupusi Miloslavska un Sobakina slēpnim, izrāvusi Kudejaru un Aņutu no pašas pekles un pār stepi aizgājusi uz Volgu. No ienaidnieka nagiem bija izsprucis ari Vaņka Svārks. Un tas bija viss, kas palicis no Kudejara vīru pulka.

Vīru pulka vairs nebija, bet bija vēl ugunīgs vārds — Kudejars. Un, kā uz pieguļas ugunskuru nāk naktī nomal-dījušies ceļa gājēji, tā uz šo vārdu tiecās klaidu ļaudis un laupītāji.

Kudejars pats nebija laupījis augu vasaru. Ko nu, bija taču krūtis ķertas. Varvara viņu tik tikko izdziedināja. Bet izdziedinājusi pati nozuda. Pirms aiziešanas viņa bieži vien bija daudzinājusi: esot piekususi dzīvot, labi būtu sameklēt tādu vientuļu mūķeņu mitekli, kur neviens ne dzirdēt nav dzirdējis nedz par laupītāju atarnanieti Var¬vara, nedz par Kudejaru. Tā Varvara pazuda, laikam jau bija gājusi meklēt to vientuļo mājokli.

Kad Kudejars bija atkopies, viņš piepeši ieraudzīja, ka ir nevaldāma un mežonīga bara vadonis.

— Vai tiešām aizgājis pazušanā viss, ko esmu darī¬jis? — Kudejars vaicāja Aņutai.

Pagriezies pret sievu, viņš tā ir nejaudāja vairs ne acu nolaist un kā skuķēnam noglaudīja viņai vaigu,

— Aņuta, tev ir laiks braukt projām uz tālīnu, klusu vietu.

Acis nodūrusi, Aņuta pameta ar galvu.

— Ir laiks, Kudejar. Zinu pati, bet baigi šķirties no tevis.

Kudejars palūkojās lejup uz laupījuma dalīšanu un cieši noteica:

— Posies, brauksi jau šodien! Vaņka Svārks tevi pava¬dīs līdz pašiem Možariem.

— Uz Možariem?

— Tur, Aņuta, ir mūsējie. Viņi tevi grūtā brīdī nepa¬metīs. Raugi, Aksens tur ir, tur Pjotrs, tur Vasja

Kokapauris... Vaņka Svārks tevi pavadīs un tad jās uz Donu pulcināt drošus vīrus. Drošuļus, kas nebūs tādi kā šie.

Bet Kudejara ļaudis jau bija izklājuši zālē galdautu un aicināja atamanu dzīrot.

Kudejars nebaudīja sīvo, tikai izlikās dzeram. Piemieg¬tām acīm viņš vēroja dzīrniekus. Laupītāji auroja katrs savu dziesmu un dzēra tā, it kā savu mūžu vairs nebūtu lemts dzert, dzēra bez atmaņas. Un tad vēl ar visu savu varzu atkūlās kāds nieka atamans, kas, kauna neprazdams, bija pieņēmis Vasjkas Buslajeva vārdu par godu Nov- gorodas trakulim.

Sis Buslajevs, Kudejaram pretī nosēdies, plātījās ar jaunu varoņdarbu. Un prāts Vasjkam tā nesās uz līk¬smību un smiešanos, ka aiz smiekliem viņš pārmeta kū¬leni, ar zābakiem uz galdauta uzlikdamies.

— Veros — ek, tavu lielu laivu! Nospriežu — nu tik būs ķēriens! — Te Buslajevs ieķiķinājās. — Kampju put¬niņu aiz dziesmas!

— Hi-hi-hi-hi! —savam atamanam līdzi laida smējienu vaļā pieci brašie Buslajeva barkas puiši.

— Bet laivā bija siens! Hi-hi-hi-hi!

— Hi-hi-hi-hi! — piebalsoja ļaundari.

— Un dēls ar vecu tēvu, zemnieku vīžaiņi... Es nu vaicāju dēlam: «Vai gribi dzīvot?» Šis, stulbenis: «Gribu!» Tad es šim saku: «Gāz tēvam pa purnu! Tad atlaidīšu!» Dēls iecērtas. Bet es vecajam — hi-hi-hi-hi! — plūcu spalvas no bārdas tikpat kā nezāli no grēdas, plūcu un tik runāju: «Gāz vecajam ķēmam pa purnu, citādi izplucināšu tēvam visu bārdu, bet tevi nokaušu.» Nu puisis — hi-hi-hi-hi! — pārmet krustu un — pliukš! — tēvam pa purnu.

— Ho-ho-ho-ho! — ļaundari zviedza, aiz smiekliem asaras slaucīdami.

— Nu es — kā citādi! — sasirdos uz puisi. Vai tēvu sitīsi? Pakarams tāds! Piesējām šim pie kājām svariņu un nolaidām pie zivīm ...

Kudejars trūkās augšā.

— Neviens no mana pulka nemūžam nedarīs ļaunu aiz viegla prāta. Nezāle jāizravē. Ņemiet ciet, draugi, neganto ļaundari!

Atamana teiktais ir likums. Vīri sagrāba Vasjku Buslajevu.

— Ko ar viņu darīt?

— Reiz jau palaidu neģēli un par to samaksāju ar simt uzticamiem draugiem. Un vēl esmu zvērējis bajāru zirgu izmīdītai druvai. Esmu zvērējis aizstāvēt zemniekus, aizstavet visus, kam pāri darīts. Bet tu, nekrietneli, spīdzini zemniekus. Žēlastības tev nebūs. Pie zara uzraut!

Vasjka sāka brēkt, laupītāji kurnēt. Taču Kudejaram viena roka gulēja uz pistoles spala, otra uz zobena. Un līdzās stāvēja-Vaņka Svārks. Vaņka nemaz nešauj sliktāk par Kudejaru. Divdesmit soļu attālumā viņš notriec zemē sudraba kapeiciņu.

Uzrāva gan Vasjku pie zara.

Kudejars aizgāja savā teltī. Viņš palīdzēja Aņutai saposties ceļam. Savāca naudu, cik vien tās bija — rubļu trīssimt. Tā nebija nieka nauda. Kudejars dzīrās pasaukt Vaņku Svārku, bet Vaņka atnāca pats. Tikko Aņuta bija izgājusi, viņš čukstēja:

— Pret tevi ļaunu perina. Pa ausu galam dzirdēju, ka viens teica: «Neaiztieciet! Iepriekš jāizdibina, kur viņa dārgumi norakti.»

— Par mani nebaidies. Bet nu klausies! Viens pats tu esi palicis no senajiem, uzticamajiem biedriem. Jāj Aņutai līdzi! Drīz viņai bērns laižams pasaulē. Aizvadi viņu līdz Možariem un steidz uz Donu. Pulcini drosminiekus un ved šurp! Esmu sapratis: ja gribam iet uz Maskavu, tad gājums jāsāk no Volgas. Te ļaudis ir saceļami. Te grundulis ir asara lielumā un zobi tam kā līdakai.

3

Septembra nakts nebija zvaigznes taupījusi.

Zeme bija melna, un melnajās debesīs zilām ugunīm zalgoja debesu augļi. Tie, kas pārbrieduši, krita lejā, un sirds tad pamira un kaklu aizžņaudza raudas.

Zirgi apstājās.

— Kudejar, — Aņuta iečukstējās, — varbūt palikšu tepat? Man jau laiks vēl ir...

— Bērnam vajag miera, — Kudejars pasmaidīja. — Pati jau zini.

— Zinu.

— Turies dūšīgi, Aņuta!

— Bet ko lai liek vārdā? — Aņuta sņķēra Kudejara zirgu aiz pavadas.

— Meitenei Aņutu, bet zēnam liec vārdu pati.

— Kudejar!

— Brauc, Aņuta! Vaņka, draugs, laid projām!

Un zirgi traucās auļos, lai nebūtu dzirdams, kā Kudejars ievaidējās.

4

Apmetnē pie Volgas atamans atgriezās ar saulīti. Dzīres gāja vaļā pilnā spēkā. Asiņainas dzīres. Apdzērušies laupītāji bija sastādījuši rindā uz Astrahaņas kuģa sagūstītos tirgoņus un kuģiniekus un nu tik ņēmās viņus kapāt.

Kudejaram tumšs sagriezās gar acīm. Nelieši, asinis lej kā ūdeni! Roka pati izrāva zobenu no maksts. Bet pavērās Kudejars: kā vilku apstājuši viņu no visām pusēm.

— Zeme jūs pacieš, bet es gan tādus darbus necietīšu!

Un Kudejars kapāja tos, kas bija stājušies viņam ceļā, un teju pat būtu jau izcirties cauri, bet tad kāds izšāva uz zirgu. Zirgs nokrita uz ceļiem, bet Kudejars noturējās seglos. Un zirgs rāvās uz priekšu un uzslējās kājās. Tajā brīdī zobeni krustiem šņāpās Kudejaram pa muguru viņš tomēr pagriezās pret ienaidnieku, izšāva tam sejā un, atjēgu zaudēdams, cirta zirgam piešus sānos, tam pāri nodarīdams. Zirgs traucās auļos.

Asinis lāsoja sausajā stepes zālē — cilvēka un zirga asinis.

Un pa asiņainajām pēdām brāzās pakaļ neliešu varza. Tā panāca gan Kudejaru, bet Kudejars tobrīd atguvās.

Aiz jostas viņam bija četras pistoles, četras reizes viņš šāva, un četri novēlās. Un tad Kudejars grieza zirgu vajātājiem pretim, bet tie, kas bija dzinušies pakaļ, redzēdami, ka zemē stingi guļ četri stāvi, redzēdami, kā neatvairāmi traucas viņiem virsū asiņains cilvēks, asiņainā zirgā sēdēdams, asinīs sārtotu zobenu rokā, grieza zirgus apkārt un, pajukuši kur kurais, verstu divdesmit nolēkšoja, acu atpakaļ nepametuši.

Petjka Plikacis, puisis mīlīgu dabu, bija pie iemīļotās Malašeņkas lodziņa atnesis pļavu puķes. Veselu klēpi. Taču pretim pagadījusies nevis Malašeņka, bet gan māte — kuplā Perepetuja. Un māte nu šķendējās noņēmusies un tik neganti, ka iztrūkās visas sādžas vistas, un gaiļi aiz pārbīļa sāka dziedāt nelaikā.

Petjka Plikacis aizmuka pāri olnīcai pie stirpām. Pie vienas viņš palika sēdot, lai atgūtos, lai vējiņā atņemtu elpu, bet turpat arī sastinga.

Gārdz kāds!

Petjka pablenza gar stirpas galu: tur zirgs nāves mokās kājām kaš zemi, Bet zirgam blakus — cilvēks.

— Debesu tētīt! — Petjka Plikacis pārmeta krustu.

Cilvēks to bija sadzirdējis. Viņš pamāja, saukdams puisi klāt. Baigi gan bija, tomēr Petjka piegāja. Un cilvēks viņam čukstēja:

— Paturi prātā, lai tu būtu kas būdams. Kopš šā brīža tavs vārds būs Kudejars. Kudejars biju es, bet mani nonāvēja. Paturi prātā — Kudejars nedrīkst mirt, kamēr vien Krievzemē notiek netaisnība. Kamēr ir bajāri, tikmēr tiem par sodību būs arī Kudejars. Ņem manu zirgu, manu zobenu... Noliecies tuvāk, atklāšu tev noslēpumu par maniem dārgumiem ... Tu nopirksi lielgabalus, nolīgsi pēc svešzemju parauga apmācītus pulkus. Mani dārgumi ...

Te Kudejara galvā sajuka visas valodas, ko viņš prata, gar acīm ripu ripām aizzibēja viss dīvainais mūža gājums, un steigdamies viņš sāka runāt te moldāvu, te vācu, te angļu mēlē... Ar vari viņš pūlējās atcerēties puisim saprotamu valodu un beidzot noteica krieviski:

— Viss!

Uzpūta vējš, un no stirpas Kudejaram uz sejas nokrita tukša, izkulta kviešu roga.

BEIGU VARDI

Ļaudis stāsta: kaut kur guļ Kudejaru dārgumi.

Lai tiktu tiem klāt, pirms jāsameklē zalkšu zāle un bezlape. Un vēl vajag no tīra vaska lietas sveces.

Zalkšu zāle atdara visas atslēgas, bezlape aizbaida moš¬ķus, un vaska svece tai palīdz.

Tajā pazemē ir daudz šķirstu ar dārgiem akmeņiem, ar sabuļādām, ko neskar trūdēšana, ar zeltu un ar sudrabu, bet dārgāks par visu ir saules akmens. Tas guļ kaktiņā, bērza tāšu vācelītē noglabāts.

Liela, ne maza vara piemīt tam akmenim!

Tas ir saņēmies visu labo spēku, kas senos laikos Krievzemē mākts un galēts, aiz atslēgām slēgts, zemes dziļumos rakts. Ļaudis stāsta: ja to saules akmeni apnesīs visapkārt krievu valstij, tad Krievija taps naidnieka acīm neieraugāma, bet draugu acīm mirdzin spoža un mīļa jo mīļa kā balta diena.

NEVIS LAUPĪTĀJS, BET TAUTAS ATRIEBĒJS

Ir izlasīts Tūkst nieka Vladislava Bahrevska stāsts «Atamana dārgumi». Aizraujošs, piedzīvojumiem bagāts stāsts. Tā tomēr nav grāmata, kas vēstī tikai par bezbailīgā un taisnīgā «laupītāja» Kudejara — postā iegrūstu, pieviltu ļaužu aizstāvja piedzīvojumiem. Tavās rokās ir vēsturisks stāsts: gar tavām acīm aizslīdējušas ainas, kas rāda Krievijas dzīvi 17. gadsimta vidū, laikā, kad valdīja cars Aleksejs Mihailovičs, kad jau brieda pirmais «zemo ļaužu karš» — Stepana Razina vadīto zemnieku sacelšanās.

«Visumīlīgais»— tā, uzticami pavalstnieki būdami, caru bija iedēvējuši agrāko laiku vēsturnieki. Tomēr «labais» un «mīlīgais» cars nebūt nevilcinājās nežēlīgi izrēķināties ar dumpīgajiem zemniekiem un asinīs noslīcināt Stepana Razina sacelšanos.

Taču bajāri — ļaužu verdzinātāji bija iepazinuši dažu labu zemnieku atamanu jau pirms tam, kad uzliesmoja šī draudīgā sacelšanās, pirms tam, kad dumpīgajiem zem-niekiem uzradās pirmais vadonis. Atamani pulcināja nelielas grupas, cīnījās pat vieni paši. Un cara ielikteņi trīcēja, kaut arī visapkārt stāvēja sargi. Pārdrošie laupītāji, žiglos zirgos sasēduši, aizved tumšos mežos bagātī¬bas, ko atņēmuši bajāru muižās. Bajāri šos drosmīgos vīrus uzskata par laupītājiem. Nabaga zemnieks — par aizstāvjiem. Tauta šos atamanus bieži jo bieži sauc Kudejara vārdā. Tālu vēsturē iesniedzas leģendas par pirmajiem Kudejariem, kas, acīm redzot, parādījušies jau 12.—13. gadsimtā — tatāru jūga laikos. Dažādas ir šīs leģendas un dažādi tajās atamani: reizēm Kudejars ir bajārdēls, kam nodarīts pāri, kas aizbēdzis mežos un kļu¬vis laupītājs, glābdamies ņo netaisnīga tēva, reizēm tas ir tirgoņa dēls, tomēr visbiežāk zemnieka dēls, ko mežos

aizdzinusi sūrā, nepanesamā spaidu dzīve un alkas pēc taisnīgas atriebes, un tā viņam ir lemts posta pilnais laupītāja liktenis. Viņš aiziet mežā, sapulcina pārgalvīgus vīrus, staltus brašuļus, tādus, kāds ir arī pats, bezbailīgus, uz visu gatavus. Viņš nosaucas par Kudejaru, pagādā zirgus, -r- un drebiet nu, bajāri, ar asinīm jūs samaksāsiet par zemnieku asarām! Un visās leģendās tiek pieminēti «Kudejara dārgumi» — par tiem pirks Ieročus tautas karapulkiem vai arī tos izdalīs vārguļiem un trūkumcietējiem.

V. I. Ļeņins rakstīja par zemnieku sacelšanos feodālisma laikmetā: «Kad valdīja dzimtbūšana, visa zemnieku masa cīnījās pret saviem apspiedējiem, pret muižnieku šķiru, ko sargāja, atbalstīja un aizstāvēja cara valdība. Zemnieki nevarēja apvienoties, zemniekus tolaik bija galīgi nomākusi gara tumsība . ,.»

Gara tumsībai bija raksturīga naiva ticība taisnīgam «zemnieku caram» («par caru pret muižniekiem») un paļaušanās uz dievu, jo tie abi postā iedzītajiem zemniekiem palīdzēšot taisnīgajā cīņā pret bajāriem, pret tiešajiem apspiedējiem, kas verdzināja tos, kuri saviem sviedriem un asinīm slacināja zemi maizes devēju.

Zemnieku apziņā iesakņojusies reliģiozitāte, naiva ticība labajiem citas pasaules spēkiem — tas viss nule izlasītajā grāmatā attēlots apbrīnojami precīzi un reizē šķietami vienkārši. Atcerieties lappuses, kur darbojas «tumsas vara» — mežaiņi, mājas gari, raganas, un zīmīgi, ka tie visi ir taisnīgi, palīdz zemniekiem, cieš līdz ar viņiem un paši līdzinās zemniekiem.

Katrā gadsimtā ir savi Kudejari, katru krievu caru māc raizes un rūpes, kā notvert «laupītāju», ieslēgt cietumā, uzraut pie kāķa, nobendēt mokpilnā nāvē, lai ne¬domātu celties atkal citi Kudejari. Bet Kudejari Kriev¬zemē bija nemirstīgi.

Grāmata ir izlasīta. Un, ja lasītājā ir radusies vēlēšanās vēl vairāk ko uzzināt par mūsu dzimtenes pagātni, par tautas atriebēju pārdrošajiem darbiem, par brīvo lau¬pītāju pulku, ja grāmata ierosinājusi vēl lielāku interesi par tēvzemes vēsturi, tad rakstnieks ir sasniedzis savu mērķi.

SATURS

Pirmā grāmata

Maskavas ierašas  . .           7

Zemnieki un mežaiņi , . . .28

Kudejars                          51

Sūra diena   .                 . 76

Laupītāji                          88

Kudejara apmetne ...... . 102

Zaglis   . . .                     113

Otrā grāmata

Kas meklē, tas atrod . .  121

Knēveļroka      ...          133

Zveju tīkls                    143

Arājs Pjotrs . .              150

Korotojakas ieņemšana  168

Epilogs                         181

Beigu vārdi                  187

Nevis laupītājs, bet tautas atriebējs, l. Minutko . ...   189

Vladislavs Anatolija d. Bahrevskis ATAMANA DARGUMi Vēsturisks stāsts Sērija «Stāsti par vēsturi» Redaktore Ļ. Hilimonoka. Māksi, redaktors A. Lipins. Tehn. redaktors L. Rudzītis. Korektore B. Vārpa. Nodota salikšanai 1974. g. 26. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 9. aprīli. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. "formāts 84X108/32. 6 fiz. iespiedi.; 10,08 uzsk, iespiedi.; 10,19 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 43 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 264/27145-J-2531. Iespiesta Lat¬vijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komi¬tejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 4364-Ļ, Vāki iespiesti Rīgas Paraugti¬pogrāfijā, Vienības , gatvē 11. Pašūt. Nr. 216.

Šajā sērijā iznāk

J. VEINBERGS KOLUMBI PIRMS KOLUMBA

A. GGVOROVS FI.OREĀLS

M. STINGLS PIE MAIJU PBLSETU DĀRGUMIEM

L. LAICENS XLIEDZO§iE KORPUSI

J. NIEDRE

TAI RITA MAZA GAISMIŅĀ

PLUTARHS

TĀLO GADSIMTU SLAVA

Content

Bahrevskis Vladislavs Anatoļjevičs Atamana dārgumi

ATAMANA DĀRGUMI BAHREVSKIS VLADISLAVS ANATOĻJEVIČS

PIRMĀ GRĀMATA MASKAVAS IERAŠAS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

Ceturtā nodaļa

ZEMNIEKI UN MEŽAIŅI

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

KUDEJARS

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA nodaļa

CETURTA NODAĻA

SŪRĀ DIENA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

LAUPĪTĀJI

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

KUDEJARA APMETNE

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

ZAGLIS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ GRĀMATA

KAS MEKLĒ, TAS ATROD

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

KNĒVEĻROKA

ZVEJU TIKLS

PIRMĀ NODAĻA

ARĀJS PJOTRS

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

KOROTOJAKAS IEŅEMŠANA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠA NODAĻA

EPILOGS

BEIGU VARDI

NEVIS LAUPĪTĀJS, BET TAUTAS ATRIEBĒJS

SATURS

Šajā sērijā iznāk