Sobko Vadims

Berlīne - mana sāpe

VADIMS SOBKO

BERLĪNE - MANA SĀPE

… un smags, pelēkmelns, sprādzienu un ugunsgrēku atblāzmas sarkani izgaismots mākonis aizklāja debesis. Tās spiedās pie zemes, un no augšas būtu grūti saskatīt milzīgās, tumšās, apbrīnojami pašpārliecinātās pilsētas ielu līniļas. Eiropas centrā, Berlīnē, notika pēdējā kauja, un visi planētas iedzīvotāji jau labi apzinājās, ka Otrais pasaules karš tuvojas beigām un ka līdz nacistu pēdējā cietokšņa krišanai atlikušas vairs tikai dažas dienas vai pat stundas. Droši vien tomēr dienas. Berlīnē hitlerieši cīnījās ar nāvinieku izmisīgo niknumu, lai gan labi zināja, ka pilsēta ir ielenkta. Jo tālu rietumos bija satikušās divu padomju frontu divīzijas un nu galvaspilsēta bija ieskauta kā divās tērauda rokās.

Nav zināms, uz ko tagad cer Hitlers. Taču viņa pavēle ir skaidra un nepārprotama: turēties līdz pēdējai patronai, iegūt cik iespējams vairāk laika. Viņa nolūks ir saprotams — varbūt diplomātijas ceļā izdosies atgūt kaujas laukā zaudēto? Kas zina, varbūt laimēsies — Čērčils nekad galīgi nenoslēdza diplomātisko sarunu ceļus. Nevis tā kā Staļins, kurš prasa tikai vienu — pilnīgu kapitulāciju! Tātad ir nepieciešams laiks. Bet kur lai to rauj, ja veselas trīs armijas — no ziemeļrietumiem, no dienvidiem un no austrumiem — vienlaikus uzbrūk galvaspilsētas centram un mazajā reihskancelejas dārzā, kā ari pie reihstāga jau sprāgst ne tikai tālšāvējas artilērijas šāviņi, bet pat parastās smagās mīnas.

Tajās dienās Berlīne izskatījās dīvaina. Frontes līnija jau bija pārgājusi pāri priekšpilsētām, un tajās bija iestājies klusums. Gaužām savādi — fašistiskās galvaspilsētas nomale kļuvusi par mūsu armijas aizmuguri. Turpretim pilsētas centrs deg un asiņo kā milzu augonis, kas iau ir piebriedis, ir galīgi nogatavojies un teju, teju pārsprāgs, apšlākdams ar strutām un asinīm visu apkārtni, un tikai tad pāries sāpe un iestāsies klusums.

Nomalē jau tagad valda miers. Gan neskartajās, gan cietušajās mājās mitinās cilvēki — pieaugušie un bērni, vīrieši un sievietes. Un viņiem visiem gribas ēst un dzert, un elpot svaigu gaisu, nevis piroksilīna dūmus, un nevis bīties nāves. Viņu nākotne tinas neziņā. Jo viņi ir vācieši un tā ir viņu vaina, ka sākuši karu. Un nav zināms, kas rīt viņus gaida. Vai visus nošaus uz Berlīnes drupām vai atstās dzīvus, aizsūtīs katorgā vai ieslodzīs cietumā. No mazām dienām viņiem iedzīts galvā, ka uzvarētājs ir tiesīgs izrīkoties ar uzvarēto, kā vien vēlas. Un nu ar šo pašu mērauklu viņi atmēro savu tiesu. Viņi ir uzvarētie, ar viņiem var darīt, ko vien grib, — viss būs taisnīgi, un nav kam žēloties.

Divus gadus ilgajā nesaudzīgas bombardēšanas laikā pilsētas centrs ir sagrauts drupās. Mūri slejas augšup kaili un nemīlīgi. Mājām nav ne jumtu, ne grīdu, palikušas tikai sienas ar tukšajām logu ailēm, un liekas dīvaini, ka mūri nav sabrukuši. Angļiem nepietika parasto avio- bumbu, un viņi izgāza uz Berlīni visu, kas vien varēja sprāgt, visbiežāk apaļās, ragainās jūras mīnas. Šīs briesmones sprādziens ēkas sienu nogriež kā ar nazi, kā uz teātra skatuves atsegdams istabas, kur pie sienām vēl var redzēt litogrāfijas vai ģimenes portretus, pie pašas malas — kādu krēslu, bet virtuves plauktā — vara sarkanu kastroļu rindu. Istabas atgādina atvērtas konservu kārbas, un ir baismi tajās lūkoties.

Lejā, ielās, juku jukām sagāzušies ķieģeļu gabali, sadeguši tanki, sadauzītas mašīnas, salūzuši rati. Zirgu un cilvēku līkus neviens vairs nenovāc. Ielas ir nosprostotas…

Caur sarkanmelno dūmu aizkaru to visu apspīd spožā un jaukā aprīļa saule. Dažbrīd uzskrien caurspīdīgs mākonītis un norasina silts lietutiņš — ir iestājies ar koši zaļo kastaņu un kļavu lapotni rotātais Vāczemes pavasaris. Tikai neviens tam nepiegriež vērību, neviens to nemana. Nav laika domāt par pavasari. Mēs to atcerēsimies pēc kaujas, kad virs reihstāga un, galvenais, virs reihs- kancelejas, kur dziļā pazemē patvēries Hitlers, plīvos Sarkanais karogs.

Gerdai Baumai, jaunai vācietei, nebija ne jausmas, kā iegrozīsies viņas liktenis nākamajā pusstundā. Viņa gulēja uz apsvilušu lupatu kaudzes kādas mājas pagrabā, kuras viena siena izgāja uz Frankfurtes aleju netālu no dzelzceļa tilta Lihtenbergā. Sievietes domas un jūtas paralizēja skaudras, neizturamas sāpes, kuras te aizsākās kaut kur vēdera lejasdajā, visslēptākajās viņas esības dzīlēs, te uz mirkli pierima, lai pēc īsa atelpas brīža sagrābtu par jaunu. Sieviete saprata, ka tās ir dzīšanās sāpes, taču palika nekustīgi guļam, divkāršu baiju stindzināta, jo tur augšā virs galvas rībēja un dārdēja, žvadzēja kāpurķēdes un sprāga mīnas. Nebija nekādu šaubu, ka nevienam cilvēkam pasaulē nerūp Gerdas Baumas liktenis. Un šī nevarības un bezcerības sajūta bija visšausmīgākā. Gerda zināja, ka viņai neviens nepalīdzēs, lai gan šajā pagrabā viņa nebija viena. Pieplakusi pie zemā lodziņa, ielu vēroja šī mitekļa saimniece — vecā pastniece Ģertrūde Zingere, bet visattālākajā kaktā, caur putekļu dūmaku pustumsā gandrīz nesaredzams, uz salūzuša krēsla sēdēja profesors Zonnenbahs, netīrs, sen neskuvies. Viņa dzīvoklis atradās otrajā stāvā, taču neviens nevarēja pateikt, vai tas nav sagrauts. Katrā ziņā pirms pusstundas tas vēl stāvēja, kā stāvējis, bet profesora sieva, pavēstījusi, ka viņu iznesīšot ārā tikai mirušu, jo citādi viņa savu māju neatstāšot, nedeva par sevi nekādu ziņu. Profesoram gan vēl bija zināmas cerības, ka sieva varētu būt dzīva, jo pēdējās pusstundas laikā smagās bumbas ēkai nebija uzkritušas.

Taisnību sakot, profesoru šobrīd visai maz uztrauca, kas notiks ar viņa ērto, vāciskā spodrībā uzturēto un lepni iekārtoto dzīvokli, kurā pie sienas mūždien bija pieliktas šāda tipa sentences: «Taupīsim katru sīkumu», «Krāj naudu no jaunām dienām», «Dod dievam, kas dievam pienākas, un neaizmirsti sevi». Vai nu dzīvoklis vairs prātā, kad brūk valsts, bet par nākotni nekas nav zināms un droši vien gaida atmaksa. Tiesa gan — nav īsti skaidrs, par ko būtu jānorēķinās tieši profesoram Zonnenbaham. Bet vai viņš pirms daudziem gadiem nebija izoperējis Hitleram apendiksu? Ar to pilnīgi pietiek, lai Zonnenbahu pasludinātu par fīreram tuvu stāvošu personu. Lai gan, patiesību sakot, profesors nebija ne nacionālsociālistiskās partijas biedrs, ne tās piekritējs. Pie viņa bija griezušies kā pie izcila speciālista, un viņš nevarēja atteikt. Pareizāk sakot, nemaz nevēlējās atteikt — toreiz tā bija liela uzticība, liels gods.

Turpretim Ģertrūde Zingere neliekas nemaz tik nobijusies. Viņa četrrāpus ložņā pa savu pagrabu, laiku pa laikam pamet acis piekvēpušajā lodziņā, kas ir ietves augstumā, un nekādi neizrāda savas jūtas. Atklāti runājot., par ko viņai būtu jābaidās? Veca sieva, kurai ir septiņdesmit gadu, viņu ij uz Sibīriju nevedīs — nošaus tepat kaut kur Berlīnē vai tās nomalē. Ģertrūde savu mūžu ir jau nodzīvojusi…

Bet varbūt profesors maldās? Varbūt tieši Ģertrūdei krievu atnākšana nesīs vislielāko labumu? Neviens neko nezina, visu tin tumša neziņa, putekļu mākonis un meli- nīta dūmi, kas lien plaušās un neļauj brīvi elpot…

Gerdu Baumu, kas bija izstiepusies sienmalē uz grīdas, atkal sagrāba neciešamas sāpes. Viņa iekunkstējās, un šī skaņa, kas, patiesību sakot, nebija nekas sevišķs laikā, kad ar sāpēm un ciešanām nevienu nevar pārsteigt, piepeši izkustināja profesoru no trulā vienaldzības stāvokļa. Viņš piecēlās kājās, smagnējs, drukns, līdzīgs večam, nosirmojušam ezim, paspēra divus soļus uz priekšu un sapīcis sacīja:

—    Vai tiešām nevarējāt atrast citu laiku, kad bērnu laist pasaulē? Berlīnes centrā notiek kauja. Metro nedarbojas, arī tramvaji stāv. Visas slimnīcas ir vai nu slēgtas, vai sagrautas. Mums nav ne piliena ūdens. Ko tad jūs gribat, kā lai jums palīdz?

Gerda atkal ievaidējās. Viņa negribēja neko. Nāve viņai šobrīd nelikās briesmīga* tā drīzāk vilināja. Visas cerības uz laimīgu dzīvi bija zudušas. Gerda no visas sirds bija ticējusi Hitleram.

Divpadsmit gadus viņai iegalvoja, ka «vadonis» ir dievs, ka tas nekad nemaldās un vienmēr gūst panākumus. Desmit gadus šķita, ka tā tas arī ir. Staļingrada sašķobīja agrākos priekšstatus un pārvilka tiem strīpu, taču Gerda nekurnēja un neprotestēja.

Profesora vārdi viņas sirdī pamodināja tikai vieglas, bezspēcīgas dusmas. Un Gerda klusām, baidīdamās pavērt muti, lai neizlauztos kliedziens, atcirta:

—    Ejiet pie velna!

—   Tā jau ir, es jūs saprotu, jūs gribējāt uzdāvāt vadonim vēl vienu karavīru. Acīmredzot jūs esat bijusi īsta patriote.

—    Ejiet pie velna! — Gerda vārgi atkārtoja.

—          Pēc manām domām, necik tālu jūs mani nesūtāt, — profesors mēģināja jokot. — Es jūsu vietā būtu izlamājies daudz sulīgāk. Redzams, jūs esat labi audzināta.

Gerda atkal ievaidējās, viņas ķermeni caururba griezīgas sāpes. Tur augšā, uz ielas, atskanēja dobjš, varens grāviens — vai nu bija sagruvusi mājas siena, vai ari sprādzis smagais šāviņš. Un tieši šis grāviens atraisīja mēli vecajai Ģertrūdei Zingerei:

—    Mūsu māja tā kā nebūtu vis sabrukusi.

—          Mūsējā ne, — profesors piekrita. — Pilnīgi iespējams, ka mans dzīvoklis vēl ir vesels.

—    īstais brīdis domāt par dzīvokli.

—           Man nerūp manta, es raizējos par to muļķi, par savu sievu, kura nespēj no tās šķirties. Nu kam gan tagad rūp manta?

Ģertrūde Zingere sacīja:

—           Vai zināt, profesora kungs, ja jau esat tāds nesapraša, ka nespējat palīdzēt tai nelaimīgajai sievietei, tad vismaz netraucējiet mani.

Viņas balsī ieskanējās jauna, līdz šim nedzirdēta intonācija, un Zonnenbahs sašuta. Nogaidījis, kamēr uz ielas noklust dārdoņa, viņš dramatiski pacēla rokas pret debesīm:

—          Cik tālu esam nonākuši! Man, Horstam Zonnenba- ham, profesoram ar pasaulslavenu vārdu, met acīs negod- bijīgus, apvainojošus vārdus pastniece, kura savā mūžā nav lasījusi neko citu kā tikai adreses uz aploksnēm.

—           Jā, profesora kungs, — Ģertrūde ar negaidītu pašcieņu atbildēja, — es iznēsāju vēstules gan ķeizara, gan Hitlera laikā. Un, kad atnāks boļševiki, iznēsāšu tāpat. Man nav ko zaudēt.

—    Pilnīgi pareizi! — profesors pavēstīja.

—           Kāda jēga jūsu pasaulslavenajam vārdam, — Gerda izdvesa, — ja jūs nespējat palīdzēt dzemdībās. Vai!

Šoreiz viņa nepūlējās savaldīties, un pār lūpām izlauzās mežonīgs un baisms kliedziens. Profesors aizgriezās un paraustīja plecus:

—           Viss ir pareizi! Iet bojā pulki un divīzijas, sabrūk impērijas, padomju tanki ielauzušies Berlīnē, vēsturē notiks krass pagrieziens, bet viņa sataisījusies bērnam dot dzīvību un domā, ka pasaulē nav nekā svarīgāka.

—           Pilnīgi pareizi, — Ģertrūde Zingere iesaucās, — pasaulē patiešām nav nekā svarīgāka!

Zonnenbahs tikai paskatījās uz viņu, bet nepaspēja neko iebilst, jo pustumšajā, putekļainajā pagrabā iezvanījās tālrunis. Aparāts stāvēja uz zema galdiņa pie sienas. Ģertrūde Zingere arvien bija lepojusies ar to, ka viņai, vienkāršai pastniecei, ir tālrunis. Tiesa, viņa visai reti nocēla tālruņa klausuli, jo viņai nebija neviena, kam zvanīt. Toties pasta priekšnieks tālruni izmantoja itin bieži un, kopš bija sācies karš, Ģertrūdi izsauca uz darbu ne tikai pa dienu, bet arī naktī.

Ģertrūde bija apradusi ar tālruni, tomēr katrs zvans viņas vienmuļajā, pelēcīgajā dzīvē bija notikums. Turklāt laikā, kad pāri galvai jau bija pārbrāzusies frontes līnija, tālruņa zvans varēja nozīmēt tikai nāves briesmas, un tāpēc Ģertrūde, izdzirdusi tālruņa zvanu, pat salēcās.

—    Tālrunis darbojas? — viņa bažīgi un neticīgi jautāja.

—    Kā redzat, — profesors atbildēja, — vai, pareizāk sakot, kā dzirdat.

—   Vai man ir jāņem klausule?

—    Kā vēlaties.

Tālrunis trinkšķēja neatlaidīgi — gluži kā tolaik, kad pasta priekšnieks Ģertrūdei lika darbā ierasties stundu agrāk, tāpēc ka no Austrumu frontes bija pienākuši daudzi sūtījumi ar speķi, gāju un desām un šīs pakas, kas liecināja par Hitlera panākumiem, vajadzēja cik iespējams ātri iznēsāt adresātiem. Sis tālruņa zvans bija kā no tālas, sirdī tikpat kā jau apglabātas pasaules. Tātad viss vēl nav pagalam? Izrādās, ka tā pasaule vēl pastāv?

Ģertrūde gandrīz vai bijīgi nocēla klausuli.

—    Hallo. Es klausos…

—    Vai Zingeres kundze? — klausulē atskanēja negaidīti moža balss.

Tad jau tā cita — priekšlaicīgi apraktā pasaule vēl turas tīri braši, ja tajā var tik pašapzinīgi jautāt.

—    Jā, — Ģertrūde atbildēja loti skali, nevijus pakjau- damās negaidītā sarunu biedra mundrajam tonim.

—   Te runā hauptmanis Bremke no Berlīnes aizsardzības štāba izlūkdalas.

Vecā sieva ar pūlēm apjēdza šo vārdu jēgu. Nemiers un bailes norima, un to vietā tūdaļ iezagās senais, gadu desmitos izstrādātais aizdomīgums.

—    Kā jūs mani pazīstat? — Ģertrūde vaicāja, jau no- skāršot veikli slēptu viltu.

—    Pēc telefona grāmatas. — Ģertrūde varēja galvot, ka hauptmanis tikko noturējās neiesmējies aiz labpatikas, tik asprātīga viņam likās vakar izgudrotā izlūkziņu vākšanas metode. — Esiet tik laipna, Zingeres kundze, sakiet — vai gar jūsu māju jau pabraukuši garām sarkanie tanki?

—           Sarkanie? — Ģertrūde pārjautāja, gara acīm redzēdama smagās, nokvēpušās mašīnas, kuras aizdrāzās uz Silēzijas staciju. — Nē, sarkani nav pabraukuši garām. Te aizbrāzās tumši zaļi, gandrīz melni.

—          Idiotei — balss klausulē gandrīz ievaidējās. — Cik to bija?

—          Vai jūs gadījumā neesat izlaists no trakonama? — pēkšņi, attapusies, ka viņai nekas nedraud, Ģertrūde dzēlīgi noprasīja. Tad atģidās: — Liekas, četrpadsmit, haupt- maņa kungs!

—   Kādā virzienā?

—    Uz staciju.

—   Vai artilērija arī bija?

—   Pieci lielgabali.

—   Lieli vai mazi?

—   Lieli. Ļoti lieli.

—          Pateicos, Zingeres kundze. Lielvācija drīz liks lietā savu slepeno ieroci. Berlīne paliks vāciešiem! Heil Hit- ler!

Klausulē noklikšķēja un noklusa. Ģertrūde to lēni uzlika uz tālruņa aparāta asajiem radziņiem.

—          Redzams, viņiem klājas gaužām plāni, ja par ienaidnieka tankiem jāprasa man.

—          Kuri būtu tie «viņi»? — Zonnenbahs viltīgi apvaicājās.

Zingeres kundze paskatījās uz profesoru nesaprašanā. Tad vārgi atmeta ar roku:

—   Tam vairs nav nozīmes.

—           Ir gan nozīme, pie tam liela, — Zonnenbahs nerimās. — Nodevusi šo informāciju, jūs esat kjuvusi par vācu spiedzi padomju karaspēka aizmugurē. Ja jūs tiksiet atklāta, jūs tiesās lauka kara tiesa.

—          Arī tam nav nozīmes, — Ģertrūde vienaldzīgi atkārtoja.

—          Un viņi atrodas daudz Jaunākā stāvoklī, nekā jūs domājat. Mēs visi esam draņķīgā stāvoklī.

Gerda Bauma sarāvās un ievaidējās.

—          To neviens nevar pateikt, vai stāvoklis ir labs vai Jauns, — Ģertrūde piepeši apskaitās. — Neviens neko nezina.

—    Jūs neesat patriote, — Zonnenbahs nopūtās.

—      Tas nu gan nav tiesa, es esmu tāda pati patriote kā jūs, ja ne vēl lielāka. Varbūt teiksiet, ka jums ir pa prātam šī lielā kapsēta, par ko pārvērtusies Berlīne? Kādam būs jāatbild par to visu. Un man ir lielas aizdomas, ka to nāksies darīt mums. Un nu diezgan! Es tagad lauzu galvu tikai par to, kā lai palīdz šai nelaimīgajai dot dzīvību vēl vienam vācietim.

—    Nu ko tad esat izdomājusi? — profesors jautāja.

No ielas, no turienes, kur risinājās vissvarīgākie notikumi, telpā ielauzās dunoņa — gar māju brauca lielas mašīnas.

Ģertrūde pārgāja pāri istabai un ieklausījās kanonādē, kas atbalsojās no Silēzijas stacijas puses.

Un pēkšņi aizsvilās:

—      Galu galā jūs varējāt iet mājās, profesora kungs, Nekādas briesmas vairs nedraud. Un labuma no jums ir tik, cik no āža — ne vilnas, ne piena.

—    Nē, es nekur neiešu.

—    Redzams, jums sava dzīvība ir varen dārga.

—      Jā, ir gan dārga. Un vienīgais, ko mums, vāciešiem, derētu saglabāt, tas ir intelekts — vislielākā vērtība pasaulē. Tas vēl noderēs ne tikai man pašam, bet arī visiem vāciešiem. Un profesora Zonnenbaha intelekts pieder visai nācijai, ne tikai viņam pašam.

—         Ak kungs, cik skalas frāzes, — Ģertrūde tikko noturējās nenolamājusies. — Tup pagrabā līdz kaklam mēslos un vēl plātās ar savu dižo intelektu. Kas jūs esat par profesoru, ja pat nespējat palīdzēt šai nelaimīgajai sievietei!

Ēku satricināja spēcīgs aviobumbas vai varbūt smagā šāviņa sprādziens. No sienām nobira apmetums. Vēl stiprāka kļuva kaļķu smaka, plaušas piedzina pilnas ar putekļiem.

—      Nez vai mans dzīvoklis vēl saglabājies vai ir jau sagrauts? — profesors prātoja.

—    Neuztraucieties, tam nekas nekait. Sauj pie stacijas.

Vēl viens tāds pats, ja ne spēcīgāks sprādziens sadrebināja zemi.

—      Te jums ir tā Lielvācija, — Ģertrūde pateica ar ļaunu prieku un pikti nospļāvās uz grīdas.

Nevis šāviņu sprādzieni, tanku kāpurķēžu žvarkstoņa vai brūkošo mūru grāvieni, bet tieši šis spļāviens, sīka un pati par sevi visai nenozīmīga detaļa, profesora galīgi pārliecināja: Vācija ir pagalam.

Gerda Bauma vienā rāvienā piecēlās kājās un nostājās taisni.

—    Es iešu, — viņa gluži vienkārši sacīja.

—    Uz kurieni? Pretim lodēm? — profesors iesaucās.

—    Vienalga. Tik un tā izlaidīšu garu. Tad jau labāk uzreiz, nevis tā mocīties. Nobeigšos, un lai viņš arī aiziet kapā — vēl nedzimis. Visviens mēs, vācieši, neko labu vairs nepieredzēsim šai pasaulē.

—   Varbūt jums ir taisnība, — lēni noteica profesors.

—   Tikai, manuprāt, nav vērts pašam galu meklēt.

—    Es vairs nespēju izturēt. Labāk tad pretī lodei…

Pa tam ārā sprādzienu un šāvienu troksnis bija saplūdis vienā nebeidzamā kaukoņā. Kaut kur tuvumā kauja bija sasniegusi savu augstāko pakāpi. Gaisā kauca mīnas. Smagie lielgabali grāva Silēzijas staciju. Gruva mūri un veselas ēkas. Šajā ellē cilvēka dzīvībai laikam patiesi nebija nekādas vērtības.

Ģertrūde piegāja pie Gerdas, pagrūda viņu, un jaunā sieviete paklausīgi noslīga uz lupatu kaudzes.

—    Guli! Neviens neko nezina. Paskatīsimies, kā viss beigsies. Gan vēl paspēsi skriet lodēm pretim…

Tādos brīžos noteiktība ir efektīvs līdzeklis — Gerda pakļāvās bez vārda runas. Ģertrūde piegāja pie zema lodziņa, kas bija tikai kādus trīsdesmit centimetrus augsts un stipri vien līdzinājās šaujamlūkai. Viņas skatienam pavērās iela — netīra, nosprostota ar sadragātiem armijas vezumiem, sadegušiem tankiem. Nesen te bija notikusi nikna kauja. No pagraba varēja redzēt vairākus līķus melnajos esesiešu formas tērpos. Pie mājas gulēja divi krituši kareivji svešādā apģērbā ar zaļiem vadmalas uzplečiem.

Netīrajā, asinīm slacītajā ielā nevarēja saskatīt nevienu dzīvu dvēseli, iela šķita izmirusi, varbūt tieši tāpēc tik negaidīta, pat neaptverama likās nelielas, gandrīz četrkantainas automašīnas parādīšanās — mazais automobilis ar biezajiem riteņiem izbrauca no ielas stūra un apstājās. No mašīnas izlēca divi kareivji ar ķiverēm galvā un virsnieks, kura zaļo cepuri rotāja sarežģīta kokarde ar sarkanu zvaigznīti.

—   Viņi jau nāk! — Ģertrūde iekliedzās vai ģībdama.

—    Jau nāk. Tie nav mūsējie! Viņus taču nošaus, kā likts nošaus.s. Nu kur viņi skrej!

—    Arī viņiem jūs jūtat līdzi? — profesors ironizēja.

—    Kā gan citādi! Tie taču ir dzīvi cilvēki! Dzīvi cilvēki! Vai jums vēl trūkst miroņu?

Tajā pašā mirklī atskanēja tāds grāviens, ka Ģertrūde atsprāga nost no sava lodziņa. Gaisā svilpa un kauca. Iestājās krēsla, it kā siltā aprija saule piepeši būtu norietējusi. Karsta šķemba ar svilpoņu ielidoja pa logu un ietriecās sienā.

—    Ja šī šķemba kādu no mums būtu ķērusi galvā, — profesors filozofiski ieteicās, — pasaulē būtu par vienu cilvēku mazāk,

—    Kas tur liels! — Ģertrūde atcirta.

Netīrā sega, ar kuru bija aizklāts caurums sienā, spēji sašūpojās un nokrita zemē, bet putekļu mākonī parādījās kareivis ar automātu.

Viņš kādu brīdi lūkojās pagraba putekļainajā dzijumā — piesardzīgi, ar neuzticību, it kā gaidīdams, vai šī pustumsa necirtīs pretī ložu kārtu. Tad viņa acis aprada ar krēslu, un, saskatījis cilvēku stāvus, viņš instinktīvi piespiedās pie sienas, pacēla īso, nošjaupto automāta stobru un uzsauca:

—    Kas tur ir? Gulties!

Kā par brīnumu, Ģertrūde un profesors, kaut gan nezināja ne vārda krieviski, mirklī visu saprata un nogūlās zemē.

—    Biedri ģenerāli, — kareivis iesaucās, — nāciet šurp!

Sienas caurumā parādījās plecīgs, neliela auguma karavīrs lauka formas ģērbā. Uzpleči ar trim zvaigznītēm — tātad ģenerālpulkvedis. Redzams, kaut kur Tīrgartenē izvietotās baterijas, pēkšņi sākdamas artilērijas apšaudi, bija iedzinušas pagrabā kādu augstu priekšnieku. Ģenerālim pakaļ pa caurumu, kas bija sienā, ielēca iekšā viņa adjutants — kapteinis ar pistoli rokā. Viņa apaļo, satraukto seju apēnoja zaļā armijas ķivere. Plecos viņam bija uzmests apmetnis.

—    Sasodītie friči, nu gan bliež kā nelabie, — kapteinis satraukti teica. — Viņiem lielgabalu vēl ir kā velnam pelavu. Par laimi, viss beidzies labi.

Arā vēl aizvien dunēja un dārdēja kanonāde. Ģenerālis noņēma cepuri, pārlaida roku kuplajiem matiem, ar mutautu noslaucīja apaļo, vēl gluži jauneklīgo seju, kurā sevišķi izcēlās palielā mute ar pilnīgajām lūpām un skaidrās, brinumvērīgās acis. Viņam bija apmēram četrdesmit gadu, ne vairāk, un ar jauneklīgo seju kontrastēja sirnjie mati. Strupais deguns sejai piešķīra zēniski pārgalvīgu izskatu, it kā ģenerālis Bērzariņš būtu Joti apmierināts ar šo artilērijas uzbrukumu un vēl jo vairāk ar notikumiem, ko nojauta tuvojamies.

Un tik tiešām kopš paša Berlīnes operācijas sākuma ģenerālpulkvedi Nikolaju Bērzariņu savā virsotnē nesa panākumu vilnis. Viņš labi zināja, ka uzvara nekad nenāk pati, tā ir jāorganizē, un jau sen bija iemācījies to darīt. Bet lielās laimes sajūta bija negaidīta. Tā bija radusies todien, kad kjuva zināms, ka Berlīnes operācijā 5. triecienarmiju komandēs viņš pats un vairs neatkārtosies tā procedūra, ka Bērzariņš sagatavo operāciju, bet to īstenot uzdod kādam citam. Ikreiz tam atradās savs izskaidrojums. Taču nekad neminēja galveno iemeslu, proti, viņa darbu kopā ar slaveno Bliheru Tālajos Austrumos. Tas laiks bija atstājis dzijas pēdas Bērzariņa mūžā. Neviens neapšaubīja viņa karavadoņa talantu — vienu no divām divīzijām, kuras ielenca un iznīcināja japāņus pie dzidrās un seklās Halhingolas upītes, komandēja pulkvedis Bērzariņš. Un tomēr kaut kāda aizdomu ēna viņam sekoja līdz pat šai pēdējai operācijai. Maskavā maršals 2ukovs nosauca armiju pavēlniekus, kuri ieņems Berlīni, un Stajins kādu mirkli ilgāk pakavējās pie Bērzariņa vārda. Viņš paskatījās ar savu gudro, neizdibināmo skatienu.

—   Vai tiks galā?

—   Jā, — Zukovs atbildēja īsi un noteikti.

Ar to Bērzariņa liktenis bija izlemts.

Tikko bija sākusies operācija, izgaisa visas šaubas un nemiers. Tiesa, Bērzariņa armijas uzbrukuma robežās nebija visa pilsēta, tomēr tajā iekjāvās visbīstamākā daja: gestapo — Himlera balsts, aviācijas ministrija — Gēringa valstība un, visbeidzot, reihskanceleja, kur dziji pazemē, sešu stāvu dzijumā, drošā, pamatīgi izbūvētā, kā to vācieši prot, bunkurā slēpās Hitlers.

Ne Himlera, ne Gēringa Berlīnē nebija — to Bērzariņš zināja noteikti.

Toties Hitlers bija palicis šeit. Un apziņa, ka liktenis devis iespēju iznīcināt, noslaucīt no zemes virsas vai pat, iespējams, saņemt gūstā pašu Hitleru, komandiera sirdi pildīja ar neapslāpējamu prieku. Pēc likteņa lēmuma viņš gadījies pašā vēstures degpunktā.

Šajās tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada pēdējās desmit aprīļa dienās Bērzariņš strādāja tā, kā vien var strādāt jauns ģenerālis, kas savā izaugsmē sasniedzis īstu briedumu un iepazinis milzīgās, bez pārspīlējuma var teikt, vēsturiskās uzvaras operācijas prieku. Visas šī kara kaujas ir bijušas vēsturiskas, gan veiksmīgās, gan neveiksmīgās. Bet šī pēdējā, Berlīnes operācija, kas vainagosies ar uzvaru, būs visvairāk šāda apzīmējuma cienīga.

Tieši tādēļ Bērzariņš visu laiku rāvās uz priekšu un vislabprātāk atradās divīziju vai pat pulku komandpunktos, kur viņš vislabāk izjuta uzbrukuma tempu, ne uz mirkli neizlaižot no savām rokām iniciatīvu. Un nu, kad pulki bija sākuši uzbrukumu Silēzijas stacijai, lielai, labi nocietinātai un aizsargātai dzelzsbetona ēkai, Bērzariņš atradās pavisam tuvu priekšējām pozīcijām, netīrā pagrabā, kur oda pēc pelējuma, kajķu putekļiem un meli- nīta dūmiem. Viņš zināja: pēc dažām minūtēm šeit tiks ievilkts telefona vads, ieradīsies sakarniece, un šis pagrabs pārvērtīsies par pagaidu komandpunktu. Un kauja par Silēzijas staciju ies savu gaitu, jo visas pavēles jau ir dotas.

Un līdzās šim jau acīm redzamās uzvaras priekam viņa dvēselē modās vēlēšanās iepazīt tuvāk, pa īstam izprast šos vāciešus, kurus visus šos četrus garos kara gadus bija nācies iznīcināt ar visiem iespējamajiem līdzekļiem.

Tieši tādēj viņš tik vērīgi lūkojās gūstekņos. Bet var jau būt, ka viņam vēl lielāka interese bija par civiliedzīvotājiem, ārēji ar karu nesaistītiem cilvēkiem. Patiesībā hitleriešu armija sastāvēja no tādiem pašiem vāciešiem, tikai ietērptiem karavīru formas ģērbos. Neizprotot vāciešu psiholoģiju, nebija iespējams izprast fašistiskā karaspēka dziļāko būtību. Nikolajs Bērzariņš par to interesējās nevis kādu zinātnisku vai teorētisku vispārinājumu labad, bet savai zināšanai, lai saprastu, kā tālāk veidot savu dzīvi. Viņš bija kjuvis par karavīru bezmaz piecpadsmit gadu vecumā un uz visiem laikiem bija saistījis savu dzīvi ar armiju. Pieveiktā, taču nenoliedzami bīstamā ienaidnieka psiholoģijas pazīšana tādēļ bija gluži nepieciešama.

Līdz šim nebija gadījusies izdevība izdarīt tādus vērojumus. Armijas pavēlnieks ir tās sirds un dvēsele, tās smadzenes, kas pieņem ziņojumus, novērtē tos, zibenīgi apstrādā un karaspēkam dod jaunu kaujas uzdevumu. Viņam ir daudz palīgu — vesels štābs. Un tomēr izšķirošais vārds pieder viņam.

Un nu, kad 5. triecienarmija kā labi noregulēta, iesildīta mašīna, pārvarēdama ienaidnieka pretestību, virzījās uz Berlīnes centru, tās pavēlnieks stāvēja pustumšajā pagrabā, it kā šķirts no sava karaspēka, bet patiesībā tūkstoš neredzamiem pavedieniem ar to saistīts. Viņš lūkojās uz noskrandušajiem cilvēkiem, kas gulēja viņa priekšā uz ķieģeļu klona.

—    Kas viņi ir? — Bērzariņš strupi noprasīja.

—    Vietējie iedzīvotāji, biedri ģenerāli, — ziņnesis atbildēja.

Ziņnesis bija gados pavisam jauns, viņam varēja būt, augstākais, kādi divdesmit divi gadi, un viņš stipri vien atgādināja līksmu, nebēdnīgu kucēnu ar lielām un smagām ķepām un pinkainām ausīm. Uzvaras vilnis nesa savā virsotnē ne tikai Bērzariņu, bet arī visu armiju. Tas bija satvēris arī ziņnesi — jauneklis nebija palicis malā, viņš atradās pašā notikumu virpulī, un tas piešķīra īpašu nozīmīgumu katrai viņa kustībai un katram viņa vārdam.

—    Kāpēc viņi guļ? — komandieris gribēja zināt. — Vai viņi ir dzīvi?

—    Tieši tā, ir dzīvi, — ziņnesis braši atbildēja. — Es viņiem pavēlēju gulties. Drošības labad.

Visas šīs dienas Bērzariņš bija strādājis ārkārtīgi sasprindzināti. Viņš pārzināja visos sīkumos armijas triju korpusu izvietojumu, pat vēl vairāk — viņš skaidri atcerējās karti, kurā bija atzīmētas katras divīzijas, pat katra pulka pozīcijas, viņa atmiņa ietvēra plašo armijas aizmuguri ar apgādes līnijām un munīcijas rezervēm, viņš skaidri redzēja visu Berlīnes operācijas gaitu. Un tomēr Bērzariņš rada iespēju, lai painteresētos par to cilvēku likteni, kuri gulēja pustumšajā pagrabā. Viņš gluži intuitīvi un ar katru stundu skaidrāk nojauta, ka šīs pilsētas iedzīvotāju liktenis visai drīz var kļūt par galveno problēmu. Un tur var rasties vislielākie pārsteigumi.

Gerdas Baumas augums atkal izlocījās neciešamās sāpēs. Pagrabā atskanēja apslāpēts vaids. Tas nebija nekas neparasts vai satriecošs, taču Bērzariņš nodrebēja. Sievietes vaids kaut kā nesaderēja ar pašreizejiem apstākļiem. Tas nāca no citas dzīves, kur nebija negaidīts, ka ģenerālis soli atkāpās, it kā būtu noģidis briesmas.

—           Kas viņai kaiš? Kas tas par teātri viņš noprasīja.

—    Tūdaļ noskaidrosim, biedri ģenerāli. — Adjutants viņa priekšā izslējās taisni. Adjutants brīvi runāja vāciski un, jau pievēršoties vāciešiem, nokomandēja:

—    Wacht aul! Wacht aul! Celieties augšā!

Viņš gan tūliņ attapās, ka vārdi «wacht auf» patiesībā nozīmē nevis «celieties augšā», bet «mostieties», tomēr neizlaboja kjūdu. Citādi ģenerālis vēl nodomās, ka viņš, trīs ir, adjutants, neprot vācu valodu, kā pienākas. Un drošības labad atkārtoja vēlreiz:

—    Wachl auf\ Celieties augšā!

Ģertrūde Zingere un profesors Zonnenbahs tūliņ arī piecēlās. Gerda palika guļam. Profesoram aiz bailēm drebēja kājas, un, lai gan viņš ne vienreiz vien bija sev apgalvojis, ka ir pilnīgi gatavs mirt un it nemaz nebīstas nāves, sajūta bija pazemojoša un pretīga. Viņš nepārprotami baidījās gan no ģenerāla, gan no viņa kareivjiem, viņš baidījās no nošaušanas. Un viņa tik bieži atkārtotie vārdi, ka līdz ar Vācijas sakāvi beigsies arī viņa dzīve, ir bijuši liekulīgi.

Ģertrūdei tādu problēmu nebija. Vai viņu nošaus, vai atļaus iznēsāt vēstules — viņai tas galu galā nelikās tik svarīgi. Viņa bija pietiekami ilgi dzīvojusi šajā pasaulē, un dzīvība pēdējās kara dienās nebija tik daudz vērta, lai pie tās turētos. Sliktāk tik un tā nebūs. Un tāpēc Ģertrūde pilnīgi mierīgi pateica:

—   Viņa laiž bērnu pasaulē.

—    Viņa laiž bērnu pasaulē, biedri ģenerāli, — adjutants pārtulkoja, lai gan Bērzariņš arī pats visu itin labi saprata. Vācu valodas zināšanas, kas tika gūtas skolā un kara akadēmijā, lietā neliktas, glabājās kaut kur smadzeņu dzīlēs. Tagad šīs zināšanas kā uz burvju mājienu sāka atdzīvoties. Tās atdzīvināja nepieciešamība pašam — bez tulka starpniecības — sarunāties ar vāciešiem, valoda raisījās lēnām, vārds pa vārdam, tomēr panākumi bija.

—    Ir nu gan atradusi laiku radībām, — ģenerālis piepeši pasmaidīja. Un šis viņa smaids visu grozīja un nolika savā vietā. Viņam negaidot ienāca prātā, ka pasaulē ir vēl arī kas cits, ne tikai karš un Berlīnes operācija…

—    Nav īstais laiks radībām, — adjutants pavēstīja vāciski.

—    Bērnus laiž pasaulē tad, ka dievs nolicis, — Ģertrūde iebilda.

—           Un ari labs ārsts, — Zonnenbahs piebilda, pielikdams lielas pūles, lai balss nedrebētu.

—    Kas jūs esat? — Bērzariņš pagriezās pret viņu.

—          Es esmu profesors Horsts Zonnenbahs. Vai šis vārds jums neko neizsaka?

—          Nē, — Bērzariņš atbildēja. Un profesors satriekts paraustīja plecus un atkāpās tumsā.

—   Vai jūs esat medicīnas profesors?

—           Es esmu pasaulslavens speciālists krūšukurvja operācijās, — vācietis cienīgi atbildēja, un viņa sirmo matu ezītis kareivīgi saspurojās. — Visas pasaules mediķiem ir zināma Zonnenbaha klasiskā torakoplastika.

—           Es neesmu mediķis, — Bērzariņš moži atteica, — un nezinu klasisko operāciju. Mani interesē kas cits… Vai jūs varat palīdzēt šai sievietei?

—           Sajā pagrabā neatradīsies ne glāze ūdens, — profesors paskaidroja. — Neviens no mums jau vairāk nekā nedēju nav mazgājies. Ja es pat varētu viņai palīdzēt dzemdēt bērnu, viņa nomirs no sepses. Lai labāk mirst bez manas līdzdalības.

—           Un kad jūs pēdējo reizi esat ēduši? — Bērzariņš pēkšņi pavaicāja.

—    Neatminos, — Ģertrūde atbildēja.

—          Tagad tam vairs nav nozīmes, — Zonnenbahs piebilda.

—           Viņiem nu gan iet vareni, biedri ģenerālpulkvedi. — Un ziņnesis ielūkojās pagraba dzijumā.

Vai viņam tikai izlikās, vai tur tiešām sakustējās kāda ēna? Lai nu kā, vēl nezinādams atbildi uz jautājumu, vēl tikai to uzdevis, kapteinis tomēr pavērsa automātu pret tumšo kaktu un pavēlēja:

—    Nāc ārāl

No tumsas neviens neatsaucās.

—          Biedri ģenerāli, tuvāk pie sienas! — uzreiz izvirzījies galvenajā lomā, seržants nokomandēja. — Tur kāds ir!

—    Tur neviena nav! Tur neviena nav!

—          Tūdaļ pārbaudīsim. — Seržants devās dzijāk pagrabā, apgaismodams sev ceļu ar kabatas lukturīti. Lielajā, izkliedētās gaismas aplī parādījās pazemas koka durvis.

Seržants soļoja tieši uz turieni.

Gerda Bauma spēji pielēca kājās, aizstājās ceļā un atkal noslīga zemē.

— Tur neviena nav! Tur neviena navl

Sievietes augumu caururba svelošas sāpes, un viņa uz grīdas sarāvās čokurā, iekaukdamās kā ievainots zvērs.

Bērzariņš un viņa adjutants kā pēc komandas izvilka pistoles.

—    Pārbaudīt! — ģenerālis pavēlēja.

—          Tieši tā! — Seržants atvēra durtiņas, kas nebija aizslēgtas, paspīdināja lukturīti, pastūma nost lupatas, — Te neviena nav, biedri ģenerāli. Kaut kāds kambaris ar lupatu kaudzi.

Bērzariņš piegāja tuvāk, paskatījās. Patiesi, cilvēkam tur nebūtu kur paslēpties.

Un tomēr dīvaini… Ļoti dīvaini.

—          Tur neviena nav, tur neviena nav, — Gerda Bauma atkārtoja. Viņai uz virslūpas izspiedās sīkas sviedru lāsītes.

—          Tūliņ būs par vienu vācieti vairāk pasaulē, — Bērzariņš sacīja. — Palīdziet viņai tomēr, profesor.

—          Nē, es nevēlos uzņemties atbildību par viņas nāvi, — Zonnenbahs cienīgi atbildēja.

«Vācieša daba,» ģenerālis nodomāja, ar nepatiku nolūkodamies profesorā. Tad uz mirkli sastinga un saausījās. Arā valdīja klusums.

—   Vai mūsu vilītis ir kārtībā?

Ziņnesis paskatījās pa caurumu sienā.

—   Tā kā būtu gan, biedri ģenerāli.

—          Tad ņemiet pa abiem šo dāmu un nesiet uz mašīnu! Seržant, aizvediet viņu uz tuvāko sanitāro daļu! Jūs, kap- tein, atgriezieties pie manis! Lieciet, lai man te ievelk telefonu!

—           Biedri ģenerāli, — seržants lūdzās, — kā gan es lai vedu viņu? Viņa taču cejā piedzemdēs. Ko tad es iesākšu?

—          Neko. Ved tik uz sanitāro bataljonu un neliecies zinis. Gan dakteri zinās, ko darīt. Saki: es pavēlēju. Aizved viņu un tūdaļ brauc atpakaļ!

—   Viņa ceļā nomirs, — Zonnenbahs brīdināja.

—          Vai šeit nenomirs? — Bērzariņš bargi paskatījās viņam acīs.

Adjutants viens pats pacēla Gerdu uz rokām, iztikdams bez seržanta palīdzības. Un aiznesa kā lielu lelli. «Nekad nebūtu domājis, ka viņš ir tik stiprs,» Bērzariņš ar cieņu nodomāja.

—          Šurp, nesiet šurp, biedri kapteini, — varēja dzirdēt seržanta balsi. Mirkli vēlāk viņš pabāza galvu: — Es paņemšu šo segu, lai viņai būtu mīkstāk. Mašīnā ir cieti. Vai drīkst?

—    Drīkst, — Bērzariņš atļāva.

Ģertrūde kaut ko noteica, taču ģenerālis nesaprata, ko.

—          Viņa lūdz, lai segu pēc tam atdodot, — kapteinis, atrazdamies kaut kur aiz sienas, pārtulkoja.

—           Labi, atdosim. — Bērzariņš kādu brīdi klausījās motora klusajā dūkoņā, tad paskatījās uz profesoru un pastnieci, it kā gribēdams viņu sejās saskatīt kaut ko viņam vien zināmu. — Nu, Berlīnes vācu kungi, kādi tad jūs esat tuvumā?

Tagad viņš bija palicis viens kopā ar šiem nepazīstamajiem, svešajiem un droši vien naidīgi noskaņotajiem cilvēkiem, bet nejutās neveikli. Viņa sirdi pildīja patiesa ziņkāre. Cilvēkus, kas dzīvo līdzās, visādā ziņā vajag saprast, un tagad, kad Berlīnes ieņemšana un Hitlera iznīcināšana vairs nav problēma, šis jautājums izvirzās priekšplānā.

—   Sprechen Sie deutsch? — Zonnenbahs vaicāja.

Bērzariņš pasmaidīja. Savādi, viņš tikpat kā visu mūžu

bija mācījies vācu valodu, bet nebija domājis, ka tā viņam noderēs tieši šādā reizē.

—           Saprotu visu, bet runāju slikti, — viņš atbildēja. Un no sirds nopriecājās, nojautis, ka vācieši sapratuši viņa vārdu jēgu.

—          Hitler kaputt? — profesors ar nolūku vienkāršoja valodu, lai ģenerālis viņu saprastu.

—           Bez šaubām, Hitlers kaput, — Bērzariņš iesmējās. Cik reižu viņam jau nācies dzirdēt šos vārdus! Pēc Sta- lingradas visi sagūstītie vācieši tos atkārtoja kā papagaili, par itāliešiem un rumāņiem nemaz nav ko runāt.

—   Hitlers kaput. Ja ne šodien, tad pēc divām trim dienām visādā zinā.

—          Berlīne kaputt? — Zonnenbahs piesardzīgi un neatlaidīgi jautāja.

—           Berlīne? — Smaids piepeši nozuda no Bērzariņa sejas. — Kāpēc Berlīne kaput? Nē, Berlīne dzīvos.

—          Nē, Berlīne arī kaputt, — Zonnenbahs pakratīja savu sirmo spuraino galvu, kas balstījās juz īsa, resna kakla.

—      Berlīne kaputt. Epidēmija. Līķi. Ūdens. Šprē. Kanāli. 'Mikrobi. Tīfs, dizentērija, holera, mēris. Berlīne jau kaputt. To neviens vairs neglābs.

—          Nesteidzieties, profesor, — Bērzariņš atbildēja bez smaida, viņa skaidrajās acīs pavīdēja ledains saltums.

—    Vispirms sarīkosim kaput Hitleram, tad padomāsim par Berlīni.

—    Par Berlīni jādomā jau tūliņ, — profesors brīdināja. — Citādi būs par vēlu. Maijs. Silti. Epidēmija.

Pagrabā ienāca adjutants un braši pielika roku pie lauka cepures zaļā naga:

—    Atļaujiet ziņot, biedri ģenerāli. Kundzīte nogādāta sanitārajā bataljonā, te netālu atrodas Antonova saimniecības pulku aizmugure. Drošības labad liku nostādīt pie mūsu mājas sardzi — te var būt gaidāmi visādi pārsteigumi. Tūliņ nodrošinās ari sakarus. Jūsu pašreizējais komandpunkts atrodas ļoti izdevīgā vietā. Vāciešus es tūliņ izraidīšu …

—    Pagaidiet, — Bērzariņš viņu pārtrauca, — es te neaizkavēšos.

Cikreiz viņam kara laikā nebija nācies mainīt savu komandpunktu — kara sākumā to pārcēla aizvien tālāk un tālāk uz austrumiem, vēlāk tieši otrādi — uz rietumiem. Patiesību sakot., tur, kur atradās viņš, bija ari komandpunkts, ja tikai turp stiepās sakaru vads.

—    Un tagad, izmantojot savas labās vācu valodas zināšanas, — Bērzariņš teica adjutantam, — pavaicājiet profesora kungam, kādu viņš iedomājas savu dzīvi, kad Hitleram būs galīgs kaput.

—    Ārsti ir vajadzīgi visur, — Zonnenbahs mierīgi un nosvērti atbildēja, uzklausījis tulkojumu. — Pie jums Sibīrijā arī.

Bērzariņš viņu uzlūkoja uzjautrināts un mazliet pārsteigts. Ģenerālim ienāca prātā lēzenās kalnu nogāzes Amūras krastos. Plašā taiga, kas viļņojās lejā, zem lidmašīnas. Un Baikāls, kas iemirgojās kā liels, dzidrs dārgakmens zem lidmašīnas spārna. Tās bija nesenās pagātnes ainas — tās zemes ainas, kurai viņš bija atdevis savus zē- nības un jaunības gadus un kuru pazina labāk nekā sirdij dārgo Latviju vai Pēterpili, kur pusbadā bija aizvadījis savu baskājaino bērnību. Profesoram Zonnenbaham Sibīrija bija ciešanu un katorgas simbols, bet viņam, Nikolajam Bērzariņam, — brīnum skaists novads. Ja viņam pavaicātu, kur viņš jūtas kā mājās, atbilde droši vien būtu tāda: Sibīrijā vai Tālajos Austrumos.

Un tāpēc, izdzirdējis profesora vārdus, ģenerālis pat nepasmaidīja.

—    Jūs domājat, ka jūs sūtīsim uz Sibīriju? Vai nebūs pārāk liels gods, profesora kungs?

—     Vai jūs pareizi pārtulkojāt? — Zonnenbahs kļuva nemierīgs. — Kāpēc tas ir pārāk liels gods? Es nesaprotu jūs.

—   Es pārtulkoju pareizi, — kapteinis pasmīnēja.

—    Kāpēc tad tas būtu pārāk liels gods?

—     Tāpēc, — Bērzariņš paskaidroja, visu sapratis, — ka, pirms atļausim jums kaut vai acis pamest uz mūsu laimīgo malu Sibīriju, liksim jums norakt un izmēzt to mēslu kaudzi, ko dēvējat par «trešo reihu». Kurš cits to darīs, ja ne jūs paši? Sibīrija jums būtu pārāk liela greznība.

—     Man ir visviens, kurp mani sūtīs, — pēkšņi pavēstīja Ģertrūde Zingere, — Vienalga, uz Sibīriju, uz Ziemeļpolu, pie baltajiem lāčiem vai pie tiem, kā viņus sauc, pie valzirgiem, ka tikai tālāk no šīm šausmām, no Vācijas un no Berlīnes. Sliktāk nebūs.

—    Dzirdējāt, profesora kungs?

—    Dzirdēju, — Zonnenbahs drūmi atbildēja.

—     Nekur jūs nebrauksiet, un jums pašiem vien būs jāizmēž sava Berlīne!

—     Jūs varat darīt ar mums visu, ko vien vēlaties, jo mēs esam uzvarēti, — Zonnenbahs sausi noteica. — Tikai vienā ziņā Zingeres kundzei ir taisnība — sliktāk nebūs.

Tobrīd pagrabā vēl kāds ienāca. Jauna meitene zaļā formas blūzē ar uzplečiem un Sarkanās Zvaigznes ordeni virs apaļās, pilnīgās krūts, ienāca lietišķi, braši sveicināja, pielikdama pie ķiveres mazo roku, un jautāja:

—    Atļausiet ievilkt telefonu, biedri ģenerālpulkvedi?

—     Ķeries tik pie darba, Vaļa, man tikai tevis vien trūka, lai es būtu pilnīgi laimīgs, — Bērzariņš teica, nemaz nepārspīlējot, un pasmaidīja. Kad viņam līdzās uzradās telefona aparāts un līdz ar to iespēja uzklausīt ziņojumus un nodot pavēles, viņš beidzot jutās savā stihijā.

—     Civiliedzīvotāji jāvāc no šejienes projām, — Vaļa paziņoja, nelaipni paskatījusies uz Ģertrūdi un Zonnen- bahu.

—     Nav vajadzīgs, — Bērzariņš atteica. — Mēs šeit neuzkavēsimies.

Viņš vienmēr ar labpatiku noskatījās, cik ātri un veikli meitene ievelk telefonu, mīļuprāt ieklausījās saraustītajā un no malas nesaprotamajā pazīšanās signālu valodā. Viņam tas bija vēl viens pierādījums, ka armijas aparāts darbojas nevainojami.

—    Biedri ģenerāli, sakari ir nodibināti.

r— Savieno ar Trīspadsmito!

Vaļa pasniedza klausuli un neapmierināti paskatījās uz pieklusušai iem vāciešiem. Zvana no armijas štāba, saruna var būt loti svarīga, tāpēc civiliedzīvotājus noteikti vajadzēja izraidīt ārā.

Arī Bērzariņš pameta acis uz vāciešiem, bet viņam nenāca ne prātā raidīt tos projām, jo krieviski tie tikpat nesaprot un necik slepena šī saruna nevarēja būt. Ģenerālis paņēma klausuli un tūlīt pat izdzirdēja labi pazīstamo armijas Kara padomes locekļa Bokarjova balsi.

—    Vai Pirmais? — klausulē jautāja.

—    Jā, tas esmu es, Pirmais, — ģenerālis atbildēja.

—    Kur tu esi? Nevarējām tevi sadzīt rokā. Tu atrodies Antonova saimniecībā?

—    Jā. Kaut gan, taisnību sakot, nē. Viņa darbības zonā, bet starp civiliedzīvotājiem.

—    Ļoti labi, — Bokarjovs nez kāpēc iesmējās. — Viss sakrīt.

—    Kas sakrīt? Par ko tu tur priecājies?

—    Tūdaļ apsveikšu tevi sakarā ar jauno norīkojumu.

Bērzariņam sažņaudzās sirds. Redz, kā. Tātad viņam tomēr nejaus ieņemt Berlīni. No tādām domām pagrabs likās smirdīgs un pretīgs, gaišais prieks, kas viņu bija nesis tik augstu savā virsotnē, apdzisa.

—    Uz kurieni mani pārcel? — Bērzariņš jautāja, tik cieši sažņaudzis rokā klausuli, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Un viņš sev pavēlēja saglabāt mieru, gandrīz vai nāves mieru. Šobrīd armijas skaidro, precīzo pavēlu sistēma viņam likās sevišķi nežēlīga. Cik tuvu bija īsta, neviltota laime, kad «nezvērs tiks sakauts savā midzenī», un Hitlera pēdējās mītnes, reihskancelejas ieņemšana, ko gaidīja cilvēki gan Maskavā, gan Vladivostokā. Tieši viņam, Bērzariņam, būtu laimējies pielikt punktu šim karam, taču tas nenotiks. Kā arvien, armijas vislielākā triumfa brīdī viņu pārcel citur.

Acīmredzot Bērzariņa balss iedrebēdamās bija nodevusi viņa uztraukumu, jo vada viņā galā, armijas štābā, kurš tobrīd atradās klusā Berlīnes priekšpilsētā Bīsdorfā, Kara padomes loceklis iesmējās.

—    Nezinu gan, par ko te vajadzētu priecāties, — Bērzariņš sausi noteica.

—    Toties es zinu, — klausulē atsaucās. — Nemāku teikt, vai tas būs arī prieks, bet liels gods gan, par to nav šaubu. Klausies pavēli: «Ņemot vērā 5. triecienarmijas loti sekmīgo virzīšanos uz priekšu, kā arī tās pavēlnieka

Padomju Savienības Varoņa ģenerālpulkveža N. E. Bērzariņa personiskās īpašības, iecelt viņu par Berlīnes pilsētas pirmo padomju komandantu un padomju garnizona priekšnieku. 1945. gada 24. aprīlī. 1. Baltkrievijas frontes pavēlnieks maršals Žukovs.» Nu, vai patīk?

Mokoši smagais nemiera vilnis lēni atplūda no sirds. Šī pavēle nozīmēja vairāk nekā visaugstākie apbalvojumi. Tiesa gan, šādai izvirzīšanai ir arī otra puse. Tas ir ne vien liels gods, bet arī tik milzum liels un sarežģīts darbs, ka vai elpa aizraujas.

Nu, kas attiecas uz darbu, kaut arī neierastu, tas viņu nebaida.

Bērzariņš paskatījās uz vāciešiem, kas bija pagrabā, un negaidot atskārta, ka viņa attieksme pret tiem ir spēji mainījusies. Pirms brīža viņam bija gluži vienalga, kā iegrozīsies šo cilvēku liktenis. Tagad viņš juta atbildību par ikvienu no tiem. Bērzariņa vara bija neiedomājami palielinājusies. Viņš var nodot tiesai un saskaņā ar kara laika bargajiem likumiem nošaut katru par vissīkāko pārkāpumu. Taču nu viņam ir arī jāzina, vai šiem cilvēkiem ir ko ēst un dzert. Berlīne ir sagrauta drupās, bet šajās drupās dzīvo cilvēki, un viņš, Nikolajs Bērzariņš, pilnīgi negaidot kļuvis atbildīgs par viņu dzīvību un nākotni.

—    Vai patīk? — klausulē noskanēja, jo klusuma brīdis bija ieildzis un kļuva divdomīgs.

—   Patīk. Pat loti! Paldies par labo vēsti!

—   Jāpiebilst: kad tevi iecēla par komandantu, tika domāts arī par palīgiem. No Maskavas pie mums izlido biedrs Valters Ulbrihts un liela vācu biedru grupā. Pēc dažām dienām ieradīsies ari biedrs Vilhelms Pīks.

—    Tā tik tiešām ir laba ziņa, — Bērzariņš jau bija atradis sevī spēku smaidam. Nākamie pienākumi, kas pirmajā brīdī biedēja ar savu neikdienišķumu, nu vairs nelikās tik sarežģīti. Nē, nevajag sevi mierināt, iespaids nav bijis maldīgs — darbs būs neiedomājami sarežģīts un atbildīgs.

«Nekas,» Bērzariņš nodomāja, «kaut tev nav nācies būt par vācu galvaspilsētas komandantu, pacenties arī šajā darbā parādīt, ko tu spēj. Tas laikam gan ir grūtāk nekā komandēt armiju. Kāpēc tā? Vāciešiem var dot pavēles, un viņi tās, bez šaubām, izpildīs. Ir tikai labi jāzina, ko vajag pavēlēt. Nu, ko tur lai dara — neviens par meistaru nav piedzimis.»

—     Tas būtu viss, — klausulē noburkšķēja. — Vai tu drīz atgriezīsies?

—     Vēl nezinu, tas atkarīgs no situācijas. Taču sakari būs visu laiku. Un, lai gan es tagad esmu Berlīnes komandants, tomēr pilsētu vēl vajag ieņemt.

—     Es domāju, ka tā vairs nav problēma, — sacīja Kara padomes loceklis. — Mēs ieņemsim Berlīni.

—    Jā, mēs noteikti ieņemsim Berlīni. Sveiki.

Bērzariņš atdeva klausuli Vaļai un paskatījās apkārt, it

kā pirmoreiz būtu ieraudzījis šo pagrabu, vāciešus un nopostīto pilsētu. Kaut kas pašos pamatos, principiāli bija mainījies ne tikai viņa dzīvē, bet arī pašā attieksmē pret dzīvi. Vai tiešām viņam tagad būs jāveic pilnīgi pretējs darbs tam, ko bija darījis līdz šim?

Patiesību sakot, kāpēc pretējs? Vai armijas komo/idē- šana un darbs komandantūrā nav vienas ķēdes posmi, vai tas nav loģisks uzvaras iznākums?

—     Atļaujiet jūs apsveikt sakarā ar iecelšanu Berlīnes komandanta amatā. — Adjutants izstiepās miera stājā ģenerāļa priekšā.

—     Paldies, — Bērzariņš pasmaidīja. — Man tikai šķiet, ka tur nav ko sevišķi priecāties. Katorgas darbs.

—     Toties kāds gods! — kapteinis nerimās. — Berlīnes pirmais padomju komandants! Skan iespaidīgi.

—     Skan jau, skan, — Bērzariņš atsaucās, domīgi noskatīdamies uz profesoru Zonnenbahu.

Vecais vīrs stāvēja, nenovērsdams no ģenerāļa mazo, dziļi apslēpto acu skatienu, kas bija ass kā jau ārstam. Viņš nesaprata krieviski, bet vairākas reizes atkārtotais vārdu savienojums «Berlīnes komandants» bija nonācis līdz viņa apziņai. Profesora sen neskūtie vaigi noraustījās, lūpas sašķobījās. Un viņš, pats sev par šausmām, sacīja:

—     Es atļaušos aizrādīt, ka vispirms vajag ieņemt Berlīni un tikai pēc tam var iecelt komandantu.

Adjutants precīzi pārtulkoja, un Bērzariņš pasmējās.

—     Pasakiet viņam, kaptein, ka Berlīni mēs katrā ziņā ieņemsim un tur neko vairs nespēj grozīt ne pats velns, ne Hitlers, ne Čērčils, ne Trumens. Bet attiecībā uz profesoru man ir kas padomā. Gribētos cerēt, ka viņš nav bijis pārāk aktīvs hitlerietis. Un, ja arī ir bijis, tad šobrīd tam nav īpašas nozīmes. Vēlāk noskaidrosim.

—    Es neesmu bijis hitlerietis, — profesors sašuta.

—     Tagad visi tā sacīs, — Ģertrūde Zingere filozofiski noteica. — Tagad visi vācieši pasludinās sevi par komunistiem, bet visrūdītākie nacisti pat nēsās sarkanas lentītes pie svārku atloka. Taču profesors Zonnenbahs runā patiesību. Viņš nav bijis hitlerietis, kaut arī ir izoperējis Hitleram apendicītu.

—    Tas bija mans profesionālais pienākums, — profesors apskaitās.

—    Diezgan, — Bērzariņš pārtrauca strīdu. — Tagad tam nav nekādas nozīmes.

Viņš izņēma no planšetes piezīmju blociņu, uzrakstīja dažus vārdus uz lapiņas, izplēsa to, ka nošvirkstēja vien, un sniedza Zonnenbaham.

—    Kapteini, pārtulkojiet! Tā ir caurlaide iekļūšanai pie manis komandantūrā.

—   Kur tā atradīsies? — profesors jautāja.

—    Vēl nezinu. Gan sameklēsiet. Pēc divām dienām, ne vēlāk, man vajadzīgi jūsu apsvērumi par Berlīnes sanitāro stāvokli. Ja tas tiks izdarīts agrāk, būšu loti pateicīgs.

—    Jūs jau esat iejuties Berlīnes komandanta lomā? — Zonnenbahs vaicāja.

—    Jā, esmu. Šo caurlaidi varat uzrādīt virsniekiem un kareivjiem. Viņi jums palīdzēs.

—    Es vēlreiz uzdrošinos aizrādīt, — profesors klusi sacīja, jau pats saprazdams, cik ļoti nevietā, varbūt pat neprātīgi ir viņa vārdi, — Berlīni vēl vajag ieņemt.

Bērzariņš neko neatbildēja, jo pagrabā iedrāzās ziņnesis, kurš bija aizvedis Gerdu Baumu uz medicīniski sanitāro bataljonu. Viņa sejā staroja priecīgs smaids, it kā nupat viņam būtu izdevies nostrādāt kādu asprātīgu joku.

—    Biedri ģenerālpulkvedi, — viņš ziņoja ģenerālim, — jūsu pavēle ir izpildīta.

—    Bērns piedzima?

—    Tieši tā! Puika! Nu, bet ceļā gan bija tīrais posts. Nevar ne izstāstīt, ko pārdzīvoju. Jau domāju, ka laimīgi aizvedīšu līdz galam. Te kā noblīkšķ šāviņš — viņa aiz bailēm piedzemdē turpat mašīnā. Nepaspēja ne iekliegties. 301. medicīniski sanitārajā bataljonā izcēla viņus no vilīša. Teica, ka viss būšot labi.

Viņš izskatījās tik lepns un apmierināts, it kā pats būtu laidis pasaulē puiku.

—    Vai segu atvedāt? — Gertrūde piesardzīgi pajautāja. Un kapteinis tulkojot par iesmējās. Karš beidzas, Berlīne krīt, teju, teju būs uzvara, piedzimis bērns, un pēkšņi — še tev — kaut kāda netīra, izdilusi segai

Turpretim seržants jautājumā nesaskatīja neko smieklīgu.

—    Sacīts — darīts, — viņš atbildēja. — Zināms, esmu atvedis. Kam tādu lupatu vajag?

—    Vācijai, — Zonnenbahs pateica. Un Bērzariņš vērīgāk paskatījās uz profesoru. Bērzariņam visu laiku bija gribējies saprast, kas kremt vecā vīra sirdi.

—    Pilnīgi pareizi, Vācijai, — ģenerālis atkārtoja. — Kas notiek ārā?

—    Liekas, viss ir klusu, — adjutants atbildēja.

Un, kaut gan klusums Berlīnē bija visai nosacīts jēdziens, Bērzariņš saprata, ka palikt šeit vairs nav vajadzības, — sākas kauja par aviācijas ministrijas ēku, gestapo un, galvenais, reihskanceleju, kur uzturas Hitlers.

—    Vaja, — ģenerālpulkvedis pavēlēja, — satin vadu! Pāriesim uz Antonova komandpunktu, no turienes viss būs labāk pārskatāms. Profesoram ir taisnība, Berlīni vēl vajag ieņemt.

Tovakar Bērzariņš aizgāja gulēt ļoti vēlu, kad bija jau sabiezējusi ogjmelna tumsa. Ģenerālis pavēlēja, lai viņu pamodina sešos rītā. Miegam atlika visai maz laika, jo priekšējās līnijās kauja ritēja dienu un nakti.

Šimbrīžam viņš bija apmeties Berlīnes austrumu nomalē; neliela, divstāvu namiņa istaba, pirmoreiz ieraudzīta, likās brīnum pazīstama. Cik tādu istabu, pagrabtelpu un blindāžu netika nomainīts pa kara laiku! Viņam vajadzēja pagulēt, lai rīt, pareizāk sakot, jau šorīt galva būtu skaidra un spētu domāt. Četras stundas miega — tas jau ir daudz.

Viņš gulēja mājā, kuras īpašnieki bija aizbēguši neatskatīdamies. Gulta — plata un ērta. Nudien, viņš nekad savā mūžā neiemācīsies gulēt zem pēļiem. Rītdien pat jāliek izmest tos ārā un atvest mūsu segas.

Viņš gulēja un skatījās sienā. Viņam šķita, ka nespēj aizmigt to sasodīto sarkano pēļu dēļ. Patiesībā cēlonis bija gluži cits.

Kā viņš tagad dzīvos? Kāda pārvērtība notikusi viņa mūžā?

Nu kas tur ko raizēties? Dzīvos tāpat kā līdz šim — un cauri. Nē, tā kā līdz šim vairs nevarēs dzīvot.

Ne tikai viņa dzīvē vien, ikviena padomju karavīra dzīvē notiek krass, iespējams pat, ka sāpīgs lūzums. Gandrīz četrus gadus viņus visus, sākot ar kareivjiem un beidzot ar ģenerāļiem, mācīja nogalināt vāciešus. Tas bija neatliekams aktuāls uzdevums, tas bija dzīvības un nāves jautājums. Ja tu nenogalināsi vācieti, viņš sagrābs tavu dzimto zemi, nogalinās tevi vai padarīs par vergu.

Un nu Bērzariņš ir kļuvis par Berlīnes komandantu, nu viņam vairs nebūs jādomā par to, kā iznīcināt vāciešus, bet vajadzēs gādāt par to, lai viņu dzīve būtu brīva un laimīga. Vai no viņa neprasa pārāk daudz? Četri gadi — tas ir ilgs laiks. Naids bija ieaudzis sirdī, iesīkstējis. Ak vai, cik viņiem visiem būs grūti mainīt šīs jūtas.

Un, taisnību sakot, vai tās maz vajag mainīt?

Berlīnes komandanta postenī viņš būs bargs, kā to prasa kara laiks, un arī patiešām taisnīgs. Viņa rokās tiek nodota liela vara. Tātad ikviena berlīnieša liktenis būs atkarīgs no viņa. Hitlers nav vienpersoniski izveidojis savu fašistisko reihu. Viņam palīdzēja daudzi jo daudzi vācieši. Birģeri lēti vien noticēja, ka viņi ir pārcilvēki.

Taču bija arī Tēlmanis, Ulbrihts, Pīks un vispār vācu komunisti. Vācijā viņu bija gandrīz pusotra miljona.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada divdesmit pirmajā jūnijā kāds vācu jefreitors pārnāca pār mūsu robežu un brīdināja, ka nākamajā dienā sāksies karš. Viņam nenoticēja, tomēr ziņoja tālāk. Ziņojums nonāca Maskavā divdesmit otrā datuma rītā. Jefreitors bija komunists un droši vien bija riskējis ar dzīvību. Vēlāk daudzi gūstekņi uzdevās par komunistiem, bet tā jau bija maskēšanās.

Un nu viņam, ģenerālim Bērzariņam, būs jārūpējas par to, lai vācieši neciestu badu, lai pilsētā iestātos pilnīgs miers, lai viņiem atvērtu kino un teātrus.

Komandantūras aparātā būs daudz kareivju un virsnieku. Komandanta noskaņojums, lai kā to slēptu, gribot negribot ietekmēs viņus. Ja neizzudīs naids pret vāciešiem, ja attieksme paliks tāda, kādu ieaudzinājušas kara gadu avīzes un plakāti, tad neko neizdosies paveikt. Bez iedzīvotāju palīdzības nav iespējams pat novākt drupas ielās.

Kaut kur ne visai tālu dārdēja lielgabali. Ģenerālis zināja: tur notiek kauja par kārtējo ēku. Hitleriešus vajadzēja iztriekt, izkvēpināt no katras mājas, no katras spraugas. Bērzariņš pagriezās uz otriem sāniem un piepeši atskārta, ka viņš apskauž vīrus, kas cīnās priekšējās pozīcijās, — viņiem viss palicis nemainīgs, ienaidnieku, kurš nepadodas, vajag iznīcināt.

«Berlīni vēl vajag ieņemt…» bija teicis vecais profesors, kurš izskatījās pēc sirma eža. Nez vai viņš atnesīs savus apsvērumus par pilsētas sanitāro stāvokli? Pilnīgi iespējams, ka atnesīs, — vācieši ir akurāti cilvēki,

Par ko uztraucās tā jaunā vāciete, tā dzemdētāja, kad ziņnesis pārmeklēja pagraba kaktu? Tur taču neviena nebija un nekas aizdomīgs neatklājās. Sasodīts, kādi nieki nāk prātā. Vajag pagulēt, visādā ziņā jāaizmieg, lai no rīta būtu možs un enerģisks… Rīt Berlīnē ir lielā uzbrukuma diena. Cik dārgi maksā šīs četrdesmit piektā gada aprija pēdējās dienas!

Miegs nenāca, lai gan nebija gulēts arī iepriekšējo nakti. Nekas, izgulēsies pēc uzvaras. Un šī ilgotā uzvara jau ir pavisam tuvu, un tieši viņam, ģenerālim Bērzariņam, lemts to redzēt paša acīm.

Viņš mēģināja iedomāties Berlīnes karti. Lūk, tur dodas uz priekšu viņa korpusi. Divīziju komandieriem vēl un vēl jāatgādina, lai netaupa šāviņus un lai saudzē kareivju dzīvības. Sirds sāp par tiem, kas krīt Berlīnē, nogājuši visu garo ceļu no Stajingradas. Mirt negribas nekad. Taču tagad, kad uzvara ir tik skaidri saredzama, kad tā jau stāv tepat priekšā tikpat kā ābols uz šķīvja, ir sevišķi rūgti mirt. Pielūko, lai šis ābols neizrādītos par aviobumbu vai smago mīnu … Berlīni vēl vajag ieņemt.,. No kā gan tik Joti baidījās tā vācu dzemdētāja? Kambarī taču nekā cita nebija kā vienīgi lupatas …

Viņš tik piepeši aizmiga, it kā neredzama būtne būtu izdzēsusi viņa apziņu. Ziņnesis viņu pamodinās sešos…

Cik vēl atlicis laika līdz sešiem … Izrādās, piecas minūtes. Aiz logiem, kas aizklāti ar vieglu, melnu kartonu, jau ir gaišs. Vai viņš bija iemidzis vai ne?

Protams, bija iemidzis. Galva ir skaidra un darbaspējīga.

Lēni paveras durvis.

—    Biedri ģenerālpulkvedi, jūs pavēlējāt.. s

—    Jā, paldies, es vairs negulu.

Berlīne jāieņem, cik ātri vien iespējams, un tam jāveltī visa uzmanība. Ar civiljautājumiem tikmēr lai nodarbojas kāds cits. Būs jāieceļ īpašs vietnieks. Tā arī izdarīsim.

Sešos ziemeļu pusē sākās kanonāde. Bērzariņš zināja: tur 3. triecienarmija turpina uzbrukumu. Tās darbības zonā ir reihstāgs. Hitlers ir apmeties nevis reihstāgā, bet reihskancelejā, un tur fašisti pretosies visniknāk.

Ģenerālis piecēlās no gultas, dusmīgi atmetis pēli. Jauneklīgi izstaipījās, tā ka nobrakšķēja kauliņi. Ir ļoti patīkami izjust, ka augums ir vesels un spēcīgs. Tagad jānomazgājas un tad pie darba. Brokastis var ieturēt vēlāk, Cdens mirguļo vien — tas ir svaigs un dzestrs. Ziņnesis to le j virsū netaupīdams… Protams, četras stundas miega — tas ir visai maz. Tomēr labi, ka izdevies pagulēt kaut vai tik daudz, jo šajās pēdējās dienās miegs jau ir īsta greznība. Šurp bārdas nazi, drīzāk tiksim galā ar šiem sīkumiem un ķersimies pie kartes! Kāda tā izskatās šorīt?

Operatīvās daļas priekšnieks, redzams, šonakt nemaz nav gulējis. Acis apsarkušas, vaigus klāj melni bārdas rugāji, deguns kļuvis smails. Būs jādzen gulēt ar pavēli, jo darbs nav vienā dienā padarāms. Berlīni vēl vajag ieņemt.

Un piepeši Bērzariņam šie vārdi ieguva gluži citādu psiholoģisku jēgu. Pilnīgi pareizi, Berlīni vēl vajadzēs iekarot, pēc tam kad būs beigusies kauja un kad sagrautajās ielās un laukumos būs iestājies klusums. Pašreiz Berlīne ir ienaidniece. Bet tā jāpārvērš par draugu. Un tas ir galvenais komandanta Bērzariņa uzdevums. Un kas tad būtu jāpārvērš par draugiem? Šie vācieši ar resnajiem mūjiem, kas ierīkojuši Osvencimu un Zaksenhauzeni? Ģenerālis bija redzējis gan vienu, gan otru. Drausmīgākais pasaulē ir pārdomāta un organizēta cietsirdība. Un nu šos cilvēkus, kas bija sūtījuši bērnus gāzes kamerās, mocījuši viņa līdzpilsoņus un kas blokādes cilpā gandrīz nožņaudza viņa sirdij dārgo Ļeņingradu, viņam vajadzēs apgādāt ar pārtiku un ne tikai to …

Redzams, vajadzēs gan.

Bērzariņš skatījās pilsētas plānā un skaidri redzēja, cik t.ilu uz priekšu bija pavirzījušās viņa divīzijas. Patlaban t.is sturmē Gerlicas staciju, un drīz tā būs ieņemta. Tagad objekti ir apzīmēti ar numuriem. Patentu pārvalde. Aviā- cijas ministrija — Gēringa midzenis. Milzīgā gestapo ēka, kas stiepjas veselu kvartālu. Pēc izlūku ziņām, SS reihsfī- rera Himlera tur nav, pirms vairākām dienām viņš aizbēdzis uz Rietumiem. Bet viss arhīvs palicis, un tas jādabū rokā, ja vien iespējams, neskarts. Ja aiz gestapo paiet kādus četrus kvartālus tālāk pa Vilhelma ielu, jau var saskatīt reihskanceleju, kur patvēries Hitlers. Ak vai, cik sūri un asiņaini būs šie pēdējie kvartāli! Neko darīt, tie ir pēdējie šī kara kvartāli… Līdz tiem bija jānoiet tāls ceļš, turpat četru gadu garumā.

—    Kapteini, izsauciet man vilīti!

—   Tieši tā!

—    Biedri ģenerālpulkvedi, jums vajadzētu paēst brokastis.

Tā ir ēdnīcas viesmīle Taņa. Viņas lūpās rotājas priecīgs smaids. Kā gan viņš agrāk nebija ievērojis, cik daiļa ir šī meitene! Varbūt visus padarījusi skaistus uzvaras tuvošanās? Varbūt arī viņš kļuvis īsts skaistulis?

Un pēkšņi viņš pasmaidīja: īstais brīdis, lai domātu par sevi! Steidzīgi jāpaēd gulašs, jāpadzer tēja ar cepumiem — un darīts. Nu kur tad ir tas vilītis?

Bērzariņš vēlreiz uzmanīgi ieskatījās Berlīnes plānā. Viņam jāpārredz savu karaspēka dalu virzīšanās uz priekšu. Bez tam arī jādomā par kaimiņiem. Ģenerāla Kuzņecova 3. triecienarmija dodas uz reihstāgu, ģenerāla Cuikova 8. gvardes triecienarmija — uz Tīrgarteni, viņš ir kaimiņš kreisajā pusē. Pagriezies uz ziemejiem, viņš ieies Bērzariņam aizmugurē. Kolīdz būs sakari ar maršalu Zukovu, vajadzēs lūgt, lai precizē robežlīnijas starp armijām, citādi var rasties juceklis …

Vilītis nobrauca dažus kvartālus un apstājās. Tālāk ielu nosprostoja mašīnas, vezumi, gruveši — ne tur iziet cauri, ne tur izbraukt. Visi steidz uz Berlīni, visiem gribas redzēt, kā kritīs «trešais reihs». Varbūt pat izdosies redzēt fīreru? Bālu, pārbijušos, sagūstītu. Tas gan būtu vareni! Derētu viņu iesprostot būri kā traku suni un izlikt Sarkanajā laukumā Maskavā. Lai visi apskata.

Pa apvedceļu viņi nobrauca vēl kādus divus kvartālus un atkal apstājās. Ceļu aizšķērsoja vezumnieki, tā ka nevarēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Bērzariņš kļuva nemierīgs. Visa šī cilvēku, zirgu, vezumu un automašīnu drūzma var kļūt bīstama, aizkavēt manevrēšanu vai pat to izjaukt. Taču manevri droši vien vēl būs nepieciešami.

—    Brauc atpakaļ uz armijas štābu! — ģenerālis pavēlēja.

—    Salīduši te visi čupā, — šoferis jutās tāds kā vainīgs, ka viņiem nebija izdevies izlauzties cauri.

—   Atlikt sarunas!

Bērzariņš pameta acis pulkstenī — tik daudz laika izšķiests šajā veltīgajā braucienā! Pie štāba priekšnieka viņš iegāja sapīcis un norūpējies. Paskatījās uz Berlīnes plānu — tur jau bija jaunas atzīmes. Vīri strauji laužas uz priekšu.

—          Izdodiet pavēli nekavējoties izvest no Berlīnes visus vezumniekus! Nav iespējams tikt cauri ne kājām, ne braukšus — katra divīzija velk sev līdzi visu aizmugures saimniecību. Ja vajadzēs manevrēt, viņi mums saistīs rokas. Es nevarēju izlauzties uz 32. korpusu. Kā tad varēs pievest šāviņus vai aizgādāt prom ievainotos?!

—   Tiks nokārtots, biedri ģenerālpulkvedi!

—   Priekšniecība nemeklēja?

—   Nē, viss ir klusu.

—   Tad jau labi.

Bērzariņam nepatika uzturēties augstas priekšniecības acu priekšā. Maršala klātbūtnē viņš jutās neveikli, un viņam vienmēr gribējās atrasties cik iespējams tālu no tā štāba, vislabāk savā komandpunktā.

—          Atļausiet uzrunāt? — Pienāca klāt štāba dežurants. — Te ir ziņas par vakarējiem zaudējumiem.

Bērzariņš paskatījās un sadrūma. Hitlerieši nevienu ēku neatdod bez kaujas, un visur tiek ievainoti vai nogalināti karavīri. Berlīnē bija 'četri miljoni iedzīvotāju. Un cik namu? Būs jāsamaksā barga maksa, iekām sabruks šī nolādētā impērija.

—   Skaidrs. Vai mums rezervē ir artilērija?

—   Tieši tā! Lūk, karaspēka daļu saraksts.

—          Tātad vediet ārā no pilsētas karaspēka aizmugures daļas un pastipriniet divīzijas ar pašgājējas artilērijas iekārtām. Lai apšauda. Ne Hitlera štābs, ne reihgkanceleja, ne reihstāgs nav tā vērti, lai par tiem atdotu tik daudz dzīvību.

—   Tieši tā!

—          Par manas pavēles izpildi ziņosiet precīzi četrpadsmitos. Es būšu 301. divīzijas komandpunktā.

—   Tieši tā!

Un atkal starp drupām un vezumniekiem lavierē stūrainai vabolei līdzīgais vilītis. Acu priekšā iznirst milzīgs «U» burts — tur ir ieeja Drēzdenes ielas metrostacijā, kur izvietojies Antonova komandpunkts.

Pārdesmit pakāpienu lejā, tumsā… Labāku vietu komandpunktam laikam gan nevarētu atrast.

—          Biedri ģenerālpulkvedi, — Bērzariņa priekšā nostājās neliela auguma karavīrs — vēl gluži jaunais divīzijas komandieris Antonovs, — mēs sekmīgi virzāmies uz priekšu, esam ieņēmuši Kurta dambi un Udensvārtu laukumu.

v

— Ak tad tāds ir viņu metro?

—    Tieši tā!

Bērzariņš neviļus pieķēra sevi, ka viņš raugās dzijajā, tumšajā tunelī gluži no citāda — nemilitāra viedokļa un it kā mēģina iedomāties uz sliedēm zaļus, mirdzošus vagonus, bet virs tiem pie griestiem plafonus, kas izstaro bālu, nespodru gaismu. Viņš papurināja galvu, gribēdams aizgaiņāt nepiederīgās domas. Pulkvedis, kas komandēja divīziju, nesaprata šo kustību un kļuva nemierīgs.

—   Viss kārtībā, — Bērzariņš nomierināja viņu. — Bet kas tie par fričiem?

Lejā uz sliežu ceja gulēja vairāki līķi zajās uniformās.

—   Mums uzbruka no metro. Sakaru mezglam. Meitenēm vajadzēja ķerties pie automātiem. Gūstekņi jau aizvesti, bet tur tos vēl neesam paguvuši iznest ārā.

Berlīne it visiem sagādāja kādu pārsteigumu. Ko tā būs pietaupījusi Bērzariņam tam laikam, kad būs noskanējis pēdējais šāviens un karš būs beidzies? Par to laiku pašreiz pat negribas domāt, tik nereāls tas šķiet.

—    Mums ir lieli zaudējumi, biedri ģenerālpulkvedi.

—   Mēs bijām ieplānojuši izvest uz pāris dienām jūsu divīziju atpūtā, tomēr pārdomājām. Kaujas laikā jūs saņemsiet papildinājumu. Citās divīzijās ir satraucošāks stāvoklis.

Un tā bija tīra patiesība. Priekšējās līnijās no katras ēkas atbild ar pretuguni. Ja paiet četrus piecus kvartālus atpakaļ — tur valda klusums. Tur jau var redzēt tipisku ainu — rotas pavārs ar prāvu pavārnīcu lej viru vācu karavīru katliņā. Sievietes rokas, kas tur alumīnija trauku, šķiet gluži caurspīdīgas. Cik dienas viņa nav ēdusi? Veikalu durvīm un skatlogiem priekšā nolaidās smagie tērauda aizvari, tiklīdz padomju karaspēks tuvojās galvaspilsētai. Sieviete saņem to katliņu, taču neēd, viņa steidz ar savu dārgo nesamo kaut kur dziļāk drupās. Tur pagrabā droši vien palikuši viņas bērni. Rinda pie lauka virtuves stiepjas garumā. Bērzariņš skatās bērnu bālajās sejās un jūtas neveikli — it kā viņš, Berlīnes komandants, kaut ko nebūtu izdarījis, lai šie bērni neciestu badu.

Dīvaina sajūta, jo pie visa taču vainojams Hitlers, nevis Bērzariņš. Nu, no Hitlera vairs nav ko prasīt, turpretim Bērzariņš tagad ir komandants. Labi, jo drīzāk tiks ieņemta Berlīne, jo mazāk asiņu tiks izliets un mazāk badosies bērni. Ar ko gan lai viņus ēdina, pēc tam kad būs noklusis pēdējais šāviens? Visa atbildība par pilsētnieku labklājību taču gulsies uz komandantu… Nu lai cieš vien badu!

Vai viņi domāja par mūsu Ļeņingradas bērniem? Lai tagad izjūt uz savas ādas, ko nozīmē karš …

Kādas aplamas domas lien galvā. Būs vien jāgādā par katra berlīnieša dzīvi un pat jāatbild par to. Tā tik vēl trūka! Un tomēr viņam tas būs jādara — gribot negribot.

—    Pulkvedi, vēlu jums panākumus, — Bērzariņš sacīja atvadoties. — Divīziju papildināsim jau šodien pat. Piešķirsim visu, kas vajadzīgs. Reihskanceleju, to pašu «nezvēra midzeni», kur patvēries Hitlers, ieņemt acīmredzot vajadzēs jums. Būtu loti labi, ja izdotos fīrera kungu dabūt rokā dzīvu, taču uz to ir maz cerību. Lai nu kā, netaupiet šāviņus, bet saudzējiet kareivjus!

—    Tieši tā, biedri ģenerālpulkvedi!

Atgriezies savā komandpunktā, Bērzariņš skaidri iztēlojās kaujas ainu. Tagad notikumi sekoja cits citam neapturamā straumē. Dienu nomainīja nakts, un, patiesību sakot, starp tām nebija nekādas starpības. Bērzariņš strādāja kā labi noregulēta un iesildīta mašīna, viņš atrisināja simtiem, ja ne tūkstošiem jautājumu, deva pavēles un gudroja pie kartes, apzinādamies, ka šīs ir vissvarīgākās dienas viņa mūžā. Tieši tālab, lai strādātu ar tādu iedvesmu, ar tādu atdevi, lai izcīnītu uzvaru, viņš bija dzimis, mācījies, karojis un dzīvojis.

Kaujas ziņojumi kļuva arvien reālāki, tajos parādījās jauni nosaukumi. Bija ieņemta patentu pārvaldes ēka, aviācijas ministrija, gestapo kvartāls. Un beidzot tika dots trieciens ienaidniekam tieši sirdī, sturmējot visu reihs- kancelejas ēku kompleksu.

Pirmais Maijs pienāca silts un jauks. Vāczemē bija iestājies koši zaļais pavasaris ar jauno, lipīgo lapiņu spirgtumu, bet Berlīnē — dūmi, uguns un smirdoņa. Te paspīd silta, nespodra saulīte pie debess, te parasina lietutiņš. Tikai neviens to neievēro — nav laika. Ir jādod vēl viens trieciens, tad vēl un vēl, līdz kritīs reihskanceleja un būs iznīcināts Hitlers.

Virs reihstāga jau plīvo Sarkanais karogs, bet lejā, tā pagrabos, vēl notiek kauja. Tur pretojas bojāejai nolemtie, un apziņa, ka tās ir beigas, liek cīnīties vēl jo niknāk. Un varbūt viņi vēl cer, ka kaut kas mainīsies, varbūt notiks brīnums? Brīnums jau bija noticis, tikai nevis šeit, bet tālajā piesnigušajā, visu vēju izsaldētajā Staļingradā.

Viņi vēl mēģina novilcināt laiku. Sūta parlamentārus, kuriem nav nekādu pilnvaru. Acīmredzot tur, reihskan- celejas pagrabos, valda bezcerība, šaušalīga nekārtība, jo viņi apzinās drošu un nenovēršamu sakāvi. Ikviens domā par savu dzīvību, tomēr disciplīna vēl turas. Hitlers svin kāzas ar Evu Braunu, vēlēdamies pirms nāves nokārtot savas ģimenes lietas. Šīs kāzas liekas smieklīgas un nožēlojamas uz lielās kaujas fona. Pēc tām viņš izdara pašnāvību noindējoties, un šī nāve atbrīvo no disciplīnas važām visu viņa svītu. Tagad nevienam vairs nav prātā «trešais reihs», visi domā tikai par savas ādas glābšanu.

Vēl tiek sastādītas valdības un tiek dalīti ministru portfeli, viens otrs vēl mēģina izsist sev kādu labumu. Taču visi jau saprot, ka tā ir agonija. Reihskancelejas kolonnu galeriju negrauj ar lielgabaliem, tur atklāj uguni no automātiem. 5. triecienarmijas 301. divīzija ieņem reihskan- celeju. Un piepeši Berlīnē iestājas klusums. Tas ir visai nedrošs un nestabils, vēl uzliesmo īsas sadursmes te pie Brandenburgas vārtiem, te aviācijas ministrijas pagrabos. Taču tie jau ir atsevišķi izņēmuma gadījumi. Pilsētā valda klusums.

Lēni, smadzīgi slīgst zemē sprādzienu biezie, melnie dūmi un sarkanie ķieģeļu putekli. Līņā smalks lietutiņš. Berlīnē valda klusums. Ir 1945. gada 2. maijs.

Hitlerieši nāk ārā no bumbu patvertnēm, dažs labs pat smaida. Karagūstekņi stājas kolonnās. Viņiem vajadzētu nevis smaidīt, bet skaļi un līksmi smieties, dziedāt no prieka, gavilēt pilnā balsī, jo viņi ir palikuši dzīvi…

Agri no rīta ģenerālis Bērzariņš brauca no sava štāba (tas bija izvietots kara Inženieru skolā Karlshorstē — Berlīnes austrumu priekšpilsētā) uz reihskanceleju. Ielas aizsprostoja sadegušas mašīnas un drupas, turklāt visu laiku vajadzēja sargāties, lai uz galvas neuzgāžas kāda brūkoša siena. Gūstekņu kolonnas gāja citas pēc citām, arī starp tām vajadzēja kaut kā izmanīties, tikt cauri. Cik gan grūti te bijis lauzties cauri, kad ienaidnieks no katra pagraba, no katra loga spļāva niknu uguni!

Un visu tin skāņie pisoksilīna dūmi, degunā cērtas kaļķu un sadauzīto ķieģeļu putekļu kodīgā smaka, kurai jaucas klāt smagā līķu dvaka. Zem drupām ir daudz līķu. Ielās un namos tie gul tūkstošiem. Berlīni vajag iztīrīt un izmazgāt. Un par tās tīrību nav atbildīgs neviens cits kā tās komandants, Pilsētu vajag arī paēdināt. Acīmredzot viņš atbild arī par to. Neko teikt, ir nu gan darbiņš! Nekas, vai nu tik vien dzīvē pieredzēts. Ja jau esam iemācījusies sakaut hitleriešu armiju, gan jau tiksim galā arī ar uzvarēto Berlīni. Vispirms tikai labi japaskatas, kas tā ir par saimniecību.

Ja vērīgi ielūkojas, jāatzīst, ka šeit ir baismi dzīvot. Nav ne ūdensvada, ne elektrības, ne kanalizācijas — viss izpostīts. Metropolitēns daļēji applūdināts — tas ir Hitlera pēdējais noziegums. Staigāt pa ielām nav droši. Turklāt pilsētā var izcelties epidēmija. Berlīnes apgāde ar pārtiku ir pārtraukta, bet pilsētā ir četri miljoni iedzīvotāju, un visi ir izsalkuši. Ir nu gan jums tikusi varen jauka un vilinoša saimniecība, biedri Bērzariņ! Nez no kuras puses tam visam lai ķeras klāt, no kuras malas lai šai kancītī kož?

Pie gestapo ēkas drūzmējas pūlis. No visdziļākajiem pagrabiem ved ārā pēdējos gūstekņus, viņi ir norāvuši sev uzplečus un atšķirības zīmes, taču esesiešu formas tērps ir saredzams pa gabalu. Tas nams ir baisms un draudīgs.

Un tomēr visvairāk pievelk un interesē reihskanceleja. Gandrīz četrus gadus to dēvēja par «nezvēra midzeni». Tas patiesi ir midzenis. Ļoti komfortabls un labi iekārtots — un tomēr midzenis. Garajā kolonādē vēl joprojām palikuši izmētāti smilšu maisi, bojāti ieroči, gul līķi. Hitlera kabinetā uz galda atstāta izklāta Berlīnes karte un Rommela feldmaršala zizlis. Kā tas te gadījies, nav zināms. Kāpēc tieši Rommela zizlis? Tā īpašniekam bija jānošaujas, jo Himleram bija nācis ausīs par Rommela separātajām sarunām ar angļiem bez Hitlera ziņas. Viņi te plēsušies kā zirnekļi burkā, cits citu iznīcinādami. Ge- belsa un viņas sievas līķi guj blakusistabā — tie ir tikai apdeguši, uguns tos nav galīgi iznīcinājusi, un tos var pazīt. Šie necilvēki noindējuši arī savus bērnus. Bet kur tad ir Hitlers?

Reihskancelejas ēka tajās stundās izskatījās drūma un biedējoša. Gaiteņos un istabās Vēl tinās kodīgi dūmi. Hitlers bija ieracies sešu stāvu dziļumā. Tas tomēr nebija līdzējis.

Bērzariņš iegāja viņa kabinetā. 301. divīzijas komandiera vietnieks, kas bija iecelts par reihskancelejas komandantu, ziņoja ģenerālpulkvedim:

—    Biedri ģenerālpulkvedi, mēs pārmeklējām telpas. Iespējams, ka lejā vēl palikuši gestapovieši. Ziņo pulkvedis …

—    Turpiniet pārmeklēšanu! Vajag atrast Hitlera līķi…

—           Mēs atradām aizdomīgu līķi. Tūliņ izdarīsim ekspertīzi, meklējam ārstus …

—    Vakarā ziņojiet rezultātu!

—    Tieši tā, vakarā ziņošu!

Bērzariņš vērīgi paskatījās apkārt: pie sienas karājās nošķiebies liels karogs ar ērgli un kāškrustu — Hitlera personiskais standarts. Uzvaras parādē, kas pēc mēneša notiks Sarkanajā laukumā Maskavā, to reizē ar vairākiem simtiem citu slavenu vācu karogu nosviedīs Mauzoleja piekājē.

Tāds ir «trešā reiha» kaunpilnais gals.

—    Ko te dara šī sieviete? Kas viņa ir?

—           Atļaujiet ziņot, biedri ģenerālpulkvedi! Aizturējām gaitenī, viņa lauzās kabinetā.

Bērzariņš vērīgi paskatījās uz viņu — pagara auguma sieviete, vēl nav veca, lai gan nav arī vairs jauna. Viņas seja, par to nav šaubu, kādreiz bijusi ļoti skaista. Izteikti vāciska, enerģiska, tā atstāj iespaidu nevis ar daiļumu, bet ar nozīmīgumu, ar izteiksmi, ar paradumu būt uzmanības centrā.

Kareivis saķēra iebrucēju. Sieviete nevis atgrūda, bet nokratīja viņa rokas nost, stūrgalvīgi iedama uz mērķi. Kareivis pacēla revolveri.

—    Atlikt, — Bērzariņš sacīja, — karš ir beidzies.

—    Būtu tu gadījusies man ceļā vakar …

Ģenerālis griezās pie adjutanta:

—    Pajautājiet, ko viņa vēlas?

Sekoja īsa saruna. Tās saturu var noprast. Tomēr vārdi seko cijs citam pārāk ātri, un kaut kas paliek neskaidrs. Būs jāpievēršas vācu valodai. Berlīnes komandantam jārunā ar vāciešiem bez tulka.

—    Ko viņai te vajag?

—          Viņa vēlas paņemt kādu suvenīru par piemiņu no šī kabineta,

—    Maita tāda! — kareivis nolamājās.

—    Atlikt! — Bērzariņš atkārtoja. — Tieši tā arī saka?

—    Jā, tieši tā.

—          Savādi. Viņas seja man nez kāpēc liekas pazīstama, Kā viņu sauc?

—    Landere. Marta Landere. Aktrise.

Bērzariņš šajā' nelaimīgajā sievietē nemūžam nebūtu pazinis Martu Landeri. Viņas sejā iezīmējušās dziļas grumbas. Acīs neprātīgs, slimīgs mirdzums, zem tām lieli, tumši loki — kā ar grimu ietonēti. Viņai mugurā ir paplāns mētelis, kādreiz tas, redzams, bi jis dārgs un moderns. Patlaban tas ir neglābjami saburzīts, pogas notrūkušas. Acīmredzot pēdējās naktisviņa gulējusi ar mēteli mugurā. Smagās kurpes ar biezajām zolēm noputējušas pelēkas. Uz vaiga plankums — vai nu asinis, vai kvēpi. Šajā sejā dzīvas izskatās vienīgi acis, slimīgas, drudžainas, it kā apskurbušās. Ar šo Martu Landeri kaut kas notiek. Viņa ir vai nu slima, vai vājprātīga. Taču izturas droši un neatkarīgi, it kā viņai būtu tiesības šeit pavēlēt.

—   Jā, tā pati Marta Landere, — adjutants klusi teica.

—    Stāsta, ka viņa esot bijusi Gebelsa un Gēringa mīļākā.

—    Atlikt baumošanul — Bērzariņš pārtrauca viņu.

—    Nu, ko tur, pazīstams vārds. Kā gan viņa te gadījusies?

—          Ņēmu un atnācu šonakt šurp, — Marta Landere negaidot pateica krieviski. — Es sekoju jūsu zaldātiem. Viņi bija loti norūpējušies. Man neviens nepiegrieza vērību.

—   Jūs protat krievu valodu? Kur to esat iemācījusies?

—          Līdz Pirmajam pasaules karam mēs dzīvojām Hel- singforsā — kādreiz bija tāda pilsēta, tagad tie ir Helsinki. Es divus gadus mācījos krievu ģimnāzijā.

—    Krievu ģimnāzijā? — Bērzariņš pārjautāja: — Kālab?

—          Tolaik prast krievu valodu bija modes lieta. Netālu atradās Pēterburga, cara pilis.

Sieviete it kā bija aizmirsusi,, kur notiek saruna.

«Slima, vājprātīga vai piedzērusies?» Bērzariņš klusībā domāja. «Vai nepaaicināt mediķus? Nē, nevajag, lai pati gādā par sevi.»

—   Vai jūs esat vāciete?

—          Ne tikai vāciete, bet pat tīrasinīga āriete. Ideāli atbilstu visām āriešu normām: galvaskausa izmēri, acu un matu krāsa …

Un atkal lāgā nebija saprotams viņas tonis. Vai viņa ironizē pati par sevi vai ar nolūku kaitina viņu, Bērzariņu?

—           Starp citu, tas par Gēringu un Gebelsu nav tiesa. Viņi nav bijuši mani mīļākie.

Ģenerālis neņēma vērā viņas vārdus.

—          Un jūs esat atnākusi šurp tikai tālab, lai paņemtu kādu lietu piemiņai no fīrera?

—           Pilnīgi pareizi. Kas cits lai mani te interesētu? Ja jums tas nepatīk, varat pakārt mani vai nošaut. Ne manā, ne jūsu dzīvē tas neko negrozīs.

—    Vai jūs agrāk šeit esat bijusi?

e— Nē. Taču ar Gēringu un Gebelsu biju pazīstama.

—    Biedri ģenerāli, es pasaukšu kādu no sevišķās daļas, — adjutants dzirās rīkoties.

—    Pagaidiet! Kā jūs domājat dzīvot tālāk, Landeres kundze?

—    Jūs tas interesē?

—    Jā. Es esmu Berlīnes komandants.

—    Ak tad Berlīnei jau ir komandants? Nu, ko tur lai dara, pilsēta ir uzvarēta. Viss pareizi. Kā es dzīvošu? Nezinu. Ja būs iespējams, izbraukšu uz Rietumiem.

—    Ko jūs tur domājat darīt? Filmēsieties?

—    Nav īstais laiks jokiem. Filmēties man jau ir par vēlu. Es tirgošu.

—   Ar ko?

—    Ar to, kas man vēl atlicis. Ar sevi.

Adjutants, iznesīgs kapteinis, paskatījās uz Martu Lan- deri, nesaprašanā paraustīja plecus un tikko manāmi pasmīnēja. Marta Landere ievēroja šo smīnu un saskaitās. Viņas balsī tikai tagad parādījās kaut kādas emocijas, pagaisa vienaldzība, pat acis iemirdzējās skaidrākas.

—    Nemaz neraustiet plecus, jaunais cilvēk! — viņa asi teica. — Es lūdzu, ģenerāļa kungs, aizliedziet tamlīdzīgus žestus! Es nevēlos paciest apvainojumus. Mani var nošaut, pakārt — visu, ko vēlaties. Taču neuzdrošinieties apvainot! Es esmu Marta Landere. Kā sieviete es, protams, vairs nevaru modināt sevišķu interesi, bet mans vārds vēl kaut ko nozīmē. Par to, lai gulētu ar mani, lai kaut vai baumās nostātos līdzās Gēringam un Gebelsam, Rietumos dažs labs maksās lielu naudu. Jūsu virsnieki nav spējīgi neko tādu saprast.

—   Visparastākā… — adjutants novilka caur zobiem.

—   Kāpēc nesakāt līdz galam? — Marta pajautāja.

—   Visparastākā ielasmeita. — Kapteinis pacēla galvu.

—    Pilnīgi pareizi, — aktrise piekrita. Viņa risināja šo cinisko sarunu, ņirgādamās pati par sevi, par Bērzariņu, par Hitleru, par visu pasauli. Viņai tā bija pēdējā iespēja apliecināt sevi un savu neatkarību. Pati neapzinādamās, kāpēc, viņa visiem spēkiem turējās pie šīs iespējas. — Vai atļausiet man paņemt ādas strēmelīti no krēsla, kuram pieskārusies mūsu dievinātā fīrera ģeniālā sēžamvieta? Ielikšu šo ādas gabaliņu sudraba ietvarā un nēsāšu pie krūts.

Viņā it kā dega kāds šāviņš, kurš teju, teju sprāgs — vai nu sāksies histērijas, vai epilepsijas lēkme. Un vai tad

Vācijā pašreiz mazums cilvēku, kam nervi ir tādā stāvoklī.

Un tomēr šī sieviete nez kāpēc modināja Bērzariņa interesi un līdzjūtību. Adjutants pareizi vien bija teicis: visparastākā ielasmeita, kas šobrīd atrodas uz dzīvības un nāves robežas, bet kādreiz bijusi talantīga aktrise. Nav jau nekas sevišķs, taču tik vienkārši tomēr nevar paiet viņai garām. Nez kāpēc mostas žēlums pret viņu. Kā lai viņai palīdz? Un vai to maz vajag darīt? Lai iet pēc iespējas ātrāk projām no šejienes, kamēr nav ķērusi kāda nejauša lode. Vīri pēc kaujas vēl ir iekarsuši un negribot var nospiest automāta sprūdu, dzirdot viņas pļāpāšanu.

—      Ieteicu jums nekavējoties pazust no šejienes, 1 — Bērzariņš sacīja.

—      Kādā tonī jūs runājat? — Marta Landere apvainojās. — Jūs esat Berlīnes komandants, un jums nav tiesību tā runāt ar mani. Uzvarētāji ir atbildīgi par uzvarēto likteni.

—     Tātad jūs uzskatāt, ka hitlerieši atbildēja par mūsu laužu likteni nāves nometnēs?

—      Tā ir propagandai Pie mums nebija nekādu nāves nometņu.

—      Jūs vēlaties aizbraukt un pārliecināties pati savām acīm?

—   Ja arī bijuši atsevišķi gadījumi…

—     Atsevišķi gadījumi? Osvencimā, bijušajā Polijas teritorijā, noliktavās stāv simtiem tūkstoši valkātu bērnu zābaciņu un kurpīšu. Tajos apavos bērni nogāja savu pēdējo gaitu — uz gāzes kamerām.

—   Jūs varat nošaut mani par to, — aktrise teica.

—      Nerota Jāj ieties ar nāvi, Marta Landerel — Bērzariņš saskaitās. — Jums gribas dzīvot, turklāt ilgu mūžu.

—    Jūs maldāties. Es nevēlos dzīvot.

—      Nemaldos vis. Kapteini, izvediet Landeres kundzi ārā un lieciet pastiprināt reihskancelejas apsardzi. Nepiederošiem te nav ko meklēt.

—    Bet mans suvenīrs?

—    Nekādus suvenīrus! Arā!

—     Lūdzu, — kapteinis paņēma aktrisi zem rokas. Un pēc minūtes Marta atradās labi pazīstamajā Fosa ielā.

Bērzariņš tikai noskatījās viņai nopakaļ un tūdaj šo starpgadījumu izmeta no galvas. Arī reihskanceleja, «nezvēra midzenis», necik ilgi nesaistīja viņa uzmanību. Bēr- zariņš labi saprata, kāda milzu atbildība uzvelta viņam plecos. Tagad Berlīnei ir pievērsti visas pasaules cilvēku skatieni. Ar naidu sirdī nevar būt labs pilsētas komandants. Karš jau beidzies … Bet vai tad vācieši ir pārvērtušies tai pašā v brīdī, kad noklusa kara dārdi? Pilnīgi iespējams, ka ir pārvērtušies. Tomēr ģenerālim Bērzariņam pagaidām nav nekāda pamata ceremonēties ar viņiem.

«Hitleri nāk un iet, bet vācu tauta paliek.»

Šie vārdi viņa smadzenēs bija tikpat kā iekalti. Kas gan tur labs, ka vācu tauta paliek? Vai tā nebija radījusi Hitleru? Taču tauta nav viengabalaina masa. Te bijuši Hitlers, Krups, Tīsens. Bet arī Lībknehts, Tēlmanis, Klāra Cet- kina. Tie visi bijuši vācieši. Tiec nu gudrs, kas kurš ir. Vācijā bija pusotra miljona komunistu. Kur viņi palikuši? Vai viņu komunistiskā pagātne nav atstājusi nekādas pēdas? Tieši viņa, pilsētas komandanta, pienākums ir to noskaidrot. Tad ir nu gan darbu tev uzdevuši, biedri Bēr- zariņ!

Ceļā uz armijas štābu mašīnā (tajā sēdēja arī adjutants un sakarniece Vaļa) notika īsa, bet ļoti svarīga saruna.

—    Savādi gan, biedri ģenerālpulkvedi, — Vaļa sacīja. ■— Mēs esam izcīnījuši pilnīgu uzvaru, jūs esat iecelts par Berlīnes komandantu, Lielāku godu nevar ne iedomāties, bet jūs it kā nemaz neesat priecīgs.

—    Tu esi pareizi ievērojusi, Vaļa. Kas nu komandantam par priekiem. Cilvēkiem prieks, bet man rūpes. Jādomā par vāciešiem, Vaļa. Tāda ir mūsu partijas un Padomju valdības griba — tagad domāt par vāciešiem.

—    Kas tur ko domāt par vāciešiem, biedri ģenerāli. Manuprāt, viņi visi ir vienā maisā bāžami.

—    Es gan tā nedomāju, VaJa. Viņi ir dažādi.

—    To vēl vajag pierādīt!

—    Pareizi, Vaļa, un pirmām kārtām to vajag pierādīt sev. Vispirms tas jāsaprot man pašam. Taču šobrīd man vēl nav pierādījumu. Tāpēc arī esmu noraizējies.

—    Spļaujiet viņiem virsū, biedri ģenerāli. Vai tad šitādās dienās ir vērts raizēties friču dēļ?

—    Nekā nebija, Vaļa. Vajadzēs gan domāt par viņiem. Hitleram, viņa rokaspuišiem un dienderiem, protams, var spļaut virsū. Bet visai vācu tautai… Mēs ar tevi, Vaļa, esam komunisti…

—    Es esmu bezpartejiskā, — meitene strupi noteica.

—          Tā tev tikai šķiet. Tev tikai nav kabatā partijas biedra kartes. Mēs, padomju cilvēki, visi lielākā vai mazākā mērā esam boļševiki. Un tas izsaka visu …

Vaļa tikai neapmierināti nošņaukājās.

«Viņa vēl ir pavisam jauniņa,» Bērzariņš domāja. «Kopā ar 5. triecienarmiju nogājusi ceļu no Staļingradas stepēm līdz Berlīnei. Cik bēdu un ciešanu viņa savā mūžā nav pieredzējusi! Kā gan es drīkstu uzstāt, lai viņa izturētos labi pret vāciešiem? Varbūt nemaz nevajag to prasīt ne no viņas, ne pašam no sevis. Vajag tikai precīzi izpildīt pavēles. Nē, laikam gan tur nekas labs nesanāks, ja pats neticēšu pavēlei, ja aiz tās nebūs stipras ticības tam, ka viss, ko daru, ir taisnīgi un mērķtiecīgi. Vai manā sirdī ir šī ticība?»

Bērzariņš uzdeva sev šo jautājumu un nevarēja uz to atbildēt. _

Un tādēļ sadrūma vēl jo vairāk.

—    Es gan izdarītu tā, — Vaļa palika pie sava, — es ierīkotu ap Berlīni dzeloņstiepļu žogu un nelaistu tur nevienu ne iekšā, ne ārā. Lai viņi tur paši tiek galā ar savām problēmām…

—    Un kas, Vaļuk, notiks ar Sarkano karogu, kas plīvo virs reihstāga? — Bērzariņš pasmaidīja. Un viņa gaišās acis pilnīgi paslēpās aiz garajām skropstām.

—    Tu nu gan, — adjutants neapmierināts paskatījās uz meiteni, — mūždien šauj pār ptrīpu, tu esi galīgi neapzinīga. Vajadzēs pateikt sakarnieku politiskajam vadītājam, lai jūsu vidū veic izskaidrošanas darbu. Tie taču ir cilvēki! Vai saproti — cilvēki!

—    Pilnīgi pareizi, viņi ir cilvēki, — Bērzariņš pievienojās, un viņa balss skanēja negaidīti līksmi un skaidri. — Un cilvēkus vajag cienīt. Tas nav panākams piespiedu kārtā. Tas vai nu jādara no visas sirds, vai nav jādara nemaz.

—    Es nu gan to netaisos darīt. Un jums, biedri ģenerālpulkvedi, arī nemiers grauž sirdi. Jūs tikai izliekaties, ka jums viss ir skaidrs. Jo tādu pavēli devusi virspavēlniecība …

—    Pareizi, tādu pavēli devusi virspavēlniecība. Taču to var pareizi izpildīt tikai tādā gadījumā, ja tā saskan ar paša vēlēšanos un pārliecību.

—    Nu, no manis to gan negaidiet.

—    To mēs vēl redzēsim, — Bērzariņš nenoteikti sacīja. Un nebija saprotams, vai viņš atzīst vai nosoda viņas nostāju.

Viņi jau bija pārbraukuši pāri Lihtenbergas dzelzceļa tiltam, un krustojumā vajadzēja nogriezties uz Karlshor- sti. Piepeši seržants, kas vadīja mašīnu, nospieda bremzes. Mašīna apstājās. Ielu nosprostoja liels, apdedzis, daudzās vietās ložu un šāviņu šķembu cauršauts tramvaja vagons. Negaidot tas izkustējās no vietas, nobrauca uz ietves, atbrīvojot plašu ceju. Aiz tramvaja parādījās smags, nokūpējis kādreiz tumšzaļš, bet tagad brūni melns tanks T-34. Tā garais lielgabala stobrs bija pagriezts atpakaļ. Priekšējās bruņas atspiedās pret tramvaja sānu. Kāpurķēdes žvarkstēja un šķīla no bruģakmens dzirksteles. Un vagons virzījās tālāk un tālāk… Tankists stāvēja tornī, viņa gaišos matus plivināja pavasara vējiņš. Tankists komandēja šīs operācijas izpildi un ik pēc vārda līksmi smējās.

Ieraudzījis ģenerāli, viņš gribēja to militāri sveicināt, bet piepeši atcerējās, ka galvā nav cepures, un apmulsa.

Ģenerālis izlēca no vilīša un piegāja tuvāk, Tankistu leitnanta skatiens pārslīdēja no vienas malas uz otru, pārbaudot, vai viss ir kārtībā. Un apstājās, atdūries Bērzariņa sejā.

—    Sveicināts, — ģenerālis teica.

—    Es' sveiks!

—    No kuras daļas esat?

—    220. atsevišķā tanku brigāde tīra Berlīnes ielas no aizsprostojumiem, lai atjaunotu normālu satiksmi. Ziņo tanka komandieris Krasņikovs.

•— Skaidrs. Turpiniet darbu, leitnant!

«Vēl gluži jauns zēns,» Bērzariņš nodomāja. «Nav vairāk kā divdesmit divi vai divdesmit trīs gadi. Pie formas blūzes pieci ordeņi, un viņam vēl viss mūžs priekšā. Un nu viņa skatienam kā nesen gūtās uzvaras simbols paveras nodegusi Berlīne. Un droši vien ir loti patīkami nevis postīt, bet tieši otrādi — atjaunot kārtību. Tāpēc var saprast gan Krasņikova smieklus, gan labo omu.»

—    Aiziet! — leitnants nokomandēja.

Tanks mazliet pavirzījās atpakaļ, pēc tam atspiedās ar priekšējām bruņām tikpat kā ar krūti pret sakropļoto tramvaju un pastūma to vēl kādus trīs metrus.

Tālāk viņi brauca klusēdami. Berlīnes centrā, pie kūpošās reihskancelejas, karš it kā vēl turpinājās, bet šeit, Lihtenbergā un Karlshorstē, priekšplānā izvirzījās mior- laika problēmas. Un Bērzariņam galvenokārt būs jādomā par tām.

Kāpēc tieši viņam? Viņš taču no mazām dienām, kopš Pilsoņu kara, ir armijā. Tajā romantiskajā laikā, kad zobens vēl bija vērā ņemams ierocis un manevrēšanas ātruma simbols bija daudzās dziesmās apdziedātā ložmetēju tačanka, Bērzariņam apritēja tikai sešpadsmit gadu. Un tomēr viņš vienmēr ir bijis karavīrs, beidzis karaskolu, tad akadēmiju, armija noteikusi visu viņa dzīvi un izaudzinājusi viņu.

Viņš ir pierādījis, ka ir spējīgs izpildīt kaujas uzdevumus. Bet vai Berlīnes komandanta amatam viņš ir piemērots? Tas vairs nebūs tīri militārs, bet, tā sakot, drīzāk diplomātisks un politisks uzdevums. Vai viņš tam atbilst?

Katrā ziņā ļoti gribētos, lai viņam šai darbā pietiktu gan spēka, gan prasmes. Tā ir ne tikai karavīra, bet arī pilsoņa brieduma pārbaude. Un tieši tā jāpieiet šim uzdevumam.

Karlshorstes kara inženieru skolā, kur bija iekārtojies armijas štābs, Bērzariņš uzreiz jutās savā elementā. Berlīnes kēmīgais tēls likās attālinājies tūkstošiem kilometru tālu. Bērzariņam vēl bija jāizraugās komandantūras aparāts. Cik gadus viņš bija domājis tikai par to, lai sakautu, postītu, iznīcinātu! Tagad vajag celt. Vai tas ir vieglāk vai grūtāk? Laikam gan grūtāk. Katrā ziņā tas ir neierasts darbs — un vajadzēs grozīt daudzus ieskatus, kas bija radušies kara laikā.

Bērzariņš ātri iegāja kabinetā. Pa ceļam deva rīkojumu adjutantam:

— Paaiciniet šurp komandanta vietnieku!

Bērzariņš apsēdās pie galda, paņēma piezīmju bloku un rakstīja tajā uzdevumus.

«Reizē ar politisko dalu sastādīt komandantūras aparātu.»

«Nodibināt jaunu Berlīnes maģistrātu. Kandidātus izraudzīties pēc saskaņošanas ar vācu biedriem no «Pirmās stundas aktīvistu» grupas, kas ieradusies no Maskavas.»

«Maģistrātā no vāciešiem izveidot organizāciju, kas atbildētu par Berlīnes sanitāro stāvokli.»

«Noorganizēt centru vai iestādi, kas pieņemtu no koncentrācijas nometnēm atbrīvotos antifašistus. Tieši no viņiem jāveido nākamās vācu administrācijas pamatkodols, un tas jāizvieto Špandavā.»

«Radīt…»

Bērzariņš paskatījās uz lapiņu un pasmīnēja. Katrā rindkopā paredzēts kaut ko radīt. Pašreiz viņš līdzīgi dievam taisās no pilnīgas nekārtības un haosa izveidot organizētu pasauli. Lai nu kā, bet patlaban viņam ir milzum daudz iespēju darīt labu, un tās visas vajag izmantot. Uzvara ir nesusi augļus, par to ir samaksāts ar asinīm. Neizmantot šādu izdevību būtu ne vien grēks, bet pat noziegums.

—    Atļausiet ienākt? — Pulkvedis, viens no Bērzariņa vietniekiem komandantūrā, stāvēja uz sliekšņa. Seja svaiga, gludi skūta. Zaļo lauka uzpleču vietā zeltītie.

—    Labdien. Sēdieties! Ziņojiet!

—    Biedri ģenerālpulkvedi, jūsu uzdevums izpildīts! Berlīnē ir divdesmit divi rajoni, vāciski tos sauc «Bezirk». Visos rajonos iecelti komandanti. Jau šodien pat viņi ķersies pie darba. Nomalēs darbs rit pilnā sparā. Centrā, kur kauja beigusies tikai naktī, darbu sāks rīt. Jāteic, ka Berlīne izskatās visai nožēlojami. Gandrīz viss ūdensvads izpostīts, galvenos mezglus mūsu sapieri jau atjauno. Cietuši astoņdesmit procenti elektrotīkla, tur arī uzsākti remontdarbi. Klinkenbergas spēkstaciju kaujas laikā izdevās izglābt, taču tā apmierina tikai nelielu daļu no Berlīnes vajadzības pēc elektroenerģijas. Pilsētas apgāde ar pārtiku pilnīgi pārtraukta. Neviens veikals nestrādā. Pilsētā praktiski valda bads. Mūsu lauka virtuves ēdina bērnus, bet tas ir piliens jūrā. Pārtikas daudzums ir ierobežots, tas paredzēts vienam vai otram pulkam, nevis vairākiem tūkstošiem badacietēju. Starp vietējiem iedzīvotājiem novēroti tīfa un dizentērijas gadījumi, jo berlī- nieši ņem ūdeni no Šprē upes un kanāliem. Zem drupām trūd līķi, tas ir vēl viens infekcijas perēklis. Cik līķu tur ir, precīzi nav zināms, bet laikam ļoti daudz …

—    Neko teikt, iepriecinoša aina … — Bērzariņš sacīja.

—   Tā nu ir, — pulkvedis piekrita. — Turklāt vēl daudz visādu sīku nepatikšanu.

—    Piemēram?

—    Ūdensvada šahtas remonta laikā Špandavā cietis kareivis Sergejs īvanovs.

—    Kā to pieļāvāt?

—    Viņš pārkāpis pieļaujamā robežas. Ieniris pārāk dziļi. Cilvēks gribējis ietaupīt laiku un nav aprēķinājis savus spēkus. Viņu izvilka no ūdens ļoti smagā stāvoklī.

—   Miris?

—   Vēl ne, bet tāds iznākums ir iespējams. Mediķi cīnās par viņa dzīvību.

Bērzariņš piecēlās no krēsla un klusējot pastaigāja pa kabinetu. Pulkvedis skatījās mazliet izbrīnījies. Seit, Berlīnē, viņiem tik bieži nācies redzēt nāvi. Šai, vēl vienai, nevajadzēja atstāt tādu iespaidu uz ģenerāli. Un piepeši pulkvedis attapās — šis cilvēks bija zaudēts miera laikā, kad visam pieiet jau ar citu mērauklu.

—   Kas vēl? — Bērzariņš dusmīgi noprasīja.

—          Septiņpadsmit motociklu katastrofu, deviņas no tām beigušās ar nāvi.

Nu, protams, puiši, būdami mierlaika noskaņojumā un tikuši klāt pie vācu motocikliem, joņo kā negudri, tāpēc arī sitas nost. Bērzariņš viņus labi saprata. Viņš pats arī mūždien braukāja ar motociklu kopš Tālo Austrumu laikiem un kaujas pie Halhingolas. Motocikls ir kaut kas brīnišķīgs. Atgādina niķīgu kumeļu. Ļoti noderīga, taču arī bīstama mašīna, ja to vada nemākuli, Deviņi nāves gadījumi vienā dienā. Vai nav par daudz?

—          Visiem kontroles un caurlaides punktiem dodiet pavēli, lai atņem motociklus tiem karavīriem, kuriem nav braukšanas tiesību.

—   Praktiski to nav nevienam.

—   Tieši par to ir runa.

Tomēr ziņojums par deviņām motociklu katastrofām Bērzariņu satrauca mazāk nekā vēsts par varonīgo, citādi to nevar nosaukt, Sergeja Ivanova nāvi. No vienas puses, tā bijusi pārgalvība, ko diktējis skurbinošs uzvarētāja prieks, bet, no otras puses, 4— tā bija apzināta, nepārprotama varonība. Bet ko gan viņš steidz apglabāt Ivanovu, kareivis taču vēl ir dzīvs.

—   Kas vēl? Nu neslēpiet taču. Ieprieciniet!

—          Ir vēl kādas nepatikšanas. Bija atnācis viens vācu rakstnieks. Trīs mūsu puiši viņa sievu it kā esot… nodalījuši tai pāri.

—   Jo tālāk, jo trakāk. Kā to rakstnieku sauc?

—   Flāzers. Hanss Flāzers.

—   Pazīstams vārds. Ko esat izlēmuši?

—          Atliku sarunu. Ieteicu viņam atnākt pie jums uz pieņemšanu komandantūrā.

—          Pareizi darījāt. Vai komandantūras vieta jau izraudzīta?

—          Jā. Vecfrīdrihsfeldes ielā Lihtenbergā. Ēka ir pilnīgi piemērota, lai pirmajā laikā tur iekārtotos. Vēlāk izremontēsim citu, lielāku un skaistāku.

—    Pareizi. Kas vēl?

—          Vācu biedru grupa ir jau ieradusies Berlīnē un sākusi darbu. Es domāju Ulbrihta grupu. Starp citu, tajā ir

Vilhelma Pika dēls Arturs Pīks. Pats Vilhelms Pīks ir aizkavējies vai, pareizāk sakot, viņam lūguši konsultāciju partijas Centrālajā Komitejā. Viņš droši vien atbrauks pēc kādām astoņām vai desmit dienām.

Beidzot atradies arī kas patīkams. Tā ir iepriecinoša ziņa.

—    Viņi jau organizē antifašistus un visi kopā saucas par «Pirmās stundas aktīvistiem». Jūsu tikšanās ar viņiem ir paredzēta pulksten sešpadsmitos.

—    Labi. Kas vēl?

—   Tas ir viss.

Pulkvedis apklusa. Arī Bērzariņš cieta klusu, skatījās uz lapu, uz kuras vairākkārt bija atkārtots vārds «izveidot». Vietnieks bija ziņojis par svarīgām lietām. Un tomēr tas viss šķiet nenozīmīgs, salīdzinot ar badu Berlīnē. Ar dauzoņām un motociklistiem viņš viegli tiks galā. Pieveikt badu un apkarot epidēmiju būs daudz grūtāk. Hitlers atstājis varenu mantojumu.

—    Tad ņu tā, pulkvedi, atzīmēsim galvenās problēmas, lai uzmanību un spēkus neizšķiestu sīkumos. Iedzīvotāju apgāde. Epidēmiju apkarošana. Komunikāciju un transporta atjaunošana. Vācu pašpārvaldes orgānu izveidošana. Šīm četrām problēmām vajag pievērsties nevilcinoties. Jāsazinās ar frontes kadru daju — vēlākais, parīt lai būtu jau sastādīta komandantūra. Tur rezervē ir virsnieki … Tiesa gan, darbs komandantūrā viņus diez kā nevilinās…

—    Atjaujiet atgādināt, biedri ģenerāli, — pulkvedis piebilda, — es arī jums esmu piekomandēts tikai uz laiku. Mana specialitāte ir militārie dzelzceļa pārvadājumi. Tur ari ir milzum daudz savu problēmu.

Bērzariņš ieinteresēts palūkojās viņā.

—    Varbūt ari jūs man tūliņ pavēstīsiet, ka jums derdzas skatīties uz vāciešiem?

—    Tieši tā, biedri ģenerāli!

—    Jūsuprāt, man tas sagādā prieku? Atceroties Ļeņin- gradu, sirds aptekas.

—    Man arī ir ko atcerēties.

—    Zinu. Un tomēr mēs visi: gan jūs, gan es, gan tūkstošiem citu karavīru, — strādāsim komandantūrās un palīdzēsim vācu tautai celt tās pirmo patiesi demokrātisko valsti.

Bērzariņš tobrīd it kā paskatījās uz sevi no malas, it kā ar cita cilvēka ausīm būtu dzirdējis savus vārdus — tie skanēja oficiāli un avīžnieciski, taču pilnīgi pārliecinoši. Un tas vien jau bija labi.

—    Vārdu sakot, pagaidām aizmirstiet savu dzelzceļu, — to Bērzariņš jau pateica drusku citādā tonī. — Ir dota pavēle: jūs esat Berlīnes komandanta vietnieks. Varbūt jūs domājat, ka man ļoti patīk noņemties ar psihopātiem, kas laužas reihskancelejā, lai dabūtu kādu suvenīru par piemiņu no Hitlera? Es nevēlos viņus ne acīs redzēt. Un tomēr mums abiem ir parādīts liels gods un uzlikta milzīga, var teikt nepārspīlējot, valstiska atbildība. Mēs esam uzvarējuši karā. Tagad mums jāpanāk, lai Vācija vairs nemūžam nesāktu karus. Mūsu pienākums ir nodrošināt mieru.

Bērzariņš saprata, ka viņa vārdi, kas bija pareizi un vietā teikti, uz pulkvedi nav atstājuši vajadzīgo iespaidu. Varbūt tāpēc, ka Bērzariņš pats nav īstā skaidrībā par savām jūtām?

—    Pulkvedi, kur jūs dienējāt pirms kara?

—    Harkovā būvēju lokomotīves.

—    Pēc diviem trim gadiem varēsiet tur atgriezties. Agrāk nesolu. Jums vajag attiecīgi noskaņoties. Tas ir loti labi, ka jūs esat transportnieks, jūsu specialitātē darba būs atliku likām. Mazliet vēlāk jūsu ģimene arī varēs atbraukt šurp…

—   Man nav ģimenes, — pulkvedis klusu sacīja.

—    Vai gājusi bojā?

—    Jā. Visi. Sieva un divi dēli. Es viņus aizvadīju uz austrumiem ar rūpnīcas ešelonu, kad Harkovu jau bombardēja. Osnovas stacijā vilcienu sabombardēja. Sadega septiņi vagoni. Manējais arī…

Pulkvedis runāja lēnām, kā meklēdams vārdus visslēptākā jos atmiņas kambarīšos. Ar šīm atmiņām viņam jau sen vajadzēja būt apradušam, taču tās kā vaļēja brūce skaudri sāpēja un asiņoja.

—    Piedodiet, pulkvedi, — Bērzariņš atvainojās. — Es nezinu, kā lai jūs mierinu. Vārdi nelīdzēs… Un darbs paliek darbs…

—    Jā, darbs paliek darbs, — pulkvedis klusi atkārtoja. — Piedodiet, biedri ģenerāli, maniem personiskajiem pārdzīvojumiem nav nekādas nozīmes. Dzīve ir dialektiska. Nupat vēl, cik vien spējām, kāvām fričus un nu, kā mākam, rūpējamies, lai viņi nemirtu badā. Viss ir pareizi. Valsts politika nevar rēķināties ar personiskām izjūtām. Neraizējieties, es to saprotu.

Pulkveža balss lāgiem aprāvās. Bija manāms, ka viņš tikai ar pūlēm apspiež sāpes. Bērzariņš skatījās viņā ar cieņu un simpātijām.

—    Tas ir labi, ka jūs to saprotat, — Bērzariņš klusi noteica. — Ķersimies pie darba. Ar badu un haosu var tikt galā tikai labi organizēta vācu 'pašpārvalde. Mums ir svešs vāciešu domāšanas veids, paražas, noskaņojums, tāpēc vāciešiem pašiem vajadzēs organizēt savu dzīvi un glābties no katastrofas, kurā viņus novedis Hitlers. Tas ir galvenais princips, kuru mums vajadzētu ievērot, biedri pulkvedi.

—    Šodien sešpadsmitos paredzēta jūsu tikšanās ar «Pirmās stundas aktīvistiem».

—   Jūs jau teicāt. Paldies.

Abi kādu mirkli klusēja. Katrs domāja savu domu. Kara inženieru skolas priekšnieka kabineta mēbeles bija smagnējas, iespējams, ka no pagājušā gadsimta.

Masīvais rakstāmgalds atgādināja tanku, un šo līdzību izjauca vienīgi beicētajā ozolkokā izgrieztie ilkņainie lauvas.

—    Savādi gan, — Bērzariņš sacīja. — Cilvēks ir dīvains radījums. Kāds mazs vācietēns cieš badu, un es viņa izsalkumu izjūtu ar paša vēderu, taisni vai pakrūtē smeldz. Pašreizējo Berlīni es izjūtu kā savu paša skaudru sāpi.

Bērzariņš raudzījās ārā pa dziļi biezajā mūrī ierīkoto logu un skatienā nevarēja ietvert visu pilsētu, taču domās to redzēja pavisam skaidri un izprata tās sāpes, alkas, dziņas un bažas. Ja jau viņam pašam, komandantam, pilsētas galvenajam administratīvajam priekšniekam, ir tik grūti aprast ar jauno stāvokli, kā tad jūtas viņi — uzvarētie. Bērzariņam viss ir palicis nemainīgs — vara, dzīves kārtība, pasaules uzskats un nākotnes izredzes. Berlīnes vāciešiem šie priekšstati ir galīgi sašķobījušies, un nav zināms, kas izveidosies uz šīm ne tikai namu, bet arī izpostīto domu, cerību un ideālu drupām.

Bērzariņam piepeši sagribējās izjust strauju, neapvaldītu braucienu. Sagribējās, turot rokās smago, ragaino motocikla stūri, izbraukāt Berlīni un iepazīt savu saimniecību. Rīt viņš to izdarīs visādā ziņā. Nepazīstot pilsētu, viņš nevar būt labs komandants.

Kaut kur tālumā, iespējams, ka Berlīnē vai arī ārpus tās, atskanēja dobjš grāviens.

Tur vai nu tika uzspridzināta munīcijas noliktava, vai sagruva kāds mūris, vai ari sprāga neģēlīgā mīna ar laika degli.

—           Karš vēl nav beidzies, — pulkvedis teica. — Mēs vēl varam piemērot kara laika likumus.

—    Ko jūs ar to domājat?

■— Berlīnes tīrīšanu no fašistiskiem elementiem.

—          Tas jādara vienmēr, gan kara, gan miera laikā, — Bērzariņš piezīmēja. — Tomēr ieteicu neaizmirst: Berlīnē jau ir miers.

Kabinetā ienāca Bērzariņa adjutants, nelūdzis atjauju. Acīmredzot bija noticis kaut kas loti svarīgs. Adjutantam jau bija zeltītie uzpleči. Kur viņš tos rāvis — nav saprotams.

—    Atļausiet ziņot, biedri komandant?

—    Ziņojiet!

—          Erkneras stacijā pienākuši divdesmit seši vagoni ar grūbām.

Bērzariņš pirmajā mirklī pat nesaprata, tik neticama likās dzirdētā frāze.

—    Kas?

—          Erkneras stacijā pienākuši divdesmit seši vagoni ar grūbām.

Tikai tagad adjutanta vārdu jēga Bērzariņam nonāca līdz apziņai. Tātad par Berlīni un izsalkušajiem vāciešiem jau gādā mūsu pavēlniecība. Un šī fakta nozīmīgums nav izmērojams tonnās. Pagaisa bezspēcības apziņa, ka viņš nespēs palīdzēt šai izpostītajai pilsētai, kas sāp kā smags ievainojums. Un, piepeši iedomājies maisus ar cietajiem putraimiem, viņš nedroši pajautāja:

—    Vai vācieši ēd grūbas?

—           Edīs tā, ka vai nu, biedri ģenerālpulkvedi, — kapteinis līksmi sacīja. — Bada laikā arī vabole ir gaļa!

—          Tātad, kapteini, — Bērzariņš pavēlēja, — paziņojiet visu rajonu komandantiem, lai katrs ņem vienu vagonu!

—          No tā nebūs liela labuma, — pulkvedis iebilda. — Divdesmit seši vagoni visai Berlīnei — tas ir kā piliens jūrā.

—           Tiesa gan, — Bērzariņš piekrita, — tas ir ļoti maz. Un tomēr labāk kā nekas. Kaut vai īsu laiciņu bērniem iznāks. Jālūdz vācu biedri, lai uz katru komandantūru nosūta pa pārstāvim. Mobilizējiet visas virtuves! Lai ēdina tikai bērnus. Grūbas neizsniegt, vārīt uz vietas, lai ne graudiņš neietu zudumā! Šobrīd tas ir pats galvenais. Skaidrs?

—   Tieši tā, biedri ģenerālpulkvedi!

—    Izpildiet!

Bērzariņš piecēlās no galda un pastaigāja pa istabu, iz- riezis savus platos, stūrainos plecus. Būdams neliela auguma, viņš tomēr radīja ārkārtīgi spēcīga cilvēka iespaidu. Viņam elpojot, lauka uzkabes siksniņas ritmiski čīkstēja.

—    Steidzami jānokārto vēl viens jautājums, biedri pulkvedi, — viņš uzrunāja savu vietnieku. Jāaplēš, cik pārtikas produktu Berlīnei nepieciešams. Ja priekšniecībā mums to neprasīs šodien, tad rīt painteresēsies visādā ziņā. Mums precīzi jāzina, ko lūgsim un kāpēc tādā un ne citādā daudzumā. Nosēdiniet aizmugures virsnieku grupu, lai sarēķina, protams, zinot mēru, bet arī bez liekas kautrības. Iesaistiet šai darbā dažus vācu biedrus no «Pirmās stundas aktīvistiem», viņi palīdzēs. Vai uzdevums ir saprotams?

—    Tieši tā! Atļausiet iet?

—    Paldies. Ejiet!

Nākamajā rītā Bērzariņš izgāja no savas mājas Karls- borstē, kolīdz Berlīni apspīdēja pirmie saules stari. Pilsēta vēl slīga dūmu mākonī, bet augstu debesīs baltoja pūkaini mākonīši.

Viņš pameta acis pulkstenī — bija jau pāri septiņiem. Dīvaini, saulei jau sen vajadzēja būt gabalā. Viņš vēlreiz paskatījās pulkstenī un pasmaidīja: armija dzīvo pēc Maskavas laika, un tur, Maskavā, jau sen sākusies diena, jo laika starpība ir divas stundas, bet viņš nav pagriezis pulksteņa rādītājus atpakaļ.

Trofeju motocikls ar blakusvāģi stāvēja pie sliekšņa. Uz stūres bija firmas zīme — divi sektori zili, divi balti. BMW. Skaista mašīna, kas ir, tas ir. Stūres rokturi izskatās kā atpakaļ atmesti ragi. Šis motocikls droši vien ir straujš, taču Bērzariņš to mācēs savaldīt. Tas klausīs katrai kustībai. Visu kara laiku viņš bija nobraucis ar tādiem pašiem motocikliem, viņš ielauzās priekšējās līnijās tādās vietās, kur, likās, ne pele netiks cauri. Frontes pavēlnieks Tolbuhins pie Kišiņevas viņu gluži pelnīti nostrostēja komandieru padomē. Nācās izciest nepatīkamus mirkļus. Tomēr Bērzariņš savus paradumus nemainīja, tikai kļuva uzmanīgāks.

Ziņnesis, seržants,, ar automātu rokās stāvēja blakus motociklam, gatavs ielēkt blakusvāģi.

— Braucam.

Bērzariņš uzlika kāju uz pedāļa, un dzinējs uz rāviena sāka darboties. Bija patīkami izjust tā spēku.

Bērzariņš atskatījās uz māju — tur valdīja miegains klusums, sieva un meita vēl guļ. Spirgtais pavasara vējš brīnumaini kontrastēja ar dzīvokļa omulīgo siltumu. Sirdī bija nemierpilna priekšnoj ausma… Neko darīt, droši vien gadīsies visādi pārsteigumi un ne vienmēr patīkami.

Viņš sāka braukt lēnītēm, lai neuzmodinātu tos, kas guļ mājā, un, tā nobraucis kvartālu, piedeva gāzi. Cik patīkami ir izjust straujo, mērķtiecīgo braucienu!

Agrāk, pirms sēdās motociklā, Bērzariņš arvien uzvilka mugurā tankistu zilo kombinezonu. Tagad viņš nevarēja to darīt. Pārāk daudz laika atņemtu sarunas ar patruļām un dokumentu pārbaudes. Tāpēc viņš apvilka formas svārkus ar zeltītajiem uzplečiem. Berlīnes plāns ir līdzi blakusvāģi, lai vajadzības gadījumā var ieskatīties. Bērzariņam jāpazīst Berlīne tikpat labi kā sava māja.

Rīt pie Brandenburgas vārtiem notiks karaspēka parāde, un ģenerālis Bērzariņš to pieņems. 5. triecienarmija maršēs gar vārtiem un reihstāgu. Nez kā tas viss izskatīsies? Katrā ziņā vīri ir pelnījuši šos svētkus.

Karš vēl nav beidzies. Kaut kur dienvidos vācu ģenerāļa Šernera armiju grupa sīvi pretojas. Padomju tanki traucas uz Prāgu.

Un tomēr tas viss, kā mēdz teikt šahisti, vairs ir tikai tehnikas jautājums. Karā ir gūta uzvara.

Berlīnes nosprostotajās ielās valda miegains klusums. Vācieši guļ un nezina, ko viņiem nesīs nākamā diena. Guļ padomju kareivji un virsnieki, viņi izguļ miegu pēc divu nedēļu ilgām, nepārtrauktām smagām kaujām. Vienīgi ģenerāļa Bērzariņa tumšpelēkais motocikls lavierē starp šķēršļiem, lāgu lāgiem nozūd tumšos nostūros, tad atkal iznirst apgaismotajos ielu krustojumos. Sargkareivji stāv pie ēkām, pareizāk sakot, pie drupām, kurās izvietojušās karaspēka daļas. Dienests rit mierīgi, vīri var gulēt. Bērzariņš darījis pareizi, novilkdams kombinezonu, tagad redz uzplečus. Motocikla parādīšanās tik agrā rīta stundā pirmajā mirklī satrauc sargkareivjus — viņi paceļ automātus gatavībā. Taču, viņiem vērīgāk ieskatoties, sejās atplaukst smaids, tad atskan dežurējošā virsnieka uzsauciens. Tam seko ziņojums:

—    Biedri ģenerālpulkvedi, 301. divīzijas 1050, pulks..s

—    Sveicināti, brīvi! Lai cilvēki atpūšas.

Un atkal motocikls ložņā pa sagrautajām ielām. Ugunsgrēki vēl nav pilnībā apdzisuši, kvartālus klāj zilgani dūmi, vēl stiprāk jūtama līķu smaka. Lai novāktu drupas, vajadzēs mobilizēt visus iedzīvotājus.

Neviļus nāk prātā paša pavēle numur viens — ģenerālis to izdeva jau toreiz, kad Hitlers vēl bija dzīvs un kā pele slazdā šaudījās šurpu turpu pa reihskancelejas betona bunkuru. Pirmais paragrāfs: «… visa vara pāriet manos rokās…»

Tā ir ne tikai vara, bet ari milzu atbildība.

Motocikls izdrāzās cauri apdegušām mašīnām pieblīvētajai Unter deri Linden ielai. Apdegušie liepu zari iz- slējušies gaisā. Stāsta, ka īsi pirms kara beigām Hitlers licis izrakt vecās liepas un to vietā iestādīt jaunas — viņš gribējis atjaunot pilsētu. No tā nekas nav iznācis, liepas apdegušas.

Varbūt dot rīkojumu, lai kokus iestāda no jauna? Vācieši to izdarīs nekavējoties. Nu visa vara ir ģenerāļa Bērzariņa rokās.

Kādas blēņas nāk prātā. Tagad jādomā par to, ar ko lai paēdina cilvēkus …

Bet kas tas? Sarkans krusts uz balta audekla piestiprināts virs ieejas pagrabā. Uzreiz manāms, ka tas nav mūsu, padomju, krusts. Varētu domāt, ka visiem krustiem vajadzētu būt vienādiem, bet izrādās, ka tie tomēr ir dažādi. Tur noteikti jābūt vāciešiem.

Motocikls strauji apstājās.

Bērzariņš nokāpa uz saplaisājušā asfalta un pamāja ar galvu ziņnesim: sekojiet man.

Ģenerālis atgrūda vaļā salauztās un steigā salabotās durvis, un viņam degunā iecirtās karbola un cilvēku sviedru smaka. Viņam pretī vērās izbiedētas, ieplestas paveca vācieša acis, tam mugurā bija ar asinīm un zālēm notraipīts uzsvārcis, kurš kādreiz, redzams, bijis balts. Sen necietinātā cepurīte nobraukusi uz pakauša. Acīs nāves bailes, panika… Šis ārsts droši vien ir ļoti tuvredzīgs, viņa acis aiz biezajiem briļļu stikliem izskatās nedabiski lielas.

—    Kas šeit ir?

—    Piedodiet, ģenerāļa kungs, te ir slimnīca!

Nebija saprotams, kāpēc ārsts baidās. Varbūt tā nav parasta slimnīca?

Visā pagrabtelpas garumā gan gultās, gan uz grīdas satrunējušos salmos gul vīrieši, sievietes, bērni… Visi jau ir nomodā un baiļpilnām acīm skatās uz Bērzariņu.

—    Kas ir šie cilvēki?

—           Ievainotie un slimnieki. Gandrīz visi viņi ir nolemti nāvei… Mums nav zāļu … Šī bija Šaritē klīnikas nodaļa, mūsu korpuss sāka degt… Vajadzēja pārcelties…

—    Ar ko jūs ārstējat viņus?

—    Taisnību sakot, ne ar ko.

—    Vai ēdināt?

—           Vienam otram tuvinieki kaut ko atnes. Dalāmies… Viņi cieš badu.

—    Vai starp viņiem ir kareivji vai virsnieki?

—          Kādi piecpadsmit, ne vairāk. Viņi ir smagi ievainoti, bet nav ne kas operē, ne arī ar ko operēt… Neraizējieties, viņi noteikti nomirs…

Ko runā šis vecais, kā šķiet, pieredzējušais ārsts, kas tagad pārbijies līdz neprātam? Ar ko viņš taisās nomierināt mani? Ar ievainoto vāciešu nāvi?

«Berlīne — tā ir mana sāpe,» Bērzariņam ienāca prātā.

Aina ir šausmīga, un tomēr labi, ka viņš, komandants, to redz.

Tāda ir pašreizējās Berlīnes patiesā aina, ja uz to palūkojas nevis uzvarētāja, bet vācu sieviešu un bērnu acīm. Un šajā pilsētā visa vara pieder viņam…

«Nu, ko lai dara, šādus tādus medikamentus un pārtikas produktus atsūtīšu viņiem jau šodien. Bet kas parūpēsies par pārējām slimnīcām?»

Kādā citā ielā, kas arī bija pilna ar ķieģeļu šķembām, mūsu, padomju, seržants staigā gar sadragātiem vārtiem. Aiz tiem drūzmējas vācieši zaļpelēkos mundieros. Savādi, tajā pūlī, liekas, dzirdami smiekli. Tie tik tiešām bija smiekli, Bērzariņš nebija pārklausījies.

—    Esiet sveicināts, biedri ģenerālpulkvedi!

—    Labrīt. Kas te notiek?

—    Šeit ir karagūstekņu pulcēšanās punkts.

—    Vai viņu ir daudz?

—           Vakar bija astoņi simti desmit. Tagad droši vien būs vairāk, biedri ģenerāli. Viņi lien ārā no visām šķirbām kā prusaki un nevis bēg projām, bet tieši otrādi — mēģina slepus ielavīties pagalmā, lai nemanot padotos gūstā. Tie vācieši gan ir dīvaini.

Vācieši it nemaz nav dīvaini. Un viņu labajai omai ir iemesls. Viņi ir palikuši dzīvi, un tagad šis jauniņais seržants ir pilnīgi atbildīgs par viņiem. Turklāt gūstā viņiem dos ēst.

Un atkal pelēkais motocikls kā priecīgs sienāzis ar gariem ragiem nes uz priekšu pilsētas komandantu un viņa ziņnesi.

—           Biedri ģenerālpulkvedi, stāt! Tālāk nedrīkst braukt…

Iela izskatās pilnīgi tukša. Ja piedotu gāzi, tai varētu gluži viegli izdrāzties cauri. Bērzariņš neapmierināts saviebās.

—    Kāpēc nedrīkst?

—           Tūlīt noārdīsim tās divas mājas, citādi tās sagrūs. Šeit strādā 266. divīzijas 1008. pulka sapieru vads. Ziņo leitnants Poddubnijs.

—    Sveicināts.

—    Es' sveiks!

—    Vai ielu esat noslēguši?

—           Nē, biedri ģenerāli. Viss ir zinātniski aprēķināts. Sie- . nas iegrūs uz iekšu. Te nenokritīs neviens ķieģelis.

Pie leitnanta pieskrēja klāt ierindas sapieris. Viņa seja bija nokvēpusi, rokās plakanknaibles un melna kabeja ritulis.

—    Biedri ģenerāli, atļaujiet uzrunāt leitnantu!

—   Jā.

—           Biedri leitnant, viss ir sagatavots sienu spridzināšanai.

—    Sāciet!

—    Tieši tā!

Kareivis aizskrēja atpakaļ, un pēc brīža dobjš, smags grāviens kā apvaldīta zemes nopūta satricināja Berlīni. Augstie, apdegušie mūri ar apdegušajiem logu caurumiem nodrebēja un kā nevajadzīga teātra dekorācija nogruva kaut kur pagalma dziļumā. Uz ielas tik tiešām nenokrita neviens ķieģelis.

—    Drīkstam braukt?

—           Nē, biedri ģenerāli, vēl viss ir jāpārbauda. Brauciet apkārt pa paralēlo ielu.

Un atkal joņo motocikls, metot cilpas starp drupām, sadegušām mašīnām un sadragātiem lielgabaliem.

Četras sievietes ar spaiņiem, kuros melnē duļķains ūdens, piesardzīgi atskatīdamās, iet no Šprē drupu virzienā. Vai viņas tiešām ir gados vecas, vai tā tikai šķiet? Te nav iespējams meiteni atšķirt no sirmgalves — visas nokvēpušas, nosmērējušās, ķieģeļu putekļiem noputējušas.

Droši vien šim sievām ir bērni, un viņiem slāpst. Pēc ūdens ir jāiet uz Šprē. Kāpēc šī doma radīja Bērzariņā vainas apziņu? Saprotams, kāpēc. Viņš ir Berlīnes komandants.

Par laimi, pašlaik ir pavasaris, nevis ziema, citādi pilsēta nosaltu un jzmirtu … Ļeņingrada izcieta trīs ziemas .,.

Kāda velna pēc viņam jābažījas, kāds liktenis piemeklēs šo milzu akmens sprostu, kur dzīvo sveši un droši vien naidīgi noskaņoti cilvēki? Kad viņus uzrunā, atbildot visi laipni smaida, bet sirdī nīst Bērzariņu. Itin par visu: par savām ciešanām, par to, ka izpostīta mierīgā, labklā- jīgā dzīve un zudis sapnis par pasaules kundzību. Un Bērzariņam vēl jārūpējas, lai darbotos ūdensvads un kanalizācija …

Un tūlīt pat radās jautājums: vai var būt labs komandants, nemīlot šo pilsētu?

Jāiemīl?

Šī doma viņam pat uzdzina šermuļus. Vai viņam maz ir pareizi priekšstati par Berlīni un tās iedzīvotājiem? Ko gan viņš zina par tiem?

Nevieņs taču viņam neliek iemīlēt Berlīni. Tā ir viņa paša vēlēšanās, viņa paša prasība pret sevi. Vai viņš nešauj pār strīpu? Ja viņš to būtu pateicis biedriem, viņi droši vien būtu gardi nosmējušies.

Lai gan, ja, padomā, tur nav nekā smieklīga. Un nav arī skaidrības ģenerāļa Bērzariņa sirdī, ja runa ir par viņa personisko attieksmi pret Berlīni. Iespējams, ka tieši tas ir vislielākais sarežģījums viņa darbā.

Laiks paiet nemanot, drīz jau būs astoņi. Ātrāk jāatgriežas Karlshorstē — jāietur brokastis un jāķeras pie darba. Ko viņam devis šis brauciens? Pirmajā brīdī var likties, ka neko, bet, ja padomā, — ļoti daudz. Ja pret šo pilsētu nav mīlestības, tad tā vismaz būtu jāsaprot. Un viņš to sapratīs.

Nekavējoties vajag organizēt centrālo komandantūru, lai visi vārētu nākt uz turieni. Bez iedzīvotāju atbalsta komandants neko nepanāks. Arī par maģistrātu vajag padomāt. Tas nebūt nav tik vienkārši, kā varētu likties. Un par to nedomās viņš viens, pilsētas komandants. Tur būs jāpalauza galva arī augstākai priekšniecībai…

Un šādus izbraucienus viņš rīkos ik rītu, varbūt pat divreiz dienā. Viņam precīzi jājūt pilsētas pulss, jājūt tās

dzīves ritms. Nu, nekas, gan jau redzēsim, kāda tā Berlīne ir patiesībā.

Karlshorstē, jau atrazdamies savā kabinetā, Bērzariņš lika, lai piezvana frontes pavēlniekam. Maršala Zukova balss skanēja ierasti un nomierinoši:

—    Klausos, Nikolaj Erastovič.

Maršals ikreiz Bērzariņu uzrunāja vārdā un tēvavārdā, bet, ja sacīja «ģenerālpulkvedi», tad tas nozīmēja, ka ir ļoti neapmierināts. Taču tas gadījās reti.

—    Šorīt es izbraukāju pilsētu.

—    Jau?

—    Jā. Rādās visai satraucoša aina.

—           Tālab jau esat iecelts par pilsētas komandantu, lai šo ainu padarītu idilliski rožainu.

Bērzariņš labi saprata, ka maršalam ir iemesls būt labā omā. Uzvaras vilnis nesa arī viņu. Ja Zukovs atļaujas pajokot, tas nozīmē, ka viss ir labākajā kārtībā.

—    Berlīne mums var sagādāt vislielākās nepatikšanas.

<— Vai jūs nepārspīlējat?

Kas viņiem tur frontes štābā nekait — pussimt kilometru attālumā, klusā vācu pilsētiņā, kur jau zied ķirši. Viņi pat nespēj iedomāties, kāda pašlaik ir Berlīne.

—           Nē, nepārspīlēju. Berlīni vajag steidzami glābt. Pilsēta cieš badu.

—    Vai Hitleru esat atraduši?

—           Vēl ne, bet ir izrakti divi apdeguši līķi. Ir pamats domāt, ka tie varētu būt Hitlers un Eva Brauna. Izlūki patlaban meklē Hitlera zobārstu. Žokļi palikuši veseli. Tas būs neapstrīdams pierādījums.

—           Labi, lai sameklē. Ap vienpadsmitiem būšu jūsu štābā. Parādīsiet man reihskanceleju.

—    Tieši tā!

Bērzariņš klausuli nolika ar vieglāku sirdi. Šodien viņš vairākas stundas pavadīs kopā ar maršalu Zukovu un pa to laiku daudz ko varēs pārrunāt. Runājot ar maršalu, jāoperē ar precīziem skaitļiem.

—    Palūdziet, lai ienāk pulkvedis.

—    Tieši tā!

—           Pēc mirkļa Bērzariņa vietnieks jau stāvēja pie galda. Acīmredzot viņš bija strādājis cauru nakti — zem acīm bija ievilkušies zili loki.

—    Vai jūs esat sagatavojis materiālu?

—    Jā. Taču gribu brīdināt: aprēķini vēl ir aptuveni.

Bērzariņš paņēma papīru — tikai viena lapa, bet tas ir veselas virsnieku grupas darbs. Pārlaidis acis, viņš vīlies paskatījās pulkvedī.

—     Vai jūs neesat pārpūlējies? Neesat zaudējis realitātes sajūtu?

—     Jā, mēs visi esam ļoti noguruši, tomēr realitātes sajūtu neesam zaudējuši.

—    Es šaubos par to, — Bērzariņš pikti aizrādīja.

—      Šie cipari var mainīties tikai uz lielāko pusi, — pulkvedis paziņoja. — Nekādā gadījumā tie nebūs mazāki.

Ja ticētu skaitļiem, tad Berlīnei, lai tā izturētu līdz jaunai ražai, nepieciešami simttūkstoš tonnu labības, sešdesmit tūkstoši tonnu kartupeļu, piecdesmit tūkstoši liellopu … Vai tikai šis no noguruma gandrīz caurspīdīgi bālais pulkvedis nav sajucis prātā?

—    Jūsuprāt, es uzdrošināšos to pateikt maršalam?

—     Es arī baidījos jums rādīt šos skaitļus. Taču ar skaitļiem kaut kā ātri aprod. Jautājums ir tāds: kur lai ņem tik daudz produktu?

Bērzariņš patiesi manīja, ka aprod ar skaitļiem. Tie nelikās vairs tik fantastiski. Tomēr Zukovam viņš neuzdrošināsies parādīt šo lapiņu. Varbūt vienīgi vēlāk. Pašreiz būtu riskanti. Var krist apsmieklā — vai redzējies, vācieši vēl nav lāgā sakauti, bet jau jādod viņiem simttūkstoš tonnu labības!

Hitleriešiem vai vāciešiem? ļ

Savādi, bet šis jautājums izvirzās visos līmeņos — gan ierindniekiem, gan maršalam. Neko darīt, gribot negribot uz to tomēr ir jāatbild. Un maršalam Zukovam jau šodien pat nāksies palauzīt galvu par to.

Iezvanījās telefons, un klausulē atskanēja ļoti pazīstama, pat mīļa balstiņa:

—     Biedri ģenerālpulkvedi, izsauc Maskava. Pa tiešo vadu!

—     Savieno, Vaļa! — Bērzariņš priecīgi atsaucās. — Kas? Jā, tas esmu es. Klausos. Kas runā?

Viņa balss piepeši pārvērtās. Un pulkvedis pārsteigts nodomāja: diez kāpēc gan Berlīnes komandants tik ļoti norūpējās pēc parasta tālsarunas zvana?

—     Kas runās? Biedrs Mikojans? Anastass Ivanovičs? Es klausos.

Bērzariņš palika sēžam savā krēslā, kā sēdējis, bet pulkvedis neviļus piecēlās kājās. Mikojans bija PSRS Ministru Padomes priekšsēdētāja vietnieks, un saruna ar viņu bija ārkārtīgi svarīga. Taču uz Bērzariņu šis telefona zvans, no malas skatoties, likās, nebija atstājis īpašu iespaidu. Viņš mierīgi sēž savā krēslā, tāds plecīgs, smagnējs, un tikai palielās mutes kaktiņos jaušams smaids.

—t Sveicināts, biedri Bērzariņ, — klausulē noguldzēja. Sakarus ar Maskavu jau bija paspējuši nodrošināt, un dzirdamība bija laba. — Jūs traucē Mikojans.

Tā bija parastā oficiālās pieklājības frāze. Mikojans gluži labi zināja, ka viņa tiešais zvans pasvītro paša Bērzariņa personas svarīgumu un nozīmīgumu, taču nekad neaizmirsa piebilst vārdu «traucē».

—- Labdien, biedri Mikojan, — komandants priecīgi atbildēja.

—          Mēs abi personiski neesam pazīstami, bet ceru, ka visdrīzākajā laikā iepazīsimies. Devītajā maijā es izlidošu uz Berlīni kā Padomju valdības ārkārtējais pilnvarotais.

—    Ar lielāko prieku sagaidīsim jūs, Anastas Ivanovič.

—          Par ko jūs smejat, biedri Bērzariņ? Ju,ms ir labs garastāvoklis?

—    Jā, man ir labs garastāvoklis. Uzvara taču!

—           Uzvara arvien uzvarētājiem izvirza daudz sarežģītu problēmu. Par ko tad jūs priecājaties?

—           Gluži personisku iemeslu dēļ, taču es tos neslēpšu. Jūsu vārds man kopš jaunības asociējas ar gardu ēdienu.

—   Vai bērnībā jūs esat cietis badu?

—    Ir gadījies.

—          Saprotu. Nu, neko īpaši gardu es jums neatvedīšu, bet ar šo to varu izlīdzēt.

—   Es ļoti ceru uz to, biedri Mikojan.

—          Līdz manai atbraukšanai sagatavojiet aptuvenus datus par Berlīnes vajadzībām.

—           Tie mums jau ir. Atklāti sakot, tie mani vācieši cieš badu.

—    Viņi jau kļuvuši par jūsējiem?

—           Bez šaubām. Es, Berlīnes komandants, esmu atbildīgs par viņiem. Domāju, ka viņi kļuvuši arī par jūsu vāciešiem, ja jau esat norūpējies par viņiem un pats lidojat uz Berlīni.

—    Taisnība gan, — Mikojans piekrita. — Taisnība gan.

—          Pie mums ir sarežģīts stāvoklis, — Bērzariņš turpināja. — Laucinieki izturēs līdz jaunai ražai, viņiem ir krājumi. Turpretim strādniekiem un inteliģencei klājas slikti. Pirmām kārtām viņiem ir nepieciešama palīdzība. Viņiem nav it nekādu rezervju — ne materiālu, ne morālu. Viņiem ir vajadzīga visāda veida palīdzība, taču visupirmām kārtām — pārtika.

—     Taisnība gan, jādomā arī par morālu palīdzību, — Mikojans nez kāpēc šobrīd runāja gausāk. Un mirkli vēlāk jau parastajā tonī pavaicāja: — Nu kādi tad ir jūsu dati?

—      Berlīnei, lai tā izturētu līdz nākamajai ražai, pat ja noteiktu vismazākās pārtikas devas, nepieciešami deviņdesmit seši tūkstoši tonnu labības, sešdesmit tūkstoši tonnu kartupeļu, piecdesmit tūkstoši liellopu …

—     Jums gan ir varen liela apetīte, biedri Bērzariņ, — Mikojans pārtrauca viņu.

—     Berlīnei, nevis man. Kādu daļu labības es izlūgšos no maršala Zukova. Taču viņa fondi ir ierobežoti…

—    Labi, padomāsim. Vai jūsu skaitļi nav pārspīlēti?

—     Nē, tieši otrādi, domāju, ka tie ir gauži pieticīgi. Tā taču ir Berlīne.

—     Taisnība gan, — Mikojans atkal sāka runāt gausāk. — Labi, padomāsim. Te gudrojām, kā sabombardēt un ieņemt Berlīni, te raizējāmies, kā to paēdināt. Dzīves dialektika … Kad nodibināsiet maģistrātu?

—     Politiskās partijas jau ved savā starpā sarunas. Vācu demokrātiskās partijas vajag dibināt tikpat kā no jauna. Tomēr darbs jau rit pilnā sparā. Pēc kādām divām nedēļām notiks maģistrāta dibināšanas sapulce. Es nolasīšu referātu.

—     Galvenais, biedri Bērzariņ, lai vācieši veido savu jauno demokrātisko valsti. Ar jūsu palīdzību — un tomēr paši. Gatavojiet referātu, arī es nebraukšu tukšām rokām. Berlīnei ir jādzīvo.

—    Paldies, Anastas Ivanovič.

—     Esmu visu pateicis. Novēlu panākumus. Uz redzēšanos.

—    Uz redzēšanos, Anastas Ivanovič.

Bērzariņš nolika klausuli, paskatījās uz pulkvedi un pasmaidīja.

—     Nu labi, man jādodas ceļā. Jāparāda maršalam reihs- kanceleja.

Viņi satikās precīzi vienpadsmitos — Zukovs nekad nevienam nelika gaidīt. Komandants atklāti nobrīnījās —• maršala acis izskatījās nopietnas, norūpējušās, it kā uzvara vēl nemaz nebūtu izcīnīta. Redzams, tāda uzvara nenāk viegli… Un tomēr maršals tagad smaida biežāk.

f— Iesim nu! Parādiet man savu reihskancelejul

Par fīrera pēdējo patvēruma vietu viņš runāja tā, it kā tā būtu Bērzariņa personiskā trofeja.

Viņi devās uz Berlīnes centru trijās mašīnās. Ielas vēl nebija tik brīvas, kā komandantam būtu gribējies, — šur un tur strādāja kareivji. Tagad viņš izjuta atbildību par katru šķērsli, par katru nenojauktu barikādi. Lai gan kopš tā laika, kad te rībēja šāvieni, bija pagājušas tikai trīs dienas. Un Zukovs arī vairs neizskatījās ne tik priecīgs, ne arī tik laipns. Ja viņš būtu izvizināts pa Berlīni vakardien, tad gan. būtu sūru bēdu izbaudījis.

Maršalam līdzi brauca Frontes Kara padomes loceklis un kāds korespondents. Nu, ko lai dara, — arī avīze ir vajadzīga.

Mašīnā blakus Bērzariņam sēdēja ģenerālis Bokarjovs. Viņš izskatījās satraukts un norūpējies. Kad līdzās ir tik augsti priekšnieki, arvien var gaidīt pārsteigumus.

Līdz reihskancelejai bija kāds stundas ceturksnis, ko braukt. Mašīnas apstājās. Visi izkāpa ārā.

Izkāpis uz saplaisājušā asfalta, Zukovs klusēja, kā zaudējis valodu. Viņš klausījās, vērīgi uztvēra katru vārdu, bet radās tāds iespaids, it kā viņš visu jau zinātu, it kā viņš te jau būtu bijis ne vienreiz vien. Hitleriešu reihs- kancelejā viņš izturējās kā mājās.

—    Kur ir Hitlers?

—    Dārzā aiz bunkura ir atrakta bedre, tai līdzās guļ divi apdeguši līķi. Tie tikuši aplieti ar benzīnu un aizdedzināti. Nav nekādu cerību sazīmēt sejas.

—    Mums ir pamats apgalvot, ka tieši tas ir Hitlers. — Reihskancelejas komandants panācās uz priekšu.

—    Ir pamats?

—    Zobu protēzes. Mums izdevās sameklēt Hitlera personisko protēzistu. Viņš apgalvo, ka tas esot viņa darbs. Vēl vairāk — viņš sameklēja zobu modeli. Viss sakrīt.

—    Visus materiālus nekavējoties nododiet frontes štābam.

—   Tieši tā, biedri maršali

Un atkal Zukovs klusē un skatās uz uguns sakropļotajiem līķiem. Par ko viņš šobrīd domā? Par Ļeņingradas badu vai par pirmo kara dienu, kad, uzvaras fanfarām skanot, hitlerieši strauji maršēja uz priekšu pa mūsu zemi? Maršala sejā nekas nav lasāms.

—   Atgriezīsimies Hitlera kabinetā.

Ko vēl maršals vēlas redzēt?

Viņi iegāja plašā istabā ar augstiem griestiem un kamīnu, pie sienas senlaicīgi ieroči. Platie logi vērsti uz nodegušo dārziņu. Vienas durvis ved uz reihskancelejas kolonnu galeriju, otras — lejā, pazemē. Draudot briesmām, Hitlers varēja vienā mirklī nokļūt pazemes bunkurā dzelzsbetona aizsegā. Viņa krēsls joprojām stāvēja garā galda galā.

«Marta Landere gribēja paņemt piemiņai šī krēsla ādas strēmelīti,» nereizē ienāca prātā nepatīkamais starpgadījums.

Zukovs nostājās kabineta vidū, aplūkoja grīdu un izdauzītos logus. Pēc tam sacīja:

—   Telpas ir labas, un to tīrīšana neprasītu daudz laika, taču tas izskatītos pārāk teatrāli. Tas neder.

Sapratis, ka viņa vārdi bez paskaidrojuma nav izprotami, piebilda:

—     Pēc dažām dienām hitleriešiem vajadzēs parakstīt kapitulācijas aktu. Viņi jau uzsākuši Rietumos kaut kādas "runas par to, ka padošoties tikai angļiem un amerikāņiem. No tā nekas neiznāks. Viņiem būs jāparaksta kapitulācijas akts ar visiem sabiedrotajiem reizē. Man ienāca prātā: vai neparakstīt to šeit, Hitlera kabinetā? Tagad redzu — to nevajag darīt. Mums nepiedien teatrāli efekti. Lai viņi paraksta savas kapitulācijas aktu jūsu armijas štābā, Nikolaj Erastovič. Vai tur atradīsies piemērota telpa?

—   Štāba ēdnīca ir iekārtota plašā zālē. To varētu viegli attiecīgi pārkārtot.

—   Nu lieliski, — Zukovs pirmo reizi pa visu laiku iesmējās, — savas pilnīgās un bezierunu kapitulācijas aktu hitlerieši parakstīs 1. Baltkrievijas frontes 5. triecien- armijas štāba ēdamzālē. Labāku vietu nevar vēlēties.

—   Varbūt tomēr šeit pat, biedri maršal, — Bokarjovs šaubījās. — No vēstures viedokļa izskatītos visai pamācoši. Kas ar zobenu nāk — no zobena krīt.

—   Nē, — Zukovs nepiekrita, — savu kapitulāciju viņi parakstīs tieši armijas štāba ēdnīcā. — Viņš vēlreiz pameta skatienu apkārt, it kā sevi pārbaudīdams. — Brauksim, biedri, vairāk nekā interesanta te nav. Mēs, karavīri, esam paveikuši savu darbu. Tagad lai domā diplomāti…

65

—   Mums, karavīriem., te vēl būs krietni vien jāpastrādā, — Bērzariņš visu laiku bija turējis prātā, ka jāatrod mirklis, kad varētu parādīt Berlīnes vajadzību sarakstu.

3 - 1243

—          Pilsētas komandants ierunājies, — Zukovs pasmaidīja. — Nu, ko lai dara, Nikolaj Ērastovič. Jums taisnība. Būs jāpastrādā.

—          Pilsētā valda bads, biedri maršal, — nopratis Bērzariņa nolūku, Bokarjovs nāca viņam talkā.

—          Nekas cits jau arī nebija gaidāms, — Zukovs atteica. — Un tā nav mūsu vaina. Viņi paši ievārījuši šo putru, lai tad nū …

Viņš paņēma biezo papīra lapu, atvirzīja tālāk roku un izlasīja to, kas uzrakstīts. Pēc tam, nemaz neizbrīnījies, pavēTās Bērzariņa.

—    Berlīnei gribas ēst?

—    Pilnīgi pareizi.

—          Nu, ko tur lai saka, tā jau tam vajadzēja būt. — Viņš ar aprautu žestu it kā aizgainīja kādu sajūtu vai domu. Varbūt pats pārliecināja sevi. Un tad teica:

—          Protams, frontes noliktavās ne tuvu nav tāda daudzuma provianta. Tomēr pirmajam laikam, kamēr nebūs atbraucis biedrs Mikojans un jautājums nebūs atrisināts valsts mērogā, kaut kā jums palīdzēsim.

—          Nu jau man, biedri maršal, — Bērzariņš klusi iebilda.

—    Zinu jau, zinu! Nu ko tur, brauksim!

Fosa ielā kādus desmit metrus no reihskancelejas varēja redzēt parasto ainu: lauka virtuve, pavārs ar prāvu pavārnīcu rokā, ur viņa priekšā kārtīgā rindā sastājušās sievietes, bērni, sirmgalvji — visiem rokās kaut kādi katliņi vai kastroļi. Viņi pacietīgi gaida.

Rindā stāvētāji ieraudzīja ģenerāļus, sakustējās, it kā taisīdamies viņu priekšā nostāties miera stājā, gatavi visādiem pārsteigumiem.

—   Vācu tauta ir disciplinēta, — Zukovs atzīmēja.

—   Un arī ēst tai gribas, — Bērzariņš precizēja.

—           Zinu, es jums došu miltus. Cik — vēl nezinu, bet došu. Šausmīgi pat iedomāties, kāda rūpju nasta mums būs šīs pašas Berlīnes dēļ. Nu, ko lai dara. Vajadzēs dot.

—          Berlīne dzīvos, — Bērzariņš zīmīgi noteica. Un šiem vārdiem bija lemts kļūt gan par lozungu, gan par aicinājumu, gan par lūgumu.

Nākamās dienas aiztraucās tik drudžainā steigā, ka nebija iespējams nošķirt dienas un nakts robežas. Viss gūlās uz Bērzariņa pleciem: ceturtajā maijā viņš pieņēma

5. triecienarmijas parādi pie Brandenburgas vārtiem; tad sagaidīja sabiedroto delegācijas Tempelhofas lidlaukā; gādāja par to, lai no Tempelhofas varētu brīvi aizbraukt uz Karlshorsti; sagatavoja štāba ēdnīcu kapitulācijas akta parakstīšanai; atbildēja uz ārzemju korespondentu jautājumiem, kuri ne vienmēr bija draudzīgi.

—    Kad sāksies karš starp sabiedrotajiem? — kāds bārdainis vaicāja, ar savu portatīvo rakstāmmašīnu ērti iekārtojies krēslā blakus Bērzariņam.

—    Jūsuprāt, šis jautājums jau ir izvirzījies dienaskārtībā? — Berlīnes komandants paskatījās viņam acīs.

—    Protams, — korespondents nemaz nesamulsa. — Uzvarētāji vienmēr plēšas laupījuma dēļ.

—    Mēs neplēsīsimies, — Bērzariņš pasmīnēja. Un korespondents tūdaļ pierakstīja, ka ģenerāļa smīns bijis divdomīgs.

Lai kas notiktu pasaulē, lai kādi vēsturiski notikumi risinātos uzvarētajā Berlīnē, Bērzariņš ik rītu tieši septiņos izbrauca ar savu motociklu pa Karlshorstes kara inženieru skolas vārtiem un pusotras stundas apskatīja pilsētu. Motocikla blakusvāģi sēdēja ar automātu bruņotais ziņnesis, ^lotocikls brauca precīzi kā pulkstenis. Pēcpusdienā četros atkal notika tāds pats ceļojums.

Daļu Berlīnes iedzīvotāju — galvenokārt sievietes — izdevās iesaistīt drupu novākšanā. Viņu skaits bija niecīgs, ja ņem vērā, cik tādu gruvešu jānovāc. Dīvaini, bet vācieši ļoti ātri aprada ar pelēko, sprigano motociklu. Kad ģenerālpulkvedis pabrauc garām no rīta — viņi ķeras pie darba. Pabrauc garām pēcpusdienā — met darbam mieru.

Šo izbraucienu laikā Bērzariņam aizvien asāk cirtās degunā līķu smaka. Zem drupām trūdēja līķi, bet saule jo dienas jo vairāk karsēja. Kuru katru brīdi varēja uzliesmot epidēmija.

Un piepeši iestājās klusums. Aizbrauca delegācijas, nozuda korespondenti. Bērzariņš atģidās, ka viņš sēž sava štāba ēdnīcas zālē, kurai ir divrindu logi. Aiz tiem ausi gaisma, bet zālē valda haoss un nekārtība, kāda mēdz būt pēc trokšņaina banketa. Bija pienācis devītais maijs.

Vakar šajā zālē hitlerieši parakstīja savas kapitulācijas aktu. Šodien visā Padomju Savienībā svin Uzvaras dienu. Turpat četrus gadus vajadzēja iet līdz šiem svētkiem, bet* viņam, ģenerālim Bērzariņam, — visu mūžu. Maskavā un visās pārējās mūsu zemes pilsētās vakarā dārdēs grandiozs salūts. Berlīnē nesalutēs. Te gaidāms tikai darbs un

3* 6?

Ieraudzījuši ģenerāli, divi sargkareivji pie komandantūras ieejas sastinga miera stājā. Virs vārtiem pland Sarkanais karogs. Uz palielas koka plāksnes skaidri un gaiši uzrakstīts: «Berlīnes pilsētas padomju komandantūra» Nekas, Luīzes ielas ēkai izkārtne jau pasūtīta, granīta plāksnē vārdi būs iekalti zelta burtiem.

Bērzariņš ātri izgāja cauri uzgaidāmajai telpai un nozuda savā kabinetā. Adjutants pielēca kājās un izstiepās taisni: «Esiet sveicināts!» Uzgaidāmajā telpā sēdēja vairākas civilpersonas, kas likās tā kā redzētas, bet droši vien tie bija gluži nepazīstami cilvēki. Viņu acis bija gan izbijušās, gan cerību pilnas, gan prasīgas. Kāda sieviete turēja bērnu klēpī. Un neviens no šiem apmeklētājiem viņam nepateiks neko patīkamu. Nu un lai. Tik un tā sirds klusu gavilēja: karš ir beidzies, vakar parakstīts kapitulācijas akts.

Komandants apsēdās pie galda, tas bija liels un solīds — vācu gaumē. Nez kurā bankā vai arhīvā tas paņemts? Papīri jau saviesušies kā peles mājās, no tiem nav glābiņa.

Negulētā nakts tagad lika sevi manīt. Viņš pacēla rokas augšā, izstaipījās, tā ka plecos nobrakšķēja. Nekas, spēks vēl ir kaulos. Ģenerālis Bokarjovs droši vien vēl nav atnācis. Viņš, protams, guļ tāpat kā visi normāli cilvēki pēc kapitulācijas akta parakstīšanas. Tikai viņš, komandants Bērzariņš, nevar gulēt.

Taču nočīkstēja durvis, un, Bērzariņam par izbrīnu, kabinetā ienāca ģenerālis Fjodors Bokarjovs. Pretēji Bērzariņam viņš bija gara auguma, kalsnējs, viņa matus vēl nebija skāris sirmums. Abi ir gandrīz vienos gados, bet Bērzariņam mati jau sen ir sniegbalti.

-— Labrīt!

•— Labrīt.

Viņi sasveicinājās kaut kā neierasti, nemilitāri. Vai tiešām visu tā ietekmējusi Uzvara un vakar parakstītais kapitulācijas akts? Redzams, arī Bokarjovs nav gulējis šo nakti. Tomēr izskatās līksms un smaidīgs.

—   Vai kaut brīsniņu izdevās nosnausties?

—    Tam nav nozīmes.

Tik tiešām pašreiz tam nav nozīmes. Gan jau pienāks laiks arī atpūtai. Šobrīd ir daudz svarīgāki jautājumi dienaskārtībā, piemēram, tāds kā Berlīnes glābšana. Vai tiešām to vajag glābt? Pilnīgi pareizi, vajag.

—          Dīvaini, — Bokarjovs sacīja, apsēdies uz krēsla mazliet nostāk. — Es tikai pēc vakardienas, proti, pēc kapitulācijas akta parakstīšanas, tā īsti izjutu, ka beidzies karš. Keitelis izturējās nesolīdi. Saprot, ka viņa loma ir nožēlojama un apkaunojoša, un tomēr vēcina savu feldmaršala zizli, dižojas ar sevi, ar savu augsto dienesta pakāpi. Nu tieši kā operetē.

—    Viņiem visiem, — Bērzariņš bija ar Bokarjovu vienis prātis, — gribas tikt iemūžinātiem vēsturē labākā izskatā, nekā viņi bijuši īstenībā. Taču vēsturi nav iespējams pataisīt nedz labāku, nedz sliktāku.

—    Toties to var aplūkot no dažādiem redzes viedokļiem, — Bokarjovs piebilda, — un atkarībā no tā vēsturnieki vērtēs Berlīnes komandanta darbu.

—    Man arī tas nedod miera, — Bērzariņš sacīja. — Lai gan vēsture un vēsturnieki man bijuši nebijuši. Tu pareizi vien teici, viss atkarīgs no redzes viedokļa. Man ļoti gribētos pašam savās acīs — un tas šobrīd varbūt ir vissvarīgākais kritērijs — būt labam Berlīnes komandantam. Diemžēl pagaidām, man tev jāatzīstas, • no tā nekas prātīgs neiznāk. Es skandinu loģiskus, pat ļoti pareizus vārdus. Bet sirds dziļumos es neticu vāciešiem. Daži no viņiem apgalvo, cik ļoti esot nīduši Hitleru un ka pat esot cīnījušies pret nacistiem. Lai es tam spētu noticēt, man vajag nevis dzirdēt tukšus apgalvojumus, bet redzēt darbus. Tu sacīsi: bija Tēlmanis, ir Pīks un viņa biedri. Pareizi, tie ir cīnītāji, komunisti. Es viņiem ticu tikpat kā sev. Runa nav par viņiem. Man ir jāredz parasts, ierindas vācietis, kurš būtu cīnījies pret Hitleru darbos, nevis vārdos. Varbūt tad es spēšu iemīlēt šo pilsētu.

—    Iemīlēt? — Bokarjovs izbrīnījās. — Nu to taču neviens no tevis neprasa.

—    Tas gan tiesa, neviens to neprasa no manis, vienīgi es pats. Vajag mīlēt katru darbu, ko dari. Bez mīlestības uz Berlīni nav iespējams būt labam tās komandantam.

—    Mazliet savādas, bet visumā pareizas domas, — Bokarjovs lēni sacīja. — Mūsu pienākums ir precīzi izpildīt savus pienākumus un īstenot partijas politiku. To tu vari, un tas tev ir pat jāprasa no visiem. Ar to pilnīgi pietiek, lai gūtu panākumus. Taču tavos vārdos ir zināma taisnība. Es to saprotu tā: ir jābūt ciešai pārliecībai, ka tava lieta ir taisnīga, ka ir patiess katrs tavs vārds un pareizs katrs solis, ir jābūt pārliecībai, ka vācu tautā ir patiešām veselīgi spēki. Tas ir sarežģīts jautājums, un es mēģināšu tev šai ziņā palīdzēt.

—    Vai tev ir tāda iespēja?

—          Vēl lāgā nezinu. Tas noskaidrosies pēc desmit minūtēm. Tev jau sākas pieņemšana?

—   Jā.

—          Man arī gribētos paklausīties, kā viņi tagad runā. Es tūliņ iziešu, atgriezīšos pēc kādas pusstundas. Vai tev nav iebildumu?

—          Nē, lūdzu. Tu man pat ļoti izlīdzēsi. Atklāti sakot, nemaz nezinu, kā lai ar viņiem runāju.

—           Gan jau zināsi. Nu labi, es neatvados. Drīz redzēsimies.

Bokarjovs piecēlās kājās — gara auguma, kalsnējs, formas blūze cieši apjozta ar karavīra siksnu (nez kurā brīdī viņš paspējis pārģērbties pēc ceremonijas Karlshorstē?) —, priecīgi pasmaidīja un izgāja no kabineta.

Bērzariņš neapmierināti apskatīja savu galdu, lielo kabinetu, logus, kuros slīpi iespīdēja saules stari, kārtīgās papīra pakas uz galda. Viņš saviebās un nospieda zvana pogu galda labajā pusē. Viens no adjutantiem, kapteinis Staroverovs, ieradās tik ātri, it kā būtu no debesīm nokritis, — smaržo pēc odekolona, ar briljantīnu saziestie mati spīd un laistās. Bērzariņš vēl nebija viņu redzējis tādā izskatā.

—   Nu, Staroverov, kas mums tur labs ir?

—          Diezgan daudz cilvēku vēlas tikt uz pieņemšanu pie Berlīnes komandanta.

—           Zinu. Neviens no viņiem vairs nespēj dzīvot bez manis. Es tur redzēju sievieti ar bērnu. Sakiet, lai viņa nāk pirmā. Vai esat uzaicinājis tos, kurus liku?

—   Tieši tā. Tur sēž arī rakstnieks.

—    Kāds rakstnieks?

—    Nu tas, kura sievai… pāri nodarīts.

—          Sasodīts! — Bērzariņš saviebās kā pēkšņās zobu sāpēs. — Nu labi, ko tur… Lai uzgaida.

—    Tieši tā!

Kapteinis nozuda aiz durvīm un tūdaļ pat atgriezās, lai ielaistu vācieti ar zīdaini.

—   Lūdzu, Bauma kundze.

Bērzariņš paskatījās uz savu pirmo apmeklētāju un izbrīnījās — seja likās tāda kā pazīstama. Kādas blēņas! Nu kā gan viņš var pazīt šo jauno un, iespējams, pat skaisto sievieti, kura izskatās vecāka, nekā patiesībā ir.

Kapteinis pievēra durvis un palika stāvam — komandantam varēja būt vajadzīga tulka palīdzība. Bērzariņš pameta acis uz viņu un piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Labdien! — negaidīti skanīgā un priecīgā balsī viņu sveicināja Gerda Bauma. — Tas esat jūs?

Bērzariņš nesaprata viņu.

—   Jā, tas esmu es, — komandants sausi noteica. — Kas jūs tā iepriecina?

—    Es pazīstu jūs.

—   Tagad visi berlīnieši uzskata, ka viņi ir gandrīz vai mani bērnības draugi, — ģenerālis nelaipni pajokoja.

—    Nē, to es negribēju teikt, — labi sapratusi viņa toni, Gerda atbildēja. — Tas bijāt jūs, kas lika mani aizvest ar mašīnu…

Bērzariņam atausa atmiņā tumšais, putekļainais pagrabs, profesors ar ezītī apcirpto sirmo galvu, pavecā vāciete, kura bija pieradusi pie visa un ne no kā pasaulē vairs nebaidījās … Šīs atmiņas likās neticami tālas, it kā tas viss būtu bijis ļoti sen, taču bija pagājušas tikai divas nedējas. Kāpēc tas liekas tik sen bijis? To vakaru no šodienas šķir vesels laikmets — karš ir beidzies. Šis fakts tikšanos nepadarīja tīkamāku Bērzariņa acīs. Un tomēr viņš centās izturēties laipni:

—   Ak tad šis ir mans krustdēls? Vai toreiz viss beidzās labi?

—   Jā, paldies. Kārlim apritējušas divas nedēļas. Jūs nevarat iedomāties, cik viņš ir ņiprs zēns. Viņš jau smaida.

—    Un jūs vēlaties, lai es, kā tas Vācijā pieņemts, uzdāvinu viņam sudraba karotīti, kad būs iznācis pirmais zobiņš? Jā?

—    Nē, tas ir par maz, — Gerda Bauma atteica, pūlēdamās izturēties drosmīgi, un bija nomanāms, ka viņa tālab saņem visus spēkus.

Gerda pati brīnījās par sevi, nespēdama aptvert, kā gan viņa uzdrīkstējusies runāt tādā tonī, un saprata arī to, ka viņa citādi nevar, ka citādi viņai nav tiesību runāt. Ja nu ģenerālis viņu liek apcietināt un nošaut par nekaunību?

Viņš drīkst visu, viņa rokās ir milzīga vara.

Sirds nodrebēja aiz bailēm, taču Gerda jau bija apradusi ar šo sajūtu. Pirmoreiz sirds ietrīcējās, kad Gerdai ienāca prātā doties uz komandantūru. Viņa tobrīd gandrīz vai iekliedzās no piepešām, paniskām bailēm. Pēcāk viņa pārliecināja sevi, ka tas visādā ziņā kādam jādara. Ja nu to neviens neizdarīs? Varbūt visus vāciešus ir pārņēmušas šīs riebīgās, pazemojošās bailes un nevienam nepietiks dūšas? Komandantūrai ir jāzina viss, kāda ir Berlīnes dzīve īstenībā, citādi var notikt liela nelaime.

Viņai ienācis prātā tikties ar komandantu, citi varbūt nemaz nepieļauj tādu domu. Tātad viņai ir jāiet. Citas iespējas nav. Apspiedusi nervozos drebuļus krūtīs, Gerda gāja ar. Nu liekas, tas ir veltīgi darīts. Komandants skatās uz viņu nelaipni. Un par ko gan, patiesību sakot, lai viņš ieredzētu vāciešus? Nu un lai arī neieredz. Gerda atnākusi svarīgā, iespējams, ka pat valstiski svarīgā lietā.

—    Kas ir par maz? — Bērzariņš pārjautāja, izbrīnījies par viņas toni.

Bērzariņš vispār smalki izjuta cilvēku noskaņojumu. Viņš saprata, ka sievietei nervi ir sasprindzināti līdz pēdējai iespējai — tik izbiedēta un satraukta viņa izskatījās. Un par viņas 'drosmi Bērzariņa sirdī modās kaut kas līdzīgs cieņai un apbrīnai.

—    Jā, par maz, — Gerda Bauma turpināja, cenzdamās palikt nesatricināmi stingra. — Maz gan. Aizvakar iznācu ārā no jūsu hospitāļa un sāku meklēt vācu slimnīcu. Bērnam vajadzīgi dokumenti, kurus varētu saprast šajā, nevis jūsu zemē. Un es atradu mūsu slimnīcu. Karš paliek karš, tas sākas, norit un beidzas. Bet sievietes neatkarīgi no visiem šiem notikumiem dzemdē bērnus netīros un tumšos pagrabos. Ārstu tur nav, tie ir mobilizēti. Vecmātes baidās turp iet. Viens otrs vēl mēģina "uzturēt kārtību. Taču bez jūsu palīdzības drīz notiks katastrofa. Tur visi cieš badu, ūdens jānes no pašas Sprē upes. Bet dzemdētājas tur ierodas cita pēc citas. Un viņas nevar gaidīt, jo ir pienākusi viņu stunda. Vakar Lihtenbergā es redzēju nomirstam bērnu. Komandanta kungs, vai jūs kādreiz to esat redzējis?

Gerdās Baumas balss spēji pieņēmās skaļumā, kļuva spēcīga, un tajā vairs nebija ne miņas no bailēm vai uztraukuma. Viņa bija pārkāpusi pāri kādam ļoti augstam slieksnim, un viss sīkais, personiskais tūlīt izgaisa.

—    Biedri ģenerāli, — pie durvīm negaidīti ierunājās kapteinis Staroverovs, kurš arvien bija gatavs nākt talkā savam komandierim, — kādus desmit kilogramus vai pat divdesmit…

Gerda Bauma uztvēra tikai vārdu «kilogramus» un, lai gan nesaprata krievu valodu, ar sirdi nojauta, ko kapteinis bija teicis.

—          Vajag nevis pārdesmit kilogramus, — viņa iebilda, — Berlīnē jābūt cilvēkam, kas atbildētu par zīdaiņu dzīvību. Viņi nav bijuši nacisti un acīmredzot tādi nebūs.

Gerda runāja stingri un noteikti, lāgā nezinādama, vai viņai ir vai nav uz to tiesības.

Bērzariņš ieinteresēts skatījās uz viņu.

—    Un jūs, Bauma kundze? Vai jūs bijāt naciste?

—    Es arī neesmu tāda bijusi.

—   Jūs, protams, jutāt līdzi komunistiem?

—          Jums ir pamats runāt tādā tonī. Tagad visi apgalvo, ka ir jutuši līdzi komunistiem. Es to neteikšu. Es neesmu jutusi viņiem līdzi. Tieši otrādi, kara laikā es fabrikā šuvu kombinezonus hitleriešu lidotājiem un tankistiem.

—          Tā nu gan ir nekaunīga sieva, — kapteinis Starove- rovs nenocietās. — Viņas visas ir tādas, biedri ģenerāli, vienā mirklī kļūst pārdrošas. Viņām nav ko zaudēt, tāpēc čērt pār strīpu.

—           Nē, Staroverov, — Bērzariņš nepiekrita, — tā nav nekaunība, tā ir rakstura iezīme. Un viņai ir ko zaudēt, jo viņai ir dēls uz rokām.

Bērzariņš atkal pārgāja uz vācu valodu.

—    Kas ir jūsu vīrs, Bauma kundze?

—    Viņš bija strādnieks, atslēdznieks,

—    Kāpēc bija? Vai viņš ir kritis?

—    Nezinu. Viņu mobilizēja pirms trim mēnešiem.

«— Kāpēc tas nenotika agrāk?

—           Viņam rokai trūkst divu pirkstu. Tagad viņš ir pazudis bez vēsts. Berlīnē pēdējās nedēļās varēja itin viegli aiziet bojā. Es tomēr ceru, ka viņš ir pie jums gūstā. Un gaidu viņu.

—          Bet kā klājas tai večiņai? — Bērzariņš negaidot apjautājās. I

—           Viņa par kaktu savā pagrabā plēš no manis piecdesmit marku mēnesī. Taču viņa nav sliktāka par citām, dažā ziņā varbūt pat ir labāka. Mēs tomēr esam novirzījušies no temata. Kurš Berlīnē ir atbildīgs par zīdaiņu dzīvību? Vai jūs?

—          Nē, mēs nepavisam neesam novirzījušies no temata, — Bērzariņš pirmo reizi visas sarunas laikā pasmaidīja. — Par zīdaiņu dzīvību Berlīnē pirmām kārtām, protams, atbildu es. Man tomēr šķiet, ka atradīsies vēl kāds cilvēks.. s

—    Kurš? Tam jābūt virsniekam ar augstu dienesta pakāpi. Jautājums ir ļoti svarīgs. Runa ir par vācu tautas nākotni. Hitleri nāk un iet…

—    Jūs jau zināt šos vārdus, Bauma kundze?

—   Jā, zinu. Jūsu mašīnu skaļruņi tos atkārto desmitiem reižu. Hitleri nāk un iet, bet vācu tauta paliek.

—    Pilnīgi pareizi. Tad nu tā, sākot ar šodienu, par Berlīnes zīdaiņu dzīvību būsiet atbildīga arī jūs, Bauma kundze.

—    Es? — Gerda pārsteigta pārjautāja, nenoticējusi savām ausīm un pūlēdamās atrast kļūdu Bērzariņa vācu valodā.

Viņa bija gaidījusi visu ko, tikai ne tādu sarunas pavērsienu. Bērzariņš vērīgi raudzījās Gerdā un domās sev jautāja, vai ir pareizi noteicis viņas raksturu, lai sacitu šos vārdus. Šķiet, ka nav kļūdījies. Lai nu kā tas būtu, viņam nav nekāda lielā izvēle. Un tas fakts vien, ka Gerda nākusi šurp uz komandantūru valstiskā jautājumā, jau nozīmē ļoti daudz.

■— Es? — sieviete pārjautāja.

—    Jā, tieši jūs, — Bērzariņš atbildēja. — Tūlīt kancelejā jums izrakstīs apliecību, ka jūs esat atbildīga par visu Berlīnes zīdaiņu dzīvību. Izdošu pavēli visiem mūsu rajonu komandantiem, lai sniedz jums palīdzību. Atrodiet sev palīdzes un sūtiet viņas uz visiem Berlīnes rajoniem … Mēģiniet izkārtot, lai starp jūsu palīdzēm nebūtu nacionālsociālistiskās partijas biedreņu vai Hitlera dievinātāju. Ar to pietiks…

—   Tas ir pilnīgs neprāts! — Gerda iesaucās.

Bērzariņš apzinājās, ka, skatoties no malas, tā var likties. Nebūtu visai tālredzīgi piešķirt kaut vai niecīgu daļu varas, iespēju komandēt un sodīt cilvēkiem, kurus nemaz nepazīsti un pat vēl vairāk — kurus neesi nekad redzējis. Un tomēr viņš ticēja Gerdai Baumai, ticēja, ka viņas nolūki ir gddīgi. Starp viņas palīdzēm var gadīties tādas, kuras agrāk ar putām uz lūpām bija cildinājušas Hitleru. Gan vēlāk visu noskaidrosim. Šobrīd vajag glābt Berlīnes bērnus. Un šo uzdevumu vislabāk veiks Gerda Bauma un tādas kā viņa.

Bērzariņam gribējās ticēt, un tomēr sirds dzijumos viņš īsti neuzticējās šai jaunajai, enerģiskajai sievietei. Viņa jūtām un ieskatiem tas bija pārlieku straujš pavērsiens.

Lai gan, patiesību sakot, kāpēc pārāk straujš?

Fašisti kā bijuši, tā arī palikuši fašisti. Godīgie vācieši bija un ir godīgi cilvēki. Tomēr viss ir neizsakāmi sarežģījies. Kur tad ir tie godīgie vācieši? Varbūt šī pati Bauma kundze mītiņos, uz kuriem viņas gāja tieši no fabrikas un kuros viņas stāvēja sastājušās kolonnās pa četrām, skaļāk par citām saukusi «heil Hitler».

Un ko gan citu viņa varēja darīt? Necelt roku sveicienam? Tad tūliņ pat nonāktu Spandavas cietumā.

Paklau, Bērzariņ, nu ko tu mēģini attaisnot vāciešus?

Nu tas taču nav iespējams, ka visa tauta būtu satrunējusi! Tajā jābūt arī veseliem, jauniem asniem. Es meklēšu tos, līdz atradīšu. Bet ja nu neatradīšu?

Ja neatradīšu, tad šie jaunie, veselie asni man pašam jāizaudzē. Varbūt šie paši bērni, kas tagad nāk pasaulē netīros pagrabos, kādreiz cels jauno Vāciju …

Un var gadīties, ka attiecībā uz Gerdas Baumas raksturu es nemaldos. Nu, ko lai dara, cerēsim, ka tā ir.

—          Kāpēc neprāts? Jūs cerējāt, ka pie šī darba ķersies mūsu karavīri? Viņiem tāpat netrūkst rūpju. Jūs rīkosieties manā, Berlīnes padomju komandanta, vārdā.

—          Es rīkošos jūsu vārdā? — Gerda Bauma vēl nespēja noticēt.

—   Tieši tā. Citādi jums neko neizdosies paveikt.

—         Jūs taču it nemaz nepazīstat mani… Varbūt es izmantošu ļaunprātīgi…

—   Arī tā var gadīties. Tomēr es nedomāju vis …

—   Ja nu es esmu slepena fašiste?

—          Tad agri vai vēlu jūs atmaskos. Taču patlaban mani interesē tikai Berlīnes bērnu liktenis.

—   Vai man būs ko viņiem dot ēst?

—          Zināmā mērā. Protams, ne jau tik daudz, kā gribētos, krietni vien pieticīgāk. Tomēr badā viņi nemirs. Pēc nedēļas es nodibināšu maģistrātu …

Cerda Bauma pieķērās šiem vārdiem kā slīcējs salmiņam.

—   Pēc nedēļas? Vai to nevar izdarīt agrāk?

—          Nē, nevar. Demokrātiskās politiskās partijas vēl tikai organizējas. Man pašam būtu daudz vieglāk, ja maģistrāts jau pastāvētu. Taču tas nav tik vienkārši. Berlīnei vajag godīgus saimniekus, un tie ir jāizraugās ar apdomu.

—          To es saprotu, — Gerda Bauma nez kāpēc noteica ļoti klusu.

Viņas sirds bija pretrunīgu jūtu pilna. Viņa gan ticēja Bērzariņam, gan baidījās no kaut kādām lamatām. Bet kas gan viņai, parastai strādniecei, ies likt lamatas? Kādas blēņas! Ja jau viņai uzreiz nav parādītas durvis, varbūt izdosies kaut cik palīdzēt bērniem. Un pēkšņi viņa izjuta dedzīgu vēlēšanos rīkoties, rīkoties cēlsirdīgi^ un lietderīgi. Tās bija spēcīgas jūtas, kas jau robežojās ar varas apziņu, sākumā radušās tīri nevilšus, tās strauji pieņēmās spēkā un piepildīja viņas dvēseli. Vai ģenerālis Bērzariņš patiesi tic viņai vai tikai izliekas? Taču tam nav sevišķas nozīmes. Gerda pacentīsies visiem pierādīt, ka viņš nav maldījies.

—    Varbūt derētu …

—    Kas derētu? — Bērzariņš viņai nāca talkā.

—    Varbūt vajag uzņemties gādību ne tikai par zīdaiņiem? Mazākajiem bērniem arī klājas ļoti grūti.

Ģenerālis paskatījās uz Gerdu jautājoši. Nav zināms, vai Gerda Bauma ir vai nav bijusi naciste. Taču enerģijas un atbildības par uzticēto darbu viņai netrūkst.

—    Esiet tik laipna un rūpējieties ne tikai par zīdaiņiem, — komandants piekrita. — Staroverov, izrakstiet Gerdai Baurnai apliecību, ka viņa komandantūras uzdevumā rūpējas par bērniem! Un palūdziet, lai ienāk nākamais apmeklētājs. Mēs jau tāpat esam pārtērējuši laiku.

—    Man jārīkojas jūsu vārdā? — Gerda vēlreiz pārjautāja, lai visu precizētu un pati pārliecinātos.

Viņas balsī ieskanējās jauna intonācija. To uztvēra gan Bērzariņš, gan. Staroverovs, un adjutants, kļuvis nemierīgs, jautājoši pa.skatījās uz ģenerāli.

—   Jūs drīkstat rīkoties manā vārdā, — komandants apliecināja.

—    Biedri ģenerālpulkvedi, ar tādu dokumetu viņa taču visu Berlīni apgriezīs otrādi, — kapteinis uztraucās.

—    Tieši tas jau arī būtu labi, — nomācis iekšēju nemieru, Bērzariņš pasmaidīja.

—    Vai nav pārāk riskanti? Varbūt vajadzētu apspriesties?

—   Ar ko? Ar Maskavu?

—    Protams. Un ar vācu biedriem arī.

—    «Pirmās stundas aktīvisti» arī organizē palīdzību bērniem. Bauma kundze viņus netraucēs. Un, jo vairāk cilvēku rūpēsies par bērniem, jo labāk. Derētu izdibināt viņas pagātni, bet tas nav galvenais. Patlaban ir nepieciešama aktīva rīcība.

—    Riskanti, ķoti riskanti. — Kapteinis nogrozīja galvu. Viņš dievināja savu komandieri. Un nevēlējās, lai vāciešu dēļ ģenerālim rastos nepatikšanas.

—    Ir vai nav riskanti — to nu izlemšu es, — Bērzariņš atteica. — Un es arī atbildēšu. Vārdu sakot, izrakstiet apliecību! Jo ātrāk to izdarīsiet, jo labāk.

—   Tieši tā, — kapteinis īsi atbildēja.

—   Vēlu jums sekmes, Bauma kundze.

—    Paldies. — Gerda paņēma no klubkrēsla savu bērnu, kurš gluži vāciskā lietišķībā (tieši vāciskā — Bērzariņš nodomāja) bija nogulējis visu sarunas laiku,

—   Lūdzu, — adjutants aicināja Gerdu līdzi.

—   Uz redzēšanos, komandanta kungs. Es jūs nepievilšu.

Gerda Bauma izgāja ārā. Durvis atvērās, un kabinetā

ienāca armijas Kara padomes loceklis Bokarjovs kopā ar gara auguma, neticami vāju vācieti.

—    Nu, Nikolaj Erastovič, — Bokarjovs priecīgi pavēstīja. — Te tev būs dāvana. Iepazīsties, tas ir mākslinieks Oto Vangels. Bērzariņš pacēla acis. Nevajadzēja būt gaišreģim, lai saprastu, cik ilgu laiku Vangels pavadījis ieslodzījumā. Fašistiskā koncentrācijas nometne atstāj dziļas, gandrīz vai neizdzēšamas pēdas cilvēkā, viņa raksturā, viņa izturēšanās veidā.

Pietiek reizi redzēt vienu bijušo ieslodzīto tūliņ pēc atbrīvošanas, lai pēc tam nekļūdīgi sazīmētu citus. Bērzariņš šos cilvēkus bija redzējis, turklāt ne tikai dažus, bet tūkstošiem …

Tomēr Vangela seja atšķīrās no citu ieslodzīto sejām, to ilgās ciešanas un pazemojumi nebija notrulinājuši, tajā jautās liela inteliģence. Viņa uzvalks, kurš kādreiz droši vien bija izskatījies ļoti pieklājīgs, tagad karājās kā uz drēbju pakaramā. Kā varēja noprast, mākslinieks jau bija bijis mājās un pārģērbies. Viņa seja bija dziļu, stāvu rievu izvagota, plānie vaigi iekrituši, izceļot plato pieri, sirmie, īsi apcirptie mati mazliet atauguši. Acis kļuvušas tik dzidras, ka grūti pat noteikt to krāsu… Šim cilvēkam nācies daudz un smagi ciest, Bērzariņš nodomāja. Un pateica:

—    Labdien.

—    Man steidzīgi vajadzīga jūsu palīdzība, — Vangels ierunājās.

—   Berlīnē visiem vajadzīga mūsu palīdzība, •— ģenerālis pasmaidīja.

—    Piedodiet, — mākslinieks runāja aizgūtnēm, satraukti, it kā bīdamies, ka nepaspēs izstāstīt. Viņam pat mazliet aizmetās balss: — Pirms nedēļas es iznācu no Zaksenhauze- nes koncentrācijas nometnes. Biju ļoti novārdzis, tādēļ kādu laiciņu man vajadzēja pagulēt. Biedri no «Pirmās stundas aktīvistu» grupas ieteica vēl palikt gultā, taču šo lietu nedrīkst atlikt…

—    Un kas tā ir par lietu? — Bērzariņš pieklājīgi, bet bez sevišķas intereses pajautāja. Kara laikā cilvēkiem bieži vien vissvarīgākie šķiet privātie jautājumi.

Bokarjovs uztvēra Bērzariņa toni, tikko manāmi pasmaidīja, bet neko neteica.

—   Trīsdesmit otrajā gadā, jau pirms Hitlera nākšanas pie varas, — mākslinieks satraukti stāstīja, norūpējies, ka viņu nenoklausīsies līdz galam, — es biju Maskavā. Es iekārtoju mūsu mākslinieces antifašistes Kētes Kolvicas izstādi. Jūs droši vien savā laikā būsiet lasījis par viņu avīzēs.

—    Protams, — Bērzariņš pamāja ar galvu, — man pat bija albums ar viņas darbu reprodukcijām. Viņa apbrīnojami dziji atspoguļo cilvēka ciešanas.

•— Pilnīgi pareizi, — Vangels nopriecājās, — pilnīgi pareizi. Tomēr runa nav par viņu. Tur, Maskavā, mans draugs tēlnieks Merkurovs man uzdāvināja Ļeņina pēcnāves masku. Mākslinieks to bija uztaisījis naktī uz divdesmit otro janvāri divdesmit ceturtajā gadā. Es šo masku atvedu uz Berlīni. Un biedri bieži nāca pie manis šo masku skatīties.

Vangels pieklusa. Viņu savā varā bijā paņēmušas atmiņas par pagājušo nenoliedzami laimīgo dzīvi, kad viņš bija jauns, cerību un alku pilns mākslinieks. Tomēr Vangels nenovirzījās no galvenā.

—    Tad atnāca hitlerieši. Viņi atnāca vārda tiešā nozīmē — viņi ne tikai nāca pie varas, bet atnāca arī pie manis uz māju. Vallija — mana sieva — tūliņ visu saprata. Viņa uzmeta uz maskas mitru audekla gabalu. Trieciennieki visu apgrieza ar kājām gaisā, bet nevienam neienāca prātā pamest nost audeklu. Viņi neatrada pašu galveno. Mani apcietināja, nežēlīgi piekāva, bet es neko nepateicu. Dīvaini, bet cilvēks, izrādās, ir veidots no ļoti izturīga materiāla, pat akmens statuja no tādiem sitieniem sen būtu pagalam. Mani iemeta cietumā, tad izlaida ārā, bet pēc neilga laika ieslodzīja koncentrācijas nometnē, tomēr masku neatrada. Vallija to bija nodevusi uzticamiem cilvēkiem. Un man šķiet, ka tagad es zinu, kur tā atrodas.

—    Nu, kā tev patīk šāds fakts? — Bokarjovs pavaicāja.

—   Vai jums liekas, ka jūs zināt, vai tiešām zināt? — Eērzariņš pavērās māksliniekā.

—    Zinu, — Vangels nedroši atbildēja. — Taču tur notika kaujas.

—    Skaidrs, — Bērzariņš noteica, mokoši kaut ko pārdomādams. — Es mljuprāt noticēšu tam, ko jūs stāstījāt, bet tikai pēc tam, kad būšu redzējis masku. Man jau ir līdz kaklam nostāsti par antihitlerisko darbību. Man ir nepieciešami fakti.

—    Es saprotu. Man ir jāaizbrauc uz Reinikendorfu, Maska ir paslēpta tur.

Bērzariņš nospieda zvana pogu. Uz sliekšņa tūliņ parādījās Staroverovs.

—    Pasauciet Ļahovu!

—    Tieši tā!

Vangels kādu brīdi klusēja neziņā, vai turpināt sarunu. Tad viņš saņēma dūšu.

—   Man ir vēl kaut kas piebilstams.

—    Lūdzu, — Bērzariņa balss nebija kļuvusi sirsnīgāka, viņš nebija tik viegli pārliecināms.

—    Es gribēju vēl ko teikt, — vācietis uztraucās. — Berlīnē izveidojusies ļoti sarežģīta situācija, es to nosauktu pat. par draudīgu … Es runāju par saviem kolēģiem un draugiem — māksliniekiem, rakstniekiem, aktieriem. Viņi visi, protams, ne tuvu nav bijuši aktīvi cīnītāji pret nacismu, un tomēr … Viņi nesadarbojās ar Hitleru, tas ir droši zināms. Viņus nekādā ziņā nevar nosaukt par drosmīgiem cilvēkiem, taču Hitlera laikā neklaigāt uz katra soļa «heil HitJer» nebija nemaz tik vienkārši. Vārdu sakot, tie ir cilvēki ar noteiktiem dzīves principiem. Jūs varat man piekrist vai arī nepiekrist, tas ir cits jautājums. Tagad šie cilvēki cieš badu, bet viņiem ir savs lepnums. Viņi neko netika lūguši Hitleram. Un arī jums nelūgs…

—   Jūs arī ne?

—    Es arī ne … Personiski sev es neko no jums nelūdzu, jo saprotu vi6as grūtības … Taču mēs un arī jūs varam ciest lielus zaudējumus.

—    Mēs un jūs? — Bērzariņš pārjautāja.

—    Jā, tieši tā — mēs un arī jūs. Es domāju — psiholoģiskā ziņā. Būtu ļoti vēlams, lai atbrīvošanas dienas un Padomju Armijas atnākšana viņu apziņā nesaistītos ar badu.

Bērzariņš un Bokarjovs saskatījās. Vangels vāciešus pazīst daudz labāk nekā komandantūras vadība.

—          Vai jūs nevarētu uzrakstīt to personu sarakstu, kuriem pašlaik klājas visgrūtāk?

—           Viņi no jums neko nepieņems, un es viņu acīs izskatīšos kā kaut kas līdzīgs jūsu aģentam. Vajadzētu meklēt citu ce]u.

—    Kāpēc nepieņems? — Bērzariņš tincināja.

—          Viņuprāt, tā būtu pārdošanās par lēcu virumu. Politikā šie cilvēki nav diez cik stipri.

—    Labi, atradīsim citu iespēju, — Bērzariņš sacīja.

—    Konsultēsimies ar pavēlniecību… Nu, bet tagad nokārtosim jautājumu par masku.

Durvis spēji atvērās. Ienāca ziņnesis Ļahovs un nostājās miera stājā. Pie cepures sveicienam paceltā roka viegli dreb, zābaki spīd un laistās, formas blūze nostiepta tā, ka ne krunciņas.

—    Biedri ģenerāli, pēc jūsu pavēles …

—           Ļoti labi, — Bērzariņš viņu pārtrauca. — Ņemiet līdzi divus kareivjus un steidzīgi brauciet, līdzi biedram Vangelam … Viņš pateiks, uz kurieni… Lieciet vērā, tā ir valstiski svarīga lieta. Izturieties ar pilnu atbildību…

—           Tieši tā, biedri ģenerāli, izturēties ar atbildību! Lūdzu! — Pēdējais vārds jau attiecās uz Vangelu.

—    Mēs drīz vien atgriezīsimies, — mākslinieks teica.

—           Vēlu panākumus, — komandanta balsī nebija drošas pārliecības.

—           Nu, Nikolaj Erastovič, kā jums patika mana dāvana? — Bokarjovs apjautājās, kad viņi bija palikuši divi vien.

—           Berlīne ir sarežģīta pilsēta, — Bērzariņš nenoteikti atbildēja.

Viņam patlaban bija grūti saprast savas izjūtas. Tikai viens neradīja šaubas: viņš jau ir iejuties savā darbā un kļūst par neatņemamu pilsētas sastāvdaļu. Un Vangela ierašanās pilsētai bija piešķīrusi zināmu satraucošu pievilcību.

—          Nu, vai esi paspējis iemīlēt? — Bokarjovs painteresējās. — Es pazīstu tevi — tu neko nedari pa pusei. Nebūs pagājušas ne trīs dienas, un tu jau būsi kļuvis par dedzīgu berlīnieti.

—    Vai esmu paspējis iemīlēt? — Bērzariņš pārjautāja.

—    Nē, līdz tam vēl tālu. Man ļoti gribētos, lai šī pilsēta būtu tādu jūtu cienīga. Nu un tas, ka komandants kļūst par tās daļu, tas ir pilnīgi pareizi un likumsakarīgi. Citādi nemaz nevar būt.

Bokarjovs tikai nosmaidīja.

Komandants atkal nospieda zvana pogu — ienāca Sta- roverovs.

—          Es uzaicināju metro pārstāvi. Bez tam, kā jau ziņoju, jūs gaida rakstnieks, kura sievai ir nodarīts pāri.

—          Ak tu piķis, — komandants saviebās. Berlīne ikreiz atklāj kādas jaunas iezīmes, un reizēm tās nebūt nav patīkamas. — Nu, Fjodor Juhimovič, mēs te vēl piedzīvosim bēdu dienas …

Uzgaidiet, kapteini! — Bērzariņš apturēja adjutantu gandrīz vai uz sliekšņa. Un lēnām, kā risinādams kādu dziļi apslēptu domu, sacīja: — Mūsu armijas avīzē strādāja rakstnieks Volodimirs Kotiks. Kā viņam tur klājas? Vai ir sveiks un vesels?

—          Tieši tā, biedri ģenerālpulkvedi, rakstnieks kapteinis Kotiks ir sveiks un vesels!

—    Tas ir jauki. Vai viņš ir labs rakstnieks?

Adjutants mirkli apsvēra, ne ilgāk. Tik grūts jautājums

viņam nekad nebija uzdots. Taču viņš bija radis uz tiešu jautājumu vienmēr atbildēt skaidri un gaiši.

—          Tieši tā, labs. Nesen Maskavā žurnāla «Ogoņok» bibliotēkā tika izdota viņa grāmatiņa ar fotogrāfiju uz vāka. Tur neiespiež, kas pagadās.

—          Vai jūs to grāmatiņu esat lasījis? — Bokarjovs pajautāja.

—          Nē, esmu to tikai redzējis, biedri ģenerālleitnant. Pēdējos mēnešos man bija par maz laika, lai lasītu daiļliteratūru.

—          Tas tiesa, — Bērzariņš pasmaidīja. — Izsauciet kapteini Kotiku pie manis!

—   Tieši tā, izsaukt kapteini Kotiku!

—    Un lūdziet, lai ienāk tas vācietis ar sievu, lai viņa …

—    Tieši tā, — adjutants jau nozuda aiz durvīm.

Bokarjovs piecēlās.

—    Saproti, Nikolaj Erastovič, man jāiet uz apspriedi…

—          Es visu saprotu, — Bērzariņš iesmējās. — Tu nevēlies būt klāt?

—   Tad jau labāk uzmest sev cilpu kaklā!

—          Es arī tā domāju.., Tomēr pagaidi. Nedrīkst taču komandieri pamest vienu sarežģītos apstākļosl

—          Labi, — Bokarjovs norūca. Un atkal apsēdās krēslā pie sienas.

Adjutanta pavadībā kabinetā ienāca rakstnieks Hanss Flāzers kopā ar sievu.

īsts vācietis, bet šis te … Sulainis, kurš piepeši kļuvis par valdnieku, bet tik un tā ir un paliek sulainis. Taču mēs esam novirzījušies no temata. Es turējos pretim Hitleram, cik vien spēju. Tad atnācāt jūs, atbrīvojāt mūs no fašisma. Un še tev — divi jūsu kareivji un virsnieks tā apietas ar mūsu sievām. Skaisti gan!

Bērzariņam šī saruna bija ārkārtīgi nepatīkama. Viņš tik stipri nosarka, it kā Flāzers būtu apsūdzējis tieši viņu.

—    Jūs varat būt drošs, ka mēs vainīgos bargi sodīsim, — ģenerālis apsolīja, mēģinādams cik iespējams drīzāk beigt šo sarunu.

—   Ko nozīmē «bargi»? — pēkšņi noprasīja Rozamunde Flāzere. Balstiņa viņai bija maiga un smalka kā bērnam.

—   Kad vaina būs pierādīta, — Bokarjovs paskaidroja, nenovēršot acis no sievietes, — viņus noteikti nošaus.

—    Lieliski! Debešķīgi! — Flāzers iesaucās. — Lai viņus nošauj! Lai pakar! Lai viņiem nocērt galvu!

—    Labi, mēs darīsim visu, kas ir mūsu spēkos, lai viņus atrastu. Šis atgadījums man ir ļoti nepatīkams. Kā komandants es darīšu visu, lai nekas tamlīdzīgs nevarētu atkārtoties. Kādi tiem vīriem bija uzpleči?

—    Zaļpelēki, — Flāzers atbildēja. — Vienam bija četras tādas zvaigznītes kā jums. — Rakstnieks pagriezās pret adjutantu.

—    Skaidrs, tātad kapteinis. Vai jums vēl kaut kas ir zināms par viņiem?

—    Es zinu pašu galveno, — Flāzers lika galdā savu galveno trumpi, — proti, mašīnas numuru. Zils DKV, numurs 39-12. Ar to pilnīgi pietiek.

—    Tu maldies, Hans, — kabinetā atkal atskanēja Ro- zamundes Flāzeres melodiskā balstiņa. — Tu esi daltoniķis un vari modināt aizdomas pret gluži nevainīgiem cilvēkiem. Mašīna bija zaļa, nevis zila.

—    Es nemaldos vis, — Flāzers sacīja mazliet pārsteigts un paskatījās uz savu sievu tā, it kā pirmo reizi viņu būtu ieraudzījis. — Es nemaldos. Es esmu pilnīgi precīzi iegaumējis numuru.

—    Nē, — Rozamunde tiepīgi palika pie sava. — Mašīnas numurs bija 93-21. Tie paši cipari, tikai citā kārtībā. Turklāt mašīna bija zaļā krāsā.

Bokarjovs klausījās šajā sarunā, kas varēja likties nenozīmīga, un piepeši iejaucās starpā:

—    Atvainojiet, Flāzera kundze, man gribētos zināt kaut ko vairāk par šo notikumu. Man gribētos dzirdēt visus sīkumus. Es jūs lūdzu, Flāzera kundze, izstāstiet mums visu sīki. Staroverov, pārtulkojiet cik iespējams precīzi!

Rozamunde Flāzere piesardzīgi paskatījās uz Bokarjovu, taču viņas kristālskaidrajās acīs nepavīdēja nē mazākais apmulsums, pat ne šaubu atēna.

—    Lūdzu, es pastāstīšu, — viņa mierīgi atbildēja. — Tur nav nekā slēpjama. Tie karavīri atbrauca ar mašīnu, kuras numurs ir 93-21, mēs dzīvojam nomalē — pie Veisen- ezera, viņi,pienāca pie mājas pa celiņu, kas ir noklāts ar sarkanām plāksnītēm, un pieklaudzināja pie durvīm. Kad es tās atvēru — okupācijas karaspēka pārstāvjiem tās nevar neatdarīt —, viņi palūdza, lai atļauju viņiem pie mums ieturēt pusdienas, pareizāk sakot, uzsildīt gaļas konservus, kurus bija paņēmuši līdzi. Es, protams, biju ļoti nobijusies, jo vairāk tādēļ, ka netālu no mūsu mājas vēl sprāga šāviņi. Es laipni atļāvu ienākt, jo mums pašiem nebija nekā, ko ēst. Karavīri atnesa alumīnija blašķi spirta, kas bija atšķaidīts uz pusēm ar ūdeni, bez tam man bufetē atradās aizsākta pudele «Kakao mit NuB». Tas ir ļoti labs liķieris — kakao ar riekstiem —, kādreiz to ražoja Drēz- denes firma. Kakao pilnīgi nomāc spirta smaku, tas ir ļoti gards dzēriens, un mēs s^n esam atraduši no tādām lietām.

—    Kur tobrīd bija jūsu vīrs? — Bērzariņš sadrūvējies noprasīja.

—    Protams, bumbu patvertnē zem mūsu mājas, kur gan citur? — Rozamunde Flāzere brīnījās.

—    Saprotams. Tālāk …

—   Mēs ieturējām gardas pusdienas . ..

—    Jums neienāca prātā paaicināt arī vīru? — Bokarjovs pajautāja.

—    Nē, — Rozamunde Flāzere atbildēja, nemaz nesamul- susi, — tie nebija mani konservi, un tas nebūtu pieklājīgi. Tad nu mēs paēdām lepnas pusdienas. Pēc tam kapteinis lasīja dzeju… Vai zināt, izveidojās tāda elektrizēta atmosfēra — nāves briesmas, dzeja, liķiera aromāts… Es vēl tagad to mirkli atceros ar patiku …

Gan Flāzers, gan Bērzariņš pavērās Rozamunde. Tikai tagad komandantam viss kļuva skaidrāks. Acīmredzot arī Flāzeram ienāca prātā tādas pašas domas. Rakstnieks pameta uz sievu niknu skatienu, bet cieta klusu.

—   Kas notika tālāk? — Bokarjovs galanti jautāja.

—    Tālāk? Es gāju augšā uz savu guļamistabu… Man bija karsti, es mazliet atģērbos … Un tur tas notika … Ak vai!

Flāzeram viss iekšā sagriezās, taču viņš savaldījās un klusēja.

—    Par laimi, tobrīd no bumbu patvertnes atgriezās mans vīrs. Es iekliedzos, un viņš… izglāba mani!

—   Ak sievietes, sievietes. — Nu jau visu skaidri sapratis, Flāzers saķēra savu sirmo galvu. — Ak sievietes! Jā, es atgriezos īstajā brīdī.

Viņš zināja, ka nu vairs nedrīkst atkāpties, ka viņam līdz galam jāuztur sava apsūdzība, citādi viņi abi ar sievu būs nonākuši ne tikai smieklīgā, bet pilnīgā bezizejas stāvoklī. To saprata arī Bērzariņš un nolēma rakstniekam palīdzēt.

—    Vai jūs pazītu viņus? — viņš jautāja.

—    Nezinu, — Flāzers īgni noburkšķēja, — man ir slikta redze. Pie tam dusmu brīdī es vispār galīgi neko neredzu. Viņiem bija tumšas, neskūtas sejas… Meklēt viņus rokā galu galā ir jūsu pienākums, nevis manējais.

—   Neraizējieties, Flāzera kungs, mēs viņus visādā ziņā atradīsim, — Bērzariņš teica. — Šo jautājumu noteikti vajag nokārtot. Kāds bija mašīnas numurs?

—   Lai novērstu pārpratumu, — Flāzers sacīja, — es esmu to pierakstījis. Uz konservu kārbas. Tā palika manā mēteļa kabatā. Drīkstu aiziet pakaļ?

—    Lūdzu.

Flāzers gāja uz durvju pusi, pusceļā apstājās, paskatījās uz abiem ģenerāļiem, tad uz savu sievu, it kā novērtēdams situāciju, vai viņai atkal kaut kas nedraud. Neapmierināts paberzēja virslūpu un izgāja ārā. Kabinetā klusums ilga tikai mirkli. Rozamunde tūlīt uzsāka sarunu ar ģenerāļiem tādā tonī, it kā tie būtu, mazākais, viņas bērnības draugi.

Pat viņas balss pārvērtās — tā vairs nebija bērnišķīga,

tā bi ja nobriedušās sievietes balss.

—   Jums jāsaprot, ka man nebija citas iespējas, man vajadzēja kliegt.

Bērzariņš vērīgi paskatījās Rozamundē Flāzerē un nobrīnījās: cik ļoti pārvērš seju acu izteiksme. Nekas cits šajā sejā nebija mainījies, vienīgi skatiens. Un tomēr tas jau bija gluži cits cilvēks. Nav zināms, labāks vai sliktāks, bet nenoliedzami gluži cits cilvēks sēdēja krēslā viņa priekšā. Sieviete bija pārliecināta par savām tiesībām skatīties, nopētīt abus ģenerāļus un runāt tieši tā un nevis citādi.

—          Labi, mēs saprotam, jums nebija citas iespējas, — Bērzariņš atteica. — Bet tas neko negroza. Mēs atradīsim un tiesāsim viņus.

—    Un nošausiet?

—    Iespējams. To izlems tiesa, — Bokarjovs piebilda.

Rozamunde paskatījās uz viņu neapmierināti. Pats lika

visu izstāstīt…. Ja kabinetā būtu tikai Bērzariņš … Lai gan diez vai, uz to maz cerību …

—          Jūs rīkosieties tik bargi, lai gan jūsu skaļruņi visos laukumos skandina par demokrātiju un humānismu?

—    Neko darīt, — Bērzariņš noplātīja rokas.

—          Kurš tad bija jūsu varonis: kapteinis vai kareivis? — Bokarjovs painteresējās.

—          Kareivis. Kapteinis lejā lasīja dzejas. Jums nebūs ko tiesāt, jo es nepazīšu viņus. Mans vīrs jums jau sacīja — viņi nebija skuvušies.

—          Tad arī ne, ja jums būs jāapliecina ar zvērestu? — Komandanta pelēkās acis šķelmīgi iedzirkstījās.

—          Jūs gluži veltīgi smejaties. Es nepazīšu arī tādā gadījumā, ja būs jāzvēr, un dievs man to piedos. Vai jūs precīzi tulkojat? — viņa piepeši jautāja Staroverovam.

—   Jā, es tulkoju precīzi, 4- kapteinis atbildēja.

Tobrīd kabinetā ienāca Hanss Flāzers, viņam rokā bija

konservu kārba. Bērzariņam radās iespaids, ka tieši te, viņa acu priekšā, Rozamunde Flāzere atkal pārvēršas, lai gan mainījās tikai viņas acu izteiksme. Un rokas viņa, tāpat kā iepriekš, bija dievbijīgi piespiedusi pie pilnīgajām krūtīm.

Kā Bērzariņš, tā ari Bokarjovs redzēja, ka rakstnieks labi apzinās patiesos lietas apstākļus. Un vienīgais, ko viņš vēlējās, bija cik iespējams drīzāk tikt projām, kaut vai tikai ārēji saglabājot apvainota cilvēka izskatu.

—          Te ir pierakstīts. — Flāzera skatiens bija izvairīgs. — Mašīnas numurs ir 912.

—          Mūsu mašīnām ir četrciparu numuri, — Bokarjovs aizrādīja.

—          Tad jūsu izmeklētājiem, nevis man jāmeklē trūkstošais cipars. Es ar to vairs nenodarbošos.

—          Neraizējieties, mēs vainīgos atradīsim, — Bērzariņš apsolīja.

—    Esmu par to pārliecināts.

—    Uz redzēšanos, — Rozamunde Flāzere steidzīgi atsveicinājās. Bet viņas vīrs neatrada vārdus, kas apliecinātu viņa morālo uzvaru, un, neko nebilzdams, izgāja no kabineta.

Kabinetā kādu brīdi valdīja klusums. Tad Bokarjovs apjautājās:

—    Nu, ko tu teiksi, Berlīnes komandant?

Bērzariņš piecēlās un pastaigāja pa kabinetu, it kā viņu būtu pārņēmusi darbošanās dziņa. Tad viņš pameta skatienu atpakaļ uz durvīm, aiz kurām bija nozuduši Flāzeri.

—    Par pašu Flāzeru man nekas nav sakāms. Bet tā kundzīte viņam vēl sagādās nepatīkamus brīžus. Šobrīd man par viņu nav sevišķas intereses. Bet mūsu stāvokli ir vērts apdomāt. Un es kā Berlīnes komandants un garnizona priekšnieks tūliņ izdošu pavēli. Rītrītā pulksten desmitos sapulcēsim visu Berlīnē dislocēto karaspēka daļu komandierus. Izvirzīsim jautājumu par disciplīnas uzlabošanu. Lai nodrošina savās apakšvienībās dzelzs disciplīnu. Ieskati un kritēriji ir mainījušies. Tas, ko varēja paciest kara laikā, tagad nav pieļaujams. Mūs visus nes prieka vilnis, Uzvaras prieks. Taču var gadīties tādas provokācijas, ka nemūžam ar godu neizkulsimies laukā. Lai nu kā, bet mēs atrodamies uzvarētajā un nopostītajā Berlīnē, Hitlera nacistiskās valsts galvaspilsētā. Mums apkārt ir cilvēki, kas šeit dzīvoja arī fašisma laikā, sauca Hitleram «heil» un izritināja viņa priekšā sarkanus samta celiņus. Un šie paši cilvēki nekur nav pazuduši un nepavisam nav pārauguši šais dažās dienās, kas pagājušas kopš Uzvaras. Tāpēc mēs rītdien sapulcēsim daļu komandierus. Tu nolasīsi ziņojumu.

—    Ļoti labf, — Bokarjovs piekrita. — Un tajā kā viens no negatīvajiem piemēriem figurēs ģenerālpulkvedis Bērzariņš.

Komandants paskatījās izbrīnījies, viņš nesaprata, vai tas ir joks vai nopietns brīdinājums. Bokarjovs turpināja jau bez smaida:

—    Jā, jā, tieši tu. Kādu priekšzīmi tu rādi padotajiem? Pilsētas komandants, ģenerālpulkvedis, mazā gaismiņā, kad ne velna nevar redzēt, paņēmis līdzi vienīgi ziņnesi, kā puišelis, dauzās apkārt ar motociklu pa Berlīni. Un vācieši jau izrāda centību, nespēj sagaidīt, kad viņš pabrauks garām. Kas ir šie cilvēki? Kuram no viņiem kabatā ir gra- nata? Zinu, ka šobrīd tas šķiet neticami. Taču tāda

iespēja pastāv, kaut arī tā ir viena no tūkstoša. Cik Berlīnē ir nacistu?

—    Daudz, — Bērzariņš atbildēja.

—          Jā, daudz. Un braukāt apkārt vienam bez apsardzes …

—           Ja tu tikai zinātu, cik tas ir lieliski. — Bērzariņš labpatikā pat samiedza acis, it kā sajutis spirgto rīta vēsmu. • — Zinu, ka lieliski, un tomēr tas ir nelāgs paraugs. Tu joņo pa ielām, it kā tīšuprāt pagriezis muguru, lai tev šauj virsū …

—    Uz mani nešaus.

—          Tu esi pārliecināts? Pēc šāviena būs par vēlu diskutēt. Es tev nevaru pavēlēt, bet es tevi ļoti lūdzu, izdari secinājumus.

—    Labi, izdarīšu.

—   Vai meklēsim Flāzera kundzes mīļākos?

Bērzariņš skatījās Bokarjovā un nesaprata, ko viņš

prasa. Tad atcerējās iepriekšējo sarunu, tomēr nepasmaidīja, bet sadrūma.

—          Var meklēt, var arī. aizmirst. Vai tev nešķiet, ka mēs nodarbojamies ar to, kas uz mums neattiecas?

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—           Paskaties, mūsu priekšā plešas Berlīne — izpostīta pilsēta ar četriem miljoniem iedzīvotāju, izbadējusies, iz- salusies, bez ūdens, bez elektrības. Bet mēs šķiežam pusstundu laika Flāzera kundzes mīlas dēku izmeklēšanai.

—          Berlīnē ir savi divi miljoni tādu kundzīšu. Un nāksies izlemt katras likteni.

—    Vai tiešām tas jādara komandantam?

—          Kamēr nav nodibināta vietējā vācu pašpārvalde, manuprāt, tas tomēr būs jādara komandantam. Pašreiz tu esi vienīgā likumīgā valdība Berlīnē. Citas nav…

—          Savu komandanta darbu es biju iedomājies mazliet citādu.

—    Kādu tad tu biji iedomājies?

—          Komandantam vajadzētu atrisināt liela mēroga, kardinālus dzīves jautājumus, kas saistīti ar Berlīnes pastāvēšanu. Turpretim…

—          Neraizējies, — Bokarjovs iesmējās, — lielās problēmas tev būs līdz kaklam. Un šo Flāzeru ar viņa pārlieku temperamentīgo sievu tu vēl atcerēsies kā īstu eņģeli.

—           Redzēsim, — Bērzariņš nobeidza sarunu un nospieda zvana pogu. — Staroverov, es uzaicināju metro pārstāvi.

—    Tieši tā, biedri ģenerālpulkvedi, viņš gaida. Tas ir jaunais Berlīnes metro pārvaldes vicedirektors Heinribs Tornheims.

—    Vai redzējies, — Bērzariņš pasmējās. — Kas tad viņu iecēlis šajā amatā?

—    Saskaņā ar jūsu pavēli viņu iecēlis Mites rajona komandants, jo pārvalde atrodas viņa rajonā.

—    Kas šis vicedirektors bijis agrāk?

—    Dzelzceļa atslēdznieks.

—    Lai notiek, paskatīsimies ar, ko tur sameklējis komandants.

Kabinetā ienāca gaišmatains vīrietis ar akurāti izšķirtu sānceliņu. Viņš ienāca piesardzīgi, bet loti cienīgi, it kā pats sevi ienesdams kabinetā. Viņa apvalkātais, bet labi izgludinātais strīpainais uzvalks, šķiet, bija pieredzējis arī labākas dienas. Pie svārku atloka bija piesprausta maza, sarkana lentīte. Cieti iestīvinātā krekla apkaklīte gandrīz vai griezās kaklā. Iegarenajā, bālajā sejā ar prāvo, kaulaino degunu brīdi pa brīdim parādījās sarkani plankumi. Vācieša kreisā plauksta te savilkās dūrē, te atlaidās. Labajā padusē viņš turēja rullī satītus rasējumus.

—    Labdien, komandanta kungs, — vācietis klusi sasveicinājās, apstājies pašā kabineta vidū.

•— Labdien. Apsēdieties, — Bērzariņš piedāvāja. — Priecājos ar jums iepazīties. Kā labi iet Berlīnes metropolitēnā?

—    Mums iet slikti, komandanta kungs, — Tornheims atbildēja, un sārtie plankumi uz viņa vaigiem kļuva spilgtāki. — Atļausiet ziņot?

—    Lūdzu.

—    No tūkstoš simt vienpadsmit vagoniem, kas ir vagonu parkā, vairāk vai mazāk lietošanas kārtībā ir četrsimt vagonu. Taču tiem visiem ir vajadzīgs remonts. Lūdzu, ieskatieties šajā plānā. — Un viņš ar plašu žestu atritināja rulli, kuru bija turējis padusē, un izklāja to uz galda Bērzariņa priekšā. — No septiņdesmit septiņiem kilometriem apakšzemes tuneļu turpat trešo daļu — šie iecirkņi plānā, kā redzat, ir atzīmēti sarkanā krāsā — vai, precīzāk izsakoties, divdesmit trīs kilometrus applūdinājuši Šprē ūdeņi. Slūžas mēs esam aiztaisījuši jau pirms trim dienām un pašlaik sūknējam ārā ūdeni. Tomēr tur ko strādāt vēl ir savas divas nedēļas vai pat ilgāk. Pārējos neapplūdušajos iecirkņos nepieciešams pārbaudīt visas dzelzceļa līnijas un tās izremontēt. Remontdarbi jau notiek, un iespējams, ka dažās līnijās metrovilcieni varēs atsākt kustību visdrīzākajā laikā. — Bērzariņš apmierināts paskatījās uz Bokarjovu. Šāda saruna komandantam bija pa prātam. Pavisam kas cits nekā Flāzera kundzes pielūdzēju meklēšana.

—    Ko nozīmē «visdrīzākajā laikā»?

—    Strādnieki izrāda vislielāko entuziasmu pilsētas dzīves nokārtošanā. Un es varu jums droši apsolīt, ka 14. maijā mēs kopā ar jums brauksim pa pirmo atjaunoto metro iecirkni.

—   Ļoti labi, — Bērzariņš nopriecājās. — Kur būs šī līnija?

—    Šeit te, — Tornheims parādīja plānā, — no Hermaņa laukuma līdz Berga ielai. Pēc divām nedēļām mēs varēsim palaist vilcienus līnijā Rozentāla laukums—Dziedniecības Avoti. Vēl pēc divām dienām — līnijā Frankfurtes aleja— Frīdrihsfelde. Manuprāt, patlaban dzelzceļa līniju garums nav tik svarīgs kā politiskais fakts, ka Berlīnes metro, kur Hitlers noslīcinājis tik daudz nevainīgu cilvēku, tagad strādā …

—   Pilnīgi pareizi. Un ir ļoti labi, ka jūs saprotat tieši pašreizējā brīža politisko nozīmi. Komandants vērīgi lūkojās Tornheimā, it kā novērtēdams šī cilvēka vērienu un iespējas.

Uzslava iepriecināja vicedireķtoru, un viņa vaigi viegli pietvīka, bet sarkanie plankumi nozuda. Tornheims atskatījās, kā atbalstu meklēdams. Un jau gluži citādā tonī pateica:

—   Jā, Berlīnes metrostrādniekiem tagad ir ļoti priecīgs noskaņojums, bet ilgi tas nevilksies. Viņiem vajag arī ko likt uz zoba. Nu, ja nav gaļas, tad vismaz maizi. Berlīnes strādnieki ir izsalkuši. Jāteic vēl vairāk, viņi jau sen cieš badu.

—    Jā, — komandants samācās, — to es zinu. Un es darīšu, ko vien spēšu, lai apgādātu viņus ar pārtiku.

—    Paldies, tomēr šis solījums ir mazliet nekonkrēts. Kolīdz es atgriezīšos, strādnieki man jautās: kad?

—    Tas ir saprotams, — Bērzariņš sastomījās. Viņš vēl nezināja, kā izpildīs savu solījumu, bet saprata, ka šāds solījums ir jādod. Un, līdz ar to uzņemdamies jaunu pienākumu, teica: — Metrostrādnieki saņems maizi parīt.

—   Vai drīkstu viņiem to paziņot?

—   Jā.

Vicedirektors neticīgi paskatījās uz Berlīnes komandantu, jo uz tādu laimi nebija cerējis.

Un Tornheims tūliņ pat pievērsās tematam, kas viņu satrauca tikpat ļoti kā maizes jautājums.

—    Man gribētos ar jums, komandanta kungs, parunāt par Vācijas nākotni. Šodien tika pasludināta maršala 2u- kova pavēle, ka atļauts organizēties antifašistiskām partijām. Es esmu vecs sociāldemokrāts. Tas ir pilnīgi skaidrs, ka mēs nekavējoties izmantosim šo atļauju. Tas viss ir lieliski! Manuprāt, tagad ir visīstākais laiks, lai piepildītu senseno sapni.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Bērzariņš ieinteresēts jautāja.

—    Es domāju, komandanta kungs, ka ar jūsu atbalstu mēs varētu mūsu zemē nekavējoties sākt sociālisma celtniecību.

—    Tā uzreiz?

Bērzariņam pirmajā brīdī likās, ka viņš kaut ko nav sapratis Staroverova tulkojumā, tik nesavienojams šķita toreizējās sabombardētās un izpostītās Vāczemes tēls, Vāc- zemes, kura turklāt vēl vakar bija hitleriska, ar sociālisma celtniecības jautājumu. Taču Tornheims visu bija apdomājis jau agrāk'un savā veidā bija sagatavojies šai sarunai.

—   Tieši tā, nezaudējot nevienu dienu, taisni tagad, kad visa vara ir koncentrēta jūsu rokās un jūsu pavēlēm ir likuma spēks. Vācieši ir raduši izpildīt pavēles un, ja jūs liksiet atvemt rūpnīcas kapitālistiem un zemi muižniekiem, lai visu šo bagātību nodotu darbaļaužu kontrolē, jūsu pavēli katrā ziņā izpildīs. Un tieši tā visdrošāk varētu likt pamatus sociālismam.

—    Pat nejautājuši vācu tautai, vai tā to grib vai ne?

—    Ko tur lieki jautāt? Jūs taču vēlat vācu tautai labu un tikai labu, un jūs ar dažām pavēlēm īstenosiet tās skaistāko'sapni. Ko tur vēl šaubīties?

—    Vai mēs vispirms nelaidīsim darbā Berlīnes metro? — Bērzariņš pasmaidīja.

—    Komandanta kungs, mēs, protams, laidīsim darbā metro. Tas, tā teikt, ir sīkums. Bet mēs nedrīkstam zaudēt perspektīvu.

—    Tas ir tiesa, — komandants runāja pacietīgi kā ar mazu bērnu. — Nekad nedrīkst zaudēt galveno perspektīvu. Starp citu, mēs to nezaudējam. Bet vai jums neliekas, ka sociālismu nevar uzcelt tikai ar kara komandanta pavēli?

—    Padomju komandanti ir pasaulē pirmās sociālistiskās valsts pārstāvji. Viņu vara nevar būt reakcionāra.

—    Un tomēr sociālismu nevar celt pēc komandantu pavēlēm, — Bērzariņš atteica, — kaut arī tie būtu padomju komandanti. Tas pat nebūtu nekas līdzīgs sociālismam, kurš visupirmām kārtām paredz visplašāko demokrātiju. Un kas ir demokrātija? Tautas vara. Vai jūs esat uzmanīgi izlasījis maršala Žukova pavēli?

—   Jā, loti uzmanīgi.

—    Tā atļauj dibināt demokrātiskās antifašistiskās partijas, tautas varas pamatu; tas ir jaunas, demokrātiskas un miermīlīgas vācu valsts priekšnoteikums. Nodibiniet šo valsti, likvidējiet fašisma atliekas. Pēc tam izlemsiet, kā savā zemē celt sociālismu. Sociālisms, ko uzspiež ar pavēli, ir kaut kas gaužām dīvains …

—    Un īslaicīgs, — Bokarjovs piebilda.

Tornheims jutās ļoti vīlies. Viņa augsto pieri, no kuras abās pusēs bija tālu atkāpušies mati, pat klāja sviedri. Viņš tos noslaucīja ar delnu un jau gluži citā tonī sacīja:

—    Man šķita, ka būtu ļoti izdevīgi to izdarīt tieši tagad, kamēr esat šeit. Jo agri vai vēlu jūs aiziesiet…

—    Bez šaubām. Mēs iesim projām un nodosim varu demokrātiskās vācu valsts rokās, valsts, kura jums pašiem, protams, ar mūsu palīdzību, ir jānodibina. Un sāksim, biedri Tornheim, šo darbu ar nbrmālas dzīves atjaunošanu Berlīnē. Apgādāsim ar maizi strādniekus un tad kopā ar viņiem, katrā ziņā kopā ar viņiem, padomāsim par Vācijas nākotni. Par spīti rietumvalstu šķeltnieciskajai politikai …

—    Tagad ir visizdevīgākais brīdis, — Tornheims vēl aizvien nespēja atteikties no sava sapņa. — Pietiktu ar vienu jūsu pavēli. Atņemtu rūpnīcas kapitālistiem uņ zemi muižniekiem…

—    Lai to izdara vācu tauta. Sociālismu nevar ieviest ar pavēli, tas ir jāceļ. Un jūs pats itin drīz pārliecināsieties, ka man bijusi taisnība. Un šai celtniecībā spersim pirmo soli — laidīsim darbā metro. Norunāts?

—    Norunāts, — Tornheims vīlies noteica. Tagad sārtie plankumi viņa sejā parādījās aizvien biežāk. Šo sarunu ar ģenerāli viņam droši vien būs neērti atcerēties. Bet vēl nepatīkamākas ir domas, ka sabrukušas cerības, kuras likās tik skaistas un viegli īstenojamas. Galu galā viņam nav ko sarkt un kautrēties. Viņš godprātīgi gribēja, lai Vācijā sociālisms nostiprinātos cik vien iespējams drīz, un tā nav viņa vaina, ka ģenerālis Bērzariņš to nesaprot. Gan laiks rādīs, kuram ir taisnība …

Un, smēlies spēkus šajā vājajā mierinājumā, Heinrihs Tornheims laipni atvadījās. Nekas, pie metrostrādniekiem viņš nenāks tukšām rokām. Parīt viņiem jau dos maizi…

Kad Tornheims izgāja no kabineta, abi ģenerāli kādu mirkli norūpējušies klusēja, nosānis skatīdamies viens uz otru. Viņi abi bija norūpējušies katrs par ko citu. Komandants gudroja, kā lai izpilda metrostrādniekiem doto solījumu par maizi. Bokarjovu nomāca rūpes par laikrakstu izlaišanu. Jo tauta nevar dzīvot neziņā par savu nākotni.

—    Viņam galvā ir neiedomājams juceklis, — Bērzariņš beidzot sacīja. — Jādomā, ka Tornheims ir prātīgs cilvēks, un tomēr viņš vēlas, lai sociālismu ar pavēli uzcel komandantūra.

—    Tad nu gan Rietumos sāktos brēka, — Bokarjovs pasmīnēja. — Tikai tagad tā īsti var redzēt, cik bezgala daudz te darba. Vācieši šobrīd neko nezina par savu nākotni. Ja rīt viņiem provokācijas nolūkos pavēstīs, ka viņus visus izvedīs uz Sibīriju, viņi tam noticēs un posī- sies ceļā. Patlaban ir labu labā augsne neiedomājamām provokācijām. Vācu biedri, kas kopā ar Ulbrihtu ieradušies no Maskavas, jau runā mītiņos un izskaidro Komunistiskās partijas un Padomju valdības politiku. Taču tas ir kā piliens jūrā. Piecpadsmitajā datumā iznāk pirmais «Tāgliche Rundschau» numurs, tad būs vieglāk…

-— Vai nevar agrāk? — Bērzariņš jautāja.

•— Nē, nodibināt jaunas dienas avīzes redakciju un ievirzīt to darbā nebūt nav viegli. Es vakar tur biju, kadri jau ir izraudzīti. Avīze iznāks pēc piecām dienām.

—    Nekas, mēs esam gaidījuši ilgāk. Un es, šķiet, jau zinu, kur sadabūšu maizi metrostrādniekiem.

Kabinetā piesardzīgi ienāca Staroverovs. Bija pilnīgi skaidrs: ienākt bez izsaukuma viņu spiedis kāds nopietns iemesls. Lai gan bija neērti traucēt ģenerālus, pēc adjutanta izskata bija noprotams, ka viņš nevar rīkoties citādi. Acīmredzot bija atgadījies kaut kas ārkārtējs. Bērzariņa sirdī iezagās kluss nemiers.

—    Atļausiet, — Staroverovs teica, un komandants uzreiz noprata, ka adjutants nezina, kā lai izturas, un ap sirdi kļuva mazliet vieglāk, — atļausiet… Tur atnākusi tā slavenā Marta Landere.., Viņa ir tāda drusciņ dīvaina … Viņa pieprasa, lai pieņem nekavējoties… Vai nesūtīt viņu uz rajona komandantūru?

—   Nē, laidiet iekšā, — Bērzariņš atviegloti nopūtās. — Ja jau viņa atnākusi šurp, kāpēc lai raidām projām?

—    Viņa ir tāda savāda, — Staroverovs vēlreiz brīdināja.

—   Nekas, laidiet vien. Un, lai gan viņa runā krieviski, drošs paliek drošs, palieciet šeit, ja nu ievajagas ko precīzi pārtulkot.

—   Tieši tā, — Staroverovs sasila kopā papēžus. Un mirkli vēlāk kabinetā ienāca Marta Landere.

Bērzariņš paskatījās uz viņu ar interesi. Kas tad īsti bija pārsteidzis adjutantu, kurš sava dienesta laikā taču bija pieredzējis visu ko pasaulē. Un aiz pārsteiguma pat piemiedza acis.

Bija pagājusi mazliet vairāk nekā nedēļa, kopš viņi ar Martu bija tikušies reihskancelejā, un šajā laikā viņa bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Viņas acis radīja galīga, var teikt, katastrofāla sabrukuma iespaidu. Lielās, tumšās acis, zem kurām iezīmējās gadrīz melni loki, bija aizplīvuroti mirdzošas un kā ar zilganu mašīneļļu pieplūdušas. Dievs vien zina, vai ar tādām acim maz var redzēt.

«Kur un kā viņa šīs dienas dzīvojusi? Ko ēdusi? Pie kā nakšņojusi?» Bērzariņš pats sev jautāja. Taču skaļi pateikt to neuzdrošinājās, jo droši zināja: Marta viņam neatbildēs.

Marta atstāja nāvei nolemta cilvēka iespaidu. Viņa bija tik ļoti zaudējusi spēkus un ticību visam, ka nebaidījās vairs itin nekā.

Berlīnes rietumu nomalē, pie Vanezera, nelielā divstāvu mājā, kas atradās kupla dārza ielokā, kādreiz bija dzīvojusi sena Martas paziņa — operas teātra masiere. Un, nezinādama, kurp lai dodas, aktrise aizklīda līdz viņas savrupmājai. Martas dzīvokli, kas atradās pilsētas centrā Kūrfirstu dambī, jau aprīļa sākumā bija sagrāvusi aviobumba. Kopš tā laika aktrise klīda no vieniem paziņām pie citiem. Taču viņu palika aizvien mazāk, jo vācieši bēga projām no Berlīnes. Turpretim Marta cieši ticēja: kamēr fīrers ir galvaspilsētā, tai nekas ļauns nenotiks un vispār nekas nemainīsies tās ļaužu dzīvē.

97

Uz reihskanceleju, kur aktrise pirmoreiz satikās ar Bērzariņu, viņa, protams, nebija nākusi pakaļ suvenīram. Viņa gribēja pārliecināties, .ka Hitlers gājis bojā. Pēc tam Marta apmetās mājiņā Vanezera krastā, kuras īpašniece jau sen bija nozudusi. Visas mēbeles istabās bija izgrūstītas, no logiem norauti aizkari, bet pēļi sabradāti

4 — 1243

iztēstie šucmaņi ar apajajām ķiverēm galvā regulē satiksmi karalaika tumšajās un klusajās ielās.

Nē, nekas nesanāks. Ar šo negaidīto gājienu ārkārtīgi neapmierinātais mazā auguma strupdegunis kareivis no armijas lauka maizes ceptuves ved viņu uz hospitāli. Kādēļ? Ko viņa tur darīs?

Un tomēr, ja vēl ir kādas izredzes tikt pie morfija, tad tikai tur —, hospitālī.

Tātad vajag iet. Rīts ausa arvien gaišāks, debess kļuva dzidrāka, jau varēja sajaust aiz apvāršņa vēl neredzamo sciuli, bet Martas Landeres seja kļuva jo šausmīgāka, rievas gar zodu ievilkās aizvien dziļākas, un arvien baismāk melnēja acis.

Hospitālis bija iekārtots bankas ēkā. Gaitenī Krav- čenko skaļā balsī uzsauca:

—    Vai te ir kāda dzīva dvēsele?

—           Viens otrs tā kā būtu palicis. — Viņam pretim iznāca gadus piecdesmit veca, gara auguma medicīnas māsa asinīm notraipītā uzsvārcī.

—          Leitnants pavēlēja atvest pie jums šo pilsoni. Viņa ir slima.

—    Apsēdieties. — Māsa paskatījās uz Martu Landeri.

—   Vai es drīkstu iet projām?

—   Ej.

Kareivis izgāja, vel pametis piktu skatienu uz aktrisi.

—    Vai jūs esat vāciete vai repatriētā?

—          Vāciete, — Marta atbildēja krieviski. Medmāsa nebrīnījās, viņa bija pārāk nogurusi.

—           Uzgaidiet brīdi, kamēr ārsts pabeigs operāciju. Kas jums sāp?

—    Man ir nepieciešams morfijs, es esmu morfiniste.

Varētu domāt, ka pēc šiem vārdiem māsai vajadzētu

justies pārsteigtai vai noskaisties. Nekas tamlīdzīgs nenotika. Viņa ielūkojās Martas sejā, un viņas acīs pavīdēja kaut kas līdzīgs līdzjūtībai.

—           Uzgaidiet, — viņa atkārtoja. — Drīz iznāks ārā ārsts.

Marta sēdēja, acu nenovērsdama no durvīm, pie kurām joprojām atradās smaga, tikpat kā no akmens izcirsta plāksne ar uzrakstu «Buchhalter».

Pa galvu jaucās kūtras, gausas domas. Kaut kur tur iekštelpās plakanā kartona kārbiņā kā patronu aptverē glabājas ampulas ar morfiju, bez kura viņa nespēj dzīvot.

Atskanēja balsis, atdarījās durvis, ar augstajiem vācu ratiņiem izveda kādu cilvēku. Viņa seja bija apklāta ar palagu. Ētera smaka kļuva asāka, kodīgāka.

—           Sirds neizturēja, — jaunā medmāsa Martai skumji sacīja.

Ratiņi attālinājās pa gaiteni. Šeit, hospitālī, karš vēl nebija beidzies un tik drīz nebeigsies.

Gaitenī iznāca ārsts, viņa baltais uzsvārcis bija no- šķiests ar asinīm, seja izskatījās bezgala nogurusi, ap lūpu kaktiņiem ievilkušās dziļas rievas. Galvā bija no daudzkārtējās mazgāšanas nodzeltējusi cepurīte, marles maska nolaista uz zoda, uz deguna acenes, uzreiz pat nebija nosakāms, vai viņš ir vecs vai jauns.

—           Biedri major, jūs gaida vāciete. — Acīmredzot māsa pati nezināja, kā izturēties pret Martu Landeri.

—           Kas jūs esat? Un par ko ir runa? — ķirurgs nelaipni noprasīja. Kara laikā uz viņa operāciju galda ne vienreiz vien bija miruši ievainotie, bet šis bija nomiris pēc Uzvaras, un ķirurga rokas it kā vēl aizvien juta pēdējo, tikko manāmo, bet tādēļ ne mazāk traģisko sirdspukstu.

—           Es esmu Marta Landere, — aktrise stādījās priekšā. Taču šis vārds, redzams, uz ārstu neatstāja nekādu iespaidu.

—    Nu, un kas tad ir?

—          Man ir nepieciešama ampula morfija. Es esmu mor- finļste.

Ārsts paskatījās uz viņu ar riebumu. Joprojām mirst ievainotie, uz lauka hospitāļu operāciju galdiem karš vēl nav beidzies. Bet šeit, palūk…

—           Arā no šejienes! — ķirurgs nikni uzkliedza. — Bet jums, biedrene Šadrova, — viņš paskatījās uz paveco medmāsu, — es aizliedzu griezties pie manis tādos jautājumos. Skaidrs?

—    Skaidrs, — medmāsa klusi atbildēja.

—    Es esmu Marta Landere, — aktrise atkārtoja.

—           Diezgan. — Ārstam vēl nebija izgājis no prāta pēdējais mēģinājums glābt smagi ievainoto karavīru. — Diezgan! — Ķirurgs piepeši saniknojās. Un nozuda aiz augstajām durvīm.

—           Nekas neiznāks. — Medmāsa skumji paskatījās uz Martu.

—    Vai jūs nevarat man palīdzēt?

—    Nē.

—    Bet vai gribētu?

—   Ari morfinisti ir cilvēki. Slimi, tomēr cilvēki.

—   Vai jūs to nevarat pateikt savam priekšniekam?

—   Nē.

—    ŠI ir vienīgā vieta, kur es varu dabūt morfiju.

Augstās durvis atkal atdarījās, pareizāk sakot, atsprāga

vaļā. Majors, nikns un ass kā bārdas naža asmens, iz- drāzās gaitenī.

—    Kā jūs sauc? — Viņš cieši uzlūkoja vācieti.

—   Marta Landere. Es esmu aktrise. Kinoaktrise.

—           Martu Landeri es esmu redzējis filmās, — ārsts sacīja. — Un jūs viņai esat tikpat līdzīga kā zaķis ģitārai.

—           Un tomēr es esmu Marta Landere, — aktrise truli atkārtoja. — Arī morfinisti ir cilvēki.

—           Biedrene Šadrova, iedodiet šai jaunizceptajai Martai Landerei ampulu morfija un sūtiet viņu pie velna, lai viņas te nebūtu! — Majors saniknojās vēl vairāk, neredzēdams savā rīcībā ņe loģikas, ne konsekvences. — Sūtiet viņu pie velna! Atradusies Marta Landere! — Un ārsts nozuda aiz durvīm.

—    Iesim, — medmāsa klusi aicināja līdzi.

Aktrise piepeši sajuta negaidītus vētrainas enerģijas uzplūdus. Un viņa cēlās kājās.

Mazā istabiņā stāvēja trīs garas, zaļas lādes ar medikamentiem, instrumentiem, marles saitēm — visa lauka hospitāļa mantība. Medmāsa pacēla vāku, noliecās un izņēma plakanu kārbiņu.

—    Dieva dēļ, divas, — Marta izdvesa.

—           Iedodiet viņai trīs, — no durvju puses atskanēja ārsta balss. — Lai vācas pie visiem velniem, un lai es viņu te vairs neredzētu!

—           Paldies, — Marta nočukstēja. Viņa paķēra ampulas, kas bija līdzīgas pistoles smailajām patronām, un nozuda.

—          Norakstiet morfiju uz mana vārda, — majors pateica, apzinādamies, ka izdarījis noziegumu. Un, it kā gribēdams attaisnoties medmāsas acīs, piebilda: — Viņa tomēr ir Marta Landere.

—          Es zinu, — medmāsa atbildēja. — Pēc filmas «Ceļš uz karātavām».

—   Vai pirms kara jūs bieži gājāt uz kino?

—    Katru nedēļu.

—    Es arī. Nepiemirstiet norakstīt.

•— Labi. Paldies.

Ārsts izbrīnījies paskatījās uz medmāsu, bet neko noteica. Viņš vēl vairāk noskaitās uz sevi un izgāja ār i.

Tikmēr Marta Landere aizsteidzās uz mājām, kur tik gardi smaržoja svaigi izceptā maize, paķēra šļirci, ievilka tajā morfiju un cauri svārkiem iedūra sev kājā mazliet virs ceļa. Un tūlīt sajuta — sirds gurdenums pāriet, un galva ir atkal mundra.

Kas teica, ka viņa jau esot veca? Kādas muļķības! Viņa ir Marta Landere, un tas izsaka visu. Tagad jāsameklē kāds ārzemnieks un jāsazinās ar Londonu vai Stokholmu. Un tad jau manīs, kāda tā dzīve būs. Martai rādījās slimīgi murgi, kad viņa nonāca Berlīnes centrā, Kūrfirstu dambī.

—      Kur lai meklē kādu korespondentu? — viņa vaicāja garāmgājējiem, kurus pārsteidza viņas nedabiskais acu mirdzums.

Kas meklē, tas atrod. Marta sameklēja korespondentu, pareizāk sakot, tas pats pagadījās viņai ceļā, tas bija jauneklis angļu karavīra formas tērpā bez atšķirības zīmēm, bet ar uzrakstu «Press» uz kreisās piedurknes.

—      Berlīnē labāku likteņa dāvanu nevar vēlēties, — viņš iesaucās, pārliecinājies, ka viņa priekšā tik tiešām ir Marta Landere.

—      Man jātiek uz Stokholmu, šeit es aiziešu bojā, — aktrise ar savām iekritušajām acīm vērās fotoobjektīvā.

—      Mēs to itin viegli varam nokārtot, — korespondents dārdināja. — Es šodien pat sazināšos ar Stokholmu, un no turienes atsūtīs lidmašīnu.

—    Vai jūs mani varētu aizvest uz mājām?

—    Protams. Kur jūs dzīvojat?

Marta nosauca adresi.

Mājā valdīja nāves klusums. Lauka maizes ceptuve bija aizbraukusi, un aktrise to nožēloja.

Avīžnieks no mugurkabatas izvilka blašķi.

—   Vai nedzersiet glāzīti?

—   Paldies, šobrīd negribas. Varbūt vēlāk.

—      Es gan iedzeršu uz jūsu veselību. — Viņš pamirkšķināja Martai un piebilda: — Jūs varat būt droša par savu nākotni.

Bet viņai bija prātā tikai tās divas ampulas, kuras glabājās kabatā un kurām viņa laiku pa laikam pieskārās ar pirkstu.

Izrādījās, ka viss nav tik vienkārši, kā korespondentam bija licies. Kamēr pienāca atbilde no Zviedrijas — tieši tādā tonī, kā avīžnieks bija paredzējis, ar laipnu ielūgumu —, kamēr rajona komandants gudroja, ko iesākt, jo viņam pirmo reizi nāca priekšā tāds gadījums, aizritēja vairākas dienas. No morfija vairs nebija ne miņas. Un pakrūtē atkal sāka smelgt, un atkal acis aizplīvuroja dzeltena migla.

• Marta saņēma dūšu, lai vēlreiz ietu pie bargās medmāsas, taču bankas ēkā hospitāļa vairs nebija, tikai operāciju zālē bija palikusi kodīgā karbola un kreozota smaka. Aktrise iegāja istabā, apskatīja švīkas uz grīdas, ko bija atstājušas zaļās lādes. Un juta: ir pārtrūcis pavediens, kas viņu saistījis ar Berlīni. Pēc iespējas drīzāk jātiek projām uz Zviedriju. Tiesa, mazais namiņš, no kura bija izceļojusi armijas maizes ceptuve, tagad bija apdzīvots — masiere nebija tikusi tālāk par Naueni un atgriezusies atpakaļ Berlīnē. Taču māja tādēļ nebija kļuvusi mīļāka. Tiesa, mājas saimniece rūpējās, lai Marta ģērbtos kārtīgāk, bet aktrisei pašai tas bija gluži vienaldzīgi. Viņa mēģināja ievadīt sarunas par morfiju, bet ar tām tikai nobaidīja masieri. Acīmredzot Martai neviens vairs nepalīdzēs. Vajadzīgie cilvēki staigā tepat kaut kur līdzās, bet nav iespējams viņus sameklēt. Pēc iespējas drīzāk ir jātiek uz Stokholmu.

Tur atsauksies draugi. Tur valda kārtība, un viss nostāsies savā vietā.

Tātad jāaiziet vēl uz centrālo komandantūru. Un Marta devās turp vienā mierā. Viņa zināja, ka sliktāk, nekā viņai ir tagad, nebūs.

—    Labdien, — viņa sasveicinājās krieviski. Spožās gaismas apžilbināta, viņa uzreiz nepazina, kurš no abiem ģenerāļiem ir Bērzariņš.

—    Labdien. Lūdzu, sēdieties, — komandants piedāvāja, un Marta tagad visu uzmanību pievērsa viņam. — Nu, vai esat ielikusi sudraba ietvarā ādas gabaliņu no Hitlera krēsla?

—    Nē, Berlīnes juvelieri vēl nav atvēruši savus veikalus, — aktrise ar kaut kādu izmisīgu izaicinājumu noteikti atbildēja. — To es izdarīšu mazliet vēlāk. Izrādās, ka bez jūsu atļaujas nav iespējams izbraukt no Vācijas. Vanezera rajona komandants mani atsūtīja pie jums. Lūdzu, dodiet atļauju.

Marta Landere sagrīļojās un, ar lielām pūlēm noturējusi līdzsvaru, uzmanīgi apsēdās krēslā, viņu pārņēma tāda kā nedrošība. Marta zināja, ka nomāks šo pretīgo sajūtu. Viņa atkārtoja:

—   Lūdzu, izsniedziet man izbraukšanas atjauju.

Un viņa nolika Bērzariņa priekšā ang]u laikraksta veidlapu.

—    Par jums jau prese interesējas?

—   Jā. Un es tai esmu ļoti pateicīga.

—    Uz kurieni tad jūs vēlaties braukt?

—          Visviens. Cik vien iespējams tālu prom no Berlīnes. Un no jums…

—    Es jums tik ļoti nepatīku?

—          Patīkat vai ne — tam nav nekādas nozīmes. "Šeit es nevaru dzīvot tā, kā vēlos. Un ir pārāk daudz jādomā …

—    Par ko?

—          Par dzīvi. Par tās nejēdzību un mānīgumu. Par cilvēku un zemes likteni.

—   Vai tad ^grāk tādas domas jums nenāca prātā?

—          Nē, — viņa atbildēja. Martai nez kāpēc gribējās atstāt uz Bērzariņu par sevi sliktāku iespaidu, nekā viņa bija patiesībā.

—          Nu, ko tur lai dara, — komandants nepievērsa uzmanību viņas tonim. — Ļoti labi, ka tādas domas tomēr ienākušas prātā. Kas attiecas uz izbraukšanu — es neiebilstu. Laimīgu ceļu!

Bērzariņš to pateica pavisam mierīgi. Taču Marta piepeši apvainojās: kā gan par mani var runāt tik vienaldzīgi?

—          Rodas iespaids, ka jums, Berlīnes komandantam, ir gluži vienalga, vai es te palieku vai ne.

—          Jūs uzminējāt, — Bērzariņš atbildēja. — Man tas ir galīgi vienaldzīgi. Tādu kā, jūs Berlīnē ir četri miljoni.

—          Tādu kā es? — aktrise neticēja savām ausīm. — Tādu kā es? Es esmu Marta Landere, vai jūs to saprotat? Marta Landere…

—   Neuztraucieties, es to zinu, — Bērzariņš atteica.

—          Es esmu Marta… — aktrise vēlreiz atkārtoja. Un pēkšņi kabineta lielais, saules pielietais logs viņas acīs pārvērtās par melnu plankumu, pēc tam iespīdējās neizturami spoži, lai atkal kļūtu par melnu bezdibeni. Viņai šķita, ka viņa krīt tā dziļumā un apkārt viss satumst. Taču viņa netriecās tur, lejā, pret kādu asu ogļmelnu klinti, bet lēni noslīdēja no krēsla uz grīdas.

—     Kas jums kaiš? — Bērzariņš piesteidzās pie Martas un ielūkojās viņas caurspīdīgajā, vaska dzeltenajā sejā. Saņēma viņas roku — pulsu tikko varēja samanīt.

—    Staroverov, paaiciniet šurp kādu dakteri! — Bokarjovs nokomandēja. — Un labi žiglil

—    Tur Zonnenbahs gaida pieņemšanu. Varbūt pasaukt viņu?

—    Labi, tikai veicīgāk!

—    Fjodor Juhimovič, vai viņu nevajadzētu noguldīt uz dīvāna? — Bērzariņš lika priekšā. Ņem aiz pleciem…

—    Redzat nu, apgūstam sanitāru specialitāti, — Bokarjovs pajokoja,

—    Man tas nav nekas jauns, — Bērzariņš sacīja, Martas kājas saudzīgi noguldīdams uz dīvāna ruļļa. — Pacel drusciņ augstāk viņas galvu!

Staroverova pavadībā kabinetā ienāca vecais Zonnenbahs un uz mirkli apstājās. Pēc vecu vecā ārstu paraduma ne par ko nebrīnīdamies, viņš paskatījās uz abiem ģenerāļiem, pēc tam uz Martu.

—    Labdien. Vai notikusi nelaime?

—    Labdien, — Bērzariņš atņēma sveicienu. — Viņa piepeši noģība… Vajadzētu sniegt palīdzību. Vai jūs nevarētu to izdarīt?

—    Tūliņ paskatīsimies, — profesors lietpratīgi sarosījās. — Paga, tā taču ir Marta Landere? Kā tad! Kas viņai kaiš?

—    Tieši to mēs gribētu zināt.

Profesors noliecās pār aktrisi, ar ierastu kustību pacēla kreisās acs plakstiņu, paskatījās uz redzokli, pieskārās plaukstas pamatam, pēc tam pielika ausi pie krūtīm un paklausījās sirdspukstus. Ģenerāļiem ceļot Martu uz dīvāna, viņas svārku apakšmala bija uzbraukusi uz augšu. Profesora skatiens pakavējās pie maigās, bāli sārtās ādas josliņas virs zeķes, tad viņš pavilka svārku malu uz leju līdz celim.

—    Iedodiet ūdeni,— viņš izrīkoja, ar delnu viegli pli- ķēdams aktrises vaigus, un nāves bālums mazpamazām zuda no viņas sejas. — Nav nekā briesmīga, komandanta kungs, visparastākais ģībonis no bada. Inteliģences vidū pašlaik tā ir visai izplatīta parādība. Vienkāršie ļaudis ir izturīgāki, bet inteliģenta sarežģītajam prātam ir grūtāk pielāgoties.

—    Vai viņu vajag vest uz slimnīcu?

■— Nedomāju vis, — profesors mierīgi atbildēja.

— Viņa tūlīt atžirgs. Jums, komandanta kungs, jārisina daudz svarīgākas problēmas. Redziet nu, viņa jau skatās…

Marta atvēra acis, apsēdās uz dīvāna un apjukusi skatījās apkārt, it kā nesaprazdama, kā viņa gadījusies šajā kabinetā.

Viņa pameta skatienu uz ģenerāliem, tad uz Zonnen- bahu, pārlaida ar roku pār acīm, noraustīja uz leju svārkus.

—    Atvainojiet, es neesmu gluži vesela.

Bērzariņš tūdaļ pārņēma iniciatīvu.

—          Staroverov, aizvediet Landeres kundzi uz ēdnīcu un lieciet, lai viņai izsniedz šķīvi zupas un divus sausiņus! Vai pareizi sapratāt: šķīvi zupas, divus sausiņus un vairāk neko.

—          Tieši tā, šķīvi zupas un divus sausiņus! Lūdzu, Landeres kundze.

—          Jums ir medicīniskā izglītība? — Zonnenbahs pasmaidīja savās īsi apcirptajās ūsās, kas izskatījās pēc sarainas sukas.

—    Vai es būtu pateicis ko aplam?

—          Tieši otrādi, visu pēc zinātnes atziņām. Tāpēc jau vaicāju par izglītību.

—          Medicīnā es esmu praktiķis. Dzīve izskolojusi un kā vēl izskolojusi. Mans tēvs fūrms revolūcijas strādāja Putilova rūpnīcā. Kara laikā iemācījos badoties. Lūdzu, Landeres kundze.

Marta paskatījās viņā un jau atkal pakrūtē sajuta to simtkārt nolādēto šķērmo nelabumu. Viņa strauji piecēlās, pagājās pa kabinetu.

—           Kā tad, jūs cerat, — viņa nicīgi teica, — ka es steigšos uz ēdnīcu strēbt jūsu zupu un krimst sausiņus? Jūs alojaties. Gan jau Berlīnē atradīsies tādi gribētāji. Un neraizējieties, komandanta kungs, es nenomiršu badā. Pie bada es-jau esmu pieradusi. Izrādās, ka cilvēkam ēdiens nav galvenais dzīvē. Ir lietas, bez kurām es patiešām nespēju dzīvo»…

—   Bez morfija? — negaidot pavaicāja Zonnenbahs.

Marta nodrebēja — kā pieķerta nozieguma vietā. Viņa

tumši nosarka, tad nobālēja un, enerģiski izelpojot, vaicāja:

—    Kā jūs to zināt?

—   Vecais Zonnenbahs kādreiz tomēr ir studējis medicīnu, — profesors atbildēja. — Un pēc injekcijām paliek dūrienu pēdas, it sevišķi tik maigā ādā kā jūsējā.

Marta vēlreiz noraustīja svārkus, kādu mirkli svārstījās. Tad izaicinoši pavēstīja, skatīdamās uz komandantu, nevis Zonnenbahu:

—    Jā, man ir nepieciešams morfijs.

—    Vai sen to lietojat? — profesors gribēja zināt.

—   Turpat divdesmit gadus. Jūs esat ārsts, jums tas jāsaprot. Palīdziet man!

—     Nē, es nevaru jums palīdzēt, — Zonnenbahs noplā- Jīja rokas. — Man nav ne tikai morfija, man tagad nav pat aspirīna tabletes…

Aktrise saprata, ka vecais ārsts runā patiesību. Un tūdaļ, iekām vēl nebija zaudējusi dūšu, viņa pievērsās Bērzariņam:

—   Komandanta kungs, es jūs ļoti lūdzu. Lai man izraksta vai pārdod — vienalga, par kādu maksu — pāris ampulu morfija. Es sadabūšu naudu.

Bērzariņš noskaitās, tomēr neizrādīja savas jūtas. Viņa balss skanēja nosvērti un laipni:

—   Landeres kundze, jūs, liekas, aizmirstat, ka es esmu Berlīnes komandants, nevis narkotiku tirgotājs.

—    Lieciet man izsniegt vienu vienīgu morfija ampulu no jūsu hospitāļa. Jums jāsaprot, ka man tā ir nepieciešama kā dzīvība. Ja vēlaties, es nometīšos jūsu priekšā ceļos un pateikšos kā dievam. Citādi es būšu pagalam.

—   Atvainojiet, bet par šo tematu saruna ir izbeigta, — Bērzariņš kategoriski noteica. Un pats bija pārsteigts, cik grūti bija piešķirt balsij īstu stingrību.

Kas noticis? Vai tad viņš nav pārliecināts par savu vārdu pareizību? Tas taču nav tiesa, viņš ir dziļi un nešaubīgi pārliecināts. Viņš nav iecelts šajā amatā, lai apgādātu narkomānus ar morfiju. Viņa pienākums ir nokārtot nopietnas problēmas, glābt vācu tautu, panākt dzīves normalizēšanu Vācijas galvaspilsētā. Saruna ar Gerdu Baumu un Tornheimu — tie ir atsevišķi punkti šajā lielajā, svarīgajā programmā. Bet nu atkal it kā atkārtojas gadījums ar Flāzera kundzi, atkal jānododas niekiem.

Paga, vai tad Martas Landeres ciešanas var ņemt vērā? Narkomānija ir slimība. Tātad viņu vajag ārstēt. Tieši par to viņš parūpēsies, tiklīdz būs brīvāks brīdis.

Un tomēr viņš kaut ko dara aplam. Trūkst drošas pārliecības.

—   2ēl, — Marta sacīja jau citādā tonī. — Man nez kāpēc likās, ka tieši jūs sapratīsiet mani un palīdzēsiet…

—   Nē, nepalīdzēšu, — komandants neapmierināti atbildēja.

—    Viena no jūsu medmāsām gan mani saprata, — aktrise domīgi sacīja. — Labi, es ļoti atvainojos gan par šo scēnu, gan par ģīboni un vispār par itin visu. Es nācu pie jums nevis pēc morfija, bet gan kādā citā lietā. Ko es gribēju? — Viņa paberzēja pieri.

—    Jūs atnācāt pēc izbraukšanas atļaujas. — Bērzariņš paņēma no galda angļu laikraksta veidlapu. — Sta- roverov, izrakstiet viņai šo dokumentu! Jūs varat braukt projām!

—   Paldies. — Marta nodūra acis un lēnām gāja uz durvju pusi.

—   Kapteini, pagaidiet! — Bērzariņš pavēlēja. — Sarunu ar profesoru vajadzēs tulkot.

—   Tieši tā!

Komandants kādu brīdi klusēja. Tad paskatījās uz durvīm, aiz kurām bija nozudusi Marta Landere. Pēc tam pavaicāja:

—   Profesor, vai viņu var izātstēt?

—   Var, bet tas ir ļoti grūti. — Zonnenbahs pašūpoja savu sirmo galvu. — Divdesmit gadu — tas ir loti ilgs laiks. Tas jau kļuvis par paradumu. Iespējams, ka viņa pamazām palielinājusi devu… Protams, pasaulē gadās visādi brīnumi… Gadās, ka stiprs dvēseles satricinājums piespiež ne tādus vien narkomānus aizmirst morfiju. Tomēr uz to ir visai maz cerību. Tas notiek vienā no miljoniem reižu.

—   Kas tagad būs?

—   Viņa tik un tā sadabūs morfiju. Nezinu, kādā ceļā un par kādu maksu, bet sadabūs. Narkomāni vienmēr to kaut kur sadabū. Turklāt neaizmirstiet, ka viņa ir Landere, Marta Landere.

—    Sasodīts! — Bērzariņš dusmojās. — Vai tiešām man vajadzēja… Nē, — viņš noteikti pārtrauca sevi, — esmu rīkojies pareizi. Un pietiek rakņāties pa mēslu bedri. Mūsu priekšā ir tādas problēmas, ka, salīdzinot ar tām, šī Marta Landere nudien nav tādas uzmanības vērta…

—    Lielas problēmas sastāv no miljoniem sīku problēmu — no tādām kā Marta, — Bokarjovs lēni ierunājās.

—    Kā? Tavuprāt…

—   Nē, viss darīts pareizi. Tavā vietā es ari būtu rīkojies tāpat.

—   Es nudien nezinu, — Bērzariņš smagi nopūtās. — Es klausos, profesor.

—    Jūs pilnīgi pamatoti pieminējāt mēslu bedri. — Zonnenbahs piecēlās kājās. — Taču man jūs ir jāsarūgtina. Līdz šim tie visi bija nieki. Mēs abi sēžam mēslu bedrē, kur teju, teju var uzliesmot vismaz septiņpadsmit dažādas epidēmijas — kā vēdertīfs, bubonu mēris un parastā holera. Un šī mēslu bedre saucas Berlīne. Zem drupām trūd līķi.. *

—    Vairāki tūkstoši, — Bērzariņš piebilda.

—    Jā, vairāki tūkstoši. Precīzs skaits nav zināms, un iespējams, ka precīzi mēs nekad to neuzzināsim, tātad vairāki tūkstoši. Mēs, ja lieto klasisko teicienu, sēžam uz pulvera mucas, kas kuru katru brīdi var sprāgt. Jāteic, ka pat vislielākās pulvera mucas sprādziens būtu nieks, salīdzinot ar to, kas var notikt Berlīnē.

—   Vai jums ir kāds priekšlikums, kā to varētu novērst?

—    Jā, ir. Es esmu atnācis šurp tieši tādēļ, lai to apspriestu ar jums. Aizvakar Valters Ulbrihts piecēla mani no gultas. Mēs abi runājām gandrīz vai cauru nakti. Par laimi, mans dzīvoklis palicis neskarts, un mums bija kur sēdēt. Tiek dibināts Berlīnes maģistrāts, un tas ir ļoti labi. Es ilgi šaubījos, tomēr galu galā piekritu, ka kļūšu par tā locekli. Saprotams, mans pienākums tagad būs rūpēties par Berlīnes sanitāro stāvokli un par to, lai pilsētā neuzliesmotu epidēmijas.

—    Saprotu, — Bērzariņš piekrita.

Viņš ļoti labi pazina vāciešu lielo bijību, gandrīz vai verdzisko attieksmi pret tituliem. Zonnenbahs tagad būs maģistrāta loceklis un strādās kā zirgs. Sirdsapziņa viņu nemocīs, un saviem kolēģiem viņš teiks: «Es nepavisam nesadarbojos ar okupācijas varu. Es glābju mūsu dārgo Berlīni un rūpējos par vācu tautas veselību. Arī jums ieteicu darīt to pašu.» Viņa pozīcijas ir pietiekami stipras, un pilnīgi iespējams, ka ļoti daudzi Berlīnes ārsti viņam ies palīgā.

Nu, ko tur lai saka, jo labāk.

—    Jā, es biju ar mieru kļūt par maģistrāta locekli, i'et ko gan spēj viens ārsts pat tad, ja tas ir speciālists ar pasaulslavenu vārdu, pret holeras vai tīfa epidēmiju?

Nosmīnēdams sevī, Bērzariņš domās atzīmēja šo pieticīgo pašcildināšanu.

Taču viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Kaut ko viņš tomēr spēj.

—    Ko tad? — Zonnenbahs satrūkās.

—   Organizēt darbam citus mediķus.

—    Tieši par to ir runa, — profesors svinīgi sacīja. — Berlīnē viņu nav. Kara gados visus ārstus, pat pediatrus, ietērpa karavīru formā, un patlaban vairums no viņiem atrodas jūsu karagūstekņu nometnēs. Izlaidiet viņus — kaut vai no tuvākajiem punktiem. Un es galvoju: ne Berlīnē, nedz visā jūsu okupācijas zonā neizcelsies epidēmijas. Mēs esam organizēta tauta. Vācieši vienmēr precīzi izpilda pavēles. Taču ir nepieciešami cilvēki, kas varētu dot šīs pavēles, Man te ir materiāli.,.

«Interesanti,» Bērzariņš nodomāja, «vienā dienā, pēc tam kad bija nolēmis kļūt par maģistrāta locekli, Zonnenbahs paguvis izstrādāt precīzu rīcības programmu. Bez šaubām, sava nozīme te bijusi patriotiskām jūtām. Runa ir par vācu tautas un tās galvaspilsētas glābšanu. Diez ko profesors domā par hitleriskā reiha sagrāvi? Bet kāda gan tam nozīme? Ja Zonnenbahs ir ar mieru aktīvi strādāt, tas vien jau ir ļoti labi. Lai strādā! Viņa priekšzīmei katrā ziņā sekos citi ārsti. Tātad viņa lēmums ir apsveicams. Bet vai izdosies atbrīvot karagūstekņus?»

Kabinetā ienāca Vaļa, kā bija paradusi ieiet armijas pavēlnieka blindāžā — bez klauvēšanas. Ja jau viņa uzdrīkstējusies ienākt, tātad lieta ir nopietna. Bērzariņš paskatījās uz telefonisti un negribot atzina: skaista meiča, uzcirtusies, izskatās braši. Baltā, iecietinātā apkaklītes apmalīte ietver maigo kaklu. Ap vidukli cieši apjozta plata siksna. Mati gaišbrūni, kupli. Cik jauki, ka armijas reglam'ents nenoteic, kādām jābūt meiteņu frizūrām. Vaļas seja izskatās ne tikai apmierināta, tā staro laimē.

«Tā ir laime par Uzvaru,» Bērzariņš nodomāja.

—   Atļausiet, biedri ģenerālpulkvedi?

—    Runā, Vaļa.

—    Maršals izsauc. Kapteinis bija aizņemts, un es uzdrīkstējos …

Pašķielējusi uz Staroverova pusi, viņa uzvaroši pasmaidīja. Iespējams, ka viņu savstarpējās attiecības ir diezgan interesantas.

Adjutants netulkoja Vajas vārdus vāciski. Taču Zonnenbahs, saklausījis vārdu «maršals», kļuva nemierigs:

—     Komandanta kungs, vai es netraucēju? Jums ir svarīgas darīšanas…

—     Tagad man nav nekā svarīgāka par Berlīnes glābšanu. Palieciet tepat. — Un komandants sniedzās pēc viena no telefoniem, kas stāvēja uz galda, paņēma klausuli un teica: — Ģenerālpulkvedis Bērzariņš.

—      Labdien, Nikolaj Erastovič, — klausulē atskanēja maršala labi pazīstamā balss. Un komandants nodomāja sevī, ka šī balss vienmēr mēdz būt tik rāma un draudzīga. Visus ietekmējusi Uzvara, pat frontu pavēlnieku sarunas. — Rīt pulksten astoņpadsmitos notiks Frontes Kara padomes sēde. Mēs apstiprināsim lēmumu «Par Berlīnes iedzīvotāju apgādi ar pārtiku». Pavēlu jums tur ierasties ar visiem aprēķiniem un pilnā kaujas gatavībā! Ceru, ka produkti sāks pienākt pēc piecām dienām.

—     Tieši tā, biedri maršal! Es visu saprotu. Materiāli ir sagatavoti. Bet man ir divi lūgumi.

—     Klausieties, biedri ģenerālpulkvedi, kad jūs atradināsieties …

—    Pēc kādām divām nedējām, ne agrāk, biedri maršal.

—     Labi, pierakstu, pēc divām nedējām. Tātad, sākot ar 25. maiju, Berlīnes komandants man vairs neko nelūgs. Pierakstīju. Kādi ir jūsu lūgumi?

—     Pirmais. Metrostrādnieki solās atklāt pirmo metro- līniju četrpadsmitajā maijā. Taču viņiem vajag kaut drusku maizes vai vispār kaut ko ēdamu. Metro atklāšanai būs milzīga politiska rezonanse.

—    Skaidrs. Cik vajag?

—    Tūkstoš tonnu labības, cerams, pietiks.

—    Divsimt tonnas, — maršals pateica.

—   Astoņsimt, — Bērzariņš minēja citu skaitli.

Zukovs — pavisam negaidot un varbūt vispār pirmo

reizi visā viņu kopīgās sadarbības laikā — skali iesmējās. Komandants izbrīnījies konstatēja, ka par spīli ārkārtējai bardzībai, kas varēja robežoties pat ar nežēlību, maršals smejas līksmi un skanīgi.

—     Klausieties, Nikolaj Erastovič, — Zukovs caur smiekliem sacīja, — mēs abi kaulējamies kā divi čigāni tirgū. Man taču ir skaidrs, ka bez metrostrādniekiem jūs vēl kaut ko taisāties ēdināt…

♦

#

—          Berlīnē ir daudz bērnu, kas cieš badu, biedri maršal.

—           Labi, ņemiet piecsimt tonnu. Es došu pavēli aizmugures dienesta priekšnieka vietniekam. Labību vedam gan no Ukrainas, gan no Maskavas apkaimes, gan no Kaza- hijas, biedri Bērzariņ. To vajag saprast.

—    Es saprotu. Tas man nav jāskaidro.

—    Tātad pirmais jautājums ir izsmelts. Kāds ir otrs?

—           Otrais jautājums ir gan vieglāks, gan arī safežģī- lāks. Berlīnē var izcelties epidēmijas. Profesors Zonnenbahs uzskaita septiņpadsmit slimības, kas draud, sākot ar tīfu un beidzot ar holeru.

—    Varen iepriecinošs sortiments.

—           Jā, iepriecinošs. Ir vajadzīgi lieli sanitārijas speciālistu pūliņi, lai novērstu epidēmijas. Profesors Zonnenbahs ierosina izlaist ārstus no karagūstekņu nometnēm, kas atrodas Berlīnes apkaimē. Līdz kara beigām vērmahtā praktiski tika iesaukts viss galvaspilsētas medicīniskais personāls. Zonnenbahs apsola, ka tādā gadījumā epidēmijas tikšot novērstas, un es viņam ticu.

Zukovs iegrima pārdomās, laikam apsvēra Bērzariņa teikto. Pēc tam sacīja:

—           Labi. Es piekrītu. Tikai lai nelaiž ārā visus pēc kārtas. Tur ir tādi gestapo ārsti, kas sen pelnījuši karātavas. Taču vairumu ārstu varētu (atbrīvot. Aiciniet talkā sevišķās daļas pārstāvjus, lai palīdz jums šai jautājumā. Lin lai Zonnenbahs pats izskata un paraksta visus sarakstus. Vai jūs esat visu pateicis?

—    Visu, biedri maršal.

—    Trešo lūgumu neizpildīšu.

—    Man vēl ir laiks līdz divdesmit piektajam maijam.

—    Taisnība gan. Labi. Sveiki.

—   Paldies, biedri maršal.

—           Jūs tā pateicaties, it kā es labību būtu piešķīris jums personiski.

—           Tā ir mana pilsēta, biedri maršal. Es esmu tās komandants.

—   Tad jau labi. Sveiki.

Bērzariņš nolika klausuli un domās apsvēra, vai tiešām nav aizmirsis kādu trešo lūgumu. Ja viņu neiegrožotu, viņš izteiktu nevis trīs, bet tūkstoš lūgumu. Nekas, vēl jau ir laiks.. . Turklāt ilgs laiks, veselas divas nedēļas. Pēc tam uz Zukova atbalstu vairs nevarēs cerēt, maršala vārds ir nelokāms…

—           Redzat nu, Zonnenbaha kungs, ārstus mēs atbrīvosim.

—   Neko vairāk es nevēlos.

—          Taču ne visus. Gestapoviešus mēs nelaidīsim ārā. Sarakstus vizēsiet jūs pats. Neviens nepazīst tik labi vācu ārstus kā jūs…

Zonnenbahs saviebās.

—    Es taču nepazīstu visus.

—    Aprunājieties ar saviem kolēģiem.

—    Man Joti negribētos uzņemties tādu atbildību.

—    Nākamais maģistrāts to varēs uzticēt kādam citam.

—    Kad tas tiks nodibināts?

—    Deviņpadsmitajā maijā notiks dibināšanas sapulce.

—          Tik ilgi nedrīkst gaidīt. Berlīne aizies bojā. Būs vien jāpiekrīt. Ko tik tu, cilvēks, nedarīsi dzimtās pilsētas labā! Es piekrītu.

—   Tad jau labi.

Atkal ienāca Vaļa un ar pārākuma apziņu paskatījās Staroverovā, it kā gribēdama teikt: tu nemaz neesi tik neaizstājams, kā izliecies. Un sacīja:

—          Atļausiet, biedri ģenerālpulkvedi? Tur atnākusi Gerda Bauma ar apliecību, kas jums jāparakstot pašrocīgi.

—   Aiciniet viņu, lai ienāk.

Gerda Bauma ienāca kabinetā. Bērzariņš ieinteresēts konstatēja, ka bija mainījusies ne tikai viņas gaita, bet arī viss izskats. Līdz šim viņa nebija nekas — viena no diviem miljoniem Berlīnes sieviešu. Tagad viņa droši zināja, kas viņai ir jādara un par ko viņa ir atbildīga. Un šī atbildības sajūta viņai uzreiz piešķīra cienību.

—           Nāciet vien šurp, Bauma kundze. — Bērzariņš pastiepa roku pēc papīra lapas, izlasīja to, ar drošu roku slaidi parakstījās un atdeva dokumentu sievietei. — Te būs jūsu apliecība. Tajā ir teikts, ka visiem rajonu komandantiem jāsniedz jums atbalsts. Rīkojieties manā vārdā un nebīstieties nenieka. Tagad droši varu jums apsolīt: pēc piecām dienām berlīnieši saņems vairāk vai mazāk normālu uzturu.

—    Bērniem tas jāsaņem jau rīt, — Gerda iebilda.

—          Tad papūlieties to nokārtot. Mana palīdzība jums ir garantēta. Vēlu sekmes.

—          Paldies. Uz redzēšanos. — Bauma kundze uz mirkli apjuka. Sniegt roku komandantam — vai tā būtu nepieļaujama pārdrošība? Taču Bērzariņš pasteidzās pirmais un sniedza viņai savu plato, stipro plaukstu. Ar patiku sajutis viņas stingro roku, vēlreiz atkārtoja:

—    Vēlu sekmes.

Gerda Bauma nevis izgāja, bet kā spārnos izspurdza no kabineta.

—          Vai viņa ir ārste? — Zonnenbahs greizsirdīgi vaicāja.

—          Ne, — Bērzariņš pasmaidīja, nojautis profesora domu gājienu. — Viņa ir vairāk nekā ārste. Viņa ir māte. Pašreiz tas ir daudz svarīgāk.

—          Iespējams, iespējams, — Zonnenbahs paraustīja plecus. — Jums ir apbrīnojama spēja ātri atrast draugus.

—          Jūs maldāties. Marta Landere nav kļuvusi par manu draugu.

—          Nezinu gan, nezinu gan… — profesors domīgi sacīja. Un Bērzariņš pārsteigti paskatījās kapteinī, tik precīzi Staroverovs atdarināja profesora intonāciju.

—          Labi, gan laiks rādīs, Kas jums vēl būtu vajadzīgs, profesora kungs?

—          Man daudz kas ir vajadzīgs, bet visupirmām kārtām ārsti. Tieši viņiem jānosaka, kas man ir vajadzīgs un kur to lai ņem. Kaut kur tepat Berlīnē vai tuvākajās pilsētās jābūt armijas medikamentu noliktavām.

—   Tās ir mūsu trofejas.

—          Ar Berlīni jūs dalīsietifes, — Zonnenbahs pasmaidīja. — Esmu gatavs sākt darbu.

—          Staroverov, — komandants deva rīkojumu, — parūpējieties, lai profesora kungs var runāt ar pulkvedi Sazonovu, kura ziņā ir karagūstekņu nometnesl Vēlu jums sekmes, profesor.

—    Paldies. Uz redzēšanos.

—    Lūdzu. — Kapteinis palocījās, paspīdinādams savu

matu celiņu.

Bokarjovs un Bērzariņš atkal palika vieni plašajā kabinetā.

Komandants piecēlās no galda, mazliet pastaigāja pa kabinetu un saviebās. Likās — it kā nebūtu iemesla sev ko pārmest, tomēr ap sirdi bija nelāgi. Lai gan, patiesību sakot, varēja saprast, kāpēc viņam bija tāds garastāvoklis.

Ģenerālis Bokarjovs, vērīgs un pieredzējis cilvēks, ļoti labi saprata, kas īsti satrauc Bērzariņu. Bokarjovam pašam arī nemiers kremta sirdi, lai gan bija pilnīgi skaidrs, ka viņi nebija pieļāvuši nekādu kļūdu. Un tomēr Kara padomes loceklis, nevienu tieši neuzrunādams, bet it kā apcerēdams svarīgu un, bez šaubām, personisku, ja ne pat intīmu jautājumu, teica:

—   Varbūt tomēr vajadzēja viņai iedot morfiju?

Bērzariņš nodrebēja. Izrādās, ka viņiem abiem neiziet

no prāta viena un tā pati doma.

—    Ko tu aģitē mani? — komandants iesaucās. — Atradies labdaris! Man tā Landere ir tikpat kā dadzis sirdi. Draņķe, morfiniste, vērmahta ģenerāļu elku dieviete. Un tu gribi, lai es viņai izgādāju morfiju…

—    Nē, to es negribu. Mēs viņai neiedevām nevienu ampulu morfija, — Bokarjovs atbildēja. — Tomēr mums katrā ziņā būs jādomā par ikvienu vācieti, slavenu vai gluži neievērojamu, par viņa ciešanām un vajadzībām.

—   Cilvēkiem jādod maize, miers, cilvēka tiesības, nevis morfijs!

—    Pareizi, viss pareizi. Un mēs abi viņai atteicām. Bet Zonnenbahs sacīja: viņa sadabūs morfiju, narkomāni arvien to sadabū. Tiesa, nav zināms, par kādu maksu.

—   Nu un lai meklē, sadabū un vispār pazūd no Berlīnes pie visiem velniem! Es nedomāšu par viņu!

—    Domāsi, Nikolaj Erastovič, visādā ziņā domāsi. Gan tu pats, gan arī es. Neko darīt, tāds ir mūsu liktenis. Mēs esam uzvarētāji. Viņa ir talantīga aktrise, bet, kā par brīnumu, nav filmējusies nevienā nacistu filmā. Bildusi viņa kaut vienu vārdu un būtu iemantojusi visu: slavu — tās gan viņai netrūkst —, naudu, pat ordeņus, ja tikai būtu bijusi ar mieru izbraukt uz fronti.

—   Naudas tāpat viņai bija diezgan.

—    Tas tiesa. Tomēr tā bija nopelnīta bez līdzdalības nacistu filmās. Manuprāt, šis apstāklis ir galvenais. Vārdu sakot, Nikolaj Erastovič, nav ko pārdzīvot. Viss ir pareizi, lai gan arī diezgan sarežģīti. Un galvenais — mums visiem galīgi neierasti. Un es tev varu apsolīt: tālāk būs vēl sarežģītāk.

—    Paldies par patīkamo ziņu.

—    Tur neko nevar grozīt. Pagaidām mēs abi esam saskārušies ar Vāciju tikai no malas, šie cilvēki paši ir mūs uzmeklējuši. Bet, kad iedziļināsimies un sāksim pa īstam iepazīt šo zemi, atklāsies tādi sižeti, ka tas nebūs ne izstāstāms, ne aprakstāms.

—    Sasodīts, viss ir pareizi, bet sirds sāp viņas dēļ, — Bērzariņš atzinās. — Es esmu slikts komandants. Pārāk jūtelīgs.

—   Man šķiet, tieši otrādi — tu esi ļoti labs komandants. Ar cietsirdību vāciešus nevar pārsteigt, viņi pie tās ir pieraduši. Bet ar prātu…

—   Tieši tā, ar prātu, — Bērzariņš atkārtoja. — Mums vēl diezgan daudz būs jāpalauza galva.

Kabinetā ieslīdēja Staroverovs, turklāt durvis it kā nemaz nepavērās. Kā adjutantam izdodas tā ienākt, Bērzariņš nespēja aptvert.

—   Biedri ģenerālpulkvedi, saskaņā ar jūsu pavēli ieradies kapteinis Kotiks.

—    Kāds Kotiks? — Bērzariņš pirmajā brīdī neattapa.

—    Armijas avīzes rakstnieks.

•— Aiciniet iekšā!

—   Mums gan šodien ir rakstnieku diena, — Bokarjovs nosmējās. — Kādēļ tu esi izsaucis viņu?

—   Nu, ar šo rakstnieku droši vien veiksies labāk nekā ar Flāzeru, — komandants izteica cerību. — Man ir kāda ideja…

—   Lūdzu, — Staroverovs atvēra durvis kapteinim Ko- tikam, paspīdināja savu saziesto galvu un nozuda.

—   Biedri ģenerālpulkvedi, — atskanēja jauneklīga balss, — kapteinis Kotiks pēc jūsu pavēles ieradies.

—    Labdien, kapteini. Esiet tik laipns, sēdieties.

Kotiks kādu mirkli svārstījās, tad strauji apsēdās

krēslā. Bokarjovs un Bērzariņš ziņkārīgi nopētīja kapteini, kaut gan sen jau pazina viņu un ne vienreiz vien bija ar viņu tikušies. Toties pašlaik varbūt pirmo reizi komandants skatījās uz rakstnieku kā uz cilvēku, kurš šobrīd var būt noderīgs.

Bērzariņam iepretī sēdēja diezgan jauns virsnieks, pašam komandantam gan arī bija tikai četrdesmit viens gads. Pie krūtīm kapteinim laistījās Sarkanās Zvaigznes un Sarkanā Karoga ordeņi un vairākas medaļas. Apbalvojumus karavīri tolaik parasti nēsāja pie formas blūzes. Tam bija divi iemesli. Pirmkārt, atstāt tos štābā, mugursomā, nebija droši — nevarēja zināt, kas ar štābu un mugursomu notiks pēc pusstundas, jo karš ir un paliek karš. Otrs iemesls — ja visi apbalvojumi ir pie krūts, tad virsnieka kaujas biogrāfija uzreiz redzama kā uz delnas. ^

Lai ietu pie komandanta, Kotiks bija uzvilcis savu vislabāko formas blūzi, tomēr nevarētu teikt, ka tā būtu sevišķi izskatīga. Visparastākais virsnieka formas ģērbs. Toties tādas acis kā Kotikam Berlīnes komandants gan bieži nebija redzējis. Varbūt saistīja nevis pašas acis, kas vēl bija jauneklīgi lielas, gaiši pelēkas, bet to skatiens — atklāti vaicājošs. Bērzariņš vienmēr ar interesi bija uzlūkojis cilvēkus, bet nu sagadījies tā, ka vērīgi, ar interesi pēta viņu pašu. To konstatējis, viņš nodomāja, ka rakstniekam droši vien tādam ir jābūt. Un nepiešķīra tam īpašu nozīmi. 2ēl gan.

2ēl jau tāpēc vien, ka rakstniekam Kotikam tikai otru reizi pa visu kara iaīku bija radusies izdevība parunāt ar savu komandieri. Kotiks dedzīgi vēlējās — viņam tā bija dzīves nepieciešamība — uzzināt, kas par cilvēkiem ir ģenerāļi, pavēlnieki un komandieri, kuru rokās bija nodota daudzu tūkstošu karavīru dzīvība. Kotiks zināja, ka pienāks laiks un viņam būs jāraksta par šiem cilvēkiem. Tad viņš apliecinās pēcnācējiem, ka armija, zobus sakodusi, liedama savas asinis un atstādama necilus obeliskus uz brāļu kapiem, iemācījās pārraut hitleriešu frontes. Šo skolu izgāja ne tikai kareivji, bet pirmām kārtām ģenerāļi. Un rakstnieks Kotiks gribēja uzzināt visu tieši par šo kara skolu. Priekšējās līnijās, kur viņš bija katru nedēļu, ja ne katru dienu, kareivjus viņš skatīja vaigu vaigā, gulēja kopā ar viņiem zemnīcā, slēpās no bumbām un šāviņiem, tankā devās viņiem līdzi uzbrukumā un zināja, par ko viņi domā. Tikpat daudz gribējās zināt arī par ģenerāļiem, jo citādi Uzvaras aina viņa acīs nebūtu pilnīga. Bet tas jau bija daudz sarežģītāk. Armijas avīzes rakstniekam, taisnību sakot, ar armijas pavēlnieku nekādu tiešu kontaktu nebija. Ja radās kāda vajadzība, tad pavēles deva ar redaktora, tas ir, ar Ko- tika tiešā komandiera starpniecību. Taču Kotikam vajadzēja redzēt, zināt,' izjust, kā dzīvo, domā un komandē ģenerāļi…

Vienreiz Kotiks pat saņēma dūšu un pieteicās pie armijas pavēlnieka uz pieņemšanu. Tas bija Polijā. Armija pārformējās uzbrukumam no Vislas līdz Oderai. Bērzariņš atrada laiku, lai pieņemtu rakstnieku, bet ģenerāla attieksme bija pārāk vienaldzīga (viņš nepiešķīra tam lielu nozīmi). Kotiks atzinās, ka iecerējis uzrakstīt romānu par karu. Bērzariņš viņam no sirds novēlēja panākumus. Un nevarētu teikt, ka ģenerālis nebūtu sapratis, cik svarīgs ir šis nodoms. Teču viss, kas notiks pēc kara, pēc Uzvaras, likās tāla, gandrīz vai fantastiska perspektīva, par kuru varēs domāt tie, kas būs palikuši dzīvi. Turpretim tagad bija tik daudz kaujas uzdevumu un citu neatliekamu jautājumu, ka likās smieklīgi runāt par nākamajām grāmatām.

Un ģenerālim nez kāpēc radās iespaids, ka Kotikam uz sirds ir kāds cits lūgums, kuru tas neuzdrošinās izteikt. Varbūt aizvainota viņa godkārība? Diez vai, jo pie krūtīm viņam mirdz divi ordeņi. Ko tad viņam vēl vajag? Un ģenerālis.noprasīja skaidri un gaiši:

—    Biedri kapteini, kādu palīdzību jūs Jūdzat?

Kotiks aiz apjukuma nosarka. Tad pārvarēja sevi:

—  Man gribētos atrasties jums tuvāk — komandpunktā, štābā, vārdu sakot, man gribētos uzzināt, kā jūs strādājat un kas jums dzīvē ir svarīgākais.

—    Varbūt to varētu izdarīt, — Bērzariņš teica. Kapteiņa vēlēšanos viņš tomēr mazdrusciņ izskaidroja pēc sava prāta. Viņš nodomāja, ka tas cer uz jaunām goda zīmēm un pagodinājumiem. — Kad sāksim aktīvu darbību, noteikti uzaicināšu jūs uz komandpunktu.

—    Paldies, — Kotiks tik vien spēja pateikt. Un izgāja ārā no kabineta; armijas štābs toreiz bija ierīkojies muižnieku mājā.

Kad sākās aktīva karadarbība, Bērzariņam ne mirkli nebija laika, lai padomātu par kapteini. 2ēl gan. Cik daudzi ģenerāļi, kara varoņi, vēlāk nožēloja, ka savu vislielāko panākumu dienās, kad vispusīgi atklājās viņu karamākslas talants, viņi nbbija aicinājuši pie sevis rakstniekus no armijas avīzēm. Bet nevajag vainot viņus par to. Jo viņi nedomāja par slavu. Reizēm pie viņiem atbrauca centrālo iaikrakstu korespondenti. Pēc tam parādījās raksti laikrakstos «Krasnaja zvezda» vai «Pravda», taču tās bija tikai žurnālistu atmiņu skices. Jo šo korespondentu nemaz nebija tik daudz un ne jau visiem piemita rakstnieka vērīgums.

Tā īsti savu kļūdu vairums ģenerāļu saprata tikai pēc daudziem gadiem, kad bija atvaļināti rezervē un kad bija pienācis laiks pārdomāt savu mūžu, sasummēt karā paveikto. Tikai neliela daļa no viņiem to spēja izdarīt paši saviem spēkiem Dažiem palīdzēja rakstnieki. Par citu varoņdarbiem neviens tā arī netika pastāstījis, un viņi vēl gaida tikšanos ar lasītājiem.

Bet rakstnieki, vārda meistari, strādāja visās armijas avīzēs. Un varēja interesanti pastāstīt par saviem komandieriem. Bojāgājušām varonim nav svarīgi, vai cilvēki uzzinās par viņa varoņdarbu vai ne. Toties cilvēkiem nepavisam nav vienalga, vai viņi zina vai ne par savu laikabiedru kara uzvarām. Un arī varoņiem, kuri palikuši dzīvi, nav vienalga, vai ta\ita zina vai ne par viņu kādreizējām cīņu gaitām…

Taču ģenerāļi to saprata tikai pēc kara, kad bija aizritējuši gadu desmiti. Un tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada maija 'dienās tādas domas nenāca prātā ne ģenerālpulkvedim Bērzariņam, nedz arī negaidītā izsaukuma satrauktajam kapteinim Kotikam.

—  Mums abiem kādreiz bija saruna, — Bērzariņš sacīja. — Liekas — kaut kur pie Vislas. Es tā arī netiku jūs uzaicinājis uz komandpunktu. Neko darīt, karš paliek karš. Toties tagad jūs varētu nokļūt pašā notikumu virpulī.

—    Labprāt, biedri ģenerālpulkvedi, — Kotikam ij prātā nenāca pārmest armijas pavēlniekam, ka tas nav izpildījis solījumu.

—    Kā jūs sauc? — komandants vaicāja.

—   Volodimirs Ivanovičs, — kapteinis viegli pietvīka. — Bet vispār mani visi sauc par Volodju.

—    Ja atļausiet, es arī jūs tā saukšu. Tā būs ērtāk. Tad nu tā, Volodja, neņemiet ļaunā, bet man ir jāuzdod jums daži jautājumi. Vai jūs esat Rakstnieku savienības biedrs?

—    Protams. — Kotiks atpogāja formas blūzes kreiso kabatu un izvilka no tās apliecību brūnos ādas vākos. Kādreiz to rotāja uzraksts, bet šajos ilgajos gados zeltījums bija nobružāts. — Lūdzu.

Bērzariņš atvēra apliecību. No mazās fotogrāfijas pretim vērās gluži jauniņa iegarena seja, izcēlās kuplais matu cekuls un zēniski pilnīgās lūpas. Biedra karte bija izdota trīsdesmit ceturtajā gadā. Vienpadsmit gadu — tas ir ilgs laiks. Kotiks nebija novecojis, viņš bija pieaudzis — iezīmējies zods, lūpas bija kļuvušas sausākas, skatiens — asāks.

—   Apliecībā ir Gorkija paraksts. Tiesa gan, faksimils, un tomēr rakstīts — Maksims Gorkijs, — Kotiks palepojās.

—    Jā, viss ir pareizi, — Bērzariņš atdeva dokumentu atpakaļ. — Ko jūs rakstāt: dzeju vai prozu?

—    Tikai prozu. Kādreiz, vēl pirms kara, es dzejoju, daži dzejoļu krājumiņi pat tika izdoti. Es tomēr domāju tā: vai nu jādzejo ģeniāli, vai vispār nav vērts rakstīt dzejoļus. Gluži tāpat ir ar vijoļspēli. Kad restorānā vijolnieks čīgā vijoli, traks var palikt. Toties klausīties

Oistrahu ir tīrā bauda. No manis neiznāca ģeniāls dzejnieks. Tāpēc atmetu dzejošanu un laikam pareizi vien esmu rīkojies. Daži mani kolēģi to neizdarīja īstajā laikā un vēl līdz šim to nožēlo. Taisnību sakot, tas par vijoļ- spēli attiecas tikai uz manu paša dzīvi. No tribīnes to nevar pasludinot, izsmies…

—   Vai prozā jūs jau esat ko uzrakstījis?

—   Es rakstu romānu. Reiz jums jau stāstīju. .

Kotika vārdos ieskanējās tāds kā pārmetums, taču Bērzariņš bija pārāk norūpējies un to neievēroja. Ģenerālim bija gluži vienalga, kāds viņš būs attēlots topošajā literatūrā.

—   Vai jums ir kāda grāmatiņa ar jūsu fotogrāfiju? — viņš vaicāja. Kotiks mazliet izbrīnījās.

—    Ir gan. — Viņš izņēma no planšetes paplānu grāmatiņu. — Pērn iznāca žurnāla «Ogoņok» bibliotēkā. Te ir publicētas piecas nodaļas no mana topošā romāna.

Bērzariņš paņēma grāmatiņu rokā, aplūkoja Kotika frontes fotogrāfiju un pasniedza Bokarjovam.

—    Ļoti labi, Volodja. Tieši tas mums ir vajadzīgs. Grāmatiņu turiet atklātā vietā, lai visi redz, ka jūs tiešām rakstāt. Jo citādi neviens nezinās par jūsu piederību pie slavenās rakstnieku saimes.

—   Atvainojiet, bie.dri ģenerāli, — Kotiks bija galīgi pārsteigts. — Kam gan būtu Ijāzina par manu piederību pie rakstnieku saimes? Es neko nesaprotu.

—    Jūsu vietā es arī neko nesaprastu, — Bērzariņš iesmējās. — Vai zināt, Volodja, ir izveidojusies visai delikāta situācija, un jūs varētu mums palīdzēt. VaĻjums. gadījumā nav paziņas vācu rakstnieku, mākslinieku vai aktieru aprindās?

—   Kādreiz Maskavā tikos ar Beheru un Veinertu.

—   Runa nav par viņiem. Es domāju vietējos autorus un aktierus, kas šeit dzīvojuši nacisma laikā.

—   Nē, tādu paziņu man nav.

—   Tagad būs. Vēl vairāk — jums būs jāpieliek visas pūles, lai jums rastos tādi paziņas un pēc iespējas vairāk. Šie cilvēki pašlaik cieš badu. Un izsalcis cilvēks, it sevišķi, ja viņam ir mazi bērni, var pastrādāt kaut ko tādu, ko vēlāk pats rūgti nožēlos. Nu un man ļoti gribētos, lai šie cilvēki savu likteni izlemtu normālā stāvoklī. Kādu daļu no viņiem jums, Volodja, vajadzēs dažas dienas ēdināt.

Volodimira Kotika izbrīns pārauga apjukumā.

Jo vairāk Bērzariņš runāja, jo mazāk Koliks no tā saprata.

—    Atvainojiet, biedri ģenerāli, bet man nav ar ko viņus ēdināt. Man ir tikai viena virsnieka uztura deva. Nu, ar vienu cilvēku es labprāt padalīšos. Taču vairāk… Ar ko es viņus cienāšu? Varbūt jūs domājat simbolisku barību — ideoloģiju?

—    Nē taču, — Bērzariņš atkal iesmējās, Volodimirs Kotiks ar savu neviltoto izbrīnu viņam aizvien vairāk iepatikās, — jūs cienāsiet viņus ar visparastāko boršču, konserviem, zupu un ceptiem kartupeļiem. Starp citu, Vilhelma Pīka dēls Arturs, kurš te veic milzum lielu politisko darbu, teica, ka vāciešiem ļoti garšojot cepti kartupeļi.

—   Man arī, — Kotiks pasmaidīja. — Es tikai ļoti gribētu zināt, kur es tos ņemšu?

—   Nu, par to parūpēsimies mēs, — Bērzariņš atbildēja. — Kur jūs dzīvojat?

—   Karlshorstē.

—     Šodien pat pārcelieties uz Lihtenbergu. Tur jums ierādīs nelielu mājiņu, pašreiz daudzas no tām stāv tukšas, tā nav problēma. Pārtikas daļā jums piešķirs nepieciešamos produktus. Jūs ielūgsiet viesus un ēdināsiet viņus. Atvadoties iedosiet līdzi kādu konservu kārbu vai pāris sviestmaižu, jo viņiem mājās ir bērni. Vēlams, lai jūsu viesi būtu tieši no rakstnieku, mākslinieku, aktieru un ārstu aprindām. Nebīstieties, ja uzrodas kāda nevēlama persona, nākamajā reizē jūs viņu neielūdziet. Domājams, jums ir kāds priekšstats par vācu literatūru?

—    Tikai par pirmskara laiku.

—  Pilnīgi pietiekami. Jūs runāsiet ar saviem viesiem par literāriem tematiem. Nepūlieties viņus par kaut ko pārliecināt, šobrīd tas nemaz nav iespējams. Lai viņi nomierinās un atkal sāk justies kā cilvēki.

—   Tu būtu labs politiskais darbinieks, Nikolaj Erastovič, — Bokarjovs iejaucās sarunā.

—    Nezinu, pagaidām esmu tikai Berlīnes komandants, — Bērzariņš atteica. — Tātad jūs runāsiet ar viņiem par literatūru, lasīsiet dzeju… Vai jums patīk dzeja?

—    Ļoti. Es jau teicu, ka agrāk arī pats dzejoju.

—    Vai jums ir mašīna? — negaidot, sevī nosmīnēdams, apjautājās Bokarjovs. Bērzariņš viņu saprata no pusvārda.

—    Es izmantoju redakcijas mašīnu, pašam savas man nav.

—   Vai redakcijai ir zils DKV?

—   Nē, zaļa mašīna.

—   Tās numurs ir 39-12?

—   Nē, 13-92.

—   Liecies mierā, — Bērzariņš partrauca Bokarjovu.

—   Vai jūs labi protat vācu valodu?

—    Tā, zināms, nav Gētes vai Heines valoda, — Kotiks pieticīgi atbildēja, — taču sarunāties varu diezgan brīvi. Vācieši saprot…

—    Tas ir labi. Jūs pat esat labāka kandidatūra, nekā es biju cerējis, — Bērzariņš rezumēja. — Vai savu uzdevumu esat labi sapratis?

Kotiks paskatījās uz Bērzariņu, tad uz Bokarjovu. Un bija skaidri redzams, cik ļoti viņam negribas sarūgtināt abus ģenerāļus.

—    Atvainojiet, biedri ģenerāli, — viņš apjucis atbildēja. — Es laikam neesmu īsti piemērots šim uzdevumam, jo neko neesmu sapratis. Kāda velna pēc man viņi jābaro?

—    Tā droši vien ir mana vaina, ka neesat sapratis, — Bērzariņš pasmaidīja. — Laikam vajadzēja paskaidrot mazliet sīkāk. Runa ir par to, Volodja, ka vācu inteliģence, arī demokrātiskā, kura rada sevī spēku un drosmi, lai nesadarbotos ar Hitleru, no manis, proti, no Berlīnes komandanta, tātad no padomju varas, no uzvarētājiem, nevēlas neko pieņemt. Viņi domā tā: mēs neesam neko pieņēmuši no Hitlera un nepieņemsim arī no boļševikiem. Tam visam pamatā ir sensenās bailes, ka viņus varēs apsūdzēt pērkamībā. Kaut gan nav īsti skaidrs, kas viņus varētu apsūdzēt. Un tomēr viņi no tā bīstas. Bet viņiem draud bads, un šo badu kāds var izmantot. Pēc nedēļas savu darbību sāks maģistrāts, mazliet vēlāk —- «Kulturbund» un citas vācu demokrātiskās organizācijas. Pēc piecām sešām dienām berlīnieši saņems pārtikas produktus uz kartītēm. Diez vai viņus varēs paēdināt līdz sātam, taču badu viņi vairs necietīs. Tātad pašreiz viņus vajadzētu mazliet atbalstīt. Vai nu ir skaidrs?

—    To nu gan es nekad nebūtu iedomājies! — Kotiks brīnījās no visas sirds.

—    Man arī nekad nebija nācis prātā, ka es būšu Ber- lines komandants, — Bērzariņš turpināja viņa domu.

—   Taču partija par to padomāja. Un jau sen mazpama- zām, bez steigas sagatavoja gan jūs, gan mani, ikvienu padomju kareivi un virsnieku šim darbam. Un tieši tādēļ jūs lieliski tiksiet galā ar manu uzdevumu.

—           Galu galā tas nav nemaz tik sarežģīti. — Kotiks paraustīja plecus. — Man tikai tas neliekas visai efektīvi. Nu, cik personu es varētu paēdināt? Divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit — ne vairāk. Tas ir piliens jūrā.

—           Šādu uzdevumu došu arī citiem. Kaut arī no šiem pilieniem nesanāk jūra, tomēr kāds strautiņš būs. Un no jums jau arī ir atkarīgs…

Kotiks kādu brīdi apsvēra — viņam bija tāds paradums: uz brīdi atslēgties un iegrimt savās domās. Viņš it kā pārbaudīja pats sevi.

—    Vai man būs pietiekami daudz produktu?

—    Zināmā mērā.

Kotiks atkal apmulsa.

—           Atvainojiet, biedri ģenerālpulkvedi, — viņš sacīja, — bet droši vien būs neērti viņus lūgt, lai parakstās par apēstajiem kartupeļiem vai līdzpaņemtajiem konserviem? Cik es saprotu, tām ir jābūt tieši viesībām…

—    Protams, būs neērti. Tas nemaz nav iedomājams.

—           Redzat, es esmu sava laika cilvēks ar visām kapitālisma paliekām apziņā. Jūs mani it kā bīdāt komunismā, bet es tam vēl neesmu gatavs. Kādam taču pienāktos kontrolēt. Vai jums nenāk prātā, ka tos produktus es varu… pārdot vai arī pats noēst…

—    Nē, — Bokarjovs teica, — mēs tā nedomājam.

—          Un tomēr man vajadzīga kontrole. Gan atradīsies cilvēki… kas diezin ko sarunās…

—           Neraizējieties, nesarunās. Visos gadījumos atsaucieties uz mani. Kontrole jums nav vajadzīga, bet palīdzība gan noderēs, jūs viens netiksiet galā ar virtuvi.

Bērzariņš nospieda zvana pogu, un kabinetā ienāca Staroverovs.

—    Paaiciniet kādu no ēdnīcas viesmīlēm!

—    Kādam uzdevumam viņai būtu jāatbilst?

—          Viņai jābūt izskatīgai, ar vidējo izglītību un politiski apzinīgai.

—    Augstākā izglītība nav nepieciešama?

—           Laikam gan ne, tas liktos nedabiski. Un vācieši varētu kaut ko nojaust, — Kotiks izteica savu viedokli.

—    Pareizi, — Bērzariņš piekrita.

—    Taņa? — adjutants jautāja.

—    Jā, Taņa tam būtu kā radīta, — komandants uzslavēja.

—    Padomājiet arī par tādu iespēju, kapteini, — Bokarjovs (kā jau Kara padomes loceklis) uzrunāja Kotiku, — jūs tur runāsiet par literatūru, lasīsiet dzeju. Ja vienotr- reiz pastāstīsiet vāciešiem par to, kas notiek pasaulē, arī nebūs nekāda nelaime. Saprotiet mani pareizi, nav runa par kaut kādu aģitāciju vai propagandu mūsu labā. Viņi tam nav sagatavoti un var pavisam vienkārši novērsties, liesa, pasaules notikumi runā mums par labu daiļrunīgāk nekā jebkura aģitācija. Taču tie cilvēki ir galīgi dezinformēti. Viņi ir saklausījušies visādas baumas, bieži vien pat naidīgas. Ģenerālis Bērzariņš reizēm idealizē Berlīni un berlīnlešus, jo viņš ir šīs pilsētas komandants. Turpretim es visu laiku paturu prātā, ka mēs dzīvojam bijušā hitleriskā reiha galvaspilsētā un ka mums apkārt staigā tie paši cilvēki, kuri pirms trim nedējām aizrautīgi klaigāja «Sieg heil!» un dziedāja dziesmu par Horstu Veseli. Un, ja jūsu viesi reizēm dzirdēs no jums patiesību par to, kas notiek pasaulē, tikai faktus, bez kādiem komentāriem, tad tas būs lieliski. Laikraksts «Tāgliche Rundschau» iznāks piecpadsmitajā maijā, «Berliner Zei- tung» — divdesmitajā. Bet viņiem par visu notiekošo jāuzzina jau šodien.

—   Es saprotu, biedri ģenerālleitnanti — nu jau Kotiks atbildēja pilnīgi noteikti.

—   Labdien, — kabinetā atskanēja gluži nemilitārs sveiciens. — Biedri komandieri, vai jūs izsaucāt mani?

—   Tā esi tu, Taņa, labdien. Nāc vien iekšā, — Bērzariņš sarosījās.

—    Ierados pēc jūsu pavēles.

—   Loti labi. Sēdies.

Taņa, neliela auguma vēl pavisam jauna meitene, augstākais, divdesmit divus gadus veca, tvirta kā meža riekstiņš, ar apaļu seju, brūnām acīm, piesardzīgi, tomēr bez mazākā mulsuma apsēdās krēslā. Mati viņai bija rūpīgi atsukāti atpakaļ, tāpēc izskatījās, ka viņai galvā ir melna ķivere. Vieglā pūciņa uz virslūpas nenoliedzami skaistajai sejiņai piešķīra enerģisku izteiksmi.

Bērzariņš paskatījās uz Taņu un negaidot pajautāja Kotikam:

—   Kapteini, vai jūs esat precējies?

—   Tieši tā. Sieva un meita jau atgriezušās no evakuācijas.

—     Lieliski. Tad nu tā, Taņa, tev uz kādu laiciņu būs jānozūd no mūsu ēdnīcas.

—     Tieši tā, jānozūd no ēdnīcas, — meitene atbildēja, neizrādīdama ne mazāko ziņkārību par savu tālāko likteni. Armijas štāba ēdnīcas viesmīle sen bija iemācījusies neuzdot liekus jautājumus.

—    Uz vienu nedēju tev nāksies mainīt darba vietu

—      Tieši tā, mainīt darba vietu. — Taņa strādāja pēc brīva līguma, uzplečus nenēsāja, un tādēļ jo vairāk viņai gribējās ar precīzām, disciplinētām atbildēm uzsvērt savu piederību armijai. No iepriekšējās pieredzes viņa labi zināja, ka Bērzariņš var uzvelt viņai plecos pilnīgi negaidītus pienākumus, taču nekad neļaus nodarīt pāri. Un meitene ar interesi gaidīja, kas notiks tālāk.

—     Sākot ar šodienu, tu būsi kapteiņa Kotika rīcībā. Viņam ir nepieciešama palīdzība.

—     Kas es būšu, biedri ģenerāli? — Taņa nemaz neapmulsa. Viņa gribēja tūlīt visu uzzināt par savu jauno darbu.

—      Kas būsi? — Bērzariņš pārjautāja. — Tas patiesi ir diezgan delikāts jautājums. Kā tu domā, Fjodor Ju- himovič?

—     Tas nav svarīgi, — Bokarjovs atteica. — Viņi nepārbaudīs.

—      Ja arī nepārbaudīs, tomēr var painteresēties. Tur it visam jābūt nevainojamam un ticamam. Sieva? Nē. Māsa? Arī ne. Attāla radiniece? Smieklīgi. Medmāsa? Nē. Nosauksim tevi par telefonisti. Ierīkosim tur telefona sakarus, kapteinim tie ļoti noderēs, un tu tur dienēsi.

—     Bet kāds šis dienests būs patiesībā? — Taņa jautāja tikpat nosvērti, demonstrējot savu mieru un disciplinētību.

—    Tas pats, kas līdz šim. Ēdināsi cilvēkus.

—    Mūsējos?

—    Nē, galvenokārt vāciešus. Boršču māki izvārīt?

—    Protams. Kāds tam sakars ar boršču?

—     Ja viena netiksi galā, jo tur var būt daudz viesu, pieņem sev par palīdzi vācieti…

—     Piedodiet, es jūs nesaprotu. Kāpēc gan lai es netiktu galā?

Sirds dziļumos Taņa bija cerējusi uz kādu godpilnu, romantisku uzdevumu un jutās mazliet vīlusies. Taču neizrādīja to.

Acīmredzot arī šis darbs nav nemaz tik vienkāršs, kā pirmajā brīdī var likties, ja jau par to norūpējies pats armijas pavēlnieks. Un, vēlēdamās līdz galam pierādīt, ka viņa ir armijas cilvēks, meitene noprasīja:

—   Kādā formas tērpā?

—           Katrā ziņā civildrānās. Nevajag pasvītrot, ka tu esi no armijas apgādes daļas. Pie kapteiņa Kotika nāks daudz viesu. Un viņiem patiešām ir jājūtas kā viesiem… Tāpēc ir vajadzīga tava kvalificētā palīdzība.

—           Skaidrs, — Taņa īsi atteica, lai gan patiesībā viņai nekas vēl nebija skaidrs, vienīgi tas, ka uzdevums ir svarīgs un pret to jāizturas ļoti nopietni. — Vai pie kapteiņa Kotika man atradīsies telpa, kur apmesties, vai man būs jāiet pie viņa uz darbu?

—           Kā tev pašai tīk. Istaba tev tur, protams, atradīsies, jo viesi dažu labu reizi nosēdēs līdz vēlai nakts stundai. Tomēr, ja vēlies, ik vakaru vari atgriezties savā armijas apgādes daļā. Tev vēl radīsies daudz jautājumu. Saskaņo ar kapteini, viņš visu zina.

«Bijusi man viņa pārliecība!» kapteinis Kotiks nodomāja.

—          Viss skaidrs, biedri komandieri. Biedri kapteini, es būšu gatava pēc piecpadsmit minūtēm. Atļausiet iet, biedri komandieri?

—   Jā. Paldies, Taņa.

—    Palieciet sveiks, biedri komandieri.

Taņa piecēlās, arī Bērzariņš piecēlās un sniedza Taņai roku. Meitene to cieši paspieda ar savu cieto delnu.

—   Labu veiksmi!

—          Piedodiet, bet es neredzu šajā darbā nekā bīstama, taču iespaids…

—          Berlīnē var gadīties visādi pārsteigumi. Vēlu tev labu veiksmi!

—          Viss skaidrs. Drošs paliek drošs, es paņemšu pistoli. Uz redzēšanos.

Meitene gāja ārā no kabineta, sperdama stingru soli ar savām stiprajām, pilnīgajām kājiņām, kas bija ieautas mīkstos, labi nospodrinātos augstpapēžu zābaciņos.

—          Tagad nu gan man par jums ir mierīgs prāts, kapteini, — Bokarjovs nosmējās.

—          Vai zināt, man arī,— Kotiks atbildēja tādā pašā tonī.

Bērzariņš tikai pasmaidīja.

Durvīs parādījās Staroverova safrizētā galva.

—    Biedri ģenerāli, Ļahovs un mākslinieks atgriezušies.

—    Aicini iekšā! Labi žigli!

Uz Vangelu šobrīd bija žēl skatīties, no vilšanās viņam bija sašķiebušās lūpas. Vēl nebija bilsts neviens vārds, bet Bērzariņš jau zināja, ka brauciens bijis veltīgs. Un tomēr viņš pajautāja:

—    Vai atvedāt?

—    Nē. Māja ir galīgi sagrauta. Smagā bumba sprāgusi kaut kur pagrabā. Tagad mājas vietā ir kādus piecus metrus dzi|a bedre, — Ļahovs atbildēja.

—    Es esmu ļoti satriekts, biedri Bērzariņ, — Vangels teica, — tomēr vēl nezaudēju visas cerības. Maska ir bieži mainījusi vietu, varbūt, par laimi, vēlreiz… Es turpināšu meklējumus. Iztaujāšu, kur palikuši tās mājas iedzīvotāji. Varbūt viņi ir vēl dzīvi un ko zina… Man tā ir vairāk nekā personiska nelaime, biedri Bērzariņ…

Berlīnes komandants noskaitās. Arī viņam bija ļoti gribējies, lai Ļeņina maska atrastos. Tad viņš ticētu, ka Berlīnē ir dzīvojuši ne tikai nacisti, bet ari godīgi vācieši. Vispirms viņam par to vajadzēja pārliecināt pašam sevi. Jo bez ticības vāciešiem ir ļoti grūti pildīt Berlīnes komandanta pienākumus. Padomju komandants gribot negribot kļūst par neatņemamu pilsētas daļu. Viņu sarūgtina pilsētas sāpes un ielīksmo tās prieki. Un šī neveiksme sagādāja tik dziļu un rūgtu vilšanos, ka Bērzariņš neviļus, kā skaļi domādams, pajautāja:

—    Vai tā maska tiešām ir bijusi?

Sirmais Vangels tik stipri nosarka, ka viņa seja izskatījās brūna. Viņš plaši pavēra muti, tverdams gaisu, un tikai ar pūlēm nomierinājās.

•— Jūs man neticat?

—     Saprotiet jel, biedri Vangel… — Bērzariņš nu jau pats šaustīja sevi, — tas ir tik neticams gadījums. Lai tam noticētu, vajag redzēt masku. Neņemiet ļaunā, mēģiniet saprast arī mani. Manā vietā jūs domātu tāpat.

—    Iespējams, — Vangels piekrita. Un aizgriezās, lai neviens neredzētu, cik nepatīkami un sāpīgi ir viņam ap sirdi. — Es meklēšu pēdas un gan jau atradīšu. Ja ne pašu masku, tad vismaz cilvēkus, kas to slēpuši.

Bērzariņam sametās žēl sirmgalvja.

—    Ja jums būs vajadzīga palīdzība, laipni lūdzu.

—  Paldies. Jūs nespējat iedomāties, cik rūgti man ir ap sirdi. Uz redzēšanos.

Vangels jau bija pie durvīm, kad Bērzariņš atkal ierunājās:

—               Acumirkli, biedri Vangel! Es aizmirsu jūs iepazīstināt ar mūsu rakstnieku kapteini Kotiku. Jums abiem, kā jau cilvēkiem ar māksliniecisku aicinājumu, droši vien būs par ko parunāt…

Kapteinis Kotiks vienā mirklī izprata situāciju un pat kļuva priecīgs. Sākas viņa jaunais dienests.

—         Iepazīstieties, — Bērzariņš teica, — tas ir mākslinieks biedrs Vangels.

—           Es ļoti priecājos par šo satikšanos ar jums, biedri Vangel. Es esmu rakstnieks Voiodimirs Kotiks. Varu ielūgt jūs šovakar vai rītvakar, kā jums būtu ērtāk, pie sevis vakariņās. Parunāsim par mākslu, par literatūru. Ja jums ir labi draugi rakstnieku, mākslinieku vai aktieru aprindās, ņemiet līdzi arī viņus, es ļoti priecāšos par to.

—           Vakariņās? Pie jums ciemos? — Vangels izbrīnījies pārjautāja.

—    Jā. Kas tur neparasts?

—          Nē, nekas, protams. Tikai pēdējos gados mēs esam stipri vien atraduši no tā.

—           īstais laiks to visu atcerēties, — Bērzariņš iestarpināja.

—           Es noteikti atnākšu, — Vangels nopriecājās. — Un pilnīgi iespējams, ka atvedīšu līdzi arī draugus. Kāda ir jūsu adrese?

—           Tieši šodien es pārceļos uz jaunu māju, — Kotiks kaut kā izgrozījās. 1 — Ja pateiksiet, kā lai jūs atrod, savu adresi paziņošu jums pēc divām trim stundām, ne vēlāk. Ko lai dara, man bieži iznāk pārcelties…

—           Tas ir tiesa, — Vangels piekrita, iegrimis domās par ko citu — par saviem tālākajiem meklējumiem. — Paldies. Es jums pateikšu savu telefona numuru. Vai tiešām jūs, biedri Bērzariņ, varējāt šaubīties?

—           Atrodiet masku, un es noticēšu, — Bērzariņš sausi noteica. — Visu labu, biedri.

Un atkal viņi abi ar Bokarjovu palika divi vien.

•— Man šķiet, ka Kotiks tiks galā.

—          Ja netiks, tad Taņa visu izdarīs, kā vajag, — Bokarjovs piebilda.

—    Tu esi tik augstās domās par viņu?

—    Jā. Ak tu piķis, cik nelāgi iznāca at to masku!

•— Vai tā maz ir bijusi? — komandants vēl joprojām

129

šaubījās.

E - 1243

—           Ir bijusi. Noteikti ir bijusi. Ar tādām lietām nejoko. Un Vangels to ļoti labi zina, jo ir komunists.

—    Tad jau redzēsim, — Bērzariņš nenoteikti norūca.

Staroverova parādīšanās kabinetā izraisīja komandanta

neapmierinātību.

—          Atvainojiet, biedri ģenerālpulkvedi, bet majors Pro- horovs ļoti uzstāj… Liekas, viņam atgadījies kaut kas ārkārtējs.

Majors Prohorovs bija Treptovas rajona komandants. Bērzariņš savām acīm bija redzējis, kā majors cīnījās Zēlovas augstienēs un komandēja artilērijas divizionu.

Nieku dēļ viņš Bērzariņu netraucēs. Tātad atgadījušās kaut kādas nepatikšanas.

Pēc neveiksmes ar Ļeņina masku komandantam viss tvja netīkams, un tāpēc viņš nocēla telefona klausuli ar lielu nepatiku.

—           Biedri ģenerālpulkvedi, — majors ziņoja, — man te atgadījies kaut kas ārkārtējs. Atnākušas trīs vācietes, vienai no viņām ir apliecība ar jūsu parakstu. Sīs sievietes man taisni vai ķeras pie rīkles un pieprasa iebiezināto pienu it kā bērnu slimnīcām, bet tas viss vēl ir jāpārbauda. Es uzdrošinājos jūs traucēt tādēļ, ka nezinu ko lai daru. Gribēju apcietināt viņas, bet vienai ir jūsu apliecība.

—    Vai piens tev ir? — Bērzariņš noprasīja.

Majors Prohorovs kādu mirkli klusēja.

—          Jā, ir, piecsimt divdesmit trofeju kārbas, kas atrastas reihskancelejā.

—    Vai lielas kārbas?

—          Nē, divsimt gramu. Viss iegrāmatots, kā nākas, sastādīti akti. Nešaubieties, biedri ģenerālpulkvedi.

—   Es nemaz nešaubos.

—          Bet ko lai es daru? Viņa nemaz nebaidās no manis, lai gan es esmu rajona komandants. Un nelūdz, viņa pieprasa, Jūsu vārdā.

—    Kā viņa uzzinājusi par pienu?

—           Mūsu virsnieki dzēruši tēju ar iebiezināto pienu. Kāds redzējis tukšo kārbu. Biedri ģenerāli, atļaujiet viņas apcietināt. Ja tā ies uz priekšu, šīs kundzītes izvazās visu komandantūru. Ko lai es daru?

—          Ko tad tu, Prohorov, vari darīt? Tev jāpaklausa viņai.

—    Tās taču ir mūsu trofejas! — majora balss kļuva

izmisīga. — Viss likumīgi, iegrāmatots, izlietojam saskaņā ar normām.

—    Sastādi attiecīgu aktu un noraksti.

—      Tomēr to apliecību viņai vajag atņemt, — Prohorovs nerimās. — Viņa to izmanto ļaunprātīgi.

—     Vai apliecībā ir vai nav mans paraksts? — Bērzariņš negaidīti lēni jautāja.

—    Ir, — majors uzreiz neuztvēra pārmaiņu viņa tonī.

—    Tātad es izmantoju ļaunprātīgi. Saprati, Prohorov?

—   Tieši tā, biedri ģenerālpulkvedi! Es visu sapratu!

—      Un ņem vērā, Prohorov… — No Bērzariņa pilnīgajām lūpām lēni zuda smaids, un tās kļuva stingras, pat bargas. — Ņem vērā, Prohorov, ja tavā rajonā kaut viens bērns nomirs badā…

Tagad Prohorovs skaidri manīja komandanta noskaņojumu un nu jau rūgti nožēloja, ka uzdrošinājies zvanīt.

—      Tik nevēlamus gadījumus mēs nepieļausim, biedri ģenerāli, varat būt drošs par to. Vairāk jautājumu nav. Es tūdaļ viņai izsniegšu pienu. Es saprotu, cik svarīgs ir šis jautājums. Uz redzēšanos.

Bērzariņš nolika klausuli un apmierināts paskatījās uz Bokarjovu.

—      Enerģiska sieviete, — Kara padomes loceklis konstatēja.

—      Mātes vienmēr kļūst enerģiskas, kad ir runa par viņu bērnu likteni. Savādi gari, Fjodor Juhimovič… Vai zini, es pamazām sāku pierast pie šīs pilsētas. Varbūt visi vācieši ir labāki, nekā mums licies?

—      Nē, — Bokarjovs atbildēja, — tie ir vācieši. Ne labāki un ne sliktāki, tikai vācieši.

—   Tas ir tiesa. Taču Gerda Bauma ir īsts cilvēks…

Un piepeši Bērzariņš sajuta spēka uzplūdumu. Līdz šim

5*

viņš zināja, ka balstās ne tikai uz saviem rajonu komandantiem, bet arī uz visām divīzijām, kas izvietojušās Berlīnē. Tas ir milzu spēks, un, ja patur to prātā, nav jābaidās no nejaušībām. Tagad komandanta Prohorova spēkam pievienojās arī Gerdas Baumas aktivitāte. Viņi stāv plecu pie plecā cīņā par šo, atklāti sakot, baismo, sakropļoto pilsētu, kas tik nesen bijusi hitleriskā reiha galvaspilsēta. Berlīnei ir jāiedveš dzīvība, un to var izdarīt tikai paši vācieši. Gerdas Baumas uzstājīgajā rīcībā Bērzariņš saskatīja ne tikai mātes vēlēšanos drīzāk pabarot savu bērnu, bet kaut ko daudz nozīmīgāku, un tieši šis atklājums komandantu iepriecināja.

131

Taču, kā tas parasti mēdz būt, labā oma drīz vien izkūpēja. Kabinetā ienāca Staroverovs un ziņoja:

—    Biedri ģenerālpulkvedi, Tempelhofas rajonā notverti marodieri. Divi vācieši un divi mūsu repatrianti. Mūsējie pat sev sagādājuši karavīru formas ģērbus. Vācieši bijuši civildrānās. Viņi rīkojušies mūsu komandantūras vārdā. Meklējuši zeltu. Izdarījuši kratīšanas. Viņi visi ir apcietināti.

—    Tā-ā, — komandants lēni novilka, viņa seja no dusmām piesarka un zem kuplajiem un viļņainajiem sirmajiem matiem likās gandrīz melna. — Staroverov, savienojiet ar prokuroru! Aši!

Pēc mirkļa viņš jau runāja klausulē:

—   Jā, es izsaucu. Labdien, pulkvedi. Vai par marodieriem jums jau zināms? Ļoti labi, ka zināms. Izmeklēšana jāizdara ļoti rūpīgi, jāsavāc pierādījumi. Tie nelieši jātiesā atklātā tribunāla sēdē. Kad vaina būs pierādīta, nošaut viņus publiski. Par viņu noziegumiem un sprieduma izpildīšanu paziņot pa radio. Viss. Vēlu sekmes.

—    Nošaut publiski… — Bokarjovs atkārtoja, it kā apsvērdams katru vārdu. — Nudien, es nekad nebūtu domājis…

—    Ka es esmu tik asinskārs? — Bērzariņš noprasīja, vēl vairāk sadrūmis.

—    Nē, es nesaskatu tur nekādu asinskārību, tā ir normāla komandanta reakcija. Bez tā pilsētā nevar nodibināt kārtību. Svešas mantas tīkotājus var atrast gan starp vāciešiem, gan arī starp mūsu pilsoņiem. Tā ka viss ir ;,areizi.

—   Kas tad tevi pārsteidza?

—   Lieta tāda, ka šie marodieri arī ir cilvēki, — Bokarjovs skaidroja, — vai vismaz kādreiz bijuši cilvēki. Kn es domāju, cik milzum liels darbs mums būs jāveic, hi citiem, kuri arī nav tālu no laupīšanas, liktu atjēg-

;es un atkal kļūt par cilvēkiem. Karš bieži dod iespēju viegli iedzīvoties, un tādu tīkotāju ir daudz…

—   Ko tu ieteic?

—   Ne tikai bargi sodīt, bet arī veikt plašu izskaidrošanas darbu.

—   Tad ņem un rīkojies.

—   Pareizi. Vajadzīga avīze, cik ļoti vajadziga lietišķa avīze!

—   Nekas, — Bērzariņš mierināja, — ja jau paši saviem spēkiem spējām izcīnīt uzvaru, gan jau arī izdosim avīzi un apkarosim marodierus — tā vairs nav problēma. Berlīne — tā ir mūsu rūpju nasta.

Bērzariņš piegāja pie loga. Kabinets atradās otrajā stāvā, un viņa skatienam «pavērās tipiska Berlīnes aina — sagrautas mājas, nosprostoti ielu krustojumi. Uz ielas varēja redzēt apdegušu autobusu ar izdauzītiem logiem, uz dzelzs vēl bija saglabājušies dzeltenas krāsas plankumi, autobuss kādreiz laikam bijis spilgtā krāsā.

Un atkal atkārtojās nesen redzētais skats: no stūra izbrauca tanks ar atpakaļ pagrieztu lielgabala stobru. Tanka vadītājs ar savu melno tankista cepuri galvā, līdzīgs rūķim, skatījās pa lūku. Staršina ar kuplām, rūpīgi izsukātām ūsām — vecā, apvalkātā, taču tīri izmazgātā formas blūzē — pamāja ar roku. Tanks lēni piezagās pie apdegušā autobusa, atspiedās pret to tā, ka kāpurķē- des vien nožņirkstēja, un ar savām tērauda priekšējām bruņām grūda autobusu uz priekšu. Uzreiz to neizdevās izkustināt no vietas. Tanks pavirzījās kādu metru atpakaļ un ar mazu ieskrējienu gāzās autobusam virsū, un tas slīdēja projām pa izārdīto bruģi, un divu vācu ielu krustojums tūdaļ kļuva brīvāks.

—    Tanks gan ir noderīga mašīna, — Bērzariņš atzina. — Izrādās, ka tas ir ne vien neaizstājams kaujā, bet labi kalpo arī mierlaika darbos.

—   Tanks var art zemi traktoļra vietā.

—   Var, taču tas nav izdevīgi. Nē, es pašreiz domāju nevis par mašīnām, bet par Berlīni un mūsu padomju karavīru. Viņš atkāpās, pie viena mācīdamies karot. Pat pašam velnam nav sapņos rādījies, kādu skolu šim karavīram ir nācies iziet. Viņu ievainoja, galēja nost, iznīcināja, bet viņš tik un tā cīnījās un svēti ticēja, ka mēs gūsim uzvaru. Viņš zināja: tieši viņam un nevienam citam tā ir jāizcīna. Viņš izgāja cauri dzimtajam ciemam, noņēma no karātavām tēva līķi, un māte ar pēdējo elpas dvesmu pavēlēja viņam kaut un iznīcināt vāciešus. Un viņš tos kāva un iznīcināja, jo citādā ceļā uzvara nav izcīnāma, līdz tai var nonākt, tikai pārkāpjot pāri fašistu un paša Hitlera līķim. Un tad šis karavīrs atnāk uz Berlīni, uznes mūsu karogu reihstāgā. Un es pavēlu viņam: «Agrāk tu kāvi vāciešus, tagad tev viņi ir jāglābj. Pilsētā nav ūdens, ūdensvads nedarbojas, un vācu bērniem nav ko dzert.» Un viņš nokāpj ūdenstorņa šahtā, atrod avārijas vietu, bet pats noslīkst — jau pēc kara, pēc Uzvaras. Un viņa biedriem ir jātīra ar tankiem Ber- llne, lai tiem pašiem vāciešiem būtu labāka dzīve. Un karavīri strādā ar prieku, ar baudu un jau mācās ielūkoties vērīgāk, jau mācās atšķirt, kurš ir tikai vācietis, bet kurš ir fašists. Un Berlīne tieši šiem karavīriem ir pateicību parādā par savu dzīvību. Vēsture laikam gan nevar minēt citu piemēru, kur atklātos tik liels dvēseles .spēks.

—    Nu, vēsture arī Oktobra revolūciju pirms tam nebija piedzīvojusi, — Boķarjovs sacīja.

—    Pareizi, tas viss sācies Ziemas pils laukumā, saknes ir tur. Nu labi, es nez kāpēc sāku runāt par augstām lietām…

—   Nē, tu gatavo maģistrāta atklāšanas runu, — Bokarjovs pasmaidīja.

—    Iespējams. To runu nebūs viegli norunāt. Starove- rov, es izsaucu virsniekus, kuri izdarījuši pārbaudi maizes ceptuvēs. Kur viņi ir?

—    Viņi visi gaida uzgaidāmajā telpā. Aina nav apmierinoša.

—    Nekas, gan kļūs apmierinoša, — komandants solīja. — Tā kļūs ne vien apmierinoša, bet pat iepriecinoša.

Un viņš izgāja pie virsniekiem. Pēc tam atgriezās kabinetā, un darba diena ritēja tālāk, radās aizvien jaunas grūtības un problēmas, cita aizēnoja citu, galu galā draudēdamas aizklāt apvārsni un it visu noslīcināt lielu un mazu jautājumu plūdos.

Ap četriem Bērzariņš ar redzamu labpatiku paziņoja adjutantam Staroverovam, ka brauks apskatīt pilsētu un atgriezīsies sešos, tad nolika nost dokumentus un izgāja no komandantūras. Pie ragainā motocikla jau gaidīja ziņnesis.

Komandants uzkāpa motociklā un ar labpatiku sajuta sēdekja stingro, drošo atsperīgumu. Tikai šādos brīžos viņš izjuta, ka vēl ir jauns un stiprs. Cimdi rokās, kāja nospiež pedāli — un jau iepukšķējās, sāka tarkšķēt labi noregulētās mašīnas motors… Ziņnesim Ļahovam tā bija tikpat kā komanda, viņš ielēca blakusvāģi, apsēdās un ar kājām atspiedās pret tā grīdu, turēdams automātu mazliet paslēptu, tomēr kaujas gatavībā. Ģenerāļa rokas jau bija uz stūres, viegls pagrieziens — un motocikls kā stiprs, labi atpūties un teicami iejāts kumeļš spēji atrāvās no savas vietas. Straujā brauciena izjūta bija tik patīkama, ka Bērzariņš jutās kā saaudzis ar mašīnu.

Lai notiek, paskatīsim, ko pa šodienu paveikuši godātie Berlīnes iedzīvotāji. Viņiem ģenerālpulkveža brauciens bija kļuvis par kaut ko līdzīgu tradīcijai, gandrīz vai par svinīgu rituālu. Un, lai gan Bērzariņam nebija iespējams parādīties visās ielās, kur novāca drupas, ziņa par viņa braucienu izplatījās zibenīgā ātrumā. Sastingst rokas, kuras nupat bija pieklājīgi padevušas ķieģeli pēc ķieģeļa ar laipnu «bitte — danke», «bitte — danke». Ģenerālpulkvedis bija pabraucis garām, tātad var beigt darbu. Vācieši ir pieklājīgi un labi audzināti cilvēki, viņi ar laipnu smaidu sagaida komandantu, lai gan dievs vien zina, cik ļoti dažam labam no viņiem gribētos ģenerālim iegāzt ar ķieģeli pa galvu. Tomēr viņi to nedarīs, jo Bērzariņš prot turēt vārdu. Viņš nesola daudz, taču viss ir izpildīts, turklāt no rītiem un vakaros viņš mēdz izbraukāt pilsētu vienā un tajā pašā laikā. Tas rada drošības un kārtības sajūtu. Bet vāciešiem kārtība ir vissvarīgākais pasaulē. Tātad Bērzariņš ir godavīrs, un viņam var uzsmaidīt ar tīru sirdsapziņu.

Pašam komandantam šie izbraucieni bija svarīgākie brīži viņa jaunajā dienestā. Viņš iepazina Berlīni, iejutās tajā un ikreiz sev atklāja jaunas detaļas un sīkumus.

Ko dara nodegušās mājas drupās artilēristi? Kā tas gadījies, ka no trešā stāva betona laukuma rēgojas pulka lielgabala strupais stobrs? Uzvilkt lielgabalu augšā taču nebija iespējams, jo kāpies sagruvušas. Un turklāt kāpņu telpā tas iesprūstu. No debesīm, vai, to nolaiduši? Un kāpēc agrāk, braukdams pa Frankfurtes aleju, viņš nebija šo lielgabalu ievērojis? Varbūt tāpēc, ka tur nebija kareivju?

Seržants, kas stāvēja uz ietves, pamanījis ģenerāli, izslējās taisni, pie cepures spoži melnā naga pieliktā roka viegli drebēja.

—   Biedri ģenerālpulkvedi, pirmās baterijas otrā lielgabala apkalpe nolaiž lielgabalu no bijušās uguns pozīcijas. Ziņo seržants Semenenko.

•— Kā gan jūs to dabūjāt augšā?

—    Pa daļām, biedri ģenerālpulkvedi. Izjaucām, uznesām pozīcijā un tur salikām kopā. Varējām apšaudīt visu ielu līdz pat Aleksam. Tikai betons bija iedragāts, baidījāmies, ka nenogāžamies lejā. — Aleksandra laukumu viņi jau dēvē tāpat kā berlīnieši. Jaunie artilēristi ātri kļūst par berlīniešiem. Un ari attapības viņiem netrūkst. Vajag taču izdomāt…

f Un atkal rokās trīs dzīvie, nervozie stūres ragi. Motocikls trauc ātri, Bērzariņam patīk straujš, sasprindzināts brauciens. Pie pilīm paceļas ķeizaru pieminekļi — galvās ķiveres, paši zirgos. Sprādziens bija notriecis zirgam kāju, tā karājās tērauda armatūrā un lēni šūpojās…

Zirgam droši vien sāp…

Komandants brauc pa Unter den Linden ielu uz Bran- denburgas vārtiem, visu laiku manevrēdams starp sadegušām, sadauzītām mašīnām, barikāžu paliekām, sadragātiem lielgabaliem. Pašā ielas vidū stāv zenītlielgabals. Redzams, tā šāviņš eksplodējis stobrā, un tas sasprādzis un nu izskatās līdzīgs lielam, nedabiskam ziedam ar trim tērauda ziedlapām.

Pa labi ir reihstāgs, pa kreisi — reihskanceleja. Tieši priekšā — platā, pieblīvētā Bismarka iela, kas ved uz Tīrgarteni. No šīs platās ielas pacēlās gaisā pēdējās vieglās lidmašīnas. Esesieši gribēja aizvest fīreru uz Bavāriju, bet Hitlers atteicās. Viņam zemes virsū vairs nebija drošas vietas …

Visapkārt aprīnojams klusums. Pēc nesenās kaujas, kas te granda divas nedējas, klusums šķiet mānīgs. Vācieši vāc nost drupas nesteidzīgi, un bez mitas — «bitle — danke», «bitte — danke» — viņi padod no rokas rokā sadauzītos ķieģeļus. Atraduši starp sienām līķi, viņi apstājas, bet tikai uz brīdi. Līķi vairs nevienu nepārsteidz. Un visi labi zina, kur tos nokraut. Maija vieglajā vēsmā visu laiku jūtama netīkama dvaka — tā ir kara elpa. Berlīne to tik drīz neaizmirsīs.

Un atkaļ: «Bitte — danke», «Labvakar, ģenerālpulkveža kungs!».

Acu priekšā paceļas Uzvaras kolonna, kas uzcelta pēc uzvaras pār frančiem 1871. gadā. Tai apkārt pieminekli vācu karavadoņiem — Moltkem, Bismarkam, Šarnhor- stam un daudziem citiem. Viņiem ir tāds apjucis, nedrošs izskats… Kolonnu rotā lielgabali, kas kādreiz bija sagrābti Parīzē … Tur bija Komūna …

Un nu jānogriežas pa kreisi uz Kūrfirstu dambi. Tas ir diezgan paplats bulvāris — kādreiz tas bijis vislepnākais Berlīnē. Tā galā kā milzīgs ziloņa ilknis pret debesīm slejas pa daļai nodegusi Piemiņas baznīca…

Arī šeit dzirdams tas pats: «Bitte — danke», «Labvakar ģenerālpulkveža kungs!». Joks paliek joks, bet novākts jau diezgan daudz ķieģeļu. Šie vācieši māk strādāt.

Saule jau laižas uz rieta pusi, drupu ēnas stiepjas garas. Pietiks braukāt pa pilsētu, laiks griezties atpakaļ. Taču atceļam izraudzīsimies citu maršrutu.

Tagad motocikls trauc ar pilnu jaudu, un ir patīkami rokās sajust tā lielo spēku. Atkal cauri pilsētas centram uz Lihtenbergu, šis ceļš ir vairāk nekā piecdesmit kilometru garš. Vai tas būtu ģenerāla atpūtas izbrauciens? Droši vien ne, viņš aplūko visu vērīgi un kritiski, visu paturot prātā. Komandantam ir jāpazīst sava pilsēta.

Kas tad tas? Pazīstama seja. Kurp dodas Oto Vangels? Vai viņš arī apskata pilsētu? Nē, laikam gan meklē maskas pēdas. Novēlēsim viņam panākumus. Lai gan ir tik grūti noticēt šīs maskas esamībai.

Bet tur acīmredzot ir apmeties kapteinis Kotiks. Dārza dzijumā slejas neliels divstāvu namiņš. Divas ābeles durvju priekšā jau zied. Taņa ļoti centīgi un lietpratīgi mazgā logu.

Pagrieziens pa labi — un nu uz Karlshorsti. Ko jaunu komandants uzzinājis šai braucienā? Ne sevišķi daudz. Tomēr galveno viņam ir izdevies redzēt un sajust. Berlīne dzīvo, grūti un ar sāpēm pārvērtējot vērtības, kuras vēl vakar šķita neiedomājami lielas, bet šodien vairs nenozīmē neko, tā pierod pie jauniem jēdzieniem — demokrātija, demilitarizācija, denacifikācija. Pat šie vārdi, jādomā, vēl pirms divām nedēļām bija bīstami un aizliegti. Un nu še tev — mašīnas ar skaļruni braukā pa pilsētu un atkārto šos vārdus no rīta līdz vakaram. Berlīniešiem tas viss droši vien nav nemaz tik vienkārši. Bet vai viņam, Bērzariņam, tas ir vienkārši?

Un ļoti gribētos redzēt cik iespējams vairāk pierādījumu, ka krietnākie vācieši,\kuri tiešām nīduši Hitleru, nav sēdējuši klēpī saliktām rokām kā Flāzers. Ja līdzās nebūs tādu cilvēku, Bērzariņš nespēs iemīlēt Berlīni. Jo pilsēta nav tikai izmeklēti skaistu vai atbaidošu ēku komplekss. Pilsēta ir arī tās iedzīvotāji, kas dzīvo šais namos, un tieši no viņiem ir atkarīgs, vai tā ir skaista vai atbaidoša.

Komandants nebija maldījies, mākslinieks patiesi vēl joprojām meklēja vērtīgo masku. Tagad Vangelam tas bija goda jautājums. Bērzariņa neticība viņu bija dziji aizskārusi, lai gan ģenerālim bija pietiekams pamats šaubīties. Nevienu nevar pārliecināt ar tukšiem apgalvojumiem, ja tos neapliecina darbi. Daudzi berlīnieši, pat bijušie nacisti, pašlaik nēsā uz svārku atloka sarkanu lentīti. Ja parunā ar viņiem, var rasties iespaids, ka viņi nu gan nekad nav saukuši «Sieg heil», bet sapņot sapņojuši par Hitlera sakāvi.

Turpretim Vangels, kurš tiešām kādreiz Maskavā kā velti_ ir saņēmis Ļeņina masku un, riskējot ar dzīvību, to slēpis, tagad nespēj to pierādīt.

Nudien, maska taču nevar būt izgaisusi bez pēdām. Pilsētā jābūt cilvēkiem, kas par to kaut ko zina. Un Vangels nolēma sākt meklēšanu no paša sākuma, no tā dzīvokļa, kur tā pēdējoreiz noteikti ir bijusi. Un mākslinieks aizkūlās uz Reinikendorfu. — Berlīnes ziemeļrietumu nomali, viņš uzmeklēja vietu, kur bija atradusies māja, ilgi lūkojās uz dziļo bedri, ko bija izrāvusi smagā aviobumba. Pēc tam paskatījās uz kaimiņmājām: tās arī bija pa daļai sagrautas un neapdzīvotas. Bet tālāk?

Tālāk dzīvo cilvēki. Vai tiešām viņiem nekas nav zināms?

Droši vien nav. Ja jau gestapo nezināja, ko tad varēja zināt parasti pilsētnieki. Bet varbūt viss ir tieši otrādi? Varbūt berlīnieši zināja vairāk nekā gestapo? Ja ne tieši par pašu masku, tad vismaz par tiem, kas to slēpuši.

Vangels pieklaudzināja pie vārtiņiem, pagalmu iežogoja zems metāla tīkls. Pa tā raksta rombiņiem jau savas stīgas stiepa augšup dižtītenis, drīz tas jau ziedēs tāpat, kā tas bijis pirms desmit un simt gadiem. Daba dzīvo pēc saviem likumiem, neņemot vērā cilvēku karus un šausmas, kas notiek virs zemes.

Loga aizkars sašūpojās un sastinga, atstājis spraugu pirksta platumā. Mākslinieka vērīgā acs saskatīja aiz tā cilvēku. Šīs mājas iemītnieki nesteidzās vērt vaļā durvis.

Pēc brīža durvis nočīkstēja, un uz lieveņa, kas bija uztaisīts no apdarināta laukakmens, iznāca veca sieviete, tieši sieviete, nevis sirmgalve. Viņa paskatījās uz Van- gelu un skarbi teica:

—    Mēs nedodam žēlastības dāvanas. Mums pašiem…

—   Jūs maldāties, — Vangels iebilda. — Es neesmu ubags, jūs maldāties. Es gribēju uzzināt, vai tur tajā mājā daudzi iemītnieki gājuši bojā. Vai kāds tomēr nav palicis dzīvs?

Sieviete neticīgi paskatījās uz Vangelu, tomēr pienāca tuvāk. Un. lai gan mākslinieks izskatījās pēc visparastākā ieslodzītā, kuru tik daudz iznācis 110 koncentrācijas nometnēm, vāciete noģida, ka runa ir par kaut ko svarīgu.

—   Vai tur dzīvoja jūsu radi?

—   Nē, radu man tur nebija. Tikai labi paziņas.

—    Kā viņus sauc?

Uz šo jautājumu Vangels nevarēja atbildēt. Kamēr viņš atradās koncentrācijas nometnē, maska nomainīja vairākas slēptuves. Vallija, mākslinieka sieva, bija ielāgojusi tikai šo adresi, kura varēja arī nebūt pēdējā. Vangelam nez kāpēc bija licies, ka tai pašā brīdī, kad būs galīgi sabrucis hitleriskais reihs, par masku un par cilvēkiem, kas to slēpuši, runās uz katra ielas stūra. Taču reihs ir sabrucis, bet par masku neviens neko nezina. Vai tas nav pierādījums, ka tā gājusi bojā?

—    Viņu uzvārdu es nezinu, — Vangels atzinās. — Tic; bija manu draugu draugi. Es cerēju, ka uzzināšu no viņiem …

—    Ak «jūsu draugu draugi»? — sieviete zobojās par viņu. — Izgudrojiet kaut ko ticamāku un meklējiet kur citur.

—    Kā tas jāsaprot?

—    Septiņpadsmitajā numurā neviens nav gājis bojā. Māja stāvēja tukša. Tā saucamie «jūsu draugu draugi» bija no tās izbraukuši. Pareizāk sakot, izbrauca tikai «jūsu draugu drauga» sieva, jo vīrs tika mobilizēts.

—    Vai viņa paņēma līdz daudz mantu?

—   Nē, tikai maisu un koferi. Kur lai viņiem rastos daudz mantu?

—    Atvainojiet, — nu jau gaišu cerību spārnots un apzinādamies, ka tās ir nedrošas un var pat izrādīties maldīgas, Vangels turpināja sarunu. — Vai nezināt, kā viņu sauc?

—    Nē, nezinu, — sieviete atbildēja. — Varbūt kāds no kaimiņiem atceras. Novēlu jums panākumus, meklējot savus «draugu draugus», — viņa ironiski sacīja, un bija skaidri noprotams, ka viņa nav noticējusi Vangelam.

—    Es izjautāšu visus kaimiņus. Paldies.

Un viņš apstaigāja māju pēc mājas. It visur viņu sagaidīja neticīgas acis un skanēja strupas atbildes. Zinājis viņš vismaz tās sievietes vārdu!

Beigu beigās, kad bija zudušas visas cerības kaut ko panākt, viņam negaidot laimējās. Kāda jauna sieviete ar bērnu rokās, līksma un atsaucīga, toreizējā Berlīnē likās pat dīvaini redzēt tik bezrūpīgu seju, teica, nepiešķirot saviem vārdiem īpašu nozīmi:

—     To jūsu «draugu draudzeni» sauc Gerda Bauma. Un es zinu, uz kurieni viņa ir pārcēlusies. Te ir adrese. Gerda to atstāja, lai es nododu viņas vīram, kad viņš atgriezīsies no frontes. Varbūt viņš jau ir atgriezies, bet varbūt ir kritis. Lai nu kā, bet šurp viņš nav nācis.

Un viņa priecīgi uzsmaidīja Vangelam, izrunājot šos gandrīz vai traģiskos vārdus. Viņa bija pati savas laimes pārņemta: karš ir beidzies, un viņas vīrs pārnācis mājās. Tiesa gan, viņam vairs lāgā nelokās sašautais celis. Tomēr salīdzinājumā ar vispārējo bēdu un postu tas ir tīrais nieks. Viņu mājiņa palikusi neskarta, meitiņa aug acīm redzami, tiesa, viņi dzīvo pusbadā, taču tas nav uz visiem laikiem. Ka tikai viņi visi ir palikuši dzīvi, gan jau pieredzēs arī laimīgas dienas.

Vangels klausījās jaunās sievietes čalošanā un noģība. Kājas saļodzījās, un viņš lēni noslīga zaļajā mauriņā. Kad Vangels atguva samaņu, viņš jau bija istabā.

—     Vai tas gadījās aiz bada? — sieviete satraukti jautāja.

—   Nē, neraizējieties, tas notika aiz laimes.

—    Kas jums Gerda Baiima ir: meita? sieva?

—    Vairāk.

—    Iemīļotā? — saimniece šķelmīgi jautāja.

—    Vairāk.

—     Nu, vairāk gan nevar būt. Iemīļotā — tas jau ir visvairāk, kas vien var būt, — jaunā sieviete sacīja ar drošu pārliecību. — Es jums varētu piedāvāt pāris karošu zupas.

—     Paldies, jūs esat ļoti laipna, — Vangels atbildēja. — Dīvaini… Atklājas, ka cilvēki mūslaikos vēl atminas mīlestību.

—    Es nekad to neesmu aizmirsusi.

—    Kas ir jūsu vīrs?

—      Strādnieks. Ūdensvada atslēdznieks. Viņam tagad netrūkst darba. Pie viņiem pārvaldē bija ieradies komandants Bērzariņš. Direktors ziņoja par ūdensvada atjaunošanas plānu. Darba tur pietiks desmit gadiem.

«Arī tur viņš paspējis pabūt,» Vangels nodomāja, mazliet iestrēbis kartupeļu zupas.

Namamāte viņam gandrīz vai skatījās mutē, lai redzētu, vai viņam zupa garšo. Viņa bija tik jauna un pārpilna laimes… No viņas starot staroja veselība un prieks, viņa rosījās tik veikli, ka Vangels nevarēja vien nopriecāties par to un pēc ilgiem laikiem atcerējās savu mākslinieka sūtību. Un nožēloja, ka viņam nav līdzi otas un paletes, lai uzgleznotu saules un laimes atspulgu balt- sārtajā, klasiski vāciskajā, apaļajā sievietes sejā, viņas vārds noteikti bija Grietiņa.

—   Ar laiku es jūs uzgleznošu.

—   Jūs esat mākslinieks?

—   Jā, kādreiz es tas biju, — Vangels atbildēja.

Viņš izēda zupu, atvadījās un izgāja no viesistabas,

iekritušo vaigu dziļajās rievās saglabājot nevilšu smaidu.

Tagad viņam bija noteikts mērķis, bet iespējams, ka visai maz iemesla priekam. Nav zināms, vai Gerda Bauma vispār kaut ko ir zinājusi par Ļeņina masku. Lai nu kā, bet nākamajā dienā Vangels apstājās pie augsta nama, kurš bija apdedzis tikai augšējos stāvos, bet citādi palicis vesels un kura pagrabstāvā mitinājās Ģertrūde Zingere. Mākslinieks apsvēra, ka augšējos stāvos nav izredžu atrast Gerdu Baumu, un tūlīt devās uz pagrabu, pieklauvēja vienreiz, pēc tam otrreiz. Sadzirdēja atļauju ieiet un apstājās pagrabā, kur kādreiz varbūt pusstundu bija bijis Bērzariņa komandpunkts. Kopš tā laika istaba bija kļuvusi gaišāka, jo kārtīgi nomazgātajā logā mirdzēja vesela rūts. Caurumu mūrī bija izdevies aizkraut ar ķieģeļiem. Pazemā gultā gulēja zīdainis, un viss pagrabs smaržoja pēc mātes piena.

—   Labdien, — Vangels sasveicinājās.

—    Labdien, — Ģertrūde acīgi aplūkoja viesi, lai uzreiz tiktu skaidrībā par viņa biogrāfiju, vēlēšanos un nolūkiem. Tas nebija pārāk sarežģīti, jo cilvēks, kas bija ilgi atradies nometnē, droši vien grib ēst, bet Ģertrūde viņam neko nevar līdzēt. Jāteic gan, ka viesis neizskatījās pēc parasta ubaga, viņa sejai piemita savs lepnums un pašcieņa.

—   Atvainojiet, man jāsatiek Bauma kundze.

—   Jums viņa ir vajadzīga? — Ģertrūde nelaipni pārjautāja.

—   Viņa taču te dzīvo?

—    Nejauciet man prātu un neizliecieties, ka esat no slepenā dienesta. Tur kārtīgi ēdina. Pietiek jums tikai uzmest acis, lai uzreiz redzētu, kurā ēdnīcā jūs esat ēdis.

—    Kā bērns tas ir? — Vangels pavaicāja, aizvien vairāk juzdamies neērti. Viņam nepatika Ģertrūdes mutl- gums.

—    Manējais, — izaicinoši mēlgaļoja vecā sieva.

—    Kaunieties, kundze…

—    Mani sauc Ģertrūde Zingere.

—    Un es esmu mākslinieks Oto Vangels.

—           Pazīstam šitādus māksliniekus! Vai cik tādu vazājas apkārt. Nav ko tēlot slepeno aģentu. Policijas nav, toties ir komandantūra, un es pazīstu pašu komandantu. Tā ka jūs te nedomājiet… Es it neko jums neteikšu. Vai ilgi sēdējāt koncentrācijas nometnē?

—    Septiņus gadus Zaksenhauzenē.

—           Var jau būt, ka tas ir tiesa. Visi septiņi gadi jums uz kakla ir atstājuši pēdas. Es visu redzu un saprotu, bet man nav ne ko iedot jums līdzi, ne arī ar ko uzcienāt. Tagad Berlīnē tādu izsalkušu ubagu ir, ka biezs.

Vangela vaigi tikko manāmi pietvīka.

—           Es neesmu ubags, — viņš apstrīdēja, — un man it neko no jums nevajag. Taču sievietei, kas pie jums dzīvo, var būt zināms, kur atrodas kāda lieta, kuru es meklēju. Bauma kundze kādreiz esot dzīvojusi Reiniken- dorfā… Es tur biju, to māju ir sagrāvusi bumba… Meklētā manta bija aprakta pagrabā, taču arī pagrabs ir sagrauts. Kaimiņi man pateica, ka Gerda Bauma esot pārcēlusies uz šejieni.

—    Kā vini to zina?

—          Bauma kundze viņiem bija atstājusi adresi tādam gadījumam, ja no frontes pārnāktu viņas virs. Man jāsatiek Bauma kundze un jāizjautā.

—          Vēl labāk, — Ģertrūde ņirgājās. — Gerda Bauma tik tiešām dzīvo šeit, bet viņa neko nezina.

—    Kāpēc jūs atbildat viņas vietā?

—          Tāpēc, ka mēs šai pagrabā esam kopā pārdzīvojušas visšausmīgākās kara dienas. Var teikt, ka esam kļuvušas kā māsas un zinām, kas kurai ir prātā. Turklāt viņa nav vairs tikai šūšanas fabrikas strādniece Gerda Bauma, viņa ir ievērojama valsts darbiniece. Viņai nav ne laika, ne da]as gar jūsu privātajām lietām.

—          Man tomēr ļoti gribētos aprunāties ar viņu, — Vangels stūrgalvīgi palika pie sava. — Vai es varu viņu satikt?

—          Kāpēc gan ne? Viņa noteikti atnāks zīdīt savu bērnu.

—    Es pagaidīšu.

—   Tikai uz ielas, nevis šeit, — Ģertrūde neparādīja

f

Vangelam ne mazāko cieņu, pat nelūdza apsēsties. Un neparko neļaus viņam sēdēt istabā.

—    Labi, es pagaidīšu pagalmā, — viņš pasmaidīja, vēl vairāk aizkaitinādams Ģertrūdi.

Tobrīd pie durvīm atkal pieklaudzināja. Un dzīvokļa saimniece, nezinādama, uz ko izgāzt dusmas par šo negaidīto smaidu, skaļi uzsauca:

—    Iekšā! Ko tad velns te vēl uzsūtījis?

—   Zingeres kundze, jūs gan neesat sevišķi laipna, — profesors Zonnenbahs sacīja, ienākdams pagrabā.

—    Kādu nu dievs devis, — vecā sieva atcirta. — Mani vairs neizmācīsiet, par vēlu.

—    Mācīties nekad nav par vēlu. Man jums ir liels lūgums. Mana sieva agri no rīta aizgāja novākt drupas un, kā parasti, aizmirsa atslēgas. Nododiet tās viņai, kad pārnāks.

—    Kad viņa pārnāks? — Ģertrūde pikti noprasīja. — Varbūt es jau gulēšu.

—    Nē jel, tas būs daudz agrāk. Viņa pārnāks drīz pēc tam, kad ģenerālis Bērzariņš ar savu motociklu būs izbraukājis ielas. Tas būs ap pieciem. Tas ir ļoti aizkustinoši. Viņš brauc no rīta — vācieši sāk darbu, pabrauc garām vakarā — viņi met darbam mieru.

—    Tur nav nekā nedz pārsteidzoša, nedz arī aizkustinoša, — Ģertrūde iejaucās starpā. — Ģenerālis Bērzariņš ir kārtīgs cilvēks. Ja kāds gādā par to, lai Berlīnē varētu dzīvot, tad tas ir viņš, ko nevar teikt par daudziem vāciešiem, kas vairāk domā par personiskām lietām nekā par Berlīnes likteni. — Un viņa zīmīgi paskatījās uz Vangelu. — Labi, ejiet abi projām no šejienes. Es nodošu atslēgas. Bērzariņš viņus palaidīs laikā.

—    Atvainojiet, — Zonnenbahs negaidot uzrunāja Vangelu, — vai mēs nevaram būt kaut kur tikušies?

—    Nevarat vis, — pati lāgā neizprazdama savas izjūtas, Ģertrūde ērcē jās. — Kamēr jūs, profesora kungs, griezāt Hitleram aklo zarnu, šis nabags sēdēja Zaksen- hauzenē. Un nu taisieties, ka tiekat!

—    Jūs to sakāt man? — Zonnenbahs pat noplātīja rokas.

—    Jā, jums abiem.

—  Jāteic, ka jūs, Zingeres kundze, esat kļuvusi ļoti nepieklājīga.

—         Profesor, jūs to jau teicāt, — veča nespēja valdīties. Pēdējo nedēju laikā nervu sasprindzinājums bija kļuvis tik liels, ka tam vajadzēja kaut kur izlādēties.

—           Vakarā ienāciet pie manis, es jums iedošu bromu nervu nomierināšanai.

Ģertrūde Zingere salēcās kā dzelta. , — Ārā no šejienes! — viņa jau kliedza.

Vangels un Zonnenbahs saskatījās un gāja uz durvju pusi — Berlīnē tagad ir daudz nervozu cilvēku, pret viņiem jāizturas iecietīgi. Taču šis skatiens galīgi saniknoja Ģertrūdi.

—           Pagaidiet, profesor! — viņa iesaucās. — Vai nezināt, kur ir mūsu valsts darbiniece Gerda Bauma? Tur tas mirla meklē viņu.

—           Ko jums vajadzēja? — profesors apvaicājās. — Vai jums bērni ir saslimuši?

—           Par laimi, mani bērni jau ir lieli, un viņi ir veseli. Es meklēju kādu lietu, kas man agrāk piederējusi. Bauma kundzei varētu būt zināms, kur tā palikusi.

—    Zelts? — Zonnenbahs ieinteresējās.

—    Nē, daudz dārgāka lieta.

—    Briljanti? — Ģertrūde neticīgi un nicīgi noprasīja.

—    Nē, vēl dārgāka, — mākslinieks pasmējās.

—    Pasaulē nav nekā dārgāka, — vecā sieva apgalvoja.

—           Nu kā to ņem. — Zonnenbahs vērīgi paskatījās māksliniekā. — Novēlu jums laimīgi atrast vērtīgo pazudušo mantu, Vangela kungs.

Mākslinieks sarāvās un paskatījās uzmanīgāk.

—          Jūs pazīstat mani? Varbūt esat redzējis manas gleznas?

—    Ak kungs, šis arī grib tikt iekšā slavenībās!

—           Nē, es neesmu redzējis jūsu gleznas, — Zonnenbahs atbildēja. — Bet pirms pāris dienām mēs sēdējām līdzās Bērzariņa uzgaidāmajā telpā.

—    Pilnīgi pareizi, — mākslinieks nopriecājās.

Ģertrūde paskatījās uz vienu, tad uz otru. Viņa ievēroja, ka starp šiem svešajiem cilvēkiem pēkšņi ir radušās simpātijas.

Bērzariņš, Bērzariņš… Kur vien pagriezies, visur Bērzariņš. Tas sasodītais komandants gan pamatīgi ieķēries Berlīnē. Drīz ne elpu nevarēs ievilkt, nepieminot Bērza riņu.

—    Viņš ir Joti labs komandants, — Zonnenbahs sacīja.

—           Tad ejiet un izkalpojielies viņa acīs! Un to, kāds viņš ir komandants, es zinu labāk nekā jūs! Pazūdiet no

šejienes! Nav ko te tukšus salmus kult. Pavei, bērnam autiņi slapji. Pazūdiet!

—    Es uzgaidīšu pagalmā, Zingeres kundze, — Vangels atgādināja, it nemaz nebīdamies viņas dusmu.

—    Gaidiet vien, gaidiet, gan sagaidīsiet, — Ģertrūde nošņāca. Un aizcirta durvis aiz nelūgtajiem viesiem.

—    Ak tad šitā gan, — pārtīdama mazo Kārli, viņa purpināja ar ļaunu prieku, — tātad tu slēp zeltu un varbūt pat vēl ko dārgāku? Bet izlikties, ka nav ne plika graša pie dvēseles. Nu gan, mīļā, tu samaksāsi man, cik pienākas …

Rūpīgi ievīstījusi bērnu, Ģertrūde piepeši noskūpstīja viņa jocīgo degunteli, kas bija mazs kā podziņa. Viņas izdarības galīgi nesaskanēja ar vārdiem, kurus runāja mute, un, galvenais, ar toni.

Durvis atvērās bez klauvējiena, un Gerda Bauma Vangela pavadībā ienāca pagrabā.

Šo pāris dienu laikā ar jauno sievieti bija notikusi apbrīnojama pārvērtība. Ne jau apliecība ar ģenerāļa parakstu, bet pārliecība, ka Bērzariņš vienmēr aizstāvēs, ja vien viņa būs rīkojusies godīgi un taisnīgi, katrai viņas kustībai, katram vārdam piešķīra noteiktību. Atgadījums pie Treptovas komandanta, kad majors Prohorovs sākumā noskaitās un grasījās apcietināt viņu, bet pēc tam, ne vārda neteicis, izsniedzi piecsimt divdesmit kārbas iebiezinātā piena slimajiem bērniem, Gerdai bija daudz ko iemācījis. Viņa stingri noticēja, ka Bērzariņa vārds nozīmē neapstrīdamu un mērķtiecīgu darbību. Gerdā modās tāda sajūta, kāda ir kareivim, kas visu laiku vilcies nopakaļ savai daļai, no kuras atpalicis, un kas piepeši ir sajutis stipro un drošo komandiera vadību. Komandieris var sūtīt viņu pašā kaujas peklē, drošā nāvē, taču tas viņu noteikti atbalstīs un aizsargās, palīdzēs viņam visiem spēkiem, kādi ir tā rīcībā.

Kļuvusi «valsts darbiniece», kā Ģertrūde' ironizēja, Gerda neaizmirsa, ka ir māte. Kolīdz bija spērusi soli istabā, viņa metās pie Kārļa.

—   Vai mazais neraudāja?

—    Nē, mierīgi guļ. Es pārtinu vinu sausos autiņos.

—    Vai bijāt izgājuši ārā, svaigā gaisā?

—    Nē, tur ir smirdoņa un putekļi, nevis svaigs gaiss. Istabā tas ir tīrāks. Taču arī te nav miera. Sis te mirla ar savu pļāpāšanu man aizkavēja pusdienas, viņš man apnicis kā rūgta nāve.

Tikai tagad Gerda pievērsa uzmanību Vangelam. Taču viņa nesatraucās, kā to bija gaidījusi Ģertrūde, bet laipni pasmaidīja.

—    Labdien. Jūs esat atnācis pie manis? Kā jūs sauc?

—         Mani sauc Oto Vangels. Esmu mākslinieks Oto Vangels.

—          Ļoti patīkami iepazīties. Jums ir mazi bērni? Viņi slimo?

—   Nē, mani bērni jau ir lieli.

—          Tādā gadījumā jūs esat kļūdījies, nākdams šurp. Manā ziņā ir mazuļi.

—           Tas ir ļoti labi, ka Berlīnē jau rūpējas par mazajiem vāciešiem, — Vangels teica. — Tomēr es neesmu kļūdījies. Vai jūs esat dzīvojusi Reinikendorfā?

—    Jā, es kādreiz tur dzīvoju.

—    To māju ir sagrāvusi bumba…

—          Jā, bet es biju no tās izbraukusi, kad manu viru paņēma karā. Grūtai sievietei kara laikā nav diez cik droši dzīvot nomalē.

—           Es saprotu. Esiet tik laipna, Bauma kundze, sakiet — vai jūsu vīrs, aiziedams uz fronti, neatstāja jums glabāšanā kādu palielu paciņu?

—          Nē, — Gerda atbildēja. Taču šis īsais vārdiņš noskanēja nedroši, un Vangels saausījās.

—    Esiet tik laipna, papūlieties atcerēties.

—   Nē. — Tagad tas skanēja noteikti un apņēmīgi.

—          Varēja gadīties tā, ka paciņu iedeva jūsu vīram, bet viņš to atdeva tālāk un jūs to nezinājāt.

—          Atvainojiet, — Gerda lepni atbildējā, — mēs ar vīru sadzīvojām kā cimds ar roku, un mums nebija vienam no otra noslēpumu.

—    Varbūt esat dzirdējusi kādu sarunu, atmiņas…

—    Nē, neesmu dzirdējusi.

—           Saprotiet jel, ka jūs esat vienīgais cilvēks, kuram kaut kas var būt zināms par to sainīti. Tas ir ārkārtīgi svarīgi.

—    Es neko nezinu, — Gerda izgrūda ar piespiešanos.

—   Kad pārnāks vīrs, varēsiet pajautāt viņam.

—    Kur viņš ir?

—          Ceru, ka pie krieviem gūstā. Pēdējo vēstuli no frontes saņēmu aprīlī.

—    Tātad viņš var būt gājis bojā?

—    Var būt arī gājis bojā, — Gerda lēni atbildēja.

—   Atvainojiet, bet šī saruna man ir ļoti nepatīkama.

—    Piedodiet. Un tomēr man šķiet, ka jums kaut kas ir zināms par to sainīti.

—    Kas jūs tāds esat? Un kāpēc viņai jāatbild uz šiem jautājumiem? — Ģertrūde metās starpā. — Viņa neko nezina ne par jums, ne par jūsu dārgumiem. Vai redzējies, atradies mākslinieks! Kas tad tajā pakā bija, varbūt muzeja dārgumi? Pazūdiet no šejienes un labi veicīgi! Mums ir svarīgākas lietas darāmas…

—    Zingeres kundze, jel saprotiet…

—   Es neko negribu saprast! Vācieties projām!

Viņa gāja Vangelam virsū ar savām lielajām, vecīgajām krūtīm — kā tanks ar priekšējām bruņām — un gandrīz vai grūšus izgrūda viņu ārā.

—    Mēs katrā ziņā vēl tiksimies, Bauma kundze, — mākslinieks paspēja pateikt.

—    Par to vien viņa sapņo, kā ar jums satikties, — vecā sieviete attrauca. Taču tikt vaļā no Vangela viņai nebija izdevies. Viņš atkal pavēra durvis un sniedza vizītkarti.

—    Bauma kundze, ja jūs kaut ko atcerēsieties, lūdzu, piezvaniet man.

—    Viņa neko neatcerēsies! — Ģertrūde uzvaroši aizcirta aiz viņa durvis. — Tīrais posts, cik nekaunīgi kļuvuši cilvēki. Taisni ar varu laužas sirdī savam tuvākajam. Kas jums kaiš, Bauma kundze?

Gerda sēdēja uz krēsla un satraukti skatījās uz durvīm, aiz kurām bija nozudis mākslinieks. Pa zemo pagraba logu istabā iespīdēja saules stars. Puskrēsla šķita zilgana, it kā sadalīta atsevišķos caurspīdīgos laukumos. Sievietei lūpas bija cieši un bargi sakniebtas, un vecajai Ģertrūdei ļoti gribējās zināt, ko viņa tobrīd domā.

—   Vai jūs kaut ko zināt par to lietu, kuru viņš meklē?

—    Nē, es neko nezinu, — beidzot Gerda atguvās. — Paldies, Ģertrūdes kundze. Pati es nekad nebūtu tikusi no viņa vaļā.

—    «Oto Vangels, mākslinieks, telefona numurs…» — vecā sieviete izlasīja vizītkartē. Taču Gerda viņu pārtrauca:

—    Ģertrūdes kundze, vai jūs būsiet mājās?

—    Kur tad es palikšu?

—    No karagūstekņu nometnes izlaida ārstus, starp viņiem ir pediatri. Es organizēju slimo bērnu apskati un gribu parādīt Kārli.

—    Vai tad zēns ir slims?

—          Nē, taču viņu pēc dzimšanas nav apskatījis neviens ārsts…

—           Ejiet vien, Gerdas kundze, — vecā sieva vēlīgi atjāva. — Un neraizējieties, es būšu mājās.

—    Liels paldies. Ko gan es bez jums iesāktu…

—          Cilvēkiem jāpalīdz citcitam grūtā bridi, — Ģertrūde laipni noteica. Viņas vienīgā vēlēšanās bija — kaut drīzāk aizvērtos durvis aiz Gerdas.

—          Es atgriezīšos pēc stundas, — Gerda brīdināja, aši tīdama bērnu plānā, neskaitāmas reizes mazgātā segā.

—   Man ir ļoti daudz darba.

—    Es domāju gan, — dzīvokļa saimniece piebalsoja.

—   Jūs tagad esat priekšniece.

—           Nu, neesmu jau nekāda lielā priekšniece. Taču ir ar ko palepoties: pēc kara beigām Berlīnē neviens bērns nav nomiris badā. Bērzariņš mums šodien atsūtīja divas mašīnas iebiezinātā piena …

—    Kur tik pagriezies — Bērzariņš priekšā. Tpīl

—          Jūs pareizi sakāt. Visur, kur tik pagriezies, priekšā Bērzariņš. Jo viņš ir komandants un vēlas, lai Berlīne dzīvotu.

—    To vēl vajag pierādīt.

—   Nē, tas jau ir skaidrs.

—          Te Hitlers, te Bērzariņš. Jūs gan viegli maināt dievekļus, — vecā sieva dzēlīgi sacīja.

—         Jūs arī drīz vien kļūsiet viņa piekritēja, — Gerda nepiegrieza vērību Ģertrūdes ērcīgajam tonim. Tā, viss ir kārtībā. Paldies, Zingeres kundze.

Gerda paņēma bērnu uz rokām, uzsmaidīja dzīvokļa saimniecei, šķērsoja gaišzilgano saulstaru strēli un nozuda puskrēslā.

Vecā sieva piegāja pie durvīm un aizbultēja tās.

—           «Paldies, paldies»… Tukši vārdi. Bet kas maksās par dzīvokli? Un jums ir ar ko maksāt, Bauma kundze. To nu es droši zinu. Tūliņ paskatīsimies, ko jūs slēpjat tanī kambarītī. Līdz šim man ne prātā nebija nācis. Bet izrādās…

Viņa piesardzīgi atskatījās, aizdomīgi saausījās — apkārt viss bija klusu. Pameta skatienu pa logu un drošības labad nolaida aptumšošanas tumšo papīru, atstājot tikai šauru šķirbiņu. Pagrabā kļuva gandrīz pilnīgi tumšs, un mēbeļu aprises izplūda.

—          Ak tad tā gan, — Ģertrūde centās pati sevi uzmundrināt, un viņai sirds aiz satraukuma drebēja.

Tepat kaut kur pavisam tuvu, gandrīz blakus glabājas kāds liels noslēpums. Varbūt pat bagātība. Veco sievu sagrāba tādas šaušalas, ka pat kājas drebēja, Bet nu viņu vairs nespētu apturēt nekāda vara pasaulē. Viņai vajadzēja visu izdibināt.

Kambarītī zem lupatām Ģertrūde atrada paprāvu kārbiņu, auksti iespīdējās metāls. Viņa apskatīja kārbiņu, pasvārstīja rokās.

«Parasta patronu kārba. Priekš zelta par vieglu. Tātad zelta tur nav. Bet briljanti gan var būt.»

Sī doma piepeši nobaidīja viņu tā, ka sirds krūtīs sāka dauzīties. Vecā sieviete nolika kastīti uz galda, pati pagājās tālāk pie sienas, it kā no spožā cinka varētu izlēkt indīga čūska.

—   Ko es ar tiem iesākšu? Ar tiem briljantiem? — viņa pati sev vaicāja un nepazina savu balsi. — Tas ir drošs ceļš uz cietumu. Es esmu godīga sieviete, nevis kaut kāda noziedzniece. Man nav nekādas vajadzības iet cietumā. Un es tur neiešu. Esmu godīga sieviete. Paņemšu vienu briljantu un pateikšu Bauma kundzei, ka par visu esam norēķinājušās. Bet varbūt neko neteikšu, tikai atstāšu sev to, kas man pienākas.

Viņa piegāja pie galda un atkal atrāvās nost. Tagad domas bija vēl šaušalīgākas.

«Bet kur tos ņēmis mākslinieks, un kā tie gadījušies pie Bauma kundzes? Noteikti par abiem kādu aplaupījuši. Tad iznāk, ka jau agrāk pazinuši viens otru? Vai tu re, ko! Bet izliekas nepazīstam.»

Ar šausmām un satraukumu Ģertrūde juta, ka gribot negribot iekūlusies kaut kādā bīstamā labirintā. Viņa pat trīsēja aiz uztraukuma, tomēr nespēja nociesties. Un, apzinādamās, ka pakļauj sevi lielām, varbūt pat nāves briesmām, viņa skalā balsī pūlējās atrunāt sevi, it kā runātu ar kādu citu cilvēku:

—   Paklau, Ģertrūde Zingere, labāk ej nost no galda, jo šī ziņkārība tev nesagādās neko citu kā vienīgi nepatikšanas.

«Nē, es nespēju paiet nost,» viņa domās sev atbildēja, ar bailēm manīdama, ka pret savu gribu tomēr tuvojas noslēpumainajai kastītei. «Tā ir stiprāka par mani. Es nomiršu aiz ziņkārības un nepacietības, ja neredzēšu visu pati savām acīm.»

Un atkal skali, pati sevi mierinādama, teica:

—          Es pat neko netaisos no turienes paņemt. Viņi vi- šādā ziņā tos dabūjuši negodīgā ceļā, jo kur gan tādam mirlām kā mākslinieks Vangels varēja gadīties briljanti? Var jau gan būt, ka viņš tikai tagad ir tāds, bet agrāk bijis bagāts. Taču kāda daļa tur Gerdai Baumai?

Apjēguši, ka zaudēs prātu no šim neparastajām domām un alkām, Ģertrūde nolēma:

«Es neko neņemšu. Bet apskatīt tos taču drīkst?»

— Drīkst, — Ģertrūdes kundze, cieši pārliecināta, noteica un apņēmības pilna piegāja pie galda.

Atri, vairs nešaubīdamās, viņa nocēla kastītes vāku, izņēma paprāvu, rūpīgi sasietu cietu paciņu. Paturēdama prātā, ka viss būs jānoliek vietā, nepārrāva, bet pacietīgi sēja vaļā auklu, attina pelēko papīru un pārbijusies atrāvās nost. Viņas priekšā bija cilvēka seja no balta ģipša. Saules stars iespīdēja pa vienu aptumšošanas papīra šķirbiņu, un cilvēka seja ar augsto pieri puskrēslā it kā iemirdzējās.

Ģertrūde bija gatava ieraudzīt visu ko, tikai ne masku. Un viņa jutās dziļi vīlusies. Bet kādēļ Gerda Bauma slēpj šo masku? Kāpēc Oto Vangels mēģina to sadzīt rokā? Varbūt tā ir no zelta? Nē, liekas, parasts ģipsis.

Ģertrūde paņēma masku rokās, izlasīja apakšā uzrakstu: «Ļeņins». Bet otrā pusē vēl daži vārdi, taču jau ar citādiem, nepazīstamiem burtiem. Un datums — 1932. gada 12. maijā.

Ģertrūdei pirmajā mirklī nenonāca līdz apziņai, ko nozīmē vārds, kas uzrakstīts ar labi pazīstamajiem latīņu burtiem. Kad viņa beidzot visu apjēdza, tad pārbijās līdz nāvei. Pastniece nesastāvēja politiskās partijās vai organizācijās. Taču to, kas ir Ļeņins, viņa zināja labi, lai gan nebija sevišķi interesējusies par revolūciju, kas notika tālajā un noslēpumainajā Krievijā septiņpadsmitā gada oktobrī. Gadu vēlāk pie viņiem Vācijā arī sākās revolūcija, ķeizars aizbēga uz Holandi. Pašiem savu darīšanu netrūka, vai tad Krievija bija prātā.

Taču vienu Ģertrūde zināja droši: hitleriskajā Vācijā cilvēkam, kas slēpa Ļeņina masku vai kaut ko, kam būtu ar viņu sakars, neglābjami draudēja karātavas. Pastniece domāja pa vecam, viņa vēl nebija apradusi ar to, ka Hitlera vairs nav, domas ritēja pēc inerces, un tieši tāpēc kaut kur zem sirds kā asa, salta ledus lāsteka piepeši iedūra stindzinošas nāves bailes.

«Kas tas ir? Kas tas ir?» galvā spietoja drudžainas domas. «Kas te rakstīts? Ļeņins? Jā, Ļeņins. Tur nav nekādu šaubu. Mans dievs! Ko es esmu izdarījusi? Ko es esmu pastrādājusi? Kāda joda pēc ieskatījos tajā kastītē? Būtu dzīvojusi vienā mierā, bez bailēm. Lai baiļojas Gerda Bauma. Tagad viss pagalam! Tūliņ būs klāt gestapo. Tas nozīmē cietumu, karātavas, nāvi…»

Ģertrūde noslaucīja no pieres aukstus sviedrus, apsēdās uz krēsla, atskatījās, ieklausījās — pa ielu brauca mašīna un neapstājās. Nē, nav atbraukuši viņai pakaļ.

Nezaudē prātu, Ģertrūde Zingere! Kāds gestapo? Berlīnē vairs nav gestapo. Bet ko tad lai iesāk? Ietīt masku un nolikt atpakaļ? Nē, to nu ne. Tas kādam ir jāizstāsta. Kam? Bērzariņam? Tas būtu vislabākais. Viņš noteikti visu sapratīs pareizi un, iespējams, pat uzslavēs Ģertrūdi Zingeri, jo viņam Ļeņina maska varbūt ir tikpat svarīga kā Vangelam un Gerdai. Paga, bet kā gan viņi uzdrīkstējušies slēpt šo masku? Tad jau arī agrāk Berlīnē ir bijuši cilvēki, kas nav baidījušies no gestapo? Nē, tas nu gan nav tiesa. No gestapo baidījās visi. Tikai vieni tomēr raduši sevī drosmi un spēku slēpt šo masku, bet citi klusībā vīstījuši dūres, lai gan tagad apgalvo, ka nezin cik aktīvi cīnījušies pret Hitleru.

Ģertrūde Zingere nebija uzdrošinājusies pat klusībā vīstīt dūres. Viņa strādāja pastā un nedomāja par politiku. Un nu politika pret viņas gribu bija pienākusi klāt. Ko lai iesāk? Ko gan taisās darīt ar šo masku Gerda Bauma? Kāpēc viņa neatdeVa to Vangelam? Viņš taču teica, ka viņam tā ir dārgāka par briljantiem.

Ģertrūde pat atrada sevī spēku pavīpsnāt par sevi, atcerējusies savas cerības iekasēt no Bauma kundzes brangu īres maksu,

Kāpēc gan Gerda par masku nepastāstīja Bērzariņam? Komandants, bez šaubām, ļoti priecātos, un Gerdai būtu vēl viens nopelns jaunās varas priekšā. Lai gan kāda vajadzība viņai izpelnīties? Viņai tic tāpat. Pavei, kādu dokumentu izsnieguši!

Nē, kaut kas te nesaskan. Gerdai ir kāds slepens nolūks. Nekas, vēlāk viss noskaidrosiēs. Bet ko lai šobrīd iesāk vecā Ģertrūde? Kam lai piezvana? Protams, jāzvana tur, kur ir padomju kareivji vai virsnieki. Kur tas varētu būt? Komandantūrā? Viņa nezina numuru. Policijai? Policijas vispār nav. Ugunsdzēsēju komandai? Varbūt. Tās numurs viņai ir zināms.

Bet vai šāda iemesla dēļ zvanīt ugunsdzēsējiem nebūs smieklīgi? Tāda galvas lauzīšana var pataisīt traku. Nudien, pats velns mani dīdīja, ka es attaisīju vaļā šo patronu kārbu! Jā, nekad nevar iepriekš zināt, kur kāja aizmetīsies.

Paga, ir arī Vangela adrese. Kāds tad bija viņa telefona numurs?

Ģertrūdei kļuva priecīgāk ap sirdi, kad bija atcerējusies viņa telefona numuru. Taču pēc mirkļa vecā sieva atkal sāka šaubīties, un apņēmība izgaisa. Gerda taču tik ļoti negribēja atdot masku Vangelam. Kāpēc? Ko viņa sacīs Gerdai, kad tā pārnāks mājās un visu uzzinās? Gerda tagad ir valsts darbiniece un var nodarīt lielu ļaunumu Ģertrūdei Zingerei. Kādu ļaunumu? Nav zināms, kādu, bet var nodarīt.

Šā vai tā, jāpagaida Gerda.

Ģertrūde nemaz netaisījās slēpt masku cinka kastītē. Viņa apsēdās pie galda un izaicinoši skatījās uz durvīm, kurās agri vai vēlu jāparādās Gerdai. Un, lai gan beidzot bija pieņemts stingrs lēmums, nervi tik un tā ne- nomierinājās, bet — tieši otrādi — katru mirkli vēl vairāk saspīlējās.

Pēkšņi iezvanījās telefons, un Ģertrūde taisni vai salēcās. Briesmas parādījās no turienes, kur tās vismazāk gaidīja. Kas viņai var zvanīt? Kas zina viņas numuru? Izziņu birojs tagad nestrādā. Vai tiešām uzzinājuši par masku, par to, ka Ģertrūde nav ziņojusi komandantūrai?

Telefons zvanīja vienmērīgi un skanīgi. Un Ģertrūde, sapratusi, ka tādā stāvoklī neziņa ir ļaunāka par vislielāko nelaimi, saņēma dūšu un nocēla klausuli.

—    Hallo, — viņa sacīja, aizrijusies ar gaisu.

—    Zingeres kundze? — atskanēja pazīstama balss. Vecajai sievai likās, ka atkal runā hauptmanis Bremke no Berlīnes aizsardzības štāba izlūkdaļas. Viņa vai pamira no bailēm.

—    Zingeres kundze? — klausulē neatlaidās.

—    Jā, tā esmu es, — Ģertrūde ar pūlēm saņēmās. — Kas vaicā?

—    Jūs nepazīstat savu veco šefu?

Un tikai tagad Ģertrūdei kļuva vieglāk ap sirdi. Zvana Lībentāls, tās pasta nodaļas priekšnieks, kur viņa agrāk bija strādājusi.

—    Pazīstu, Lībentāla kungs, pazīstu, — viņa priecīgi iesaucās. — Es ļoti priecājos, ka esat sveiks un vesels.

—    Neteiksim, ka pilnīgi vesels, taču dzīvs gan, — iesmējās invalīds Lībentāls. Viņš bija zaudējis roku kaut kur pie Prohorovkas, netālu no Kurskas, taču, redzams, tas viņam vairs nemaitāja omu. Jau agrāk, kad sāka bombardēt Berlīni, viņa devīze bija: «Šai karā pats galvenais ir palikt dzīvam.» Kaut arī bez rokas, tomēr dzīvs. Redzams, viņš bija apmierināts. Jo tūliņ pat paziņoja: — Rīt septiņos, Zingeres kundze, palūgšu ierasties darbā.

Agrāk viņš gluži vienkārši pavēlēja, bet tagad lūdz. Acīmredzot Berlīnē patiešām ir mainījušies ieskati par dzīvi.

—   Vai tad pasts strādās? — Pēc Ģertrūdes domām, tas bija pilnīgi neiespējami.

—    Ne tikai strādās, bet jau strādā, — Lībentāls lepni atbildēja. — Komandants Bērzariņš sapulcināja pasta darbiniekus un lūdza mūs visus attaisnot Berlīnes pasta kādreizējo godu un strādāt ar agrāko precizitāti. «Berlīne bez pasta un telefona sakariem — tas ir tikpat kā cilvēks bez nervu sistēmas,» viņš teica. Un tā ir svēta patiesība.

Atkal Bērzariņš. Lai kur pagrieztos, lai kurā stūrī ielūkotos, visur jūtama komandanta roka. Bet par Ļeņina masku viņš gan nezina.

Un, piepeši sajutusi sevī drošu pārliecību, Ģertrūde, kā pienākas disciplinētai pasta un telegrāfa darbiniecei, priecīgi atbildēja:

—    Esmu gatava ķerties pie darba.

—   Citādu atbildi no jums nemaz negaidīju, Zingeres kundze. Berlīne dzīvos.

«Tūliņ viņš atvadoties uzsauks «Sieg heil!», kā parasti mēdza darīt pēc atgriešanās no frontes,» Ģertrūde nodomāja. Taču Lībentāls savaldījās, iekoda sev mēlē, jo aiz paraduma bija gribējis iesaukties «heil!», un pateica parasto «uz redzēšanos».

Klausule apklusa, bet Ģertrūdi Zingeri pārņēma neparasta rosība. Tagad viņa vairs nebija vientuļa veca vāciete, kurai nav ne jausmas, kā dzīvot tālāk. Viņai ir atradies darbs, kas vajadzīgs visiem. Un šī sajūta bija pats galvenais. Pēc nedēļām, pat mēnešiem ilgā haosa radusies kaut vai šķietama kārtība, bet vācieši to cienī vairāk par visu citu, tur lielā godā.

Tagad viņa runās ar «valsts darbinieci» Gerdu Baumu kā līdzīga ar līdzīgu. Pasts un telegrāfs ir Berlīnes nervu sistēma. Bērzariņš trāpīgi pateicis. Atkal tas Bērzariņš! Kā gan gadījies, ka viņas liktenis tik cieši sasaistījies ar šo ģenerāli? Paga, Ģertrūde, nelidinies nu pa mākoņiem. Pilsētas komandants droši vien jau aizmirsis tevi. Var gadīties, un tomēr liktenis viņus ir sasaistījis.

Gaidīt, kamēr pārnāks Gerda, vai labāk tomēr kādam piezvanīt un pateikt par masku? Nē, laikam tomēr būs jāpagaida.

Taču vēlēšanās rīkoties spieda kustēties, strādāt. Gertrūde sāka mazgāt un post pagrabu, it kā gatavotos lie- . 1iem svētkiem.

Kad pēc stundas «valsts darbiniece» ienāca istabā, viss spīdēja un laistījās. Un tomēr kara laika tīrība, bez šaubām, atšķiras no mierlaika kārtības. Gerda bija lieliskā garastāvoklī, jo ārsts, apskatījis mazo Kārli, pateica, ka sen neesot redzējis tik veselīgu bērnu. Taču labā oma pagaisa — kā saulaina diena negaisa mākoņa apēnota. Gerda bija ieraudzījusi uz galda masku.

—    Kā jūs uzdrošinājāties rakņāties pa manām mantām? — viņa dusmās iesaucās. Atkal tuvojās nelaime vai pat visīstākā katastrofa.

—    Pirmkārt, — Ģertrūde aizrādīja, — tas notika nejauši. Es uzkopu istabu un ielūkojos arī kambarītī. Kara laikā vēl varēja dzīvot tādā cūkkūtī. Otrkārt, šī manta pieder māksliniekam Vangelam, nevis jums un acīmredzot viņam arī jāatdod. Treškārt, es vairs neesmu tikai Ģertrūde Zingere, bet, tāpat kā jūs, atrodos valsts dienestā. Rītdien es jau iznēsāšu vēstules. Ceturtkārt, mēs abas tūliņ izlemsim, ko iesākt ar šo masku, jo šeit tā nevar palikt.

—    Tā paliks šeit, kamēr no gūsta nebūs atgriezies mans vīrs, — atbildēja Gerda no uztraukuma aizžņaugtā balsī.

—    Tad tāpēc jūs uzreiz nepalielījāties Bērzariņam?

—   Jā, — satrauktā Gerda vēl aizvien nespēja atvilkt elpu, — mans vīrs lika man glabāt šo mantu kā savu aci pierē. Viņš atbild par to.

—    Tātad viņš ir gribējis izkalpoties uzvarētāju priekšā? Iznāk, ka viņš jau toreiz pirms vairākiem gadiem nav ticējis, ka Vācija uzvarēs.

—    Bet vai jūs pati ticējāt?

—    Ticēju, — Ģertrūde atklāti atzinās. — Vai jūsu vīrs ir vācietis?

—    Tāpat kā mēs abas.

—    Savādi. Tātad ir bijuši vācieši, kas kaut vai domās uzdrīkstējušies nepakļauties fīreram. Ļoti savādi. Bet ko lai tagad iesāk?

—          Maska jānoslēpj un jāgaida, kad pārnāks mans vīrs. Un es lūdzu jūs klusēt — kā ūdeni mutē ieņēmušai.

—          Nē, es neklusēšu. Kas nodeva masku jūsu vīram? Kā priekšā viņš ir atbildīgs? Vangela priekšā?

—    Nē, maska jau bija mainījusi vairākas adreses.

—          Vai redzat? Tātad jūsu vīrs nebija vienīgais. Kāpēc tad gribat, lai visa slava tiek viņam?

—   Tāpēc, ka viņš ir mans vīrs.

—          Nekā nebija, — Ģertrūde atteica. Un gāja pie telefona. — Es tagad atkal esmu valsts dienestā, tiesa gan, kāda tā jaunā valsts izskatās, nezinu, bet tas nekas, gan pieradīšu. Un uz manis arī gulstas atbildība.

—   Ko jūs taisāties darīt?

—           Es jums ieteicu piezvanīt māksliniekam Vangelam. Es to nedaru tamdēļ, ka tas bija jūsu nopelns. Slēpdama masku, jūs esat rīkojusies ļoti drosmīgi. Man nemūžam nebūtu pieticis dūšas. Zvaniet — te ir viņa vizītkarte. Zvaniet, zvaniet, citādi tas būs jādara man pašai.

—           Labi, es piezvanīšu, — paklausīgi un žēli sacīja Gerda, paņemdama klausuli. — Varbūt jums ir taisnība.

Pēc stundas mākslinieka sieva Vallija Vangela nevis ienāca, bet, burtiski, iedrāzās tīri izmazgātajā pagrabā.

—          Kas rakstīts maskas otrajā pusē? — viņai noprasīja Ģertrūde.

—           «Oto Vangelam un Vallip'ai uzticamais draugs Mer- kurovs. 1932. gada 12. maijā,» — Vallija izlasīja un pārtulkoja vāciski. — Jūs nespējat ne iedomāties, cik tas bija baismi. Tūliņ pēc nakts, kad nodega reihstāgs, hitlerieši atnāca pie mums meklēt komunistisko literatūru. Vēlāk Vangels nodeva masku uzticamiem cilvēkiem, taču atkal tika apcietināts. Kāpēc jūs raudat, Bauma kundze? Es nemaz nezināju, ka jūs ar Vangelu esat pazīstami.

Vallijas Vangelas seja, viss stāvs un kustības izstaroja vētrainu, priekpilnu enerģiju.

—          Mēs nekad neesam bijuši pazīstami, — Gerda atbildēja caur asarām.

—   Ko tad jūs raudat?

—          Viņa gribēja, lai viņas vīrs pats nodod masku Bērzariņam, — Ģertrūde atbildēja Gerdas vietā.

—           Kāda gan tam nozīme? — Vallija Vangele brīnījās. — Gan mums visiem vēl būs laika gana dalīties slavā. Galvenais izdarīts — maska ir saglabāta.

—   Kas nu tā par slavu? — Ģertrūde rūgti noteica.

—    Pēdējos gados vācieši kļuvuši slaveni tikai kā fašisti, — Vallija asi atbildēja. — Mums būs jādomā par slavu, ko vācieši iemantos kā jaunās pasaules cēlāji.

—  Lai dievs dod, lai dievs dod, — Ģertrūde nomurmināja.

—    Iespējams, ka jums ir taisnība. — Gerda Bauma noslaucīja asaras.

Lihtenbergā, vienā no Berlīnes rajoniem, notika valstiskas nozīmes apspriede. Adjutants Staroverovs uzmanīgi piegāja pie Bērzariņa un nodeva viņam salocītu papīra četrstūrīti. Visu klātesošo — gan zālē, gan prezidijā sēdošo — uzmanību piesaistīja šī zīmīte. Cilvēki saprata, ka jautājums ir ļoti nopietns, — kapteinis Staroverovs netraucēs savu komandieri nieku dēļ. Un visiem tūliņ gribējās zināt, vai viņš atnesis labu vai sliktu ziņu.

Izlasījis zīmīti, Bērzariņš tikko manāmi pasmaidīja un pasniedza to Zukovam, tad Mikojanam. Un visi saprata, ka ziņa ir patīkama, jo zīmīti pavadīja apvaldīti smaidi.

Daudziem vāciešiem, kas sēdēja zālē, patiesību sakot, vēl nebija nekādu oficiālu amatu, bet viņi jau atjaunoja Berlīnes dzīvi, jau strādāja.

Mūsdienu pilsēta — ir organisms ar tūkstoš vajadzībām, sistēmām un vēlmēm. Tur jābūt visam — sākot ar ūdensvadu un beidzot ar veikaliem, kur bērniem var nopirkt rotaļlietas. Un Bērzariņš sev bieži vaicāja, vai viņam izdevies visas Berlīnes vajadzības kaut vai domās ņemt vērā. Pilsētā viss sagrauts. Bet izlasi tādu zīmīti, un uzreiz kļūst vieglāk ap sirdi. Sāc ticēt, ka vācieši, kas te sēž, ir tavi patiesi un uzticami sabiedrotie Berlīnes atjaunošanas darbā, ka starp viņiem nav neviena nacista. Un, lai gan Bērzariņš droši zināja, ka daudzi no viņiem no visas sirds ir palīdzējuši Hitleram karot un okupēt citas zemes, pietika ar vienu tādu zīmīti, lai skatītos vāciešos laipnākām, labvēlīgākām acīm.

Viņi kāpj tribīnē un lūdz palīdzību, izmantojot izdevīgu gadījumu — prezidijā ir okupācijas karaspēka augstākie komandieri. Vācieši stāsta, cik daudz jāizdara, lai atjaunotu transportu, iztīrītu ielas, nokārtotu apgādes jautājumu. Un katrs min satriecošus skaitļus tik izteiksmīgi, ar sāpošu sirdi tēlo izpostītās, sakropļotās pilsētas ainu, ka neviļus kļūst baismi un nesaprotami, kā gan iespējams iedvest dzīvību pilsētai. Taču Bērzariņš sēdēja un laimīgi smaidīja.

Un pirmajā mirklī varēja likties, ka uz papīra strēmelītes nav rakstīts nekas sevišķs. Ar vieglu, mazliet nervozu roku Staroverovs bija uzrakstījis: «Mākslinieks Vangels tomēr ir atradis paslēpto V. Ļeņina masku.»

Sis fakts pats par sevi neliktos īpaši nozīmīgs, bet uz komandantu tas atstāja dziļi apslēptu un varbūt tāpēc vēl spēcīgāku iespaidu. Te netika izlemts maskas liktenis, bet veidojās viņa attieksme pret vāciešiem.

Padomju Savienības politika pret uzvarēto Vāciju visumā ir skaidra: jāpalīdz vāciešiem izveidot savu jauno miermīlīgo valsti. Uz Bērzariņa pleciem gūlās liela daļa šī darba. Taču atkarībā no attieksmes pret vāciešiem to var izpildīt dažādi. Viena lieta — rūgtas atmiņas par hitleriešu parādēm, kurās berlīnieši auroja «Sieg heil!» un pielūdza savu Hitleru. Un pavisam kas cits, kad tu droši zini: šajā pūlī ir bijuši cilvēki, kas, pakļaujot savu dzīvību briesmām, glāba un slēpa Ļeņina masku, tātad atbalstīja arī viņa idejas. Daudzi no viņiem pašlaik sēž šajā apspriedē, vēl lielāks skaits — palikuši nezināmi. Tātad vajag viņus visus uzmeklēt. Ģenerālim Bērzariņam vajag cik iespējams vairāk palīgu, citādi Berlīni nemūžam neizdosies atdzīvināt.

Viņš atcerējās, ka aizvakar piezvanīja Tornheims un priecīgi pateica: «Mūsu strādnieki turējuši vārdu. Ielūdzu jūs uz pirmās metrolīnijas Hermaņa laukums—Berga iela atklāšanu.»

Bērzariņš brauca uz turieni ar priecīgu prātu.

Kopā ar Tornheimu viņš nokāpa lejā — tas nebija necik dziļi, tikai kādus trīsdesmit četrdesmit akmens pakāpienus lejāk. Un tūliņ atskārta, kāpēc Berlīnes metro vienmēr dēvēts par apakšzemes dzelzceļu. Stāvot uz perona, viņš dzirdēja virs galvas pa ielu braucam mašīnas. Bērzariņš savā mūžā bija redzējis tikai vienu metro — Maskavā — un bija pieradis pie svinīgajām, bieži pat pārāk skaistajām pirmajām stacijām, kas bija uzbūvētas pirms kara. Tāpēc nabadzīgais un drūmais pēckara metro Berlīnē viņam atgādināja parastu ogļraču šahtu. Sienas kādreiz bijušas izliktas ar flīzēm, tagad grūti noteikt to krāsu. Uz vienas no tām bija uzgleznots pamatīgi liels, melns cilvēks ar platmali galvā. Pie lūpām pieliktais viņa pirksts it kā brīdināja: «Ienaidnieks noklausās.» Pēc Sta- ļingradas tādas bildes Vācijā parādījās daudzās vietās.

Bērzariņš palūkojās pa labi, tad pa kreisi, ieskatījās tuneļa melnajā mutē, kurā kā punktēta līnija iezīmējās blāvu lampiņu virtene, un pasmaidīja. Viņš atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējis šo metro, — toreiz tur atradās Antonova komandpunkts. Galu galā ir vienalga, kāds izskatās Berlīnes metro. Pirmais, jau gluži labi apgaismotais vilciens ar iesildītu lokomotīvi stāv pie perona. Vagonu durvis ir vaļā. Koka soli, kurus nopulējušas bikses un svārki, spīd kā nolakoti. Sienu kādreiz rotājis Hitlera portrets, tas nav sevišķi rūpīgi noplēsts, palikušas ūsas un zoda gals.

Berlīnei tas ir liels notikums: pirmā metro līnija sāk darboties. Taču uz perona nav daudz ļaužu.

—    Vai varētu šeit sapulcināt metrostrādniekus uz to brīdi, kad mēs atgriezīsimies? — komandants jautāja Tornheimam.

—    Protams. Bet kālab?

—    Es gribētu pateikties viņiem.

—    Zu Befehl! — neviļus iesaucās vicedirektors. Un nosarka aiz apjukuma: vecais lien ārā pa visām šķirbām, pie jaunā domāšanas veida, jūtām un vārdiem vēl vajag pierast.

Viņi iekāpa vagonā. Tornheims pamāja ar roku. Durvis ar metālisku troksni automātiski aizvērās. Vilciens sāka braukt, vagoni zibēja kā spīgulīši. Ātrums pieauga, pēc tam samazinājās. Stacija.

Berlīnes metro strādā.

Kad viņi atgriezās, perons bija pilns ļaužu. Ar savu roku darbu, īpaši, ja tas padarīts gods godam, vienmēr gribas palepoties.

—   Paldies, biedri! — Bērzariņš nobrīnījās, cik skaļi tas izskanēja. Pēc tam paskatījās un pasmaidīja. Tornheims bija licis uzstādīt mikrofonu — visu paredzējis.

Uzruna, kuru Staroverovs precīzi pārtulkoja, bija neparasta. Tikko manāms apvaldīts pārsteigums saviļņoja pūli. Ar metrostrādniekiem vēl neviens tā nebija runājis.

—    Paldies, biedri! — komandants atkārtoja. — Ir paveikts liels darbs. Taču tas ir tikai sākums, tiesa, labs sākums. Šodien man ir divkāršs prieks. Pirmkārt, ir palaists metro, otrkārt, tikšanās ar jums. Esmu lepns par jūsu darbu. Berlīne dzīvos.

Bērzariņš skatījās gan bargo un neizdibināmo, gan smaidošo seju pūlī un domāja: «Tieši šeit, iespējams, ir visīstākie sabiedrotie. Nenovērtēsim par augstu šos vāciešus, viņiem ir ko atcerēties. Bet tagad šīm atmiņām pievienosies arī diena, kad pēc kara Berlīnē atsāka darbu metro, Berlīnē, kura iekšēji nemaz nelīdzinājās tai, kāda tā bija pirms kara, un tādām atmiņām cilvēka mūžā ir liela nozīme. Mums netīk atcerēties savas neveiksmes un kļūdas, turpretim nekad neaizmirstam labi paveiktu darbu. Un, ja kaut kas tiešām var pāraudzināt Hitlera apmānītos vāciešus, tad tieši šīs pūles, būvējot metro, namus, vārdu sakot, atjaunojot viņu pašu zemi.»

Taču Bērzariņam bija par maz ar vienu atjaunotu līniju. Pats no sevis izvirzījās jautājums:

—    Un kad laidīsiet darbā citus iecirkņus?

—    Divdesmit otrajā maijā atklāsim metropolitēna līniju Rozentāla laukums—Dziedniecības Avoti, — Tornheims solīja, ar labpatiku izrunādams vārdu «metropolitēns», jo agrāk apakšzemes dzelzceļu dēvēja vienkārši par «U-Bahn». — Divdesmit ceturtajā maijā — posmu Frankfurtes aleja—Frīdrihsfelde.

—    Un pārējo?

—  Vēl nav zināms. Man negribētos nosaukt neprecīzus, aptuvenus termiņus. Mūs krietni aizkavē Šprē. Vai nevēlaties paskatīties?

—   Protams.

—   Man jābrīdina, ka tas nebūs visai estētisks skats.

—   Nekas, es esmu redzējis vļsādus skatus.

Viņi uzkāpa virszemē un aizbrauca uz staciju, kas atradās pašā Berlīnes centrā pie Šprē. Pēdējās kara dienās Hitlers pavēlēja uzspridzināt slūžas un applūdināt metro- stacijas, jo pa tumšajiem, ogļmelnajiem tuneļiem viņa karaspēka aizmugurē iekļuva padomju karavīri, vilkdami līdzi pat prettanku lielgabalu. Taču turpat, metrostacijās, bija patvērušies no apšaudes daudzi tūkstoši berlīniešu. Un, kad aukstā ūdens straumes sāka gāzties tuneļos, karavīri organizēti atkāpās. Bet kur varēja glābties Berlīnes sirmgalvji, sievietes un bērni? Viņi atradās starp divām ugunīm — apakšā ūdens, augšā uguns. Tā bija viena no daudzajām šī kara traģēdijām. Par to rakstīja laikrakstos, taču ne visai konkrēti, jo virszemē gāja bojā daudz veirāk cilvēku.

Pilsētas uzmanības centrā bija reihskanceleja, nevis metro tuneļi.

Un nu Bērzariņam gadījās redzēt šo posta ainu savām acīm. Un tas bija jo sevišķi satriecoši dienās, kad Aleksandra laukumā klusēja ložmetēji, bet debesīs spīdēja mierlaika maija saulīte. Karš it kā atgādināja: neaizmirstiet mani, es jums vēl parādīšu ko tādu …

Divi sapieru bataljoni remontēja slūžas, norobežoja metro no Sprē un tālāko darbu atstāja vāciešiem. Milzu sūkņi — aizelšus kā nāvīgi slimi astmatiķi, kampdami gaisu un aizrīdamies ar to, — sūknēja ārā tūkstošiem tonnu ūdens. Un tad, lēnām ūdenim noplokot, sāka atklāties traģēdija. Karā kritušā karavīra līķis neatstāj tik smagu iespaidu. Viņa vietā varēji būt tu pats, tev tikai vairāk laimējies nekā tavam biedram, kurš devās uzbrukumā, steigdamies pakal tankiem, pūlēdamies cik iespējams tuvu turēties aizsegam. Viņu ķēra lode, bet tev aizlidoja garām, tā arī visa starpība. Karā nāve neatstāj tik dziļu iespaidu.

Bērna līķis vienmēr satriec. It sevišķi, ja tas nav viens, ja viņu ir vesela rinda, lielāki un mazāki, saguldīti taisnā rindā visā metrostacijas perona garumā. Ielūkoties sejās negribas — šausmīgi. Šie bērni dzīvē nav pazinuši prieku, viņiem liktenis lēmis redzēt tikai smago šāviņu sprādzienus, dzirdēt mātes histēriskos kliedzienus, kad viņi steidzās patverties metro. Te nu bija patvērums!

—    Cik viņu ir? — Bērzariņš jautāja.

—    Precīzi skaitļi nav zināmi, vēl nav izsūknēts viss ūdens. Taču daudz, ļoti daudz. Kad būsim pabeiguši darbus, es iesniegšu ziņas. Pieaugušos liekam atsevišķi.

—    Pirms vedīsiet prom viņus, nofotografējiet…

—    Ir jau izdarīts.

—    Kad tiesās kara noziedzniekus, tā būs vispārliecinošākā apsūdzība.

—    Vai viņus tiesās?

—    Visādā ziņā.

Un tagad, vērojot, kā no rokas rokā nodod zīmīti, Bērzariņš negribot atcerējās Berlīnes metro peronu un bērnu zilgano līķīšu rindu. Taču tagad viņa dzīvē, komandanta darbā piepeši bija radies punkts, uz kuru var droši balstīties, jo tas ir pareizs un nesatricināms. Un, lai gan tas ir tīri psiholoģisks atbalsta punkts, varbūt tieši tādēļ tas kļūs vēl svarīgāks. Lai nu kā, viņam turpmāk būs daudz vieglāk strādāt. Vāciešu vidū ir godīgi cilvēki, un tas nav tukšs apgalvojums, par to liecina fakti. Vēl vairāk — ne tikai godīgi, bet pat varonīgi cilvēki, un tādu nav tik maz

Apspriede Lihtenbergā tuvojas noslēgumam. Tribīnē stāv Vilhelma Pīka dēls. Viņš runā par apgādes organizēšanu. Rīt vai parīt Berlīnē tiks atvērti veikali. Cik labi,

ka ir atbraucis Mikojans. Daudz kas atrisināsies krietni vien vieglāk, valsts mērogā.

Tas ir vēl viens trieciens rietumvalstu šķeltnieciskajā politikā; viņu okupācijas zonā grupējas, rod aizsardzību un vēlīgu atbalstu fašistiskās armijas paliekas, kas jau rīko diversijas.

Bērzariņš klausījās runātājos, bet acu priekšā viņam visu laiku bija Berlīnes metro perons un kārtīgā rindā saliktie bērnu līķīši, kas jau bija uztūkuši un sākuši trūdēt. Neko teikt, Berlīne ir sarežģīta pilsēta.

Agrāk Bērzariņš raizējās, ka vienīgi viņam tik grūti nodarboties ar vāciešiem. Pēc tā, kādu iespaidu atstāj zīmīte uz visiem, kuri uzmet acis Staroverova plašajā kancelejiskajā rokrakstā rakstītajām rindām, labi redzams, ka ne tikai Bērzariņam attiecības ar vāciešiem ir sarežģītas …

Tribīnē — Valters Ulbrihts. Viņš runā par vācu inteliģenci. Un komandantam tūlīt ienāk prātā Kotiks. Kā viņam klājas? Taņa ziņoja, ka viss ejot kā smērēts. Katrā ziņā vajadzēs aizbraukt un paskatīties, kolīdz izgadīsies kāds vaļīgāks brīdis. Kapteinis Kotiks Berlīnē nav viens tāds. Līdzīgu uzdevumu pilda vēl daži vācu antifašisti, kas ieradušies no Padomju Savienības. Kā viņiem iet? Kāda palīdzība viņiem nepieciešama?

Bet pašam Kotikam likās, ka Viņam palīdzība nav vajadzīga, viss tik labi vedās. Viņš, zināms, saprata, ka cilvēku vieglāk ielūgt vakariņās nekā uz drupu novākšanu, un neko nelepojās ar saviem panākumiem. Taču viņš labi apzinājās, ka Bērzariņa uzdevums ir tālredzīgs un tiešām valstisks. Ar vārdu «valstisks» Kotiks vienmēr apzīmēja vissvarīgāko savā dzīvē, darbību un uzdevumus, no kuriem atkarīgs daudzu cilvēku liktenis. Un šis uzdevums bija tieši tāds.

161

Kapteinis Kotiks raizējās, ka viņam būs pamaz viesu. Taču tūliņ pēc pirmā vakara cilvēki jau nāca pat bez īpaša uzaicinājuma. Vai Vangels bija sapratis Bērzariņa nolūku, vai gluži vienkārši valodas par iespēju paēst vilināja uz mazo namiņu Lihtenbergas nomalē tik daudz vāciešu? Un nevis kādus ierindas avīžniekus, žurnālistus, bet īstus literātus un aktierus. Vienvakar Kotiks tikko apvaldīja izbrīna saucienu: kopā ar Vangelu atnāca Marta Landere, klusi nosēdās kaktiņā un palika tur visu vakaru, no turienes noraudzīdamās ar savām dziļajām, tumši mirdzošajām acīm. Viņa neko neēda, pat glāzi tējas neiz-

6— 1213

dzēra, aizgāja vēlu naktī un nākamajā vakarā atnāca atkal. Kapteinis bija gatavs apzvērēt, ka viņa nāk tikai tādēj, lai paglābtos no vientulības. Ēdiens viņu nevilināja. Toties Hanss Flāzers ar sievu uzreiz prata novērtēt Taņas kulinārijas mākslu un aicināja līdzi daudzus draugus. Arī profesors Zonnenbahs bieži atveda kādu no saviem kolēģiem, lietišķi ieturēja pusdienas vai vakariņas un nozuda — viņam tagad bija milzum daudz pienākumu.

Taņa noskatījās visos šajos cilvēkos un kapteinī Ko- tikā ar neuzticību. Nākamajā dienā, pēc tam kad bija iesākusi savu jauno darbu, kad pie rakstnieka bija viesojušies kādi trīsdesmit cilvēki, viņa aizgāja pie savas ēdnīcas priekšnieka un kategoriski paziņoja:

—    Biedri major, tas viss ir pārāk aizdomīgi.

—   Kāpēc tā?

—          Viņi ēd un ņem līdzi produktus uz mājām un neviens pat neparakstās par to. Un nav nekādu norēķinu.

—   Kapteinis Kotiks parakstās.

—    Kur tie produkti paliek? Sagrūž vāciešiem rīklē!

■— Tas jau ir kapteiņa ziņā.

Taņa gribēja nodrošināt sevi pret visām nejaušībām. Viņas prāts tādu kārtību nespēja aptvert.

—           Vārdu sakot, esmu jūs brīdinājusi: ne politiski, ne materiāli atbildīga persona es te nebūšu.

—    Pareizi, — majors piekrita. — Nebūsi.

Viņa nesatricināmais miers Taņu vēl vairāk aizkaitināja un izsila no sliedēm.

—          Kā to lai saprot, biedri major? — Taņa galīgi apskaitās. — Kāvām viņus, kāvām — un tagad šitā barojam? Bijuši vismaz labi cilvēki. Bet nāk pat Marta Landere,..

■— Kas viņai vainas?

—           Viņa bijusi gan Gēringa, gan Gebelsa mīļākā, un nu man viņai jāpasniedz sviestmaizes. Tiesa gan, viņa neko neēd, nav ēstgribas. Viņas vietā man arī tās nebūtu.

—          Nu, — pirmo reizi visas sarunas laikā majors pasmējās, — drīz viņiem visiem droši vien radīsies ēstgriba. Ielāgo, Taņa, tu izpildi valstiski svarīgu uzdevumu. Ģenerālpulkvedis Bērzariņš man tieši tā arī pateica. Saproti to un novērtē …

—   Manam prātam tā ir pārāk sarežģīta politika.

—          Nekas, gan aptversi. Šņabi vai atšķaidītu spirtu vini tur nedzer?

—   Nē, kapteinim spirta nav.

—    Uzmani to, Taņa, modri. Tur nedrīkst būt ne šņabja, ne spirta. Tikai uzkožamais. Skaidrs?

—    Nu gan esat ievilkuši mani ķezā, — meitene pikti noteica. — Bez rājiena jau te neiztiks, tas nu ir skaidrs.

—   Tieši otrādi, tev izteiks pateicību. Ģenerālpulkvedis Bērzariņš tā arī sacīja. No viņa puses tev tiek izrādīta liela uzticība. Viņš pats nosauca lavu kandidatūru.

—   Tiešām?

—    Tiešām.

Taņai uzreiz nāca atmiņā tas patīkamais un nu jau tālais laiks, kad viņa sēdēja motocikla blakusvāģi un veda Bērzariņam brokastis vai pusdienas. Jau viņas parādīšanās vien — jauna, skaista meitene ar baltu priekšautiņu un iecietinātu galvas rotu komandpunktā, kur nepavisam nav priecīgi, likās kā brīnums, un pat visbargākie virsnieki viņai uzsmaidīja. Viņa bija jau aizmirstās mierlaika dzīves simbols, Pēc sarunas ar majoru Taņa sirds dziļumos juta, ka vāciešu priekšā, kuri viņai visi likās nepatīkami, viņai jāspēlē līdzīga loma, jāatgādina tiem, ka pasaulē ir ne tikai karš, ka var dzīvot citādi, nekā tie dzīvojuši līdz šim,

Un Taņa kļuva vēl skaistāka. Gurkstēt gurkstēja viņas baltā, iecietinātā un izgludinātā galvas rota, kustības bija sevišķi precīzas. Viņa nespēj^ tikai vienu — uzsmaidīt viesiem.

—    Pasmaidi, Taņa, kaut vai mazdrusciņ, — rakstnieks reizēm lūdza.

Taču viņa pārtrauca tādas runas noteikti un bez mazākās žēlastības:

—    Biedri kapteini, es atbildu par ēdienu garšu un sortimentu, jums nav tiesību pieprasīt, lai es smaidītu.

—    Nu, uzsmaidi kaut vai man, — Kotiks jokoja. — Mazdrusciņ.

—   Jums man ir vēl mazāk iemesla smaidīt, — meitene atcirta. — Jūs esat mans tiešais priekšnieks un manu smaidu varat pārprast.

6*

—    Skaidrs, — kapteinis smējās. Taču Taņa vairs neklausījās viņā, steidzās prom uz virtuvi. Lai tas rakstnieks Kotiks necej degunu gaisā, viņai ir kam uzsmaidīt — ar seržantu Ļahovu viņa sareģistrēsies, kolīdz būs atklāts lauka dzimtsarakstu birojs. Neviens pats: ne kapteinis Kotiks, ne vācieši, ne majors, ne armijas apgādes daļas priekšnieks, — neredzēs viņas smaida. Tiesa, drusciņ žēl

163

gan, ka kapteini šis fakts sevišķi neuztrauc. Bet tur nu neko nevar darīt.

Tovakar Taņa ēdamistabā ienesa lielu patvāri, apskatīja istabu, kurā bija savāktas mēbeles no apkārtējām tukšajām mājām, un jutās apmierināta. Ēdamistaba tagad drusciņ atgādināja komisijas veikalu, taču sēdvietu, kā viņa domās atzīmēja, bija pietiekami. Tā bija plaša istaba ar erkeru, kurā atradās puķupodi ar augstām araukā- rijām. Plašas stiklotas durvis veda dārziņā. Pie loga stāvēja divi atpūtas krēsli.

Kapteinis Kotiks sēdēja vienā no tiem. Viņš bija apradis ar savu lomu, un pirmo dienu satraukums, kad tik grūti bija atrast nosvērtu, draudzīgu toni, jau bija pāri. Tagad viņš bija viesmīlīgs namatēvs ciemiņiem, kuru tobrīd ēdamistabā nebija visai daudz. Galda viņā pusē sēdēja Oto Vangels, viņš ar karoti lēni maisīja stipro tēju. Hanss Flāzers ar sievu bija apsēdušies uz dīvāna, bet ēnainajā stūrī nīka sadrūmusī un ar kaut ko neapmierinātā Marta Landere.

Kā viņa te gadījusies? Kāpēc nāk ik dienas, ja viņai nevajag ne ēdiena, ne tējas, bet morfiju, morfiju un tikai morfiju? Viņa labi zina, ka morfiju te nedabūs, un tomēr nāk, lai paglābtos no vientulības lielajā un baismajā pilsētā. Un vēl tāpēc, ka vispārējā haosā un nekārtībā, kas tagad valda tās dzīvē, tikai šīs viesistabas namatēvs ir īsts saimnieks un te ir manāma noteiktība un kārtība. Vācietei tas ir vissvarīgākais, un Marta Landere bija vāciete, pat pēc ārieša galvaskausa precīziem izmēriem, kā pati bija palielījusies Bērzariņam.

Kad Taņa ienāca ēdamistabā, Vangels paskatījās uz viņu ar smaidu. Viņa neviļus ievēroja, ka smaids var nogludināt, padarīt mazāk uzkrītošas ne tikai grumbas, bet pat dzijās rievas, kas bija vertikāli izvagojušas gleznotāja valgus. Viesmīle saprata vācu valodu, kaut arī nevarēja sarunāties, viņa zināja, ka tiek apspriests notikums ar Ļeņina pēcnāves masku. Pēdējās dienās tas bija loti populārs sarunu temats. Un tieši Vangels nevarēja vien beigt jūsmot par saviem drosmīgajiem un bieži pat gluži nepazīstamajiem draugiem vai, pareizāk sakot, domubiedriem.

— Tas ir apbrīnojami, — viņš teica, iepletis lielās rokas ar gariem, nervoziem pirkstiem, kuru locītavas bija mazliet pietūkušas no reimatisma, — cik daudz vīrišķības, drosmes un pašaizliedzības piemīt šiem cilvēkiem! Par maskas slēpšanu viņiem taču draudēja droša nāve.

Vai varat iedomāties, kāds prieks būtu bijis gestapovie- šiem dabūt rokā kaut ko tamlīdzīgu?

—    Šausmīgi pat iedomāties,— Rozamunde Flāzere melodiski nodziedāja, pavērusi augšup savas eņģeja acis. — Iedomājoties vien, aukstas tirpas skrien pa kauliem. Tās Gerdas Baumas vietā es droši vien būtu nomirusi aiz bailēm. Tā taču bija droša, nenovēršama nāve.

—    Varbūt tāpēc jūs arī nebijāt viņas vietā, — iesmējās Vangels.

—    Jā, — autoritatīvi paziņoja Flāzers, — mana sieva nav paveikusi neko tamlīdzīgu, jo ir labi apguvusi manu principu: nekādu sadarbību ne ar kādu varu, iekām nebūs beidzies karš un viss nebūs nokārtojies. Piemēram, tā pati Gerda Bauma ir sasaistījusi sev rokas, ar saviem dar biem publiski apliecinādama pilnīgu vienprātību ar komunistiem. Viņai vairs nav izvēles brīvības, viņa ir sasaistīta.

—    Tad man arī nav izvēles brīvības, — Kotiks iesmējās. — Es jau sen esmu apliecinājis savu uzticību komunismam.

—    Tas ir gluži kas cits, — Flāzers sacīja. — Jūs esat Padomju Armijas virsnieks un noteikti esat devis zvērestu, jūs nevarat rīkoties citādi. Turpretim Gerda Bauma nevienam nav zvērējusi, bet izraudzījusies savu pozīciju vienreiz un uz visiem laikierri. Bieži vien darbi cilvēku raksturo labāk par visiem zvērestiem.

—    Vienmēr, nevis bieži, — Kotiks uzsvēra.

—    Taču Gerdas Baumas rīcībā man tomēr viss nav skaidrs, — Flāzers sacīja. — Es esmu rakstnieks un neciešu robus sižetā. Kāpēc jums tik mīlā un dārgā Gerda uzreiz neaiznesa masku komandantam Bērzariņam? Viņai bija lieliska izdevība izcelties. Vai tas nav dīvaini? Vai tur neslēpās kāda viltība?

—    Viņa visu laiku gaidīja un joprojām gaida pārnākam savu vīru. Viņam patiešām būtu bijis svarīgi pašam atdot šo masku Bērzariņam, jo tieši viņš bija organizējis tās slēpšanu.

—    Ak tad viltība tomēr bijusi gan, — Flāzers triumfēja. — Kas ir viņas vīrs? Esesietis? Klasiska situācija romānam vai lugai. Esesietis? Jā?

—    Nē, — Vangels atbildēja, — viņas vīrs ir vienkāršs strādnieks, atslēdznieks, daļēji derīgs karadienestam. Viņu tikai pēdējos mēnešos paņēma armijā, sapieru daļā, — viņš būvēja Berlīnes aizsardzības līniju. Vai viņš palicis dzīvs un ir saņemts gūstā vai sen jau apbedīts, to neviens nezina. Sieva, protams, gaida, un viņai ir pamats gaidīt. Maskas saglabāšana pirmām kārtām ir viņa varoņdarbs. Un sievas jūtas ir viegli saprotamas …

—    Nu, zināms, — Flāzers ironizēja, — paies neilgs laiciņš, un šīs maskas saglabāšana tiks uzskatīta par visas vācu tautas varoņdarbu.

Kotiks pasmīnēja, bet neko neteica. Vangels nikni paskatījās uz Flāzeru.

—    Ja vēlaties zināt, tieši tā — tās vācu tautas varoņdarbs, kura neieredzēja Hitleru un visu viņa bandu. Un, ja gribat zināt, tādu cilvēku nepavisam nebija tik maz, kā jums šķiet.. Maska nomainīja septiņas adreses. Mazākais, septiņi vācieši to slēpa, labi apzinādamies, kād<"in briesmām sevi pakļauj. Es nemaz nerunāju par viņu sievām, kuras, tieši tāpat kā Gerda Bauma, visu zināja. Un tomēr viņas nesa masku uz jaunu slēptuvi, tiklīdz tuvumā tika manīti gestapovieši. Šie cilvēki to visu darīja, lr.bi apzinādamies, ka viens neuzmanīgs solis, nejaušs vārgts vai skatiens var nest nenovēršamu nāvi. Vai jums nekad negribētos uzrakstīt grāmatu par šiem cilvēkiem, Flāzer?

Flāzers ar nemierpilnu skatienu raudzījās gleznotājā, it kā juzdams kaut kādu viltību.

—    Es neesmu uzrakstījis nevienu vārdu Hitlera laikā un klusēšu arī tagad, kad pie varas nāks komunisti.

Šos vārdus Flāzers pateica uzsvērti apņēmīgi, ar drošu pārliecību, un ēdamistabā uz mirkli iestājās klusums. Tad pavisam negaidīti šai klusumā atskanēja zemā, labi nostādītā Martas Landeres balss.

—    Jūs pilnīgi veltīgi atsakāties, — viņa sacīja, — Tā varētu būt ļoti laba grāmata.

Hanss Flāzers pat noņēma acenes no deguna, lai labāk saredzētu aktrises seju, lai pārliecinātos, ka šos vārdus teikusi viņa. Nē, acīmredzot viņš nav pārklausījies.

—    Nu, no jums gan, Landeres kundze, tādus vārdus es negaidīju, — viņš apjucis sacīja.

—    Vai es pati maz zinu, ko no manis var gaidīt un ko ne? — Marta it kā jautāja, it kā apgalvoja.

Rozamundi Flāzeri ļoti pārsteidza nevis šo vārdu jēga, bet tonis. Viņai biia paradums parastā izteicienā'saskrtīt kādu slepenu draudu, un viņa izdarīja šķietami negaidītu, bet patiesībā pilnīgi loģisku slēdzienu.

—          Dīvains noskaņojums, — viņa melodiski noskandināja savā balstiņā. — Man šķiet, Hans, ka tev ir īstais laiks padomāt par jaunu grāmatu.

Flāzers arī saklausīja aktrises balsī dīvainu toni un kļuva piesardzīgs. «Vai tikai Marta Landere netaisās atgriezties savā teātri un vispār iesaistīties «Pirmās stundas aktīvistu» grupas darbā?» No viņas tik sarežģītā laikā tik tiešām var sagaidīt visu ko. Taču viņš nolēma saglabāt pilnīgu un galīgu neatkarību.

—    Atvaino, — viņš atbildēja, — gan es kaut kā izlemšu šo jautājumu.

—    Bet man šķiet, ka Landeres kundze to jau ir izlēmusi.

—    Ko tieši? — aktrise nesaprata.

—   Savas nākotnes problēmas.

—    Jā, esmu izlēmusi. Es braukšu uz Zviedriju, bet diemžēl ne tik drīz, kā man gribētos. Jo vēl pat nav zināms, kas te izsniegs pasi.

Sirds dziļumos aktrise tā kā jutās apmierināta, un Rozamunde Flāzere to nemaldīgi noģida.

—    Nu, es domāju, ka jums pie robežas jānosauc tikai savs vārds… — viņa indīgi teica.

—    Jūs vienmēr esat bijusi labās domās par mani, Flāzera kundze, — Marta sacīja. — Taču baidos, ka ne zviedru, ne padomju robežsargiem ar manu vārdu nepietiks.

—    Ak dievs, cik tālu esam nonākuši, — Flāzers sasita plaukstas, — cik tālu esam nonākuši! Padomju robežsargi apsargā vācu robežas!

—    Kāpēc tad jūs nepārsteidz, ka Berlīnē ir padomju komandants? — Marta jautāja, — Vai jūs neesat atpalicis no notikumiem, Flāzer?

—    Man nav kur steigties, — vecais vīrs atbildēja, — es esmu rakstnieks. Paspēšu visu izprast un novērtēt.

—    Pielūko, ka nav par vēlu, — Rozamunde viņam iedzēla.

—    Nebūs, — Flāzers droši atteica. Un istabā iestājās klusums — katrs domāja par savu nākotni, jo nevienam nebija ne jausmas, kāda tā būs.

Lai tur vai kā, briesmīgākais laiks bija jau pāri. Stāsta, ka Berlīnē jau atverot veikalus un izsniedzot kartītes. Tikai ļoti gribētos zināt, vai šis miera laiks, kad jāizlemj paša liktenis, neizrādīsies sarežģītāks par kara gadiem, kad katrs solis bija kādas pavēles diktēts un uz visu bija gatava atbilde.

Taņa vēlreiz ienāca ēdamistabā, nesdama lielu gaišzila Meisenes porcelāna šķīvi ar lielām, rūpīgi un meistarīgi sagatavotām sviestmaizēm. Traukus savam «punktam», kā viņa dēvēja Kotika saimniecību, viņa bija savākusi pamestajās kaimiņmājās. Par kaut kādu servējuma stilu nevarēja būt ne runas, uz galda varēja redzēt visu ko — no māla krūzes līdz senlaicīgam angļu porcelānam. Bet meitene par to neuztraucās. Viņas vienīgais kritērijs bija tīrība. Ja trauks ir tīrs, tad nav tik svarīgi, vai tas ir pavisam lēts vai arī ļoti dārgs. Bet šis lielais gaišzilais šķīvis viņai patika labāk par visiem, un viņa bija cieši nolēmusi paņemt to līdzi, kad šo «punktu» aiztaisīs ciet. Kapteinis tā nozušanai noteikti nepievērsīs nekādu uzmanību, lai gan kārtības labad Taņa visādā ziņā palūgs viņam atļauju.

—    Kungi, — viņa teica krieviski, — es gribētu piedāvāt jums vēl sviestmaizes ar vārītu mēli no amerikāņu konserviem. Es nogaršoju, un man tās liekas ļoti gardas.

Lai gan no vāciešiem vienīgi Marta prata krievu valodu, visi jo labi saprata. Flāzers gandrīz vai sāka aplaudēt, tikai aktrise uz meiteni paskatījās tā savādi, un Martas lūpās pavīdēja rūgta un reizē atzinīga smaida ēna. Marta aizgriezās un sāka skatīties ārā pa logu, necaurredzamajā siltās maija nakts tumsā. .. — Paldies, — sacīja Vangels, paņēmis sviestmaizi.

—    Es uzlikšu tev arī, — Rozamunde piekrāva vīram pilnu šķīvi.

—    Uzliec ar, tās ir ļoti gardas, — rakstnieks piekrita. — Nekas pasaulē — pat karš — nespēj samaitāt manu ēstgribu.

Taņa kādu brīdi pakavējās ēdamistabā. Viņa nostājās pie durvīm un vēroja, kā viesi ēd. Liekas, nebija ko raizēties — sviestmaizes ļoti ātri nozuda no šķīvja.

Flāzers juta: uz kādu laiciņu izsalkums būs apmierināts. Un nolēma pāriet uz citu tematu, kurš viņu jau sen interesēja.

Viņš piecēlās, piegāja pie apaļā galdiņa, uz kura stāvēja Kotika plānā grāmatiņa (namatēvs, izpildīdams Bērzariņa pavēli, to turēja visredzamākajā vietā — tā bija kļuvusi par kaut ko līdzīgu viņa civilajai personas apliecībai), un sāka pētīt to tik uzmanīgi, it kā gribētu atrast tajā kādu viltojumu. Viņš šķirstīja lapas, nesaprazdams ne vārda. Taču cipars pēdē.jā lappusē rakstnieku ieinteresēja, un tieši par to viņam iegribējās uzzināt visu.

—    Klausieties, kolēģi, — viņš sacīja, — šeit jiisu grāmatiņā ir rakstīts «simt tūkstoši». Kas tas ir — metiens vai numurs?

—    Protams, metiens, — Kotiks atbildēja. — Par ko jūs

brīnāties?

—    Pie mums Vācijā grāmatās nekad nenorāda metienu. Cik man zināms, citās zemēs ar ne.

—    Bet pie mums norāda, — Taņa teica, būdama loti apmierināta, ka sapratusi vācu valodu. Kotiks viņai atzinīgi uzsmaidīja un pārtulkoja sacīto.

—    Vai tas neietekmē grāmatas izplatīšanu? Mums liels metiens arvien rada aizdomas — lēti maksā nevērtīgas grāmatas.

—    Pie mums tas nerada šādas aizdomas. Grāmatnīcās loti grūti atrast labu grāmatu.

—    Bet tas taču ir milzum liels metiens! Vācijā un ne tikai pie mums — pat Amerikā — tas būtu neparasti.

—    Turpretim pie mums tā ir parasta lieta, — Taņa atkal pateica krieviski. Viņa vēl aizvien neiedrošinājās runāt vāciski, piepeši nez kāpēc samulsa un izgāja no ēdamistabas, ārkārtīgi neapmierināta ar sevi, — viņa jau domāja vāciski, jāpamēģina runāt. Viņai nepatika vācieši — un tāpēc visu laiku gribējās likt sajust «mūsu sistēmas pārākumu», kā politiskajās nodarbībās mēdza izteikties politvadītājs. Taču viņa saprati arī to, ka runāt par šo pārākumu derētu vāciski, un ārkārtīgi apskauda kapteini Kotiku, apjuka un izgāja no istabas. Flāzers nepievērsa uzmanību ne Taņas vārdiem, ne viņas nozušanai. Viņu interesēja daudz konkrētāki jautājumi.

—    Jums jābūt ļoti bagātam cilvēkam, kapteini, — viņš sacīja.

Flāzeram gribējās zināt, cik lielu honorāru Kotiks saņēmis par savu grāmatiņu. Taču jautāt par summu neklājās, tāpēc Flāzers neuzstāja, apmierinājies ar namatēva smaidu, ar kuru tas viņam atbildēja.

Vangels, skaidri sajutis pēkšņo neveiklo klusumu, kuru bija izraisījuši pārāk atklātie Flāzera vārdi, pasteidzās novirzīt sarunu uz ko citu.

—    Cik jums šodien bija ciemiņu, Volodja? -I— viņš pajautāja.

Kapteinis bija divreiz jaunāks par Vangelu, Flāzeru un Zonnenbahu, un tāpēc uzrunāšana vārdā likās pilnīgi dabiska. Apmeklētāji tikai īpašos gadījumos atminējās, ka viņu var godāt arī par kapteini.

—    Nu, ne jau tik daudz, kā man būtu gribējies, — Kotiks atbildēja. — Kādi divdesmit vai divdesmit pieci cilvēki. Netiku skaitījis. Jo vairāk cilvēku tiekas ar rakstnieku, jo vairāk iespaidu paliek viņa sirdī. Man sevišķi patīk uzņemt ciemiņus. Viesmīlība ir mūsu nacionālā iezīme.

—    Jā, jā, to es varu saprast, — Flāzers autoritatīvi apstiprināja. — Šajā laikā cilvēku biogrāfijas ir tik satriecošas, ka par ikvienu varētu rakstīt romānu. Savādi, kāpēc gan romāna rakstīšanas problēmas man aizvien biežāk nāk prātā?

—    Iespējams, tāpēc, ka dzīve tam sniedz daudz materiāla, — Kotiks atbildēja. Taču Rozamunde Flāzere viņā vairs neklausījās. Viņas domas ritēja pa sliedēm, kurās ar savu pirmo jautājumu tās bija ievirzījis Vangels.

—    Un jūs visus paēdinājāt? — viņa piesardzīgi apjautājās.

—    Protams. Tāda ir mūsu paraža. Mums pat ir ticējums: ja ciemiņu palaidīsi ceļā izsalkušu, katrā ziņā gaidāma nelaime.

—    Ceru, ka namatēvam, nevis ciemiņam — Flāzers pajokoja.

—    Protams, — Kotiks iesmējās, kuram sava loma arvien vairāk iepatikās un nu jau likās ne tikai patīkama, bet arī izdevīga. Vācieši viņa iztēlē tagad šķita gluži citādi, viņu raksturi kļuva vienkāršāki, saprotamāki, bet reizē arī sarežģītāki, Nav jau viegli iedomāties, kas notiek vācieša dvēselē divas nedēļas pēc fašisma sagrāves, bet Kotikam. ja viņš ir īsts rakstnieks, tas bija jāizprot.

Rozamundei Flāzerei tamlīdzīgas domas nenāca prātā, viņa bija sieviete, kurai raksturīgs tiešums. Un tāpēc, lai noskaidrotu visu līdz galam, viņa pajautāja:

—    Kur jūs ņemat tik daudz produktu?

—    Tas ir mans noslēpums, — Kotiks iesmējās. — Taču jums to atklāšu. Kara pēdējās dienās Berlīnes nomalē es ieņēmu mazu pārtikas veikaliņu, tā ir mana vienīgā trofeja, bet neko labāku un izdevīgāku nevar vēlēties.

—    Tas gan tiesa.

Marta Landere pēkšņi novērsās no tumšā loga. Viņa paskatījās uz Kotiku, piecēlās, piegāja pie galda, paņēma no šķīvja sviestmaizi -r- pelēkās armijas maizes riecienu, uz kura bija gabaliņš maigas, gandrīz caurspīdīgas sārti brūnas mēles šķēlītes, paostīja, pat pacēla pie mutes.

Pēc tam negaidot nolika sviestmaizi atpakaļ uz galda un aizgāja atpakaļ pie loga.

Kotiks ieinteresēts vēroja viņu, taču joprojām palika mierīgs.

—    Jūsuprāt, sviestmaizes ir saindētas, Landeres kundze? — viņš pasmējās.

—    Nē, to es nedomāju, — Marta atbildēja, turklāt viņas balsī pirmo reizi pa visu ilgo laiku ieskanējās jautra intonācija. — Lai iznīcinātu mūs, nevajag tik daudz sviestmaižu, varētu iztikt ar parastām lodēm.

—    Pilnīgi pareizi, — Flāzers piekrita, un Kotiks ar atvieglojumu nodomāja, ka bīstamais temats ir izsmelts. Taču Rozamunde, kurai bija ļoti grūti pavērst savas domas uz citu pusi, atkal jautāja:

—    Vai jums tādēļ nebūs nepatikšanu? Jūsu armijā visas trofejas nodod komandieriem.

—    Vai jūs esat par to pārliecināta? — Kotika acis šķelmīgi iedzirkstījās.

—    Lai nu kā, bet bija tāda pavēle, un pavēles vajag izpildīt. Ja jums būs nepatikšanas, tad mēs ari būsim līdzvainīgi.

—    Kapteinim nebūs nekādu nepatikšanu, esmu par to pilnīgi pārliecināta, — Marta Landere zīmīgi sacīja. Un kapteinis Kotiks pateicīgi un godbijīgi uzsmaidīja viņai.

—    Es ceru, ka jūs nenodosiet1 mani? — viņš pajautāja.

—    Nenodosim, — Flāzers nomierināja, — jūs varat justies mierīgs. Ja kāds to arī izdarīs, tad tikai ne mēs. Šādā laikā galvenais ir palikt dzīviem. Ja izdodas būt arī paēdušiem, tad tas jau ir, kā kādreiz mēdza teikt, «visu vēlēšanos piepildījums».

Viņš paņēma vēl vienu sviestmaizi, nokoda krietnu gabalu, izbaudīja sāļās, žāvētās gaļas garšu un paskatījās uz Kotiku no jaunām pozīcijām. Savāda, mazliet pat greizsirdīga domiņa pazibēja prātā: «Kamēr mēs te mielojamies ar pieticīgām uzkodām, kapteinis strādā. Viņš ir rakstnieks, to nevar noliegt, grāmatiņa ar fotogrāfiju stāv uz galdiņa. Kapteinis domā, ka tādējādi viņš savāks materiālu nākamajai grāmatai, un katru viesi vērīgi pētī. Un tieši tur slēpjas viņa lielā kļūda. Lai izprastu pašreizējā pēckara vācieša psiholoģiju, nepietiek ar divām nedēļām, ir vajadzīgi gadu desmiti.»

Taču sirdī viesās rūgtums. Jo nepatīkami ir apzināties, ka citi strādā, kamēr tu pats neko nedari. Pēc rakstniekiem paliek tikai grāmatas. Cilvēkiem ir gluži vienalga, kādi bijuši to autori, skaisti vai atbaidoši, nosmuluši dzērāji vai nevainīgi eņģeļi. Kā šolaiku, tā nākamo paaudžu lasītājiem svarīgs ir tikai viens, proti, kādas grāmatas viņi uzrakstījuši — labas vai sliktas, piemiņas un dziļas cieņas vērtas vai aizmirstībai nododamas, vai tās pastāstījušas par varoņdarbiem, vai arī tas nav viņiem izdevies? Grāmata un tikai grāmata izlemj rakstnieka likteni, un no tās atkarīga viņa piemiņa. Taisnību sakot, tas attiecas uz visiem cilvēkiem, kuri, kā jau visi mirstīgie, atstāj aiz sevis tikai savus darbus, pēc šiem darbiem atmiņa tiesā cilvēku, atzīmē tā vietu vēsturē vai neizceļ to nemaz.

Tādās pārdomās bija iegrimis Flāzers, klausīdamies Ko- tikā. Un vecajam vīram gribējās pierādīt, ka viņš arī nenosit laiku, kā tas varētu pirmajā brīdī likties, bet — tieši otrādi — veic saspringtu intelektuālu darbu. Visdīvainākais bija tas, ka tas bija tiesa. Flāzers, pats to vēl nemaz neapzinādamies, jau strādāja pie savas jaunās grāmatas, kaut arī viņam vēl nebija ne jausmas, kāda tā būs.

—    Neaizmirstiet, ka cilvēks nedzīvo no maizes vien, — viņš atgādināja. — Tas jau ir teikts bībelē, un tā ir grāmata, kurā bieži vien mēdzu ieskatīties… Un reizēm man gribas uzrakstīt grāmatu par mazo cilvēku, par parastu strādnieku, kurš atrada sevī spēku … pretoties Hitleram … Tas bija kluss, neuzkrītošs' cilvēks, bet, ne mirkli nešaubīdamies, viņš sāka cīņu ar fašismu…

—    Vai drīz sēdīsieties pie rakstāmgalda? — Marta ziņkārīgi apjautājās, pati nesaprazdama, kāpēc Flāzera teiktais viņā pamodināja tādu interesi. Viņai nebija nekāda sakara ar Flāzeru. Tomēr viņai nez kāpēc likās, ka rakstnieks, runājot par savu jauno grāmatu, netieši izlemj arī viņas likteni, ietekmē viņu.

—    Nē, es vēl nezinu, kad tas notiks un vai es galu galā piesēdīšos pie rakstāmgalda, — Flāzers atbildēja jau mazāk pašpārliecināti, lai gan sirds dziļumos apjauta, cik ļoti viņam gribas sākt šo darbu. Tiesa gan, nav zināms, kā tam lai ķeras klāt. Pasaulē viss mainījies, arī Vācijā viss mainījies, tikai viņš pats palicis vecajās pozīcijās. Bet varbūt viņam tā tikai šķiet?

—    Tas Bērzariņš gan ir savāds cilvēks, — negaidot ierunājās Rozamunde. — Jaucas gluži svešās lietās, uz: skata par nepieciešamu uzturēties tur, kur pat mākslas aprindu cilvēki ne vienmēr jūtas brīvi.

—    Par ko tu runā?

•— Kā nu ne, gar visu viņam ir dala. Stāsta, ka viņš esot ielūdzis pie sevis Gustavu Grindgensu, Ernstu Legālu un Paulu Vēgeneru …

Šie vārdi skanēja iespaidīgi. Rozamunde Flāzere tos izrunāja gandrīz vai ar pielūgsmi. Kapteinis Kotiks ieinteresējās. Par pirmajiem diviem viņam nebija nekāda priekšstata. Paula Vēgenera vārds viņam izteica loti daudz, viņa iztēlē atdzima aktiera lielā seja ar izciļņiem vaigu kauliem un mazliet ieslīpām, it kā aziātiskām acīm. Filmas ar viņa līdzdalību ne vienreiz vien bija demonstrētas arī Padomju Savienībā.

—    Vēgeneru es labi pazīstu, bet par pirmajiem diviem neesmu dzirdējis. Kas viņi ir? — kapteinis jautāja.

—    Var manīt, ka jūs neesat berlīnietis, — Flāzers iesmējās. — Tie ir mūsu lielāko teātru direktori.

—    Nē, es jau esmu berlīnietis, — Kotiks iebilda. — Tiesa gan, ne kopš dzimšanas, tomēr nu jau divas nedējas. Un tas, ka Bērzariņš ir padomājis par teātriem, — tas ir dabiski. Radiostacijas jau darbojas, tagad pienākusi arī Vēgenera kārta.

—    Viņš ne tikai izsaucis tos, bet ari ierosinājis sākt darbu, atvērt teātrus, — Rozamunde risināja tālāk sarunas pavedienu. — Un vai varat iedomāties, Vēgeners piekritis, pats Vēgeners! Viņam gana piedurt sev pie krūtīm ar pirkstu un pateikt: l«Te es esmu,» — un viņu pieņemtu jebkurš Eiropas vai Amerikas teātris, taču viņš nolēmis palikt šeit.

—   Jo viņš ir berlīnietis, — Flāzers sacīja.

—   Jūsuprāt, berlīniešiem uz visiem laikiem jāpaliek Berlīnē? — Marta vaicāja.

—    Protams. Es tam esmu vislabākais piemērs.

—    Nezinu gan, nezinu. Man Berlīnē neliekas visai omulīgi. Mūsu jaukā kapteiņa ēdamistaba vai, pareizāk sakot, viesistaba ir vienīgā vieta Berlīnē, kur es jūtos mierīgi.

—    Jūs — tas ir kas cits. — Flāzers atbildēja. — Bet Vēgeners var spēlēt tādas lomas…

—   Jūs gribat teikt, ka es vairs nevaru?

—    Ak, nē jel, nekas tamlīdzīgs man nebija prātā. Jūs bijāt un esat Vācijas zvaigzne.

—    Nav tiesa, Flāzer, jūs tā nedomājat, — aktrise iebilda ar tikko manāmām skumjām balsī. — Filmēt mani var tikai pavecu sieviešu lomās, bet tādas lomas reti nes slavu..,

—    Jums nopakaļ kā milzu komētai velkas līdzi jūsu brīnišķā, mirdzošā slavas aste, — Flāzers daiļrunīgi sacīja.

—    Tādas astes ir īslaicīgas, — aktrise atteica. — Un runa nav par mani. Mūsu pašreizējā dzīvē mani visvairāk interesē Bērzariņa darbība. Ko viņš gribēja no direktoriem?

—    Lai teātri atsāktu darbu, ko gan citu, — atsaucās Rozamunde. — Un, kas ir vispārsteidzošākais, — viņi ar prieku piekrita.

—    Nu, es gan neesmu pārliecināts, ka ar prieku, — Flāzers apstrīdēja. — Taču darbs ir tas, kādēļ cilvēks dzīvo pasaulē. Cilvēks bez darba — tas ir bezdvēselisks, nevienam nevajadzīgs radījums.

—   Taisnība gan, — aktrise piekrita. Dziļi krūtīs viņa juta kaut ko līdzīgu nežēlīgam, mokošam izsalkumam un domās piebilda: «Bet bez morfija es neesmu cilvēks.»

—    Nu redziet, — Rozamunde risināja sarunu tālāk, priecādamās par iespēju atrasties uzmanības centrā, — direktori uzreiz bija ar mieru atsākt darbu. Šī mēneša beigās teātri «Renesanse» notiks pirmā izrāde — Šen- tānu «Sabīniešu nolaupīšana». Dekorācijas un kostīmi, par laimi, ir saglabājušies.

—    Astoņpadsmitajā maijā pilsētas operas orķestris sniegs savu pirmo koncertu, — pavēstīja Vangels.

—    Un Bērzariņš būs arī tur? — Marta nenocietās.

—    Visādā ziņā.

—    Un, kas ir sevišķi interesanti, — Rozamunde sacīja, aizrāvusies ar daudzajām jaunajām ziņām, kas viņai bija krājumā, — Bērzariņam palīdz virsnieks, majors Dimšics. Tas nav sevišķi ārisks uzvārds, taču tagad, kad Hitleram ir «kaputt», tam nav sevišķas nozīmes. Šis kapteinis zināmā mērā ir līdzīgs mūsu kapteinim Kotikam.

—    Kādā ziņā? — Vangels vaicāja.

—    Ar viesmīlību. Pie viņa arī ik dienas pulcējas milzum daudz viesu.

Marta Landere nebilda ne vārda, tikai vērīgāk paskatījās kapteinī Kotikā. Viņš sēdēja savā krēslā, dzēra stipru tēju, un, likās, viņam pasaulē nebija lielākas baudas kā šādas sarunas.

—    Jā-ā, — Flāzers lēni novilka, — Pauls Vēgeners — šis vārds kaut ko nozīmē.

—    Var domāt, ka Marta Landere nav nekas, — Vangels iestarpināja.

—    Nē taču, viņas vārds aiī ko nozirnē. Manuprāt, Berlīnē atradīsies daudz nozīmīgu vārdu.

—   Jūsējais ari.

—    Paldies, jūs esat loti laipns, — Flāzers tikko manāmi paklanījās. Un piepeši pārtrauca sarunas rāmo plūdumu ar ašu jautājumu: — Un jūs pats, vai jūs sāksiet jaunu gleznu?

—    Bez šaubām. Es pat droši zinu, kāda tā būs. Tās centrā — mazs zēns, kādus piecus sešus gadus vecs. Viņš stāv un ēd grūbu zupu no vācu karavīra katliņa. Es jo skaidri redzu viņa seju un alumīnija karoti pie mutes. Pavāra stāvs dibenplānā pat nav jāglezno, var uzmest tikai atsevišķas līnijas, laiviņu ar zvaigznīti. Un tas v:^s uz nokūpējušās, sagrautās reihskancelejas fona. Un padomju karavīra līķis uz marmora kāpnēm…

—    Vai tas nebūs pārāk klaji? — Flāzers jautāja. — Tāda glezna var noteikt jūsu pozīciju uz visu mūžu…

—    Vai varat apgalvot, ka šai gleznā ir izdomāts kaut viens otas vilciens? — Vangels viņam vaicāja. — Man nav jāslēpj sava pozīcija, es jau sen to esmu izraudzījies.

—    Māksla nav savienojama ar politiku, tās nesader, kopā.

—    Un kā vēl sader. Teikšu jums vēl vairāk: māksla nekad nav pastāvējusi ārpus pbiitikas. Jautājums ir tāds: kā man izdosies uzgleznot tā zēna seju. Ja laimēsies to izdarīt labi, jūs pirmais man piekritīsiet.

—    Nē, es gan ilgi neko nerakstīšu.

—    Redzēsim, — Vangels nenoteikti sacīja.

—    Kādreiz es ari mēģināšu uzrakstīt grāmatiņu, — Kotiks teica.

—    Un to atkal iespiedīs simttūkstoš eksemplāru lielā metienā? — Flāzers jautāja.

—    Iespējams, ka pat lielākā vai ari pavisam mazā. Viss atkarīgs no tā, cik laba būs tā grāmata.

—    Un vēl ari mazliet atkarībā no tā, kāda būs Vācija, — piebilda Marta.

—    Tas arī tiesa, — domādams kaut ko savu, noslēpumaini atbildēja Kotiks.

Pēc tam iestājās ilgs klusums. Visiem bija ko padomāt, un Kotiks to ļoti labi saprata. Viņš zināja arī to, ka ikviens no viņa viesiem atrodas savas dzīves krustcelēs un viņiem ir jāizlemj, kāda tā būs nākotnē. Vienīgi Ro- zamunde Flāzere lāgā neizprata šo dienu svarīgumu un atbildību. Ilgi neprātodama, viņa paziņoja:

—    Redzi nu, kapteinis jau taisās rakstīt grāmatu par pēckara Vāciju. Tev mūždien noceļ no deguna vislabākos tematus.

—    So tematu nevienam nevar atņemt. — Tikpat kā no uzmācīgas rudens mušas atgaiņājās Hanss Flāzers. — Par. to uzrakstīs tūkstošiem dažādu grāmatu.

Viņš piepeši juta, ka viņam visu laiku kaut kā trūkst šai viesmīlīgajā mājā. Un, no visas sirds nožēlodams, teica:

—    Ļoti žēl, ka jūsu noliktavā, kaptein, nebija nekā no dzērieniem, ļoti žēl.

—    Man arī žēl, — sevī nosmiedamies, Kotiks atbildēja. — Lūdzu, ja vēlaties, varu piedāvāt stipru tēju.

—    Tēju, tēju… Kas gan ir tēja? — Flāzers neapmierināti nomurmināja. — «Slāpes dzesē vīns, nevis ūdens, ūdeni es esmu baudījis sen,» — kā visnotaļ pareizi teicis grieķis Sokrāts.

—    Piedodiet, to teicis Omārs Haijams, — kapteinis saudzīgi aizrādīja. Un pietika ar šiem visparastākajiem vārdiem, lai Flāzera sirdī noklikšķētu kāds slēpts detonators. Pēdējo dienu nervu saspīlējumu viņam vairs nebija spēka izturēt, un rakstniekam izlauzās kliedziens:

—    Jūs esat par jaunu, lai mani mācītu! Es esmu beidzis Getingenes universitāti. Mana kultūra…

—    Un tomēr to teicis Omārs Haijams, — Vangels iejaucās.

Taču 'Flāzera dusmas pagaisa tikpat zibenīgi, kā bija uznākušas.

—    Seno laiku vēsture un dzeja nekad nav bijusi manas izglītības stiprā puse, — viņš miermīlīgi sacīja. — Un vispār man, prozaiķim, dzeja nešķiet nopietni ņemama.

—    Man patīk dzeja, — Kotiks sapņaini teica. — Man patīk vārdu melodiskums. Man pat patīk klausīties dzeju, kas uzrakstīta man nesaprotamā valodā. Dzejā ir kaut kas maģisks…

—    Varbūt tieši tad tā atstāj vislielāko iespaidu, — Flāzers izteica savas domas.

—    Pilnīgi pareizi, — Flāzera neapmierinātība kapteini atklāti uzjautrināja. — Paklausieties, es jums norunāšu Puškina vārsmas: «Jūs mīlēju ar bezcerības kvēli, gan" kautrībā, gan greizsirdības skauts. Jūs mīlēju tik patiesi, tik cēli — lai citā rast jums tādu mīlu ļauts.»1

Kolīdz Volodja sāka skandēt vārsmas, Rozamunde Flāzere piecēlās no sava dīvāna, paspēra soli sānis, mazliet paklanījās, it kā sveikdama publiku, un sāka pogāt vaļā savu blūzīti. Viņas acis pievērās, vaigi sasārta. Hanss Flāzers savu sievu labi pazina un uzsauca skaļi un dusmīgi:

—    Ak kungs! Tūliņ sapogājies!

«Ir nu gan sabiedrība pie manis sanākusi,» kapteinis Kotiks nodomāja, nezinādams, kā tālāk risināsies notikumi. Taču viņu izglāba Taņa. Viņa nostājās durvīs un teica:

—    Biedri kapteini, vēl atnākuši viesi.

—    Aiciniet iekšā, — Kotiks atbildēja ar lielu atvieglojumu. Pēc mirkja ēdamistabā ienāca profesors Zonnenbahs kopā ar kādu nepazīstamu cilvēku. Nepazīstamā pēdējo mēnešu dzīves stāsts bija redzams kā uz delnas. Kaili skūta galva, inteliģenta augstā piere, biezas, gaišas uzacis, zilas acis un spēcīgs uz priekšu izvirzīts žoklis. Iznesīgs virsnieka augums, bet no bijušā kājnieka formas tērpa palikušas tikai bikses un zābaki, mugurā kuļājās apvalkāti rupja auduma svārki, kas acīm redzami bija par platiem. Nepazīstamā izskats liecināja, ka cilvēks ir radis prasīt, nevis lūgt.

«Pamatīgi noskūts,» Kotiks nodomāja. «Diez — kas šis par putnu?»

Profesors Zonnenbahs neatstāja laiku minēšanai.

—   Labvakar, dāmas un kungi, — viņš priecīgi teica. — Atļaujiet jums stādīt priekšā manu draugu — ārstu Albertu Kempki, kuru padomju varas orgāni tikko izlaiduši no karagūstekņu nometnes. Ielāgojiet šo dienu un šo mirkli — jūs iepazīstaties ar nākamo vācu medicīnas spīdekli.

—   Mans dārgais skolotāj, — Kempke ierunājās klusā, samtainā, bet ļoti patīkamā baritonā un samulsis kautrīgi pasmaidīja, — jūs, kā vienmēr, esat augstsirdīgs un neskopojaties ar uzslavām. Man vēl neko nav izdevies paveikt zinātnē, esmu tikai neofīts.

—   Ak nē jel, es labi zinu, ko saku, — profesors atbildēja. Un Kotiks nodomāja, ka Kempkes parādīšanās ve-

'Atdzejojis K. Krūza cajam vīram sagādājusi neviltotu prieku. Droši vien tas ir kāds no bijušajiem Zonnenbaha skolniekiem.

—    Ļoti patīkami iepazīties ar jums, dakter Kempke. Vai sen esat iznācis no karagūstekņu nometnes? — Kotiks apjautājās.

—    Profesors Zonnenbahs mani izrāva ārā no tās šķīstītavas pirms divām dienām, taču satikāmies tikai šodien.

—    Un jūs jau esat ķēries pie darba?

—    Vēl ne. Profesors rīt mani norīkos. Es vēlētos pielikt visus spēkus, lai atjaunotu normālu dzīvi Berlīnē, — Kempke teica kā ziņodams. Un Kotiks nodomāja, ka šo frāzi ārsts domās daudzreiz atkārtojis, iemācījies no galvas. Nav jau nekāds brīnums, daudzi vācieši to dara, lai viņiem pār lūpām neizspruktu vecais, labi pazīstamais, bet tagad ne visai piemērotais «Sieg hei!!».

—    Droši vien esat izsalkuši kā vilki? — Kotiks jautāja.

—    Vilka ēstgriba, salīdzinot ar manējo, ir tīrais nieks, — Kempke tīri vai uzjautrinājās par savu pašreizējo stāvokli.

—    Tēju? Sviestmaizes?

—    Liels paldies, gan tēju, gan sviestmaizes.

—    Taņa! — Kotiks mazliet pacēla balsi. Taču viņš bija nokavējies, jo meitene jau nesa kārtējo tējkannu un šķīvi ar sviestmaizēm.

—    Lūdzu, — viņa laipni teica, bet nepasmaidīja.

—    Brīnišķīgi. Jūs kā grieķu dieve Afrodīte ar devīgu roku izdāļājat savas veltes.

Šos vārdus Kempke, protams, pateica vāciski. Taņa apmierināta konstatēja, ka saprot visu, un, novēlējusi «labu ēstgribu!», izgāja ārā. Kādu brīdi jauno ciemiņu uzmanību pilnīgi saistīja ēdiens, un istabā tikai šķindēja nazi, dakšiņas un tējas glāzē karotītes. Profesors Zonnenbahs ēda ar baudu, nesteigdamies, katru kumosu viņš rūpīgi sakošļāja, klāt piedzerdams tēju. Turpretim Kempke ēda ātri, nervozi, it kā bīdamies, ka viņam nepietiks ēdiena vai arī kāds to atņems.

Kad viņš atstūma nost tukšo glāzi, Marta Landere lēni sacīja:

—    Nebiju gan cerējusi jūs šeit sastapt, dakter Kempke.

Kotiks ievēroja, kā dakteris, it kā nojautis briesmas,

saspringst, kjūst tramīgs. Ka cilvēkam, kas izgājis karu un bijis karagūstekņu nometnē, ir tāda reakcija, to var saprast — viņam visur rādās briesmas.

—    Es arī, — Kempke atbildēja, — nevarēju iedomāties, ka redzēšu jūs šeit. — Tikai tagad viņš atskārta, ka viņu uzrunājusi Marta Landere, pati Marta Landere, un viņa smadzenes sāka strādāt drudžainā ātrumā, pūloties noteikt, kas viņa ir — pretiniece vai — tieši otrādi — sabiedrotā. Lai pārtrauktu klusuma brīdi, viņš piebilda:

—    Kungi, cik patīkami, ka pasaulē ir tādas vietas, kur var tikties inteliģenti cilvēki.

—    Kur jūs dienējāt, Kempkes kungs? — Vangels nepiešķīra lielu nozīmi savam jautājumam.

—    Zinātniskās pētniecības laboratorijā, — ārsts sausi atbildēja. — Es stāvēju uz dižu atklājumu sliekšņa. Bet tagad — jūs paši saprotat…

—    Kurā medicīnas nozarē? — mākslinieks gribēja zināt.

—    Taisnību sakot, es esmu neiroķirurgs, un mani interesēja cilvēka psihes vadības jautājumi. Ģeniālais krievs Pavlovs, kā tieši man domādams, ir paveicis milzu sagatavošanas darbu. Es praksē pārbaudīju ļoti daudzas viņa atziņas.

—   Jūs rakņājāties karagūstekņu galvās? — Flāzers negaidīti pajautāja. Taču ārsts tikai iecietīgi pasmīnēja.

—    Kāpēc tā, tādam nolūkam .pilnīgi pietiek ar parastiem suņiem. Ar laiku taisosļ atsākt savu zinātnisko pētniecību. Kad viss būs nokārtojies, iegājis sliedēs, lūgšu profesoru Zonnenbahu, lai nāk man talkā. — Zonnenbahs, enerģiski košļādams ēdienu, pamāja ar galvu.

—    Divus pēdējos gadus es biju kājnieku pulka ārsts. Atvainojiet, bet tas nav interesanti, man karš jau līdz kaklam. Turpretim nākamo darbu ieceres mani ļoti interesē …

Sīs vārdu apmaiņas iznākums bija visai negaidīts. Rozamunde Flāzere skaidri saprata, ka visus interesē tikai nākotne. Un viņa satraukti jautāja:

—    Hans, vai tu jau domā par jauno grāmatu?

—    Domāju jau, domāju, — Flāzers saudzīgi atbildēja, jo labi izprazdams sievas domu gaitu. — Neuztraucies, es domāju par to.

Viņš atskārta, ka viņam patiešām gribētos padomāt par jaunu romānu, it sevišķi tagad, kad nav ne Hitlera, ne gestapo un var izstāstīt par viņiem taisnību, tā, kā to bija redzējis un izpratis rakstnieks. Taču šīs domas viņš tīšuprāt aizgaiņāja. Vēl būs laiks izlemt, tikmēr smadzeņu dzīlēs, zemapziņā, jau notiek darbs, viņš labi pazīst šo nemanāmo procesu, par to nav jāuztraucas.

Taņa atkal ienāca ēāamistabā. Šoreiz viņa ienesa lielu čuguna pannu ar ceptiem kartupeļiem. Zeltainās, it kā caurspīdīgās šķēlītes līksmi čurkstēja un smaržoja tik kārdinoši… Flāzers dziji ievilka elpu un sastinga kā apburts, kā dzinējsuns, kas saodis medījumu.

—    Kungi, lūdzu pie galda, — meitene aicināja. — Te ir cepti kartupeli. Kādreiz man teica, ka tas esot jūsu nacionālais ēdiens.

—    Katra tauta, kura sevi ciena, nacionālajā ēdienā visādā ziņā vietu ierādīs gaļai, — Flāzers teica. — Taču pa kara laiku priekšstati mainījušies. Pašreiz Vācijā nacionālais ēdiens ir viss, kas vien ir ēdams. Un šie kartupeļi noteikti ir tāda augsta goda cienīgi!

—    Lūdzu, — Taņa teica un nozuda.

Kādu brīdi ēdamistabā valdīja juceklis, kāds parasti izceļas pirms pusdienām, kad neviens nezina, kur apsēsties. Katrs jau bija izvēlējies sev krēslu pie galda, bet Marta Landere aizvien vēl sēdēja, kā sēdējusi, pie loga. Kempke nosēdās viņai līdzās. Marta viņu ārkārtīgi interesēja. Pirmoreiz viņi bija tikušies ārlietu ministrijā svinīgā pieņemšanā sakarā ar Parīzes ieņemšanu un uzvaru pār Franciju. Hitleram patika rīkot tādas svinības un teikt histēriskas runas tādā kā pravieša vai gaišreģa manierē. Tolaik uzvaras sekoja cita citai, vēršoties vienotā uzvaras gājienā pa Eiropas galvaspilsētām. Tas, ka Martu ielūdza uz šo pieņemšanu, bija pilnīgi dabiski, tur pulcējās daudz mākslinieku, bet Kempkem gan vajadzēja lielus sakarus, lai tur iekļūtu.

Kad viņš pateica, ka strādājot cilvēku smadzeņu darbības pētīšanas nozarē, tā bija tīra patiesība. Taču atrunāšanās par suņiem — tie jau bija salti meli. Sākumā Kempke Zonnenbaha vadībā patiešām bija izdarījis eksperimentus ar dzīvniekiem. Pēc tam viņu iesauca armijā, un viņš nozuda no profesora redzesloka, un Zonnenba- ham bija pilnīgs pamats izjust nožēlu, ka zaudējis tik spējīgu asistentu.

Taču Kempke nepameta savu darbu. Tas bija tik svarīgs un eksperimentālā materiāla bija tik daudz, ka viņu un vēl veselu ārstu grupu iesaistīja slepenā darbā.

Uzdevums, kas viņiem bija izvirzīts, Hitlera iztēlē patiešām šķita vilinošs un perspektīvs. Kad reihskanclers klausījās laboratorijas vadītāju ziņojumus, viņa acis sapņaini apmiglojās.

īsi sakot, ideja bija tāda: izstrādāt metodi, kas ļautu ķirurģiski iejaukties cilvēka psihē. Pasaules izcilākie zinātnieki, viņu vidū arī Sečenovs un Pavlovs, visumā skaidri bija pierādījuši, ka katrai smadzeņu daļai ir pilnīgi noteiktas funkcijas. Ir redzes, dzirdes, emociju — bēdu un prieka, dusmu un padevības — centri. Iedarbojoties uz kādu no šiem centriem, cilvēkam var atņemt dzirdi vai redzi vienkāršākos gadījumos, bet sarežģītākos — iznīcināt gribasspēku vai vēlēšanos pretoties un cilvēku padarīt par padevīgu vergu. Pavlovs sapņoja par ķirurģisku iejaukšanos smadzenēs, lai izārstētu smagas psihiskas kaites, teiksim, epilepsiju vai Pārkinsona slimību, kad nekāds spēks nevar apturēt roku drebēšanu. Mūsdienās šo vainu jau ārstē ķirurģiskā ceļā, jo ir droši noteikts, tieši kuru smadzeņu šūnu bojājums izraisa šīs slimības. Ja šīs šūnas var noārdīt vai izoperēt, zūd ari slimība. Un tādā pašā ceļā iespējams normālu cilvēku padarīt par padevīgu, trulu vergu, lauzt viņa gribu. Tā Pavlova atklājumus, kuru mērķis bija dziedināt cilvēku, sāka izmantot pretējos nolūkos. Tas vēlreiz pierāda labi zināmo patiesību: vislielākie zinātnes sasniegumi vai nu palīdz, vai kļūst nāvējoši bīstami cilvēkiem atkarībā no tā, kādās rokās tie nonāk.

Kara laikā Kempkem radās baismīgā iespēja eksperimentēt ar cilvēkiem — karagūstekņiem. Viņu dzīvībai fašistu acīs nebija nekādas vērtības, jo tie bija slāvi, nēģeri vai ebreji — zemākas rases cilvēki. Būtu ļoti labi, ja viņi kļūtu par padevīgiem, paklausīgiem, vienmēr iztapīgiem un ļoti strādīgiem idiotiem. Par tādu darbaspēku Hitlers varēja vienīgi sapņot. Un sava sapņa īstenošanai viņš netaupīja līdzekļus. Vairākās koncentrācijas nometnēs, ari Zaksenbauzenē, tika nodibinātas laboratorijas, kur izdarīja pētījumus, eksperimentējot ar cilvēka smadzenēm.

Pētnieciskais darbs vēl nedeva drošus rezultātus, kad nograndēja Staļingrada, tad — Kurskas loks un drīz vien pēc tam padomju karaspēks pienāca pie Vācijas robežas. Vajadzēja steidzamā kārtā iznīcināt laboratorijas, lai slēptu fašistisko ārstu darbību. Tomēr tās pēdas bija palikušas, un vēlāk tas kļuva zināms visā pasaulē.

No profesora Zonnenbaha Kempke slēpa, kādā darbā viņš pāriet, pat vēl vairāk — viņam lika to darīt — laboratorijas bija sevišķi slepenas, bet Zonnenbahs ar savu vecmodīgo audzināšanu un priekšstatiem par humānismu varēja kļūt pat bīstams.

Kempke iegāja atvadīties no viņa kaut kad četrdesmitā gada vidū, kad hitleriešu uzvara vēl šķita neapstrīdama. Viņi iedzēra pa glāzītei labā zeltainā reinvīna, pa- sūkstījās, ka Kempkes darbu profesora klīnikā pārtraucis karš, un šķīrās. Kempke nozuda, un Zonnenbahs pat nemēģināja viņu meklēt.

Iznīcinājis laboratoriju Zaksenhauzenē, ārsts, kuram jau bija SS karaspēka šturmbantīrera dienesta pakāpe, gribēja aizbēgt uz Rietumiem. Taču visi ce]i jau bija slēgti. Tad viņš ātri nomainīja esesieša formas tērpu pret parasto armijas karavīra apģērbu un padevās gūstā kā ierindas ārsts.

Zonnenbahs, izskatot karagūstekņu sarakstus, ļoti nopriecājās, ieraudzījis sava vismīļākā skolnieka vārdu, un tūliņ pat galvoja par viņu. Kempke ar pilnīgi likumīgiem dokumentiem tika ārā no karagūstekņu nometnes, pāris dienu pamētājies pa pilsētu, ieradās pie Zonnen- baha un drīz pēc tam arī ciemos pie Kotika, kur negaidīti satika Martu Landeri.

Pēc pieņemšanas ministrijā aktrisei ar Kempki veidojās sarežģītas attiecības. Viņš bija vērīgs ārsts un pēc dažām dienām negaidot atsūtīja viņai kā dāvanu mazu kārbiņu ar divdesmit morfija ampulām. Marta gan nobijās, gan arī nopriecājās. Protams, viņai bija sakari — un tomēr sadabūt morfiju kjuva aizvien grūtāk. Aktrise paturēja šo dāvanu, jo vairāk tādēļ, ka ārsts par to neprasīja nekādu samaksu. Tieši otrādi — zīmīte liecināja, ka tā esot pateicība par lielo estētisko baudījumu, kādu viņam sniedzis Martas talants. Kempke vairākkārt atsūtīja šādas kārbiņas, nekad neko neprasīdams pretī. Pēc tam viņš piepeši nozuda. Taču Marta zināja, kur viņš ir, ko dara, un nožēloja, ka vairs nesaņem tik dāsnas un nesavtīgas dāvanas.

Un nu, kad Kempke parādījās Kotika ēdamistabā, aktrises dvēselē sacēlās vētrainas un pretrunīgas jūtas. Viņa skaidri zināja šī ārsta nodarbošanās raksturu un asi to nosodīja. Un tomēr baidījās, ka viņš uz vietas var tikt apcietināts, jo par šo darbību droši vien bija zināms ne tikai viņai vien. No otras puses, Kempke noteikti zina, kur var dabūt morfiju, un Martas sirdī ar jaunu spēku iedegās vēlēšanās atkal izjust mānīgo reibumu.

Pirmajā mirklī viņa nepadevās kārdinājumam un, kad ārsts nosēdās viņai blakus, pilnīgi mierīgi pateica:

—      Jūsu vietā, Kempke, es steidzīgi dotos uz Rietumiem.

—      Es to izdarīšu, tikai mazliet vēlāk, — ārsts atbildēja. — Turp nevar doties ar tukšām rokām. Man nav nekā, nedz dārglietu, nedz naudas.

—   Jums ir ļoti bīstami te palikt.

—       Nē, ne pārāk. Pašreizējā haosā, kas valda Berlīnē, nav grūti paslēpties cilvēkam, kuram ir īsti dokumenti par atbrīvošanu no karagūstekņu nometnes, lai varētu strādāt Berlīnē, turklāt tie apstiprināti ar padomju majora parakstu un zīmogu.

—    Vai nebūs bīstami, ja jūs atmaskos? Laboratorija…

—       Nē, mani sargā profesora Zonnenbaha ēna. Neko darīt, laboratorijas pastāvēja, lai gan valodas par to uzdevumiem ir simtkārt pārspīlētas. Tur sen viss ir iznīcināts, nav palikušas itin nekādas pēdas. No tās puses nekas nedraud.

Viņš runāja gluži mierīgi, laipni — pilnīgi drošs par savu dokumentu spēku un par savu eksistenci.

—      Mēs esam palikuši dzīvi, un tas ir pats galvenais. Bet, kā vienmēr dzīvē, radušies jauni sarežģījumi, jaunas briesmas.

—    Par ko jūs runājat?

—    Par Bērzariņu.

Izdzirdusi komandanta vārdu, Marta nodrebēja, paskatījās uz ārstu neticīgi un pārsteigti.

—    Kāds tam sakars ar Bērzariņu?

—      Pirms tikšanās ar profesoru es pāris dienu nomātājos pa Berlīni un labi orientējos situācijā. Patlaban Bērzariņš ir mūsu galvenās briesmas.

—   Kāpēc tā? Viņš dara tikai labu.

—      Tieši tāpēc. Viņš ir neiedomājami bīstams, Marta. Ja viņa vietā būtu rupjš tēvainis, kurš ik dienas liktu pie sienas tūkstošiem vāciešu, nešķirodams, kas viņi ir — nacisti vai komunisti, — viss būtu labi. Taču Bērzariņš ielauzies pašā Berlīnes sirdī. Jūs neesat dzirdējusi, kā sievietes, kas novāc drupas, sveicina viņu, kad viņš brauc garām ar savu motociklu, — «Guteri Morgen, Hen Generaloberst», Guten Abend, Herr Generaloberst»?

—    Neesmu vis dzirdējusi.

—      Turpretim es esmu dzirdējis. Tas ir visšausmīgākais.

Martas Landeres dvēselē sacēlās īsta vētra. Katrs vārds, kurš tika vērsts pret komandantu, viņas sirdī izraisīja aktīvu protestu. Viņa nespēja aptvert, kādēļ tas tā, jo nevarēja mierīgi un nosvērti izanalizēt savas domas un jūtas, — tās visas aptumšoja nepārvaramā kāre izjust neprātīgo indējošo nāvekli. Viņai nebija ne spēka, ne vēlēšanās strīdēties ar Kempki. Viņa, zināja vienu: tikai ar morfiju iespējams apslāpēt satraukumu, kas piepeši bija pārņēmis visu viņas būtni. Bez tā viņa nespēj dzīvot un tāpēc klusu palūdza:

—   Palīdziet man, Kempke.

—   Jūs vēlaties izbraukt no Berlīnes?

—    Nē, par to nav runa. Zviedri mani drīz aizvedīs… Es domāju ko citu..,

Kempke vērīgi paskatījās un visu atskārta. Bet ari Marta saprata, ka viņas priekšā nav tas godbijīgais ārsts, kurš vēlīgi sūtīja dāvanas slavenai aktrisei. Tagad viņš noteikti prasīs maksu. Tikai kādu? Kas viņai ir ko dot?

—■ Palīdziet man, Kempke, — viņa atkārtoja lūgumu.

«Nožēlojamie narkomāni,» ārsts nievīgi nodomāja. «Ja liktu viņai tūliņ krist ceļos manā priekšā, viņa, aktrise ar pasaulslavenu vārdu, ne mirkli nevilcinādamās, to darītu. Izrādās, ka viņa nav nekāds Vācijas lepnums, bet primitīvs cilvēks. Tādi vienmēr kļūst par savu kaislību vergiem.»

Taču viņš neizrādīja savu nicinājumu, tikai pateica:

—    Tagad tas ļoti dārgi maksā.

—    Ko jūs gribat par trim ampulām? — Marta nočukstēja gandrīz bez skaņas.

—    Vai jums ir nauda?

—    Zviedrijā ir. Samaksāšu jums, kolīdz būšu tur,

—   Nē, tas ir ļoti tālu… Dārglietas?

—    Nav.

—    Slikti, — Kempke sadrūma. Taču Marta skaidri juta, ka ne nauda, ne dārglietas viņu šobrīd neinteresē…

Varbūt tad… Varbūt piedraudēt viņam ar atmaskošanu? Ņemt un pateikt: «Dodiet morfiju, citādi izstāstīšu Zonnenbaham visu, ko esat darījis koncentrācijas nometnēs?» Nē, šis ceļš Martai nepiedien, pārāk netīrs un negodīgs. Bet kurš tagad domā par godīgumu? Ir tomēr tādi cilvēki pasaulē, un Marta Landere ir viena no viņiem. Dakteris Kempke ilgi neklusēs, tūliņ mēs uzzināsim, kas viņam padomā.

—    Tātad, Marta, es prasīšu no jums kādu nieku.

—    Un tas būtu?

—    Bērzariņa dzīvība.

Marta nodrebēja un tik loti nobālēja, ka Kempke nobijās no piepešām nepatikšanām, no liela skandāla. Taču aktrise savaldījās.

—   To es nevaru izdarīt.

—   Jūs reizēm tiekaties ar viņu.

—   Ļoti reti. Kā gan es to varētu izdarīt?

—          Padomājiet, jūs to labāk zināt. Taču principā jūs esat ar mieru?

—   Nē, neesmu.

'— Bērzariņš ir ģenerālis, kura armija sakāvusi fīreru.

—   Un tomēr es neesmu ar mieru.

—   Skatieties!

Viņš iebāza roku svārku kabatā, izvilka un atvēra plaukstu. Klinkenbergas spēkstacija, kuru izdevās ieņemt ar vismazākajiem postījumiem un palaist darbā jau pirms pirmā maija, nestrādāja ar pilnu jaudu, elektrisko spuldžu gaisma Kotika ēdamistabā bija blāva, taču Marta skaidri redzēja ārsta platajā plaukstā ampulu — mazu stikla cilindriņu ar smailu galiņu.

Par šo ampulu viņa tagad ir gatava atdot visu ko, viņa pat pasniedzās pēc tās. Taču Kempke uzmanīgi atvirzīja ampulu tālāk.

—          Un tomēr es to nedarīšu, — Marta sakopoja sava izkropļotā, nomāktā gribasspēka atliekas.

—          Tātad jūs nedomājat par Vāciju, par savu tēvzemi. — Kempke atskatījās, visu klātesošo uzmanību bija saistījuši ceptie kartupeļi, viņam un Martai neviens nepiegrieza vērību, viņi varēja mierīgi sarunāties.

—          Nē, es domāju par Vāciju, es viemēr par to domāju. Kas attiecas uz jūsu vārdiem — tie ir tukši. Tie nozīmē, ka jums mana dzīvība neko nenozīmē.

Kempke nodomāja, ka tā ir taisnība. Martas Landeres dzīvība un liktenis viņam bija gaužām vienaldzīgs. Taču no aktrises, bez šaubām, kaut ko varēja izspiest. Lai nu kā, bet ārsts nevēlējās bēgt uz Rietumiem bez naudas vai iespējas pie tās tikt.

—          Labi, — viņš noteica, — varbūt jums ir taisnība. Ļoti labi, ka principā jūs piekrītat manai domai.

—   Tas nav tiesa. Es neesmu piekritusi.

—          Tam nav nozīmes. Man ir cits nodoms. Tūliņ es iedošu piezīmju bloku un pildspalvu. Uzrakstiet īsu vēs- tulīti, adresējot to visām Londonas, vispār Rietumu avīzēm, ka Bērzariņš ar veselu kareivju vadu jūs izvarojuši. Man nav naudas, bet par tādu dokumentu man noteikti labi samaksās.

—    Bet tas taču nav tiesa!

—    Nu, un kas par to? Sensācijas visai reti mēdz būt patiesības. Ziņu par Martas Landeres, pasaulslavenās Martas Landeres, izvarošanu viņi noteikti iespiedīs pirmajās lappusēs, turklāt — kopā ar jūsu portretiem privātajā dzīvē un izcilākajās lomās. Vai varat iedomāties, cik vareni tas izskatīsies?

—   Jūs esat nelietis, — Marta teica un pati nobijās par to, ko sacījusi.

Kempkes seja palika mierīga.

—    Pilnīgi iespējams, ka jums taisnība. Taču es esmu launatminīgs un sodīšu jūs par šiem vārdiem. Jūs neko nedabūsiet. Ejiet ēst ceptus kartupeļus.

Martai šķita, ka viņas dzīvē notikusi neglābjama katastrofa. Ampula bija gandrīz vai rokā, un nu tā ir nozudusi Kempkes kabatā.

—    Es lūdzu piedošanu, Kempkes kungs, — viņa gan- . drīz vai ar fizisku piepūli piespieda sevi padevīgā pazemībā nolūgties. — Ļoti lūdzu, piedodiet un pažēlojiet mani. Es izdarīšu visu, ko vien vēlaties.

Kempke paskatījās uz viņu kā uz kraupjainu suni. Taisni brīnums, ko var izdarīt ar cilvēku, pat ar tik talantīgu, pieradums pie morfija. Vai tiešām šī padzīvojusī, vēl skaistā, bet pilnīgi padevīgā un pazemīgā sieviete ir Marta Landere? Nu, pasaules slava nav necik daudz vērta, ja no tās var atteikties par vienu morfija ampulu. Turklāt Marta nav ne pirmais, ne pēdējais savas vājības upuris. Viņai vismaz pieticis spēka atteikties no atentāta pret Bērzariņu. Cits būtu piekritis ari tam.

—    Tas jau ir labāk, — Kempke atzinīgi sacīja. — Te jums būs bloks, apsēdieties un rakstiet! Varat izgudrot, ko vien vēlaties, tikai papūlieties, lai jums nedrebētu roka. īsi, vienā lappusītē. Četras piecas frāzes. Viņi iespiedīs arī jūsu vēstulīti un fotoattēlu. Rakstiet skaidri, lai nevienam nerastos šaubas.

Marta paklausīgi uzrakstīja uz bloknota lapiņas piecus teikumus, tad cerību pilna paskatījās uz Kempki. Viņa zināja, ka vēlāk nicinās sevi par šo nelietību, tomēr šobrīd nespēja pārvarēt sevi.

Kempke izlasīja uzrakstīto un piekrītoši palocīja galvu. Iespējams, viņam izdosies pārdot šo lapiņu par lielu

naudu, taču par to, ka šī zīmīte Martu padara pilnīgi atkarīgu no ārsta Kempkes, nav šaubu. Un paturēt savā varā, savā īpašumā tādu personu kā Marta nenoliedzami ir izdevīgi.

—    Dodiet ampulas, trīs, — viņa žēli lūdza.

—    Pagaidietl

—    Tas vēl nav viss?

—    Nē, nav viss.

Kempke izvilka no kabatas pistoli, paņēma rokassomu, kuru aktrise visu vakaru bija turējusi rokā, atvēra vajā un tās melni samtainajā dziļumā iemeta ieroci. Viņš ievēroja rokassomā divgramu šļirci, ko Marta arvien nēsāja līdzi. Neko citu interesantu somiņā nemanījis, viņš aizcirta ciet slēdzi.

—          Lai šis mazais draugs vienmēr glabājas pie jums, — Kempke maigi sacīja. — Ceru, ka jums tas noderēs.

—   Pret Bērzariņu? — aktrise nobijās.

—    Šobrīd to neprecizēsim.

—    Uz ko man būs jāšauj?

—          Tas nav tik svarīgi. Visviens, uz ko. Kad būsiet izšāvusi …

—    Es nemūžam to nedarīšu!

—           Iespējams. Un tomēr šāviens uz Bērzariņu būtu pasaules mēroga sensācija. Marta Landere nogalinājusi nezvēru — Berlīnes komandanti. Šāviens uz Zonnenbahu arī būtu notikums — Marta Landere soda ar nāvi boļševiku līdzskrējēju.

—   Ja nu es iešaušu sev sirdī?

—          Arī tā būs sensācija — boļševiki noveduši slaveno Martu Landeri nāvē. Vārdu sakot, lai kurp lidotu lode, viss nesīs augļus, ja tikai tā būs izšauta no jūsu pistoles.

Martai kļuva baismi. Tikai šai mirklī viņa īsti izjuta, cik vienaldzīga Kempkem ir viņas dzīvība. Un, lai drīzāk atbrīvotos no šīs saltās, ledainās sajūtas, viņa pastiepa roku.

—    Dodiet ampulas!

—           Ak vai, cik tās man dārgas! Bet ko tik nedarīsi tādas aktrises, Vācijas lepnuma, proti, jūsu dēļ, Marta! Jūs varat justies pilnīgi apmierināta, — patiesību sakot, jums tās tiek par velti.

—           Dodiet! — Marta atkārtoja skaļāk. Kempke nobijās, ka tūlīt sāksies histērija, un atskatījās, — kapteiņa Kotika viesus savā varā bija paņēmuši ceptie kartupeļi, neviens nepievērsa ne mazāko uzmanību Martai Lan- derei.

—    Ņemiet, — Kempke viņai iedeva mazu kartona kārbiņu. — Un iesim pie galda. Viņi mums neko neatstās, bet ceptie kartupeļi ir ļoti garšīgi.

—    Man negribas ēst. — Aktrise aši izgāja no ēdamistabas.

—    Dievs tēvs, cik burvīga smarža! — Kempke piegāja pie galda. — Sen neesmu ieelpojis tik kārdinošu smaržu.

•— Dievs tēvs, cik sen neesmu ieelpojis tik kārdinošu smaržu, — gandrīz tos pašus vārdus, celdams pie mutes mazu tasīti melnas kafijas, teica Arturs Verners, inženieris arhitekts, jau savus septiņdesmit gadus vecs gara auguma vācietis. Viņam ap kaklu kā mācītājam bija augsta, iecietināta apkaklīte un melna korekta kaklasaite. Bērzariņš sēdēja pie maza galdiņa viņam pretim. Līdzās, tikai vairāk malā, sēdēja tulks — tas pats kapteinis Staroverovs.

—    Jums garšo kafija? — komandants apjautājās.

—    Visi vācieši dievina šo dzērienu, — Verners atbildēja. Un ar nožēlu nolika uz galda tukšo tasīti, ar abām rokām pieglauzdams paretos, taču rūpīgi apcirptos sirmos matus. — Kafija — tā ir nedzirdēta greznība.

—    Nu, es domāju, ka stāvoklis drīz mainīsies. Divus vagonus kafijas jau ved šurp no Maskavas. To izsniegs uz kartītēm.

—    Jūs nevarat ne iedomāties, kas tā būs par vērtību, — Verners nopriecājās. — Ja vācietim, kurš mirst badā, ļautu izvēlēties starp maizes gabalu un malku kafijas, viņš lūgtu kafiju. To vajadzēs izsniegt ar sevišķi stingru precizitāti.

—    Domāju, ka par to būs jāgādā tieši jums, Vernera kungs, — Bērzariņš sacīja. Un arhitekts saspringa. Viņš apzinājās, ka Berlīnes komandants viņu nav uzaicinājis tālab, lai kopā padzertu kafiju. Un Verners bija gatavs piedzīvot visādus pārsteigumus, lai gan atšķirībā no daudziem vāciešiem viņam nebija ne mazāko baiļu no šīs tikšanās, viņš izturējās pilnīgi brīvi. Un kas viņam, vecam arhitektam, būtu ko bīties, ja dzīve jau ir tikpat kā nodzīvota, pie tam, viņaprāt, godīgi. Viņš nekad nebija sastāvējis nevienā partijā, bez godbijības un sajūsmas uzlūkoja Hitlera portretu. Viņš cēla mājas, bet tad bombardēšanas ugunīgais viesulis brāzās pār Berlīni, un darba kļuva aizvien mazāk un mazāk. Verners gribēja piedzīvot to laiku, kad pilsētu sāks atjaunot. Dažkārt viņš nodevās sapņiem. Sēdēdams patvertnē, arhitekts iztēlojās, kādu varētu izveidot Aleksandra laukumu, Berlīnes centru, cik vieglas un skaistas celtnes varētu uzbūvēt drupu vietā. Pavisam tuvu sprāga smagās bumbas, un arhitekts rūgti pasmaidīja — tikai vāji un bezdarbībai nolemti cilvēki nododas tādai tukšai fantazēšanai.

Tagad, kad Berlīnē bija iestājies klusums, viņa sapņi kļuva gan reālāki, gan arī grūtāk īstenojami. Neviens nezina, kad okupācijas varas orgāni iedomāsies atjaunot pilsētu un vai vispār gribēs to darīt. Varbūt atstās te visu drupās pēctečiem par mācību? Nākotne ir tīta neziņā.

Tiesa gan, Berlīne mazpamazām sāk atdzīvoties. Iedams uz komandantūru, Verners redzēja kādreizējās maiznīcas apgaismotās durvis Luīzes ielā. Pirms Pirmā pasaules kara, kad Verners vēl bija mazs zēns, māte viņam šai maiznīcā pirka vieglas, trauslas, ar cukuru un smaržīgu kanēli apkaisītas maizītes. Pati maiznīca, plaša un spoži apgaismota, zēnam šķita neaizsniedzamu, neticami gardu kūciņu, kliņģeru un sausiņu valstība, kuras gardumu garšu viņš skaidri atminas vēl sešdesmit astoņu gadu vecumā, — bērna atmiņa ir ietilpīga, tā sevī uzsūc visu, pat smaržas. Verners neizturēja un iegāja veikalā.

Tagad maiznīca, kura, kā par brīnumu, bija palikusi neskarta Luīzes ielas drupu vidū, vairs nelikās tik svēt- dienīga kā bērnībā. Arī maiznieks bija gluži svešs — varbūt mazdēls vai pat mazmazdēls tam vecajam, brangajam vīram, kurš uz kailā galvvidus nēsāja baltu, iecie- tinātu cepuri un kuram bija apaļi, sārti vaigi.

Maizniekam blakus stāvēja vēl viens vīrs, droši vien kontrolieris, tas nekustīgi stāv, skatās un klusē. Plauktos ir daudz maizes, tā ir parastā, pelēkā, un tomēr maize. Pie letes sastājušies rindā kādi trīsdesmit pircēji, galvenokārt sievietes. Viņas stāv disciplinēti, rokās viņām — maizes kartītes: kopš piecpadsmitā maija Berlīnē ir organizēta pārtikas piegāde. Pirmajā brīdī tas var likties brīnums. Verners zina, kā šis brīnums noticis, — komandantūrai nāca talkā visparastākie vācieši. Daļa no tiem bija atbrīvoti no koncentrācijas nometnēm, citi atgriezušies no ārzemēm. Dažkārt viņi sadūšojās atgādināt par sevi. Bez viņiem Berlīnes komandantam nemūžam nebūtu izdevies noorganizēt tirdzniecību veikalos. Kartītes izdod atbilstoši darba kategorijām, maizi no 300 līdz 600 gramiem, kartupeļus 400 gramus, putraimus 30—80 gramus, gaļu 20—100 gramus, taukvielas 7—30, cukuru 15—25 gramus. Maz? Bez šaubām, maz. Taču pārtikas devu izsniedz katru dienu, un četrdesmit piektā gada maijā tas nav nemaz tik viegli izdarāms. Dzīvot taču var!

Verners pastāvēja, paskatījās un izgāja no maiznīcas, kur tik kārdinoši smaržoja svaigā maize. Šī maiznīca it kā simbolizēja berlīniešu ciešanas un prieku. Pilnīgi skaidrs, ka pati komandantūra ilgi nevarēs nodarboties ar vāciešu apgādi, šīs rūpes tā nodos maģistram. Tad gan oberbirģermeistaram būs ko noņemties! Tas droši vien būs kāds no komunistiem, kuri aizbrauca uz ārzemēm, kad Hitlers nāca pie varas. Pēc tam viņi nokļuva Maskavā. Pie Staļingradas pa lieliem skaļruņiem, kas bija ierīkoti ierakumos, viņi centās pierunāt ielenktos vācu kareivjus padoties gūstā un tagad, protams, spēlēs pirmo vijoli Berlīnes maģistrāta orķestrī. Nu, ko tur lai saka, tas būs taisnīgi. Tie cilvēki, bez šaubām, ir godīgi. Un tieši no viņu vidus droši vien ievēlēs oberbirģermeistaru. Verners izgāja ārā no maiznīcas smaidošs — nav ko apskaust to nezināmo cilvēku. Berlīnes galvenajam priekšniekam neklāsies viegli.

Viņš bija atnācis pie Bērzariņa, nezinādams, kāds ir uzaicinājuma iemesls. Pāris mirkļu viņi viens otru vēroja un apmainījās ar diezgan banālām pieklājības frāzēm. Pēc tam atskanēja vārdi, ka derētu sevišķi stingri uzmanīt kafijas izsniegšanu un ka par to būs jārūpējas tieši Arturam Verneram. Un sirmgalvis saausījās.

—    Ko jūs ar to gribat ieikt, komandanta kungs?

—    Tieši to, ko pateicu. Es ielūdzu jūs šodien, lai ps jautātu: vai jūs nebūtu ar mieru ieņemt Berlīnes ober- birģermeistara amatu?

Verners neizrādīja savu lielo pārsteigumu. Viņš vienmēr bija mācējis savaldīties, un galvenais — viņš bija jau vecs un neatļāvās liekus pārdzīvojumus vai uztraukumus. Kādu brīdi viņš skatījās Bērzariņā nepārjautādams, jo paļāvās uz savu dzirdi. Un tomēr dzirdētais bija tik neiedomājams, ka vecais arhitekts izteica šaubas.

—    Man šķiet, ka tā nav diez cik piemērota kandidatūra, — viņš lēni sacīja, lai rastu iespēju mazliet apdomāties. — Jūs, protams, zināt, es nekad neesmu sastāvējis nevienā partijā.

—    Protams, es zinu to, — Bērzariņš piekrita.

—    Vai jums nešķiet, ka šai amatā derētu iecelt kādu no vecajiem komunistiem?

—    Manuprāt, Berlīnei pašreizējā stāvoklī būs labāk, ja oberbirģermeistara amatā būs arhitekts.

—   Jūs cerat, ka šo pilsētu sāks celt?

—    Nu, Berlīnes atjaunošana un, redzams, arī pārbūvē- šana — pilsēta nepavisam nebūs tāda, kāda bija pirms kara, — nesāksies ne pēc mēneša, ne ari pēc diviem. Taču domāt par to, iztēloties nākamo Berlīni vajag jau tagad. Ja zaudēsim laiku, to būs loti grūti atgūt.

—   Vai jūs stādāties priekšā, kādai vajadzētu būt Berlīnei? — Verners vaicāja ar īpašu ziņkāri.

—    Nē, — ģenerālis atbildēja, — es varu iedomāties, kāda tā ir bijusi. Bet, lai iztēlotos tās nākotni, es domāju arhitektūru, man trūkst fantāzijas. Un jūs, Vernera kungs, vai jūs varat iedomāties šīs pilsētas nākotni?

—    Varu, — Verners klusi atbildēja, un viņa acu priekšā drupu vietā atklājās plašas ielas, pacēlās augstas celtnes no betona un stikla, bez amerikāņu manierīguma, vāciski solīdas, lielas, gaišas.

—    Līdz šim Berlīne bija padrūma pilsēta, — Bērzariņš teica. — Neko darīt, prūšu galvaspilsēta. Tagad tās vietā ir galīga postaža. Un te nu ir vajadzīgs cilvēks, kurš aiz šīs postažas spētu saskatīt jaunās pilsētas veidolu.

—   Jūs cerat, ka tas varētu būt tieši es?

—    Ceru gan. Un dzīve rādīs, vai man būs bijusi taisnība.

—    Vai jūs saprotat, ka paies gadi, kamēr izdosies ķerties pie celtniecības?

—    Protams, uzreiz tas nav izdarāms. Izsalkuši cilvēki nejutīsies paēduši pēc sarunām par nākotnes arhitektūru. Toties, kad pienāks laiks pa īstam pievērsties arhitektūrai, jābūt gataviem konkrētiem plāniem.

—    Tad jau pilnīgi pietiktu ar pilsētas galvenā arhitekta amatu, nav nemaz jābūt tās birģermeistaram. Oberbirģermeistaram būs tik daudz neatliekamu darbu, ka neatliks ne piecas minūtes laika pārdomām par nākamajiem arhitektūras ansambļiem.

—    Tas ir atkarīgs no tā, kā tiks organizēts darbs, — Bērzariņš pasmaidīja. — Vācieši vienmēr ir izcēlušies ar savu organizētību.

—          Mēs ar daudz ko izcēlāmies un mīluprāt ticējām savai slavai, Pat noticējām, ka esam augstākas rases cilvēki. Un kā tas beidzās?

■— Vai jūs arī ticējāt, ka esat pārcilvēks?

•— Nē, nekad īpaši par to neesmu domājis. Teikšu jums atklāti, Bērzariņa kungs, jūsu priekšlikums pārsteidz mani.

«To gan nevarēja manīt,» ģenerālis nodomāja. Taču nebilda ne vārda, viņš uzskatīja, ka pienācis brīdis runāt Verneram.

—    Jā, es jūtos pārsteigts, — arhitekts turpināja domu. — Taču neslēpšu no jums — jūtos arī pagodināts. Mums, vāciešiem, ir daudz labu īpašību, bet iespējams, ka vēl vairāk ir sīku vājību. Tad nu viena no šīm vājībām ir ārkārtīga godbijība pret visādām uniformām un skanīgiem tituliem. Pie mums cilvēku, kurš kaut vai vienu dienu bijis ministrs, visu mūžu dēvē par ministra kungu, Es neesmu izņēmums. Teikšu jums vaļsirdīgi: man gribētos rast iespēju celt vai vismaz plānot šo lielo un, ja vēlaties zināt, skaisto pilsētu. Tāda izdevība negadās bieži, ne jau katram arhitektam paveras tāda iespēja. Bet, kolīdz iedomājos, cik daudz darba un, galvenais, kāds tieši tas būs oberbirģermeistaram, man kļūst baismi.

—    Jā, darba būs ļoti daudz, — Bērzariņš piekrita. — Jo vairāk tādēļ, ka komandantūra ar laiku norobežosies no administratīvajām problēmām. Vāciešiem, nevis padomju komandantam ir jāizlemj, kādai jābūt Berlīnei. Komandantūras uzdevums ir panākt, lai Berlīne kļūtu demilitāri- zēta…

—     … denacificēta un demokrātiska, — Verners pabeidza domu. — Šodien iznāca mūsu laikraksts «Tāgliche Rundschau». Šie vārdi tur tiek daudzreiz atkārtoti. Tie tagad skan tikpat kā dziesmas piedziedājums.

—    Pilnīgi pareizi, — komandants piekrita.

—    To es saprotu. Tur nav par ko strīdēties. Kas jums ieteicis mani? Jūs taču pats mani nebūsiet atradis?

—    Vācu biedri.

—    Savādi gan. Droši vien komunisti?

—    Jā, komunisti.

—    Vairāk nekā savādi.

—    Kāpēc tā? Viņi ir reāli domājoši un tālredzīgi politiķi.

—    Labi, — Verners teica, — tas viss šķiet dīvaini un neierasti, taču nav salīdzināms ar faktu, ka Hitlera nav pasaulē, bet Padomju Armija atrodas Berlīnē. Ja jau var

aprast ar tāda mēroga notikumiem un katastrofām, tad priekšlikums kļūt par oberbirģermeistaru nešķiet tik ārkārtējs. Vienu vai divas dienas es drīkstu apdomāties?

—          Protams. Lai gan, taisnību sakot, es negribētu zaudēt dārgo laiku.

—    Tas nozīmē, ka man jāatbild tūlīt?

—          Nē. Tomēr es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs nevilcinātos. Man šķiet, ka jūs būtu ļoti labs birģermeistars.

Verners apklusa un skatījās uz Bērzariņu caur savām biezajām acenēm, kas balstījās uz lielā, nu jau vecīgi smailā deguna. Nudien, viņam ļoti gribas pieņemt komandanta priekšlikumu un tikpat ļoti ir bail, ka netiks galā ar tik lielu uzdevumu. Galu galā ikvienam mūžā pienāk vissvarīgākais mirklis, kura dēļ viņš ir dzīvojis. īsti to spējuši izmantot tikai tie, kuri bijuši pietiekami stipri cilvēki un šī mirkļa cienīgi. Vai viņš ir stiprs cilvēks?

Uz šo jautājumu^viņam pašam gribētos zināt atbildi.

■— Ja jau esat padomājis par oberbirģermeistara kandidatūru, tad, iespējams, esat izraudzījies arī maģistrāta sastāvu?

—    Protams.

•— Vai drīkstētu ieskatīties, kādu jūs esat iecerējis Berlīnes maģistrātu?

—          Lūdzu, — sapratis arhitekta domu gājienu, Bērzariņš viesim pasniedza papīra lapu ar uzvārdu sarakstu.

—           «Oberbirģermeistars Arturs Verners,» — arhitekts izlasīja. — Tātad viss jau ir saskaņots?

—           Nē, tas ir uzmetums. Vēl visu var grozīt pašos pamatos.

Arhitekts nepārprotami juta: viņam negribas, ka pirmais vārds tiktu nomainīts. Viņš nevēlējās, ka citam uzticētu šo brīnišķo pienākumu — kaut vai vispārīgos vilcienos uzmest Berlīnes atjaunošanas plānu, pat tad, ja to neizdotos īstenot. Taču viņš, ne aci nepamirkšķinājis, sāka pārlasīt sarakstu:

—    «Oberbirģermeistara vietnieki. Kārlis Marons?»

—          Tas ir vecs komunists, strādnieku sporta biedrības «Fihte» bijušais vadītājs.

—          Jā. «Andrēass Hermass.» Vai tas būtu Veimāras republikas bijušais ministrs? Kristīgais demokrāts?

—   Jā.

—    «Pauls Švenks.» Vai bijušais landtāga deputāts?

193

—    Jā.

f- 1243

—           «Strādnieks Kārlis Sulce.» Nu, protams, bez strādnieka jūs nevarējāt iztikt.

—    Kā gan citādi, — Bērzariņš pasmaidīja.

—    «Zauerbruhs, Šeruns, Pīks.» Pīka dēls vai viņš pats?

—    Dēls.

—           «P. Būhholcs un E. Nortviks.» Kā gan te gadījušies mācītāji?

—    Berlīnē ir loti daudz dievbijīgu cilvēku.

—           «Landvērs, Vincers, Kellers, Orloni, Geške, inženieri Zīroks un Krafts.» Nu, Bērzariņa kungs, Berlīnes jaunajā maģistrātā, tikpat kā Noasa šķirstā, ir visu novirzienu pārstāvji.

—    Nav vienīgi fašistu.

—           Jā. Jūs tā gribējāt? Un pār visu šo politiķu, inženieru, zinātnieku un garīdznieku vadītāju jūs taisāties iecelt cilvēku, kurš nekad nav bijis nevienā partijā?

—          Man šķiet, ka tieši tādam cilvēkam būs visvieglāk vienoties ar visu partiju pārstāvjiem.

—    Nezinu gan, nezinu gan …

Bērzariņš skaidri redzēja, ka iespēja iesaistīties īstā darbā pēc ilgiem bezdarbības gadiem, kad Berlīnē neviens neko nav būvējis, aizvien vairāk aizrauj Verneru. Komandants necerēja, ka arhitekts tūliņ būs ar mieru, bet jau skaidri saprata, kāda būs atbilde. Pārāk grūti atteikties, jā radusies izdevība ne tikai sapņot, bet arī savu senloloto sapni īstenot betonā, stiklā un tēraudā.

—           Domāju, ka jūs jau zināt, ko es atbildēšu, — Verners klusi sacīja. — Tomēr, ja atjausiet, es vēl apsvēršu. Nē, nē, tas nebūs ilgi, rīt viss jau būs skaidrs.

Un, pamanījis Bērzariņa mazliet vīlušos skatienu, piebilda:

—          Man ir jāaprod ar negaidīto domu un pareizi jānovērtē savi spēki, man pašam ir jāsaprot, vai es spēju būt Berlīnes oberbirģermeistars. Tagad tas ir ļoti grūti. Berlīne atgādina smagi ievainotu cilvēku, un visai pasaulei ļoti gribētos zināt, vai tā mirs vai izdzīvos.

—    Izdzīvos, — komandants teica.

—          Tikai nav zināms, kāda tā izskatīsies pēc ievainojuma sadziedāšanas. Par to man gribētos padomāt.

—    Ļoti labi. Tātad savu atbildi pateiksiet rīt.

—          Vai jūs vēl ar kādu runājāt? — Verners greizsirdīgi noprasīja.

—          Nē, Vienā laikā saderēt divus līgavaiņus būtu aplama politika.

—   Pilnīgi pareizi, — arhitekts atviegloti piekrita.

—    Vai vēl tasi kafijas?

—    Paldies, nē. Es jau tāpat šonakt nespēšu aizmigt. Ja sadzeršos par daudz kafijas, galīgi sajukšu prātā.

—    Nu tad vēlu jums visu labu. — Bērzariņš piecēlās no krēsla.

—    Uz redzēšanos. — Un Verners izgāja no kabineta. Uz ielas viņš apskatīja drupas. Un varbūt pirmo reizi pēc ilgiem laikiem viņš tās neuzlūkoja kā kara, nelaimes un posta zīmi, bet gan kā celtniecības materiālu, no kura liela dala ir izmantojama. Arhitekts aizgāja līdz labi pazīstamajai maiznīcai un pēkšņi pieķēra sevi pie domas, ka skatās uz to gluži citādām acīm. Tagad veikals vairs neatstāja patīkamu iespaidu, tikai svaigās maizes smarža likās tikpat kārdinoša. Uz grīdas — dubli, izgāztajai sienai aizvilkts priekšā kaut kāds brezenta gabals, pats maiznieks, liekas, savas piecas dienas nav skuvies… Būs jāieved kārtība ..»

Nez kāpēc Verners jau jutās kā Berlīnes oberbirģer- meistars, lai gan vēl nebija devis jāvārdu Bērzariņam. Tātad viņam pašam šis jautājums jau ir izlemts? Nē, atbildi vajadzēs pateikt rīt… Vai viņš nemaldina sevi ar sapņiem par jaunās stikla un betona Berlīnes celšanu? Kamēr novāks šīs dmpas, paips ilgi gadi, bet viņam pašam jau ir sešdesmit astoņi… Nu, un kas par to? Vai būtu jāatsakās no sava sapņa tikai tāpēc, ka tas radies vēlāk, nekā būtu gribējies?

Metro jau darbojas. Visas līnijas gan vēl ne, un tomēr metro darbojas. Bet tas ir Bērzariņa sapieru un metro- strādnieku, nevis Artura Vernera nopelns. Ko gan lai viņš rīt atbild? Vai tad vēl nav skaidrs, ko? Tas taču ir gluži skaidrs, ka viņš piekritīs. Nav skaidrs kāds cits — daudz svarīgāks jautājums: kāda būs Vācija? Viņam to ļoti gribētos zināt. Par Vācijas nākotni ir vērts padomāt.

Lai nu tā būtu kāda būdama, Berlīni tik un tā vajag atjaunot, un berlīnieši ir jāglābj no bada. Tāda ir viņa visciešākā pārliecība, un tādēļ neklājas atteikties no darba.

7*

Tais dienās jautājums «Kāda būs Vācija?» satrauca ne tikai Berlīnes nākamo birģermeistaru. Par Vācijas nākotni domāja gan Maskavā, gan Vašingtonā, gan Berlīnē. , Ģenerāļi cītīgi, varbūt pat pārāk cītīgi pētīja Eiropas karti.

195

Un, protams, šis jautājums netika pirmo reizi cilāts kapteiņa Kotika viesistabā. Sākumā to visādi maskēja, it kā bīdamies saasināt attiecības. Taču īlenu maisā nenoslēpsi, tik un tā izdursies cauri. Flāzers noēda savu tiesu kartupeļu, aizsmēķēja pīpi, kas bija piebāzta ar kodīgu Kremenčugas mahorku, dziļi ievilka dūmu un, it kā juzdamies atbildīgs par pasaules likteni, svarīgi jautāja:

—    Kapteiņa kungs, jūs droši vien esat komunists un tāpēc jums jābūt labi informētam. Es saprotu, ka saruna ir priekšlaicīga, visi vēl ir kara niknuma pārņemti, kaislību varā, un par tālāko nākotni domā tikai nedaudzi. Taču man ļoti gribētos zināt, kā jūs, rakstnieks (starp citu, es lāgā nesaprotu, kā rakstnieks var būt kādas partijas biedrs, bet galu galā tas uz mani neattiecas), iedomājaties Vācijas nākotni?

—    Man šausmīgi noriebušās politiskas sarunas, — Rozamunde iebilda.

—    Man arī tās ir līdz kaklam. — Kempke norūca, košļādams kartupeļus.

—    Tagad vajag strādāt, nevis runāt, — noteica Zonnenbahs. — Ja Berliņē izcelsies epidēmija, tad Vācijai vispār nebūs nākotnes.

Kapteinis pārlaida skatienu saviem viesiem. Tagad viņam bija skaidrs priekšstats par katru no viņiem. Viņi visi bija ļoti dažādi, taču viņus vienoja vēlēšanās zināt savas zemes nākotni, un atbildēt uz šo jautājumu klājas — ja ne tieši, tad tēlaini. Un tāpēc Kotiks sacīja:

—   Es atcerējos kādu interesantu gadījumu. Varbūt tā nebūs tieša atbilde uz jūsu jautājumu, bet, iespējams, tā radīs zināmu skaidrību. Klausieties. Četrdesmit ceturtā gada pavasaris. Ļoti agrs pavasaris. Notiek mūsu karaspēka uzbrukums Ukrainā. Zābaki stieg dubļos tā, ka reizēm ar rokām jārauj ārā. Divi mūsu vezumnieki, parasti kareivji, ratos ved patronas. Ratos iejūgti divi stipri, brangi baroti zirgi, bet virzās uz priekšu ļoti lēni, jo celi izmirkuši un kājas stieg dubļos. Krūmos kaut kas sakustas. Kareivji grib pieiet klāt — pretim cērtas automāta kārta, svilpo lodes, kapā nost zariņus. Viens no kareivjiem met granātu, bet tik tālu neaizmet. Taču vācietis uzslējās kājās un paceļ rokas. Izrādās, ka viņš atpalicis no savējiem un cerējis naktī pāriet frontes līniju. Viens no kareivjiem saka: «Ivan, šauj viņu nost, lai nemaitā mūsu zemi. Varbūt tieši viņš ir mana tēva slepkava.» — «Nē, » atbild otrs, «gustekņus nedrīkst šaut nost, atbruņosim viņu, un lai nāk pakal vezumam.» — «Nu, lai nāk ar,» piekrīt pirmais. Viņi atņem vācietim automātu un iemet ratos, paši sēž tajos un brauc tālāk: divi zirgi velk ratus ar patronām un kareivjiem, ratiem nopakaļ streipujo vācietis, ar pūlēm vilkdams kājas pa dubļiem, sviedriem noplūdis. Bāls kā nāve, grūti pavasari brist pa melnzemi. Vezumnieks skatās, skatās uz viņu un beidzot saka: «Vai zini, Ivan, ja jau nenošāvām viņu, lai kāpj ratos. Kādēļ gan lai cilvēks velti mokās?»

Kotiks apklusa, un istabā kādu brīdi valdīja klusums. Visi it kā pārdomāja kapteiņa vārdus, pūlēdamies apjēgt tos. Vācieši saprata: tur patiesi ir ko padomāt. Viņi tikai nezināja, ko tādā situācijā klātos sacīt.

—    Tātad jūs domājat, — piesardzīgi ierunājās Hanss Flāzers, — ka Vācija kādreiz tomēr iesēdīsies cilvēces ratos? Vai esmu jūs pareizi sapratis, vai es nemaldos?

Kotiks nepaspēja atbildēt, jo istabā atkal ienāca Marta Landere. Aktrise bija prom tikai pāris minūšu, taču pa šo laiku viņa bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Visa sa- springusi kā uzvilkta stīga, acīs slimīgs, pat bīstams mirdzums, kustības asas, uzsvērtas. Likās, ka viņa būtu pastiepusies garāka, stāvās rievas ap lūpām bija izzudušas, un seju it kā apstaroja iekšēja gaisma. Pirmajā mirklī kapteinis pat nespēja aptvert, kas noticis, un nopriecājās, redzot tādu krasu pārmaiņu. Taču visai drīz izjuta vilšanos.

—    Brīnišķīgs notikums, — dzijā krūšu balsī ierunājās Marta, kura acīmredzot bija visu dzirdējusi. — Skatieties uz mani! Es esmu Vācija. Iereibuši ielasmeita, kas iedomājusies, ka ir pasaules valdniece. Skatieties uz mani!

Un viņa gāja cauri istabai, vieglā gaitā, strauji kā dejodama un šūpodama rokas nedzirdamas mūzikas taktī, mūzikas, kura tobrīd skanēja visā viņas būtnē.

Profesors Zonnenbahs uzreiz visu saprata un pateica asā tonī, kā dodams komandu:

—   Marta, tūliņ izbeidziet šo teātri!

Taču aktrisi vairs nebija iespējams apturēt. Viņa atkal kā vēja brāzma traucās pāri istabai, iesmējās un apstājās viņa priekšā.

—    Ko jūs dusmojaties, profesora kungs? Nožēlojat, ka vairs nedzirdēsiet par šīs ielasmeitas mīlas dēkām? Tenkas par viņas mīlas sakariem ar ministriem un reihsfīre- riem? Jums vēl būs izdevība to visu uzzināt. Marta Landere vēl piespiedīs visus runāt par sevi.

Viņa tobrīd sev likās daiļā, ļauna un stipra. Viss viņai šķita iespējams un izdarāms. Viņa apjauta: jo lielāks šis uzbudinājums, jo dziļāks un bēdīgāks būs kritiens pēc tam, taču par to šobrīd negribējās domāt. Profesors — apņēmības pilns — piecēlās, piegāja viņai klāt, satvēra stingri aiz rokas.

—    Kur jūs dabūjāt morfiju?

—    Ko nozīmē — kur? Vai tiešām jūs domājat, ka Martai Landerei tas nebija krājumā?

Viņa vēlreiz izgāja cauri istabai, un tikai tagad īsti varēja redzēt, cik viņa slaida, skaista un stalta. Viņa apstājās netālu no galda, pārlaida visiem skatienu un ar dziļu pārliecību sacīja:

—    Par Vācijas nākotni nav ko raizēties, kungi. Tā ir drošās rokās. Komandants Bērzariņš ar savu motociklu braukā pa pilsētu, un mīkstās, baltās berlīnietes viņu taisni vai dievina: «Ak, ģenerālpulkveža kungs!» Tagad Berlīnes liktenis ir atkarīgs no tā, cik padomju varai ir tādu Bērzariņu,

Martas balss skanēja pilnīgi sakarīgi. Zonnenbahs pat izbrīnījās par viņas domu precizitāti. Un noteica:

—    Domāju, ka padomju varai ir daudz tādu Bērzariņu.

—    Tieši tāda neviena cita nav. Bērzariņš ir un paliek Bērzariņš — tas izsaka visu. Bet viņam līdzīgu laikam gan ir daudz. Un tāpēc iereibušajai ielasmeitai, pašreizējai Vācijai, gribot negribot būs labi jāpadomā, kā dzīvot tālāk.

—   Marta, man nepatīk jūsu vārdi, — Kempke iebilda.

—    Še tev nu bija, jūs arī ierunājāties par politiku! — Marta zobgalīgi novilka. — Vai jūs domājat, ka man pašai patīk? Domājat, ka ir patīkami redzēt Vāciju ieskurbušas ielasmeitas izskatā? Mēs visi pārāk ilgi esam sev melojuši. Augstākā rase! Pārcilvēki! Pasaules kundzība! Un kur esam nonākuši? Mēslu bedrē! Pasteidzieties iz- rausties ārā no tās un iekāpt ratos, ja jūs tajos vēl ņem pretī…

Kapteinis Kotiks ar interesi klausījās Martā. Šī bija pirmā reize, kad viņš dzirdēja patiešām atklātu valodu, kuru neierobežoja ne labais tonis, ne vācu dzelzs disciplīna. Vārdi lauzās Martai no krūtīm kā dūju bars no sprosta, un tos nevarēja ne notvert, ne apvaldīt. Nebija zināms, kur viņa ņēmusi morfiju. Taču klātesošajiem šobrīd atklājās gluži svešas viņas rakstura īpašības un klausīties viņā bija bezgala interesanti.

Kotiks agrāk nez kāpēc nebija iztēlojies, kāda Marta bijusi uz skatuves. Nē, laikam gan tāda ne. Šī vairs nav spēle, šī ir īstā dzīve, kas ne vienmēr ir tīkama — tur ir bads un netīrība, līķu smaka —, un tomēr tā ir dzīve.

Istabā ienāca nopietnas atbildības sajūtas pārņemtā Taņa. Viņa nosodoši paskatījās uz viesiem, uz satraukto Martu un sausi teica:

—    Biedri Vangel, jūs lūdz pie telefona.

—    Kā tas ir zināms, ka jūs esat šeit? — Rozamunde kļuva nemierīga. — Mūs novēro?

—    Ir gan liela vajadzība pēc mums! — Marta Landere atcirta,

—    Es pasacīju, kur būšu vakarā, — Vangels paskaidroja. Viņš izgāja priekšnamā, kur uz maza galdiņa stāvēja tālruņa aparāts, un cieši pievēra durvis.

—    Valsts noslēpumi kā Madrides karaļa galmā. — Rozamunde Flāzere paraustīja plecus.

—    Pilnīgi iespējams, ka viņam ir arī valsts noslēpumi, — Marta risināja tālāk sarunas pavedienu. — Pirmajā brīdī var likties, ka mēs, vācieši, visi esam vienādi, no vieniem māliem veidoti un Šprē upē kristīti. Taču izrādās, ka Vangels nav mums līdzīgs, viņš ir no citiem māliem taisīts. Viņš bija ieslodzīts koncentrācijas nometnē, labi pazīst nometnes viras garšu un tomēr ir saglabājis Ļeņina pēcnāves masliu!

—    Es ari neesmu izkalpojies Hitlera priekšā, — jau kuro reizi Flāzers atkārtoja. — Es klusēju.

—    Nu, nav nekāds lielais nopelns klusēt un kabatā rādīt pigu, — Marta nesaudzīgi izteica savu spriedumu, vairāk domādama par sevi nekā par viņu. — Mēs klusējām, bet Vangels rīkojās. Viņa dzīvei ir jēga, viņš var vāciešiem atklāti skatīties acīs, bet es nevaru. Esmu zaudējusi pašcieņu. Iespējams, ka tas ir vissāpīgākais, un es nezinu, kā lai to atgūstu.

—    Ar varoņdarbu, tikai ar izcilu varoņdarbu, — nozīmīgi sacīja Kempke. Marta paskatījās uz viņu, pat gribēja kaut ko teikt, taču aprāvās. Ko gan viņa var darīt? Kā nu prazdama viņa savu likteni ir izlēmusi. Lai katrs pats izlemj savu likteni, viņa te nevienam nespēj līdzēt.

Vangels ienāca istabā priecīgi satraukts un pilns enerģijas. Taisni brīnums, cik ļoti cilvēks var pārvērsties tik īsā brīdī. Un pat pēc skata it kā jaunāks kļuvis…

—    Zvanīja no Vilhelma Pīka sekretariāta, — viņš pavēstīja.

—    Vai tad Vilhelms Pīks jau atbraucis? — Zonnenbahs vaicāja.

—    Vēl ne, bet viņa sekretariāts jau ir te.

—    Jūs jau aicina kāpt ratos? — Marta jautāja zobgalīgi, bet arī ar lielu interesi.

—    Kādos ratos? — Vangels pārjautāja. — Ak tā, es biju galīgi piemirsis. Nē, mani aicina iejūgties mūsu pašu ratos, organizēt antifaš-istiskās, demokrātiskās inteliģences savienību — «Kulturbund». Tā apvienos māksliniekus, rakstniekus un aktierus. Marta, vai gribat tūliņ braukt man līdzi? Jūs varētu man krietni vien palīdzēt …

—    Kas? Es?

—   Jā, tieši jūs.

—    Vai jūs esat pie pilna prāta? Anti fašistiskā, demokrātiskā inteliģence! Un jūs aicināt mani?

—   Jā, aicinu.

—    Jūs gribat, sakompromitēt savu organizāciju jau pašā sākumā? Nu kas es par antifašisti?

Viņa iesmējās līksmi, uzsvērti skali un nepavisam ne histēriski, bet tieši tā, kā pieredzējuši aktieri smejas uz skatuves.

Un kapteinis Kotiks nodomāja, ka sirdī viņai šobrīd valda īsta elle.

—    Man pirmoreiz pēc kapitulācijas ir tik jautri, — viņa pavēstīja.

—    2ēl, — Vangels klusu sacīja. — Man nez kāpēc šķita…

—    Nē, tas ir bijis maldīgs iespaids. Un es neiešu jums nekur līdzi. Bērzariņš jau atjāvis man izbraukt uz Zviedriju. Tagad viss atkarīgs no tā, kad noformēs dokumentus. Ir apsolīts no Stokholmas atsūtīt lidmašīnu. Šajos laikos droši vien tas nav tik vienkārši, taču šī lidmašīna atlidos. Un es mījuprāt apmetīšos klusajā, mierīgajā Stokholmā, kur man ir tik daudz draugu un kur nekad neaizklāja logus.

Marta piepeši bija kļuvusi runīga. Un Kotiks iedomājās: aktrise pirmām kārtām vēlas pārliecināt pati sevi, ka viņas lēmums uz visiem laikiem atvadīties no Berlīnes un Vācijas ir vienīgais pareizais. Bet varbūt viņai sirdi nekas nenomāc? Varbūt kapteinis Kotiks vēlamo notur par esošo, kā ar mums bieži notiek? Lai nu par ko, bet par antifašisti Martu patiešām būtu visai grūti nosaukt. Un tomēr viņam nez kāpēc šķita…

Laikam Vangelam ari bija šķitis, tātad ne tikai Kotiks bija tādās domās…

—    Zēl, ļoti žēl, ka jūs nevēlaties mums palīdzēt.

—    Kam jums? Jūs par sevi jau runājat daudzskaitlī? — Nav zināms, par kuru — par Vangelu vai pati par sevi — zobojās Marta.

—    Acīmredzot es tur nebūšu viens, — gleznotājs atturīgi teica. — Ļoti žēl. Visu labu, kungi. Ļoti žēl…

Viņš palocījās, vēlreiz uzmeta skatienu Martai un izgāja ārā.

Istabā ,kādu brīdi valdīja klusums. Pēc tam Marta, nevienu tieši neuzrunādama un skatīdamās pa logu uz platānas lapām, domīgi sacīja:

—    Man arī žēl. Cik viss ir dīvaini… Esam ciemos pie līksma, inteliģenta kapteiņa, dzeram tēju, runājamies, ēdam gardu konservētu mēli, bet man šķiet, it kā es būtu nonākusi neapdzīvotā salā. īstā dzīve rit kaut kur tālu no manis…

—    Kāpēc tevi neuzaicināja dibināt «Kulturbund»? — Rozamunde ar skaudību vaicāja savam vīram. — Lai nu kuram, bet tev gan bija pilnas tiesības uz šo godu! Tu nekad neesi cildinājis Hitleru un viņa kliķi.

—    Un ļoti labi, ka nav aicinājuši, — prozaiķis vienaldzīgi atteica. — Tas man neder. Mans pienākums ir rakstīt grāmatas.

Zonnenbahs beidzot paņēma no pannas atlikušos kartupeļus, ar apetīti sagremoja tos un norija.

—    Nē, Marta, es nedomāju vis, ka dzīve paiet mums garām. Mani, piemēram, tā mētā kā skaidu.

—    Ļoti tēlains un pareizs atzinums, — aktrise piebilda. — Taču jūs esat gluži kas cits. Jūs cīnāties pret epidēmijām, godātais nākamais maģistrāta locekli, jūs rūpējaties par Berlīnes sanitāro stāvokli. Jums darba ir atliku likām. Flāzeru jau nodarbina viņa jaunā grāmata.

—    Mani vēl nekas nenodarbina, — rakstnieks apstrīdēja.

—    Nav tiesa, jūs par to domājat, lai gan baidāties pat sev atzīties. Bet es? Kas notiek ar mani?

—   Jūsu liktenis ir jūsu pašas rokās. Pašreiz ikviens vācietis pats izlemj savu likteni. — Zonnenbahs paskatījās uz Martu. .

—    Un vēl viņam mazliet piepalīdz komandants Bērzariņš. Man tāds ceļš neder. Ko es varu? Ko es varu? Esmu vairs ne visai jauna (negribas teikt «veca»), notramdīta, nervoza aktrise, no kuras atlicis tik vien kā slavenais vārds. Un to jau ari itin drīz aizmirsīs. Bērni, kas piedzims un uzaugs pēc kara, par Martu Landeri teiks: «Kādreiz bijusi tāda aktrise, stāsta, ka esot pat talantīgi spēlējusi, bet tagad tas vairs nav interesanti.» Ko es varēju darīt?

—    Jūs varējāt iet kopā ar biedru Vangelu, — saudzīgi teica Kotiks, saviem vārdiem nepiešķirdams īpašu nozīmi.

Marta paskatījās uz viņu, pūlēdamās uztvert viņa domu, nesaprata un piepeši eksplodēja, visu uzbudinājumu un neapmierinātību izgāzdama uz viesiem. Viņa pat pakāpās pāris soļu atpakaļ kā ieskrējienam un tad laida vaļā:

—    Arā visi no šejienes! Diezgan esat rijuši mūsu nacionālo ēdienu — ceptos kartupeļus! Ejiet strādāt, vākt nost drupas! Atjaunojiet Berlīni! Vācija gaida!

Šobrīd viņa izskatījās uzkrītoši skaista. Taču Kotiks kļuva nemierīgs:

—    Martas kundze, lūdzu, izbeidziet tādas runāsi

—   Jūs arī man pavēlat? — viņa negaidot saniknojās.

—    Es neko nepavēlu, taču tie ir mani viesi. Atvainojiet, dāmas un kungi.

—    Nu, protams, tie ir jūsu viesi! — triumfēja Marta. — Pie visiem velniem!

Viņa it kā aizlūza, mirdzums acīs apdzisa. Viņa sašļuka, bezspēcīgi atkrita krēslā un palika tur kā liels, bezveidīgs apvalkātu drēbju vīstoklis.

—    Atvainojiet, — viņa sacīja. Un apklusa. Iemiga vai iegrima nemaņā — nav zināms.

Pēc šī dusmu uzliesmojuma viesi jutās neveikli, viņi atskārta, ka tējas dzeršana ievilkusies pārāk ilgi. Un nodomāja, ka Martas vārdos slēpjas sava jēga. Neklājas ar savu klātbūtni apgrūtināt kapteini, jo gan rīt, gan parīt atkal būs jānāk šurp.

Zonnenbahs pameta acis pulkstenī un iedomājās, cik daudz darba viņam šodien vēl medicīnas skolā, — tur uz laiku bija apmetusies «sanitārā stāvokļa grupa», kurai tuvākajā nākotnē bija jākļūst par maģistrāta veselības aizsardzības nodaļu.

—    Mums tiešām ir laiks doties projām, Kempke, — viņš sacīja. — Rīt es precīzi pateikšu, kurā iecirknī jums būs jāstrādā.

—    Es jau sen esmu gatavs. — Kempke uzslējās kājās.

Tad arī Flāzers paskatījās uz sievu, pēc tam pameta

#

ļ

acis pulkstenī un konstatēja, ka viņu ciemošanās Ilgst jau kādas četras stundas. Lai gan vēl ļoti gribējās iedzert tēju, viņš atrada sevī spēku pateikt:

—   Rozamunde, kā tu domā, vai arī mums nebūtu laiks iet?

Sievai arī diez kā negribējās atstāt šo māju, kur bija tik ērti, varēja remdēt izsalkumu un, galvenais, bija tik mierīgi. Taču viņa labi saprata katru vira intonāciju un tūliņ piekrita viņam.

—   Vai jums nebūs iebildumu, — viņa pajautāja Kotikam, — ja es paņemšu līdzi pāris sviestmaižu? Naktī Hansam noteikti sagribēsies ēst.

Pirmskara laikos tā būtu bijusi nepiedodama nepieklājība. Taču tagad visi priekšstati bija pilnīgi mainījušies, un kapteinis Kotiks nejutās izbrīnījies — viņi visi ņēma kaut ko līdzi.

—   Protams, ņemiet, Rozamundes kundze. Taņa, esi tik laipna, atnes papīru. Ņemiet taču, viesus neklājas laist projām tukšām rokām.

Taņa atnesa papīru un veikli, kā to bieži bija darījusi, ietina sviestmaizes, tad, nebilduši ne vārda, izgāja ārā.

—   Kungi, ņemiet, lūdzu, — Kotiks aicināja, — nekautrējieties,

—   Ak, mēs jau nemaz nekautrējamies, — Zonnenbahs atteica. — Mūsu stāvoklī tas būtu vairāk nekā smieklīgi.

—   Vai jums ir tāda paraža? — joprojām juzdamās neveikli, Rozamunde pārjautāja, apveltīdama namatēvu ar eņģeļa smaidu.

—   Protams, mums ir tāda paraža, — kapteinis smējās. — Kungi, man būs liels prieks rītdien jūs atkal redzēt.

—   Diez pa kuru laiku jūs dienat savā dajā? — piepeši painteresējās Flāzers.

—   Arī tam vēl atliek daudz laika. Starp citu, kā, protams, būsiet ievērojuši, karš jau beidzies. Drīz armija vispār paliks bez darba.

Rozamunde Flāzere iesaiņoja sviestmaizes, pat pārsēja ar aukliņu un nostājās pie durvīm. Tad pēkšņi paskatījās uz Martu Landeri un izbrīnījās, kā gan visi piemirsuši aktrisi.

—   Marta, jūs nāksiet vai paliksiet?

Atbildes nebija. Rozamunde uzmeta ašu skatienu vīram, pēc tam namatēvam, paraustīja plecus un gāja uz durvīm.

—    Uz redzēšanos, kapteini.

Priekšnamā izcēlās kņada, kā tas parasti mēdz notikt, kad reizē iet projām lielāka cilvēku grupa. Liekas, ka vēl nav pateikts kas svarīgs, un vairs nevar atšķirt, kurš saka «uz redzēšanos», «paldies», «līdz rītam». Pēc tam noklaudzēja durvis, un viss noklusa. Kapteinis Kotiks atgriezās ēdamistabā. Bija tikai novakare, katrā ziņā vēl atnāks ciemiņi. Viņš pārlaida skatienu istabai — galds tīrs. Taņa jau paspējusi visu nokopt, viņai nav jāatgādina. Istabas kaktā vīd Martas Landeres nekustīgais stāvs Atpūtas krēsls ir milzīgs, un viņa galīgi tajā iegrimusi, pavilkuši sev apakšā kājas. Varbūt guļ. Miegs viņai ir labākās zāles. Apsegt viņu ar kaut ko vai ne? Laikam gan derētu apsegt — lai gan ir maijs, vakars liekas dzestrs. Kotiks paņēma plānu trofeju segu — Marta pat nepakustējās. Cik jauki, ka mājā valda klusums. Kapteinim Kotikam Bērzariņa uzticētais uzdevums neliekas viegls. No pirmā skata viss šķita daudz vienkāršāk.

Kapteinis piegāja pie loga, aiz kura jau biezēja krēsla, un paskatījās uz kuplo ceriņkrūmu. Mājas bijušajiem saimniekiem laikam ļoti patikušas puķes. Kad viņi atgriezīsies, māja jau būs tukša. Kapteiņa Kotika darbs nav mūžīgs.

Klusums. Var sadzirdēt, ka virtuvē no slikti aizgrieztā krāna pil ū^ens. Lihtenberpā ūdensvads jau darbojas. Kapteiņa viebi ir sarežģīti un, lai gan ne vienmēr saprātīgi, taču ļoti interesanti cilvēki. Kas par cilvēku ir nākamais vācu neiroķirurģijas cerība ārsts Kempke, tā uzreiz nemaz neizdevās izprast.. Taču viņu atvedis pats Zonnenbahs, tātad rekomendācija ir droša, un nav ko raizēties.

Kotiks stāvēja, skatījās pa logu, aiz kura aizvien vairāk biezēja tumsa, un domāja par to, ka nākamās grāmatas lappuses it kā pašas pašķiras viņa priekšā. Nekas nav jāizgudro, spēj tikai pierakstīt…

—    Vai zināt, kaptein, tas ir zemiski, — aiz viņa muguras atskanēja zema, labi nostādīta un gluži mundra Martas Landeres balss.

Kotiks pagriezās pret viņu. Tumšais siluets krēslā joprojām palika nekustīgs. Kapteinis paspēra soli uz durvju pusi, pacēla roku, lai iedegtu elektrību.

—    Nevajag gaismu, — Marta sacīja, — parunāsim tāpat pustumsā. Man patīk krēsla. Es gribu jums pateikt — tas ir zemiski.

—   Kas ir zemiski? — Kotiks pirmajā brīdī nesaprata.

—    Tas viss, ko jūs darāt. Jūs domājat, ka jums izde- devies kādu apmānīt? Nekādā ziņā.

—   Par ko jūs runājat?

—    Par visu šo te. Atsevišķa māja, ēdamistabā klāts galds, trīsdesmit četrdesmit viesu dienā. Kurš to visu izdomājis? Bērzariņš?

—    Nē, es pats.

—    Nav tiesa, Volodja, šo nekrietnību jūs neesat izdomājis. Materiālā apgāde jums nebūtu pa kabatai. Aiz tā visa skaidri manāma komandanta gudrā vadība.

Volodja Kotiks apskaitās.

—    Atvainojiet, Landeres kundze, — viņš savaldīgi teica, un tieši šī savaldība bija pirmā dusmu pazīme, — bet es nesaprotu, kas te būtu zemisks. Būtu zemiski, ja es par maizes riecienu prasītu, lai sieviete guļ ar mani. Zemiski, ja dotu kilogramu sviesta un prasītu par to noslepkavot cilvēku. Berlīnē jau ir bijuši tādi gadījumi. Nacisti slepkavo savus kādreizējos labākos draugus, lai netiktu atmaskoti. Tas ir gan noziedzīgi, gan zemiski. Bet kādā ziņā zemisks esmu es? Es neko no saviem viesiem neprasu. Esmu rakstnieks, man jāredz pēc iespējas vairāk cilvēku. Man ir milzum daudz iespaidu… Es vācu materiālu grāmatai…

—    Nav tiesa, Volodja. Kāpt gan varbūt tā tomēr ir taisnība, taču ne gluži. Varbūt maza daļiņa patiesības. Pašlaik jūs vismazāk domājat par savu grāmatu.

—    Kas tur zemisks? Cilvēki nāk ciemos, es no viņiem neko neprasu un, patiesību sakot, pat neizprašņāju viņus.

—    Pilnīgi pareizi. Un tas ir tas nekrietnākais. Jūs neko neprasāt, neko nevaicājat, tikai šad tad izstāstāt kādu atgadījumu un visu laiku spiežat domāt un domāt.

—    Nu, man gan neliekas, ka Rozamundes kundze šovakar kaut uz mirkli būtu iegrimusi domās, — Kotiks tumsā pasmējās. Viņa augsto, jauneklīgi slaido stāvu aktrise tumsā redzēja kā melnu siluetu uz zilganā loga fona.

—   Viņa vispār nav spējīga domāt, bet Flāzeru jūs jau esat piespiedis padomāt. Jūsu piemēri ir primitīvi. Tur viss ir skaidrs, par maizes riecienu — liekas gultā, par kilogramu sviesta — šauj. Nav ne jādomā, ne jāattaisno sava rīcība. Tur viss ir skaidrs, apstākļi un cilvēki piespieduši tā rīkoties, un citas iespējas nav. Un ne par ko nav jālauza galva.

—    Neviens jūs nespiež neko darīt.

—    Protams, nespiež. Jūs pat apsedzāt mani ar segu, ar mūsu, vācu, segu^Jcura vēl mazliet ož pēc pulvera un karavīra sviedriem. Jūsuprāt, par šo segu un par jums nav jādomā? Un Berlīnes komandants ģenerālis Bērzariņš to visu lieliski zina. Tieši viņš jums un vēl dažiem cilvēkiem uzdevis uzņemt ciemiņus.

—    Ticiet man, Landeres kundze ■..

—    Nevajag, Volodja. Jūs neprotat melot, un vispār visa šī māja, virtuve un ēdieni galdā — itin viss ir baltiem diegiem šūts.

—    Ēdienus un mājas nevar šūt, — kapteinis mēģināja jokot.

—    Labi, — aktrise atmeta ar roku, — nepiesienieties vārdiem, es krievu teicienus reizēm pasaku nevietā. Bet par to nav runa.

—    Par ko tad?

■— Kā jums patīk amerikāņu iekonservētā mēle no vācu noliktavas, kuras produktus esat paņēmis kā trofeju? Nemāniet sevi, Volodja, jūsu viesi un arī es kopā ar viņiem tikai izliekamies, ka neko nesaprotam. Vai jūs nedomājat, ka sirdī viņi smej par jums?

—    Nē, nedomāju vis, — Kotiks bija pārliecināts. — Un, ja arī smej, man tas ir gluži vienaldzīgi. Tik un tā viņi saprot, ka mēs palīdzam viņiem palikt dzīviem šajā neiedomājami sarežģītajā bada laikā, turklāt neprasot nekādas saistības. Un tas ir galvenais. Vajag, lai viņi izlemj savu likteni un savu nākotni, nedomājot par badu. Viņi ir cilvēki, Landeres kundze, un cilvēki ir jāciena.

—    Tas, protams, ir Bērzariņa formulējums.

—    Jā, viņa. Teikšu vēl vairāk: pilnīgi iespējams, ka starp maniem viesiem gadās bijušie nacisti, kuri vēl joprojām dievina Hitleru.

—    Par ko jūs runājat? — Marta kjuva nemierīga.

—    Es nedomāju nevienu konkrēti. Es nepazīstu viņus, un nav mans pienākums rakņāties viņu pagātnē. Tad nu tā, lai ari viņi padomā. Nākotnes Vāciju cels ne tikai komunisti un antifašisti…

—    Kāpēc jūs visu laiku gribat mani kā ritentiņu iegro- zit, lai ripoju pa jūsu sliedēm?

—    Neviens jums neko neuzspiež. Sliedes, pārmijas, pieturas un galapunktu jūs izraugāties pati.

—    Esmu to jau izraudzījusies. Pēc dažām dienām vai, iespējams, nedējām es noenkurošos Zviedrijā. Viss jūsu darbs būs vējā.

—    Nē, nebūs vis. Ari tur jūs ne vienreiz vien atcerēsieties gan šo māju, gan amerikāņu konservēto mēli, gan mūsu sarunas, gan manas kļūdas. Varbūt to visu izstāstīsiet kā jocīgu anekdoti. Bet tas neko negrozīs. Atmiņas tik un tā paliek…

—    Bērzariņš ir stiprs cilvēks, —- Marta gluži neloģiski sacīja. Un negaidīti pavaicāja: — Vai viņš nekad jums nav stāstījis par mani…

—   Nē. Kāpēc jūs tā jautājat?

—    Tāpat vien. Sievietes patmīlība un vēlēšanās but visu notikumu un sarunu centrā, — aktrise pasteidzās patverties kā gliemezis savā čaulā.

—   Jūsu vietā es gan nebrauktu uz Stokholmu.

—   Redziet nu, Volodja, jūs tomēr gribat piespiest mani ripot pa jūsu sliedēm.

Tobrīd aiz loga nozibēja starmešu gaisma, sienām pārslīdēja atspīdums, un atskanēja jaudīga motocikla tarkšķis.

Kotiks skaidri sadzirdēja Taņas izsaucienu?

—• Ai, ģenerālis atbraucis!

«— Bērzariņš? — Marta neticīgi pārjautāja.

—   Iespējams, ka Bērzariņš. Kapteinis iededza gaismu.

Tā negaidīti spilgti uzplaiksnīja istabā, kaut aiī aba- žūrs tās gaismu izkliedēja, un tūliņ izzuda krēslainās sarunas burvība.

—    Sīs tikšanās ar viņu šodien man vien trūka, Marta teica, noskatīdamās, kā Kotiks steidzas pretim savam ģenerālim. Un aktrise nez kāpēc pirmoreiz pēc ilgiem laikiem iedomājās, ka derētu aiziet uz frizētavu (kaut kur Berlīnē taču jābūt palikušai kādai frizētavai) un jāuztaisa frizūra. Iedomājās un pati par to nobrīnījās: ak tad mani jau interesē frizūras? Kādas blēņas! Kam es gribu patikt: vai Bērzariņam? Taisni dusmas nāk! Nemeklēšu nekādu frizētavul

Tobrīd Kotika, Ļahova un Taņas pavadībā istabā ienāca Bērzariņš, un varēja redzēt, cik viņš ir noguris, tomēr, kā arvien, enerģisks un možs, un istabā tūliņ kļuva trokšņaini.

—    Labvakar, — ģenerālis sasveicinājās, vēl lāgā nesaskatījis, kas sēž ēdamistabā. — Taņa, esi tik laipna, atnes man glāzi tējas. Esmu nāvīgi noguris, augu dienu mētājoties pa pilsētu. Šī pilsēta kā satrunējis audekls plīst pušu gan šur, gan tur, un visur jāliek ielāpi. Tā esat jūs, l anderes kundze? — viņš izbrīnījās. Aktrise, jau paguvusi iztīstīties no segas un nolaist kājas uz grīdas, kārtīgi sēdēja krēslā.

—           Kā redzat, — Marta atbildēja, pati īsti nesaprazdama, kāpēc mulst, un labi zinādama, ka pēc mirkļa šis apjukums pāraugs nekaunībā, lai gan viņa pati nepavisam to nevēlējās.

—           Priecājos jūs redzēt. Es domāju, ka jūs jau sen esat Stokholmā.

—    Nē, to jūs nedomājāt vis.

—■ Pēc kā jūs spriežat?

—          Jūs loti labi zināt, kas notiek Berlīnē. Un mana izbraukšana …

—          Nevarētu palikt neievērota, — Bērzariņš nobeidza viņas vietā. — Pareizi gan. Tad kāpēc jūs neesat aizbraukusi?

—    Neesmu, un cauri.

■— Pati tā esat izlēmusi, vai ir vēl kāds iemesls?

—           Nē, nekāda īpaša iemesla nav. Tikai zviedri vēl nav atsūtījuši lidmašīnu. Taču man jau ir izdevies sazināties ar draugiem. Lidmašīna atlidos, lai gan iespējams — ne tik drīz, kā man būtu gribējies.

—           Jums gribas pēc iespējas ātrāk aizbraukt no Berlīnes?

—          Atklāti sakot, jā. Man ir smagi un nepatīkami te dzīvot.

—           Bet es jo dienas jo vairāk pierodu pie Berlīnes, — Bērzariņš sacīja. — Paldies, Taņa, nē, nē, neko nevajag klāt pie tējas, es neesmu izsalcis. Volodja, motocikla blakusvāģi ir kārbas… Paņemiet tās. Ļahov, ej palīdzi!

Kotiks un Ļahovs izgāja ārā. Arī Taņa nozuda. Bērzariņš sēdēja uz dīvāna un ar baudu dzēra tēju.

Marta uzmanīgi, it kā baidīdamās, ka zem viņas kājām varētu iebrukt grīda, piecēlās no krēsla, ar abām rokām pieglauda matus; šī kustība bija bērnišķīgi nevarīga. Un teica:

— Atvedāt papildinājumu? Pārtiku?

•— Jūs nemaldāties, Landeres kundze, — Bērzariņš atbildēja, neizrādīdams ne mazāko izbrīnu. — Tieši papildinājumu.

Marta uztraukumā pagājās pa istabu. Ģenerālis mierīgi malkoja karsto, ļoti gardo tēju un klusēdams vēroja aktrisi, nesaprazdams viņas uztraukuma cēloni. Viņai taču, liekas, viss ir labi, atļauja saņemta, dokumenti kārtībā. Jā, viss ir labi. Izņemot vienu: hitleriskā Vācija ir sakauta, un ģenerālis Bērzariņš ir pilsētas komandants. Viņam ienāca prātā šī doma, un viņš tikko manāmi, vienīgi ar acīm pasmaidīja, sev jautādams: vai viņš labi zina un saprot ne tikai Martas, bet ari daudzu citu Martai līdzīgu berliniešu stāvokli un noskaņojumu?

Aktrise pēkšņi apstājās, gribēja ko teikt, bet, redzams, nespēja. Viņa zināja, ka arī Bērzariņš to ir ievērojis un pareizi sapratis, viņa apjauta, ka klusēt nu vairs nav iespējams. Un pēkšņi, saņēmusi visus spēkus, sagrauzta atzinās:

—    Ģenerāli, ņemiet vērā, es esmu šausmīgs cilvēks. Neticiet nevienam manam vārdam. Man nav nekādu morāles principu.

Viņa bija pārliecināta, ka, to teikdama, pieļauj nepiedodamu kļūdu. Bērzariņš nekādā ziņā viņu nesapratis pareizi un izdarīs gluži negaidītu secinājumu, taču nespēja savaldīties.

—    Mums ir tāds vārds «paškritika», — pēc īsa klusuma brīža, norijis malku tējas, teica Bērzariņš. — Šīs jūtas piemīt visiem cilvēkiem. Kas jūsos izraisījis tik asu paškritiku?

—    Es zinu šo vārdu. Tikai jūs maldāties, tā nav paškritika. Tā ir traģēdija.

—    Iespējams, ka es kjūdos, — Bērzariņš augstsirdīgi piekrita. — Visu jau es nevaru zināt. Bet par ko īsti ir runa? Kas jūs mudina teikt šādus vārdus? Varbūt varu jums kā līdzēt?

—   Nē, nevarat. Esmu jūs pārdevusi.

Marta domāja, ka šo vārdu efekts būs gandrīz vai iznīcinošs. Taču vīlusies redzēja: tie nav atstājuši uz ģenerāli nekādu iespaidu. Viņš dzer savu tēju, un, liekas, viņam nav svarīgāka darba pasaulē. Nolicis glāzi ar apakštasi, viņš paskatījās uz Martu.

—   Vai tad atradās pircēji?

—    Jā, šai pilsētā var atrast pircējus, — Marta skumji atbildēja, vairs nezinādama, kā šī saruna beigsies.

—    Tas gan tiesa, Berlīne ir pārsteigumu pilna pilsēta vai arī — tieši otrādi — līdz šim neizmantotu iespēju pilsēta. Vai dārgi pārdevāt?

Tagad viņš visu bija atskārtis, jo viņa acis iemirdzējās līksmi un šķelmīgi, Un tieši šo jautro omu pesimistiski noskaņotā Marta nespēja saprast. Ģenerālis nebija ņēmis nopietni viņas vārdus. Ko lai izdara, lai viņš tiešām noticētu, ka draud briesmas? Viņa nezināja, ko lai saka. Un pateica vienkārši:

—    Nē, lēti.

—    Par cik ampulām? — Bērzariņš pavaicāja. Un Marta, to izdzirdusi, gluži vai izbijās. Tātad viņš visu izprot daudz labāk, nekā pirmajā brīdī var likties.

—    Par trim, — viņa — nožēlas pilna — atzinās.

—    Kaunieties, Landeres kundze, — Bērzariņš pasmējās. — Jūs taču esat, kā pie mums mēdz teikt, kapitālistiskās pasaules pārstāve, un jums jāmāk tikt galā ar komerciāliem darījumiem. Taisnību sakot, esmu vilies. Par mani varējāt dabūt daudz vairāk.

Marta skatījās uz ģenerāli plati ieplestām, no bailēm un pārsteiguma stingām acīm. Kas tas ir, vai viņš zobojas par viņu? Bez šaubām. Un viņam ir pamats to darīt. Labāku attieksmi viņa droši vien nav pelnījusi. Viņa gribēja ko teikt, taču nespēja, jo sen nejusts saviļņo jums bija aizžņaudzis kaklu. «Kas ar mani notiek?» viņa sev jautāja. Taču nepaspēja atbildēt, jo Bērzariņš atkal ierunājās:

—    Nu, ko tad jums vajag darīt ar mani par šīm trim

ampulām? Nošaut? Noindēt? Apmelot?

Marta vairs nespēja nostāvēt uz vietas. Kaut kāds iekšējs, agrāk nemanīts spēks lika viņai platā solī staigāt iešķērsām pāri istabai, apejot galdu. Bērzariņš klusējot vēroja viņu. Un Marta apjauta: ja jau sākusi šo sarunu, tad jāpasaka viss līdz galam.

—    Esmu jau visu izdarījusi, — viņa satraukti sacīja, — es uzrakstīju vēstuli, ka kareivju vads jūsu vadibā mani izvarojis.

—    Tik vien? — Bērzariņš jautāja. — Jāteic, ka jūs neesat bijusi sevišķi oriģināla, bet jūsu pircējs diez cik atjautīgs. Rietumos dažās avīzēs par mani jau raksta daudz briesmīgākas lietas. Acīmredzot jūsu pircējs nelasa visus Minhenes un Londonas laikrakstus. Un to var saprast — kur lai viņš tos ņemtu? Tāpēc viņam nācies par jaunu izgudrot divriteni…

—    Nesaprotu.

—    Mums ir tāds teiciens par cilvēku, kurš paziņojis, ka esot izdarījis pasaules mēroga atklājumu. Bet izrādījies, ka tas ir visiem zināmais, sen izgudrotais divritenis. Izvarošanas tēma tajā preses dajā, kas specializējusies boļševiku briesmudarbu aprakstīšanā, sen jau ir izsmelta. Vai gribat tēju?

—     Nē, nevēlos. Un nesaprotu, kā jūs varat būt tik mierīgs. Un gribu jūs brīdināt: esiet ļoti piesardzīgs.

—    Kopš kura laika jūs interesē mans liktenis?

—     Nezinu, bet tā nu gadījies, ka visi berlīnieši ar jums kaut kā ir saistīti. Vai tad jūs nesaprotat, ka esat kļuvis par šīs pilsētas daļiņu? Pat ja jums negribētos to atzīt…

—    Kāpēc lai es neatzītu to?

—     Nezinu. Un, tāpat kā komandants atbild par savu pilsētu, pilsēta pilnā mērā atbild par savu komandantu.

Bērzariņš paskatījās ieinteresēts. Marta Landere bija izteikusi gluži negaidītas domas, un nevarēja saprast, ko viņa ar to domāja. Kas viņu bija uzvedinājis uz šādām pārdomām? Ja tādas domas radušās aktrises galvā, tas vien jau bija labi. Taču netaisīsim tālejošus slēdzienus un nenoturēsim vēlamo par īstenību. Šī ir Berlīne, un te var sagaidīt visu ko…

—     Jums tikai vienā ziņā ir pilnīga taisnība, — ģenerālis sacīja. — Gribot negribot, agri vai vēlu man tomēr jākļūst par Berlīnes sastāvdaļu. Citādi es būšu slikts komandants.

—     Tieši tur ir tā nelaime, — Marta teica. — Šajā pilsētā vēl ir daudz cilvēku, kurus jūs ārkārtīgi traucējat. Ne jau jūs personiski, bet jūsu piekoptā politika, jūsu darbība un jūsu popularitāte…

—    Nevajag pārspīlēt. Es neesmu kinoaktieris.

—     Nē, ari par to vajag domāt, Jūs, protams, varat teikt, ka ikviens ģenerālis jūsu vietā rīkotos tieši tāpat kā jūs. Bet, ja jau jūs esat pirmais Berlīnes komandants, es uzsveru — pats pirmais, tad jums jābūt ļoti piesardzīgam.

—    Jūs runājat tā, it kā man draudētu nāves briesmas.

—    Jā, tās draud.

—     Nedomāju vis. Ja vāciešiem pavēlēts nenogalināt savu komandantu, viņi noteikti to nenogalinās.

—     Jūs maldāties. Jums mājās to mācījuši, ka vācieši ir visdisciplinētākā tauta un ar prieku pakļaujas pavēlēm, Un jūs esat pieņēmis šo teoriju kā neapstrīdamu patiesību. Taču Berlīnē ir cilvēki…

—    Bez šaubām, ir. Taču viņu nav nemaz tik daudz.

—     Pilnīgi pietiek ar vienu, ar vienu pasu, — Marta iesaucās.

—    Landeres kundze, vai jums nešķiet dīvaini, ka mans liktenis tik ļoti jūs ieinteresējis? Es to jautāju jau otro reizi.

—    Es pati gribētu zināt, kāpēc tas tā. Un nespēju neko saprast. Kāda tam galu galā nozīme? Pēc dažām dienām es atstāšu Berlīni. Bet, kamēr esmu šeit, nezinu, kā tas gadījies, bet es izjūtu atbildību par savu komandantu. Un atkārtoju: pietiek ar vienu cilvēku…

—   Cik es saprotu, jūs šo cilvēku pazīstat, Landeres kundze. Bet jūs, protams, man nenosauksiet viņa vārdu?

—    Protams. Es esmu godīgs cilvēks.

—    Godīgs? Tā jau es domāju. Labi, neuztraucieties, Landeres kundze. Un neskraidiet pa istabu, jo man jau metas raibs gar acīm. Nebaidieties, man nekas nenotiks. Mēs atradīsim to personu arī bez jūsu palīdzības un, iespējams, ne tikai viņu.

—    Un visi vācieši teiks, ka es esmu viņu nodevusi, — Marta piepeši apstājās istabas vidū. — Jo vienīgi es zinu viņa nolūkus.

—    Nu, nedomāju vis. Gan jau zina vēl kāds.

—    Tas neko negroza. Klausieties, ģenerāļa kungs, es nesaprotu, kāpēc jūs neliekat mani nekavējoties apcietināt un nopratināt, es varētu izpļāpāt. Galu galā ir vēl kāds veids: piedāvāt man morfiju par tā cilvēka vārdu. Tāpat kā grūtā brīdī gandrīz nesvārstoties pārdevu jūs, es vēl ar mīļāku prātu pārdošu to personu. Tas ir neģēlis. Man nebūs ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu…

—    Pavei, cik jums ir lietišķa un, galvenais, labi izstrādāta programma, — Bērzariņš pasmaidīja. — Iespējams, ka jums tā der, toties man ne. Es neapcietināšu jūs, lai gan jums ir pilnīga taisnība: tas būtu pilnīgi pamatoti.

—    Redziet nu! Tas būtu vislabākais! Man uzreiz būtu slogs novēlies no sirds! Viss būtu skaidrs. Es varētu ciest, ienīst un tikai ienīst jūs, nedomājot par citām jūsu rakstura īpašībām…

—    Nē, es neapcietināšu jūs. Vēl vairāk — palīdzēšu jums mierīgi aizbraukt -uz Stokholmu. Mani interesē kas cits: kāpēc, devusi jāvārdu, jūs pēc piecām minūtēm sakāt «nē»? Kāpēc neizvēlaties sev kādu noteiktu ceļu?

—    Tāpēc, ka es nezinu šo ceļu. Manā dvēselē valda pilnīgs haoss, viss sajucis… Un vēl šī pašas nevērtības apziņa… Iespējams, ka jūs esat vienīgais, kurš pēdējā pusgada laikā ar mani runā kā ar cilvēku un domā nevis par sevi, bet par manu dzīvi. Nezinu, kā tas iznācis. Kam es esmu jums vajadzīga?

—   Jūs man neesat vajadzīga. Es atjāvu jums izbraukt uz Zviedriju.

—    Redziet nu, vēl viens manas nevērtības apliecinājums. Un, runādams par kaut kāda viena ceļa izvēli, jūs sirdī cerat, ka es būšu ar mieru strādāt kopā ar jums, organizēt «Kulturbund», rūpēties par izsalkušajiem vācu aktieriem un varbūt pat kjūt par maģistrāta locekli…

—    Tas nemaz nebūtu slikti. Lai gan man jāatzīstas, ka līdz maģistrāta locekles līmenim jūs vēl neesat izaugusi,

—    Kāpēc ne? Domājat, ka es nespētu nospēlēt tadu lomu? — Marta sašuta. — Noteikti daudz labāk, nekā to izdarītu Zonnenbahs.

—    Viņš nespēlēs lomu, viņš strādās. Viņš jau strādā. Tur ir tā starpība. Viņš sev jau ir atbildējis uz galveno jautājumu: «Par vai pret jauno Vāciju?» Man gribētos, lai arī jūs sev uzdotu šo jautājumu un atbildētu uz to. Pēc tam var staigāt visādus cejus. Tas neko negrozīs.

—    Politika mani nekad nav interesējusi un neinteresēs, — Marta atkārtoja iekaltu frāzi. Un tūliņ nožēloja, jo šie vārdi izskanēja ļoti māksloti.

—   Tas nav tiesa. Šī mūsu saruna ir tīrā politika.

—    Nē, tā nav politika, tā ir mana likteņa izlemšana, un tam nav nekāda sakara ar,politiku.

Bērzariņš tikai pasmaidīja. Pieaudzis cilvēks, vēl vairāk — sieviete gados, pazīstama aktrise, bet jārunā ar viņu kā ar mazu bērnu.

—    Ko vēl es nesaprotu, —- Marta turpināja, uz visiem laikiem atteikusies no politikas. — Kāpēc jūs neuztrauc mans brīdinājums?

—    Uztrauc, — Bērzariņš atbildēja, — tādā ziņā, ka par mani, bez šaubām, vajadzēja prasīt vairāk. Trīs ampulas — tas ir nožēlojami maz.

Marta paskatījās uz viņu pārsteigti. Vai tiešām šis joks ir viss, ko viņa panākusi? Vai tiešām Bērzariņš neko nav sapratis?

Nav tiesa, viņš ir sapratis visu, bet tagad tikai zobojas, izsmej Martu par viņas šaubām, sāpēm, vājībām.

—    Vai tiešām jūs tik nenopietni esat uztvēris to, ko teicu? Bērzariņa kungs, es jums apgalvoju/ka jūs staigājat pa naža asmeni.

—    Nē, Landeres kundze, jūs maldāties. Es esmu Berlīnes komandants. Pa naža asmeni staigā tā jūsu persona, kuras vārdu jūs nevēlaties nosaukt, tāpēc ka jums ir mietpilsonisks, birģerisks priekšstats par godīgumu. Ir nu gan godīgums! Mani taisās nogalināt, bet jūs, rūpēdamās par savu tā saucamo godīgumu, nevēlaties pateikt, kam ir tāds nodoms. Ļoti izdevīgs un elastīgs godīgums.

—    Jūs apvainojat mani, — Marta gandrīz vai sāka raudāt, un viņai pašai par sevi bija brīnums: viņai jau sen nebija nācies pārdzīvot ko tamlīdzīgu, Kempkem ir bijusi taisnība, Bērzariņš ir ienācis Berlīnē, katrā sirdī, un Marta nebija izņēmums. — Jūs ņirgājaties un apvainojat mani.

—    Nē, — Bērzariņš vienkārši atbildēja, — man gribot negribot par jums jādomā bieži un daudz. Un vēl biežāk es domāju par vairākiem miljoniem vienkāršu, neievērojamu berlīniešu, par kuru dzīvi es esmu atbildīgs. Jūs esat radusi būt uzmanības centrā un brīnāties, kāpēc ne- izbijos no jūsu vārdiem: «Ak slavenā Landere pārdevusi Berlīnes komandantu!» .Vēl viena sensācija trešās šķiras avīzēm.

—    Nav tiesa, — Marta sašuta. — Ja tas kļūtu zināms, tad pat «Times» to iespiestu!

—    Iespējams, bet tas neko negroza. Būtu jūs kaut mirkli pārstājusi domāt par sevi, par savu izcilo personu, un atcerējusies vācu bērnus, kuri no bada kļuvuši gandrīz caurspīdīgi. Droši vien šādas domas jums jau ir nākušas prātā, tikai savu likteni un reputāciju jūs uzskatījāt par svarīgāko pasaulē. Ja jūs esat īsta sieviete, stiprs cilvēks, tad agri vai vēlu atnāksiet pie manis vai varbūt pie kāda cita, pie Vangela vai kāda no vācu biedriem, un pateiksiet: «Es gribu strādāt, es gribu glābt vācu bērnus.»

—    Pie jums? Pie Vangela? Ko par mani nodomās? — Marta iesaucās patiesi izbijusies.

—    Redziet nu. Atkal tā pati vecā birģeru dziesma. Ko par mani nodomās? Kas nodomās? Jūsu bijušie draugi, kas aizbēguši uz Rietumiem, vai jūsu tauta? . "Vai par "to nekad neesat padomājusi?

—    Kāpēc jums arvien vajag tiešu atbildi? Dzīve ir daudz sarežģītāka, un atbilde tajā ne vienmēr ir rodama.

—    To es saprotu, bet tagad pienācis laiks dot tiešu atbildi, turklāt tikai uz vienu jautājumu: kurā pusē jūs esat? Kad būsiet uz to atbildējusi, varat šaubīties, nodoties psihoanalīzei un vispār darīt visu, kas tīk, taču jau stāvot kādā noteiktā pozīcijā.

—    Nezinu, — aktrise apjukusi teica, — varbūt jums ir sava taisnība, taču man tā neder.

—    Ļoti žēl, — Bērzariņš sacīja, un Marta noģida, ka viņam patiesi sāp un nepavisam nav vienaldzīgs viņas liktenis. Sirds dzijumos viņa bija ļoti aizkustināta, bet vēl vairāk — sašutusi. Viņai nez kāpēc šķita, ka ģenerālis uzspiež viņai ko citu, nekā viņa vēlas, nejauj brīvi izraudzīties pašai savu ceļu. Viņa apjauta, ka viņas priekšā pavērti visi ceļi, taču apvainojums likās ļoti tīkams, atbildību par savu mazdūšību, nevarību un mokošām šaubām gribējās uzvelt kādam citam.

Marta tagad stāvēja pie loga un skatījās, kā Kotiks un Ļahovs nes iekšā lielu kārbu. Iedomājās, ka tieši te var gūt revanšu, un teica:

—    Jūsu mehānisms strādā nevainojami. Tikai nemāniet sevi, tas noslēpums ir atklāts, viņi jau visu ir nopratuši.

—    Par ko jūs runājat?

—    Par kapteiņa Kotika viesiem.

Viņa gaidīja vilšanās izpausmi vai pat Bērzariņa dusmu izvirdumu. Taču ģenerālis tikai paskatījās uz viņu. Lai nu kas, bet sašutums nebija manāms. Varbūt tieši otrādi — viņa seja izskatījās apmierināta.

—    Man ir gluži vienalga, Martas kundze, vai viņi ir sapratuši vai ne. Domāju, ka gan jau būs noģiduši uzreiz. Viņi ir prātīgi cilvēki. Svarīgi ir, lai viņi būtu paēduši un lai neviens par maizes gabalu nenomāktu viņu gribu, lai neviens nevarētu izmantot viņu badu.

—    Tā kā izmantoja mani? — Marta vaicāja, sajutusi, ka viņas krūtīs mostas īsts niknums un ne jau pret Bērzariņu, bet pašai pret sevi, pret saviem paradumiem un vājībām, kuras komandantam patiešām devušas pamatu teikt, ka Martu var pirkt un pārdot. Taču šis niknums ne- izvirda pār ģenerāli, bet radīja vēlēšanos sevi pazemot vēl vairāk, pierādīt, ka viņa nebaidās nostādīt sevi visnepievilcīgākajā gaismā.

Viņa strauji piegāja pie virtuves durvīm, piegāja tik' ātri un apņēmīgi, ka Bērzariņš pirmajā brīdī, nesapratis viņas nolūkus, pat izbrīnījās. Marta atrāva vaļā durvis, ieraudzīja Taņu un izaicinoši pateica:

—    Taņa, esiet tik laipna un iedodiet man līdzi pāris sviestmaizīšu.

Tīšuprāt uzsverot savu pazemošanos, viņa sacīja nevis «sviestmaizes», bet «sviestmaizītes».. Taču Taņa nemanīja lielo sasprindzinājumu, kas slēpās aiz ārēji mierīgajiem vārdiem, un uztvēra tos kā pašus par sevi saprotamus. Viņai Marta Landere nebija nekāds izņēmums.

—    Lūdzu, Landeres kundze. — Meitenei jau ar gudru ziņu bija sagatavots sainītis. Tieši šis sīkums bija pēdējais piliens, kas gāja pāri par mēru. Marta vēl vienīgi spēja pagriezties pret ģenerāli un vairāk vai mazāk mierīgi pajautāt:

—    Vai esat apmierināts, Bērzariņa kungs? Tieši to jūs gribējāt.

Tad viņa vairs nenovaldījās, trieca sainīti pret grīdu un kliedza:

—    Man nevajag jūsu sviestmaižu! Man nevajag! Marta Landere nav pērkama par sviestmaizēm! Esiet nolādēti!

Viņa paskatījās uz Bērzariņu. Viņa saprata, ka viņam ir tiesības teikt: «Marta Landere nav pērkama par sviestmaizēm. Taču par morfiju gan.» Viņa pat sagrīļojās, gaidīdama tieši šos vārdus.

Taču ģenerālis klusēja, visu labi saprazdams. Un niknums Martas sirdī norima, atstādams riebīgu neapmierinātības sajūtu.

—    Atvainojiet, — viņa lūdza. — Nedomājiet, es nepavisam neesmu tāda histēriķe un psihopāte, kā to var nodomāt pirmajā brīdī. Man tikai līdz pēdējam ir saspīlēti nervi, un tie dažkārt neiztur.

—    Jūs vēl gluži labi turaties, Landeres kundze, — Bērzariņš mierināja viņu.

Kā tad tā, viņš mani vēl cildina! Varbūt mani dusmu izvirdumi viņam sagādā vislielāko gandarījumu? Uz jautājumu: «Kurā pusē jūs esat?» — agrāk man bija pilnīgi noteikta atbilde. Es nebiju kopā ar Vangelu. Bet tagad? Vai tagad esmu pārliecināta par to? Bērzariņam ir pilnīgs pamats būt apmierinātam.

Lai viņš nepriecājas par agru. Pie Vangela es neiešu, par to šaubu nav. Un arī pie kapteiņa Kotika nākšu cik iespējams reti. Arī agrāk mani šurp vilināja nevis ēdieni, bet sarunas, sabiedrība. Taču, redz, šī sabiedrība izrādījusies visai bīstama manai sirdsapziņai, im, ja es vēlos palikt Marta Landere, tāda, kādu mani pazina visā pasaulē, tad jābēg uz Stokholmu cik vien iespējams drīz.

Bet varbūt es vēl kļūšu citāda? Par vēlu. Kāpēc par vēlu? Kļūt labākam nekad nav par vēlu. Kā gan manī radušās tādas domas? Kas mani uz tām uzvedinājis? Bēr- zariņš? Nē, acīmredzot Berlīne un viss, kas tajā notiek. Cilvēki, kas staigā man līdzās, tās ir pamodinājuši. Tātad Vācijas galvaspilsēta tagad var radīt pat šādas izjūtas?

Visas šīs domas Martas galvā zibēja drudžainā steigā, un viņa satrūkās, cik negaidītas tās bija. Pēc tam sacīja:

—    Atvainojiet mani. Man laiks jau iet projām. Visu labu.

Viņa rūpīgi pacēla savu sviestmaižu sainīti, paskatījās uz Bērzariņu, ielūkojās viņam acīs. Viņa cerēja tajās ieraudzīt smīnu, rast vēl vienu ieganstu dusmu izvirdumam, taču neko tādu neieraudzīja un klusu izgāja no istabas. Un tūliņ līdzās ģenerālim jau atradās Taņa, un viņai nopakaļ ienāca Kotiks un Ļahovs.

—    Biedri ģenerālpulkvedi, vai jūs vēl uzcienāt ar tēju? — Taņa pajautāja, skatīdamās uz tukšo glāzi,

—    Nē, paldies, Taņa. Nu, kā tev te sokas darbs?' Vai nav par grūtu?

—    Grūtāk, nekā jūs domājat, biedri ģenerālpulkvedi. Tiesa, es nedomāju, ka darbam jābūt vieglam, bet šis ir īpaši… Un runa nav par pašu darbu, tas visur ir vienāds. Runa ir par cilvēkiem…

—    Tieši tā, runa ir par cilvēkiem, — Bērzariņš domīgi noteica. — Un kā jums, kapteini, veicas?

—    Darbs neparasts, taču man visai izdevīgs.

—    Tas tiesa, cilvēka rakstuhrs vislabāk izpaužas pie galda un darbā. Un neuztraucieties, biedri, ilgi jums te vairs nebūs jāstrādā.

—    Vai drīz viņu darbs te beigsies? — Ļahovs pameta cerīgu skatienu uz Taņu, viņam oficiantes pārcelšana prom no armijas štāba ēdnīcas nozīmēja lielu personisku zaudējumu.

Taņa uzreiz to saklausīja viņa jautājumā un atsēdināja viņu:

—    Kas attiecas uz mani, biedri ģenerāli, darbs man patīk, un es labprāt strādāšu šeit tik ilgi, cik komandierim tas liksies nepieciešams.

—    Tā jau arī būs, Taņa, — Bērzariņš uztvēra visas šī īsā dialoga nianses. — Vēl mazliet te tomēr būs jāpastrādā. Rīt notiks Berlīnes maģistrāta dibināšanas sapulce. Strādnieki jau saņem maizi, un ar šodienu visi berlīnieši uz veikaliem iet ar jaunajām kartītēm. Un, taisnību sakot, tas ir ne tikai mūsu, bet arī «Pirmās stundas aktīvistu» nopelns. Vācieši ir apbrīnojami organizēta tauta. Tāds milzu darbs paveikts, ka baismi pat iedomāties…

—     Jūs it kā apskaužat viņus, biedri ģenerāli, — Taņa pārdroši sacīja.

—      Apskaužu? — Bērzariņš paskatījās uz viņu, — Nē, par to nav runa. Man tikai loti gribētos viņus labi izprast. Izdibināt, kā Hitleram izdevās viņus apvārdot. Sākumā šķiet, it kā tas būtu gaužām viegli, bet tad aizvien grūtāk viņus saprast. Nu labi, lai nu kā tas būtu, kapteini, ar jūsu kolektīvo veikumu es esmu apmierināts, Kartītes ir un paliek kartītes, bet jūsu pagaidu saimniecība lai kādu laiku vēl pastāv. -

Tad viņš iedomājās Martu Landeri, vētru viņas dvēselē.

—     Runa ir par svarīgākām lietām nekā ēdiens. Tātad līdz īpašam rīkojumam viss paliek pa vecam. Skaidrs?

—    Skaidrs, — Taņa un Kotiks atsaucās kā vienā mutē.

—    Skaidrs, — Ļahovs drūmi atkārtoja.

Pie durvīm pieklaudzināja.

—    Vēl viesi? — ģenerālis painteresējās.

—     Iespējams, — Kotiks paraustīja plecus. — Vakar pēdējais ciemiņš, aktieris Alberts Vešers, atnāca ap vienpadsmitiem.

—     Tad jau labi, uzņemiet viesus, kapteini. Bet mēs ar Ļahovu iziesim pa šīm durvīm. Nāciet, seržant.

Ļahovs pameta uz Taņu tik zīmīgu skatienu, ka Bērzariņam kjuva puiša žēl. Taču viņš neko nevarēja līdzēt, jo vairāk tādēļ, ka meitene izturējās pilnīgi vienaldzīgi un neatkarīgi.

—    Iesim, Ļahov, drīz jau šis darbs beigsies.

—     Es varu šeit strādāt, cik ilgi vien vajadzīgs, — Taņa izteica savu gatavību.

—     Zinu jau, zinu, — Bērzariņš līksmi atsaucās. — Brauksim!

Viņi izgāja ārā, kad jauno viesu balsis jau skanēja priekšnamā. Bērzariņš iekāpa motociklā, saīgušais Ļahovs ielēca blakusvāģi. Taču ģenerāli neuztrauca ziņneša oma. Atmiņā atausa saruna ar Martu Landeri, un domas viņa priekšā klājās kā starmeša spoži apgaismots ceļš.

Kāpēc viņu šī saruna tā saviļņojusi, un ko viņš pats, komandants Bērzariņš, no aktrises vēlas? Vai viņam patiešām vajag, lai viņa paliktu Berlīnē, kļūtu par «Kultur- bund» locekli, filmētos kinolentēs, kuras ar laiku visādā ziņā uzņems kinofirma UFA pie Potsdamas?

Jā, tas būtu ļoti labi. Varbūt tomēr nevajag fantazēt? Nav vērts sev izvirzīt neīstenojamu uzdevumu, Marta

Landere te nemūžam nepaliks. Viņa noteikti lidos uz Stokholmu. Viņa dosies turp ar savandītu dvēseli un stāstīs tur saviem draugiem par Berlīni, par kapteini Kotiku. Aktrisi iztaujās aizspriedumaini, alkaini. Vai Marta viņiem atbildēs tādā pašā veidā, kā runāja ar Bērzariņu viņu pirmajā tikšanās reizē, kad viņa bija atnākusi uz reihskanceleju pēc kāda suvenīra, lai būtu piemiņa no Hitlera?

Tas ir galvenais jautājums. Vai viņas sirdī kaut kas ir mainījies šajās trīs īsajās nedēļās, kuras pēc notikumu svarīguma līdzinās daudziem cilvēces vēstures gadiem, vai arī viss palicis tāpat, kā bijis agrāk?

Motocikls ripoja un ripoja, un acu priekšā jau spīdēja Karlshorstes gaišie logi. Komandantam gribējās drīzāk nokļūt mājās, mierīgi apdomāt, ko lai rīt saka maģistrāta dibināšanas sapulcē. Viņš mazliet pagrieza rokturi, lai piedotu gāzi, motocikls strauji parāvās uz priekšu ielu krustojumā. Un piepeši no turienes iznira liela, melna ēna, no stūra izšāvās divi staru kūļi, un atskanēja motora rūkoņa. Bērzariņš neapzināti, kā tūkstošiem reižu to bija darījis, nospieda bremzes. Motocikls apstājās kā iemiets. Ar benzīna mucām piekrauta kravas mašīna aiz- traucās tik tuvu garām, ka ģenerālis būtu varējis pieskarties tās kravas kastei, ja vien būtu pastiepis roku. No spēcīgā dzinēja uzvēdīja sasilļušais gaiss, tad izpūtēja kodīgā gāze, un viss noklusa. Studebekers, sacēlis putekļu virpuli un paspīdinājis aizmugures sarkanās ugunis, izgaisa tumsā.

Ļahovs atspiedās ar rokām pret motocikla blakusvāģa priekšmalu, smagi nopūtās un paskatījās uz ģenerāli. Droša nāve bija aiztraukusies tik tuvu garām, ka metās bail. Uz pieres izspiedās auksti, lipīgi sviedri, un seržants tos notrausa ar roku, neuzdrīkstēdamies bilst ne vārda.

Ģenerālis kādu mirkli sēdēja nekustīgs.

Pēc tam atlaida bremzes, un motocikls lēni ripoja uz priekšu, uzņemdams arvien lielāku ātrumu.

—    Nobijies, Ļahov? Neraizējies, man ir drošas bremzes un dzīvot arī nav apnicis.

—   Es neraizējos, — ziņnesis stostīdamies atbildēja.

—    Ej nu ej, — Bērzariņš pasmējās. Un seržantam jau sametās kauns par savu piepešo izbīli. Pēc dažām minūtēm viņi jau bija Karlshorstē. Ļahovam, izlecot no bla- kusvāģa, drebēja un ļodzījās kājas. Taču Bērzariņa izturēšanās neliecināja par kādu pārdzīvojumu.

«Tas tik ir vīrs,» Ļahovs ar cieņu nodomāja. «Bet es jau drebu, kolīdz studebekers pabrauc garām mazliet tuvāk, nekā pienāktos. Redz, no kā vajag mācīties!»

Doma, ka par notikušo derētu izstāstīt štābā, atvirzījās otrā plānā un drīz galīgi pagaisa.

Pats Bērzariņš šajā notikumā nesaskatīja nekā neparasta, tādas situācijas viņam bija gadījušās ne vienreiz vien. Ģenerālis neuztraucās, varbūt pat tieši otrādi — jutās apmierināts, pārliecinājies, cik paklausīgs viņam motocikls un cik nevainojama ir viņa paša reakcija. Uztraukumam nebija iemesla.

Tovakar Bērzariņa prātu nodarbināja svarīgākas domas. Berlīnes maģistrāts jau izveidots. Tā locekju saraksts nodots Zukovam apstiprināšanai. Rīt notiks pirmā dibināšanas sapulce, un pilsētas komandantam tajā ir jāteic runa, tieši par to domāja Bērzariņš.

Patiesi, bija par ko raizēties. Jo padomju ģenerālis pirmoreiz pēc Uzvaras teiks runu vāciešiem — nevis ienaidniekiem, bet sabiedrotajiem lielajā Berlīnes atjaunošanas darbā. Vēl nesen tādas runas iespēja būtu izraisījusi tikai neuzticīgu smīnu. Tagad tas jau ir normāls, parasts darbs. Mūsdienās apbrīnojami ātri mainās mēraukla un priekšstati par dzīvi…

Un tomēr šī pirmā Berlīnes maģistrāta dibināšanas sapulce ir Joti svarīgs notikums. Sanāks ne tikai maģistrāta locekli, bet arī aktīvisti no dažādām vācu demokrātiskajām partijām, kas pēc maršala Zukova pavēles par šo organizāciju legalizāciju aug kā sēnes pēc lietus. Komandantam šķita mazliet dīvaini, dzirdot, ka jau organizējas gan liberāli demokrātiskā, gan kristīgi demokrātiskā savienība, nemaz nerunājot par sociāldemokrātu ārkārtīgo aktivitāti un komunistu noteikto darbu. Ko lai dara, jāaprod arī ar šo daudzveidību, ja tiešām ir vēlēšanās uzpurināt visu vācu tautu, ne tikai kādu tās dalu. Un svarīgi ir tikai tas, lai šīs partijas patiešām būtu demokrātiskas, lai liberāļu vai kristiešu paspārnē nepatvertos visparastākie fašisti, kas slēpjas no atmaskošanas un tiesas. Viss šis darbs ir bezgala sarežģīts, un ģenerālim Bērzariņam tas prasīs daudz laika un spēka.

«Nekas, meistars no debesīm nekrīt» — šos vārdus pēdējās nedēļās iznāca atkārtot ik uz soļa.

Mēģināsim kaut vai uzmest rītdienas runas tēzes. Politiskās da]as virsnieki uzrakstījuši melnrakstu, taču Bēr- zariņš to izlasīja un nolika nost. Tur viss ir pateikts pareizi, skaitļus viņš visādā ziņā izmantos, taču teksta «pareizībā» slēpjas tā lielākais trūkums. Varbūt ar vāciešiem jārunā citādi… Bet kā? Vai viņam ir priekšstats par to?

Nu, ko tad, ja nav, tad būs jāgūst. Bērzariņš atkal atkārtoja: «Meistars no debesīm nekrīt,» — pasmaidīja, tad paņēma pildspalvu un sāka rakstīt. Uzrakstīto viņš rīt parādīs komandantūras un Politiskās pārvaldes virsniekiem, viņi kaut ko papildinās, kaut ko nosvītros — un gan jau, saliekot visus prātus kopā, atradīs īstos vārdus un toni.

No rīta pulksten septiņos Bērzariņš, kā parasti, brauca ar savu motociklu pa Berlīnes ielām. Ļahovs sēdēja blakusvāģi — nopietns, bez smaida atēnas. Redzams, vakarējais izbīlis lika sevi manīt, lai gan nebija noticis nekas bīstams, Bērzariņš bija pārliecināts par to, jo viņš nevainojami valdīja pār motociklu. Taisnība gan, arī ziņnesim būtu bijis laiks pierast pie tā, lai gan viņu var saprast — nevienam vairs negribas pakļaut sevi briesmām, kad aiz muguras ir karš, kur simtkārt varēja zaudēt dzīvību.

Un tomēr Bērzariņš nebrauks lēnām. Pavei, cik liela pilsētas daja viņam vēl jāizbraukā! Jāsasveicinās ar vācietēm, kas novāc drupas. Jāpaskatās, cik daudz jau paveikts. /

Landsberga alejā, netālu no Aleksandra laukuma, stāv paliels sieviešu pulciņš. Viņas izskatās sadrūmušas un nobēdājušās. Raugās lejā, dziļā bedrē, kur, iespējams, kādreiz bijis pagrabs un kur histērijā raustās vēl pajauna, tikai baiļu un ciešanu pārvērsta vāciete, kas nokritusi pie maza līķīša, kurš jau sācis trūdēt. Šeit patvertnē gājis bojā viņas dēls, mazs, deviņus gadus vecs zēns. Māte izskrējusi ārā uz īsu brīdi, lai atnestu ūdeni. Tieši tobrīd uz mājas uzkritusi ragainā jūras mīna. Dēls ir gājis bojā, bet māte palikusi dzīva. Karā nekad nevar zināt, no kuras puses draud nāve. Vai jāslēpjas pagrabā, lai paglābtos no tās, vai — tieši otrādi — jāiet no tā ārā? Māte izgāja ārā, jo vairs nespēja izturēt slāpes, izgāja, lai gan zināja, ka pakļauj sevi nāves briesmām. Dēlu viņa atstāja drošā vietā, pagrabā…

Nu viņa raud, redzot mazo, mīļo augumiņu, un domās sūta lāstus dievam. To, ka visa ļaunuma sakne ir bijis

Hitlers un viņa valdība, šī sieviete nesaprot. Paies vēl ilgs laiks, iekams viņa to sapratīs.

Bērzariņš brīdi pastāvēja klusuciešot un gāja projām. Ik dienas zem sagrauto māju drupām atrod desmitiem, simtiem līķu. Cik to vēl palicis zem gruvešiem?

Berlīne ir drausmīga, ar līķu smirdoņu piesūkusies pilsēta. Vēl daudzas traģēdijas un noslēpumi palikuši neatklāti, šī pilsēta vēl sagādās daudz pārsteigumu.

Šodien apdrošināšanas sabiedrības lielajā zālē Draudzes ielā notiek Berlīnes maģistrāta dibināšanas sapulce. Kāds tam sakars ar apdrošināšanas sabiedrību? Vienīgi tāds, ka tās ēka ar lielo zāli palikusi neskarta. Citas telpas vēl vajadzētu remontēt, karš nevienu no tām nav saudzējis.

Šajā zālē, kura, patiesību sakot, nebija paredzēta runu teikšanai vai sapulcēm, bet gan ūtrupēm, skatuves vietā bija tikai neliels paaugstinājums. Uz tā nolika garu galdu, pārklāja ar sarkanu pārsegu. Pie sienas bija piestiprināts audums, uz kura lieliem, baltiem burtiem bija rakstīts «Berlin \vird leben!» («Berlīne dzīvosi»). Šos vārdus jau sen, pirms trim nedēļām, Bērzariņš bija teicis Zukovam. Un tagad tie kļuvuši par saukli, kas lasāms uz visām Berlīnes sētām un iespiests laikrakstos.

Kad Bērzariņš atbrauca uz Draudzes ielu un iegāja bijušās apdrošināšanas sabiedrības direktora kabinetā, Arturs Verners jau atradās tur. Viņš stāvēja vairāku savu biedru lokā un komandantu sagaidīja ar jautājošu skatienu — neviens vēl neko nezināja. Bija zināms tikai tas, ka Bērzariņš saskaņo ar maršalu Zukovu nākamo maģistrāta locekļu sarakstus.

Komandants paskatījās uz Arturu Verneru, redzēja, cik ļoti uztraucas vecais arhitekts, ļoti labi saprata un pareizi novērtēja viņa jūtas. Tur bija viss kopā: gan gandarījums, ka viņam uzticēts tik augsts amats, gan bažas par lielo atbildību un grūtībām, gan prieks, kādu sagādāja apziņa, cik skaistu, cēlu un humānu darbu viņam vajadzēs veikt. Tieši tādēļ nākamā oberbirģermeistara skatiens, kad viņš sagaidīja Bērzariņu, bija ne tikai vaicājošs, bet arī noraizējies.

— Apsveicu jūs, Vernera kungs. — Komandants nevilcinājās ne mirkli. — Maršals Zukovs bez kādām izmaiņām apstiprināja mūsu iesniegto nākamā maģistrāta locekļu sarakstu. Apsveicu jūs ar iecelšanu oberbirģer- meistara amatā un lūdzu atklāt dibināšanas sapulci. Pēc tam dosiet vārdu man, lai varu iepazīstināt ar Padomju Savienības politiku Berlīnē. Es stādīšu priekšā sapulcei maģistrāta locekļus.

—    Paldies, — Verners atbildēja loti uztraucies un piesarcis.

—    Tagad, kad viss jau apstiprināts, man nez kāpēc ir mazliet baismi. Mūsu Berlīne ir loti sarežģīta pilsēta.

—    Taču tai ir lielisks, aktīvs birģermeistars, kuram šī Berlīne ir dzimtā pilsēta, — Bērzariņš pasmaidīja. — Un es esmu pārliecināts, ka ar mūsu atbalstu jūs labi paveiksiet šo darbu.

—    Cerēsim, — Verners sacīja. Un laika gaitā pilnībā attaisnoja ne vien Bērzariņa, bet arī berlīniešu cerības.

«Var saprast viņa saviļņojumu,» ģenerālis domāja, klausīdamies, kā biedri apsveic jauno oberbirģermeis- taru. Varēja likties, ka ar šo mirkli Arturs Verners pilnīgi zaudējis savu vārdu — tik bieži viņa biedri izrunāja jaunieņemtā amata nosaukumu. Ieklausies tikai, ar kādu labpatiku viņi izrunā vārdu «oberbirģermeistars». Tiesa, šodien atradīsies cilvēki — Berlīnē tādu netrūkst —, kuri dzēlīgi tam pievienos vārdu «sarkanais», un arhitektam būs jācīnās ar viņiem, jo viņi nesēdēs, rokas klēpī salikuši, bet centīsies panākt, lai pilsētā pēc iespējas ilgāk valdītu nekārtība un bads, lai izceltos epidēmijas, grūtu mūri… Taču šie cilvēki, slepenie hitlerieši, kādu Berlīnē, bez šaubām, ir daudz, vairs nenosaka Berlīnes seju, un nākotne pieder arhitektam Verneram, nevis viņiem.

Nez kāpēc, gluži negaidot, prātā ienāca Gerda Bauma. Katrā ziņā ir jāpanāk, lai maģistrāts viņai uzticētu kaut ko svarīgāku nekā tikai rūpes par bērnu apgādi. Ar šo uzdevumu viņa ir tikusi galā spīdoši, neviens zīdainis šajās nedējās nav nomiris. Zem negaidītās atbildības sloga stipri cilvēki ātri aug, bet vājie lūst. Gerda izrādījusies stipra. Bērzariņš nav maldījies, un šī doma ir .patīkama.

Līdz ar cilvēku pieplūdumu un balsu čalu, kas zālē kjuva arvien skaļāka, aug augumā Bērzariņa satraukums. Varētu likties, kas tur ko uztraukties, pilsētas komandantam jāuzstājas to cilvēku priekšā, kas pakļauti viņa neapstrīdamai un pilnīgai varai un kam jāizpilda visas viņa pavēles. Taču ir svarīgi šos cilvēkus padarīt ne tikai par vienaldzīgiem pavēlu izpildītājiem, bet arī par ierosmes pilniem domubiedriem Berlīnes glābšanā. Un par šo satraukumu nav jābrīnās, nemieram ir pilnīgs pamats …

—    Lūdzu, kungi, — Arturs Verners sacīja. Un tūliņ apmulsa, nodomājis, vai nevajadzēja teikt «biedri». Viņš tomēr nolēma, ka pateicis pareizi, un vēlreiz uzsvērti atkārtoja: — Lūdzu, kungi, sāksim mūsu sapulci.

—    Oberbirģermeistars lūdz, oberbirģermeistars lūdz, — varēja dzirdēt visās zāles malās. Un Bērzariņš vēlreiz konstatēja, ar kādu labpatiku vācieši izrunā Artura Vernera jaunā amata nosaukumu.

Kad komandants aiz arhitekta tuvojās prezidija galdam, viņam acu priekšā ņirbēja simtiem seju, rūpīgas matu sasukas ar taisnu vai sānceliņu, kā arī bijušo koncentrācijas nometņu ieslodzīto skūtās galvas.

«Cik neiedomājami dažādi cilvēki te sapulcējušies,» viņš nodomāja, «komunisti un garīdznieki, strādnieki un advokāti, koncentrācijas nometņu ieslodzītie un bijušie hitlerieši, kuriem šķiet, ka viņi veiksmīgi nomaskējušies un neviens nekad neatklās viņu pagātni. Veltīgas ilūzijas! Katra cilvēka darbība atstāj uz zemes labu vai sliktu slavu. Hitlerieši nedarbojās uz neapdzīvotas salas, viņi rīkojās cilvēku vidū, atstāja savas nolādētās darbības pēdas, un agri vai vēlu tās tiks atklātas. Bet viņu vidū ir arī daudz tādu cilvēku, kuriem Hitlers apmiglojis prātu un kuri nav pastrādājuši ļaundarības. Par šiem cilvēkiem derētu padomāt, viņu liktenis ir jāizlemj saprātīgi. Taču tur Bērzariņš viens noteikti netiks galā, ne viņš, ne visa viņa komandantūra. Sādi jautājumi jāizskata pašiem vāciešiem. Bet vai viņi to gribēs darīt?»

Bērzariņš raudzījās zālē un nekādi nespēja nomākt satraukumu. Ielūkojās aizņemto krēslu rindās un domāja: cik grūti ir saprast cilvēku, ja skatās tikai no malas un nestrādā kopā ar viņu. Vienīgi darbs, darbība pa īstam atklāj cilvēka raksturu, viņa pārliecību. Tātad cilvēkiem, kas sēž šajā zālē, jādod iespēja pilnā mērā strādāt…

Arturs Verners saviļņots un svinīgs piecēlās no sava krēsla, atklāja sapulci un paziņoja par savu iecelšanu oberbirģermeistara amatā. Pēc ilgiem, pēc ļoti ilgiem laikiem pirmo reizi apdrošināšanas sabiedrības lielajā zālē skanēja tik sirsnīgi aplausi. «Varbūt vislielāko centību izrāda bijušie nacistu līdzskrējēji,» Bērzariņš iedomājās. «Taču cerēsim, ka viņu šeit ir maz, visai maz.» Doma

bija fantastiska un izraisīja smaidu. Tādēļ, lai sāpīgi pārdzīvotu Vācijas sakāvi, nepavisam nebija jābūt nacistam. Sarežģīta un sāpīga būs ievirze jaunās sliedēs, un šis process, iespējams, ilgs nevis gadus, bet gadu desmitus.

Arturs Verners deva vārdu Bērzariņam. Ģenerālis piecēlās, atspiedās ar abām rokām pret masīvo ozolkoka galdu ar vīnogu ķekaru un lauvu galvu griezumiem, bet bez mikrofona, kurš tik pierasts mūsdienās. Viņš nolika savā priekšā lapas ar runas tekstu un paskatījās zālē. Nekā tāda cilvēces vēsturē vēl nav bijis. Uzvarētāji centīgi palīdz uzvarētajiem atjaunot nopostītās pilsētas, apgādā ar pārtiku, rūpējas par jaunas valsts izveidošanu. Kas gan cits ir šis maģistrāts, ja ne pirmais tās jaunās demokrātiskās Vācijas kodols, kura būs jāuzceļ? Demokrātiskā, mieru mīlošā Vācija. Līdz šim nekad nebija nācies dzirdēt tādus jēdzienus. Mūžam Vācijas simboli bijuši armija, agresija, karš. Vēsture patiešām izvirzījusi sev svarīgus uzdevumus.

Bērzariņš sāka savu referātu. Un uz mirkli iedomājās: «Vai nevajadzētu runāt tāpat vien — bez uzrakstītā teksta? Nē, nevajag. Vācieši pieraduši pie tā, pat jubilejās pie ģimenes kopējā galda viņi nolasa uzrakstītus tostus.» Noslēgumā Bērzariņš pateiks viņiem dažus vārdus pats no sevis, bez priekšraksta. Viņš ilgi apdomājis tos, un, lai tos pateiktu, viņam nav vajadzīgs iepriekš uzrakstīts teksts. «Es pastāstīšu viņiem par padomju varas politiku. Tā ir pietiekami skaidra un saprotama.»

Godīga attieksme pret darbu. Vislielākie pūliņi, lai nodrošinātu normālu dzīvi. Katra pilsoņa demokrātisko tiesību pilnīga atjaunošana. Atbrīvot no darba visus, kas kavēs šo procesu, kas, cēlus vārdus skandinādami, praksē paliks fašisma piekritēji. Atklāt un tiesāt tos, kas noziegušies pret cilvēcību. Pastāstīt par Padomju valdības palīdzību. Konkrēti skaitļi par Berlīnei piešķirtajiem pārtikas produktiem.

Bērzariņš manīja, ka cilvēki, kas jau pirms tam zālē bija sēdējuši stingri disciplinēti, klausoties par apgādi, burtiski, kļuva kā pārakmeņojušies. Bija runa par galveno — par bērnu dzīvību.

225

Maģistrātam nāksies paveikt milzu darbu. Pastāv epidēmijas izcelšanās draudi. Komunālā saimniecība ir tikai šā tā «sadiegta», bet tai jādarbojas nevainojami. Jādomā ne vien par darbu, bet arī par kulturālu atpūtu. Kino,

8 — 1243

teātri, klubi — arī par to jārūpējas maģistrātam. Berlīnei klājas grūti, tā šobrīd ir līdzīga smagi slimam cilvēkam vai, pareizāk sakot, dzērājam smagās paģirās. Taču visas šīs grūtības ir pārvaramas. Un Berlīne dzīvos.

Bērzariņš atbīdīja sava referāta lapas, ar skaidru, nevis aizkustinātu, bet — tieši otrādi — ska-rbu skatienu domās pārlūkoja to galveno, personisko, par ko bija prātojis naktīs. Uz mirkli pazibēja jautājums: vai vajag to teikt? Jā, bez šaubām, vajag. Un viņš sacīja:

■— Cienījamie maģistrāta locekļi, man ir tas lielais gods runāt jūsu dibināšanas sapulcē. Kara ceļos no Staļin- gradas līdz Berlīnei man bieži nācies redzēt plakātu. Uz tā bija attēlota maza zēna sāpēs saviebtā seja, bet apakšā paraksts: «Tēti, nogalini vācieti!». Ilgajos četrdesmit septiņos kara mēnešos mūsu tautas apziņā, mūsu karavīru apziņā jēdzieni «vācietis» un «hitlerietis» bija saauguši. Un tagad uz mūsu pleciem, maniem un jūsu pleciem, uzgūlies lielais, var teikt nepārspīlējot, vēsturiskais .^uzdevums pierādīt, ka tas nav viens un tas pats. Mēs visi labi zinām vārdus, kas nosaka visu mūsu politiku: «Hitleri nāk un iet, vācu tauta, vācu valsts paliek.» Un nu visa pasaule grib zināt, kāda būs vācu tauta pēc kara, kāda būs tās valsts. Esmu pārliecināts, ka visi cilvēki, kas še sanākuši, ir pārliecināti antifašisti. Un mums kopā, balstoties uz savu dziļo pārliecību, jāpalīdz visai vācu tautai atbrīvoties no hitlerisma paliekām. Pasaulē nav nelabojamu cilvēku. Ikvienu — pat noziedznieku — var labot un uzvest dzīvē uz pareizā ceļa. Es personiski domāju, ka cilvēkus vajag cienīt, un tas ir visdrošākais ceļš, lai viņiem liktu atcerēties savu augsto aicinājumu. Paverieties uz Berlīni.

Un tad Bērzariņš saviļņots pārgāja uz vācu valodu. Vakar viņi ar Staroverovu sēdēja kādu stundu, noslīpēdami tulkojumu un pārbaudīdami, kā no komandanta mutes skan vācu frāzes.

Viņa izruna lāgiem nebija gluži pareiza, bet tādēļ runas noslēgums izskanēja vēl aizkustinošāk un emocionālāk.

— Paverieties uz Berlīni, — Bērzariņš teica, — te tā stāv jūsu priekšā — drupās sagrauta, un vējš atnes līķu, pulvera, dūmu un sviluma smaku. Šobrīd pilsēta ir drausmīga un atbaidoša, bet mums visiem kopā lemts iedvest tai dzīvību, atjaunot, atdzīvināt to ar bērnu smiekliem, jauniešu dziesmām un padzīvojušu cilvēku gudro smaidu.

Bērzariņš uz mirkli apklusa, lai pārliecinātos, vai viņš darījis pareizi, pāriedams uz vācu valodu, vai viņa izruna

r

nav jocīga, vai viņš nekroplo vārdus. Nē, liekas, viss ir labi. Cilvēki zālē ir kā sastinguši, saspringuši uzmanībā. Viņš ir darījis pareizi. Saruna ar tulka starpniecību arvien zaudē emocionalitāti. Berlīnes komandantam ar berlīnie- šiem jārunā vāciski.

— Par šiem bērnu smiekliem, par jauniešu dziesmām samaksājuši ar savu dzīvību un asinīm daudzi jo daudzi miljoni padomju karavīru, un mēs nedrīkstam to aizmirst. Jūsu dižais dzejnieks Gēte teicis: «Steidzies darīt labu.» Mums ir pavēries plašs lauks šādai darbībai, pienācis tam vispiemērotākais laiks. Berlīnē vairs necieš badu. Ielās reizēm var dzirdēt bērnu smieklus, taču tas vēl ir tikai sākums. Mājas uzbūvēt galu galā nav grūti. Simtkārt grūtāk ir atdzīvināt un izkopt cilvēka dvēseli. Man jāatzīstas, ka sākumā mana attieksme pret Berlīni bija naidīga. Taču pagāja visai īssTaiks, es labāk iepazinu berlīniešus, iemīlēju šo pilsētu un tās ļaudis, tās skarbumu, tās vakarus un rītausmas. Mēs stāvam vēstures krustcelēs, un es aicinu jūs strādāt tā, lai nākamās paaudzes par mums sacītu: viņi izdarījuši visu, lai Berlīne dzīvotu. Berlīne dzīvos!

Bērzariņš apklusa, vēlreiz pārlaida saviļņotu skatienu cilvēkiem lielajā zālē un nepaklanījies apsēdās. Viņa sirds klauvēja tik stipri, it kā viņš piepeši vienā elpas vilcienā būtu uzkāpis augstā kalnā. Savadi, kāpēc zāle klusē? Varbūt viņš aiz uztraukuma runājis nesaprotamā vācu valodā.

Zāle tik tiešām klusēja.

Šī klusēšana tik ļoti atgādināja to klusuma mirkli, kad uguntiņa virzās pa tievo bikforda auklas čūskiņu un neviens nezina, vai mīna sprāgs vai ne.

8*

Un tā sprāga. Vēl nekad savā pastāvēšanas laikā apdrošināšanas sabiedrības zāle Draudzes ielā nebija dzirdējusi tādus aplausus. Un galvenais nebija tas, ka Bērzariņš runāja vāciski, bet gan viņa vienkāršie, galīgi negaidītie vārdi: «Es esmu iemīlējis šo pilsētu …» Likās, Berlīnes karaspēka komandantam vispār nav tiesību tādus izrunāt, tie nesader ar uzsvērti skarbo, varbūt pat nežēlīgo jēdzienu — karaspēka komandantūra. Taču Bērzariņš uzdrošinājās tos pateikt. Viņš nostājās līdzās berlīniešiem, nostājās kopā ar viņiem vienā pilsētas cēlāju nometnē un izdarīja to tik pārliecinoši. Arturs Verners paskatījās viņā neticīgi un pats sev vaicāja, vai tiešām tādi vārdi tika teikti. Droši vien ir jābūt lielai drosmei, lai to izdarītu. Un no tikai drosmei, bet arī pilnvarām. Tātad ģenerālim Bērza-

227

riņam tās ir. Kas tās devis? Protams, Padomju valdība, partija, virspavēlniecība un vēl varbūt arī viņš pats. Viņš varēja teikt šos vārdus, varēja arī neteikt tos, galu galā tas bija atkarīgs vienīgi no viņa. Tātad viņš patiesi mīl Berlīni, saprot tās prieku un sāpes.

Sī sajūta pārņēma arī zāli, taču visiem tā nebija pa prātam. Alberts Kempke sēdēja pēdējā rindā un dedzīgi aplaudēja. Viņš bija atnācis šurp kopā ar Zonnenbahu. Taču profesoru uzaicināja prezidijā, bet ārsts palika zālē. Un, lai gan tur nebija nekā pazemojoša, viņa oma, kas jau tāpat bija nelāga, kļuva vēl sliktāka.

Aplaudēdams Kempke gandrīz vai ievaidējās no dusmām un niknuma. Paskatieties tikai uz šiem darboņiem, kas plaukšķina, ka vai nu, droši vien fīreram viņi tā nav aplaudējuši. Pilnīgi pareizi, cilvēki, kas bija sapulcējušies zālē, Hitleram neaplaudēja ar tādu sajūsmu. Velna izdzimumi! 2ēl, ka gestapo par viņiem nav zinājusi pirms trim mēnešiem. Kāpēc nav zinājusi? Zināja. Taču nevar nošaut katru, kurš, tavuprāt, pietiekami dedzīgi neap- laudē fīreram.

Un neviļus Kempke pieķēra sevi pie domas, ka arī viņš plaukšķina un, iespējams, vēl dedzīgāk nekā citi. Varbūt visi te aplaudē Bērzariņam, bet paši ar sirdssāpēm atceras laiku, kad tribīnē stāvēja Hitlers ar zilibāli uztūkušu, neveselīgu seju un kā epilepsijas lēkmē izvalbītām acīm klaigāja par Vācijas dižumu.

Kempke vērīgi palūkojās uz saviem kaimiņiem, lēni pārlaizdams skatienu no viena uz otru, uz trešo. Deviņi no desmita noteikti aplaudē no sirds. Siem cilvēkiem nācies būt visur — gan koncentrācijas nometnēs, gan gestapo kamerās. Hitlers it kā ar nolūku ieaudzinājis viņos naidu pret sevi. Nu, ko lai dara, agrāk varēja domāt, ka Hitlers ir nemaldīgs. Izrādās, viņš pieļāvis daudz kļūdu. Taču tad Kempke pameta skatienu tālāk un atvieglots uzelpoja. Viena seja bija pazīstama, ārsts to labi atcerējās. Tas bija Norberts Leiners, civilais gestapo konsultants āriskās rases tīrības jautājumā, bet parastajā dzīvē ārsts mikrobiologs. Par Kempkes slepeno darbību viņš droši vien nezina. Cerams, ka gestapo centrālais arhīvs ir iznīcināts. Lai nu kā, bet Himleram un viņa vietniekiem bija tam pietiekami daudz laika. Drošas pārliecības par to nav, un varbūt tieši tāpēc nav prātīgi te ilgi uzkavēties.

Kempke vēlreiz pārlaida acis rindām — tomēr maz pazīstamu seju. Tiem tur nav tik efektīga pagātne kā Nor- bērtam Leineram, taču par Bērzariņa piekritējiem tos nekādā ziņā nevar nosaukt, lai gan tie aplaudē tikpat uzsvērti aktīvi kā Kempke.

Tātad viss vēl nav zaudēts.

Viņa sirdī pamodās cerība un tūliņ apdzisa. Nav tiesa, viss ir zaudēts, un nav vērts sevi mierināt ar rožainām ilūzijām. Arturs Verners sapulcei stāda priekšā nākamā maģistrāta locekļus. Palūk, cik lepni un apmierināti viņi kāpj tribīnē! Zonnenbaham ir tāds ģīmis, it kā viņš būtu iecelts par ministru. No lepnības vai pušu plīst.

To visu paveicis Bērzariņš. Taisni brīnums, ka armijas ģenerālis, kas radis klausīties un dot pavēles, pratis tik saudzīgi un neuzbāzīgi rast kontaktu ar šiem vāciešiem. Tie taču nav nekādi puišeļi, katram no viņiem aiz muguras vesels mūžs un vēl kāds …

Tātad tieši Bērzariņu vajag novākt. Ko tas dos? Viņa vietu ieņems cits un piekops tādu pašu politiku. Varbūt tas nebūs tik gudrs? «Viss atkarīgs no tā, cik padomju varai ir tādu Bērzariņu.» Kurš to teicis? Zonnenbahs vai Marta Landere? Liekas, Marta. Ak tu, sasodītā morfiniste, pagaidi, gan es vēl piespiedīšu tevi šaut uz Bērzariņu! Vajag tikai nogaidīt, kad viņa bez morfija sāks trakot. Tas ir noderīgs ceļš, tikai nav visai drošs. Nekad nevar zināt, kādu numuru Marta izstprādās nākamajā mirklī. Tātad jāpameklē citas iespējas. Bērzariņš braukā ar savu ziņnesi pa visu Berlīni, bieži vien atkārto to pašu maršrutu. Pār viņu piepeši var sabrukt siena, vai arī no drupām var ķert kāda lode. Ja Norbertam Leineram dotu mājienu, ka Kempke zina viņa pagātni, un piedraudētu ar atmaskošanu, vai viņš nekļūtu par sabiedroto? Pilnīgi iespēdams, ka kļūtu. Rau, kā aplaudē vecā Pīka dēli. Viņš ar! ir maģistrāta loceklis. Tajā ir seši komunisti, seši sociāldemokrāti, divi kristīgie demokrāti un pieci bezpartejiskie, arī Arturs Verners, oberbirģermeistars. Ārēji viss it kā būtu pilnīgi pareizi, taču maģistrāts ir uzsvērti anti- fašistisks. Un vai tad tā ir sociāldemokrātija? Kādreiz gan bija sociāldemokrāti, kas centīgi atbrīvoja Hitleram ceļu pie varas, tad pagāja malā un mierīgi noskatījās, kā ge- stapovieši kar komunistus. Atcerēties sociāldemokrātu Noski ir taisni patīkami. Cik komunistu viņš nav iznīcinājis! Taču sociāldemokrāti ir bijuši dažādi. Tos simtiem un tūkstošiem nācās ieslodzīt koncentrācijas nometnēs. Runā Andrēass Hermass, bijušais Veimāras republikas ministrs, oberbirģermeistara vietnieks. Dzi, kā pulgo hitle- risma laiku, un tāds esot kristīgais demokrāts!

Un piepeši Kempki pārņēma briesmu sajūta. Tā bija tik izteikta un skaudra, ka gribējās sarauties pavisam sīkam un paslēpties starp krēsliem. Sajā zālē, kur klātesošo uzmanību saistīja tikai prezidijs, kāds vērīgi pētīja viņu, varbūt pat ar nodomu novēroja. Vai viņš ir atmaskots, vai tikai niķojas nervi? Kempke ar nolūku bija apsēdies krēslā ejas malā, lai vieglāk varētu tikt ārā. Taču cilvēks, kurš piepeši ne no šā ne no tā iet ārā sapulces laikā, visādā ziņā pievērsīs sev uzmanību, Tātad vajadzēs vēl paciesties. Tomēr jākļūst nemanāmam.

Ārsts tā arī izdarīja: ierāva galvu plecos, noliecās uz leju, tagad viņu neviens velns nepazīs. Taču ilgi sēdēt tādā pozā bija neērti. Var gadīties, ka viņš izskatās pēc slimnieka. Kas zina, kāds vēl uzrunās, izrādīs biedrisku uzmanību. Un tas var būt beigu sākums. Bez tam, lai cīnītos ar briesmām, pirmām kārtām vajag zināt, no kurienes tās draud. «Bez izlūkošanas ne soli!» — šis likums ir spēkā un populārs visās pasaules armijās, tūkstošiem reižu atkārtots visās karaskolās un Kempkem skanēja ausīs kā labi pazīstams motīvs.

Kempke lēnām izslējās, apsēdās normāli un nopētīja klātesošos. Viņš redzēja to cilvēku profilus, kuri sēdēja pēdējās rindās. Priekšējie viņam rādīja tikai pakaušus, taču viņam ar to pietika, jo tagad viņš noteikti zināja, no kurienes draud briesmas. No kreisās puses viņa seju visu laiku skāra vērīgs skatiens, bet pacelt acis un palūkoties, kas uz viņu skatās, bija bail. Taču ar visu — ari ar iespējamām briesmām — aprod, tās vairs neliekas tik šausmīgas, un Kempke galu galā saņēma dūšu. Viņš pie'sardzīgi paskatījās un tūdaļ novērsa acis. Norberts Leiners interesējās par oberšturmbanfīreru, un nebija noprotams, vai tās ir briesmas vai — tieši otrādi — palīdzība. Iespējams, ka Leiners atrodas tādā pašā stāvoklī kā Kempke un no viņa nav ko baidīties. Varbūt arī Norberts apsver, ko Kempkem varētu likt izdarīt vai cik no viņa izspiest, piedraudot ar atmaskošanu? Tagad valda vilku likumi: kurš pirmais dos triecienu, tas arī būs uzvarētājs. Kempke sēž pie izejas, bet Leiners ievērojami tuvāk paaugstinājumam. Kad cilvēki ies ārā, Kempke izies pirmais un nozudīs, tātad nav ko baidīties. Viņš vēlreiz pameta skatienu pa kreisi, tad uz priekšu. Leiners atkal lūkojās uz oberšturmbanfīreru, taču viņa sejā rotājās tikko manāms, gandrīz laipns smaids, ir

Noticēt tam, vai arī tas ir viltus? Nē, tagad nevienam nedrīkst ticēt. Taču ir daudzkārt pārbaudīts teiciens: viens nav karotājs. Tas ir pareizi, un Kempke viens pats Bērzariņam neko nepadarīs. Taču sabiedrotie jāizraugās pašam, nevis jāaicina talkā pirmais, kas pagadās ceļā. Turklāt vēl nav zināms, vai Leiners nāk likteņa vai kāda cita sūtīts, nekādā ziņā viņš te nav gadījies nejauši.

Kempke juta, kā viņam no bailēm kājas kļūst aukstas. Taču ar gribasspēku viņš piespieda sevi sēdēt brīvi un aplaudēt tieši tad, kad vajadzīgs.

Runātāju vārdi līdz viņa apziņai nonāca ar novēlošanos. Neviens neko nezina, tur tā nelaime. Vācijā viss mainījies. Nav vairs pasaulē īsti uzticamu cilvēku. Ja maģistrāta jaunizceptajiem locekjiem ir kaut vai puse taisnības, kaut vai niecīga daļiņa, tad viņi nokārtos dzīvi Berlīnē. Iespējams, ka ne tik drīz, kā viņiem gribētos, taču nokārtos. Nolādētie Mihaeli un Grietiņas, liec šiem, ko gribi, visu izpildīs!

Kempke juta, kā sirdi pārņem salts niknums. Skaties tikai, jau sadalījuši savā starpā darbu. Zonnenbahs uzkāpis tribīnē un pļāpā par cīņu pret iespējamām epidēmijām. Bijušie karagūstekņi — ārsti — strādā aizgūtnēm. Nebūs Berlīnē epidēmiju, uz to nav ko cerēt. Un aiz tā visa stāv Bērzariņš, tieši viņš ir vainīgs pie visām nelaimēm, bēdām un pat izmisuma, kas jāizjūt tādiem kā Kempke.

Tātad no šejienes, no Berlīnes, ir jābēg projām uz Rietumiem. Taču uz atvadām gribas kārtīgi aizcirst durvis. Alberts Kempke tieši tā arī izdarīs. Nevar būt, ka milzīgajā Berlīnē viņam neatrastos sabiedrotie. Tie noteikti ir, un viņš atradīs tos.

Tas laikam jau ir Artura Vernera galavārds. Viņš novēl visiem panākumus darbā, pateicas padomju pavēlniecībai par palīdzību, — pasaulē vairs nav godīgu vāciešu, visi pārdevušies boļševikiem! Varbūt oberbirģermeistars runā vienu, bet domā ko citu? Nē, Verners nekad nav saucis «heil Hitleri». Ja viņš klusībā arī šaubās vai svārstās, tik un tā darīs tieši to, ko prasīs Bērzariņš. Atkal tas Bērzariņš, e j kur iedams, visur tas komandants priekšā!

Kad atkal atskanēja aplausi, Kempke saprata, ka viņš vairs nespēj izturēt. Vēl pāris mirkļu, un naids izgāzīsies uz āru, sev atradis negaidītu un katrā ziņā bezjēdzīgu izeju. Tātad laukā jāiziet neuzkrītoši, nepievēršot sev lieku uzmanību.

Kempke tā arī izdarīja. Aplausiem dārdot, viņš piecēlās, pagājās trīs soļus atpakaļ un jau stāvēja pie durvīm. Neviens viņam nepiegrieza vērību. Kempke izgāja no apdrošināšanas sabiedrības ēkas, ārā vēl bija gaišs, maija dienas ir garas. Tagad viņš ies uz slimnīcu, kur viņu norīkojis Zonnenbahs. Labāku slēptuvi nevar pat vēlēties. Klīnika — tā ir visubeidzamā vieta, kur var meklēt bijušos hitleriešus. Vēlāk viņš radīs izdevību, lai skaļi aizcirstu durvis, un nozudīs.

Nav zināms, kā Leiners gadījās līdzās. Taču pazīstamā balss noskanēja visai zīmīgi:

—    Labdien, Kempke!

Kempke atskatījās, un roka neapzināti iebrauca svārku kabatā. Taču ieroča tur nebija: pārāk bīstami nēsāt līdzi revolveri. Var gadīties nejauša dokumentu pārbaude, pārmeklēšana, un viss būs pagalam. Taču Kempke zina, kā arī bez ieroča tikt galā ar šo kalsnējo smaildeguni Leineru, kas atgādina lapsu.

—    Atvainojiet, es jūs nepazīstu.

—    Liecieties mierā, Kempke, — Leiners sacīja. — Lai jūs atmaskotu, man pietiktu bilst tikai vienu vārdu, Es esmu draugs, jūs varat man ticēt.

—   Tagad nevienam nevar ticēt.

—    Tas gan tiesa. Taču, piemēram, jums var ticēt.

—    Kāpēc tā? — Kempke kļuva piesardzīgs.

—    Jūsu laboratorija — tā ir vislabākā rekomendācija.

Acīmredzot Leiners zināja par «pētniecības darbu», kas

tika izdarīts Zaksenhauzenē, vairāk nekā būtu vēlams. Nē, kaut kas nav pareizi, viņam nebija tiesību zināt kaut ko par pētījumiem, bet izrādās, ka tie nav paturēti slepenībā. Vispirms Marta, pēc tam šis te … Marta gluži vienkārši ir mujķe. Viņa varēja no Kempkes dabūt tik ampulu, cik vien vēlas, vajadzēja tikai piedraudēt viņam ar atmaskošanu. Bet šī — gluži otrādi — samaksāja pati. Vārdu sakot, inteliģence var mocīties un pārdzīvot Lielvācijas likteni, taču nav spējīga spert nevienu soli ne tās labā, ne pret to.

—    Un man ari var ticēt, — Leiners turpināja. — Jo neesmu atmaskojis jūs tur, zālē, lai gan man bija lieliska izdevība izkalpoties jaunās varas priekšā. Vai varat iedomāties, cik teatrāls efekts tas būtu — atmaskot SS karaspēka šturmbanfīreru tieši maģistrāta sapulcē.

—    Klusu, — Kempke saķēra viņu aiz rokas. — Es spēju to iedomāties.

—    Tātad mēs varam droši uzticēties viens otram. Tiesa, es esmu mazliet labākā stāvoklī, man aiz muguras nav trepanētu galvaskausu.

—    Ja pameklēs, gan jau kaut kas atradīsies, — Kempke norūca.

—    Nē, neatradīsies, — Leiners nosmīnēja. — Konsultants nekad nav atbildīga persona. Lēmumus pieņem citi, es tikai konsultēju. Padoms — tas nav noziegums. Tomēr es kā esmu bijis, tā arī palieku jūsu domubiedrs. Kur jūs dzīvojat?

—   Vienu nakti pavadīju pie profesora Zonnenbaha.

—   Redz, kā. Viņš nezina par laboratoriju?

—   Nē.

—    Brīnišķīgi. Vai domājat arī uz priekšu baudīt viņa viesmīlību?

—    Nē, tas nebūtu ērti. Zonnenbaha kundze ir ļoti jauka sieviete, taču neklājas viņu apgrūtināt. Turklāt tādā vidē …

—    Skaidrs. Kur tad pārgulējāt nakti?

—    Slimnīcā, uz kurieni Zonnenbahs norīkoja mani darbā. Man ir īsti dokumenti par atbrīvošanu no karagūstekņu nometnes.

—    Vai slimnīcā neesat atradis sev domubiedrus?

—   Neesmu tos meklējis.

—    Ļoti labi. Es ielūdzu jūs ciemos. Pa abiem varbūt ko izdomāsim. Ielūdzu jūs ciemos pie viena no maniem — neteiksim draugiem, bet paziņām gan. Viņu sauc Augusts Bīdermeiers. Tas jums droši vien neko neizteic.

—    Nekad neesmu dzirdējis. Kas viņš ir?

—    Viens no mūsu partijas funkcionāriem, nav sevišķi izcils, taču ļoti tālredzīgs. Viņš bijis blokleiters kaut kur Špandavā.

Par blokleiteriem kādreiz sauca nacistus, kuri atbildēja • par kārtību un iedzīvotāju lojalitāti Berlīnē. Katrā kvartālā bija savs blokleiters. Nevienu nemulsināja tas, ka koncentrācijas nometnēs hitleriešu apakšvirsnieki, baraku priekšnieki, tika dēvēti par blokleiteriem. Varbūt tās pat bija patīkamas asociācijas. Kā vienā, tā otrā vietā pietika ar vienu blokleitera vārdu, lai cilvēks, kurš modinājis aizdomas vai neapmierinātību, pazustu no turienes. So nacistu skaits sevišķi pieauga pēc Staļingradas un Kurskas loka, kad sašķobījās izslavētā vācu kārtība un valstī sākās . dažādas nebūšanas. Kā tur lai izspriež, vai uzraugs saka taisnību vai melo. Viņa vārds ir galīgs. Viņam vienmēr

tiesa un taisnība. Parasti blokleiteri dzīvoja tajā pašā iecirknī un labi zināja katru sava uzraugāmā vārdu un soli.

—    Kā izpaudusies viņa tālredzība? — Kempke pajautāja. — Viņš tālredzīgi nodevis fīreru?

—    Nē taču, — Leiners klusi iesmējās, — fīreru viņš nav nodevis un nemūžam nenodos. Viņš izdarījis ko prātīgāku. Apmēram pirms gada vii^ pārcēlies no Špandavas uz Kēpeniku, kur viņu neviens nepazīst. Protams, viņa dzīvoklis Špandavā saglabājies, un blokleitera pienākumu viņš tur izpildījis. Taču līdz ar padomju karaspēka tuvošanos viņš galīgi pārcēlies uz dzīvi Kēpenikā, un tagad viņam pat ir pārtikas kartītes, jo viņš iestājies darbā maizes ceptuvē.

•— Tas nav droši, Visviens Berlīnes rajoni…

—    Nē, tam nav nozīmes. Iedomājieties tikai — Špan- dava ir pilsētas rietumos, bet Kēpenikā austrumos. Starpā ir savi trīsdesmit kilometri, ja ne visi četrdesmit. Kas viņu tur pazīs? Turklāt viņš uzaudzējis bārdu. Pie viņa nāk tikai uzticami cilvēki…

—    Ko lai dara, — Kempke atcerējās savu domu, ka viens nav karotājs, — paskatīsimies uz jūsu blokleiteru. Ceru, ka viņam neminēsiet manu vārdu?

—   Protams, ne. Kādu vārdu jūs vēlētos?

■— Nu, teiksim Volfs.

•— Varbūt Vērvolfs? — Leiners jautāja mazliet zobgalīgi.

Vārdu «Werwolf», kas nozīmē «vilkatis», bija laidis apgrozībā Gebelss, aicinādams izveidot diversiju grupas Padomju Armijas aizmugurē. Taču nekas no tā neiznāca …

Kempke pat satrūkās.

—   Tas ir nelāgs joks, Leiner, — viņš sausi noteica un

apstājās.

—    Jūs vairs nevēlaties nākt man līdzi? — bijušais konsultants uzjautrinājās. — Neraizējieties, tā ir ļoti droša vieta. Tur nāk tikai draugi. Nekad un nekādos apstākļos nevajag zaudēt humora izjūtu.

—   Kā gan tagad prāts var nesties uz jokiem? — Kempke iebilda.

Kādu laiku viņi cītīgi gāja uz austrumiem. Šajā pilsētas daļā ielas bija maz cietušas. Starp rūpīgi koptiem dārziņiem slējās divstāvu mājas. Ja salīdzina ar Berlīnes centru — pavisam cita pasaule.

—    Seit, — Leiners iegriezās klusā nostūrī. Aiz zaļā koku masīva vīdēja tikai mājas kārniņu jumts.

Leiners nospieda zvana pogu, un klusi noklikstēja elektriskā atslēga. «Elektrību jau pievada ne tikai uzņēmumiem, bet arī dzīvojamiem kvartāliem,» Kempke konstatēja. Un šis sīkums nez kāpēc viņu galīgi aizkaitināja.

Viņi iegāja mājā — neuzkrītošā, kā jau pie vāciešiem parasts, tīrā divstāvu namiņā, un tūliņ ieraudzīja pavecāku sievieti ar lielām, asaru pieplūdušām acīm. Viņa sēdēja uz krēsla un, satraukti mētādama rokas, kaut ko stāstīja četriem vīriešiem. Kempke piesardzīgi ielūkojās — vai nav kādi strādnieki no pilsētas nomales. Nē, paziņu te nebija.

—    Labvakar, — Leiners sasveicinājās.

—    Kas nu tur labsi — sieviete iesaucās, rokas lauzīdama. — Savu mūžu neesmu pieredzējusi ko šausmīgāku. Kā lai tagad dzīvoju? Viņu, bez šaubām, pakārs, pakārs, pakārs… Nudien, pasaulē nav taisnības!

—    Kas atgadījies, Bīdermeiera kundze? — Leiners nobālēja.

—    Augusts saņemts ciet. Saprotiet, Augusts ir saņemts ciet!

—    Kas to izdarījis? Komandantūra?

■— Tagad viņš noteikti atrodas komandantūrā. Viņu pazinusi kāda meitene, kas agiļāk dzīvojusi Spandavā. Ja vācieši sāk uzrādīt vāciešus, tad pasaules gals vairs nav tālu. Saprotiet, vācieši aizveda viņu uz komandantūru. Tā meitene apgalvo, ka mans Augusts esot nosūtījis uz koncentrācijas nometni visu viņas ģimeni, kamēr viņa strādājusi Hamburgā. Pati tikai tā esot paglābusies. Ja vācieši nonākuši tik tālu… Es stāvēju rindā pēc maizes, kad Augustu izveda no ceptuves…

Kā Kempke, tā Leiners jutās visai neveikli šai klusajā mājā. Nez kāpēc gribējās atrasties pēc iespējas tālāk no nelaimes. Tā likās lipīga kā infekcijas slimība.

—    Kas viņš ir? — Uz Kempki ar acīm norādīja galda galā sēdošais vīrs, kuram bija tikko manāma rēta vaigā.

—    Volfs. Oto Volfs, — Leiners atbildēja. — Mans kolēģis, arī ārsts.

—    Es jūs pazīstu, — pēc katra vārda ievilkdams elpu, sacīja otrs, drukns, cilvēks sirmiem matiem. — Pirms kādiem desmit gadiem jūs operējāt manu tēvu. Izgriezāt viņam galvā audzēju. Pēc tam viņš nodzīvoja vēl astoņus gadus.

Tas bija Šaritē klīnikā? — Kempke ar lielām pūlēm saglabāja mieru.

—    Jā, tieši Šaritē, — resnais vīrs atbildēja. — Nūja, es atcerējos jūsu uzvārdu, tiešām Volfs.

Kempke nesaprata, vai tas sacīts no sirds vai ar Izsmieklu.

—    Vai neatceraties precīzāk, kur bija audzējs? — Kempke vaicāja, lai iegūtu laiku.

—    Kā nu ne, audzējs bija pieres kaula kreisajā dobumā, un, kad mans tēvs iznāca no slimnīcas, viņam uz pieres bija palikusi krusteniska rēta. Viņš pēc tam matus nēsāja uz pieres…

Kempke visu atcerējās. Klīnikā viņš nekad nezināja savu pacientu vārdus, bet, kad strādāja laboratorijā, tur vispār, viņaprāt, nebija cilvēki, bet pētniecības materiāls, kas apzīmēts ar numuru. Toties visas izdarītās operācijas viņš atcerējās līdz pēdējam sīkumam, gluži tāpat kā izcils šahists neaizmirst savas nospēlētās partijas. Un tagad Kempke atcerējās visu operācijas gaitu un ne tikai to, pat daudz vairāk. Tā slimnieka dēls no viņa diedelēja kokaīnu… Ak tad tāds viņš kļuvis? Neko teikt, skaistulis. Resns, ar buldoga ģīmi, plānie vaigi nokarājas, acis neizteiksmīgas, it kā būtu no stikla. Tāds neprasīs daudz par slepkavību ..»

—    Kur jūs tagad strādājat? — pirmais atkal pajautāja.

—   Slimnīcā.

—    Kurā?

—    Tam nav nozīmes. Jo mazāk mēs cits par citu zināsim, jo labāk', — Kempke atbildēja. — Mazāk iespēju izpļāpāties.

Un, uztvēris saspringto, jau cerību pilno resnuļa skatienu, piebilda:

—    Mēs ar jums tiksimies svētdien Lihtenbergā, uz gaisa tilta, desmitos no rīta.

—    Es aizliedzu jebkādas tikšanās. — viens no vīriem skarbi noteica. — Mums vajag izklīst, pazust vārda tiešā nozīmē. Tas nenozīmē, ka mēs likvidējamies, tomēr derētu nogaidīt. Bērzariņš panācis to, ka vācieši sāk. uzrādīt vāciešus.

Sieviete skaļi iešņukstējās un pacēla rokas pret debesīm.

—    Tātad, es atkārtoju, uz kādu laiku vajag nozust. Man ir pilnīgs pamats cerēt, ka Berlīne tiks sadalīta sabiedroto starpā. Tad dzīve atsāksies no jauna. Turieties tuvāk rietumu rajoniem, tur būs vieglāk paslēpties. Tikšanos es aizliedzu.

—          Zu Befehl! — Izrādīdams pilnīgu disciplinētību, resnulis gandrīz vai pielēca kājās no sava krēsla.

Taču Kempke redzēja, cik alkaini viņam tūdaļ iekvēlojās acis.

Un Kempke bija pārliecināts, ka svētdien satiks viņu uz tilta tieši desmitos.

—          Jums ir pilnīga taisnība, — Leiners nopūtās. — Jo retāk tiksimies, jo labāk. Tik tiešām pienākusi pastardiena — vācieši uzrāda vāciešus.

—    Pagaidiet, ne to vien pieredzēsiet, — pirmais solīja.

—   Mums jābūt gataviem uz visu. Jo sakāvi — kā visas likstas — katrā ziņā pavada nelaime, bet nelaime nenāk viena un tā tālāk. Tātad mums ir jāgatavojas uz visu un jāapbruņojas ar pacietību. Es vairs neaizturu nevienu.

Viņš kādu brīdi padomāja, tad piepeši pacēla ieslīpi priekšā labo roku un nevis uzsauca, bet nočukstēja: «Heil Hitleri»

—           Nu, to gan nekad nebiju domājis, ka mūsu vissvētākie vārdi, godinot Hitleru, būs jāizrunā čukstus, — Leiners žēli noteica, kad viņi bija izgājuši no mājas un devās no Kēpenikas uz Karlshorsti.

—    Es arī nebiju domājis, — Kempke apcerīgi atteica.

—   Taču tagad ir jāpierod pie; visa. Kas bija tie vīri?

—   Jo mazāk zināsim cits par citu, jo labāk.

•— Tas, protams, ir pareizi.

—   To resni jūs kādreiz satikāt Saritē klīnikā?

—          Jā. Smieklīgi, policija apcietināja viņu tieši klīnikā. Viņš bija parasts kabatzaglis, taču tēvu centīgi nāca apmeklēt. Ceru, ka pēc cietuma viņš ir mainījis profesiju?

—          Bez šaubām. Sakāvi viņš piedzīvoja šturmfīrera dienesta pakāpē.

Kādu laiku viņi gāja klusēdami. Kēpenika — ir tāla Berlīnes nomale. No stūra iznāca armijas patruļa. Seržants, kuram pie krūtīm līksmi šķindēja ordeņi un medaļas, un kareivis, vēl gluži jauns zēns, dzimis divdesmit septītajā gadā. Viņam droši vien pat nebija iznācis karot.

—    Dokumentus!

—    Lūdzu.

Karagūstekņu nometnes izdotās izziņas bija īstas. Nebija ko uztraukties.

—           Izlaisti ārā, tagad vazājas apkārt, — seržants neapmierināts norūca, lukturīša gaismā izlasījis dokumentus.

Komandanta stunda un kustības ierobežošana Berlīnē sen jau bija atcelta. Taču dokumentus pārbaudīja regulāri. Un tas bija pareizi •— ik nakti komandantūrās nonāca daudzi bijušie nacisti un gluži vienkārši aizdomīgas personas.

Berlīni vajadzēja tīrīt ne tikai no drupām, epidēmijām un līķiem.

—           Es krietni vien satrūkos, — Leiners atzinās, kad patruļas soļi bija noklusuši.

—          Es gan nebaidos, jo man dokumenti ir pilnīgi likumīgi. Taču nekā patīkama, protams, nav.

—          Viss ir, kā pienākas. Komandantūras dienests ir komandantūras dienests, un Bērzariņš to nokārtojis prasmīgi.

—    Bērzariņš, Bērzariņš … — Kempke domīgi atkārtoja.

—   Ļoti žēl, ka mums neizdevās šo dienestu organizēt Maskavā.

—          Jā, ļoti žēl, — Leiners klusi piekrita. Un piepeši apskaitās: — Neciešu tukšu fantazēšanu, tā pazemo cilvēku.

—           Gluži tāpat kā čukstus teiktais «heil Hitler». Un visbriesmīgākais ir tas, ka es arī neradu sevī spēku uzsaukt pilnā balsī, arī es nočukstēju.

—           Tātad nodarbosimies ar sevis šaustīšanu? — Leiners nosmīnēja.

—           Ja jums tā tīk. Šovakar man bija tikai viens cerību mirklis. Kad tas garais …

—    Viņš ir štandartenfīrers.

—           Tā jau domāju. Tad nu tā, ja jau viņš pieminēja iespējamo Berlīnes sadalīšanu sabiedroto starpā, varbūt mums nebūs jābēg no dzimtās pilsētas? Amerikāņu vai angļu pārziņā mums būs vieglāk.

—    Neviens neko nezina, — ārsts filozofiski noteica.

—   Jūs tik ļoti mīlat Berlīni?

•— Jā, ļoti mīlu. Tā ir mana dzimtā pilsēta. Ieklausieties .,.

Atskanēja.spēcīga, labi noregulēta motora tarkšķēšana, no pagrieziena izbrauca motocikls, straujajā pagriezienā pat sasvērdamies sānis kā straujš zirgs. Taču tūliņ, stipru roku savaldīts, gaitu izlīdzināja un aiztraucās tieši uz Lih- tenbergu. Ģenerālis Bērzariņš turēja rokās vadības stūri, seržants Ļahovs, bruņots ar automātu, sēdēja blakusvāģi.

Kempke un Leiners apstājās un ar skatienu pavadīja motociklu. Sarkanā uguntiņa nomirgoja tumsā un nozuda ceļa līkumā.

—    Šodien viņš teica, ka mīlot Berlīni, — negaidot sacīja Leiners.

—    Iespējams, ka tas ir tiesa, un mums tās ir vislielākās briesmas, — tādā pašā tonī atbildēja Kempke. — Taču man jāatzīst, ka viņš kā pilsētas komandants braukā pārāk nepiesardzīgi…

—    Nu viņam tas nav bīstami. Berlīnieši vai, pareizāk sakot, berlīnietes ģenerālpulkvedī Berzariņā ir gluži vai iemīlējušās.

—   Ne visas, — Kempke strupi iebilda.

Leiners paskatījās viņā, taču neko nejautāja, un ilgi, līdz pat Vecfrīdrihsfeldei, viņi gāja klusējot.

—    Man jāiet tur.

—    Novēlu jums laimi un panākumus. Lai svētīti visi jūsu darbi, — Leiners svinīgi teica.

—    Jūs runājat kā mācītājs dievkalpojumā.

—    Tam nav nozīmes. Svarīgi, lai viss veiktos.

Viņi aizgāja katrs uz savu pusi. Kempkem bija nemierīgs prāts. Vai viņš nebija Leineram pateicis par daudz? Kopš kura laika viņš pats sev pasācis sagādāt raizes?

Svētdien viņš satiksies ar resnīti. Redzēsim, kāds no tā būs labums.

Bērzariņš tovakar atgriezās mājās labā omā, un tās • cēlonis bija nevis aplausi pēc runas, bet apziņa, cik svarīgs darbs ir paveikts. Berlīnē, bijušajā hitleriešu galvaspilsētā, nodibināts maģistrāts, kura sastāvā ir antifašisti. Vēl nesen kaut kam tādam būtu bijis grūti noticēt. Bērzariņš atcerējās runas pēdējos teikumus, kas tika pateikti vāciski, un pasmaidīja — liekas, uzsvari bijuši pareizi. Nu ko tur, lai kāda būtu oma, darbs ir jāpadara. Paskatīsimies, kas mums tur notiek.

Nenokārtotu jautājumu izrādījās vesels kalns, un mājās viņš pārnāca vēlu naktī. Cik savādi un neparasti viss iegrozījies pasaulē: var pārnākt mājās, tieši mājās, nevis armijas štāba apmešanās vietā, var apsēsties pie galda, parunāties ar sievu, bet meita blakusistabā te vērtaini, te liegi spēlē tēva iemījoto Šopēnu, it kā gribēdama viņam izpatikt un reizē lūgt palīdzību. Bērzariņš loti labi zina, kāda palīdzība ir vajadzīga. Meita ir neglābjami iemīlējusies, un šis notikums parasti tēviem sagādā nemieru un raizes. Viņiem šķiet, ka līgavainis kā vanags ir gatavs sagrābt un nolaupīt no tēva ligzdas vēl gluži mazo muļķa putnēnu,

ka viņš nekādā ziņā nav meitenes cienīgs un nesniegs tai laimi. Vislielākās šaubas tādos gadījumos rodas mātēm, un šīs Šopēna mūzikas skaņas blakusistabā daiļrunīgi un nepārprotami lūdz: «Palīdzi man apvārdot māmuļu!»

Ģenerāli šai ziņā nevajag pārliecināt, viņš ļoti labi pazīst savu nākamo znotu — tas ir apakšpulkvedis, kara ārsts. Un no Bērzariņa redzesviedokļa viņam ir tikai viens trūkums — pārāk skaists. Viņam piemīt tas kaukāziešu izsmalcinātais skaistums, kurš no pirmā skata liekas pārspīlēts — tik ļoti viss ir pareizs: sejas cēlais ovāls, taisnais, aristokrātiskais deguns, lielās, melnās acis, ādas gaiši matētais mirdzums, biezās cirtas, ar karavīra siksnu cieši apjoztais šmaugais viduklis, mazās ūsiņas uz virslūpas. Un piedevām vēl nenoliedzamais ārsta talants, iedzimtā smalkjūtība un patiesa inteliģence. Meitai nevajadzētu tik ilgi spēlēt Šopēnu, tēvs palīdzēs viņai, māte arī neturēsies pretī, jo ļoti labi redz, ka arī apakšpulkvedis ir iemīlējies im jaunie būs laimīgi.

Par ko viņš domā? Tātad dzīvē iestājies tik krass pavērsiens, ka arī šādām domām ir sava vieta? Tātad karš ir beidzies galīgi un uz visiem laikiem?

Bērzariņš pilnībā to izjuta tikai tagad, kad blakusistabā vētraini, aizrautīgi un arī lūdzoši skanēja Šopēna polonēzes un valši.

Viņš mīlēja Šopēnu. Ģeniālā poļa mūzika dvēselē aizskāra kādas slepenas, varbūt pat pašam Bērzariņam nepazīstamas stīgas, taču, kā par brīnumu, nevis nomierināja viņu, bet gan atmodināja viņā vēlēšanos aktīvi rīkoties, satrauca, atgādināja, cik daudz vēl uz šīs grēcīgās zemes nepadarīta darba, cik dziesmu nav izdziedāts, cik mīļu vārdu nav pateikts …

Kad blakusistabā klavieres noklusa, viņš neviļus, kā atvairīdams no sevis sapņus, sniedzās pēc papīriem, un atkal viņa priekšā it kā atklājās Berlīnes sāpe, tās ciešanas, brūces, vajadzības un arī prieks.

Jā, jā, lai cik dīvaini tas skanētu, arī prieks. Berlīnē jau mēdz dzimt prieks, īsts, negaidīts vai, pareizāk sakot, ļoti gaidīts.

Vakar Staroverovs, atnesis dokumentus parakstīšanai, uz mirkli apstājās un nedroši, pats vēl lāgā nezinādams, ķā uzņemt, šo jaunumu, sacīja:

— Biedri ģenerālpulkvedi, ir vēl viens sīks paziņojums. Vakarrīt bija atnākusi darīšanās Gerda Bauma, tā

pati vāciete, kura visiem rajonu komandantiem ir apnikusi kā rūgta nāve …

—    īsāk, — Bērzariņš brīdināja.

—    Vārdu sakot, pārnācis viņas vīrs. Erasts Baums.

—   Kur viņš bija?

—    Mūsu gūstā. Viņu atbrīvoja, jo fiziski viņš karadienestam arī agrāk bijis tikai daļēji derīgs. Viņam ir kaut kāda vaina rokai vai kājai, es skaidri nezinu.

Bērzariņš piecēlās no galda, pagājās pa istabu, nenolaiz- dams skatienu no Staroverova sejas.

—    Daļēji derīgs karadienestam, — beidzot komandants noteica. — Bet varonīgai rīcībai — Ļeņina maskas slēpšanai — derīgs pilnībā? Ļoti interesanti. Vai zināt, Sta- roverov, uzmeklējiet Gerdu Baumu, un lai parīt vienpadsmitos viņas vīrs atnāk pie manis.

—    Tieši tā. Viens vai kopā ar sievu?

—    Viens. Jūs varat iet.

Staroverovs domās pasmīnēja — priekšniekiem arvien ir kādas mazas vājībiņas. Viss, kas saistīts ar Gerdu Baumu, Bērzariņu ļoti iepriecina. Tiesa, tam ir savs pamats. Šī Gerda strādā ar aizrautību. Kad viņa paspēj paēdināt savu mazuli, nav zināms …

Un tomēr tas ir tikai viens no simtiem izsaukumu, uzaicinājumu un telefona zvanu, par ko jārūpējas adjutantam Staroverovam. Tūliņ pa telefonu sameklēsim šo Gerdu.

Abā, raugiet, viņa ilgi nav jāmeklē, pati atnākusi, jo kaut kur noliktavā ir atrastas apdegušas x zaldātu segas, viņa lūdz tās piešķirt bērnu slimnīcām. Un Bērzariņš piešķirs, par to nav ko šaubīties. Tiesa, šīs segas citam nevienam nav vajadzīgas, un tomēr negribētos atdot… Nē, biedri Staroverov, tu nekad nepacelsies līdz valstiskas domāšanas līmenim!

Tik asi nokritizējis sevi, adjutants pateica Gerdai par uzaicinājumu.

241

Kad noliktajā laikā komandanta, kabinetā ienāca Ernsts Baums, Bērzariņš sagaidīja viņu saviļņots. Tieši šī tikšanās viņam bija izšķirošā. Viss, ko hitleriešu laikā darījis vecais komunists Oto Vangels, bija pilnīgi dabisks un saprotams īsts komunists nevarēja rīkoties citādi. Taču Ernsts Baums nebija komunists, liela daļa viņa apzinātā mūža pagājusi hitleriešu visaktīvākās aģitācijas laikā. Baums bija pajauns cilvēks, tikai kādus trīsdesmit gadus vecs, ne vairāk. Tātad Vācijas liktenis drīz būs viņa paaudzes rokās.

9-1243

Tieši tādi kā Baums pēc diviem gadu desmitiem vadīs jauno vācu valsti.

Kādi vipi ir?

Tas bija galvenais jautājums. Bērzariņš visu laiku un it visur meklēja atbildi uz šo jautājumu. Berlīnē kā fokusā koncentrējās visu politisko programmu varianti, kādi tā- laika Vācijai bija raksturīgi. Un Bērzariņš gribēja zināt, kā vārdā viņš ir dzīvojis, karojis, vedis uzbrukumā un nāvē pulkus, divīzijas un uzvarējis. Viņam nepietika ar savas Dzimtenes atbrīvošanu, viņš gribēja izslēgt no savu mazbērnu dzīves (par to, ka tādi būs, vairs nebija šaubu) kara iespēju. Viņam vajadzēja zināt, kāda būs pēckara Vācija. Un tieši tādēļ vi^š ar tik neslēptu interesi sagaidīja Ernstu Baumu.

Kabinetā ienāca vēl gluži jauns gara auguma vīrietis, īsais, mazliet pastrupais deguns apaļajā sejā piešķīra nebēdnīgu, varbūt pat izaicinošu izskatu. Biezo, balto matu kuplā kodeļa viņu darīja vēl garāku. Gaišzilās, it kā fajansa acis no gaišo uzacu apakšas raudzījās pašapzinīgi, bet biezās lūpas bija stingri un skarbi sakniebtas. Labo roku viņš neapzināti pūlējās paslēpt piedurknē — tā parasti mēdz darīt cilvēki, kam trūkst kāda pirksta. Viņam mugurā bija vecs, taču rūpīgi izgludināts uzvalks. Bērzariņš neviļus iedomājās, ka Gerdai Baumai ar to nācies krietni nopūlēties. Bērzariņš pasmaidīja un uzaicināja:

—    Apsēdieties, Bauma kungs.

—    Paldies.

Viesis uzmanīgi apsēdās nevis atpūtas krēslā, bet uz cietā krēsla maliņas pie galda. Un komandants tikai tagad noģida, cik loti uztraucas Ernsts, — tik tikko saskatāmas, mirdzošas kā sarma, sīksīkas sviedru lāsītes izspiedušās viņam uz pieres.

—   Vai sen jūs atlaida no karagūstekņu nometnes?

—    Pirms piecām dienām. Lūdzu, te ir dokumenti.

—   Nē, nevajag.

Bērzariņš apgāja apkārt galdam un apsēdās Baumam pretim, it kā vēlēdamies uzsvērt šīs sarunas neikdieniš- ķumu. Viesis sasprindzis vēroja katru viņa kustību. Gerda bija tik daudz stāstījusi par šo cilvēku. Vai viņa nemaldās?

—    Kā klājas manam krustdēlam? — Bērzariņš pajautāja, vilcinādamies uzsākt īsto sarunu.

—    Jūs jautājat par Kārli? Lieliski. Viņš laikam ir vienīgais īsti laimīgais cilvēks Berlīnē.

—    Nu, varbūt tomēr nav gluži vienīgais, — komandants rāmi iebilda. — Berlīnē šobrīd daudzi cilvēki jutas laimīgi.

—    Jums droši vien ir taisnība. Berlīnē šobrīd ir daudz vairāk laimīgu cilvēku, nekā biju domājis. Piemērs nav tālu jāmeklē. Gerda pilnīgi aizrāvusies ar savu darbu.

—   Jā, — Bērzariņš apmierināts sacīja. — Un viņa strādā ļoti labi.

—    Redziet, komandanta kungs, šajā laikā laimes un darba jēdziens ir apvienojušies, ja darbs ir īsti pa prātam.

—    Kādu darbu jūs gribētu izraudzīties sev?

—    Jūs uzaicinājāt mani, lai to pajautāju?

—    Zināmā mērā. Neslēpšu, jūsu darbība un jūsu liktenis mani, bez šaubām, interesē.

—    Un tā galvenais cēlonis ir Ļeņina maska?

—    Pirmām kārtām. Tomēr ne tikai tā. Taisnību sakot, man ir ļoti interesanti un svarīgi parunāties ar cilvēku, kurš Hitlera laikā uzdrīkstējies ne tikai klusībā vīstīt dūres, — tā ir visai izplatīta un, bez šaubām, izdevīga politika, — bet ari rīkoties. Man gribētos iepazīties ar visiem tiem cilvēkiem, kuri slēpuši masku.

—    Diez vai varēšu jums tur ko līdzēt, — Baums atbildēja. — Biedrs Vangels teica, ka maska mainījusi septiņas adreses. Tas droši vien ir tiesa. Es biju ķēdītes beigu galā un pazīstu vienīgi Alfrēdu Slosenbaueru, kurš nodeva masku man. Kā tā bija gadījusies pie viņa, neviens nestāstīja. Jūs pats saprotat, gestapo strādāja īsti speciālisti, un tam pretim vajadzēja stādīt tikpat labi noorganizētu konspirāciju.

—    Jā, tas nu ir skaidrs. Un tomēr man ļoti gribētos iepazīties ar visiem šiem cilvēkiem, kuri slēpuši masku. Vai tas būtu iespējams?

—    Nezinu. Šlosenbauers ir dzīvs, bet par citiem man nav nekas zināms. Lai nu kā, ja sāk ar ķēdītes vienu galu, droši vien var izsekot visai ķēdītei.

—    Bez šaubām. Un es ļoti lūdzu jūs — izdariet to, nevelkot garumā. Man tas šķiet valstiski svarīgs jautājums. Pasaulei vajag zināt par cilvēkiem, kuri uzdrošinājušies nostāties pret Hitleru.

—    Jūsuprāt, es esmu to darījis?

—   Kā gan citādi lai dēvē jūsu rīcību?

—    Nezinu, iespējams, ka tā tas ari bijis. Līdz šim es neko tādu nebiju iedomājies.

—    Jūs esat komunists, biedri Baum?

—    Nē, es nekad neesmu sastāvējis nevienā partijā.

—   Vai jūs jutāt līdzi komunistiem?

—           Pat to es nevaru apgalvot par sevi. Kad sākās mana apzinātā dzīve, Komunistiskā partija jau bija aizliegta.

—    Kāpēc tad piekritāt paslēpt masku?

Ernsts Baums kādu brīdi domāja. Pēc tam lēni teica:

—           Uz jūsu jautājumu nav nemaz tik viegli atbildēt, kā pirmajā mirklī var likties. Es pats arī, iespējams, to visu nemaz tik labi nesaprotu. Jūs pilnīgi loģiski man pajautājāt, vai jutu līdzi komunistiem, jo mana rīcība vedina uz tādām domām. Taču man negribētos izlikties labākam, nekā es esmu patiesībā.

—   Vai jūsu draugs Šlosenbauers ir komunists?

■— Nē, viņš nebija partijas biedrs. Taču viņš vienmēr bija dedzīgs Klāras Cetkinas piekritējs, un viņš zina no galvas runu, kuru viņa teica reihstāgā, vēršoties pret fašisma draudiem. Personiski es savu draugu vienmēr esmu uzskatījis par komunistu.

•— Slēpdams masku, jūs taču pakļāvāt sevi nāves briesmām. Vai jūs to zinājāt?

—    Protams.

—    Tad kālab jūs riskējāt ar dzīvību?

—           Šlosenbauers ir mans draugs. Viņš lūdza mani. Vai ar to nepietiek?

—          Varbūt pietiek, — Bērzariņš sacīja, vērīgi pētīdams Baumu.

—           Jūs man neticat? Jūs uzskatāt, ka ar drauga lūgumu tādā gadījumā ir par maz?

—           Nē, es jums ticu, jums nav nekāda iemesla teikt nepatiesību.

—           Varbūt man tas bija kaut kas līdzīgs spēlei ar gestapo — sacensība viltībā un veiklībā. Tas ir ārkārtīgi interesanti.

—           Nē, tādu domu es nepieļauju, — Bērzariņš atbildēja. — Spēki bija pārāk nevienādi. Briesmas draudēja tikai jums. Gestapo ne ar ko neriskēja. Jūsu draugs to nebūtu pieļāvis.

—           Varbūt jums ir taisnība. Savādi, nekad agrāk nebiju domājis par šādu jautājumu, gluži vienkārši dzīvoju un rīkojos tā, kā uzskatīju par pareizu.

—    Tātad jūs uzskatījāt par pareizu cīņu pret gestapo?

—          Jā, taču nenoturiet mani par apzinātu cīnītāju. Par nepieciešamību no iekšas ārdīt visu to hitleriešu bandu ar mani runāja Alfrēds, es tikai piebalsoju…

—           Vai jūs nevarētu tuvākajās dienās atnākt šurp kopā ar savu draugu Alfrēdu Šlosenbaueru? — ģenerālis pavaicāja.

—   Tas nav grūti. Pasakiet tikai, kad.

Viņi atkal tikās tajā pašā kabinetā. Ernsts Baums atnāca kā labs paziņa un priecīgi stādīja priekšā savu draugu:

—          Komandanta kungs, tas ir Alfrēds Šlosenbauers, par kuru jums stāstīju.

—          Priecājos jūs redzēt, biedri Šlosenbauer. — Bērzariņš apkārt galdam panāca pretim, apsēdās uz dīvāna un lūdza viesus apsēsties atpūtas krēslos. Tad viņš uzmanīgi apskatīja savu jauno paziņu.

Atkal apstiprinājās sensenā atziņa, ka par vāciešiem nedrīkst spriest no skata. Pēc Bērzariņa priekšstatiem, tādiem kā Alfrēds Šlosenbauers vajadzētu izskatīties visrūdītākajiem fašistiem. Neliela auguma, plecīgs, cik garš, tik plats, īsts bullēns, apaļā galva pēc tālaika modes apcirpta kā bokserim — pakausis ir gludi skūts, un tikai virs pieres atstāts mazs baltu matu kušķītis, acis dzīvas un šķelmīgas.

Bērzariņš, to iedomājies, pat pasmaidīja. Pēdējā mēneša laikā viņam bija nācies mainīt visai daudz agrāko priekšstatu. Viņš nemūžam nebūtu ūzdrošinājies teikt, ka tāds cilvēks kā šis Šlosenbauers spējīgs riskēt ar dzīvību un slēpt Ļeņina masku …

—   Kafiju? — komandants piedāvāja.

—          Labprāt. — Šlosenbauers jautri paspīdināja dziļi ieslēpto acu zīlītes.

—   Kur jūs pašreiz strādājat?

—          Auto remontrūpnīcā. Mēs labojam mašīnas padomju karaspēka administrācijai.

Ģenerālis zināja šo rūpnīcu, pareizāk sakot, lielās darbnīcas netālu no Silēzijas stacijas.

Tur bija vesela sadauzītu mašīnu kapsēta, darba pietiks gadiem ilgi.

—   Vai jūs esat kādas partijas biedrs?

—          Nē, man vistuvākie tā kā būtu sociāldemokrāti. Bet arī komunisti nav pārāk tāli. Es tā kā būtu pa vidām starp viņiem.

—    Un viņš? — Bērzariņš norādīja ar acīm uz Baumu.

■— Viņš ir pārliecināts komunists, lai gan nav partijas biedrs, — Šlosenbauers atbildēja. — Aktīvas rīcības cilvēks. Tiesa gan, apdomāt, ko tieši dara, viņam ne vienmēr pietiek laika. Taču tas viņam netraucē būt nelokāmam un uzticamam.

—    Un tieši tādēļ jūs lūdzāt viņu, lai noslēpj masku?

—          Jā. Labāku par viņu šādam darbam nevar pat vēlēties.

—    Bet kāpēc jūs sakāt, ka viņš ir komunists?

—          Tāpēc, ka man ir pilnīgs priekšstats par viņa uzskatiem. Tiesa gan, kā komunists viņš nav sevišķi izglītots un konsekvents. Tas atkarīgs no tā, kam lielāks iespaids uz viņu. Nebijis Gerdas, nav zināms, kur viņš atrastos…

—    Ko tu pļāpā? — Baums sadusmojās.

Alfrēds tikai pasmējās.

—          Neuztraucies, tas nav nekas cits kā kompliments gan tev, gan Gerdai.

—           Vai Gerda arī vispirms dara un tikai pēc tam domā? — Bērzariņš ar gudru ziņu noprasīja.

•— Nu nē! — Šlosenbauers uzreiz noprata, kas viņam aiz ādas, un jautri iesmējās. — Ja gribat zināt, tad visprātīgākā visā mūsu kompānijā vienmēr bijusi Gerda. Un tas ir ļoti labi, ka jūs esat izpratuši viņas raksturu un uzticējuši viņai lielu darbu. Gerdai visu mūžu ir trūcis uzdevuma, kurš viņai būtu pilnībā uzticēts. Fašistu laikā vispār starp cilvēkiem nebija uzticības, tāpēc Gerda nevarēja būt kopā ar viņiem. Bet, ja mēs tiešām nonāksim līdz jaunas demokrātiskas Vācijas izveidošanai, tad Gerda visādā ziņā tajā kļūs par ministri, Viņa jau nostājusies uz šīs takas, nu jau var redzēt…

—          Kas jūs gribētu būt jaunajā Vācijā, biedri Šlosen- bauer?

—          Es? — Alfrēds izbrīnījies pārjautāja. — Kas tad es varu būt? Strādnieks, atslēdznieks, nu, varbūt meistars. Es nedomāju taisīt politisku karjeru.

—          Politiska karjera ne vienmēr cilvēkam jautā, vai viņš vēlas būt politiķis vai ne.

—   Nu, piespiest mani neviens nevarēs.

—   Vienīgi dzīve, — Bērzariņš precizēja.

—          Tas gan tiesa, vienīgi dzīve, — Šlosenbauers sa- drūma. — Un tā ir grūta. Tik grūta, ka gribot negribot reizēm jāsāk domāt…

—   Vai jums ir daudz bērnu?

—          Pieci. Jaunākajam pēc sienas nobrukuma pagrabā joprojām ir paralizētas kājiņas. Teic, ka tas pāriešot, un es pūlos tam ticēt. Barbarai, manai vidējai meitai, ir smadzeņu satricinājums pēc bumbas sprādziena un ik pa laikam uznāk epilepsijai līdzīgas lēkmes. Viņa vēl ir maziņa, tikai deviņus gadus veca. Ārsti — Gerda bija atsutījusi — saka, tas pāriešot. Taču, domājot par bērniem, neviļus jāatceras politika. Tā jātur savās rokās, lai atkal neuz- rastos kāds Hitlers. Vai saprotat?

Un Šlosenbauers bargi paskatījās uz pieklusušo Baumu, it kā tieši viņš būtu vainīgs, ka Vācijā pie varas bijuši fašisti.

—   Kas attiecas uz politiku — tas ir pareizi, — Bērzariņš piekrita. — Tās groži katrā ziņā jātur pašiem savās rokās. Tas ir pareizi, lai gan nav manāms, ka varētu uz- rasties jauns Hitlers…

—   Vācijā nekas nav neiespējams. — Baums pasmīnēja ar acīm vien.

—   Nē, mēs visi kopā to vairs nepieļausim. Taču tos, kuri slēpuši Ļeņina masku, man gribētos redzēt. Biedri Šlosenbauer, no kā jūs šo masku saņēmāt?

—   No vecās Grinneres. Un jāteic: viņa man to nodeva īstajā laikā, jo pēc nedēļas gestapo ieradās viņu apcietināt. Kamēr šie kratīja viņas dzīvokli, mājai uzkrita angļu mīna. Tā nogalināja gan Grinneri, gan trīs esesiešus. Neviens neizglābās.

—   Vai viņa bija komuniste?

—       Jā, kādreiz bijusi gan. Kolīdz padzirdēju par šo atgadījumu, gandrīz vai ņēmos lūgt dievu. Gan trīs esesiešus tikpat kā govs ar mēli nolaizījusi, gan vecā Grin- neriene vairs nevarēs izpļāpāties, tā ka varēju gulēt mierīgi. Viņa bija šausmīga pļāpa, taisni briesmas…

Bērzariņš nodomāja, kā karš pārvērtis cilvēkus un izkropļojis viņu jūtas, taču nepieskārās šim tematam.

—    Bet kas bija iedevis masku nelaiķei Grinnerei?

—    To gan es nezinu.

—   Tātad: Vangelu ģimene, pēc tam ķēdīte pārtrūkst, tālāk nelaiķe Grinneres kundze, tad jūs un Baumu ģimene.

—   Nūja. Trūkst triju vai četru posmu. Taču tie, domājams, atradīsies. Cilvēki labprāt stāsta par tādiem darbiem.

—   Ja viņi ir dzīvi, — Ernsts Baums klusu piebilda.

—   Tieši tā, ja viņi ir dzīvi, — Bērzariņš atkārtoja. Un vēlreiz iedomājās, ka Berlīne nekad nebeigs sagādāt pārsteigumus. — Ko jūs taisāties darīt tālāk? — viņš jautāja Baumam.

—    Viņš ies mācīties, — Šlosenbauers atbildēja drauga vietā. — Jauno Vāciju vajadzēs vadīt izglītotiem cilvēkiem.

—    Laikam gan patiešām iešu mācīties, — Baums piekrita, — ja būs tāda iespēja.

—    Tāda iespēja būs, — Šlosenbauers bija pārliecināts.

—    Visādā ziņā, — Bērzariņš apstiprināja. — Un par politiku būs jādomā tieši jums.

—    Savu politiku mēs jau sen esam nosprauduši, — Šlosenbauers sacīja. — Pareizāk sakot, to ir izdarījis Ļeņins.

—    Jā, taisnība gan. Visu labu, novēlu jums labu veselību un panākumus. Un, kad jums iznāks laiks, padomājiet, kā sameklēt visus tos cilvēkus, kuri slēpuši masku.

Kad viesi bija aizgājuši, Bērzariņš krietnu bridi palika sēžam pie galda, vēl neaicināja iekšā adjutantu. Viņa domas nodarbināja nesenie viesi. Viņi, protams, ir varoņi un nez kāpēc kautrējas paši to atzīt. Kāpēc gan tas tā? Kāpēc šie cilvēki, kuriem netrūka vīrišķības pretoties hitleriskajai šausmu mašīnai — gestapo, tagad tik bailīgi ķeras pie darba, it kā bīdamies skaidri un gaiši parādīt savu pozīciju, kuru viņi, taisnību sakot, jau sen un pilnīgi noteikti ir izraudzījušies. Kāpēc viņi baidās? Varbūt tāpēc, ka droši nezina, kāda būs Vācija? Bet vai pats Bērzariņš šo jauno Vāciju var skaidri iedomāties? Protams. Tā būs demiiitarizēta, denacificēta un demokratizēta. Vispārīgi vārdi, kurus raksta visās avīzēs un bieži atkārto sapulcēs. Bet konkrēti kāda izskatīsies šī jaunā Vācija? Lai paši vācieši varētu par to cīnīties, viņiem katrā ziņā par to vajag būt pilnīgi konkrētam priekšstatam. Varbūt tieši tāpēc, ka viņiem tāda nav, viņi ir tik atturīgi…

No otras puses — Gerda Bauma. Viņa negudro par kaut kādiem teorētiskiem jautājumiem, tikai strādā no agra rīta līdz vēlam vakaram, organizē bērniem slimnīcas un novietnes, gādā pienu un maizi. Viņai nav vaļas prātot oar jauno Vāci ju, viņa ir tās daļiņa.

Tātad visiem šiem cilvēkiem jādod konkrēts un mērķtiecīgs darbs, tad arī viņos iedegsies šī gaisma, ko izstaro Gerda Bauma?

Kas viņiem var dot šo darbu? Komandantūra?

Nekādā ziņā.

Maģistrāts?

Tas jau ir tuvāk patiesībai. Taču tur arī vēl nav īstas kārtības, jo nav beidzies organizēšanas periods. Cik ilgi tas vilksies — nav zināms. Berlīnes dzīvē un visā no nacistiem atbrīvotajā Vācijā trūkst labi organizētu spēku, kuri varētu ievadīt dzīvi jaunās sliedēs.

Vai viņš pietiekami labi pazīst vāciešus, lai spriestu par to? Jā, zināmā mērā, taču nevajag pārvērtēt savas zināšanas un balstīties tikai uz paša iespaidiem. Vajag aprunāties ar cilvēkiem, ar vāciešiem, kuri noteikti problēmu pārzina labāk nekā viņš. Tikai tad viņš varēs līdz galam izprast Berlīni.

Ģenerālis domīgi raudzījās uz burvju pogu, vajadzēja tikai to nospiest, un ieradīsies Staroverovs, taču komandants vilcinājās. Vēl gribējās padomāt, vēlreiz sevi pārbaudīt. Tomēr nebija laika, vajadzēja zvanīt.

—     Staroverov, — komandants sacīja, — vakar paziņoja, ka Berlīnē ieradies Vilhelms Pīks. Sazinieties ar viņa sekretariātu un noskaidrojiet, kad viņš varētu pieņemt mani.

Bērzariņš kapteiņa sejā ieraudzīja neizsakāmu izbrīnu.

—   Kas jums nav skaidrs?

—   Man viss ir skaidrs. Man tikai likās..

—    Kas jums likās?

—     Varbūt labāk izsaukt biedru Pīku šurp? Jūs taču esat komandants.

—     Ievērojiet, kapteini: ja mēs vēlamies, lai Vācija cienītu mūs, spēku, kas atbrīvojis to no fašisma, mums pirmām kārtām jāciena Vācija. Citādi neko nepanāksim. Mēs pārstāvam okupācijas varu,' taču tā ir padomju okupācijas vara. Vai saprotat starpību?

—    Tieši tā, saprotu.

—- Biedrs Pīks ir bijis Kominternes Izpildkomitejas loceklis, ne vienreiz vien ticies un strādājis kopā ar Ļeņinu, un viņš gan arī laikam zina starpību starp kapitālistisko un padomju okupācijas varu. Vai jums tas ir skaidrs?

—     Tieši tā, viss ir skaidrs. Tūliņ pat sazināšos ar biedra Pīka sekretariātu.

—   Izpildiet un izdariet secinājumu nākotnei!

—   Tieši tā, izdarīt secinājumu nākotnei!

Bērzariņš kabinetā atkal palika viens. Vai teikt maršalam, ka viņš nodomājis satikties ar Pīku, vai ne? Bez šaubām, tas ir jādara, turklāt nekavējoties.

—    Biedrs Pīks jūs var pieņemt rit piecos, — Staroverovs ziņoja.

—   Ļoti labi. Paldies.

Un nu jau komandanta acu priekšā pacēlās pelēkais trīsstāvu nams Pankovā, kur tolaik atradās Vācijas Komunistiskās partijas vadība. Daži tās Centrālās Komitejas locekli, tie, kuri bija paspējuši emigrēt, palikuši dzīvi. Visus, kas atradās Vācijā, Hitlers iznīcināja. Būhenvaldē aizgāja bojā Ernsts Tēlmanis…

—    Lūdzu, biedri Bērzariņ, — Vilhelms Pīks piecēlās no galda.

Kabinets vēl izskatījās neiekārtots. Tajā atradās vienkāršs rakstāmgalds ar telefonu. Skapja nebija — brošūras un grāmatas taisnās grēdās bija nokrautas istabas kaktā. Pa atvērto logu spīdēja jūnija rietošā saule. Liels Ļeņina portrets stāvēja atbalstīts pret sienu — vēl nebija paspējuši pielikt.

Vilhelms Pīks panāca pretim komandantam. Viņš ari bija neliela auguma, plecīgs, jau gluži sirms, bet acis jauneklīgas, vērīgas, šķelmīgas. Viņi apstājās kabineta vidū, spēcīgi, izjūtot plaukstas spēku, sarokojās, kādu mirkli pastāvēja, noskatīdami viens otru. Bērzariņš nez kāpēc nodomāja, ka Pīks, palicis viens šajā istabā, jūtas neomulīgi. Viņš bija kā radīts tam, lai lauztos cauri pūlim, uzstātos mītiņos, vestu uzbrukumā, vārdu sakot, lai vienmēr būtu cilvēkos.

Droši vien strādnieku vidū viņš uzreiz kļuva par savu cilvēku, tā ir īpaša un visai reti sastopama rakstura īpašība.

—    Tad redz, kāds ir Berlīnes komandants! — Pīks smaidīdams sacīja. — Ir loti patīkami iepazīties ar jums. Mums vēl ilgi būs kopā jāstrādā.

Staroverovs tulkoja ar īpašu centību, jo zināja, ka Pīks mazliet saprot krieviski.

—    Jā, mums vēl ilgi būs kopā jāstrādā, — Bērzariņš piekrita. — Un, atklāti runājot, es krietni vien ceru uz jūsu palīdzību.

—    Uz manu palīdzību? — Vilhelms Pīks brīnījās. •— Drīzāk jau es lūgšu palīdzību, jo jūs taču esat Berlīnes komandants. Apsēdieties, esiet tik laipns.

—    Tieši tā, es esmu Berlīnes komandants, — Bērzariņš ķērās pie galvenā. Tādēļ esmu atnācis pie jums. Runa ir par to, ka man ļoti gribētos būt labam komandantam, labi izprast, kas notiek pilsētā, bet tur man nepietiek ne zināšanu, ne pieredzes. Lai īsti izprastu šodienas Berlīni, ir jābūt vācietim.

—    Iespējams, — Pīks piekrita, vēl joprojām pētīdams ģenerāli.

—    Pirms dažām dienām man bija saruna ar vācu biedriem, kas bija slēpuši Ļeņina pēcnāves masku. Sie cilvēki, bez šaubām, ir antifašisti, varoņi. Taču es nesapratu, vai viņi skaidri zina, kāda būs Vācijas nākotne.

—    Bet vai jūs, biedri Bērzariņ, to labi varat iedomāties? — Pīks pasmaidīja. Un ap viņa acīm iezīmējās biezs krunciņu tīkls.

—    Nē, — komandants atklāti atzinās, — pret ko man jācīnās, man ir skaidrs. Mūsu programma — denacifikā- cija, demilitarizācija, demokratizācija. Pirmie divi vārdi, tā sakot, noteic manu darbību. Jo iznīcināt kara objektus un izķert nacistus — ir mūsu tiešais pienākums. Bet trešais vārds pagaidām vēl ir abstrakts. Aiz tā pagaidām nav konkrētas darbības.

—    Vai tad antifašistisku partiju organizēšana nav konkrēta darbība?

~ Ir, taču tās vēl tikpat kā neko nedara.

—   Taisnība gan. Lai gan vēl nav pagājis ne mēnesis, kopš tās radušās …

—    Vācijas Kompartijai ir daudzu gadudesmitu ilga vēsture. Sociāldemokrātiskā partija pastāv vēl ilgāk.

—    Ne pašreizējā Komunistiskā, ne tagadējā Sociāldemokrātiskā partija — nav tās, kuras bija pirms kara un pirms hitleriskā laika. Ir mainījies itin viss, un galvenais — mainījusies vācu tauta. Viena tās daļa, protams, nonāca hitleriešu ideoloģijas iespaidā un ir demoralizēju- sies. Bet citas iedzīvotāju grupas cīņā pret fašistisko ideoloģiju kļuvušas stiprākas un norūdījušās, mainījušās uz augšu, un tieši tai vācu tautas daļai ir jākļūst par mūsu atbalstu.

—        Ļoti maz vāciešu, var saskaitīt tos, kas cīnījušies pret hitlerismu, — Bērzariņš sacīja.

—    Ja runā par aktīvu cīņu, atklātu neapmierinātību ar režīmu, arī tad nav tik maz. Nelaime tā, ka mēs visu nezinām. Tiesa, šai jautājumā mums abiem ir viens ļoti autoritatīvs liecinieks…

■— Kuru jūs domājat?

—    Gestapo. Kamēr hitlerieši bija pie varas, nometnēs atradās vairāki miljoni vāciešu. Tie visi nebija antifašisti, jo gestapo ņēma ciet gan vainīgos, gan nevainīgos, Taču varat būt drošs: ja nometnēs nonāca ne visai apzinīgi cilvēki, tad no tām tie iznāca jau kā pārliecināti antifašisti. Hitleriskais režīms neatlaidīgi pats sev raka kapu, radīdams pats sev kapračus. Un citādi jau arī nemaz nevarēja būt, jo tas bija fašistiskais cilvēknīdēju režīms.

—    Šī saruna ar jums, biedri Pīk, man ir ārkārtīgi svarīga, — Bērzariņš lēni sacīja. — Jo tā zināmā mērā noteic kādu nozīmīgu manas komandanta darbības daļu. Tieši tādēļ jau nācu pie jums, lai runātu par Vācijas nākotni un lai noskaidrotu pirmām kārtām to pats sev. Bez skaidra priekšstata ir ļoti grūti veicināt demokratizāciju. Var pieļaut daudz kļūdu, var zaudēt cilvēkus, kuri vēl nav pilnīgi skaidri izlēmuši savu nākotni un stāv krustcelēs, un var vai nu pievienoties mums, vai ari novērsties.

—    Pilnīgi pareizi, — Pīks piekrita. — Taču mēs varam izlemt tikai atsevišķu cilvēku likteni, nevis atrisināt problēmu kopumā. Vai atceraties, ar ko sāka Ļeņins, kad viņš nonāca pie domas par iespējamo revolūciju Krievijā?

—    Protams. Ar partijas dibināšanu.

—    Pilnīgi pareizi. Tieši ar to sāksim arī mēs,

—   Vācu Kompartija jau sen ir nodibināta.

—    Tas arī tiesa. Taču pievērsiet uzmanību: Vācijas strādnieku šķira vienmēr dalījusies divās partijās — Komunistiskajā un sociāldemokrātu partijā. Kreisie sociāldemokrāti varēja uzskatīt sevi par komunistiem. Labējie sociāldemokrāti piekļāvās buržuāzijai. Tā nu Vācijas strādnieku šķira bija sašķēlusies, tai nebija īsti vienotas rīcības. Galu galā tieši tāpēc arī kļuva iespējama Hitlera nākšna pie varas. Lai Vācijā uzceltu sociālismu — es nespēju savu dzimtenes nākotni iedomāties citādi kā vienīgi sociālistisku valsti —, ir vajadzīga vienota strādnieku partija. Es uzsveru — vienota. Tā ir mana vecu vecā dziesma, to es skandinu visu mūžu, tādēļ biedri mani dēvē par vienības kalēju.

—    Jūs cerat, ka sociāldemokrāti — es domāju partijas vadību — būs ar mieru apvienoties ar komunistiem?

—    Katrā ziņā būs ar mieru, tikai ne jau paši, bet apstākļu spiesti, pakļaujoties plašu strādnieku masu spiedienam. Vairums sociāldemokrātu ir patiešām pārliecināti antifašisti. Viņi negribēs pāriet uz Komunistisko partiju, taču uz apvienoto strādnieku partiju kopā ar komunistiem noteikti ies. Tā ir mūsu panākumu ķīla un Vācijas glābiņš. Lai cik liela vara, autoritāte un labi nodomi būtu armijai, komandantūrām, pat padomju komandantūrām, tās nespēj paveikt ne mazu daļu no tā, ko paveiks vienota strādnieku sociālistiskā partija.

Bērzariņam negribot ienāca prātā Tornheims, un viņš pasmaidīja.

—    Pie manis jau bija atnākuši cilvēki ar priekšlikumu ieviest sociālismu ar komandantūras pavēli.

—    Pie manis arī. Mums ir daudz tādu karstgalvju. Jūs teiksiet, ka tādas partijas dibināšana prasīs daudz laika un darba, tas, protams, ir pareizi, bet citādi nekas neiznāks. Man ir liels prieks, ka Oto Grotevola personā esmu atradis cilvēku, kurš neraugās pasaulē no šauri sektantiskām sociāldemokrāta pozīcijām, bet domā par rītdienas Vācijas dižajām problēmām. Sociālisma celtniecība mūsu zemē nav vairs aiz kalniem, tas jāceļ neatlaidīgi, un tas jādara pašai vācu tautai vienotās strādnieku partijas vadībā.

—    Manuprāt, jūsu priekšā ir daudz grūtību, varbūt pat daudz vairāk, nekā var domāt.

—    Mēs neceram, ka būs viegli. Demokrātiska, miermīlīga Vācija Eiropas centrā — par to Markss, Ļeņins un Lībknehts varēja tikai sapņot kā par neaizsniedzami tālu perspektīvu. Mums kopā lemts ķerties pie šī jautājuma konkrēti. Protams, radīsies lielas grūtības. Bet vai tad tik augsta mērķa labad nav vērts ieguldīt tik daudz darba, cik vajadzīgs?

—    Daudz cilvēku par šo sapni atdevuši dzīvību, — Bērzariņš sacīja.

—    Pareizi. Un viņiem nebija tādu iespēju, kādas pavērušās mums. Vācija būs sociālistiska, un es pacentīšos nodzīvot līdz tam laikam.

Pīks atkal pasmaidīja, un ap viņa acīm iezīmējās biezais krunciņu tīkls. Smaidot viņš it kā tika vaļā ar saviem gadiem un izskatījās gandrīz vai pēc jauna, mundra jaunekļa. Šo iespaidu nespēja mazināt pat pilnīgi sirmie mati.

—    Man ir liels prieks, ka jūs atnācāt pie manis, biedri Bērzariņ, — viņš sacīja, atkal kļuvis nopietns. — Ir daudz konkrētu mūsu darba jautājumu, starp tiem daudzi organizatoriski — un tāpēc bez komandantūras palīdzības nav atrisināmi.

■— Varbūt šodien ne, biedri Pīk?

e— Kāpēc ne?

i— Teikšu jums atklāti, šī saruna man bija ļoti svarīga, man vajadzēja dzirdēt šos vārdus tieši no jums, no vācieša. Bez tā man, pilsētas komandantam, ir ļoti grūti strādāt…

—    Jūs zināmā mērā esat iztēlojies Vācijas nākotni, un tagad jums negribētos šo sapni izmainīt sīkās, piņķerīgās detaļās?

—    Pilnīgi pareizi.

•— Nē, tas nav īsti pareizi. Vislielākās pasaules ēkas, ar kurām lepojas cilvēce, tiek mūrētas no miljonu miljoniem akmeņu, un katrs no tiem ir precīzi jāaptēš, jānotīra, jānoliek paredzētajā vietā. Un tieši šāds uzdevums gaida mūs. Mums tik un tā to nāksies izdarīt.

—    Tur grūti ko iebilst.

—    Nu, tātad sāksim… — Pīks paņēma no galda sīkās iedaļās sadalītu papīra lapu — šai sarunai viņš, redzams, bija labi sagatavojies — un teica: — Pirmais jautājums. Berlīnē nav lielas zāles, kur varētu noturēt masu mītiņus. Apsvērsim, kuru no teātriem visvieglāk izremontēt un ko mums tur var līdzēt komandantūra. Sī zāle kalpos visu demokrātisko partiju mītiņiem.

Sākās visparastākais darbs. Lai kurp ietu, lai kādā līmenī paceltos, nekur no tā nespruksi, jo tas ir visas dzīves pamatu pamats. Bērzariņš nopūtās un ar cienību uzlūkoja papīra lapu, kas bija nolikta uz galda. Vilhelms Pīks droši vien visu jau apsvēris.

—    Kā jūs domājat, vai «Varietē 3000» varētu ātri izremontēt?

Viņš uzrunāja Bērzariņu, droši zinādams, ka to nevar pārsteigt ne ar kādiem jautājumiem, — lai nu kurš, bet. ģenerālis pamatīgi pazīst Berlīni.

Kad tovakar Bērzariņš jo vēlu pārnāca mājās, viņa dvēselē valdīja miers. Uzvara un visi upuri nav bijuši veltīgi. Uzvara nozīmē ne tikai Hitlera un visu hitlerisko nezvēru iznīcināšanu, tas ir kaut kas daudz vairāk. Tā nozīmē, ka tiks izveidota tāda Vācija, kādu savu dzimteni redz Vilhelms Pīks.

Tātad ir ļoti labi, ka viņi tiksies. Pīks izprot galveno — vācu tautas noskaņojumu, vajadzības un centienus. Tieši tautu, nevis atsevišķus vāciešus. Un nevis vispār vācu tautu, bet pašreizējo, pēckara …

Jā, tas ir ļoti labi, ka šī tikšanās bijusi.

Tagad jau rit jūnija — otrā pēckara mēneša — dienas, tās seko cita citai tikpat žigli, kā līksmās kalendāra lapiņas nomaina cita citu. Un katru no šīm dienām iezīmē kāds jauns notikums: metro vai tramvaja kustības atjaunošana, teātra atklāšana, kāda laikraksta izdošana, pārtikas devas palielināšana. Komandantūrā darba nekļūst mazāk. Taču ik ritu pēc ielu izbraukšanas (šo tradīciju Bērzariņš nekad nepārkāpj) komandants arvien iegriežas 5. triecienarmijas štābā Karlshorstē. Acīmredzot tur vairs ilgi nenāksies braukt. Uz Karlshorsti pārceļas frontes štābi un padomju karaspēka administrācija, bet 5. triecienarmija pārvietosies uz Olimpisko ciematu, uz kompleksu, kas Berlīnes rietumu nomalē tika uzbūvēts 1936. gada Olimpiādes sportistiem. Smieklīgi, Hitlers apmeklēja visas sacensības un katram uzvarētājam demonstratīvi spieda roku. Tad Džese Ouens — nēģeris — izcīnīja trīs zelta medaļas, un Hitlers atstāja tribīni.

Iedomājies to, Bērzariņš pasmīnēja. Vēl daudziem cilvēkiem pasaulē nākas atcerēties fašistu fīreru, kas tagad jau miris… Un atkal atsperīgais sēdeklis šūpojās, kad motocikls traucās pa bedraino asfaltu. Uz komandantūru Bērzariņš zina visīsāko ceļu, varbūt spētu to nobraukt pat ar aizsietām acīm.

—    Guten Morgen, Hen Generalobcrst!

—    Guten Morgen.

Vai viņam tikai liekas, vai Berlīnē patiešām zudusi līķu smaka?

Kalshorstē, armijas štābā, šodien viņam paredzētas divas tikšanās. Atnāks Gerda Bauma un arhitekts Verners. Pēc tam jābrauc pasniegt ordeņus.

Un tad …

—    Labdien, Staroverov.

—   Esiet sveiks, biedri ģenerālpulkvedi.

—   Gerda Bauma vēl nav atnākusi?

—   Viņai vēl ir astoņpadsmit minūtes laika.

—    Kolīdz būs klāt, tūliņ aiciniet pie manis. Viņa man ir vajadzīga.

—    Tieši tā, biedri ģenerālpulkvedi.

—    Kā pagājusi nakts?

—    Ārkārtēju notikumu nav. Visur ir mierīgi. Berlīnē valda labs noskaņojums.

Savādi, viņi prot ļoti pareizi noteikt pilsētas noskaņojumu, un tas sastāv no tūkstošiem sīkumu — rindas pie veikaliem kļūst īsākas, parādījušās kinoteātru košās afišas,

klīst valodas par vēl kāda kareivja pārnākšanu no gūsta, ielu krustojumos pilsētas centrā deg sarkanās un zaļās uguntiņas.

—    Vai avīzes atnestas? Cik to jau iznāk Berlīnē?

—    Šodien iznāk piecas, biedri ģenerālpulkvedi.

—           Ahā, te nebija nevienas, un nu jau piecas. Labi, nolieciet tās man uz galda. Cik kinoteātru vakar strādāja?

—    Simt deviņpadsmit, biedri ģenerālpulkvedi.

—          Tīri labi, tīri labi, — Bērzariņš izņēma no kabatas «Kazbeka» kārbiņu un apmierināts aizsmēķēja. — Tīri labi.

Nočīkstēja durvis — ienāca ģenerālis Bokarjovs. Viņš paskatījās uz Bērzariņu, tad uz Staroverovu. Skatiens bija tāds kā satraukts, tāds kā norūpējies.

—    Labrīt.

—           Atļausiet iet, biedri ģenerālpulkvedi? — Nu, protams, Staroverovs demonstrē savu smalkjūtību un labo stāju.

—           Ejiet. Kolīdz atnāks Gerda Bauma, tūliņ aiciniet iekšā.

—    Tieši tā.

Kādu brīdi valdīja klusums, pēc tam sekoja pats par sevi saprotams jautājums:

—    Tev ir sliktas ziņas, Fjodor Juhimovič?

—           Sliktas? Nē. Nezinu, kā lai precīzāk pasaku. Nevarētu teikt, ka sliktas, tomēr modina bažas.

Bērzariņš dziļi ievilka dūmu, vērīgi paskatījās sarunu biedrā. Viņa mūža lielākā laime un svarīgākais notikums jau bija aiz muguras — 5. triecienarmija bija ieņēmusi reihskanceleju, un tieši viņš bija komandējis šo armiju. Tagad nekas pasaulē vairs nesamaitās viņam omu. Kā no dziesmas neviens vārds nav izmetams, tāpat reihskancelejas ieņemšanu un nezvēra iznīcināšanu viņa paša midzenī nevar izsvītrot no kara vēstures. Un tomēr redzēt Bokarjova raižpilnās acis ir nepatīkami.

—    Par ko ir runa?

—    Par tevi.

—    Ko es tādu būtu izdarījis?

—    Tu vairs nebaidies, ka kaut kur tiksi pārcelts?

—          Vai tiešām uz Tālajiem Austrumiem? Ar lielāko prieku.

Bērzariņš, protams, zināja, ka dažas divīzijas un pat armijas tūliņ pēc Berlīnes operācijas tika pārmestas uz Tālajiem Austrumiem. Un Bērzariņš domās redzēja plašumu

un rietošās saules apspīdēto, gluži kā sastingušo Halhin- golas ūdeņu klaju. Krūtīs priecīgās gaidās sāka dauzīties sirds. Bērzariņš mīlēja Berlīni, un tomēr viņš ne mirkli nešaubītos, ja viņam piedāvātu doties uz Tālajiem Austrumiem. Viņš zināja, ka Maskavā šis jautājums bija apsvērts, jo viņam ir Halhingolas pieredze. Nekāds bruņojums, nekāda tehnika karā neaizstāj pieredzi…

—    Nē, — pamanījis Bērzariņa acīs priecīgo mirdzumu, Bokarjovs sacīja, — tev vēl būs jāpamokās ar šo tev tik dārgo Berlīni. Kas būs pēc tam, to neviens nezina, viss atkarīgs no virspavēlniecības. Var gadīties, ka tu tomēr brauksi uz turieni.

—    Bet kas tad šodien ir par satraukumu?

—    Vai saproti, daudziem frontes štābā un arī man nepatīk tava bezrūpība. Jūs abi ar Ļahovu dauzāties pa visiem pilsētas nostūriem …

—    Atvaino, bet es esmu pilsētas komandants, un man ir jāredz arī visklusākie nostūri. Man jāpazīst pilsēta kā savi pieci pirksti.

—    Viss, ko tu saki, ir pareizi, un agrāk nebija iemesla par to runāt.

—   Nu un kāds iemesls ir tagad?

—    Es tev pateikšu visu skaidri un gaiši. Kopš Uzvaras dienas ir pagājis jau labs laiks. Vācieši mazliet atguvušies, ar tavu gādību paēduši! nomierinājušies un sākuši domāt. Godīgi cilvēki šādā vai tādā veidā palīdz «Pirmās stundas aktīvistiem» ievirzīt dzīvi sliedēs. Arī atlikušajiem nacistiem bijis laiks attapties un, ja ne organizēties, tad kaut vai slepus novērtēt, pret ko viņiem vajadzētu cīnīties pirmām kārtām. Un mazpamazām viņi sāk to darīt…

—    Es esmu pilsētas komandants un netaisos slēpties no atlikušajiem nacistiem.

—    Pareizi, to neviens no tevis neprasa. Tomēr ir skaists teiciens: sargies pats, tad sargās dievs. Pilsētā šur un tur kā burbuļi ūdenī uzpeld bijušie hitlerieši. Un kā gan citādi — visi taču nav aizbēguši uz Rietumiem. Tā nu laiku pa laikam tiek aizturēts vai nu kāds sīks šārfīrers, vai blokleiters, bet vienotrreiz iznirsts ari kāds lielāks vīrs — aizvakar tika apcietināts kāds SS štandartenfīrers. Vācieši paši viņu uzrādīja, un tā ir likumsakarīga parādība: dzīvais cenšas atbrīvoties no miroņa. Bet vakar notika ārkārtīgi interesants atgadījums — pārtikas veikalā tika notverts parasts kabatzaglis. Atklājās, ka vēl gluži nesen viņš bijis šturmfīrers. Tiesa gan, ar zagšanu viņš bija nodarbojies arī pirms savas fašistiskās karjeras — abas nodarbošanās labi saderējušas kopā, varbūt pat palīdzējušas viena otrai. Tad nu šis zaglis aiz bailēm un lai pierādītu, cik Joti vēlas mums palīdzēt, izpauda loti interesantas ziņas. Pilsēta uzradies Alberts Kempke, SS karaspēka šturmbanfīrers.

—    Nu, ne viņš pirmais te uzradies un droši vien arī ne pēdējais, — Bērzariņš sacīja. Pēc tam kaut ko atcerējās un pārjautāja: — Vai tas pats?

—    Jā, tas pats. Kādreiz bijis zinātnieks, pēc tam Zaksen- hauzenē mūsu gūstekņiem vēris vaļā galvaskausus, izdarījis eksperimentus ar dzīviem cilvēkiem un pētījis, kā ķirurģiskā ceļā var ietekmēt smadzenes.

—    Tādus neģēļus nav ko žēlot — nekavējoties apcietināt un tiesāt.

—    Manuprāt, tas būtu pilnīgi pareizi. Bet es gribu aprunāties, jo Kempke izrāda interesi par tavu personu.

—    Kāds tam sakars ar mani?

—    Tūliņ dzirdēsi. Izrādījās, ka tas kabatzaglis ir visparastākais kokaīnists. Kempke ticies ar viņu uz Lihtenber- gas tilta un piedāvājis viņam kokaīnu pret tavu līķi. Vai tagad tu saproti, par ko es esmu nobažījies?

—    Jā, to es varu saprast. Taču briesmas nav lielas.

—    Tas ārī ir tiesa, tomēr situācija ir diezgan sarežģīta. Albertu Kempki no karagūstekņu nometnes izlaidis Zonnenbahs …

—    Vai profesors zināja par viņa eksperimentiem ar cilvēkiem?

—    Nē, neesot zinājis. Un arī tagad nezina. Laboratorijas tika turētas stingrā slepenībā. Zonnenbahs un Kempke kopā strādāja pirms kara, un profesors nevarēja vien beigt cildināt savu skolnieku. Es pieļauju varbūtību, ka Kempke patiesi ir izcils — hitleriešu izpratnē — neiroķirurgs. Jautājums ir tāds: kādās rokās nonāk un kādos nolūkos tiek izmantotas zināšanas par cilvēka smadzenēm. Zonnenba- ham šo darbu neuzticēja. Un, neko nezinādams par Kempkes pētniecisko darbu, Zonnenbahs savu bijušo skolnieku aizvedis ciemos pie kapteiņa Kotika.

Tikai tagad Bērzariņš tiešām kļuva nemierīgs.

—    Vai kapteinis jau ir brīdināts?

—    Protams. Tagad nekādas briesmas vairs nedraud, tev nav ko uztraukties. Taču jautājums vēl jo vairāk sarežģījies. Pie Kotika Kempke ticies ar Martu Landeri. Un aktrise acīmredzot zina visu par šī «zinātnieka» darbību, turklāt viņa ar savām vājībām un paradumiem var kļūt bīstama.

—    Ahā, — Bērzariņš saprata, — tātad, redz, kam viņa mani pārdevusi!

—    Par ko tu runā?

—    Nieki vien, mums bija kāda saruna. Tev ir taisnība, Kempke mēģinājis ietekmēt Martu Landeri, bet viņa nav piekritusi.

—    Vai tu to droši zini?

—   Jā.

—    Nu, ko tad, jo labāk, — Bokarjovs sacīja. — Tad es esmu ar tevi vienis prātis. Kempke steidzami jāapcietina, bet Zonnenbahs jābrīdina, lai turpmāk ir uzmanīgāks, atbrīvojot karagūstekņus no nometnēm. Norunāts?

Bokarjovs paskatījās uz komandantu un gaidīja piekrītošu atbildi.

Taču izdzirda gluži ko citu.

—    Kad Marta Landere brauks projām?

Bokarjovs paskatījās uz Bērzariņu un sadrūma. Viņi abi jau sen strādā kopā, ir kļuvuši labi draugi un pielāgojušies viens otram, tāpēc ģenerālim nebija grūti saprast komandanta domu gājienu.

—    Viņa izlidos šovakar. Zviedri atsūtīs viņai pakaļ lidmašīnu. Pievakarē tā nolaidīsiles Šēnefeldes lidostā.

—    Skaidrs, — kādu brīdi klusējis, it kā kaut ko pārdomādams, Bērzariņš noteica. — Kempkes apcietināšana jāatliek līdz Martas Landeres aizlidošanai.

Bokarjovs piecēlās un pastaigāja pa kabinetu. Bērzariņš vēroja viņa slaido augumu, kas bija cieši apjozts ar karavīra siksnu. Kabinetā valdīja tik dziļš klusums, ka varēja skaidri dzirdēt zābakus čīkstam, Bokarjovam staigājot pa mīksto paklāju. Laikam jau arī Kara padomes loceklis centās sevī kaut ko izlemt, jo klusums ieilga.

—    Nikolaj Erastovič, tu esi nelabojams ideālists, — Bokarjovs beidzot ierunājās. — Es tev redzu cauri un labi saprotu, ko tu domā un uz ko ceri. Sirds dziļumos tu ceri, ka Marta Landere izrādīsies krietns cilvēks, ka viņa uzspļaus savam «birģeriskajam godīgumam» un uzrādīs šo nelieti un noziedznieku Kempki.

—   Jā, vaļsirdīgi sakot, tieši uz to es ceru.

—    Arī man kaut kas tamlīdzīgs bijā iešāvies prātā. Bet tagad es skaidri redzu: tas nemūžam nenotiks. Viņas mietpilsoniskie, birģeriskie priekšstati par godīgumu neļaus to izdarīt. Viņa šaubīsies, pati sev pārmetīs, mocīsies un tomēr neko nedarīs arī tad, ja zinās Kempkes nolūkus.

Bērzariņš pabrīnījās, cik pareizi Bokarjovs nolasījis viņa domas. Tomēr sirds dziļumos viņš juta lielas simpātijas pret Martu Landeri, un cerība nebija izdzisusi…

Viņš nespēja pārcirst šo mezglu, neizmēģinājis visus līdzekļus un nedevis Martai visas iespējas pašai izlemt savu likteni.

—    Paklau, Fjodor Juhimovič, viņa, bez šaubām, ir izcila aktrise, ar īpašu vērīgumu apveltīts cilvēks, vai tiešām viņa neko sev apkārt nav saskatījusi, neko nav sajutusi?

—    Kā nu ne, viņa visu "ir gan redzējusi, gan sajutusi. Taču daudzos gadsimtos izkoptie priekšstati tādiem kā viņa neļaus spert nevienu drosmīgu soli. Lai lauztu šīs stingrās paražas, ir jābūt ģēnijam, bet Marta Landere ir tikai aktrise.

—    Tas nevar būt. Viņai ir jārod sevī spēks!

—    Tu vienmēr domā par cilvēkiem labāk, nekā viņi to pelnījuši.

—    Ja vēlies zināt, tā tas ir. Es domāju labāk un esmu pārliecināts, ka tas ir pareizi. Lai kā tas būtu, šajā gadījumā es gribētu izmantot visas iespējas. Vai viņa zina par lidmašīnu?

—    Protams.

—    Loti labi. Tad ielāgo, ko tev teikšu, un tā vairs nav biedriska runāšana, tā ir pavēle: pirms Martas Landeres aizlidošanas Kempki neaiztikti Necik ilgi jau nebūs jāgaida, vakars vairs nav tālu. Ja jau mēs zinām, kas viņš ir, nekur viņš nepaliks.

—    Nu, kas tev daļas gar Martu Landeri? — Bokarjovs gandrīz vai ievaidējās. — Viņa nemūžam nestrādās kopā ar mums, viņa nevēlēsies kopā ar Vilhelmu Pīku celt jauno Vāciju!

—    Arī to neviens nevar iepriekš paredzēt. Kā mēdz teikt: ir iespējami varianti. Tev taisnība, man gar viņu nav daļas. Taču viņa ir pazīstama aktrise un neapšaubāmi godīgs cilvēks, un man ļoti gribas noticēt mūsu morāles, mūsu lietas un rīcības pārliecinošajam spēkam. Viņa nevar aizlidot projām, neizdarījusi nekādus secinājumus!

—    Nu, Nikolaj Erastovič, es jau tev esmu teicis un atkārtošu vēlreiz: tu esi nelabojams ideālists. Es saprotu visas tavas cerības un apsvērumus, turklāt pavēle ir un paliek pavēle; Ar Kempki mēs nogaidīsim, Tev taisnība, nekur viņš nepaliks. Tomēr esi piesardzīgs, Kempke vairs nav bīstams. Viņu uzrauga … Taču var atrasties citi… Vai tu tūliņ dosies ceļā?

—    Jā, tikai aprunāšos ar Gerdu Baumu un Verneru, pēc tam braukšu uz hospitāli pasniegt ordeņus mūsu ievainotajiem.

—    Kā tad klājas tavai mīlulei?

—    Tu neesi maldījies, man viņa patiesi patīk. Viņa strādā lieliski.

—    Nu labi, lai tev labi veicas. Maršals pavēlēja pastiprināt tavu apsardzi, kad braukāsi pa pilsētu. Rīt tevi pavadīs eskorts.

—    Nekas, gan jau atradīšu iespēju arī viens pats izvizināties, — Bērzariņš draiski kā zēns iesmējās. — Bet vispār braukāšu ar apsardzi. Lūdzu. Pavēle paliek pavēle. .

—    Vēlu sekmes. — Bokarjovs paņēma savu cepuri, piegāja pie durvīm, paskatījās uz smaidošo Bērzariņu un atkārtoja: — Vēlu sekmes. — Un izgāja ārā.

Viņa vietā kabinetā tūliņ ienāca Staroverovs.

—    Aiciniet Gerdu Baumu, — komandants deva rīkojumu. — Pēc piecām minūtēm atnāks oberbirģermeistars Verners, palūdziet, lai viņš mazliet uzgaida.

—   Tieši tā, — adjutants atbildēja, un mirkli vēlāk Gerda Bauma jau vērīgi raudzījās Bērzariņa uzsvērti bargajā sejā. Droši vien vajadzēja būt notikušam kaut kam neparastam un katrā ziņā nepatīkamam, jo nekad agrāk ģenerālis nebija uz Gerdu skatījies tik dusmīgi.

—    Apsēdieties, Bauma kundze, — komandants uzaicināja. Un, kolīdz viņa bija apsēdusies, Bērzariņš uzsvērti oficiāli un stingri teica: — Vai zināt, Bauma kimdze, es esmu ļoti neapmierināts ar jums,

—   Jūs? Jūs esat neapmierināts? Ar mani?

Gerdas lielās, pelēkās acis aiz izbrīna un uztraukuma iepletās platas jo platas. Bērzariņam pat sametās žēl jaunās sievietes, kura strādāja, kā viņš pats mēdza atkārtot, visa maģistrāta vietā, taču nu jau vajadzēja ieturēt uzņemto toni.

—    Jā. Esmu neapmierināts. Ar jums. Mēs apskatījām bērnus Lihtenbergā, un atklājās, ka hemoglobīna daudzums, kā rādīja asins analīze, ir septiņdesmit vienību. Bauma kundze, tā ir nejēdzība. Mazajiem berlīniešiem jābūt, mazākais, septiņdesmit piecām vienībām hemoglobīna. Es saprotu, pārtika ir normēta, un normas pieaugušajiem ir stipri ierobežotas, bet bērnus, it īpaši bērnu iestādēs, jūs varat ēdināt daudz labāk. Tā ir tikai organizēšanas vaina…

—           Komandanta kungs, — Gerda smagi nopūtās, — es ļoti labi zinu par šo apskati. Mēs palīdzējām to izdarīt un, protams, konsultējāmies ar ārstiem. Viņi teic, ka septiņdesmit vienību ir ļoti labs analīžu rezultāts. Hitlera laikā bija sešdesmit piecas un pat mazāk.

Bērzariņš sašutis un bezgala neapmierināts noplātīja rokas.

—          Kaunieties, Bauma kundze. Hitlera laikā! Tad nu gan esat atradusi, ar ko salīdzināt. Kā jums nav kauna!

Gerda spēji nosarka un gandrīz vai apraudājās.

—          Es ļoti atvainojos, — viņa sacīja, pūlēdamās apvaldīt satraukumu, — tomēr gribu aizrādīt, ka neatkarīgi no varas septiņdesmit vienību ir ļoti labs rezultāts.

Gerda labi saprata, ka šai sarunai ir kāds viņai nezināms zemteksts, citādi Bērzariņš nerunātu tādā tonī. Taču viņa neko nevarēja uzminēt un bezpalīdzīgi sacīja:

—   Ko lai es daru, ja trūkst pārtikas?

—          Piespiediet pie sienas maģistrātu, lai viņi drusciņ palielina bērnu normas …

—   Arī maģistrātam nav pārtikas.

—          Vai jūs esat par to pārliecināta? — Bērzariņš vaicāja. Un Gerda attapa, ka tur ir tā vaina.

—    Jūs… jūs pavēlēsiet, lai viņi palielina tās normas?

Tagad Gerda bija pārliecināta: maģistrātam ir kādas

viņai nezināmas rezerves, bet Bērzariņam nez kādēļ nav ērti par to runāt. Un viņas dvēselē sacēlās vēsas apņēmības pilns enerģijas vilnis. «Nu gan viņi man redzēs,» Gerda nodomāja, vēl lāgā nezinādama, kam un ko vajadzēs teikt, bet jau droša par uzvaru, jo Bērzariņš nepārprotami bija viņas pusē. «Tūliņ es izdibināšu visu līdz pēdējam sīkumam!»

—          Nē, es nekad neko vairs nepavēlēšu maģistrātam, — Bērzariņš sacīja. — Tas laiks ir pagājis. Maģistrāts tagad pats ar visu tiks galā, tam vairs nav vajadzīgs atbalsts.

—           Komandanta kungs, kāpēc ar tik svarīgiem jautājumiem jānodarbojas man? — Gerda pārgāja uzbrukumā.

—           Bet kam gan citam tas būtu jādara? Jums ir mana apliecība, un tā joprojām paliek spēkā. Bauma kundze, jums jāpierod pie lieliem mērogiem. Kurš tad būs ministrs jaunajā vācu valstī: jūs vai es?

—    Nu, sievietes gan nemēdz būt ministres.

—    Un kā vēl mēdz. Jūs ļoti labi uzsākāt darbību, bet pēc maģistrāta nodibināšanas esat pierimusi. Taču jūsu darbu neviens cits jūsu vietā neizdarīs. Es atkārtoju, jums kabatā ir mana apliecība. Kāpēc jūs to tik maz izmantojat?

Un piepeši Gerdai iegribējās paveikt kaut ko pārgalvīgu un neikdienišķu, protams, labu un derīgu, lai pat Bērzariņš izbrīnītos un varbūt pat nožēlotu, ka izsniedzis viņai šo apliecību.

—    Tūliņ es to izmantošu, — Gerda sacīja, viņas sirds vai pamira aiz bailēm, un viņa pati neuzdrošinājās noticēt savai drosmei kā putnēns, kurš pirmo reizi mūžā uzdrīkstējies izkāpt no ligzdas un pārgalvīgi mesties bezdibenī. — Es jau sen gribēju ar jums par to runāt.

Gerda kādu mirkli klusēja, lai redzētu, kādu iespaidu uz komandantu atstājuši viņas vārdi.

Taču viņa nemanīja nekādu pārmaiņu — komandanta ieapaļajā sejā un pilnīgajās lūpās nebija ne mazākās smaida atēnas.

—    Tūliņ izmantošu, — Gerda solīja. Viņa bija uzņēmusi ātrumu un vairs nespēja apstāties, kaut gan pašu biedēja šāda pārdrošība. — Marienfeldē ir iebiezinātā piena fabrika. Visu tās produkciju paņem okupācijas vara. Lūdzu nodot šo fabriku, pareizāk sakot, tās produkcijas sadali maģistrāta ziņā.

Un izbijusies viņa pameta acis uz Bērzariņu: vai nav atļāvusies par daudz?

Komandants kādu mirkli apdomāja, pēc tam satriekts noplātīja rokas.

—    Bauma kundze, vai jūs savu darbību neizvēršat pārāk plaši?

—    Nu, redzat, te izvērsiet, te atkal pārāk plaši izvēršat. Es daru, ko varu. Jūs pats samācījāt mani.

Bērzariņš vēl kādu brīdi klusēja un domās kaut ko apsvēra. Tad paskatījās uz Gerdu. Un pēkšņi viņai kļuva baismi: komandants droši vien izdomā darbu, kas viņai nekādā ziņā nebūs pa spēkam.

—    Mēs rīkosimies citādi, citādi un daudz labāk, — ģenerālis lēnām kaut ko aplēsa. — Sī jūsu fabriciņa, ko pat nevar nosaukt par īgtu fabriku, pašlaik ražo trīsdesmit tūkstošus kārbu piena mēnesī. Vai zināt, ko mēs darīsim? Es došu jums naudu im visas pilnvaras, bet jūs meklējiet cilvēkus, iekārtu — es esmu pārliecināts, ka ar labu gribu gan vienu, gan otru Berlīnē vai tās apkaimē var atrast, — paplašiniet fabriku, palieliniet produkcijas izlaidi līdz sešdesmit tūkstošiem kārbu un pusi ņemiet sev. Un visi būs apmierināti: gan okupācijas vara, gan Berlīnes bērni. Nu, vai esat ar mieru?

Gerdas smadzenes strādāja neiedomājamā, gluži necilvēciskā sasprindzinājumā.

Viņa labi saprata: ja dos vārdu, tas būs jāpilda.

Turklāt Gerda sajuta tāda cilvēka radošu iedvesmu, kurš piepeši apjautis, ka pienācis brīdis būt pārdrošam; ja viņa neizmantos šo mirkli, tad nožēlos visu mūžu un veltīgi sūkstīsies, ka būtu varējusi parādīt īstu vērienu un savu stipro raksturu, bet nav uzdrīkstējusies. Un Gerda, sevi pārbaudīdama un gribēdama visu noskaidrot, paja\itāja:

—    Cik daudz naudas jūs man dosiet?

Bērzariņa lūpām pārslīdēja tikko manāms smaids. Viņam bija ļoti patīkami, ka nebija maldījies attiecībā uz Gerdu. Ne velti Bokarjovs nosauca Gerdu par viņa mīluli.

—           Mēs dosim jums tieši tik daudz naudas, cik būs vajadzīgs.

—    Ja nu man vajadzēs ļoti daudz?

—           Tad dosim ļoti daudz, — nu jau skaidri sapratis vācietes domu gājienu, komandants atbildēja. — Lai sagādātu bērniem pienu, neviens nežēlos naudu.

—           Labi, — Gerda sacīja ļoti mierīgi, gandrīz vai kā draudēdama, — es zinu cilvēku, kurš palīdzēs nodrošināt divsimt tūkstoš kārbu iebiezinātā piena mēnesī.

—    Vai šis cilvēks ir fabrikas īpašnieks?

—           Nē, fabrikas īpašnieks aizbēdzis uz Rietumiem. Tas ir tikai meistars.

—    Vai viņš nav bijis nacistiskās partijas biedrs?

—    Nē.

—           Ļoti labi, — Bērzariņš piekrita. — Lai cik piena fabrika ražotu, puse būs jūsu. Jo vairāk, jo labāk.

—           Nebūs viegli sagādāt izejvielas. Vajadzēs daudz naudas. Vai es to saņemšu?

—           Bez šaubām. Es tūdaļ došu nepieciešamās pavēles. Gerda Bauma, jūs būsiet ļoti laba ministre. — Bērzariņš pirmo reizi šīs sarunas laikā pasmaidīja.

Sieviete nopriecājās par šo smaidu un mazliet negaidīti pavaicāja:

—    Vai jūs joprojām esat nemierā ar mani?

—    Pagaidām jā.

—     Tas nav tiesa, — Gerda pēkšņi gluži bērnišķīgā aizvainojumā sacīja.

—     Vai jums tas ir tik svarīgi? — Bērzariņš atkal pasmaidīja.

Un sieviete, pati lāgā neapzinādamās, kāpēc to saka, atbildēja:

—      Vai zināt, ir gan svarīgi, pat ļoti. Tā nu gadījies, ka visa mana pēckara dzīve kopš pirmās tikšanās ar jums — tas gan nav visai ilgs laiks, tikai piecdesmit trīs dienas, kā redzat, es pat atceros, cik dienas, — ir saistīta ar jums un jūsu darbību. Un man ir ļoti svarīgi zināt, ka jūs ar mani, pareizāk sakot, ar manu darbu, esat apmierināts.

—     Jā, es esmu ļoti apmierināts ar jūsu darbu, — Bērzariņš teica, sapratis, ka Gerdai dzīvē nemaz neiet tik viegli, kā pirmajā brīdī var likties, un šobrīd viņai uzslava nepieciešama kā ēst. — Ja visi vācieši strādātu tā kā jūs, tad Berlīnes problēmas jau būtu nokārtotas.

—    Tiešām? — Gerda nopriecājās.

—    Tiešām. Viss iet labi, pat ļoti labi.

Bērzariņš nospieda zvana pogu, uzrakstīja dažus vārdus uz papīra lapas un teica Staroverovam:

—      Kapteini, te būs pavēle finansu daļai, lai Bauma kundzes rīcībā nodod naudu pret attiecīgu norēķinu!

—    Kam man būs jānorēķinās?

—      Maģistrātam. Otrkārt: izrajkstiet apliecību, ka komandantūra uztic Gerdai Baumai Marienfeldes konservētā piena fabrikas pārbūvi un paplašināšanu, puse produkcijas būs jānodod okupācijas varai. Es parakstīšu. Rīkojieties!

—    Tieši tā,

—    Gerdas kundze, vai jums vēl ir man kas jautājams?

—     Nē. Ja atļausiet, pēc divām nedēļām jums ziņošu, kā sokas darbi fabrikā.

—    Es ierakstīšu kalendārā: pēc divām nedēļām.

—    Paldies un visu to labāko, komandanta kungs.

—      Nē, pagaidiet, man vēl kas sakāms. — Bērzariņš paņēma no galda papīra lapu, kas bija sīki izraibināta ar mašīnraksta rindām. — Te jums būs ēku saraksts, daļa no tām jau tagad stāv tukšas, citās apmetušies mūsu virsnieki, drīz tās atbrīvosies. Tās varētu izmantot bērnu iestādēm — strādnieku bērnu novietnēm, bērnudārziem un kara bāreņu internātiem… Mājām nav īpašnieku, un tās ir vairāk vai mazāk papostītas. Apskatiet šīs mājas, uzdodiet biedriem sastādīt remonta tāmi,. <

—    Paldies, liels paldies. Bet…

—    Kāds «bet»?

—    Vai maģistrāta locekļi neapvainosies? '

—      Nedomāju vis. Viņi pašreiz vairāk aizņemti ar svarīgām politiskām problēmām, ari bez tā nevar iztikt. Bet man vajag, lai kāds konkrēti un jo dienas jo ar lielāku vērienu gādātu par Berlīnes bērniem. Ja jūs uzņemsieties šīs rūpes, maģistrāta locekļi tikai priecāsies. Drošs paliek drošs, jums kabatā būs apliecība.

«Viņš visu laiku māca mani strādāt, audzina mani,» Gerdai ienāca prātā.

—    Dodiet šurp, Staroverov!

Komandants paskatījās, parakstīja dokumentu un izsniedza Gerdai.

—     Uz šī dokumenta kapteinis uzspiedīs zīmogu. Pavēle finansu daļai nav jāapzīmogo. Viss?

—      Viss, ģenerālpulkveža kungs, — Gerda juta: vēl mirklis, un viņa apraudāsies aiz prieka un, galvenais, Bērzariņa lielās uzticības aizkustināta. — Visu to labāko.

—     Visu labu. — Komandants panācās nost no galda un cieši paspieda Gerdas roku. — Pēc divām nedēļām pastāstīsiet, ko būs izdevies paveikt. Vēlu sekmes. Staroverov, aiciniet iekšā Verneru.

«Tūlīt viņš aizmirsīs mani un atcerēsies tikai pēc divām nedēļām,» Gerda nodomāja gandrīz izmisusi. Viņa nez kāpēc čukstus pateica «uz redzēšanos!» un izgāja.

Bērzariņš apmierināts noskatījās viņai nopakaļ, tad, mazliet samiedzis acis, devās pretim Verneram.

Arhitektam padusē bija prāvi kartona vāki, kas trijās malās bija sasieti ar stingrām, sarkanām aukliņām. Arā spīd jūnija saule, visi steidz nomainīt siltās drānas, bet. oberbirģermeistars atnācis tumši pelēkā, gandrīz vai melnā uzvalkā, un ap viņa krekla augsto, cieto apkaklīti, kā vienmēr, bija apsieta kaklasaite ar nevainojamu mezglu.

—     Man ir prieks redzēt, ka esat pie* labas veselības un labā omā, — komandants apsveicinājās ar oberbirģer- meistaru.

—     Par veselību neko droši nevaru pateikt, — Verners atbildēja, — bet oma man patiesi ir laba.

—    Lūdzu, apsēdieties.

—     Paldies, — Verners rūpīgi pavilka uz augšu bikšu staras, lai tās ceļos neizstaipītos, un apsēdās krēslā. — Bērzariņa kungs, cilvēks ir visai dīvains radījums. Viņš spēj priecāties un aizrauties pat tad, kad priekam nav itin nekāda iemesla.

Komandants saprata, ka tas ir tikai ievads, un diplomātiski klusēja.

—    Mums visiem ir milzum daudz darba, un es ceru, ka komandantūra dažkārt ievēro arī pozitīvās pārmaiņas pilsētas dzīvē, — Verners turpināja. — Lai gan līdz_ pilnīgai normālas dzīves atjaunošanai Berlīnē vēl samērā tālu, tomēr pārtikas apgāde jau ir noorganizēta, ūdensvads un kanalizācija darbojas, spēkstacijas ari. Jaunnedēļ mēs pat apgaismosim dažas galvenās ielas, diemžēl gan ne visas, jo energoapgādes jautājums vēl nav nokārtots. Galvenās metrolīnijas strādā, pilsēta dzīvo.

—    Un tas, protams, ir nesen nodibinātā maģistrāta un tās vadītāja nopelns?

Verners saausījās: vai šais vārdos neieskanējās zobgalīgs tonis? Lai gan nekas par to neliecināja, arhitekts nepasmaidīja.

—    Nerunāsim šobrīd par mūsu kopīgajiem panākumiem, komandanta kungs, tie ir vairāk nekā pieticīgi. Lai cik dīvaini, es šodien esmu atnācis mazliet negaidītā jautājumā. Mēs abi dzīvojam Berlīnē, un pilsētas centrs, kas agrāk bija ļoti tīrs, mazliet vecmodīgs, smagnējās proporcijās būvēts, pašreiz ir drupās sagrauts. Ja novāktu sadauzītos ķieģeļus un betonu, pavērtos liels plašums, kur, tas nu ir pilnīgi skaidrs, ar laiku pacelsies jauni kvartāli. Es netaisos pašlaik apspriest Vācijas politisko iekārtu. Gan jau to izlems gaidāmajā sabiedroto valstu vadītāju konferencē. Bet, lai tur nolemtu ko nolemdami, Berlīne paliks Berlīne.

Verners apklusa un gaidīja atbildi. Taču komandants līdzjūtīgi klusēja. Un arhitektam atkal vajadzēja ierunāties:

—    Man jau sen, ļoti sen, jau tolaik, kad pirmās bumbas krita uz Berlīni, iešāvās prātā doma: kā varētu pārbūvēt pilsētu, panākt, lai tā radītu svinīgu un nozīmīgu iespaidu, un tomēr tikt vaļā no prūšu līniju smagnējības un militārās dresūras iezīmēm, kas nenoliedzami piemita Berlīnes agrākajai arhitektūrai. Es domāju tēlaini, nevis abstrakti, es iztēlojos veselus ansambļus, es apzinājos, ka vairāk vai mazāk konkrēts darbs var sākties tikai pēc kara.

—    Tomēr interesanti, — Bērzariņš viņu piepeši pārtrauca, — vai jūs sev netikāt uzdevis jautājumu, vai Ber- noderīgi — tagad es saprotu jūs un izjūtu pilsētu. Jūs esat radis iespēju parādīt to jaunā gaismā, jums pieticis dvēseles spēka izauklēt tādu sapni.

—    Man ļoti gribētos redzēt šo sapni piepildāmies, — arhitekts atzinās, — un tieši par to parunāt es esmu atnācis. Maģistrātam derētu nodibināt kādu arhitektūras darbnīcu vai Kodaļu, lai tā precīzi noskaidrotu, kas pilsētā ir sagrauts, un noteiktu visas derīgās platības celtniecībai. Vai komandantūrai nebūs iebildumu?

—    Nebūt ne. Jūs drīkstējāt nodibināt šādu darbnīcu, man nemaz neprasījis. Vai jūs nevarētu, teiksim, šovakar sešos sapulcināt savus kolēģus, Berlīnes arhitektus? Man gribētos tikties ar viņiem.

—    Ar lielāko prieku. Mums visiem tas būs ļoti derīgi.

Bērzariņš aši citu pēc citas pārskatīja papīra lapas, it

kā gribēdams uz visiem laikiem saglabāt atmiņā tajās uz- N gleznotās nākotnes pilsētas plašās un gaišās aprises.

—    Ļoti labi. Arhitektūras projektēšanas darbnīcu vai, pareizāk sakot, maģistrāta biroju, Vernera kungs, dibiniet nekavējoties. Jau tagad nepieciešams pilnīgi skaidri noteikt pilsētas celtniecības galvenos virzienus un pašus svarīgākos arhitektūras pricipus.

—    Cik savādi, — Verners sacīja, — lai es justos tiesīgs domāt par kaut ko tādu, ir bijis vajadzīgs karš un šī sakāve.

Viņš nesteidzīgi salika atpakaļ savā lielajā mapē visas skices, rūpīgi aizsēja sarkanās aukliņas un saudzīgi kā lielu dārgumu mapi atbīdīja tālāk.

—    Es ļoti priecājos, ka jums patika. Bet tagad man jānokārto daži jautājumi, kam sakars ar pašreizējo pilsētas dzīvi, kura ne vienmēr ir patīkama un viegla. Nav patīkami pieminēt, bet Saritē klīnikā …

Sākās parasts darbs. Nē, arhitekts netraucēja ar sīkumiem — Berlīnes lielākās slimnīcas un poliklīnikas darba atjaunošanas problēmu tik tiešām varēja atrisināt vienīgi pilsētas komandants. Taču Bērzariņam tieši tagad, kad viņš gara acīm bija skatījis nākotnes Berlīnes tēlu, radās dedzīga vēlēšanās kāpt motociklā,, izrauties ārā labi pazīstamajā plašumā un sajust spirgto, smaržpilno jūnija vēju. Viņš ar lielu gribasspēku piespieda sevi koncentrēt visu savu uzmanību, jo arhitektam Verneram bija tiesības uz pilnīgu uzmanību. Un šodien jautājumi nez kāpēc kārtojas ātrāk un vieglāk nekā citām reizēm. Nez vai ober- birģermeistars to ir ievērojis?

Nē, liekas, viņš neko nav pamanījis. Viņš izklāstīja visus jautājumus, pierakstīja atbildes, tad velreiz pārdomāja, vai nav piemirsies kāds sīkums. Pēc tam sirmgalvis cēlās kājās, ar krakšķi iztaisnodams savus reimatisma deformētos ceļus.

—   Liels paldies, komandanta kungs. Laiku, kad man nācies strādāt kopā ar jums — ceru, ka tas būs ilgi, — es arvien atminēšos ar labpatiku.

—    Paldies. — Arī ģenerālis piecēlās.

Un viņi gandrīz svinīgi sniedza viens otram roku. Bērzariņš pavadīja arhitektu līdz slieksnim un palika nekustīgi stāvam, līdz durvis aizvērās. Pēc tam gandrīz vai skriešus steidzās pāri kabinetam un nospieda zvana pogu.

—    Staroverov, izsauciet Lahovu ar motociklul

—    Tieši tā. Ļahovs gaida lejā.

—    Es atgriezīšos desmitos.

Vēl bija rīts, parasts saulains sešpadsmitā jūnija rīts, maigi zaļš, vēlīniem akāciju ziediem rotāts, — Vāczemes jaukās vasaras pirmais mēnesis.

—   Esiet sveicināts, biedri ģenerālpulkvedi, — ziņnesis apsveicinājās.

—    Brauksim. Uz hospitāli. Pasniegsim ordeņus.

Motocikls, kā parasti, sāka darboties, līdzko tika nospiests pedālis. Spēcīgais motors it kā parāva smago motociklu gaisā. Cita pēc citas zibēja garām labi pazīstamās ielas. Tūliņ beigsies Treskovas aleja, motocikls vienā mirklī izdrāzīsies cauri īsajai Pils ielai un izbrauks Vecfrīd- rihsfeldes ielas krustojumā, Negaidot skaidra un līdz sāpēm izteiksmīga aina pavērās Bērzariņa iztēlē — šī vieta bija atainota vienā no Vernera skicēm, un tās nākotni komandants bija iedomājies tik skaidri, ka pat redzēja lodžijas augsto namu priekšpusē. Viņš paskatījās saulē, un vīzija kļuva skaidrāka, reljefāka, tāda kā stereofilmā. Priekšā atskanēja savāds kliedziens, gar acīm nozibēja sarkans karodziņš. Bērzariņš pat nepaspēja aptvert, no kuras puses draud briesmas. Labajā pusē viņš ieraudzīja studebekera strupo purnu, vēl sagrieza motociklu tā, lai Ļahovs nesaņemtu triecienu, un nolidoja uz saplaisājušā asfalta tieši zem miltu maisiem piekrautās kravas mašīnas riteņiem.

Pēdējā mirklī ģenerāļa acu priekšā pavīdēja Berlīne — nevis sagrautā, izpostītā, sakautā, bet uzskicētā, iecerētā. Aleksandra laukuma augstās celtnes tuvojās viņam, kļuva aizvien augstākas, līdz pilnīgi aizklāja sauli, viņam acu priekšā sabiezēja ēna. Tobrīd viņš atkal ieraudzīja īsto Berlīni, sagrauto, ievainoto, un izjuta to kā skaudru paša sāpi. Taču viņš nenobijās, nemēģināja kaut kā glābties, tikai ar izbrīnu manīja, cik ātri ēnas apkārt kļūst tumšākas un saplūst melnā tumsā. Viņš zināja, ka mirst. Un nebija laika, lai noticētu paša nāvei…

Ikviens cilvēks iegūst un zaudē draugus un ienaidniekus, kuriem lemts atstāt dziļas pēdas viņa mūžā. Kad es atceros savu komandieri, man nāk prātā savādas un gaišas domas, cik daudz laba viņš atstājis cilvēku sirdīs. Un vārdi, kurus viņš tik bieži atkārtoja un vēl biežāk apliecināja ar darbiem, — «cilvēkus vajag cienīt», — šie vārdi man kļuvuši ne tikai par viņa paša, bet vispār par cilvēciskuma simbolu. Viņš ne mirkli nešaubījās, raidīdams manu daļu, tātad arī mani uzbrukumā, nāvē, bet nekad nepiemirsa piesegt mūs ar uguni un likt lietā visus iespējamos un pat neiespējamos līdzekļus, lai atvairītu nāvi un izcīnītu Uzvaru un dzīvību. Par to, ka esmu dzīvs un varu uzrakstīt šo grāmatu, man jāpateicas viņam. Es esmu pārliecināts, ka tūkstošiem mūsu 5. triecienarmijas kareivju un virsnieku ir vienis prātis ar mani. Un iespējams, ka vissvarīgākais ir tas, ka zem šiem vārdiem parakstītos daudzi vācieši, kuri arī var pateikties viņam par savu dzīvību, vēl vairāk — par to, ka viņiem ir tiesības saukties par cilvēkiem. Bērzariņš aizgāja bojā nejaušības pēc. Un, ja izseko faktiem, tā ir svēta patiesība.

No garās studebekeru kolonnas, kura pieveda miltus Berlīnes maizes ceptuvēm, bija atpalikušas divas mašīnas. Tās lielā ātrumā mēģināja panākt savējos. Priekšā bija brīvs ceļš — regulētājs krustojumā atļāva braukt. Viņa sarkanā karodziņa mājienu Bērzariņš ieraudzīja sava mūža pēdējā mirklī. Taču tieši tajā pašā mirklī viņa acis apžilbināja saule, kas spīdēja pār Berlīni, tādu, kādu viņš to vēlējās redzēt pēc sarunas ar Verneru… Bērzariņš gāja bojā nejauši, un nevajag nevienu vainot viņa nāvē. Esmu pārliecināts, ka viņš nemaz nevarēja citādi nomirt.

Šādi apgalvojumi vienmēr ir jāpierāda. Berlīnes komandanta nāves apstākļi tika sīki un pamatīgi izmeklēti, slēdziens bija vienprātīgs — tas bijis nelaimes gadījums. To paziņoja pa radio, par to rakstīja laikrakstos. Taču Martai Landerei doma par Bērzariņa nejaušo nāvi likās neticama un neiespējama.

Viņai šī diena iesākās gan labi, gan slikti. Ap astoņiem priekšnamā iezvanījās tālrunis, un masiere pie tā aicināja

Martu. Angļu avīzes korespondents priecīgi apsveica viņu ar lielo veiksmi: šopēcpusdien Šēnefeldes lidostā nolaidīsies lidmašīna, kuru sūta speciāli viņai pakaļ, un vakarā viņa jau būs Stokholmā. Korespondents izteica nožēlu, ka nevarēšot pavadīt Martu — komandants Bērzariņš šovakar maģistrātā pulcēšot kopā Berlīnes arhitektus. Tā, protams, esot sensācija. Tomēr korespondents Martai palīdzēšot, viņš divos atsūtīšot mašīnu, ar kuru viņa varēšot aizbraukt uz Šēnefeldi un kuru viņa varēšot izmantot līdz pat aizlidošanai.

Korespondents bija uzmanīgs, laipns, gandrīz vai pakalpīgs. Par savām rūpēm viņš lūdza tikai vienu pretpa- kalpojumu: lai Stokholmā Marta pirmo interviju sniedz viņa kolēģim no viņa avīzes. Marta piekrita. 2ii.ia par izlidošanu viņai nesagādāja to prieku, kādu biia gaidījusi. Viņa pat nebija pārliecināta, vai jutīs prieku, kad izņems no somiņas vienu no divām ampulām, nolauzīs tās trauslo kakliņu un ievilks šļircē caurspīdīgo šķidrumu. Tas droši vien jādara vēlāk — viens dūriens pēc divām stundām, otrs pirms nolaišanās Stokholmā. Tad Marta Landere izkāps no lidmašīnas brīnišķīgā formā, būs līksma un asprātīga. Bet kāda viņa būs nākamajā rītā, par to nevienam nav daļas. Kāpēc nav prieka? Kas būtu sarežģījies šai jautājumā, kas viņai uzlicis atbildības sajūtu?

Aktrise mokoši visu pārcilāja dpmās, bet nevarēja atrast nemiera cēloni. Lai to izprastu, bija vajadzīgs mor- fijs.

Marta sāka kravāties. Taisnību sakot, viņai bija gaužām maz mantu, visas varēja salikt divos nelielos koferos. Viens piederēja viņai pašai, otru viņa aizņēmās no dzīvokļa saimnieces. Masiere, apaļa, enerģiska, maza auguma sieviete, viena no tām dāmām, kuras uz visu mūžu iemīlas slavenos tenoros, padzirdusi jauno ziņu, gandrīz vai sasita plaukstas.

—    Es jau to zināju, Martas kundze. Jūs atkal kļūsiet pasaulslavena, — masiere čivināja. — Bez šaubām, jūs varat ņemt, kuru koferi vien vēlaties. Varbūt tur, Zviedrijā, jums vajadzēs pieticīgu masieri, tad dieva dēļ atcerieties mani.

—    Es ne tikai atcerēšos, es nemūžam jūs neaizmirsīšu, — Marta pasmaidīja. — Nebijis jūs un Bērzariņa …

271

Viņa pieminēja šo vārdu un satrūkās. Viņas tumšais, neizprotamais nemiers pēkšņi izgaismojās skaidri im izteiksmīgi kā fotofilmā.

10- 1243

Tieši Bērzariņam draud briesmas. Viņu taisās nogalināt, un Martai Landerei tas ir zināms. Ja viņa šodien, ne vārda neteikusi, aizlidos uz Zviedriju, Kempke atradīs līdzekli, lai izpildītu savu nodomu.

Ko lai viņa iesāk? Kas tādā gadījumā ir jādara godīgam cilvēkam?

Skaidrs, kas: jābrīdina Bērzariņš.

Viņa to jau ir darījusi.

Jā, bet, tāpat kā visu citu savā mūžā, tikai pa pusei, jo nebija nosaukusi Kempkes vārdu.

Ja viņa to būtu izdarījusi, tad kuram katram avīžniekam būtu tiesības apgalvot, ka Marta Landere ir pārdevušies boļševikiem, jo uzrāda viņiem bijušos šturmbanfī- rerus.

Ko lai iesāk?

Pēc iespējas drīzāk jānokļūst Zviedrijā un reiz par visām reizēm jāaizmirst Bērzariņš un vispār visas šīs šausmas. Bet vai viņa spēs aizmirst? Droši vien. Ja tas būs grūti, tad palīdzēs morfijs.

Marta paņēma rokassomu un paskatījās uz divām caurspīdīgajām ampulām. Viss liekas ļoti vienkārši. Bet kas notiks, ja viņa kādurīt kādā zviedru laikrakstā izlasīs par Bērzariņa piepešo nāvi? Tā noteikti būs nejauša: Kempke ir pietiekami viltīgs un tālredzīgs, viņš paredzēs itin visu, jo negribēs riskēt ar savu ādu. Un kā tad jutīsies Marta Landere?

Paga, bet kāpēc tev būtu jāuzņemas atbildība par Bērzariņa dzīvību?

Tāpēc, ka tu esi godīgs cilvēks.

Domas apmeta plašu loku un atkal atgriezās vecajā gultnē, lai no jauna atsāktu to pašu ceļu. Marta pukojās pati uz sevi… Galu galā nevienam nav tiesību prasīt no viņas kaut kādu rīcību…

Jā, nevienam nav tādu tiesību. Bet viņai pašai taču tās ir? Ir, bet viņa tās neizmantos. Viņa tika brīdinājusi Bēr- zariņu, lai viņš pats tagad izdara secinājumus. Starp citu, viņš ir pilsētas komandants, un viņam ir vairāk nekā pietiekami liela vara. Un diezgan sevi mocīt!

Martu pēkšņi pārņēma drudžaina, gandrīz vai slimīga rosība. Viņa izlika uz krēsliem visas savas mantas, kritiski aplūkoja tās un sevī pazobojās — ir nu gan lepna garderobe slavenajai kinoaktrisei! Viņa paņēma elektrisko gludekli un piepeši sastinga ieklausīdamās…

Kara pēdējās dienās berlīnieši vispār neizslēdza radiouztvērējus — tā bija vienīgā iespēja sekot straujajai notikumu gaitai. Tagad briesmas jau bija aiz muguras, tomēr bija palicis paradums klausīties jaunākos notikumus un paziņojumus un vienmēr būt gataviem visādiem pārsteigumiem. Berlīnes radio darbu bija atsācis jau sen, proti, trīspadsmitajā maijā, un kopš tā laika diktora balss masā- žisles namiņā neapklusa ne mirkli, tā skanēja te skaļāk, te klusāk. Tagad arī viņš kaut ko runāja klusām un nosvērti. Raidījumā tika pieminēts pazīstams uzvārds — Bērzariņš. Un Marta saausījās. Viņa gluži intuitīvi sāka uztraukties, iegāja ēdamistabā un ieraudzīja bailēs sastingušo masieres seju.

—    Kas jums kaiš?

Masiere norādīja ar pirkstu uz apgaismoto radioaparāta brūno skalu ar baltajiem koncentriskajiem apļiem, taču nevarēja ne vārda dabūt pār lūpām.

—    Kās noticis? Vai atkal sācies karš?

—    Nē, — beidzot mājasmāte atguvās. — Mēs visi esam pagalam!

—    Kāpēc?

—    Bērzariņš gājis bojā… Pilsētas komandants. Tagad mēs visi esam pagalam. Viņi noteikti apgalvos, ka komandantu esam nogalinājuši mēs, un iznīcinās visus berlīnie- šus. Tā vienmēr dara. Vai atmiiiaties, nacisti aizdedzināja reihstāgu, apsūdzēja dedzināšanā komunistus un sāka viņus galēt nost. Tāda ir politika. Arī mēs ne vienreiz vien tā esam rīkojušies okupētajās zemēs. Martas kundze, mēs esam pazuduši. Kad es jums saku, vajag bēgt projām…

—   Vai viņu noslepkavojuši, vai…

—    Nezinu. Pa radio teica, it kā esot gājis bojā autokatastrofā …

Marta Landere noglauda matus no pieres līdz pakausim, it. kā slaucīdama galvu…

Kempke rīkotos tikai tā — viltīgi, ar gudru ziņu, lai nepakļautu sevi briesmām …

Marta aši, lai izvairītos no masieres skatiena, aizgāja uz savu istabu, paskatījās uz izlikto mantību… Apsēdās uz krēsla, nezinādama, ko iesākt.

10*

Galu galā kāda gan viņai daļa par ģenerāļa Bērzariņa dzīvi vai nāvi? Nav jau mazais bērns, kuru vajag sargāt, viņš bija Berlīnes komandants. Ģenerālis, kuram piešķirta neierobežota vara, spēj sevi aizsargāt. Viņš taču pats teica,..

275

Kas viņai tagad būtu jādara?

Nekas. Jāsakravā mantas, jāsagaida mašīna, tad jābrauc uz Šēnefeldes lidostu, jākāpj lidmašīnā un jālido uz Zviedriju. Masieres pļāpāšana par vāciešu iznīcināšanu, protams, ir muļķīga panikas celšana …

Marta taisījās kaut ko darīt, tomēr nekustējās no vietas. Bērzariņa nāve bija atstājusi daudz dziļāku iespaidu, nekā aktrise bija varējusi iedomāties.

«Nu kāpēc gan? Kāpēc?» viņa pati sev jautāja un nevarēja atbildēt.

«Kāpēc es nespēju vienkārši aizbraukt no Berlīnes un reiz par visām reizēm aizmirst gan Bērzariņu, gan Kempki, gan kapteini Kotiku?

Vai tad es nespēju?

Izrādās, ka nespēju vis. Es nevaru tā aizbraukt, es nevaru aizbraukt, neko neizdarījusi. Jo tad es nekad vairs neuzskatīšu sevi par godīgu cilvēku un nekad vairs necienīšu sevi.

Bet kas man būtu jādara?

Nezinu, taču man ķaut kas noteikti ir jāizdomā, citādi es sajukšu prātā.»

Martas skatienu saistīja brūnā ādas rokassoma, un viņa aiz prieka gandrīz vai iekliedzās. Tur taču ir morfijs! Divas ampulas! Vajag pārsist abas, apreibināties un aizmirst visu pasauli…

Viņa drudžaini paķēra ampulas, šļirci. .. Un, pati sev par pārsteigumu, visu nolika atpakaļ ar sarkanu zīdu iz- oderēta jā somiņā. Nē, šobrīd viņa nevēlas noreibt, un morfijs viņai nelīdzēs. Martas dzīvē ir ielauzušās lielas, spēcīgas jūtas. Morfija sniegtais mierinājums šķita necienīgs un pazemojošs.

Viņa bez nožēlas aiztaisīja somiņu, un slēdzis metāliski noklakšķēja.

Pašai-nezinot, aktrise tobrīd uz visiem laikiem atvadījās no morfija un atbrīvojās no tā varas. Un viņa nemūžam vairs neatcerēsies šo nožēlojamo aizmiršanos …

Viņai vajadzēja padomāt un izlemt. Ko? Ja varētu aprunāties ar kādu tuvu un pieredzējušu cilvēku! Tāda drauga viņai pašreiz nav. Tātad viņai viss jāizlemj pašai. Nu, ko tad, jāizlemj.

Kas?

Šis jautājums Martai uzradās jau desmito reizi un likās bezjēdzīgs. Galu galā neviens no viņas neko neprasa. Viņai nav jāatbild par Kempkes rīcību …

f

Bet par Bērzariņa nāvi?

Vēl jo mazāk, Tikpat labi viņa būtu varējusi aizlidot no Berlīnes vakar, par Bērzariņa nāvi nemaz neuzzinājusi. Ko gan viņa mokās, kādēļ lauza galvu? Kādēļ viņai šķiet, ka kaut kas jādara?

Protams, visvienkāršākais būtu aizbraukt uz komandantūru un pateikt: «Es zinu, ka Kempke gribēja nogalināt Bērzariņu!» Nē, šāds ceļš viņai nav pieņemams. Viņa nemūžam nevienu nav nodevusi, pat savus ienaidniekus ne. Viņa patiesi ir talantīga, viena otra avīze varbūt pārāk lielā aizrautībā rakstīja, ka ģeniāla aktrise, un nodevība, parasta denunciācija viņai nepiedien.

Tātad viņa ņems un aizlidos uz Stokholmu, it. kā Bērzariņa nāve uz viņu neattiektos? Vai tas ir talantīgas, gandrīz vai ģeniālas aktrises cienīgi? Vai tas saskan ar to ideālo dzīvesveidu, kuru viņa pati sev iztēlojusies?

Ko lai iesāk?

Nolādēts jautājums! Tas rodas ik uz sola un prasa atbildi — pat tad, kad to patiešām nezini.

Nezini vai tikai izliecies, ka nezini?

A"ktrise, to iedomājusies, palika stāvam pie atvērtā kofera kā pārakmeņo jusies. Jā, viņa taču sen un labi zina atbildi uz šo nolādēto jautājumu, tikai neuzdrošinās pati sev atzīties. Viņa izdomājās riņķī un apkārt, un domu loks aizvien vairāk sašaurinājās, līdz noveda pie vissvarīgākā punkta — pie atbildes, par kuru pat šausmīgi bija domāt.

Vai viņai pietiks spēka?

Jāpietiek, citādi viņa nav cienīga dēvēties par Martu Landeri, vienu no izcilākajām Vācijas aktrisēm. Tieši tagad tev, Marta Landere, būs pašai sev jāpierāda, kāda tu esi aktrise un pat kāds tu esi cilvēks.

Viņa strauji piecēlās no krēsla, noliecās pār koferi, kas bija pavērts kā izsalkuša putnēna knābis, un akurāti salika tajā savas drēbes.

Blakusistabā skanēja klusas raudas. Tur masiere plosījās histērijā aiz bailēm no atmaksas par Bērzariņa nāvi.

Marta iegāja ēdamistabā. Viņas seja tobrīd bija tik mierīga un droša, ka mājas saimnieces histērija norima pati no sevis.

—    Nomierinieties, — Marta viņu drošināja, — neviens mūs nesodīs par Bērzariņa nāvi.

—    Vai jūs esat pārliecināta par to? — masiere šņukstēja, ar abām dūrēm slaucīdama no acīm asaras. *

—           Jā, es esmu pilnīgi pārliecināta par to. Vajadzēja būt atsūtītai mašīnai man pakaļ. Esiet tik laipna un paskatieties, vai tā nestāv pie vārtiņiem.

Vairāk Martas toņa nekā vārdu pārsteigta, masiere ātri izgāja ārā un tūdaļ pat atgriezās atpakaļ.

—          Tur stāv viena mašīna, — viņa sacīja, ar negaidītu cieņu lūkodamās Martā. — Jūs tūlīt brauksiet projām?

—    Vēl nezinu. Man jāpiezvana uz Šēnefeldes lidostu.

Pagāja labs laiks, iekām viņa uzzināja vajadzīgo numuru un pārliecinājās, ka lidmašīna, ko sūta viņai pakaļ, izlidos divdesmit vienos.

—           Būtu labi, ja jūs neaizkavētos, Landeres kundze, — lidostas dežurants sacīja krieviski. — Izlidošanas laika maiņa jāsaskaņo ar dažādiem dienestiem …

—           Es nenokavēšos. Paldies, — Marta atbildēja. Un viņa nolika karsto klausuli uz telefona sviras radziņiem.

—    Tas nu ir viss. Tagad jānokārto vēl atlikušās sīkās darīšanas, un var atvadīties no Berlīnes.

—           Uz visiem laikiem? — masiere jautāja. Martai šķita, ka dzīvokļa saimniece atkal izplūdis rūgtās asarās.

—    Iespējams, ka uz visiem laikiem.

—    Vācu kultūrai tas būs liels zaudējums.

—          Nedomāju vis, — Marta atbildēja, — neviens pasaulē nezina, kāda būs šī nākotnes kultūra.

—           Viņi zina. — Un saimniece ar plašu žestu it kā norādīja uz visu pasauli, kā arī uz tiem, kas Vācijā nāks pie varas.

—    Iespējams, ka viņi zina, — Marta nopietni sacīja.

—    No visas sirds pateicos jums par pajumti un viesmīlību. Jūs man bijāt īsta glābēja. Neizrādījusi jūs man tādu uzmanību, es būtu galīgi aizgājusi postā. Es jutīšos laimīga, ja man radīsies izdevība atlīdzināt par visu, ko esat manā labā darījusi.

—           Kad būsiet Zviedrijā iekārtojusies, izsauciet mani. Mana specialitāte visur noder.

—           Šobrīd man ir grūti ko apsolīt, bet es paturēšu to prātā. Līdz Zviedrijai vēl vajag aizlidot.

—    Jūsu ceļā var rasties kādi šķēršļi?

—           Vai tad mūslaikos iespējams par kaut ko būt pilnīgi drošam?

—    Atvainojiet, Martas kundze ..

—    Jā, lūdzu.

—    Vai jūs tiešām lidosiet uz Zviedriju?

—    Jā. Jūs par to šaubāties? Lidmašīna jau gaida.

«■— Es zinu. Taču man likās, ka jūs vēl svārstāties…

—          Nē, es it nemaz nesvārstos. Tiesa gan, pirms lidojuma man jānokārto kāds personiskas dabas jautājums …

—          Tas ir saistīts ar Bērzariņu? — masiere piepeši ar sievietes gaišredzību pavaicāja.

—          Jā, šis jautājums ir saistīts ar Bērzariņu, — Marta lēni atbildēja un sadrūma.

—   Jūs loti mīlējāt viņu?

—          Nē, lai iemīlētos, esmu par vecu… Piedodiet, man jau jābrauc projām …

—           Esiet piesardzīga, esiet loti piesardzīga, Martas kundze! — Masiere gandrīz vai lauzīja rokas. — Es jūs ļoti lūdzu būt piesardzīgai!

—          Neraizējieties, es būšu piesardzīga. Man nedraud nekādas briesmas.

Marta iegāja savā istabā un vēlreiz pārlūkoja mantas. Ja dalu tērpu atstātu, varētu iztikt ar vienu koferi. Tad paņēma rokassomu, atvēra to vaļā… Pūdernīca, lūpu krāsa, mutautiņš, pase, piezīmju blociņš, metāla kārbiņa ar šļirci, divas ampulas morfija, maza pistole — sievietes rokassomai tas nav maz. Šļirce un morfijs jāmet ārā. Kā viņai bija radusies tāda pārliecība — nav zināms. Tomēr sirdī tāda bija. Marta aizcirta slēdzi — somiņa tagad bija kļuvusi krietni vien vieglāka.

—          Ja jums ir pazīstami mdrfinisti, — viņa sacīja dzīvokļa saimniecei, — pasniedziet viņiem šo dāvanu. Viņi būs pateicīgi. _

Masiere cieta klusu, tikai viņas acis bailēs iepletās.

—    Palieciet sveika, — Marta atvadījās.

—    Visu to labāko un laimīgu ceļu!

Dzīvokļa saimniece pavadīja aktrisi uz mašīnu. Šoferis, zaļoksnējs īru tautības sarkanmatis angļu uniformā, ielika koferi apaļīgajā trofeju mersedesa bagāžniekā. Un atvēra mašīnas durtiņas.

—          Mēs brauksim uz Sēnefeldes lidostu, bet pirms tam iegriezīsimies Lihtenbergā. Patiesību sakot, tas ir pa ceļam, — Marta viņam sacīja.

Šoferis klusuciešot pielika divus pirkstus pie savas zaļ- ganbrūnās beretes, un mašīna sakustējās.

Marta sēdēja uz stingrajiem ādas spilveniem, skatījās uz šausmīgo, sagrauto Berlīni, kas slīdēja viņai garām, un piepeši satrūkās, Milzīga afiša, gandrīz vai pa visu sienu … Jauna, skaista meitene guļ, pieplakusi pie ložmetēja. Zirgs saslējies pakaļkājās, tam mugurā jātnieks, kuram melnā kažokādas cepure pasista uz vienas auss, zobens pacelts augstu gaisā, kas, liekas, vējā pat san… «Čapajevs,» ar pūlēm liekot kopā vācu burtus, aktrise izlasīja.

Šoferis paskatījās uz viņu vaicājoši.

—    Es esmu redzējusi šo filmu, — Marta paskaidroja.

īrs joprojām klusēja.

Tagad ielas jau ir labi pazīstamas. Pa kreisi paliek nodegušais reihstāgs, taisni priekšā pacejas Brandenburgas vārti, pa labi — aiz viesnīcas «Adlona» drupām nav saskatāma reihskanceleja. Aktrise neviļus nopūtās. Zēl, ka toreiz fīrera kabinetā viņa nepaņēma ādas strēmelīti. Tas būtu bijis suvenīrs, taču nepavisam ne piemiņai no Hitlera …

Tagad visa viņas uzmanība un cerības saistījās ar mazo namiņu Lihtenbergas nomalē, ķur viņa tik bieži bija viesojusies un kuru šovakar taisījās apmeklēt pēdējo reizi.

Vai kapteinis Kotiks ir gudrs cilvēks vai ne?

Dievs vien zina, kāpēc prātā ienāca tāds jautājums. Taču atbilde uz to Martai varēja izrādīties ļoti svarīga.

Jau no tālienes saskatījusi divstāvu māju, kuru no ielas nošķīra pazemu apcirpti krūmi, Marta piespieda pie krūtīm mazo rokassomiņu. Savādi, viņai bija tāda sajūta, it kā vajadzētu iziet uz skatuves un pirmoreiz nospēlēt lielu traģisku lomu. Tikai tā nebūs skatuve, un neviens dramaturgs nav izdomājis un paredzējis tādu sižetu. Varbūt tā arī ir labāk… Lai nu kā, bet viņas uztraukums auga augumā, un viņa jutās pilnā kaujas gatavībā. Vēl mirklis — un viņai jāiziet uz skatuves, proti, jāieiet kapteiņa Kotika viesistabā.

Tur pie galda jau sen sēž cilvēki, kas savā starpā ir labi pazīstami, un norit sērīga saruna, katrs grib izteikt savas sāpes un savas bažas, taču jaunu ziņu nav. Tāpēc saruna laiku pa laikam apraujas.

—    Stāsta, ka viņš bijis beigts uz vietas, — Rozamunde Flāzere, liekas, to atkārtoja jau desmito reizi.

Un profesors Zonnenbahs, kuram bija pilnīgi precīza informācija no pazīstamiem ārstiem, autoritatīvi apliecināja:

—   Jā. Viņš nomiris uzreiz. Trieciens bijis pārāk stiprs.

—    Ak vai, tāds zaudējums, tāds zaudējums! — rīkodamies ar nazi un dakšiņu, bēdājās Alberts Kempke, kas patiesi bija noraizējies. — Nevienam nav zināms, kā uz

Bērzariņa nāvi reaģēs padomju varas iestādes. Par laimi, neviens neapgalvo, ka būtu noticis terora akts.

—    Tas ir velns zina kas! — iesaucās saniknotais Hanss Flāzers. — Vai tiešām tur nevarēja nolikt satiksmes regulētāju?

—    Tur bija satiksmes regulētājs, — kapteinis Kotiks klusu iebilda. — Un tas pat signalizēja, lai ģenerālis apstājas, jo tuvojās kravas mašīnas.

—    Varbūt viņu apžilbinājusi saule? — Kempke piesardzīgi ieminējās.

—    Varbūt. Katru dienu gadās autokatastrofas.

Istabā kādu brīdi valdīja klusums. Visiem šķita, ka var

gadīties vēl kāda nelaime vai pat vairākas reizē. Saule aiz loga jau skāra kaimiņmāju jumtus, mierīgās, rāmās koku ēnas jau stiepās garas. Mājas puķu dārziņā bija uzziedējušas Taņas iesētās nakts lefkojas — matiolas.

Pa atvērto logu ieplūda to maigā smarža, kas ar katru brīdi kjuva stiprāka.

—    Es esmu pārliecināta, ka tas nav nelaimes gadījums. Es domāju, ka viņš ir nogalināts! — iesaucās Rozamunde Flāzere, neizturējusi sasprindzinājumu. — Esmu pārliecināta, ka šo katastrofu sarīkojuši hitleriešu suņi, kuri ilgus gadus tramdīja mūs abus ar vīru. Bērzariņš tieši viņiem bija kā dadzis acīs.

—    Flāzeres kundze, nevainojiet vāciešus tur, kur viņi nav vainīgi, — Kotiks sacīja. — Uz viņu sirdsapziņas jau tāpat ir vairāk grēku, nekā vajag.

—    Pilnīgi pareizi, — Vangels piebalsoja. Viņš sēdēja atpūtas krēslā mazliet nostāk no citiem, viņa domas bija drūmas un smagas kā pelēkie akmeņi dzestrās Baltijas jūras krastā. — Tomēr to jautājumu vēl vajadzēs izmeklēt.

—    Atbildīgie speciālisti jau ir izmeklējuši. — Kapteinis Kotiks pasniedza Kempkem glāzi karstas tējas. — Vai vēl kāds nevēlas?

—    Pie velna jūsu tēju! — Flāzers negaidot nolamājās. — Man šobrīd gribas piemesties kā tādam bocmanim … Vai kārties augšā — tas arī nebūtu slikti…

—    Nerunājiet blēņas, Flāzer, — Vangels viņu apklusināja.

—    Viņš man mūždien ir tāds spontāns, — Rozamunde mīlošā balsī nodūdoja.

—   Vai Bērzariņa ziņnesis palicis dzīvs? — Kempke lietišķi apvaicājās.

—   Jā, viņš ir dzīvs, tikai smagi sakropļots. Bērzariņš pēdējā mirklī tomēr paguva aizgriezt motociklu.

Vangels piecēlās kājās, pārgāja pāri istabai, sasita plaukstas, cieši saāķēja kopā pirkstus, it kā mēģinādams tos salauzt. Tad, labi aptverdams, cik viss ir bezcerīgi un nevajadzīgi, tomēr pavaicāja:

—    Profesor, vai tiešām mūsu medicīna ir tik bezspēcīga? Vai tiešām tur neko nevarēja darīt, neko nevarēja līdzēt?^

—    Ārsti nav dievi, — Zonnenbahs īgni noburkšķēja.

—    Tātad tas nebija nekas vairāk kā visparastākā autokatastrofa? — Alberts Kempke cieši turējās pie sava, gribēdams visu noskaidrot līdz galam.

—   Jā, — Kotiks drūmi atbildēja.

—    Vai tas jau ir pierādīts? — Kempke nelikās mierā.

—    Jā, ir pierādīts. Kāpēc jūs interesē tieši šis aspekts?

—    Es neslēpšu iemeslu. Vēsturē zināmi daudzi piemēri, kad tādus atgadījumus izmantoja kā ieganstu masu represijām…

—    Jūs domājat hitleriskā reiha vēsturi?

Uz ārsta garā kakla krampjaini noraustījās gāmurs jeb ādamābols, kā to parasti dēvē. Taču nervi viņam ne uz mirkli neuzdeva — viņa balss skanēja rāmi un vienaldzīgi.

—    Runa nav tikai par hitlerisko reihu. Daudzi tamlīdzīgi gadījumi zināmi arī Francijas vēsturē un ne tikai Francijas vēsturē vien.

Kotiks paskatījās uz dakteri vērīgāk. Ģenerālis Bokarjovs ar sava aparāta starpniecību bija paspējis informēt kapteini, ko īsti profesors Zonnenbahs atbrīvojis no kara- gūstekņu nometnes. Un tagad rakstniekam Kotikam bija ārkārtīgi interesanti novērot Kempkes, ārsta un bendes, izturēšanos, izsekot tāda cilvēka domu gaitai, uz kura sirdsapziņas bija daudzi tūkstoši eksperimentu ar cilvēkiem un šo eksperimentu iznākums vienmēr viens un tas pats — nāve. Kapteinis Kotiks labi zināja, ka dakterim, ja jau atklāta viņa īstā seja, nekur vairs neizdosies aizbēgt, tāpēc novērot viņa izturēšanos un pašsavaldību kļuva aizvien saistošāk. Tomēr ģenerāļa Bērzariņa nāve pār to visu bija it kā pārklājusi melnus, necaurredzamus spārnus. Kempke, protams, to nebija varējis noorganizēt, tomēr bija vēlējies no visas sirds. Bēdas apslāpēja parasto rakstnieka zinātkāri un atbīdīja uz vēlāku laiku Kempkes likteņa izlemšanu. Tāpēc Kotiks sacīja:

—          Jā, vēsturē ir zināmi tādi piemēri. Proti, hitlerieši sarīkoja reihstāga dedzināšanu, lai iznīcinātu komunistus. Varētu atcerēties vēl daudz tādu piemēru, taču tur darbojās kapitālistiskie, rojālistiskie vai feodālie spēki. Turpretim mums ir Padomju valsts. Tāpēc ģenerāļa Bērzariņa nāvi, kas mums visiem tik ārkārtīgi sāp, par ieganstu represijām mēs neizmantosim.

—          Es tik un tā esmu pārliecināta, ka viņš ir noslepkavots! — Rozamunde atkal paziņoja.

—    Vai jums ir pierādījumi? — Kotiks vaicāja.

—         Nē, nav. Es nebiju tajā vietā, kur notika katastrofa. Tomēr esmu pārliecināta, ka viņu ir noslepkavojuši…

—   Tu runā aplamības, — Flāzers nīgri pārtrauca sievu.

—          Redziet, Rozamundes kundze, — Kotiks prātīgi izskaidroja. — Es saprotu jūsu jūtas. Taču, lai izteiktu tādus apgalvojumus, ar emocijām vien ir par maz.

—           Bet okupācijas vara taču kādu tomēr ir apcietinājusi? — Rozamunde palika pie sava. — Kādu taču tiesās?

—           Nē, — Kotiks noliedza, — šo nelaimes gadījumu izmeklēja mūsu vislabākie speciālisti un kopā ar viņiem ari vācu autokatastrofu izmeklēšanas lietpratēji. Viņu vidū bija arī kriminālisti…

—           Un neviens nav apcietināts? — Rozamunde vēl aizvien nepadevās.

—   Neviens.

—          Rodas iespaids, ka jums ļoti negribas, lai šai nāvē būtu vainīgi vācieši, — Flāzers drūmi izmeta.

—          Pilnīgi pareizi, ja vēlaties zināt. Man būtu ļoti nepatīkami, ka tieši berlīnieši, kuru labā ģenerālis Bērzariņš darījis tik daudz…

—   Tiem nav jābūt tieši berlīniešiem.

—    Nu, vienalga, vācieši…

Istabas durvis atvērās, un ienāca Marta Landere. Viņas parādīšanās bija tik piepeša un draudīga, ka Rozamunde, kā meklējot aizstāvi, instinktīvi pieliecās tuvāk vīram.

—          Labvakar, — aktrise sasveicinājās. Nez kāpēc neviens viņai neatbildēja.

Visi raudzījās viņas bālajā sejā ar asajiem vaibstiem, viegli iekrāsotajās lūpās vīdēja zobgalīga smaida atspulgs, acu skatiens bija mierīgs, pat mazliet izsmējīgs, kā arī nenoliedzami uzvarošs un apņēmīgs.

«Tagad viņa droši zina, ko grib un kā rīkosies, tāpēc viņas sirds ir mierīga,» Kotiks nodomāja. Un principā viņš nebija maldījies: Martai tik tiešām bija gluži vienalga, kas notiks ar viņu pašu. Viņai vienīgi bija svarīgi īstenot savu nodomu. Kapteinis nevarēja zināt, kādi nolūki ir Martai Landerei, taču viņas sejas izteiksme pārsteidza Kotiku, un viņš kļuva uzmanīgs, nojauta tuvojamies briesmas un psihisku izlādēšanos.

—    Jūs skatāties uz mani kā uz mironi, kurš piepeši izkāpis no kapa, — aktrise pasmējās.

—    Piedodiet, Landeres kundze, — Kotiks pieklājīgi sacīja, piebīdīdams viņai krēslu. — Esiet sveicināta. Mēs visi ļoti priecājamies jūs redzēt… Taču tas ir negaidīti … Es domāju, ka jūs jau esat projām…

—    Neatvadījusies? — Marta pārlaida skatienu visiem klātesošajiem. — Nē, Volodja, tas nav tiesa, jūs tā nedomājāt vis…

Uz Kempki Martas ierašanās neatstāja īpašu iespaidu, aktrise nepievērsa viņam sevišķu uzmanību.

—    Es nevarēju aizbraukt neatvadījusies.

—    Atvainojiet, — Kotiks palocījās, — es tā nedomāju, Man gluži vienkārši domas ir kā sapītas. Šī ir ļoti smaga diena.

Un viņš nodomāja: «Savādi, ka Marta neko nesaka par Bērzariņa nāvi. Vai tiešām viņas pašas liktenis un slava, lidmašīna no Zviedrijas un personiskie panākumi aizēnojusi, aizklājuši visu pasauli?» Viņš nepaspēja pats sev atbildēt, jo aktrise apstiprināja viņa visrūgtākās aizdomas — noteikti, pat līksmi sacīja:

—    Jā, diena bija smaga, ļoti smaga. Taču dzīve tāpēc neapstājas. Tā visu laiku rit uz priekšu, un nav zināms, kurš izvilks melno, kurš sarkano kārti. Pēc stundas es izlidošu uz Zviedriju. No Šēnefeldes lidostas. Zviedri tomēr ir atsūtījuši lidmašīnu. Kā par brīnumu, izrādās, ka draugi mani nav aizmirsuši. Atvainojiet, bet pirms aizlidošanas man ir jāaprunājas ar dakteri Kempki. Jums nebūs iebildumu?

—   Lūdzu. — Kotiks bija bezgala vīlies. Viņš juta, ka istabā kā spēcīgs magnētiskais lauks aizvien vairāk pieaug sasprindzinājums. Kempke gāja Martai "pretim, laipni smaidīdams.

«Es ļoti labi zinu, mana mīļā, kas tevi atvedis šurp. Tu vēlies morfiju, un tu to dabūsi. Jo tādā dienā, kad visiem nervi saspīlēti līdz pēdējam, nebūtu prātīgi celt skandālu. Taču tu dārgi samaksāsi. Un maksāsi ne tikai šodien vien…»

Marta viņu ieveda ar augstajām istabas araukārijām izrotātajā ēdamistabas erkerā, ēdamistabas plašais logs izgāja uz zaļojošā dārza pretējo pusi.

Kotiks noskatījās viņai pakaļ un ar sāpošu sirdi nodomāja: «Tūdaļ viņa atkal pazemosies un diedelēs no viņa morfiju, bet pēc pusstundas brauks uz lidostu. Un Zviedrijā atradusies cits Kempke. Un tā viņa medīs ampulas. Šo Kempki mēs šodien pat padarīsim nekaitīgu. Bet cik tādu vēl neklīst pa pasauli?»

Marta nočukstēja klusiņām, tā ka neviens nevarēja dzirdēt:

—    Kā jūs to uzdrošinājāties izdarīt, SS šturmbanfīrer Albert Kempke?

Ārsts aiz pārsteiguma satrūkās. Un, lai gan Martas balss nebija skaļāka par elpas vilcienu, viņš mierinoši sacīja:

—   Lūdzu, klusāk! Es nesaprotu, par ko jūs runājat.

—    Par Bērzariņu, Un neizliecieties, ka jums ar viņa nāvi nav nekāda sakara.

—    Es zvēru, ka tik tiešām nav. Ar viņa nāvi man nav ne mazākā sakara. Jums visi to apliecinās… Varat pajautāt kapteinim… Šo lietu izmeklējuši visautoritatīvākie speciālisti… Viņi izdarījuši slēdzienu: tas ir nelaimes gadījums… To visi zina…

—    Man nav nekas jāvaicā. — Marta nenolaida no viņa acis. — Es pati zinu visu, šturmbanfīrer…

—    Kas attiecas uz manu dienesta pakāpi, — Kempke pat nobālēja, — tad es nemūžam neticēšu, ka jūs esat tik zemu kritusi, lai uzrādītu mani… Pēc divām dienām es nozudīšu no šejienes uz visiem laikiem. Viss jau norunāts … Minhenē mani gaida… Jūs nenodosiet…

—    Es ļoti labi atceros, — Marta Landere runāja ar piespiešanos, — kā jūs apcerējāt, kuri mērķi ir lodes cienīgi. Mērķis numur viens — Bērzariņš. Mērķis numur divi — Zonnenbahs. Mērķis numur trīs — es pati…

—    Marta, vai tiešām jūs nesapratāt, ka tas bija joks, visparastākais joks, iespējams, ka tas nebija visai izdevies, tomēr tas bija joks.

—   Joks? Bet Bērzariņš ir miris. Kurš būs nākamais: Zonnenbahs vai es?

—    Es atkārtoju, man ar to nav ne mazākā sakara.

—    Taču jūs to ļoti vēlējāties, šturmbanfīrer.

Šos vārdus Marta izrunāja skaļāk, Iespējams, ka tos varēja sadzirdēt istabā. Un Kempke pārbijās līdz nāvei.

Viņam kabatā glabājās sainītis ar morfija. Tas daudzkārt viņu bija glābis. Vai neglābs arī šoreiz?

—    Marta, dieva dēļ runājiet klusāk, — viņš šņāca.

—   Jūs man draudat, bet es mīlu jūs un rūpējos par jums. Esmu sagādājis veselu paciņu morfija. Divdesmit ampulas …

Kāpēc Marta nereaģē uz viņa vārdiem? Tieši no tā visvairāk jābīstas — tā izslīd no viņa kontroles un var diezin ko pastrādāt… Kempke nožēloja, ka nebija kabatā iebāzis pistoli. Berlīnē, kur ik uz soļa var apturēt patruļa un pārmeklēt, ir bīstami staigāt apbruņotam. Taču pašreiz kārtīgs valters noteikti būtu noderējis. Nav zināms, uz kādiem stiķiem Marta ir spējīga. Bet, kā lai izkļūst ārā no šīs mājas, kur cilvēkiem ir līdz pēdējam saspīlēti nervi, nav zināms. Lai nu kā, bet te, istabā, pat aiz biezās araukārijas lapotnes nav iespējams turpināt sarunu. Kaut arī neviens no tiem, kas sēž pie galda, viņiem nepiegriež vērību.

—    Marta, man liekas, — Kempke piespiesti sacīja,

—   ka šeit nav ērti runāt. Iziesim abi dārzā.

—    Labi, iziesim dārzā. — Marta paņēma no krēsla rokassomu. — Jums taisnība, šeit nav ērti runāt. Mēs mazliet pastaigāsimies, — to viņa jau sacīja visiem, iznākusi no erkera ēnas.

—    Lūdzu. — Kapteinis paraustīja plecus. Viņam sirdi visu laiku bija skaudra tuvu briesmu nojauta, taču viņš nezināja, kas tās par briesmām un kā tās novēršamas. Lai nu kā, bet būtu gaužām smieklīgi, ja viņš liegtu Martai Landerei pastaigu.

Visi tie, kas sēdēja pie galda, noskatījās, kā Kempke laipni palaiž aktrisi pa priekšu un rūpīgi aizver aiz sevis stikla durvis, kas ved no ēdamistabas dārzā. Viņa kustības bija mierīgas un nesteidzīgas.

—    Tomēr ir ļoti žēl, ka viņa brauc projām, — Zonnenbahs atklāti nopūtās. Viņš, tāpat kā Kotiks, domāja, ka Marta izgājusi ārā kopā ar Kempki tikai tādēļ, lai būtu ērtāk paņemt morfija ampulas. — Ļoti žēl.

—    Jā, — Vangels piekrita, — man ļoti gribētos viņu kādreiz redzēt tieši uz Berlīnes skatuves…

—    Nu, protams, viņas vārds ir ļoti slavens, — Flāzers teica, — tomēr..,

Visiem bija pilnīgi skaidrs, ko tieši viņš domāja. Taču nevienam negribējās tur kaut ko iebilst. Flāzers vēl taisījās aizrādīt, ka arī viņš, ja tikai gribētu, varētu izbraukt no Berlīnes, un tas nemaz nebūta pārspīlēts. Tomēr, nodomājis, ka, to sacīdams, viņš nostādīs sevi līdzās Martai, morfinistei, viņš saviebās un klusēja.

—    Bet vai tagad, pēc Bērzariņa nāves, — Rozamunde Flāzere negaidot mainīja sarunas tematu, — mēs drīkstēsim nākt ciemos pie jums?

Viņa tik atklāti saistīja Kotika viesmīlību ar Bērzariņa personu, ka namatēvs neviļus pasmaidīja.

'— Protams, — viņš apliecināja, — es vienmēr priecāšos jūs redzēt. Iespējams, ka ar laiku manas iespējas būs vairāk ierobežotas…

—   Trofeju pārtikas noliktavas rezerves pamazām plok? — Flāzers šķelmīgi paskatījās uz viņu.

—    Kā gan citādi, tā nav neizsmeļama tāpat kā jebkura cita noliktava.

—    Lai nu kā tas būtu, — rakstnieks sacīja, — es nemūžam neaizmirsīšu tos vakarus, kurus esam aizvadījuši jūsu namā. Es domāju ne tikai ēdienu — arī tas mums bija ļoti svarīgs, tur nav ko slēpt —, bet vairāk gan morālo atbalstu. Un ir pilnīgi saprotams, ka turpmāk mūsu attiecības balstīsies uz kopīgiem resursiem. Piemēram, es katrā ziņā ņemšu līdzi pudeli. Nudien, es nekad nebiju domājis, ka Bērzariņa nāve man kļūs par personiskām bēdām.

—    Labi, ņemiet līdzi, — Koiļiks piekrita, neiedziļinājies Flāzera vārdos. Visu viņa uzmanību saistīja tas, kas notika aiz mājas sienas — dārzā, kur bija izgājuši Marta un Kempke. Vissvarīgākais notika tieši tur, kapteinis to zināja droši.

Taču dārzā valdīja pilnīgs klusums. Lai cik vērīgi kapteinis ieklausījās, nekas nebija sadzirdams. Bez tam Berlīnē pūš silts jūnija vējš, šalc koku jaunās lapas — tās runājas savā starpā —, un šī klusā, vienmuļā šalkoņa kā bieza, pūkaina sega apslāpē visas skaņas, kas skan ārā, klusina tās.

Un piepeši no virtuves puses atskanēja pakluss plauk- šķis.

—    Kas tas bija, šāviens? — Vangels iesaucās.

—    Nē, — Kotiks atbildēja, — Taņa ir saplēsusi kārtējo šķīvi. Ja nemaldos, tad šodien jau ceturto. Un viņu var saprast — ģenerāļa Bērzariņa ziņnesis ir viņas izredzētais.

—   Viņš taču palicis dzīvs?

—    Par to nav šaubu. Viņš izdzīvos, lai gan ir smagi ievainots. Taču Taņai šodien neko nevar pārmest.

—    Pilnīgi pareizi, — Rozamunde piekrita. — Ja man būtu gadījies kaut kas tamlīdzīgs, es visu dienu paliktu gultā.

—    Bet man šķita, ka tas bija automobiļa gāzes izplūdes troksnis, — Vangels teica.

—   Mans dievs, nervi ir tā saspīlēti, ka pat roku plauk- šķis vaf likties kā šāviens, — Rozamunde pasūkstījās.

—     Hans, mums vajadzētu iet mājās, man ir noglabāta pudele atšķaidīta spirta. Šodien ir visīstākā reize pie- tempties tā, lai raibs mestos gar acīm.

—    Nekā nebija, tieši šodien neklājas piedzerties, — Flāzers iebilda, nenolaizdams acis no Kotika. — Šodien derētu padomāt. Piemēram, es esmu gluži mierīgs. Un iedzert tavu spirtu paspēsim arī rit. Starp citu, kur tu to ņēmi?

—   Vakar pie mums bija iegriezušies trīs kareivji un viens virsnieks, viņi lūdza atļauju uzsildīt pusdienas. Es, protams, atļāvu. Kas gan tur peļams?

Flāzers tikai paskatījās uz sievu un pajautāja: : — Vai tie paši?

—    Nē, nē, pavisam citi, — Rozamunde noliedza.

—   Pieklājīgi, labi audzināti, gludi skuvušies, jo karš taču sen beidzies. Uz atvadām viņi man atstāja to pudeli…

—    Ak kungs! — Flāzers tikai iesaucās, nenolaizdams acis no Kotika sejas. Viņš būtu dārgi maksājis, lai nolasītu kapteiņa domas. Un vēl viņam bija dedzīga vēlēšanās iziet dārzā …

Arī kapteinis Kotiks ar pūlēm valdījās, lai nemestos ārā no istabas. Viņš bija pārliecināts, ka Martai Landerei ir steidzami nepieciešama palīdzība. Kaut jel Taņa būtu ienākusi ar savu tēju, tad būtu iegansts iziet dārzā un aicināt iekšā… Un vēl neomulīgāk namatēvs jutās zem Flāzera neatlaidīgā skatiena. Šķiet, ka rakstnieks labāk nekā citi saprot, kas pašreiz notiek dārzā, un mēmi vaicā kapteinim:

«Nu, ko mēs tagad iesāksim, iejauksimies vai ļausim notikumiem ritēt savu gaitu?»

Arī kapteinis sev jautāja to pašu. Viņš savu mūžu necieta tādu stāvokli, kādā var nokļūt virsnieks bez izlūkošanas, tad nevar zināt, kas notiek apkārt. Tiesa gan, viņam ir vairāk zināms nekā citiem klātesošajiem. Viņš ir saņēmis attiecīgu informāciju par Kempki, kā arī pavēli nevienu neaizturēt un nekur nejaukties līdz Martas Landeres aizlidošanai. Viņš labi saprata, cik grūtu, var-

*

f

būt pat vissarežģītāko pārbaudījumu savā mūžā tagad iztur tieši viņa. Un tāpēc ar lielu gribas piepūli piespieda sevi palikt mierīgi savā vietā, dzert tēju un pat izturēt gudro, vaicājošo Flāzera skatienu. Kotikam šķita ka galu galā istabā notiks kaut kas neparasts •— vai nu atskanēs sprādziens, vai iebruks grīda, vai sagāzīsies sienas. Taču nekas tāds nenotika. Tikai nočīkstēja augstās durvis, kas veda dārzā, un Marta Landere ienāca ēdamistabā. Tik daiļu Kotiks vēl nebija viņu redzējis. Lielais iekšējais uzbudinājums apgaroja viņas seju, bet pūles satraukumu apvaldīt viņas kustībām un vārdiem piešķīra īpašu nozīmību un svinīgumu.

«Tātad nekas briesmīgs nav noticis,» Kotiks nodomāja. Bet, kad aktrise ierunājās, saprata, ka ir maldījies. Viņas balss skanēja kā no skatuves, viņa it kā uzsvērti precīzi norunāja nevis nejaušus vārdus, bet tekstu, kas bija iepriekš uzrakstīts un iemācīts no galvas.

—    Atvainojiet, — viņa sacīja, — man šķiet, ka mūs visus gaida nepatīkams pārsteigums. Kempkes kungam « kļuvis slikti. Es no sirds novēlu jums visiem laimi un — kas zina — varbūt vēl kādreiz atbraukšu paskatīties uz Berlīni.

Aktrise aplaida skatienu apkārt, it kā nesaprazdama, kur atrodas. Un jau citā tonī piebilda:

—   Savādi, cik ļoti var pārvērsties pilsēta tik īsā brīdī.

Šo viņas frāzi tobrīd neviens nesaprata. Istabā iesteidzās pārbiedētā Taņa un kliedza:

—   Vācietis dārzā nošāvās!

Taņai šī bija smaga diena. Stundu pēc katastrofas viņa bija aizskrējusi pie Ļahova uz hospitāli, un Bokarjovs, tas pats Kara padomes loceklis Bokarjovs, apgalvoja, ka seržants dzīvos. Taņai nebija nekāda pamata neticēt viņam, un tomēr viņas sirds bija nemiera pilna.

«Ko lai es tagad daru?» viņa tobrīd tikai pajautāja.

«Ejiet atpakaļ uz savu darba vietu un pildiet savus dienesta pienākumus,» viņai atbildēja Bokarjovs, kurš pēc lielā pārdzīvojuma bija gluži sakrities. «Lai notiek kas notikdams, mums, karavīriem, jāpilda dienesta pienākumi.»

Taņa atgriezās savā namiņā, iepriekš sarunājusi ar hospitāļa vecāko medicīnisko māsu, ka zvanīs viņai pa telefonu ik pēc divām stundām. Taču virtuves pulksteņa rādītājs likās kā pielīmēts pie baltās, emaljētās ciparnīcas — tik lēni tas kustējās. Medmāsa laipni atbildēja:

seržants ir atguvis samaņu, viņam pārlietas asinis, tagad to netrūkst, temperatūra mazliet paaugstināta, bet tā tam ir jābūt. Lauztā kāja viņam ir ieģipsēta, jādomā, ka viņam ir stiprs smadzeņu satricinājums, tomēr dzīvībai nedraud briesmas, jo smadzeņu funkciju traucējumu tikpat kā nav.

Ja viss būs normāli, Taņai rīt atļaus apmeklēt cietušo.

Liekas, viss bija labi, bet meiteni neatstāja kaut kādas jaunas nelaimes priekšnojausma. Viņa aizliedza sev domāt par Bērzariņu, tik sāpīgas bija šīs atmiņas. Cik dīvaini, viņi taču abi kopā bija izgājuši karu, abi kopā divreiz bija slēpušies seklā ierakumā, lai paglābtos no viesuļuguns. Likās, ka viņš vispār ir nemirstīgs.

Taču darbs ir un paliek darbs. Un, lai gan Taņa bija pārliecināta, ka šo autokatastrofu ir sarīkojuši palikušie fašisti, kas ienīda komandantu, taču viņa dotā pavēle arj pēc viņa nāves bija un palika pavēle; lai aizmirstos, lai atvairītu šausmīgās domas, meitene strādāja kā apsēsta — mazgāja, berza, vārīja, cepa. Vairāk, dodiet vairāk darba, lai nebūtu vaļas domāt.

Meitene stāvēja pie virtuves loga un grieza maizi jaunām sviestmaizītēm, kad piepeši krēslainajā, pustumšajā dārzā pazibēja dzirksts un vakarvēja šalkoņu pārtrauca tāds kā roku plaukšķis. Taņa izskrēja ārā vēl vienas nelaimes nojausmā, ieraudzīja zemē gulošo Kempki ar melnu asins plankumu uz krūtīm — viņa armijas zābakā ieautā kāja zem garās civilo bikšu staras krampjaini raustījās —, mazo pistoli, kas acīmredzot bija izkritusi no rokas, un neatskatīdamās skrēja atpakaļ caur virtuvi, kā neprātā kliegdama:

—    Vācietis dārzā nošāvāsl

Meitenes seja bija kaļķa baltumā, un melnā pūciņa uz viņas virslūpas tobrīd bija skaidri saskatāma. Kotiks pameta acis uz Taņu, pēc tam uz Martu — aktrise izturējās tā, it kā nekas sevišķs nebūtu atgadījies.

—    Kas noticis? — Flāzers jautāja — vairāk satraukts nekā izbijies.

—    Vācietis nošāvās! Tur tas! — Taņa kliedza krieviski, rādīdama uz krēslu, kas atradās pie galda un kur pirms pāris minūtēm bija sēdējis Kempke.

«Mieru, tikai mieru,» Volodja Kotiks sev domās pavēlēja, apzinādamies, cik grūti to izpildīt. «Nesteidzies ne ko sacīt, nedz rīkoties, nedz izdarīt kādus slēdzienus. Un vispār nesteidzies. Lai savas domas izsaka citi.»

—    Nomierinieties, dāmas un kungi, — Marta teica pārdomāti un nozīmīgi. — SS šturmbanfīreram Albertam Kempkem bija pilnīgs pamats tā rīkoties.

Zonnenbahs savā krēslā vai salēcās.

—    Kāds šturmbanfīrers? Tie ir meli! Viņš ir izcils neiroķirurgs. Tas ir apmelojums, un no jums, Landeres kundze, es to nu gan nebiju gaidījis!

—    Profesor, jūs gluži vienkārši nezinājāt visu par viņu. Alberts Kempke izdarīja eksperimentus ar cilvēku smadzenēm Zaksenhauzenes speciālajās laboratorijās. Es to zināju un pateicu viņam, ka neklusēšu. Un viņš… nošāvās. Viņam nebija izvēles.

Marta noplātīja rokas kā cilvēks, kuram patiešām nav citas izejas, ja tas nonācis tādā stāvoklī kā Kempke. īso pauzi pirms vārda «nošāvās» ievēroja vienīgi kapteinis Kotiks. Viņš tagad atskārta visu, taču vēl un vēlreiz sev atkārtoja: «Nesteidzies, nesteidzies, viņai tas ir svarīgākais pārbaudījums mūžā, netraucē viņu.»

—    Varbūt viņš vēl ir dzīvs? Varbūt viņam ir vajadzīga palīdzība? — Zonnenbahs izsteidzās dārzā.

—   Nē, viņš ir miris, — Marta bija pārliecināta par to.

—    Kad piegāju klāt, viņam vēl kustējās kāja, — Taņa sacīja. — Biedri kapteini, ko jūs klusējat? Vajag taču kaut ko darīt…

—   To izdarīs profesors, — kapteinis Kotiks atbildēja.

—   Jūs runājat tik mierīgi…

—    Ko tas līdzēs, ja es kliegšu? Piezvani uz komandantūru un pasaki, ka pie mums te notikusi pašnāvība. Tikai runā mierīgi…

Tā jau bija zināma rīcības programma, nevis emociju izpausme. Taņa tūdaļ izsteidzās no ēdamistabas priekšnamā, kur stāvēja tālrunis, un drīz vien no turienes atskanēja viņas satrauktā balstiņa.

—1 Vai profesoram nevajadzētu palīdzēt? — Vangels vērīgi lūkojās Martas Landeres sastingušajā sejā. ;— Iesim?

—    Nē, nē! — atsaucās Rozamunde. — Tur nevajag iet… Man ir šausmīgi bail no miroņiem… Nomiris cilvēks ir kaut kas briesmīgs… Un vēl tepat blakus…

—   Jābīstas no dzīvajiem, nevis no mirušajiem, — Vangels aizrādīja.

Hanss Flāzers patētiski savicināja rokas, lai uzsvērtu savas dusmas un savu pilsoņa sašutumu:

—    Tad ta notikums! Nošāvies vēl viens esesietis. Daudzi no viņiem šausies nost. Vai man katra dēļ būs jābendē savi dārgie nervi? Bet, ja jau jums tā tik, es, protams, varu iet līdzi. Būs pat interesanti paskatīties, kā šaujas nost mūslaiku esesieši un kā autoritatīvie, lētticīgie, apmuļķotie skolotāji pūlas viņus glābt.

Adresējis šo dzēlienu Zonnenbaham, Flāzers gāja uz durvju pusi. Un Rozamunde tūdaļ ieķērās viņam piedurknē.

—  Es ari iešu… Tas ir šausmīgi, bet ari ārkārtigi interesanti.

Viņi izgāja ārā, istabā palika tikai Marta Landere (viņa bija kā sastingusi, atbalstījusies ar vienu roku pret galdu) un kapteinis Kotiks, kas bija gluži pazudis mīkstajā krēslā pie loga. Viņš vērīgi raudzījās aktrises sejā, un, varbūt pašam lāgā neapzinoties, viņam prātā visu laiku bija viena doma: «Noticis tas, pēc kā biju ilgojies un uz ko bija tik maz cerību, tomēr tas ir noticis.» Ja viņam jautātu, kas tad īsti ir noticis, varbūt viņš nemaz loģiski un sakarīgi nespētu atbildēt. Taču lielo, būtisko pārmaiņu Martas Landeres dvēselē viņš juta ļoti skaidri, un tagad viņam visvairāk gribējās, lai šī pārmaiņa neizrādītos īslaicīga, lai tā nostiprinātos. Un tāpēc kapteinis nesteidzīgi, it kā šajā mājiņā Berlīnes nomalē vispār nebūtu atgadījies nekas neparasts vai ārkārtējs, sacīja:

—   Jums jau ir laiks doties ceļā, Martas kundze.

Aktrise paskatījās uz viņu ar tādu skatienu, it kā pirmajā brīdī nebūtu sapratusi šo vārdu jēgu.

—   Jūs domājat, ka es nepaspēšu?

—    Cikos izlidos lidmašīna?

—    Divdesmit vienos.

—    Tad jums vēl ir mazliet laika, — Kotiks teica, apbrīnodams Martas Landeres pašsavaldību. Ja notikumi ir norisinājušies tā, kā kapteinim liekas, tad viņai jau sen vajadzēja steigties uz lidostu. Varbūt viss noticis kaut kā savādāk?

Kapteinis brīdi padomāja un atmeta šo savu minējumu. Nē, viņš nekādā ziņā nav maldījies. Vienīgais, par ko varētu brīnīties, tā ir aktrises neiedomājamā savaldība. Bet varbūt viņa tā izturas tādēļ, ka kapteiņa personā jūt domubiedru? Ari tas ir iespējams. Nu, ko tur lai saka, tas ir pareizi..,

—           Tas bija loti grūti? — viņš negaidot pavisam neloģiski pajautāja. Taču Marta visu saprata bez paskaidrojuma.

—    Nē, nebija. Tas bija tikai taisnīgi.

—           Jā, tas bija taisnīgi. Un tomēr vienam vien cilvēkam nav tiesību izlemt dzīvības un nāves jautājumu. To drīkst tikai likums…

—    Jūs nosodāt mani?

—           Nē. Ja jūs to nebūtu izdarījusi, tad rīt vai pat šovakar to vajadzētu darīt mums.

—           Rīt vai pat šovakar? — Marta loti lēni pārjautāja. — Pagaidiet, es lāgā nesaprotu. Tātad jums tas bija zināms un Bērzariņam arī?

—    Jā.

—           Un viņš man deva laiku, lai es izlemju Kempkes likteni?

—    Jā.

—    Viņš pats nošāvās, es neesmu viņu nogalinājusi.

—           Tam nav nozīmes, vai to esat izdarījusi jūs vai viņš pats sapratis, ka ilgāk jūs vairs necietīsiet klusu. Kāda starpība, kurš to izdarījis fiziski? Viņš ir saņēmis pilnīgi pelnītu sodu. Vienalga, kas viņu nogalinājis: lode vai vārds…

—           Nu, domājiet par mani, kā jums tīk, — aktrise pēkšņi izaicinoši pateica. — Es dzīvoju tā, kā uzskatu par taisnīgu un godīgu. Jūs varat piezvanīt uz komandantūru un apcietināt mani.

—    Nē, to es nedarīšu.

—          Tagad jūs triumfējat — Marta Landere pārgājusi jūsu pusē!

—           Nē, tā es nedomāju. Pēc stundas jūs izlidosiet uz Stokholmu.

—    Es to noteikti darīšu, varat nešaubīties.

—           Man nav ne mazāko šaubu. Iespējams, ka īsti mūsu pusē jūs nepārnāksiet nekad. Lai gan dzīve ir gara un sarežģīta… Vēl ir pāragri izdarīt kādu slēdzienu… Līdz šim vakaram es nebiju varējis iedomāties, kāda jūs izskatāties uz skatuves. Šovakar es skaidri sapratu…

Marta tik strauji apsēdās krēslā, it kā viņai būtu sajo- dzījušās kājas. Pirmo reizi pa visu šo laiku viņai acīs saskrēja asaras, taču viņa mācēja tās aizturēt.

—           Viņš arī mani nekad nebija redzējis uz skatuves… Cik viss ir netaisni… ,

Atgrūdusi ar kāju durvis, ēdamistabā ienāca sašutusi Taņa.

—           Visas mašīnas patlaban ir kaut kur izbraukušas, — viņa informēja. — Tās neieradīsies agrāk kā pēc stundas.

—    Nu, tad jau labi, — kapteinis Kotiks atteica.

—    Stunda nav nekāds ilgais laiks. Pagaidīsim. Nomierinies, Taņa.

—    Biedri kapteini, es jūs nesaprotu.

—    Ko tu nesaproti?

—    Jūsu mieru. Cilvēks gājis bojā…

—          Ārstam Kempkem bija iemesls nošauties. Viņš kādreiz ir bijis SS šturmbanfīrers…

—          SS šturmbanfīrers? — meitene pārjautāja. Un, kā gribēdama aizsargāties, viņa aiz pārsteiguma sažņaudza rokas pie krūtīm. Brīdi Taņa klusēja. Pēc tam viņas prātu apskaidroja kāda doma, viņas seja kļuva skarba un nepielūdzama. Un viņa tikko dzirdami pateica:

—    Viņi te visi ir vienādi.

Un izgāja no istabas, skali aizcirtusi aiz sevis durvis, it kā gribēdama uz visiem laikiem norobežoties no šiem viltīgajiem, neuzticamajiem un katrā ziņā aizdomīgajiem cilvēkiem, kurus sapulcinājis ap sevi kapteinis Kotiks.

—          Viņa nemūžam neticēs, ka starp vāciešiem ir arī godīgi cilvēki, — Marta ierunājās.

—          Gan • jau noticēs, — Kotiks sacīja. — Man arī uzreiz tam nebija viegli noticēt.

—          Un Bērzariņam arī, — aktrise ieminējās, pārbaudot pati savu sirdi.

Dārzā atskanēja balsis, un visa kompānija Zonnenbaha vadībā atgriezās ēdamistabā.

—    Viņš iešāvis sev tieši sirdī, — profesors sacīja.

—   Neticami, taisni neticami!

—          Tas ir viss, kas viņam bija kabatā. — Vangels uzlika uz galda Kempkes lietas. — Naudasmaks, kurā ir gaužām maz naudas, izziņa par atbrīvošanu no karagūstekņu nometnes, kārbiņa ar morfija ampulām… Es nemaz nezināju, ka viņš bijis morfinists.

—          Tagad tam nav nekādas nozīmes, — Kotiks nobrīnījās, ka Martā Landerē ampulas nemodināja ne mazāko interesi. Vai viņā notikusi kāda pārmaiņa, vai gluži vienkārši nav īstais lailcš domāt par morfiju?

—           Un pavisam maza dāmu pistole, — Vangels sacīja, nolicis uz galda brauniņu.

—    Drīkst apskatīt? — Kotiks pavaicāja.

—    Bez šaubām. Lūdzu.

Kapteinis paņēma pistoli — tā rokturis bija inkrustēts ar perlamutru.

Viņš nez kāpēc ielūkojās stobrā, pēc tam izvilka no kabatas mutautu un rūpīgi noslaucīja pelēkmelno tēraudu. Marta kā apburta vēroja katru viņa kustību.

—   Tik tiešām, pavisam maza, — kapteinis piekrita.

—    Un tomēr es nekad tam neticēšu, — Zonnenbahs piepeši eksplodēja.

—    Kam jūs neticēsiet? — Kotiks paskatījās uz viņu.

—    Tam, ka Kempke esot bijis SS šturmbanfīrers. Viņš patiesi bija izcils neiroķirurgs. Ar zelta rokām…

—   Ar kurām viņš uzmanīgi, ar ķirurga precizitāti atvēra galvaskausus vairākiem tūkstošiem karagūstekņu Zaksenhauzenes speciālajās laboratorijās.

—    Tādu laboratoriju nav bijis.

—    Bija gan, tikai jums nedeva lasīt darbu rezultātus. Jūs vēl par to visu pārliecināsieties, profesor.

—    Mani var pārliecināt tikai neatspēkojami fakti. Turpmāk es vairs nevienam neticēšu uz vārda… Lai gan… Pasaule' ir galīgi zaudējusi prātu. Tas biju es, kas pieprasīja, lai Kempki atbrīvotu no karagūstekņu nometnes. Ko par mani domās Bērzariņš? Ak, piedodiet…

Zonnenbahs piepeši sabruka krēslā un aizsedza seju ar rokām.

—    «Ko domās Bērzariņš» — tas nav nemaz tik aplams jautājums, — Vangels skumji sacīja, cieši uzlūkodams Martu. Un aktrise saprata, ka viņai tūdaļ jābrauc projām, citādi nepietiks spēka iziet ārā no šīs istabas.

—    Uz redzēšanos, dāmas un kungi. — Viņa piecēlās kājās, un kapteinis Kotiks atkal nemaldīgi nojauta viņas noskaņojumu. — Man jau laiks doties ceļā. Vaļsirdīgi runājot, es apskaužu jūs par to, ka paliekat Berlīnē. Pēc daudziem gadiem, ejot pa Bērzariņa ielu (Berlīnē noteikti būs tāda iela), atcerieties pirmo komandantu kā dzīvu cilvēku. Berlīnē ir palikusi viņa sirds.

Un nu jau ātri, lai neviens šai brīdī neredzētu viņas acis, Marta Landere gandrīz skriešus izmetās ārā no istabas.

—    Es pavadīšu jūs, — Kotiks iesaucās. Bet viņš nepaspēja aktrisi panākt. Noklaudzēja ārdurvis, iedūcās motors, un kā sarkanas brūces vakara krēslā nozibēja mersedesa aizmugures ugunis. Kapteinis atgriezās ēdamistabā, tur valdīja klusums.

—           Mēs laikam nedrikstam izklīst līdz komandantūras darbinieku atbraukšanai? — Flāzers jautāja.

—          Kāpēc gan ne? — Kotiks nomierināja viņu. — Sai faktā, ka Kempke nošāvies, es neredzu neko sevišķu. Tur viss ir skaidrs.

—   Jums ir skaidrs? — Flāzers jautāja.

Kotiks bez mazākā apmulsuma vai neveiklības izturēja gan viņa skatienu, gan šo jautājumu.

—          Jā, man viss ir skaidrs, — kapteinis vēlreiz apliecināja. — SS šturmbanfīreram nebija citas izejas.

—          Vai mēs vēl varam padzert tēju? — Rozamunde izteica savas bažas.

—    Protams. Tūliņ… Taņa!

Meitene ienāca istabā un teica:

—          Līdz komandantūras darbinieku atbraukšanai es viņu pārklāju ar palagu.

—          Tu, Taņa, vienmēr rīkojies pareizi. Esi tik laipna, atnes mums, lūdzu, tēju.

—    Tējkanna uzvārīsies pēc piecām minūtēm.

—   Paldies.

Tobrīd priekšnamā atskanēja pakluss, bet nepārprotami «svešs» zvans. Kotika viesi jau sen bija pieraduši cits pie cita, viņi zināja, ka Flāzers zvana vienu reizi, bet ilgi un neatlaidīgi, turpretim Vangels par savu ierašanos pavēsta ar trim aprautiem signāliem. Taču šis zvans noteikti bija pilnīgi «svešs».

—   Komandantūras vīri, — Rozamunde uztraucās.

—          Nu, kas tur liels, ja arī komandantūras vīri, — Kotiks sacīja. — Kāpēc gan jums par to būtu jāuztraucas?

—    Man nepatīk varas pārstāvji, lai kā viņus sauktu.

—           Tas nav atkarīgs no jūsu patikas vai nepatikas. Taņa, atver durvis!

Atskanēja sieviešu balsis, un pēc mirkļa ēdamistabā ienāca Gerda Bauma kāda gara vācieša pavadībā. Viņas skatiens pārslīdēja pāri visiem, pie Kotika sejas tas pakavējās kādu brīdi ilgāk, Gerda tā kā mēģināja atcerēties, vai viņi abi ir pazīstami. Kapteinis redzēja, ar kādu pārcilvēcisku gribasspēku Gerda Bauma dabū katru vārdu pār lūpām, panāk katru kustību, cik dziļi viņu ir nomākušas bēdas — tās ir galīgi satriekušas viņu —, kādas titāniskas pūles viņa pieliek, lai atcerētos, kā izrunājami visparastākie vārdi, lai elpotu un vispār lai dzīvotu.

—   Atvainojiet par šo pārlieku vēlo apmeklējumu, —• Gerda sacīja nedzīvi kā lelle. — Mēs, maģistrāta komisija, ņemam uzskaitē mājas, kur ar laiku tiks ierīkotas bērnu iestādes. Biedrs Bērzariņš man iedeva sarakstu… Tajā ir atzīmēta arī jūsu māja… Kā jūs domājat, vai pēc divām nedējām tā atbrīvosies?

—    Droši vien, — Kotiks atbildēja.

—   Kad Bērzariņš jums iedeva šo sarakstu? — Zonnenbahs piepeši piecēlās kājās.

—   Šorīt agri, — Gerda atbildēja. Un visi redzēja, ka viņa vairs nespēj savaldīties un tūliņ sāka raudāt. Un tas nez kāpēc šķita ļaunāk par negaidītu eksploziju.

—   Cilvēki mirst, bet dzīve rit tālāk, — Flāzers filozofiski sacīja.

—   Pilnīgi pareizi, — Gerda piekrita, apvaldījusi rūgtās asaras. — Dzīve rit tālāk. Un Berlīnes bāreņiem vajag, kur dzīvot.

Kopš tā vakara ir aizritējuši gadu desmiti. Un cilvēki, kuri dzirdēja šos Gerdas Baumas vārdus, izklīduši pa visām pasaules malām. Hanss Flāzers tomēr ir uzrakstījis romānu par parastu, ne ar ko neievērojamu strādnieku, kurš radis sevī drosmi, lai cīnītos pret fašismu. Rozamunde Flāzere arvien vēl ir samērā jauna un mēdz izteiksmīgi nolaist savas garās skropstas, kad viņu uzlūko vīrieši. Vangels kļuvis par Mākslas akadēmijas prezidentu. Gerda Bauma ieguvusi augstāko izglītību, viņa ir slavena bērnu ārste un bērnu slimību zinātniskās pētniecības institūta direktore. Viņa kļūs arī par ministri, par to nevienam vairs nav ne mazāko šaubu. Volodja Kotiks strādā kāda ievērojama laikraksta redakcijā un ar lielu interesi seko ziņām par aktieriem, kas dzīvo Zviedrijā. Taņa un Ļahovs ir apprecējušies, viņiem jau ir trīs bērni, un viņi dzīvo pie Dņeprodzeržinskas jūras. Marta Landere uz visiem laikiem palikusi Stokholmā. Viņa jau ir krietni gados, taču joprojām izskatās ļoti daiļa. Reizi gadā, jūnijā, viņa katrā ziņā apmeklē Berlīni. Tur starp citām darīšanām viņa arvien atrod laiku, lai aizietu uz gaišo Bērzariņa ielu, kas savieno kādreizējo Frankfurtes un Lihtenbergas aleju. Lēni pastaigājoties, viņa nolūkojas uz līksmajiem, čalojošajiem sārtvaidžiem bērniem, kuru tur ir bezgala daudz. Un tad viņa pieiet pie puķu pārdotavas, kas atrodas uz stūra…

Vadims Sobko BERLĪNE — MANA SAPE

Redaktors I. Bērzkalne Mākslinieciskais redaktors J. Petraškevlčs Tehniskā redaktore S. Mazvērsite Korektors G. Jēgeris

Nodota salikšanai 24.08.84. Parakstīta Iespiešanai 10.01.85. Formāts 84X108/32. Avīžu papirs. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 15,96 uzsk. iespiedi.! 10,69 uzsk. krāsu nov.; 17,96 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. 1243-5. Cena 1 rbl. 30 kap. Izdevniecība cLIcsma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ift 63/31987/ Dt-103. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību. poligrāfijas uti gramalu tlrdznie- čības lietu komitejas tipogrāfijā «Cltja», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gjatvē 11.

Sobko V.

So 030 Berlīne — mana sāpe: Romāns/ No ukr. vai.

tulk. I. Mataite. — R.: Liesma, 1985. — 297 lpp. (Stāsti par vēst.)

Pazīstama ukraiņu rakstnieka V. Sohko (1912— 1D!!1) romāns stāsta par satriektās fašistu galvaspilsētas pirmajām atdzimšanas dienām, par to. kā padomju karavīri — atbrīvotāji kopā ar vācu antifašistiem liek pamatus jaunām attiecībām starp abām tautām. Romāna centrā — pirmais Berlīnes padomju komandants Nikolajs Bērzariņš.

LASĪTĀJU IEVĒRĪBAI!

Atzīmējot Uzvaras četrdesmito gadadienu, Izdevniecība «Liesma» laiž klajā vairākus no padomju tautu valodām tulkotus darbus. Savās pārdomās par dažiem no tiem dalās Lielā Tēvijas kara dalībnieks žurnālists 1111 tulkotājs Hugo Rukšāns.

Jau apritējuši četrdesmit gadi, kopš apklususi lielgabalu duna. Jau četrdesmit pavasarus mūsu zeme un visa sociālisma pasaule svin priecīgus svētkus — Uzvaras dienu —, cildinot mūsu karavīru vīrišķību un pašaizliedzību Lielajā Tēvijas karā cīņā pret fašismu un militārismu. Un viņu paveiktais — tas ir patiesi, mūžos nemirstīgs varoņdarbs.

Par šo varoņdarbu dzied dziesmās, par to stāsta gleznas, poēmas, pieminekļi un memoriālie ansambļi, kinofilmas un romāni, vēsturiskie pētījumi un pašu kara dalībnieku atmiņas.

Par to stāsta arī Vadima Sobko dokumentālā apcere par Padomju Savienības Varoni Berlīnes pirmo komandantu ģenerālpulkvedi Nikolaju Bērzariņu — romāns «Berlīne — mana sāpe». Autora iztēli vada fakti, bet, lai tie būtu, cik spilgti būdami, tie tomēr prasa savam laikam atbilstošu interpretāciju, vispārinājumu. Un Vadims Sobko teicami ticis ar to galā — ievērojamā karavadoņa dzīvesgājums it kā simbolizē visu laikmetu.

Taču starp grāmatām, kas vēstī par karu, vērā liekami ne jau tikai dokumentāli darbi vien. Uzmanību allaž saistījuši daiļdarbi, kuros karš rādīts patiesīgi, bez patētiskiem izskaistinājumiem, kuros autors, uzvilcis karavīra šineli, gan atvaira ienaidnieka uzmākšanos, gan pats metas prettriecienos; viņš mirkst rudens lietavās, salst sniegiem pieputinātā ierakumā, brien pa šķī- donī izžulgušajiem, bezgalīgajiem kara ceļiem, nezaudēdams možumu un ticību uzvarai. Tāpēc jo sevišķi patiesīgas ir tās grāmatas, kas rakstītas, atmiņā pārstaigājot kara takas, uzjundījot pārdzīvoto, vēlreiz skatot pieredzēto, tikai tagad jau it kā no atstatuma, kas ļauj visu pārsijāt un atlasīt zīmīgāko.

Viena no tādām grāmatām ir VJAČESLAVA KONDRATJEVA stāstu krājums «PASĒRST PĒC IEVAINOJUMA», ko latviešu lasītājs saņems tuvākajā laikā.

Kad grāmatas autors Vjačeslavs Kondratjevs nodeva publicēšanai savu pirmdzimto — stāstu «Saša», tas iegūla redakcijas atvilktnē: nepazīstamā autora tēlojums šķita pārāk tiešs, neparasts. Un tikai Konstantas Simonovs — karas dienu frontes korespondents — saskatīja tajā meistarīgu rokrakstu, vērīgu aci un savas zemes dēla sirdssāpi, vārdu sakot, visu to, kas nepieciešams, lai radītu spilgtu literāru darbu.

««Sašas» dzīves ritums,» rakstīja K. Simonovs, pašķirot tam ceļu uz literatūru, «tas ir tāda cilvēka dzīves stāsts, kurš nokļuvis visbīstamākajā vietā un visbīstamākajā amatā — karavīra amatā.»

Simonova atzinīgais vērtējums autoru iedrošināja, un pavisam drīz nāca klāt vēl citi stāsti. Arī par karu. Pareizāk sakot, par kaujām pie tā dēvētā «Rževas izvirzījuma» 1942. gada pavasarī.

Pats Vjačeslavs Kondratjevs, tāpat kā Vadims Sobko, ir bijušais frontinieks, visu aprakstīto notikumu aculiecinieks un dalībnieks, viņš ir strēlnieku vada komandieris. Viņš redz karu no tā «komandpunkta», kādu viņam piešķīris amats, — no sava vada vai savas rotas strēlnieku ķēdes. Tāpēc ari tāds skaudrums, un tāpēc man, lasot šo grāmatu, šķita, ka pats atkal esmu nokļuvis frontē. Un nebija svarīgi, kurā vietā — pie Demjanskas katla pāržmaugas, Siņa- vinas purvos pie Ladogas, tāltālu Ziemeļos pie Murmanskas vai arī pie tā paša Rževas izvirzījuma, kur karojis autors. Uz mani raudzījās karš. Tāds, kāds tas bija. Bargs, asiņains, pilns sāpju un ciešanu. Kaut arī kara dienu ziņojumos šīs kaujas slēpās aiz šķietami neitrāliem vārdiem: «Citos frontes sektoros risinājās vietējas nozīmes kaujas,» — tās bija ne mazāk sīvas un tajās tāpat krita simti un tūkstoši vīru.

Grāmatā iekļauto divu stāstu varonis Volodja uzvaras prieku nepieredz. Viņa vienība nesagatavotajā uzbrukumā cieš smagu sakāvi. Leitnants Volodja tiek ievainots, taču pēc atveseļošanās viņš nedomā meklēt drošāku vietu, kaut gan tas ir kārdinoši un iespējami. Viņš atgriežas pie tās pašas Rževas. Uzbrukumā jau divreiz ievainotais vada komandieris Sergins nedodas uz aizmuguri, kaut arī viņam ir tiesības to darīt, bet savus atlikušos karavīrus ceļ kārtējam triecienam.

Un tomēr tā nav grāmata tikai par konkrētu leitnantu Volodju, kurā dažuviet sajaušams pats autors, tā nav grāmata tikai par Serginu un kareivi Sašu ar viņa nepiepildīto sapni sastapt kādreiz skūpstīto meiteni Zinu. Grāmata vēstī par padomju karavīru, kas ari šķietami bezcerīgā stāvoklī joprojām paliek uzticīgs savam pienākumam un tic pašam galvenajam — Uzvarai.

Par karu stāsta arī nesen latviešu valodā iznākušais gruzīnu rakstnieka -VLADIMERA TORDUA miniatūru krājums «SATIKŠANAS».

Sī grāmata zīmīga ar to, ka tajā darbojas arī mūsu 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas cīnītāji. Piemēram, Jānis Piesis, 123. gvardes strēlnieku pulka komandieris tajā laikā, kad šī pulka 2. bataljona komandiera vietnieks politiskajā darbā bija Vladimers Tordua — latviešu strēlnieku divīzijā nokļuvis gruzīnu literāts. 1945. gada ziemā aiz pussagrautā Bejukroga viņš tika ievainots.

Arī šis Bejukrogs sastopams viņa tēlojumos, Un seržants Lange — vēlākais PSRS Augstākās Padomes deputāts. Un ziņnesis Priede… Mūsu kauju dienu patiesība bija sūra. Tāpēc arī Tordua īsās skices un tēlojumus caurauž skarbā frontes elpa, taču šur tur pazib arī tīri gruzīniska humora dzirkstele. Jo arī frontē mēs bijām tādi paši cilvēki, tikai karavīru šineļos ietērpti.

Viņiem, karavīriem, kuri necilvēciski grūtos apstākļos prata saglabāt sevī gaišo mērķi un izcīnīja Uzvaru, kuri pretēji visiem gramatikas likumiem iemācīja rakstīt šo vārdu ar lielo burtu, arī veltītas šeit minētās grāmatas.

Content

Sobko Vadims Berlīne - mana sāpe