Kožiks Františeks

Čehijas karaļa un Romas ķeizara Karļa IV dzīves un valdīšanas hronika

Františeks Ķožiks

ČEHIJAS KARAĻA un ROMAS ĶEIZARA KARĻAIV DZĪVES un VALDĪŠANAS HRONIKA

IEVADAM

Slaveno karali un ķeizar!

Ir zināms, cik augsti Jūs vērtējāt vēstures izpētīšanu un ka vēsturē vienmēr godājāt skolotājus un padomniekus. Tāpēc Jūs vēlējāties, lai arī Jūsu dzīves pieredze tiktu iemūžināta godprātīgās hronikās. Taču ne Prāgas kanoni- ķis Františeks, ne Opatovices abats Neplahs Jūsu vēlēšanos neizpildīja; jūsu uzticību pievīla arī slavenais ceļotājs Jans Marinjola — viņš apmaldījās čehu vēstures sarežģītajās takās; Jūs pats likāt sameklēt pirmavotus Prši- bīka Pulkavas no Radeņīnas un Beneša Krabices no Veit- mīles vajadzībām, palīdzējāt viņiem ar sava dzīves gājuma aprakstu, bet arī viņu veikums Jūs neapmierināja. Tādēļ es, gan būdams tikai hronistu spalvas brālības zellis, sakarā ar Jūsu kļūmīgās nāves 600. gadadienu iedziļinājos Jūsu valdīšanas laikos un centos vienkārši, patiesi un cik iespējams saistoši aprakstīt visu, ko Jūs esat piedzīvojis. Atzīšos, ka, to darot, nevairījos no tautas nostāstiem, baumām, anekdotēm, jo domāju, ka laikmeta gars tur bieži parādās daudz izsmeļošāk nekā oficiālajos vēstures faktos. Un vienā otrā vietā es paļāvos uz savu pieredzi, iejūtību un izpratni, it sevišķi tur, kur esmu minējis tieši Jūsu teiktos vārdus.

Jūs bijāt drosmīgs un apdomīgs, dēkains un pieticīgs, dievticīgs un bezdievīgs — atkarībā no tā, ko Jums pavēlēja Jūsu gotiskā dvēsele un visupirms saikne ar mūsu zemi. Līdz pat šai dienai mēs lepni ejam gar Čehijas slavas pieminekļiem, kurus Jūs esat mums atstājis. Līdz šai dienai mūsos ir sajūta, ka mēs Jūs pazīstam, ka Jūs vēl esat mūsu vidū; mēs mantojam Jūsu dzīvo piemiņu no paaudzes uz paaudzi.

Ne reizi vien es esmu Jūs saticis vakara krēslā uz Kārļa — tātad uz Jūsu tilta. Tiesa, Jūs bijāt vairāk nekā pustūkstoti gadu vecs, bet, kad Jūs atskatījāties uz Prāgas Hradu un pēcāk Jūsu skatiens slīdēja pa upi uz Višehradu, Jūsu acis bija jauneklīgas un jūsmas pilnas. Un es atrados Jums pavisam tuvu. Es skatījos kopā ar Jums. Un tad, karali, tad es nolēmu, ka Jums par pateicību uzrakstīšu šo mazo hroniku.

Autors

ATGRIEŠANAS DZIMTENE

MāKoņi virs mežiem pēkšņi satumsa, un zemā saule tos no apakšas iekrāsoja asinssarkanus.

Pašpārliecinātais un atturīgais pans Vilēms no Landštei- nas paskubināja zirgu un panāca jauno karaļdēlu.

—    Uz Prāgu nogriezīsimies pa to ceļu. — Viņš rādīja. — Pilsēta jau noteikti gaida tevi, augstība.

—    Tādā pustumsā? — Kārlis atskatījās uz viņu un viegli pasmaidīja. Un tad teica mierīgā, bet noteiktā tonī, pret kuru nebija iespējams iebilst.

—    Es gribu uz Zbraslavu.

Ātrie sūtņi neapšaubāmi jau priekšpusdienā bija sasnieguši Prāgu, un Vilēms varēja iedomāties, kāds sajūsmas vilnis uzvirmojis ielās, pienākot ziņai par prinča Kārļa ierašanos. Taču viņš nojauta, kāpēc Kārlis grib jāt vispirms uz Zbraslavu, jo atmiņā bija palicis tas, ko princis sacīja Merānā, kad beidzot bija piekritis čehu muižniekiem, kuri centās pārvilināt viņu savā pusē.

—    Es esmu Pršemisliešu* Eliškas dēls.

Šim jauneklim bija septiņpadsmit gadu un pieci mēneši, un viņš gandrīz ne ar ko nelīdzinājās savam skaistajam, gaišmatainajam tēvam, kurš savā jaunībā tieši pirms divdesmit gadiem pirmo reizi iebrauca Prāgā; Kārlis nebija ne tik elastīgs, ne tik smaidīgs, ne arī prata iekarot simpātijas no pirmā acu uzmetiena. Viņam bija plati pleci, vīrišķīgo seju ar augsto pieri un stingrajiem vaigukauliem iekļāva melni mati; brūnajās acīs vīdēja domu dziļums un laipnība, un vienīgi lūpas, virs kurām iezīmējās tumšas pūciņas, pauda kaisli un piedzīvojumu alkas. Sarunādamies viņš bieži mēdza apklust un sarunu turpināja, kad bija pavisam pārliecināts par savu taisnību. Tad viņa runas tonis bija stingrs.

—    Mani aicina mātes piemiņa …

Pans Petrs no Rožmberkas, jau nosirmojis un grumbainu seju, nostājās Vilēmam blakus.

—    Vai viss ir kārtībā? — viņš klusu ievaicājās.

—    Kas tad šo var zināt? — Vilēms paraustīja plecus.

—    Vai mēs zinām, ko viņš vēlas?

—           Mēs pazīstam sevi, — Petrs uzsvērti sacīja. — Mēs zinām, ko gribam.

—           Es vēl biju puika, kad jūs uzņēmāt viņa tēvu Jo- hanu. Toreiz jūs arīdzan zinājāt, ko vēlaties, — un kā jūsu vēlmes piepildījās.

—          Vai tad mēs esam kaut ko zaudējuši? — Petrs pavīpsnāja. — Mēs tikai esam kļuvuši gudrāki. Beigu beigās viss iznāks tā, kā vēlamies mēs. Karaļi mainās, bet mēs paliekam.

Vilēms neviļus atskatījās uz gājienu aizmugurē. Zem karogiem, kuriem pāri pacēlās sudrabots čehu lauva uz sarkana pamata, jāja visa svīta, kas devās uz Tiroli, un vēl arī citi muižnieki un garīdznieki, kuri bija pievienojušies pa ceļam, lai parādītu godu karaļa dēlam. Visi viņi labi zināja, ka Čehijas karaliste, ko pametis karalis — svešzemnieks, ir kā vistu kūts, no kuras jebkura lapsa var grābt, cik vien grib. Ja ņēmēji bija pašu čehu kungi, viņi nesūkstījās. Taču pēdējā laikā varēja vērot, ka no tumsas robežu tuvumā gail plēsoņu acis.

—    Kārlis nav Johans, — Vilēms pēc brītiņa teica.

—    Tev taču ir zināms par viņu savstarpējām nefsaskaņām?

—    Tikai tik daudz, cik dzirdams no Itālijas.

—           Es domāju, ka šis puisis nav aizmirsis, kā ar viņu šeit izrīkojās. Pirms brīža viņš man vaicāja, kur atrodas Kršivoklāta. Tur tēvs viņu turēja ieslodzījumā.

—          Mēs nezinām, ko viņš ir samācījies Parīzes galmā — un ko Itālijas cīņu laukos.

—          Jebkurā gadījumā viņš ir vienīgais cilvēks, kurš mums var palīdzēt. — Vilēms secināja. — Varbūt tev ir zināms kāds cits?

Petrs saknieba lūpas un sadrūvējās; viņa skatienā bija manāma nedrošība.

—          Mēs paši tiksim galā. Tomēr kādam karaļa tronī ir jāsēž. Citādi mēs izskatīsimies pēc lielceļa laupītājiem, nevis pēc bruņiniekiem. Sajā jautājumā es tev piekrītu.

Ceļmalas mežainajos pakalnos ātri nolaidās salta krēsla.

* * #

Kārlis jau sen bija pieradis pie garajiem ceļojumiem seglos; taču rīta lietus mitrums vēl nebija nožuvis, kad uznāca jauna gāze, oktobra drēgnums, kas līda no zemes, spiedās līdz kauliem, satraukums viņā pieauga, un jaunekļa dvēsele bija pretrunīgu domu piina.

«Vai es esmu labi rīkojies, izšķirdamies par ceļojumu uz Čehiju, nevis atgriezdamies pie tēva Itālijā? Vai neesmu maldījies?»

«Tātad šī ir čehu zeme!» Viņš vēroja nodzeltējušās nogāzes, uz kurām šur tur kā liesmas kvēloja etiķkoki*. Nogāžu pakājē atpūtās uzartie lauki, tajos gulēja dziļas ūdens lāmas. Arī ceļi bija dubļu pilni. Uzjājis uz bruģēta ceļa, Kārlis palaida nepacietīgos zirgus rikšos, un pakavu klaudzieni skanēja viņam ausīs kā latīņu heksametrs. Taču zeme drīz atkal kļuva mīksta un Kārlim vajadzēja apvaldīt nepacietību.

Novads šķita neapdzīvots. Lauku mājām, kuras viņš pa ceļam vēroja, lodziņi bija tumši.

—    Kāpēc nerādās neviens cilvēks? — Kārlis uzsauca klāt piejājušajam panam Vilēmam.

—    Viņi baidās.

—    No kā? Vai tad viņi nepazīst karaļa ģerboni?

—    Zem karogiem var jāt arī laupītāji.

Kārlis pētoši palūkojās viņā. Laikam būs vien jāsaprot viss bez jautāšanas.

Kārļa svītā jāja arī viņa mātes pusbrālis prāvests Jans Voleks. Luksemburgas Johans, turēdams radinieku aizdomās par naidīgu noskaņojumu, bija atcēlis viņu no amata un atņēmis visas privilēģijas; Jans Voleks tomēr ieradās pie Kārļa un izskaidroja viņam, ka aizdomas radušās sakarā ar prāvesta dedzīgo uzticību karalienes Eliškas piemiņai un Pršemisliešu dzimtas mantojumam. Par Pršemisliešu valsti Kārlis pietiekami daudz zināja no latīņu hronikām — arī to, ka valsts sabrukusi patmīlīgās muižniecības vainas dēļ, jo tā viskritiskākajā brīdī pametusi Otakaru Pršemislu. Pēcāk karalisti putināja laukā ne vien brandenburgieši, bet arī pašu kungi. «Sekas ir redzamas vēl šodien,» tēvocis Voleks viņam skaidroja, «braukšana pa ceļiem ir bīstamā, muižnieki uztur laupītāju bandas, neviens nav drošs ne par dzīvību, ne mantu.»

—    Prāgā būs citādāk, — pans Vilēms steidzās mierināt. — Pilsētās ir drošāk.

Kārlis uzmeta viņam neuzticības pilnu skatienu.

* * *

Pēc desmit gadiem, 1333. gadā, Kārlis atgriezās čehu zemē.

No pašas agrīnās, kopā ar māti pavadītās bērnības viņš neatcerējās nekā. Kārlis piedzima 1316. gada 14. maijā, un jau septembrī viņu Eliškai atņēma. Paliekami iespaidi radās toreiz, kad viņu mātei uz kādu laiku atkal atdeva, un mātes un tēva starpā pēcāk izcēlās jauns naids. Tai laikā bija tikai bēgšanas, draudi, nepārtrauktas skumjas. Loketā Kārli ieslodzīja kopā ar māsām Margaritu un Jitku. Kršivoklātā viņš no triju gadu vecuma bija viens pats. Tai laikā Kārlis no čehu zemes redzēja vienīgi priedes zarus, kas pa restoto logu raudzījās viņa kamerā. Tolaik viņu vēl sauca par Vāclavu. Par Vāclavu viņu dēvēja gan pāžs Rulīks, kas bija piekomandēts viņam par kalpu, gan cietuma uzrauga meita Blaženka, kura aiz līdzcietības pret Kārli centās ar maigumu dziedēt to ļaunumu, ko tēvs savā bardzībā bija sējis.

Piepeši dzīve noskaidrojās.

Kārlis tikai vēlāk dabūja zināt, ka pārmaiņas bijušas juceklīgi samezglojušos notikumu sekas. Luksemburgas Johans, jau toreiz pazīstams kā slavens karotājs, ar savu zobenu bija palīdzējis Bavārijas Ludvigam gūt Romas karaļa ievērību cīņā pret viņa sāncensi Austrijas Frīdrihu slavenajā kaujā pie Mīldorfas 1322. gadā. Bavārijas Ludvigs, pateikdamies Johanam, atdeva viņam lēņos Hebu, bet vēlāk Johanu dziļi aizvainoja, aizsūtīdams mājās viņa meitu Jitku, kura gaidīja laulības ar Ludviga dēlu Var- tenbergā. Johans aiz spītības pieslējās Francijai, kā Luk- semburgs viņš jau tāpat bija tai tuvs, un attiecības ar greizsirdīgo Franciju uz laiku pasliktināja tikai apstāklis, ka Johana tēvs Heinrihs VII tika ievēlēts par Romas karali (1308. gadā) un kronēts arī par ķeizaru. Tagad stāvoklis bija mainījies.

Francijas galmā nesen bija norisinājusies drāma. Izabella, Filipa IV (Skaistā) meita, kas bija precējusies ar Anglijas Edvardu I, tik atklāti apvainoja triju savu brāļu sievas laulības pārkāpšanā, ka viņas vajadzēja apcietināt. Kad tronī kāpa pēdējais no brāļiem — Šarls IV (1322. gadā), viņa sieva Blanša, Burgundijas hercoga meita, piekrita šķirties, lai no cietuma nokļūtu vismaz klosterī. So brīdi izmantoja Luksemburgas Johans un ataicināja uz Parīzi savu septiņpadsmit gadus veco māsu Mariju, kura līdz tam laikam dzīvoja Prāgā kopā ar Elišku. Ar brāļa Balduīna palīdzību Johanam izdevās viņu apprecināt ar šķirto karali. Cehu karaJa māsa kļuva par Francijas karalieni!

Tam visam vajadzēja notikt, lai atvērtos Kršivoklātas cietums. Johans paredzēja, ka Francijas galmā tagad būs vieta arī viņa dēlam, un ataicināja viņu uz turieni. Otrs Johana dēls Johans Heinrihs tobrīd tikko bija nācis pa< saulē.

1323. gada 4. aprīlī septiņus gadus vecais puisēns, ko sauca par Vāclavu, ieradās Parīzē. Tur viņam atvērās vārti uz brīnumu, mirdzuma un lielu domu pasauli. Tēv- māsa Marija kļuva par viņa mīlīgu sargātāju; zēnu iemīļoja ari viņas vīrs Šarls, kura vārdu Vāclavs iesvētības pieņēma par savējo, jo frančiem to bija daudz vieglāk izrunāt; turklāt tajā brīdī Kārlis domāja par slaveno Kārli Lielo, kurš 800. gadā pirmais bija atjaunojis bijušo Romas impēriju. Tiklīdz Kārlis nedaudz pierada pie Francijas galma gaisotnes, viņam paziņoja, ka būs jāprecas ar karaļa tēvoča Šarlā Valuā meitu. Kārļa līgavai, tāpat kā viņam, bija septiņi gadi; Margarita, kuru gaišo matu dēļ sauca par Blanšu, izrādījās jauka kā vaska lellīte. Kāzās piedalījās visa karaliskā ģimene un galminieki, katedrāle bija gaismas, dziesmu un smaržu pārpilna. Un, lai arī Blanšu pēc kāzām aizveda projām un Kārlis viņu redzēja tikai lielos galma svētkos, puisēns tika mācīts apjaust, ka viņš nolemts augstākiem uzdevumiem. Parīzes galma vide nemitējās viņu reibināt. Bruņnieciskums šeit gāja roku rokā ar filozofiju; tik tikko atsprādzējis piešus un noņēmis bruņucepuri, noguris no turnīra vai paukošanas treniņa, Kārlis steidzās uz sprediķi vai Sorbonnas maģistru diskusijām. Jauneklis pieņēma to cilvēku uzskatus, kuri izraisīja viņā cieņu. Viņu vidū pirmais bija Fēkampas abats Pjērs de Rozjē, kaš pārsteidza Kārli ar antīko pieminekļu pazīšanu un baznīcas rakstu zināšanu. Kad Kārlis pieteicās pie viņa par skolnieku, godkārīgais garīdznieks centās viņu ievadīt Sv. Augustīna un vēl nesen par ķeceri uzskatītā Sv. Toma garīgajā filozofijā; abats varēja būt arī par galantuma skolotāju — viņš mīlēja sievietes. Kārlis prata rakstīt un lasīt latīniski, un drīz vien viņš labi runāja franciski un vāciski. Viņš saprata, cik svētīgi ir paturēt atmiņā antīkos un kristīgos paraugus, taču izturējās pret tiem kritiski, izsmalcināja pats savu gaumi, un viņa raksturs nobrieda.

Marija pēc laulībā pavadīta gada nomira dzemdībās astoņpadsmit gadu vecumā, bet atraitņos palikušais karalis saglabāja savu labvēlību pret viņas mazo brālēnu — tāpat kā pret viņa tēvu. Karalis Johans dažkārt uzturējās galmā, un tādās reizēs viņš uzstājās kā pārbaudīts tiesnesis iecienītajās «mīlas tiesas» spēlēs. Kārlis ar apbrīnu skatījās uz šo slaido vīrieti, kurš aši staigāja no galda pie galda, klanījās, dejoja, pa jokam vilka laukā zobenu un tēloja uzbrukumu iedomātam pretiniekam.

—    Kurš ir nelaimīgāks? Dāma, kurai miris mīļākais, vai mīļākais, kuru mīļākā nodevusi?

Tādi, vēl sarežģītāki un vēl naivāki jautājumi tika uzdoti «mīlas tiesu» laikā, un Luksemburgas Johans, kam vēl nebija pat ne trīsdesmit gadu, tās vadīja ar savu asprātību.

Tajā laikā, ieradies kaut kur no Šampaņas, par viņa personisko sekretāru kļuva tikpat jaunais Gijoms de Mašo, kurš deklamēja dzejoļus, komponēja, dziedāja, pavadījumu spēlēdams uz piecstīgu fidulas*; Gijoms līdzēja savam kungam tikt galā ar politisko saraksti un kopā ar viņu devās uz turnīriem un kaujām — beidzamo reizi uz Flandriju.

Kaut ko par māti Kārlis dabūja zināt tikai nejauši, ja kāds atbrauca no Prāgas. Kad sākās nesaskaņas ar vīru, viņa dzīvoja Bavārijā. Tēvs par- māti izteicās pretrunīgi: te ar atzinību, te ar niknumu. Viņi naidojās un vairākkārt atkal izlīga. Vēl pirms Kārlis bija pametis Čehiju, viņam piedzima brālis Johans Heinrihs; otrs brālītis, kuru lepni nosauca par Pršemislu Otakaru, drīz vien nomira. Stāstīja, ka māte pēc viņa esot ļoti skumusi.

—    Labāk būtu vairāk rūpējusies par nākamo, nevis par aizgājušo dzimtu, — Johans ar niknumu atcerējās. Un, redzēdams Kārļa neizpratnes pilno skatienu, paskaidroja: — Vadā uz to savu Zbraslavu Pršemisliešu kaulus.

—    Kuru tad viņa pārveda uz turieni?

—    Vāclavu III. To, kuru nodūra Olomoucā.

—    Šim zēnam gan nebija laimes.

—    Velns viņu rāvis! Tā ir nejēdzība — ļaut sevi tik agri nobeigt. Kā putnu bez spārniem, kā vilku bez kājām … Viņš nebija dzīvotspējīgs.

—    Bet viņš bija mātes brālis.

—    Naudu viņa arī ved uz turieni. Altāriem, kapakmeņiem. It kā nebūtu citur kur likt.

Kārlis apbrīnoja savu tēvu, bet, augdams lieiāks, sāka patstāvīgāk novērtēt viņa nepārtraukto ceļošanu un karagājienus, un jaunekļa spriedumi kļuva asi kritiski. Apstākļos, kādos viņš dzīvoja, katrs notikums Eiropā tika uzmanīgi izvērtēts.

Lielu sašutumu izraisīja Bavārijas Ludvigs, kas 1328. gadā Romā kronēja sevi par Romas impērijas ķeizaru — bez pāvesta piekrišanas —, apgalvodams, ka kroni viņam piešķīrusi romiešu tauta un senāts.

—    Tā ir pret debesīm brēcoša blēdība, — Kārlim teica Pjērs de Rozjē. — Tu redzēsi, ka viņam ar to nepietiks. No šā bezdievja varam piedzīvot vēl sliktākas lietas.

Pjērs de Rozjē nekļūdījās: kad pāvests Bavārieti nolādēja, viņš lika ievēlēt jaunu pāvestu — minorītu Pēteri no Kostarī, kas pieņema Nikolaja V vardu. Sī nedzirdēta rīcība izraisīja jaunu satraukuma vilni.

—    Viņš grauj baznīcas pamatus! — runāja Parīzes galmā. — Viņš gremdē Noasa šķirstu! Viņš ņirgājas par vissvētākajiem dieva likumiem!

Bavārieša galmā atrada patvērumu kareivīgie minorīti; tur mitinājās arī Parīzē pazīstamais Marsilijs no Padujas, tāpat arī Viljams Okams, kam bija «nepārspējama oratora» slava, un abi uzskatīja par pienākumu teorētiski aizstāvēt sava maizes devēja brēcošo rīcību.

—    Šis Marsilijs ir sevišķi bīstams, — Pjērs brīdināja Kārli. —. Viņš māca, ka valsts varai jābalstās uz tautu.

1328. gadā Francijā notika pārmaiņas. Nomira pēdējais kapetings Šarls, un pēc viņa tronī kāpa pirmais karalis no Valuā dzimtas — Filips, Šarla sievas Margaritas — Blanšas — vecākais brālis. Kārlis gan cieta no Filipa garastāvokļa maiņām un skopuma, bet Parīze bija un palika Parīze — universitātes koledžās labi klājās zinātnēm,' un tirdzniecība plauka.

Kad tēvs viņu aicināja uz mājām, uz Luksemburgu, Kārlis gandrīz nelabprāt pameta Parīzi.

—    Tu nevari., palikt tur mūžīgi. Un tev es gatavoju īpašu ceļu.

Tajā pašā laikā karalis apprecināja otru dēlu Johanu Heinrihu ar Margaritu, bijušā čehu karaļa Karintijas Hein- riha meitu; laulībām vajadzēja kļūt par pierādījumu, ka starp abiem sāncenšiem uz čehu troni vairs nav nekāda naida. Taču Johans ar šīm precībām gribēja piepildīt vel kādu vēlēšanos — kādreiz pievienot Tiroli un Karintiju* Luksemburgu īpašumiem.

Tēvocis Balduīns, Trlres arhibīskaps, sniedza Kārlim sīku Luksemburgu politikas izskaidrojumu, pirmām kārtām cenšoties viņu iedvesmot ar Kārla vectēva Heinriha VII slaveno pagātni. Tajā laikā, 1330. gadā, Kārlis arī uzzināja, ka Prāgā nomirusi viņa māte Eliška; ziņa pienāca ar novēlošanos, sūtņi veltīgi meklēja karali Parīzē. Sēru vēsts Kārli dziļi ietekmēja; lai gan viņš dzīvoja atšķirtībā no mātes, tomēr domāja par viņu, rēķinājās ar viņas dzīvi, ticēdams, ka abi satiksies. Viņai taču vēl nebija pat četrdesmit gadu.

—    Eliškai bija plaušu slimība — tā pati, kas piebeidza arī viņas tēvu, — Kārlim stāstīja sūtnis, pans Tēma no Koldices.

—    Kur māte nomira?

—    Kopš atgriešanās no Bavārijas viņa dzīvoja Više- hradā* pie sava brāļa prāvesta Voleka.

—    Kas atradās pie viņas pēdējos mirkļos?

-— Vienīgi prāvests un kalpone Ģertrūde. Jā, tā pati, kas tevi aprūpēja Loketā.

«Neviens no viņas bērniem nav bijis tuvumā,» Kārlis nodomāja, un viņam iesmeldzās sirds.

Luksemburgā kopā ar Kārli mita septiņus gadus vecā Anna un par Kārli gadu vecākā Jitka; viņai bija atsaucīgs, bet nikns raksturs: jau piecas reizes tēvs bija viņu saderinājis, bet nekad derības nebeidzās ar laulībām.

—    Par to nebēdā, — Kārlis mierināja viņu. — Apskaties visapkārt! Nevis karaļu meitas precas, bet tiek apprecināti zemes gabali.

—    Tieši tas mani pazemo, bet tu to nespēj saprast. — Jitka atcirta.

Mātes nāve palīdzēja aizmirst to, kas viņus bija šķīris. Viņi meklēja viens otrā to daļu, kuru bija pazaudējuši.

Kārlis vislabprātāk būtu devies uz Prāgu, lai nokristu ceļos pie mātes kapa, bet tēvs to neļāva. īsi pirms tam tēvs bija devies ar lielu karaspēku uz Ziemeļitāliju un guvis panākumus: pilsētas padevās viņ^ kundzībai, kuru Johans brīžiem sludināja Bavārijas ķeizara Ludviga, brīžiem Aviņonas pāvesta vārdā. Patiesībā karalis domāja tikai par savu varu. Viņam atkal bija vajadzīga nauda, karavīri, jauni ieroči. Lai tos iegūtu, vajadzēja pamest Itāliju un apciemot savus pa Eiropu izkaisītos piekritējus. Karalis zināja, ka pakļauto pilsētu padevība ātri vien izplēn. Tāpēc viņš Kārli aicināja pievienoties sev.

«Tatad šis ir mans ceļš dzīvē,» Kārlis domāja, cenzdamies pamodināt sevī lepnumu, tēva varonības apžilbināts. Pavasarīgais novads atklāja viņam, saules pielietos vīnogulāju laukus. Jauneklis jutās kā piedzīvojumu romānu varonis. Kopā ar tēvu viņš iebrauca bagātas pilsētās, un sagaidīšanas priecīgās urravas viņam šķita neviltotas.

— Karam beigas! Nodokļiem beigas! — sauca ļaudis, stāvēdami ielas malā un sviezdami viņiem ceļā puķes.

Vēlāk, kad gaviles beidzās, tēvs apsēdās pie galda un pavēlēja saviem padomniekiem saskaitīt nodevas par spirta tecināšanu, soda naudas, nodokļus. Parasti viņš bija neapmierināts un sūtīja pavēles: vairāk dukātu, vairāk zelta un sudraba!

Kad karalis aizbrauca, Kārlim pirmo reizi mūžā bija savs galms. Viņš izdeva pavēles, rīkojumus, atļaujas, pieņēma dāvanas un iepirkās. Itālija viņu sajūsmināja. Kārlis apbrīnoja nedzīvos antīkos pieminekļus un vēl vairāk skaistās itālietes, kuras bija pārpārēm dzīvas; viņā pamodās kaislības. Kārlim bija žēl, ka tēvs nav atstājis pie viņa Gijomu de Mašo; taču itāliešu dziesmas arī bija reibinošas, sevišķi, ja tās skanēja no sieviešu lūpām. Visur bija dzirdami muižnieku aplinku mājieni, noslēpumaini smiekli, kaislīgas maiguma izpausmes. Kamēr karalis Jo- h iiis atradās nometnē, vakari pagāja jautri; pie viņa brauca ievērojamas skaistules. Tēvam šķita, ka dēls ir pietiekami pieaudzis, lai viņu uzticētu pieredzējušām kurtizānēm mīlas zinību apgūšanai. Kārlis drīz pierada pie šī skaļuma un atrada tajā baudu. Viņam šķita, ka tā ir dzīve, kuru viņš ir gaidījis. Lai arī pēcāk Kārlis palika Itālijā viens, viņa naktis bija karstas sieviešu elpas svētītas. Sieviešu augumi zaudēja savus noslēpumus, un Kārlim patika ieraudzīt savas uzvaras apliecinājumu mīlas iekveldināta- jās sejās.

***

1331. gada lielajā piektdienā Kārlis ieradās Pāvi jā. Bagātajā Sv. Pētera klosterī mūki glabāja retus pīšļus; tur bija apglabāts arī kristīgās filozofijas pamatlicējs svētais Augustīns. Pāri altāriem plūda mistiska gaisma. Viss šeit mudināja Kārli pārbaudīt savas reliģiskās izjūtas un rast to izpausmi.

Pirmajās lieldienās Kārlis piecēlās agri un steidzās uz rīta misi. Atgriezies brokastīs, viņš atrada trīs savus galminiekus nāves krampjos. Viņi bija noindēti ar ēdieniem un dzērieniem piejauktu indi. Vīrs, kurš bija ielavījies virtuvē un tur noķerts, pēc mocīšanas atzinās, ka viņu sūtījis Milānas augstmanis Aco Viskonti.

Tas bija pirmais signāls: Kārlim vajadzēja mācīties nojaust slavināšanas un jautrības atmosfērā slēpto naidīgumu. Tie, kuri viņam bija izdarījuši kādus pakalpojumus, drīz vien prasīja pretpakalpojumus. Itāliešu muižnieki bija cits uz citu līdz neprātam greizsirdīgi. Karaļa Johana dibinātā vara izrādījās nestabila; daži no tās baidījās, citi neslēpa savu naidīgo attieksmi, bet visi meklēja tikai savu labumu. Pilsētvalstis drīz ielāgoja, ka karali Johanu nesargā ne ķeizars, ne pāvesls. Pamazām veidojās savienība pret ārzemju virsvaldību. Brešijas pilsēta, kas bija padevusies Johanam pirmā, pirmā arī sacēlās. Kārļa aizbildnis grāfs Savojas Ludvigs, kuram pēc Johana pavēles vajadzēja sargāt Kārli, būdams Viskonti sievastēvs, bija apvienojies ar ienaidniekiem.

Johana sākotnējie panākumi atbalsojās arī-daudz tālākās zemēs; visi viņa kaimiņi izbijās no augošās Luksemburgu varas, arī ķeizars kļuva nemierīgs. Polijas Vladislavs Olekts apvienojās ar Ungārijas Kārli Robertu, no otras puses draudēja austriešu muižnieki. Johanam neatlika nekas cits kā Rēgensburgā izlīgt pa labam ar Bavārijas ķeizaru Ludvigu; Johans lika iecelt sevi par ķeizara vietnieku un apsolīja Ludvigam palīdzību cīņā pret pāvestu. Karalis veda sarunas, ar ko vien varēja, vāca naudu jaunai armijai, mierināja čehu augstmaņus. Viņš noteikti bija visātrākais un izturīgākais jātnieks visā Eiropā: no Vroclavas viņš traucās uz Ungārijas robežām, no Prāgas uz Frankfurti, no Luksemburgas uz Parīzi, uz turieni aizvezdams arī savu meitu Jitku.

Jitka bija meitene, kurai kopš dzimšanas bija lemts sevišķs liktenis. Viņa nāca pasaulē laikā, kad karaliene Eliška dzīvoja vienatnē, un neviens viņu negaidīja.

— Tā kā šo bērnu neviens nemīl, man tas jāmīl vēl jo vairāk, — Eliška bieži atkārtoja un meitenītes audzināšanai pievērsa nopietnu uzmanību. Vācieši viņu iesauca par Gūtu, franči par Bonu. Likās, viņai nebūs laimes ar preciniekiem. Taču, tiklīdz čehu karalis parādīja Jitku Parīzei, troņmantnieks 2ans nekavējoties lūdza viņas roku. Kāzas svinēja 1332. gada martā. Tas tomēr bija panākums! Johans lepns atgriezās pie ķeizara Nirnbergā, pa ceļam iebraukdams Prāgā pēc pēdējiem grašiem, un atkal ātri devās atpakaļ uz Parīzi, kur notika gatavošanās lieliem turnīriem par godu viņa znota iesvētīšanai bruņinieku kārtā.

Karalis nenojauta, ka viņa Itālijas īpašumi pa to laiku jūk un brūk. Kārlim nepietika spēka, lai tos saturētu kopā. Viņam uzticīgas palika tikai dažas pilsētas.

—    Un kas notiek Čehijā? — Kārlis noilgojies vaicāja ksendzam Mikulāšam no Brno, ko karalis bija atsūtījis viņam pakaļ, .

—    Visi apvienojušies pret karali, — vēstīja sūtnis. — Muižniecība, garīdznieki, pilsētas.

—    Kas tad viņus vada?

—    Bīskaps Dražices Jans. Viņš ir godkārīgs un enerģisks, spējis pat izturēt desmit gadus ilgu izmeklēšanu pie pāvesta. Tomēr katrs šajā barā grib kaut ko citu.

—    Vai tad viņi nesaprot, ka tikai apvienoti spēj nodrošināt varu savam karalim un ietekmi sev? — Kārlis brīnījās.

—    Viņi taču vairs neuzskata karali Johanu par savu. kungu, ja nu augstākais — par pirmo cilvēku savā vidū. Un, ja es drīkstu runāt atklāti, tad tavs tēvs par mūsu zemi ir nedomā. Viņš tai ir nodarījis lielu ļaunumu, kaldams nesegtus feniņus. Vai tev tas ir zināms? Karalis gan no tā Ieguva, bet tirgotāji Prāgai met likumu. Zeme kļūst nabaga. Tai draud iebrukums no vairākām pusēm. Bet kurš lai to aizsargā, ja pat karalis tai vienmēr pagriež muguru?

Kārlis sāka pierast pie aizkaitinājuma un rūgtuma pilnajām runām, kas bija dzirdamas par tēva valdīšanu Čehijā.

Reiz viņš pieņēma sūtņus no Lužices pilsētām un Zgo- želecas. Tie stāstīja par savu vēlēšanos pakļauties karalim un pievienoties Čehijai.

—    Bet ne tavam tēvam! — viņi teica. — Ja tu nāktu par karali l…

Kārlis bija satriekts un šo viņu nodomu strikti noraidīja, taču juta, ka neapmierinātība ar tēva valdīšanu aug augumā.

Pat Itālijas pilsētas vairs nebija mierā ar uzspiesto varu. 1332. gada oktobrī Itālijas sabiedroto armija aplenca Mo- denu un devās uz Sanfelīčes cietoksni; cietokšņa aizstāvji paziņoja, ka padosies bez kaujas svētās Katrīnas dienā, 25. novembri, ja netiks atsūtīti palīgspēki. Stāvokli varēja glābt vienīgi ar zobenu rokā, riskējot ar dzīvību.

Kārlis ieradās kaujas laukā pēdējā dienā un izcīnīja savu pirmo lielo kauju; viņu ievainoja, krita arī paša zirgs, tomēr Kārlis cīņu turpināja, un galu galā viņam izdevās uzvarēt daudz spēcīgāku pretinieku. Pēc kaujas Kārlis tika iesvētīts bruņinieku kārtā un svētajai Katrīnai palika pateicīgs uz mūžu.

Pēc tam viņš pārcēlās uz Luku un sūtīja tēvam neatlaidīgus lūgumus pēc palīdzības. Vēl bija cerība, ka izdosies noturēties Itālijas ziemeļos, un Kārlis pavēlēja celt pie Lūkas cietoksni, ko lepni nosauca par Montekarlo*. Taču izrādījās, ka viņa sapņu ārdītājs ir paša tēvs.

Atgriezies ar papildspēkiem, karalis Johans atklāja, ka dēls kļuvis vīrišķīgāks kaujās un pieredzējušāks cīņā pret intrigām. Viņa pūliņus tēvs gan sevišķi neņēma vērā, jo nepārstāja gudrot, kā, izmantojot savu kundzību, tikt pie naudas. Jitkas kāzas viņam bija dārgi maksājušas, taču karalim patika izplatītā slava, ka viņš tajās notērējis vairāk naudas nekā Francijas karalis; arī apmeties Avi- nonā, kur viņš centās samierināt pāvestu ar Bavārieti un Franciju, karalis Johans notērēja desmit tūkstošus guldeņu. Tukšās kabatas vajadzēja kaut kā piepildīt. Kā būtu, ja varētu pārdot Itālijas pilsētas?

—*' Luka tic mums, — Kārlis protestēja. — Mēs nedrīkstam to nodot.

—    Velns lai rauj Luku. Runa ir par Luksemburgu dzimtu.

—    Mūs te neieredz. Itālieši grib būt brīvi.

—    Es šeit esmu ķeizara vietnieks.

—    Pat gibelīni, viņa karstākie piekritēji, tev vairs netic.

—    Man ir arī pāvesta dota svētība.

—    Gvelfi ir pāvesta piekritēji, bet tāpat vēršas pret mums. Katrs akmens, kuram tu šeit pieskaries, ir naida pilns.

Karalis Johans bija trīsdesmit sešus gadus vecs un visu Eiropas kaujas lauku slavas apmirdzēts. Tie bija laiki, kad runāja, ka «bez dieva un Čehijas karaļa līdzdalības nevar uzvarēt nevienā karā». Līdz šim viņa noteiktība Kārlim patika, kaut arī jaunekļa raksturs no tās jau vairākkārt bija guvis ievainojumus; no mātes puses Kārlis bija mantojis saasinātu jūtīgumu un lepnumu, bet kāds no senčiem — laikam vectēvs Vāclavs II — bija viņam atstājis mantojumā skaidru prātu, un tas jauneklim lika spriest reāli.

—    Tu redzēsi, ka mūs no turienes padzīs. Un mēs varēsim priecāties, ja aiziesim dzīvi, paši savām kājām…

Johans pārmeta Kārlim, ka viņš esot zaķpastala, un vairākas dienas nerunāja ar dēlu ne vārda.

Tad sekoja mierīgākas nedēļas. Naidnieku līgas vadonis Aco Viskonti labi zināja, ka Johanam atkal ir tukšas kabatas, un ļāva viņa spēkiem izsīkt, karalim veltīgi braukājot apkārt un cīkstoties. Francija neatsūtīja gaidīto palīdzību. Nometnē gan atsākās apreibināšanās ar vīnu, sievietēm un dziesmām, tomēr arī šajā aizmiršanās kausā Kārlis juta rūgtuma pilienus.

1333. gada augustā pēc Terencas ciemā nodzīrotas nakts Kārlis redzēja sapni: no debesīm nolaidās eņģelis un viņu aiz matiem aizvilka virs kāda kaujas lauka, kur Kārļa acu priekšā cits eņģelis kādam bruņiniekam nocirta dzimumorgānu. Viņš pat pazina bruņinieku — tas bija kāds attāls Kārļa radinieks Vjēnas dofīns. Pēc tam eņģelis pavēlēja Kārlim izbeigt nesavaldīgo dzīvi un brīdināt arī tēvu. Atbaidošais sapnis itin kā izsvieda Kārli no segliem; redzētā iespaids vēl pastiprinājās, kad pienāca vēsts, ka dofīns kaujā kritis. No šā brīža Kārlis centās izvairīties no dzīrēm, kurās netrūka kailu sieviešu; viņā pēkšņi radīja riebumu visa Itālijas vide, un Kārlis noteikti atteicas, kad tēvs grasījās viņam uzticēt atlikušo Lombardi- jas zemju pārvaldi.

Tajā laikā no Karintijas ieradās sūtņi, prasīdami, lai karalis izmaksā Johanam Heinrīham pūra naudu, ko karalis pirms trim gadiem Margaritas kāzās bija apsolījis, — četrdesmit tūkstošus marku; līdz šim nebija samaksāts ne feniņš.

—    Ko tu tik daudz soli, ja tev nekā nav? — Kārlis pārmeta viņam.

—    Ja Karintijas Heinrihs nomirs, neatstājis dēlu, mums ir cerības iegūt šīs zemes. Bet tagad karintieši ir jānomierina — jāvienojas par maksājumu atlikšanu un iemaksām, jādod garantijas dokumenti. Vai tu negribi braukt uz Merānu? Es uzaicināju dažus čehu panus uz turieni par galvotājiem. Starp mums runājot — tev laikam būs jāietekmē Margarita.

Johanam Heinriham tajā laikā bija tikai vienpadsmit, Margaritai — piecpadsmit gadu.

—    Es pamēģināšu, — Kārlis piekrita un pasmaidīja.

Viņš domāja par tikšanos ar čehu paniem.

—           Ja jau es būšu ziemeļos, vai man nevajadzētu iegriezties Čehijā? Neesmu dzirdējis no turienes nevienas labas vēsts.

—    Ko tad tu tur darīsi? — Johans-pavīpsnāja.

—    Es iepazīšos ar zemi, kuras karalis tu esi.

—    Taisies un ej, — karalis noraidoši pavicināja roku.

Kārlim tomēr šķita, ka ir pamanījis viņa acīs piekrišanas uzplaiksnījumu. Vai arī vismaz piekrišanas iespēju — zināmos apstākļos, kuri palika nepieminēti.

Laulātais pāris — trauslais zēns Johans Heinrihs un jau nobriedusi jaunava Margarita — atstāja kliedzoša nesa- derīguma iespaidu. «Tēva neprātīga ideja,» Kārlis nodomāja.

Viņš labāk runāja tieši ar pašu Karintijas hercogu; tā aptaukojusies, sarkanīgā seja nepauda gandrīz nekādu interesi un valoda plūda gausi. No pašas pirmās tikšanās starp hercogu un Kārli valdīja saspīlējums.

—           Nemaz nebrīnies, ka es tevi neuzņemu sevišķi sirsnīgi. Šie notikumi Prāgā — tie mums lika padomāt. Divdesmit gadi ir pagājuši, bet šķiet, ka tas ir noticis vakar! Mēs mukām no Hrada*, un Prāga slavināja karali Johanu.

—           Pārāk pie sirds tev tā vis nebija pieaugusi, — Kārlis uzdrīkstējās atbildēt.

—           Bet manai sievai Annai gan! Viņa gulēja karietē pa pusei beigta.

—           Mūsu ģimenē runā, ka viņa gribējusi redzēt rtianu māti Elišku mirušu. Anna esot mēģinājusi manu māti noindēt. •

—           Un kāds tur brīnums? — Hercogs laiski atmeta ar roku. — Tās visas bija Eliškas iedomas.

—           To vēlējās visa zeme, — Kārlis protestēja, — es tiku par to interesējies. Galvenokārt draudzes un klosteri.

—           Labi, labi, — hercogs atkal atvēcinājās, — Annai viss ir garām, Eliškai tāpat, lai viņas dus dieva mierā. Bet kādas ziņas sūta tēvs?

—          Viņš atzīst tavas prasības. Taču viņa kases stāvoklis patlaban nav diez cik rožains.

—    Tāds tas nekad nav bijis. Jūs tātad atzīstat parādu?

—           Bez šaubām. Mēs vienīgi lūdzam, lai jūs pagaidītu uz pirmo iemaksu līdz jaunajam gadam. Es tev to apsolu.

—    Tu, puis, esi nabags.

—    Bet šurp atbraukušie čehu pani ir bagāti. Viņiem esot skaisti cietokšņi un tajos — bagātības.

Hercogs pievēra acis, un likās, ka viņš iemieg. Tomēr pēc brīža atskanēja viņa balss.

—     Vienojies ar manu meitu, viņa ir prātīgs skuķis un pārzina tiesību jautājumus.

Margaritai, Heinriha otrās sievas Braunšveigas Adelaides meitai, piecpadsmit gadu vecumā jau bija daudz pieredzējušas sievietes seja ar biezām, jutekliskām lūpām; viņa nebija skaista, taču ar labi veidotu augumu.

—    Vai tādu tagad nēsā Francijā? — Margarita vaicāja, apskatīdama zīda tīstoklīti, ko Kārlis bija nodevis viņai kā tēva dāvanu.

—     Tas ir no Āzijas. Mans tēvs pats to izvēlējās. Viņš atcerējās, kā tu viņam pēdējo reizi dziedāji. Tiklīdz beigsies Itālijas karagājiens, viņš te noteikti parādīsies.

—    Eiropā vienmēr būs kāds kaujas lauks, kur bez čehu karaļa nevarēs iztikt, — Margarita ironiski noteica. Kad Kārlis uz viņu izbrīnījies paskatījās, viņa piebilda:—Mūsu tēvi ir vakardienas dēli. Jeb vai arī tu gribi iet viņa pēdās? Tu tāpat spēlē ar viltotām kārtīm? Tāpat izdomā skaistas bezjēdzības «mīlas tiesām»?

Sastingusi pavedinošā pozā, viņa Kārlim atgādināja jaunu plēsoņu, kas uzglūn medījumam. Viņam gribējās Margaritu apskaut. Bet vai vajadzētu vēl vairāk sarežģīt jau tā pietiekami komplicēto situāciju? Viņš atcerējās par Margaritu dzirdēto — viņa ir kā no abām pusēm uzasināts zobens.

—     Mūsu tēvu attiecības, par spīti visam, vienmēr ir bijušas draudzīgas, — viņš centās nomierināt Margaritu.

—    Mēs ar tavu brāli tam esam pierādījums, — viņa ar nožēlu teica.

—    Tu runā tā, it kā taisītos uz bērēm.

—    Mani apprecināja ar šo puiku par četrdesmit tūkstošiem sudraba kopu*. Pagaidām man nav ne vīra, ne sudraba. Ja jūs nesamaksāsit, mēs lauzīsim laulības līgumu.

—    Parāds nevar būt par šķiršanās iemeslu. Vai tad Johans Heinrihs tev nemaz nepatīk?

—    Mazi bērni nav mana vājība! — Margarita nekaunīgi iesmējās.

—    Viņš ir jauns, tas tiesa. Taču laiks to labos. Varbūt viņš tevi moka?

—     Šis vēl pat nemāk mocīt sievietes. Viņš moka kustoņus. Viņa suns un viņa vanags tam ir tuvāki. Kāpēc man neiedeva tevi? — Margarita noprasīja.

Viņas nemierīgais ķermenis Kārli no jauna izaicināja. Viņš noskūpstīja Margaritas roku, sajuzdams franču ziepju smaržu.

—     Ko tas nozīmē? — Viņa uzmeta Kārlim nicīgu skatienu.

—    Tas ir mūsu vienošanās zīmogs. Es samaksāšu parādu. Bet vai tu nevarētu kaut mazliet mīlēt šo draiskuli? Tu taču pagaidīsi viņu.

—    Un ja nu man tas neizdodas?

—    Tad es savākšu karapulku, — Kārlis smaidīdams teica, — ieradīšos un likšu ieslodzīt tevi tornī.

—    Un kam piederēs šā torņa atslēgas? — Arī viņa kairinoši iesmējās un noskūpstīja Kārli uz vaiga.

* * *

—    Miers ar jums, — Kārlis sveicināja čehu panus, kā bija pieradis Itālijā.

Pani stādījās Kārlim priekšā. Viņš ar interesi vēroja Rožmberkas Petru, zinādams, ka pēc Vāclava III nogalināšanas tas ir uzdrošinājies paņemt par sievu Vāclava atraitni Tešīnas Violu. Koldices Tēma un Bergovas Ola bija pieredzējuši karotāji; to vārdus viņš jau bija dzirdējis vairākkārt. Vilēms no Landšteinas te pārstāvēja arī savus brālēnus — Hradecas panus. Ļipas Jindržihs, kuru Luksemburgas Johans nesen bija atbrīvojis no austriešu gūsta, izturējās kā uzmanīgs diplomāts.

Kārlim šķita, ka visiem acīs ir neizprotams nemiers. Kāpēc pani tā novēro viņu? Ko meklē viņā?

Vienīgi Jans Voleks Kārlim bija tuvs; varbūt tāpēc, ka viņa dzīslās ritēja Pršemisliešu asinis, viņš jutās atbildīgs par stāvokli karalistē. Kārlim tā vismaz likās. Jau satiekoties pils priekšā, tēvocis viņam atklāti pateica:

—    Es ceru uz tevi.

Tagad viņiem atlika vienīgi izrādīt labu gribu un paklausību.

—    Mēs esam atzinuši karintiešu prasības. Kancler, — Kailis griezās pie Brno Mikulāša, — sagatavo saistību rulli. Pani uzspiedīs tur savus zīmogus.

Viņi mīņājās un klusēja, Pēkšņi visiem priekšā nostājās Petrs no Rožmberkas.

—           Jūsu augstība, mēs priecājamies, ka varam ar tevi tikties bez lieciniekiem. Lūdzu, uzskati mūs par visas

čehu muižniecības centienu paudējiem.

—           Jūs nevēlaties galvot? — Kārlis pārsteigts paskatījās uz viņu.

—          Mēs cienām tavu tēvu, — Petrs turpināja. — Kad viņš iebrauca Piāgā, viņa svīta sauca: «Mēs nesam mieru!» Bet tagad mūsu karalis jūtas kā mājās visos Eiropas kauju laukos.

Kārlis sadrūma. Viņš zināja, ka tēva bruņinieka gods ir bez vainas, un nevarēja ciest sūdzēšanos pa kaktiem.

—           Viņš cīnās svešumā, lai pasargātu no uzbrukuma savu zemi, — Kārlis atcirta.

—           Kuru savu zemi? — Ļipas pans mierīgi noprasīja. — Čehija ir kļuvusi par bārabērnu.

—           Kāpēc jūs paši neesat parūpējušies par tās drošību? — Kārlis pacēla balsi. — Kāpēc jūs turaties katrs par sevi?

—           Mēs spējam apvienoties, ja dzimtenei tas nepieciešams, — Rožmberks iebilda arī skaļākā balsī. — Šis brīdis var derēt tam par pierādījumu.

—    Jūs esat gan apvienojušies, bet pret karali!

Voleks ar noraidošu žestu piebilda: — Man gribētos,

kaut tu redzētu Prāgas iedzīvotājus, kad viņi padzirdēs par karaļa atgriešanos. Viņus pārņems šausmas.

Kārlis neuzskatīja par iespējamu nodot tēvu.

—           Jūs arī, vai ne? Mudīgi vien slēgsiet ciet n oīdas lādes…

Viņa runā iejaucās Vilēms no Landšteinas:

—           Kurš karalis nāk uz mājām kā ienaidnieks? Kurš ir padzinis pats savu sievu un ieslodzījis dēlu? Es esmu uzticīgs savam karalim un atdotu par viņu dzīvību. Bet Čehijas karaliste ir uz bojāejas robežas.

Tas tika gandrīz kliegšus izkliegts. Zālē brīdi valdīja klusums.

Kārlis piegāja pie loga, paskatījās uz ieleju, pacēla acis uz kalniem; šajā klusumā Voleka vārdi par cerībām lika apjaust, kāpēc pani pie viņa atnākuši. Tomēr Kārlis gribēja dzirdēt no viņiem skaidru aicinājumu.

—    Ko tad jūs, pani, no manis gribat?

Petrs atbildēja: — Brauc, kungs, kopā ar mums uz Prāgu. Es vēlreiz tev atkārtoju: mēs vēlamies saglabāt uzticību savam kungam. Bet ko lai iesākam? Tevi nelaiž prom no Itālijas, Johans Heinrihs ir Karintijā. Un ja nu kādam piedzīvojumu meklētājam sagribas iesēsties tukšajā tronī?

Kārlis gandrīz vai naidīgi skatījās uz vīriem savā priekšā. Kāpēc pani viņu nostāda tik neērtā stāvoklī?

—    Man par Čehiju ir vissliktākās atmiņas.

—           Zeme raudāja, kad tu aizbrauci, — Jans Voleks mīksti noteica.

—           Vai toreiz jūs nostājāties pret karali? Nē. Un tagad man būtu jārīkojas pret viņa gribu? Mani gaida Parmā. Tur ir viss mans galms.

Viņi klusēja, it kā apzinājušies savu pārdrošību.

Kārlis saprata, ka ir kļūdījies. Kāpēc viņš pārmet un izskaidro, ja mierīgi būtu varējis pateikt «nē»? Kāpēc slēpj satraukumu, paceļot balsi? Viņiem noteikti vajadzēja lielu apņēmību, lai izšķirtos par šo soli, bet kurš tagad atbalstīs Kārļa «negribu»? Kārlis griezās pie Voleka:

—    Cienīgtēvs, pierunā panus, tas taču ir neprāts…

—           Ja es drīkstētu dot viņiem padomu, — Voleks sacīja, viņu pārsteigdams, — es teiktu: «Nolaupiet viņu ar varu!»

Šāda uzticēšanās izraisīja Kārlī puicisku atklātību.

—           Un kāds no tā būtu labums? Es nepazīstu valsti, es nekas neesmu, man nav ne varas, ne titula…

—           Vai tad tu neesi karaļa pirmdzimtais? — Vilēms iesaucās.

—           Tev, kungs, taču ne par ko nebūtu jārūpējas, — piebilda Rožmberks. — Mums vienīgi vajag, lai rokām un kājām būtu galva. Mēs labprāt paši pildīsim visus pienākumus.

Kārlim nepatika tik lēts arguments. Pavisam pretēji — tas viņu mudināja nepadoties. Paspēris atkal dažus soļus uz loga pusi, viņš piekļāva plaukstas deniņiem, kā gribēdams piespiest sevi rīkoties ar vēsu prātu. Kārlis juta aiz muguras panu sazvērnieciskos skatienus. Viņi noteikti jau iepriekš bija sadalījuši amatus.

Jans Voleks pienāca viņam klāt.

—          Tava māte tevi mīlēja, princi, un mīlēja arī Čehiju. Māte bija tev vistuvākā būtne visā pasaulē. Mātes piemiņas vārdā tavai sirdij vajadzētu saprast, ko no tevis lūdz visa zeme.

Kārlis zināja, ka ir jāizšķiras, un jau nojauta, par ko izšķirsies.

—           Esmu dzirdējis, ka Čehijā visi karaliskie cietokšņi nīkuļojot?

—    Karalim vajadzēja daudz naudas.

—          Jūs taču negribat, lai viņš atgriežas Prāgā un ubago. Kādā stāvoklī ir vecais Prāgas Hrads?

—           Pirms trīsdesmit gadiem tas izdega. Kad mēs dzinām projām karintiešus, arī tur notika kaujas.

Kārļa seja kļuva stingra un skatiens saspringa. Mainījis toni, viņš runāja lēni, ielikdams katrā vārdā savu domu:

—           Mans pirmais jautājums ir — vai jūs varat man apsolīt, ka Hrads tiks visdrīzākajā laikā sakārtots tiktāl, lai es uz turieni varētu aicināt savu sievu Blanšu?

—    Mēs apsolām pienācīgu mitekli, — Petrs sacīja.

Kārlis pats bija pārsteigts par kluso prieku, kas sāka

strāvot kaut kur no viņa dvēseles dziļumiem, — prieku, par kuru viņš vēl vakar pat nenojauta, ka tas guļ viņā un gaida.

—           Otrs jautājums: vai jūs varat sagādāt tādu naudas summu, kas ļautu valstī atjaunot kārtību un drošību?

Viņi samulsuši skatījās cits -citā, Kārļa noteiktības pārsteigti.

—           Es gribētu sarīkot atklātu tiesu visos novados, — Kārlis turpināja, — lai uzzinātu, par ko cilvēki sūdzas.

—           Bet tu taču nesapratīsi, ko viņi saka, Rožmberks pretojās neparastajai idejai. — Viņi neprot ne vāciski, ne franciski.

—           Pareizs aizrādījums. Jautājums tev, tēvoc, — vai tu vari man visdrīzākajā laikā sameklēt čehu valodas skolotāju? Es taču bērnībā tiku runājis čehiski.

—           Tas nozīmē… — Volekam iedrebējās balss, — ka tu esi ar mieru?

Kārlis vēlreiz uz brīdi apklusa, iegrimis pārdomās. Tad tikko dzirdami sacīja:

—           Es nebiju pie mātes, kad viņa mira. Viņas piemiņa sauc mani.

Kārlis nolēca no zirga, pasvieda pavadu pāžam un atskatījās. Pani bija apstājušies aiz viņa un gaidīja, it kā atzīdami, ka no šā mirkļa visa lemšana pieder viņam.

—           Kādēļ gan jūs nevarētu nākt man līdzi? — viņš aicināja panus.

Zeme nodunēja, viņiem nolecot. Jans Voleks piebiedrojās Kārlim. Viņš runāja klusinātā balsī.

—           Es tev parādīšu, kur mēs viņu apglabājām. Pēdējos mirkļos viņa bija nelaimīga, bet skaista. Es solīju mātei, ka tu atbrauksi. Es meloju, lai mazinātu viņas ciešanas.

Viņš pieveda Kārli pie altāra — krusts uz lielas granīta plāksnes tā priekšā apzīmēja kapavietu.

— Tur pa kreisi atdusas viņas tēvs, karalis Vāclavs II. Pa labi — brālis. Un māsas Anežkas sirds ir pie viņas.

Kārlis nometās ceļos.

Tēvocis atkāpās, lai atstātu dēlu un māti vienatnē, un pievienojās muižniekiem, kuri bija palikuši aizmugurē pie sienas.

Kārlis skatījās akmens graudainajā virsmā un atsauca atmiņā vissenākās bērnības ainas. Kur lai atrod mātes seju? Es lūdzu tevi, parādies no tumsības. Viņš sasprindzināti ielūkojās pats sevī. Jā, māte liecās viņam klāt ņirbošā sveču blāzmā, tā atmirdzēja viņas acīs. Šīs dzirkstis piešķīra mātes acīm debešķīgu burvību.

Ieslodzījums Loketas cietoksnī. Kārlis atsauca atmiņā šausmas, kas viņu pārņēma, sadzirdot ieroču šķindu. Klons stindzināja. Māte, ceļos nometusies, drudžaini spieda viņu sev klāt un kliedza:

«Tu man atņēmi valsti! Vismaz dēlu neatņem!»

Atlaidusi bērnu, viņa apkampa karaļa Johana garos zābakus. Johans paspēra māti nost. Viņa atkal metās pie dēla, bet ieroču nesēji jau stiepa Kārli projām.

Kršivoklātā mātes tēls viņam rādījās uz celles tumšās sienas, kad gaišā nakts to izgaismoja:

Francijā Kārlim par māti stāstīja mīlīgā, maigā Marija.

Pirmo reizi saticis brāli Johanu Heinrihu un tik tikko paspējis viņu apskaut, Kārlis pieprasīja:

«Stāsti man par māti!»

«Viņa bija nelaimīga manas slimības dēļ. Pani darīja, ko gribēja. Māte bieži raudāja.»

Atmiņu plūdumā mātes seja ieguva te nepiekāpības un kaislīga lepnuma, te sūruma un ilgstošu skumju vaibstus.

Pirmās čehu baznīcas krēsla, kapavieta, Eliškas tēva radītā vide, .ko viņa tā mīlēja, — tas viss padziļināja šās tikšanās nozīmīgumu.

Vai tu man dosi svētību ceļam, kuru es tagad esmu uzsācis?

* * *

Klosterī, kuru jau izsenis dēvēja par aula regia, Kārlim bija s.igatavota ērta naktsmītne. Arī daži pani nakšņoja klosteri, tomēr lielākā daļa aizgāja uz Prāgu, lai pavēstītu tai par karaļdēla ierašanos.

—    Paldies tev, tēvs, par to, ka tu tik rūpīgi kop mātes kapu, — Kārlis sacīja, kad abats Petrs pēc vakariņām viņu apciemoja.

—    Te ir Pršemisliešu dzimtas pēdējā mājvieta.

—    Ko tu vari man pastāstīt par tēviju? — Kārlis uzstājīgi taujāja. — Par dzīvi Čehijā? Man gadījies dzirdēt daudz žēlabu par stāvokli valstī.

Abata seja apmācās, un viņš saknieba lūpas, taču nespēja klusēt.

—   Vai tu esi to dzirdējis no saviem pavadoņiem? Vilku pārmetumus aitām? Tu, augstība, tikai padomā — karaliste bez karaļa, bez karalienes, bez bīskapa… Amatus ieņem tie, kuri vairāk samaksājuši. Valda patvaļa. Es nekaunos stāstīt tev visu patiesību, gan tu pats to redzēsi…

—    Un, jo ātrāk, jo labāk, — Kārlis stingri piekrita,

—    Bet tagad, augsti godātais, — viņa balss kļuva maiga,

—   lūdzu, stāsti man par manu māti… Visu, ko tu zini, jo es nezinu gandrīz nekā. Tu esi kopā ar viņu daudz pieredzējis. Stāsti!

Abats Petrs uzlika delnu uz līdzatnestā folianta.

—    Šeit, šajā hronikā, viss ir godprātīgi aprakstīts. Mūsu zemei bija pienākuši slikti laiki. Tā vēl nebija attapusies no trieciena, kad, būdams pavisam jauns, nomira tavs gudrais vectēvs Vāclavs II, un atkal bija jānodreb šausmās — viņa vienīgais dēls Vāclavs III krita no slepkavas rokas. Viņš laikam no kaut kā baidījās, jo atteicās no Ungārijas, atdeva Hebu un tomēr nespēja izbēgt no nāves. Ak, šī nelaimīgā 1306. gada augusta diena! Kas bija slepkava? Kam Vāclavs III stāvēja ceļā? Tikai elle zina atbildi.

Abata vārdi skanēja tā, it ka viņš runātu baznīcā no kanceles un viņā klausītos visi tur sapulcējušies. Viņa atmiņas bija kaismīgas un jautājumi rosināja domāt. Kārli pārņēma abata aizgrābtība.

—     Pršemisliešu dzimtas vīrieši izmira, — abats turpināja, — valsts kļuva par bāreni. Tomēr bija palikušas četras Pršemislietes: divas atraitnes un divas Vāclava II meitas — Anna un Eliška. Ļauni laiki, — viņš nopūtās.

—   Šķita, ka slepkavība Olomoucā ir atvērusi naida slūžas. Pani slepkavoja cits citu, pilsētnieki dumpojās.

Bet vienā jautājumā viņi vienojās, — Kārlis nepacietīgi iebilda. — Jaunā valdnieka izvēlē. Kāpēc viņi' aicināja tronī tieši Rūdolfu Hābsburgu?

—          Viņiem nebija vienprātības. Rūdolfam vajadzēja pakļaut valsti ar varu, pilsētu pēc pilsētas. Viņš neguva atzinību, pat apprecēdams karaļa atraitni. Un, kad viņš pēc gada nomira, valsts pēc viņa nesēroja.

—    Un Karintijas Heinrihs? Tā arī bija neveiksmīga izvēle. Kāpēc viņam izprecināja Annu Pršemislieti?

—     Es zinu tikai to, ka nebija iespējams izvēlēties sliktāku līgavaini. Maizes vietā Karintietis deva mums akmeņus. Drīz mēs sapratām, ka Karintietim jāvācas projām, ja gribam karalisti atdzīvināt. Sī pārliecība bija visspēcīgākā mūsu, garīdznieku, vidū. Tava cēlā māte Eliška palika mūsu pēdējā cerība.

—    Toreiz es viņai pat prātā nebiju, — Kārlis teica un pasmaidīja.

—    Kam lai viņu noliek blakus, mēs vaicājām, kuru kopā ar viņu celt Čehijas tronī? Mūsu skati vērsās uz pašu virsotni — uz Romas ķeizaru Heinrihu VII.

Kārļa interese atdzīvojās, it kā tumšajā pagātnē būtu iedegušās lāpas, kas spētu viņam apgaismot nākotnē gaidāmos notikumus.

—    Vai mana māte pati aizsūtīja jūs pie viņa?

—    Tas tika izlemts šeit, Zbraslavā. Es joprojām it kā redzu Elišku. Viņa atjāja baltā zirgā. Mēs zinājām, ka viņa dzīvo kopā ar Annu un Karintieti. Viņi skubināja Elišku sekot savai tantei uz klosteri, negribēdami, lai tava māte meklē precinieku. Bet viņai bija drosmīga sirds, un tā kvēli mīlēja Čehiju. Seit viņa sēdēja, tajā vietā, kur tagad tu, augstība. Cik daudz vecāka par tevi viņa bija? Tikai kādu mēnesi. «Brauciet,» Eliška mūs lūdza, «jums tas jādara Pršemisliešu dzimtas varas glābšanas labad …» Un tā mēs aizbraucām — dieva mierā aizgājušais abats Konrāds un es.

—    Kā Romas ķeizars jūs uzņēma?

—    Augstprātīgi. Ko mēs varējām piedāvāt viņam? Ķeizars zināja, ka Karintietis ar labu neatteiksies no Čehijas. «Jūsu zeme ir tikusi impērijai,» Heinrihs mums īgni teica, «Čehijas valdnieka zizlis tagad ir atkarīgs no Romas kroņa.» Un ko teicām mēs? — «Ja tu gribi iegūt savā pusē tautu, gādā mums līgavaini Eliškai!» Vispirms mēs domājām par ķeizara skaisto brāli Valramu. Bet vai tad dēls tēva sirdij nav tuvāks par brāli? Un dēls bija Johans. Beigu beigās Heinrihs piekrita, lai tad Eliška atbrauc arī.

Lēnīgajā abata stāstā Kārlis juta satraukumu, it kā stāstītā js nezinātu notikuma beigas. Kas gan vēl varēja izjaukt nodomātas precības?

—    Ko darīja Karintietis un Anna?

—   Viņi pārbijās, jo neieredzēja Elišku. Viņa vispirms aizbēga uz Nimburku. Mēs sagādājām Eliškai pūru, drēbes viņa uzšuva pati, neslēpdama, ka brauks projām. Karin- tieša nekauņas viņu pa ceļam aizskāra, bet mēs nekādi nevarējām palīdzēt. Taču Heimbahā pie ķeizara, viss uzreiz kļuva citādi. Eliška ķeizaru savaldzināja ar pirmo acu uzmetienu. Ak, princi, cik viņa bija skaista! Kad Eliška paklanījās ķeizaram un apmetnis izplājās uz grīdas viņai visapkārt, viņa atgādināja visskaistāko puķi. Tev, augstība, ir viņas acis. Eliškas brūnajās acīs atspoguļojās viņas cēlsirdīgā dvēsele. Kad ķeizars Elišku piecēla un apkampa, mēs sapratām, ka viņš uzņem Elišku kā meitu. Karaliene Margarita arī viņu apkampa un skūpstīja… Karalienes māte Beatrise, kas tolaik jau bija tuvu dieva valstībai, ilgi turēja delnās Eliškas galvu, skatījās viņai sejā un tad pateica vārdus, ko mēs toreiz nevarējām saprast: «Lūdz dievu, bērns, lai debesis ieliek tavā sirdī tikai vienu vienīgu mīlestību.»

Abats mirdzošām acīm lūkojās atmiņu tālēs. Vai viņam smeldza pieviltās cerības?

Kārlis neuzdrīkstējās pārtraukt abata klusēšanu, bet centās izprast viņa teikto. — Tikai vienu vienīgu mīlestību! Vai ar to bija domāla mīlestība uz dzimto zemi?

—    Elišku šī godināšana pārsteidza, - abats turpināja. — Svinības turpinājās piecas dienas. Tika dejots, dziedāts… Johans — jā, Johans… Gaišie mati vijās viņam līdz pleciem. Viņš bija vēl zēns, taču, nostājies blakus savai skaistajai līgavai, it kā kļuva vīrišķīgāks. Mūsu izredzes tagad rādījās pavisam citā gaismā. Šie divi jaunie cilvēki glābs mūsu bēdu piemeklēto zemi un iecels to saulītē.

Abats atkal apklusa, un klostera sienu miers atgrieza viņus īstenībā.

—    Piedod, augstība… Vai tu negribi iet gulēt? Lai Prāga varētu sagaidīt tevi svaigu un spēcīgu…

Kārlis papurināja galvu.

—    Stāsti tālāk! Kā mana māte izturējās?

—   Viņa uzvedās kā nākamā karaliene… Pagaidi, es kaut ko piemirsu. Vai es drīkstu tev stāstīt visu?

Kārlis uzmeta viņam lūdzošu skatienu.

—   Tātad ķeizars izteica zināmas šaubas — pašu tuvāko cilvēku vidū un tomēr netaktiski… Vai tik tā čehu princese ir saglabājusi nevainību…

—    Un viņš to uzdrīkstējās?!

—    Zini, ko izdarīja Eliška? Viņa tikai pasmaidīja. Klusu, neaizsargāti — kā svētā. Un mierīgi, bez kautrēšanās teica: «Es lūdzu, lai mani izmeklē uzticama galma dāma. Es pakļaušos jūsu paražām.» No Eliškas staroja tāda pašcieņa, ka domās visi krita ceļos viņas priekšā.

Kārlis nodūra galvu un salika rokas kā lūgšanai.

—    Viņa iekaroja visu simpātijas, — abats turpināja. — Ķeizaru pāris sākumā skuma, ka zaudēs tik jauna dēlu, ķeizariene pat apraudājās.,. Bet pēc tam labprāt dēlu atdeva. Pirmajā septembrī Špeierē svinēja kāzas. Piecdesmit karogi ar čehu lauvu plīvoja gar ceļu už katedrāli, un tiem pretī stāvēja piecdesmit karogi ar Luksemburgu sarkano lauveni. Ķelnes arhibīskaps savienoja jaunlaulāto rokas. Un mēs, čehi, skatījāmies uz mūsu karogiem un domājām pie sevis — ilgi gan šis čehu lauva ir klusējis, taču viņš celsies — un tā ierūksies…

—    Pastāsti man vēl — kā bija Prāgā?

—    Prāga, kungs, noasiņoja. Karintieši slepkavoja, laupīja un šajos darbos iesaistīja arī meiseniešus. Kad pēc tam pilsēta atvēra vārtus jaunlaulātajiem, tauta sveica viņus cerībā, ka jaunais pāris nes drošību. Piecas dienas Johans veda sarunas ar Heinrihu, Maincas arhibīskaps bija viņam par padomnieku… Karintietis izrādījās bezspēcīgs, viņam vajadzēja aiziet. Pie mums Zbraslavā sūtnis ieradās naktī. Mūki piecēlās un dziedāja līdz pat rītam. Arī tas šeit ir aprakstīts. — Abats pastūma foliantu Kārlim.

Kārlis lasīja līdz vēlai naktij. Katrā lappusē atkārtojās sūdzības par novārtā pamestās valsts nožēlojamo stāvokli. «Trimdā ir taisnība un miers!» Uz rīta pusi, vērdams ciet hroniku, viņš skaļi atkārtoja latīņu valodā rakstītās rindas, ar kurām beidzās ieraksti:

—    Absque suo lege regnum stat uti sine lege

et velut acephalum; sic viget omne malum.

Tas nozīmēja, ka karaļvalsts bez karaļa ir kā bez likuma un galvas; tāpēc uzzeļ viss ļaunais.

Brokastojot Kārlis pateicās abatam:

■— Es dabūju daudz ko zināt. Esmu tev pateicīgs.

—    Tu, kungs, esi pirmais čehu karaliskajā dzimtā, kas prot ne vien lasīt, bet arī saprot to, kas vārdos pateikts.

—    Vai zini, kfidu lasāmo es nolikšu nākamajām dienām? Par&dzlmes.

—    Tās tu nespēsi izlasīt. Palūkojies uz šo valsti! Karalim te nekas nepieder.

Kārlis uzlika delnu uz Zbraslavas hronikas.

—    Ak, kaut tev reiz būtu lemts ierakstīt tur labākas ziņas!

—    Mūsu dvēselēs vakar ir dzimusi jauna cerība.

—    Bet ja nu es to pieviļu?

—    Es, augstība, vakar redzēju tevi, kad tu runājies ar savu māti, — abats Petrs pārliecināti sacīja un dziļi paklanījās Kārlim.

* * *

1333. gada oktobra priekšpēdējā dienā Kārlis tuvojās Prāgai. Viņu pavadīja panu svīta — tie uzskatīja Kārli par savu ieguvumu. Virs algotņu galvām lepni plīvoja karogi.

Pusceļā viņi satika procesiju, kas nāca no Prāgas viņiem pretim. Skanēja taures un bungas. No pilsētas bija dzirdamas zvanu skaņas. Karaļdēlam tuvojoties, viņu sveica vienkāršie ļaudis, un viņu kliedzienos atbalsojās prieks.

Kārlis smaidīja, atbildēdams uz sveicieniem, māja ar abām rokām vīriem, sievām un bērniem un centās izskatīties vīrišķīgs un draudzīgs. Taču nospiestības sajūta nepameta viņu. Naktī lasītais nebija izdzenams no galvas. Vai tiešām visur mīt vienīgi nabadzība un pārinodarījuma apziņa? Kārlis meklēja atbildi cilvēku sejas; ļaudis liecās ārā pa logiem, skrēja laukā no namiem un drūzmējās zem arkām. Kādi viņi ir īstenībā, ko viņi grib un ko gaida?

Taisnīgumu un mieru mans tēvs ir padzinis. Vai tie atgriezīsies kopā ar mani?

IZPOSTĪTA KARALISTE

Kārlim piemita paradums vakarā pirms gulētiešanas vienmēr pastāvēt pie atvērta loga un palūkoties uz pilsētu; šodien viņš to vairāk sajuta nekā redzēja, ar skatienu veltīgi cenzdamies izurbties cauri biezajai tumsai. Hrada sardzes telpas priekšā plīvojošās lāpas meta vienīgo gaismu vēlajā vasaras naktī, debesis bija aizvilkušās ar mākoņiem. Istabā spiedās nesen nolijušā lietus mitrais siltums. Naktij piederēja arī liels sarkanā Spānijas vīna kauss, ko Kārlis bija nolicis uz palodzes.

Tajā vakarā Kārlis jutās laimīgs.

Vēl pirms nedēļas viņš bija mitinājies kādā namā netālu no Vecpilsētas laukuma pie svētā Jēkaba baznīcas — sliktākos apstākļos nekā viens otrs pilsētnieks; .vienīgi tas, ka tur reiz kādu laiku bija dzīvojusi arī viņa māte, Kārli nomierināja. Dzīvokli viņš tik un tā bija pārvērtis par kanceleju. Kārlim gribējās daudz ko uzzināt, tāpēc viņš pieņēma galminiekus, ierēdņus, rātskungus un ikkatru, kurš vēlējās pasūdzēties. Vairākas reizes Kārlis izbrauca arī uz laukiem; sastapies ar nepareizu lēmumu, ko, viņam nezinot, bija pieņēmis novada priekšnieks, nevilcinādamies to atcēla. Sestdienas Kārlis parasti pavadīja Hradā. Kārlis pierunāja Dubes Berku, lai tas viņa vajadzībām atbrīvo vecu birģermeistara māju; tur pietika ar mazu remontu, bet pils pārbūve vilkās gausāk, jo viņš vēlējās izveidot to pēc franču gaumes.

Valdīt! Kārlis jau zināja, ko tas nozīmē, — vispirmām kārtām tas nozīmēja — zināt. Vajadzēja prast orientēties .sarežģītajos likumos, līgumos un >klauzulāsL zināt romiešu tiesības, kā arī čehu un vācu paradumus. Ēdienreizēs, 1 ii nezaudētu laiku, Kārlis lika lasīt priekšā sv. Augustīna darbu «De civitate Dei». Svētajiem valsts nozīmēja velna valstību; Kārlim valdīt nozīmēja kalpot dievam. Citreiz Kārlis iedziļinājās hronikās, kuras viņam piegādāja bīskaps Dražices Jans; tā viņš iepazinās ar «Leģendu par svēto Katrīnu», Pardubices Smila Flaškas «Zvēru padomi», Kristiāna hroniku par svēto Vāclavu.

Reiz, kad Kārlis apmeklēja klosteri, pie viņa nedroši griezās sieviete, kuras seja viņam likās pazīstama. Tā bija Ģertrūde, kas grūtajos Loketas laikos bija kalpojusi Kārļa mātei. Kārlis pārmeta viņai, ka nav ieradusies pie viņa agrāk. Viņš atminējās, ka tēvs bija licis mocīt Ģertrūdi, lai viņa atklātu noslēpumu, ko Johans gribēja uzzināt. Kārlis apskāva veco sievieti un lūdza viņu, lai pastāsta par māti.

—    Vēl nāves gultā viņa nolādēja Johanu.

—    Kā viņa mira, to tu man pastāsti…

—    Māte ticēja, ka tu atgriezīsies. «Kārlis atgriezīsies,» viņa atkārtoja.

—          Jā, es biju to iedomājies tā: es iešu pa garu, garu gaiteni, piepeši pamanīšu viņu un iesaukšos: «Māmiņ, es esmu šeit!» Taču tas palika tikai sapnis.

—    Tik un tā māte ticēja tev. Viņa bija skaista un lepna.

—    Es nespēju atdot viņai neko no tā, kā dēļ viņai nācās tā pazemoties.

—    Es raudāju aiz prieka, — sacīja Ģertrūde, — kad dabūju dzirdēt, ka tu esi vispirms devies uz Zbraslavu. Tu neesi viņu aizmirsis.

Kārlis vēlējās, lai Ģertrūde pamet klosteri un paliek galmā pa rokai panei Blanšai, kurai viņš gatavoja mājokli.

Kārlis sagaidīja Blanšu 2. jūnija vakarā.

Jaunā sieviete apžilbināja galmu ar savu jaukumu, vienkāršību, zeltainajiem matiem un arī ar savu pavadoņu brīnišķīgajiem tērpiem. Jaunā mode, kas Eiropā sekoja pa pēdām mērim, it kā cilvēki atbildētu uz tā trakošanu ar dzīvības alkām, Prāgā ieviesās pamazām; pilsētnieki tagad varēja aplūkot bārdainus francūžus ar gariem matiem kā sievietēm. Krāsainas kapuces un augstas, smailas cepures, kurpes ar uzliektiem purngaliem, polsterētus plecus, šauras jostas, tik apspīlētus un apsaitētus stilbus un sēžamvietas, ka diezin vai tādā tērpā bija iespējams pakustēties. Daži pilsētnieki nicīgi pasmējās, bet citi jau pa ceļam uz māju nosprieda, ka neatpaliks no francūžiem.

Blanša bija laimīga, ka pēc vie npadsmit gadiem beidzot ir sagaidījusi dzīvi laulībā. Pirms trim gadiem Luksem- burgā viņa bija atvadījusies no Kārļa — toreiz vēl pusaudža; Itālijas kaujas un dzīve Prāgā bija pārvērtušas Kārli par mērķtiecīgu vīrieti.

Arī Kārlis jutās viņas apburts un pavadīja sievu pa istabām, kuras bija licis viņai sagatavot.

—    Mēs atpirkām mēbeles piecās mājās, lai iekārtotu pili, — viņš lepojās. — Vai tev še patīk?

Grīdu klāja mīkstas grīdsegas, telpas sienas rotāja smagas sienassegas.

—    Kā es varu būt neapmierināta, ja tu esi šeit un mēs abi beidzot esam kopā? — Blanša apskāva Kārli, meklēdama maigumu viņa tumšbrūnajās acīs. — Vai tu parūpēsies arī par maniem pavadoņiem?

—    Viņus iekārtos labi. Lai paskatās visapkārt un mājās pastāsta, ka tev šeit nekā netrūkst. Bet reiz viņiem būs jādodas atpakaļ — un tas būs drīz… Čehi ir greizsirdīgi.

—    Vai viņi nepriecājas par manu ierašanos?

—    Tu esi radīta, lai ikviens tevi dievinātu. Bet šeit tēvs par sevi ir atstājis nepievilcīgas atmiņas — tāpat kā visur, kur es speru kāju… Viņš bija uzaicinājis par padomniekiem svešzemniekus — un šāda rīcība kļuva par strīdus ābolu. Tādēļ tēvs gandrīz zaudēja savu karalisti.

—    Vai arī tev viņi to it aizlieguši?

—    Ar mani bija citādāk. Man viņi jautāja, ko es gribētu uzaicināt no Luksemburgas vai Francijas. Es pateicu viņiem: «Kam gan? Man pietiek ar jums.» Un viņi tagad jūtas līdzatbildīgi.

—    Ak, tu manu gudro valdnieciņ, — Blanša zobgalīgi sacīja un pavēra smaidā francūzietes skaistās lūpas.

—    Es — gudrais? Dažreiz es pat iemigt aiz rūpēm nevaru …

—    Es iemidzināšu tevi, mīļais, •— Blanša pārliecināti teica.

Nebija viegli iemidzināt veselu gadu rūpju, šaubu un uztraukumu. Daži galminieki iedomājās, ka Kārli uz Prāgu atvedusi godkāre, un centās to uzkurināt; taču Kārli pie Prāgas saistīja nepatikšanas un grūtības, ar kurām viņš metās cīniņā. Viņš bija pārliecināts, ka rīkojas tēya valdīšanas labā. Itālijas piedzīvojumi uz visiem laikiem bija viņu izārstējuši no jauneklīgās lētticības. Kārlis pierada turēt aizdomās katru un centās noskaidrot ikviena īstos nodomus. Viņš lika izliet zīmogu ar uzrakstu PRIMOGENITURUS REGIS BOHEMIAE — «Čehijas karaļa pirmdzimtais», un tas atbilda īstenībai. Pēc mēnesi ilgas uzturēšanās Prāgā Kārlis uzrakstīja tēvam, kāds viņam rādās stāvoklis karalistē, cerēdams, ka tēvs atbalstīs viņa lēmumus.

Pats sev Kārlis atzīmēja to, ko nevēlējās atklāt tēvam: «Novados gandrīz visi pani ir kļuvuši par varmākām, no karaļa nebaidās, kā tas pienāktos, jo karalisti tie ir sadalījuši savā starpā…»

Karalis Johans atstāja savus vietniekus vairākās Itālijas pilsētās; Kremonas, Redžas un Modēnas torņos joprojām plīvoja čehu karogi. Viņu pēkšņi bija apsēdusi jauna ideja — paplašināt savas dzimtvalstis, pievienojot tām Brabantes hercogisti, kur viņa brālēns bija visai vājš valdnieks, un nodrošināt Romas karaļa titulu savam znotam Heinriham, sauktam par Lejasbavārieti, kura sieva bija Johana pirmā meita Margarita. Ķeizars Bavārijas Ludvigs bija pavisam noteikti paziņojis, ka ir ar mieru atteikties

no troņa, tādējādi izbeidzot ieilgušos strīdus ar pāvestu Jāni XXII un atbrīvojot savu ģimeni un zemi no lāsta; viņš pat lūdza karali Johanu, lai tas viņa vārdā vestu sarunas par šo jautājumu Parīzē un Aviņonā.

No tikšanās ar ķeizaru izrietēja arī Johana lēmums atstāt Kārli Čehijā un iecelt viņu par. Morāvijas markgrāfu; Karintijas Heinrihs uz viņa vēlēšanos paziņoja, ka nepastāv uz Morāvijas nodošanu Johanam Heinriham.

—    Tas nozīmē, ka pār tevi nākusi tēva žēlastība, — Kārli centās pārliecināt Vilēms no Landšteinas, atgriezies no apmeklējuma pie karaļa. — Viņš ir sapratis, ka tu rīkojies pareizi.

—    Es tikai baidos, ka tēvs atkal ir izvēlējies sliktu ceļu, — Kārlis sprieda. — Ķeizars tik viegli nepiekāpsies. Viņš runā vienu, bet dara pavisam ko citu. Cik reižu viņš jau ir spēlējis šādu komēdiju?

—    Ja nu arī plāni nepiepildās, mūsu karaliste vienmēr būs karaļa Johana drošs balsts, — pans Vilēms kareivīgi sacīja.

—    Tu tā domā? Bet viņam taču nav uz ko šeit balstīties. Es viņu tagad attaisnošu, teikdams — kā karalis varēja nodrošināt valstī kārtību, ja viņam te nepieder neviens vienīgs cietoksnītis?

—    Viņš par tiem nelikās ne zinis, cietokšņus lēti izpārdodams. Un nodokļi! Sarunās ar mums karalis atkārtoja vienu un to pašu: «Dodiet! Samaksājiet! Maksājiet atkal!»

Kārlis no Itālijas laikiem zināja, cik nepateicīga ir cīņa ar bagāto augstmaņu varu. Bet viņš arī atminējās tēvoča Balduīna pamācību, ķa mieru valstī sargā spēcīgi garnizoni aiz stipru cietokšņu mūriem. Kārlis meklēja pieeju atsevišķiem paniem, prata novērtēt Rožmberkas Petra tiesību zinības un atdeva viņam atpakaļ karaļa Johana atņemto novadu tiesas augstākā kambarkunga titulu. Janam Volekam Kārlis solīja bīskapa krēslu. Viņš piespieda Vecpilsētu un dažus bagātus klosterus dot ziedojumus, darījumos ar galvotājiem laizdams darbā lūgumus un draudus, kā arī stingri apdomāja jebkuru maksājumu.

—    Man nenāk ne prātā šeit staigāt klupus krišus pa drupām, — Kārlis teica Vilēmam no Landšteinas. — Es tev ticu un tādēļ gribu uzticēt karaliskā īpašuma pārraudzīšanu. Lūdzu, dabū rokā visus manus parādniekus un iekasē man pienākošos parādus līdz pēdējam grasim. Es gribu atpirkt mūsu ieķīlātos cietokšņus. Tēvs, sprukās ibūdams, ņēma, cik kurš piedāvāja. Tagad mums jāmaksā nejēdzīgi daudz. Taču es nezinu cita ceļa karaliskās varas nostiprināšanai, un bez tās kārtība valstī neatgriezīsies. Vai tu esi ar mieru pieņemt apakškambarkunga vietu?

Vilēmam izdevās savākt vismaz tik daudz naudas, lai Kārlis varētu atpirkt Loketu un Kršivoklātu, vēlāk Pīseku un Zbirohu, kā arī Telču un Veveržī Morāvijā.

Pārvākdamies no mātes bijušās mājas uz jaunu mitekli, Kārlis sacīja, ka sāk jaunu posmu savā valdīšanā.

«Liktenis ir devis man uzdevumu,» viņš atkārtoja. Mātes garīgā klātbūtne valstī viņam apliecināja, ka viņš ir nokļuvis īstajā vietā. Kārlis uzskatīja par pašsaprotamu to, ka ir dieva izredzētais, un centās rīkoties tā, lai šis neizdibināmais spēks būtu apmierināts. Vai satraucošais sapnis Terencas ciemā karstajā augusta naktī nebija saistīts ar kādas augstākas varas pieskārienu? Tolaik visi apkārtējie dzīvoja vienos priekos, skaistas sievietes mainījās viņu gultās… No kurienes gan varēja atskanēt šī augstā eņģeļa balss, ja ne no turienes, no kurienes tiek vadīta izredzēto dzīve? Arī svētajam Augustīnam sapnī bija parādījies eņģelis, likdams nodot ziņu mātei. Un kā bija ar notikumu Redžā? Vai debesu vara nepasargāja viņu pret sazvērniekiem, kuri nakts mises laikā centās iedvest sev drosmi? Viesulis izrāva mācītājam no rokām dievmaizīti un nosvieda pie kājām tam, kurš vadīja sazvērestību — Marsilijam di Rosi. Pēc tam neviens vairs neuzdrīkstējās turpināt intrigas. Saprotams, ka pār mums nevalda labie spēki vien. Arī velns cīnās par cilvēka dvēseli, parasti iemiesojies ļaunos cilvēkos. Tādi turēja savā varā karali Johanu un arī viņu, Kārli, gribēja ievilkt grēku dūksnājos. Taču sapnis Terencā bija ietekmīgāks par īstenību. Cik viegli zaudēt spēkus, nododoties izpriecām ar izlaidīgām un pērkamām sievietēm! Bet cik rūgts trieciens nāca pēc tam! Un garam trūka skaidrības, kas nepieciešama cīņai vai sarunām ar cilvēkiem.

Kārlī nobrieda pārliecība, un viņš deva pats sev atturības zvērestus.

Tādu viņu atrada Blanša, kad ieradās Prāgā, un viņi pa īstam kļuva vīrs un sieva. Kārlis atklāja, ka iespējams būt laimīgam mīlestībā un ka lielas jūtas vēl pastiprina mīlas radīto saldkaisli.

Veselu nedēļu turpinājās par godu Blanšai rīkotās svinības. Blanšai bija labs raksturs, un viņa centās izprast Kārļa stāvokli. Līdzīgi viņam Blanša ticēja, ka priekšlai- čīgā uzkāpšana valdnieka tronī ir notikusi ar dieva gribu. Prāgas iedzīvotāji bija sajūsmināti, ka viņu Hradā atkal mīt jauna un skaista sieviete; uz Kārli liktās cerības viņi veltīja arī Blanšai. Jaunais valdnieks viņiem bija tuvs pēc rakstura — Kārlis karsti mīlēja māti un bija iemīlējies arī savā līgavā. Kad Blanša devās uz pilsētu, visi jau pa gabalu viņu sveicināja, nesa viņai klāt bērnus un apveltīja ar ziediem.

—    Tevi šeit mīl, es to zinu, — Kārlis iepriecināts teica. — Bet būtu laiks sūtīt projām franču galminiekus.

—    Tu par to esi pilnīgi pārliecināts? Vai tu jau labi saproties ar čehiem?

—    Man patīk viņu kvēlā mīlestība uz savu zemi, — Kārlis piekrita. — Atkal no jauna mācīdamies čehu valodu, es it kā uzņēmu sevī arī viņu domāšanas veidu.

Nebija viegli tobrīd sadabūt divus tūkstošus sudraba marku — tik daudz maksāja Blanšas svītas aizsūtīšana.

—    Vai tu nevari uzlikt kādu nodokli? Ja jau viņi tevi mīl, kā var nojaust…

—    Man jāturas pie tā, ko apsolīja tēvs. Un tas būtu — nepiespiest nevienu dienēt armijā aiz robežas, neuzaicināt valdībā ārzemniekus …

—    Bet šeit es varēšu parunāt tikai ar tevi vien.

—    Gan jau valodu iemācīsies. Manis dēļ taču tu to vari izdarīt?

Taču drīz vien Prāga, kas līdz šim bija dziedājusi tikai slavinājumus, parādīja citu seju.

Dzirdēdama mežonīgu zvanīšanu, Blanša izgāja uz ielas un redzēja garīdznieku procesijas un mūku barus; ksendzi lauza baznīcās sveces un lādēja minorītus un dominikāņus; mūki, nokļuvuši līdz altārim, padzina ksendzus, izcēlās asiņaini kautiņi. Citkārt ielu krustojumā bariņš sieviešu klausījās aizrautīgu mūka runu, kādā vietā Blanšu gandrīz nogāza no kājām satrauktu vīriešu bars, vajādams pārbiedētu cilvēku ar kapuci galvā. 'Skanēja lamas čehiski un vāciski.

—    Ak tu, viltus spēlmani! Laulības pārkāpēj! Slepkava!

Atgriezusies Hradā, Blanša ar izbrīnu un bailēm prasīja Kārlim; — Kāda tā tava čehu tauta ir? Francijā par baznīcas lietām rūpējas vienīgi garīdzniecība.

—    Šejienieši domā, līdz paši tiek skaidrībā…

—    Un tu ļausi, lai viņi cits citam nolaiž asinis?

—    Es vēlētos, lai viņi salīgst mieru. Galu galā te runa nav ne par ko citu kā par ienākumiem no slimnīcām, bērēm … Tie ir kautiņi naudas dēļ.

—    Un kurā pusē esi tu?

—    Es? Es esmu kopā ar savu aizstāvi, svēto Vāclavu. Lai arī es atteicos no viņa vārda, tomēr palieku tam uzticīgs.

—    Viņa kapavieta ir nabadzīga.

—    Es pavēlēju izliet sudraba skulptūras tās izgreznošanai. Taču vispirms jārūpējas par dzīvajiem. Paskaties! — Viņš pieveda Blanšu pie sava skatu laukuma. — Prāga ir skaista pilsēta. Tai cauri tek upe, tā atrodas labā vietā, tajā mīt darbīgi cilvēki. Viņu rokās Prāga reiz uzplauks.

—    Tāltālā nākotnē.

—    Varbūt mums izdodas tuvināt šo nākotni.

— Karalis ir tavs tēvs. Tas ir atkarīgs no viņa.

Karalis Johans sūtīja uz Čehiju vienu vienīgu ziņu — ka viņam vajadzīga nauda. Līdzšinējie karaļa plāni bija izjukuši. Brabanti no karaļa sargāja Francija. Itāliešu kardināli apvainoja vecīgo pāvestu Jāni XXII ķecerībā — viņš esot atļāvies apgalvot, ka dvēseles nonākšot ellē tikai pēc pastarās tiesas, nevis uzreiz pēc nāves. Bavārijas Ludvigs saprata, ka viņa pretinieks ir novājināts; viņam iepatikās doma, ka viņš būs tā koncila priekšsēdētājs, kurš gāzīs pāvestu no troņa. Savus rakstiskos solījumus par atteikšanos no amata Ludvigs gluži vienkārši pasludināja par viltojumiem.

—     Nu, vai es neteicu? — Kārlis atgādināja. — Ne velti viņu saukā par Diftongu — divmēli.

Luksemburgas Johans slīka parādos, un viņam neatlika nekas cits kā meklēt glābiņu izdevīgās precībās. Viņš jau gan agrāk bija vedis sarunas ar Hābsburgiem par bijušā Romas karaļa Fridriha meitas Elizabetes roku, taču, kad atklājās, ka viņai ir dilonis, pieprasīja pāvestam laulības aizliegt it kā radniecības dēļ. Pa to laiku ar dāvanām un turnīros pasniegtām lentēm viņa labvēlību ieguva Beatrise, Burbonu hercoga Luija meita. Lai pilnīgi neaizsprostotu sev ceļu uz Hābsburgiem, Johans piedāvāja trīsdesmit trīs gadus vecajam atraitnim hercogam Oto savu meitu Annu, vienu no dvīnītēm, kas bija piedzimušas Eliš- kai trimdai laikā. Viņš aizsūtīja vienpadsmit gadus veco meitenīti no Luksemburgas uz Prāgu un lika Kārlim sarīkot kāzas. Tās arī notika Znojmo 1335. gada februārī.

Vēl pirms tam — decembrī — nomira Jānis XXII, atstādams līdz galam neatrisinātus ticības strīdus par elli un lielo pāvesta galmu. Tas bija viņš, kurš pārvērta baznīcu par valsti valstī. Pēc Jāņa XXII tronī nāca francūzis no dienvidiem, cistercietis, saukts par «balto bīskapu», viņš pieņēma Benedikta XII vārdu; bija zināms, ka pirmām kārtām viņš mīl labi paēst un iedzert, bet noteikti, nav tik nesamierināms kā viņa priekšgājējs. Bavārijas Ludvigam tādējādi radās jaunas izredzes.

Karalim Johanam neatlika nekas cits kā mesties turnīros, lai sadziedētu ievainoto patmīlību. Taču Parīzē Johanu bīstami ievainoja un viņu samīdīja zirgi, tādēļ vajadzēja palikt gultā. Un tur viņu sasniedza nākamā šausmu vēsts. Izrādījās, ka Johana Heinriha laulības ar Karintijas Margaritu ir bijis veltīgs manevrs. Karintijas Heinrihs aprīlī bija miris — kapelā, kur bija slēpies no velniem, kas viņu pēdējā laikā vajājuši; viņa kliedzieni atskanējuši pat no zārka. Johans Luksemburgs domāja, ka mantiniece būs Margarita un līdz ar to viņa dēls; taču vēl pirms bērēm kā Parīzi, tā Prāgu sasniedza satriecoša' ziņa, ka Bavārijas Ludvigs uzņēmies uz sirdsapziņas kārtējo nodevību. Jau pirms četriem gadiem viņš bija noslēdzis slepenu līgumu ar Hābsburgiem, ka atņems Margaritai mantojumu, lai to kopīgi sadalītu; nu tas bija noticis. Slepenā vienošanās tomēr vispirms vērsās pret Luksemburgu dzimtu.

Sos drūmos notikumus nevarēja līdzsvarot vienīgais prieks — 1335. gada 24. janvārī Blanša dāvāja dzīvību pirmajam Kārļa bērnam. Tā bija meita, un viņu nosauca tajā laikā iemīļotajā vārdā — par Margaritu.

Vissmagākajā brīdī karalis Johans atkal atcerējās Čehiju. Un tā nu tika gatavota tēva un dēla pirmā tikšanās kopš viņu šķiršanās Pārmā — karaļa Johana pirmā vizīte pēc diviem Kārļa valdīšanas gadiem.

Velhartices pans Bušeks, kuru Kārlis bija iemīlējis viņa sirsnīgās dabas dēļ, izrīkoja kalpus — tie ritināja vaļā paklājus un kāra tos pie saplaisājušajām sienām, vāca kopā galdus un krēslus, piestiprināja karodziņus.

—    Viņš jau slikti redzot, — piezīmēja Vilēms no Landšteinas, staigādams pa zāli.

—    Es uz to vis nepaļauj os, — pans Bušeks ironiski pasmējās. — Viņš ar savu vienīgo aci redzot cilvēkam cauri.

—    Vai tu viņu slavē vai baidīdamies tā runā?

—    Kas tad man? — Bušeks brīnījās. — Es taču Merānā nebiju.

—           Bet tu esi Kārļa cilvēks. Tu domā, Jans atbrauks nokārtot vecus rēķinus? Es viņam stāstīšu patiesību.

—           Tu vari to darīt. Taču turi zirgus pie vārtiem — un drošības dēļ vienu kāju kāpslī. Karalis Johans gan vēlas taisnību zināt, bet necieš to.

Hradā visi bija uztraukušies. Viņi jau sen zināja, ka karalis ir garastāvokļa cilvēks ar strauju dabu.

Kārlis staigāja starp galminiekiem un smaidīja, bet arī pats jutās satraukts. Šodien viņš pat pie Blanšas nebija iegājis, lai padraiskotos ar Margaritu, jo vajadzēja veltīt brīvu brīdi Samuelam Šaca kungam — viltīgam un pieredzējušam tirgotājam, kurš ne vien Prāgā, bet arī Venēcijā vai Londonā jutās kā savās mājās un pārdeva ne vien preces, bet arī vērtīgas ziņas.

—           Šodien man nav daudz vaļas tenkām, — Kārlis viņam teica.

—    Tās nav tenkas, kungs, ar tavu brāli ir slikti.

—    Nu tad runā!

—           Viņam un sievai jau palicis vairs tikai gabals Tirolē. Visas pārējās zemes ķeizars atdevis Hābsburgiem Es pats savām acīm redzēju, kā Oto dod solījumu karintiešu zemniekam. Viņiem tur tāda paraža.

—   Vai mana māsa Anna nebija kopā ar Oto?

—           Es viņu neredzēju. Ķeizars karali Johanu nomelno. Johans it kā esot uzstājis, lai ķeizars atsakās no troņa.

—           Un pats lūdza viņu aizlikt kādu vārdiņu pie pāvesta. Vai tu, Šaca kungs, domā, ka ķeizars gatavojas karagājienam?

—           Es zinu vienīgi to, ka ķeizars izsūtījis delegāciju ar dāvanām Polijas karalim Kazimiram un piedāvājot Kazimira meitai savu jaunāko dēlu.

—           Tātad viņš meklē sabiedrotos kara gadījumam. Mums ir jārīkojas. Paldies tev, Šaca kungs, tu esi nopelnījis atalgojumu par savu darbu. Vai ar manu brāli Tirolē tiki runājis?

—          Garām ejot. Viņam nenesās prāts uz runām, izskatījās tāds nomākts.

—    Vai tu zini, kādēļ?

—           Viņam nesaskaņas ar sievu. Krogos runā, ka viņš nekam nederot, — piedod, augstība.

—    Runā vien!

—           Arī Margaritu viņi neliek mierā. Zini, kā viņu visur saukā? Par Maultašu*.

—    Tas viņas lūpu dēļ?

—    Var jau būt. Bet, — Šacs noslēpumaini pasmaidīja, — saka: kādas sievišķim lūpas, tāda arī… Un Margarita jau nu varētu norīt jebkuru, — viņš smējās.

—    Tu zini visu, un tas ir labi, — Kārlis sacīja, atvadīdamies no viņa. — Aizej pie manas kases pārziņa. Uz kurieni tu brauksi tagad?

—    Uz Franciju. Varbūt arī uz Londonu.

—    Tad pēc tam dod kādu ziņu!

Kārlis mudīgi soļoja tālāk un vēroja, vai viss ir sagatavots, kā pienākas. Virs krēsla galda galā kalpotāji stiprināja lielu čehu lauvu. Kārlim vajadzēja nemitīgi domāt par ķeizara bildinājumiem Polijā. Luksemburgas Johans joprojām paturēja titulu «Polijas karalis», ko bija saņēmis mantojumā no Vāclava II. Bet vai tam bija kāda jēga? Tas šķita tikai tukšs vārds bez jebkādas varas un Kazimiram noteikti bija kā dadzis acīs. Arī Ungārijas karalis Kārlis Roberts reiz kādā vēstulē par to brīdināja Kārli un pat pieteicās par šķīrējtiesnesi šā jautājuma atrisināšanai. Kārlis labprāt būtu konsultējies ar galminiekiem, taču bailes no karaļa Johana pašlaik likās paralizējušas viņu domāšanu.

—    Ja mēs pavērtējam šos divus gadus, — Rožmberkas Petrs skaļi sprieda, — tad Kārlis faktiski ir mūs pievīlis.

—    Tu domāji, ka viņš būs paklausīgāks? — Vilēms viņam vaicāja.

—    Viņš neļāva sevi vadīt, neļāva dot padomus Un tagad atbrauks karalis Johans — viņš mums pārmetīs… Kā ar to visu tiksim galā?

—    Tu gribi sūdzēties karalim par viņa dēlu?

—    Es jau nu negribu, ka man plēš deviņas ādas šā jaunekļa ietiepības dēļ.

Sarkanā Luksemburgu lauvene pievienojās sudrabotajam čehu lauvam. Atskanēja taurētāju fanfaras, un kalps uz kāpnēm sauca, ka viņa augstība Čehijas karalis Johans n nācis Hradā.

Visus, kuri nepacietīgā satraukumā gaidīja karali, pārņēma svina stingums.

Četrdesmit gadu vecumā Luksemburgas Johans jopro- jām bija vīrišķīgs un slaids, vienīgi melnais apsējs pār slimo aci norādīja uz viņa' kaiti, toties veselā acs pauda pieaugošu ziņkārību. Karalis izlikās nemanām pārvērtības

Hradā, ar skatienu viņš urbās sagaidītāju sejās — tie steidzīgi zemojās un sveica viņu.

Kārlis sagaidīja viņu uz sliekšņa, nokrita ceļos un noskūpstīja karalim roku. Tuvāk stāvošie ievēroja, ka karalis pavīpsnā, it kā sacīdams: «Komediants!» Nenoteiktības brikšņos sagaidītājiem pavīdēja taciņa, parādīdama, kā uzvesties, ko teikt un ko noklusēt. Karaļa lūpu sašķobīša- nās un raupjā cimda pieskāriens visvairāk pavēstīja Kārlim. Vēl pirms brīža viņš bija pārliecināts, ka tēvs atbraucis viņu norāt. Tagad Kārlis saprata, ka Johans viņu neapšaubāmi izzobos. Katrā Johana kustība izpaudās augstprātīgs pārākums.

Galminieki visi kopā veda karali uz jaunajām istabām. Šeit bija bīskaps Arnošts, Rožmberkas, Landšteinas un Dubes pani.

— Šo pils spārnu mēs pabeidzām atjaunot tikai pirms nedēļas, —• Kārlis piezīmēja.

—    Tev nevajadzēja pūlēties. Es neuzturēšos šeit ilgi.

—    Es gribēju, lai tev būtu pienācīga apmešanās vieta.

—    Vai tikai tu vairāk nedomāji par sevi? Tevi ļoti aizrāvusi iespēja turēt pašam savu galmu. Vai tev tam pietiek naudas?

«Tas jau bija sagaidāms,» pani nodomāja. «Un karalis vēl pat iāgā nav apsēdies.»

Pēc pana Bušeka mājiena kalpi steidzīgi lēja vīnu sagatavotajos kausos.

—> Visu, ko esmu dabūjis, tēvs, es izdevu ieķīlāto cietokšņu izpirkšanai, — Kārlis atbildēja uz jautājumu.

Rožmberka izskats nevienam neļāva šaubīties par to, ka viņš nolēmis spēlēt vadošo lomu, — arī parādos iestidzis karalis ir karalis, un ir labi iegūt viņa labvēlību. Ar tēlotu atzinību viņš paslavēja Kārli:

—    Markgrāfs izrāda ārkārtīgu darbīgumu! Viņš iet uz savu augsto mērķi, kaut arī mēs viņu brīdinām par to, ka kase tukšojas.

Taču Johans neņēma vērā viltus uzslavu; karalim jau bija pietiekama pieredze attiecībās ar čehu paniem. «Tie joprojām ir tādi paši vampīri kā toreiz, kad piespieda mani apzvērēt, ka neuzlikšu nodokļus, ja nu vienīgi savu bērnu precību dēļ.» Viņš domāja: «Viņi vienmēr ir gribējuši pārtrumpot mani viltībā.» Tāpēc Rožmberku pārsteidza karaļa uzbļāviens:

•— Un kam radās tā doma iesēdināt viņu manā tronī?

Šeit bija visi Merānas sazvērnieki, un viņi nevarēja paļauties uz to, ka Johans būs aizmirsis viņu vārdus. Karaļa balss tonis bija tik ass, ka satrūkās pat trulais karotājs Vilēms no Landšteinas:

—           Augstība, valsts bez valdnieka bija kā ķermenis bez galvas. Mēs vēlējāmies valsti saglabāt tev.

—           Kurš gan cits labāk par tavu dēlu būtu ielāgojis jūsu dzimtas valdīšanas tradīcijas? — Ļipas pans piebilda.

Un Rožmberks, kā vienmēr, uzlika punktu uz «i»:

•— Mēs svēti ticējām, ka Kārlis pildīs vienīgi tavu gribu!

Kārlis jau paredzēja, ka nesaņems atbalstu no paniem attiecībās ar karali. Un kāpēc lai saņemtu? Viņš taču nebija attaisnojis panu cerības, un viņi savukārt nepildīja sākumā bagātīgi kaisītos solījumus. Tāpēc arī Kārlis nebija pārsteigts.

Johans tikai atmeta ar roku, kā mušas atgaiņādams, un ar skatienu atrada Kārli. «Mēs jau viņu pazīstam,» vēstīja karaļa acs.

—           Vai viņi izpildīja savu solījumu? — Johans indīgi vaicāja. Kārlis atzīsies, ka ir vīlies, un viņš varēs pasmieties par dēlu.

Atbilde visus pārsteidza: — Nevaru sūdzēties.

Kārļa teiktais jo sevišķi pārsteidza panus. Viņš taču tos nostādīja savā pusē. Tas bija augsti vērtējams — bet karaļa priekšā? Johana ironija pazuda, un viņš vai uzsprāga aiz dusmām, kas viņā virda jau no pirmajiem soļiem uz čehu zemes.

—           Bet es esmu neapmierināts! Kāpēc tu nesagaidīji mani uz robežas?

-— Tu netiki man ziņojis, kad un pa kuru ceļu brauksi.

—           Vai tad tev nav pietiekami daudz spiegu, kas varēta to noskaidrot?

—    Ir gan, bet viņiem bija cits darbs.

.— Ak šitā? Un ko tad tu tik svarīgu darīji?

—           Rakstīju šo te. — Kārlis pasniedza tēvam rulli, kuru tikko bija atnesis rakstvedis.

Johans paķēra rakstu rulli un centās izprast uzrakstīto.

—           Tu mūžīgi kaut ko raksti, — karalis burkšķēja, — lai tikai visi zinātu, ka māki rakstīt. Vai tas adresēts karalim Kazimiram? Kādas tev darīšanas ar viņu?

—           To viņam raksti tu. Ar šo vēstījumu tu atsakies no Polijas troņa.

— Tu esi jucis! — Johans iesaucās un, nelikdamies ne zinis par to, ka visi galminieki skatās, nikni nosvieda rulli zemē.

—     Es paredzēju, ka tu būsi dusmīgs, — Kārlis ar skumju izpratni sacīja. — Žēl. Ar šo vēstuli tiktu atrisināti daudzi jautājumi.

—    Tu man ātri izskaidro, ko tu ar to domā, — karalis Johans pavēlēja.

—    Mums vajadzīgi sabiedrotie, un mēs tos nedrīkstam atstāt Bavārietim. Atteikdamies no Polijas karaļa titula, kurš tik un tā tev neko nenozīmē, tu iegūsi Kazimira pateicību. Viņš noteikti atstās tev Silēzijas lēņus — un piedevām vēl maisu ar sudrabu… Ungārijas Kārlis Roberts varētu apliecināt tev to pašu. Arī viņam šis nolīgums ir svarīgs.

Johans domāja ātri: viņš acumirklī saprata Kārļa centienus un atzina, ka dēlam taisnība. Tomēr uzslavu viņam neizteica.

—    Tur ir viena kļūda. Vai Kazimirs jau apsolījis savu meitu ķeizara dēlam?

—    Nē, tas vēl nav noticis.

Tas, ka karalis parakstīja vēstules kopiju, atstāja lielu iespaidu uz galminiekiem. Tādējādi apstiprinājās Kārļa spēja paredzēt notikumu gaitu. Daži muižnieki mudīgi centās izrādīt viņam savu padevību, taču citi gāja tālāk pa ceļu, ko viņiem piedāvāja Johana greizsirdība un iekarsība: it kā nejaušiem vārdiem viņi brīdināja karali par Kārļa godkāri:

—    Viņš ir pelnījis jaunā karaļa titulu, tik uzcītīgi darbodamies tavas varas labā.

Johans kļuva uzmanīgs, un viņa uzacis saraucās.

—    Vai viņš tika runājis par tādu iespēju? Vai teica, ka gribētu kļūt par jauno karali?

—     Nē, nē, to nekad. Taču viņš vienmēr rīkojas patstāvīgi, gaišība, it kā tu vairs nekad netaisītos atgriezties Prāgā. Bet mēs gaidām tevi, gaišība, mūsu darbi ir tevis svētīti.

No karaļa straujajām kustībām, viņa lādēšanās ne par šo, ne par to, no tā, kā viņš dzēra lieliem malkiem no kausa, varēja nojaust, ka sēkla sēta auglīgā augsnē. Piepeši Johans piecēlās un neatvadījies iegāja savā guļamistabā.

* *

Kad karalis pamodās, jau bija nakts; un tomēr viņš aizsūtīja kambarsulaini pēc dēla. Kārlis atnāca neprotestēdams, viņš pazina tēva ieradumus.

—    Tu nebrīnies, ka es liku tevi pamodināt?

—    Nē. Ar ko sāksim?

—           Tu man te nospēlēji skaistu teātri. Viņi apbēra tevi ar zeltu, vai ne?

—           Man žēl, bet uz to tu neceri, Sie kungi prot tikai solīt. Ja šeit nebūtu viens otrs Pršemisliešu vecais kalpotājs, tad pat latiņas jumtu labošanai laikam būtu jāstiepj man pašam.

Karalis ielēja dēlam glāzē vīnu. Viņš gribēja radīt labvēlīgāku gaisotni.

—    Kāpēc tu stāstīji, ka es atsūtīju tevi uz šejieni?

—           Man likās, ka tev tas būs patīkamāk. Galu galā, — Kārlis pasmaidīja, — visi spriež, ka tas bijis viens no taviem visprātīgākajiem rīkojumiem. Noteikti labāks nekā tie līgumi ar ķeizaru.

—    Kāpēc tu tā domā?

—           Ķeizaru ir nolādējis pāvests, un lāsts var nākt arī pār tavu galvu.

—           Aplamības. — Johans strauji atmeta ar roku. — Es no pāvesta nebaidos.

—           Bet rēķināties ar viņu tev vajag — tāpat kā ar vēju, ar lietu, ar aukstumu. .. Atceries Vāclavu II.

—    Kas tad ar viņu notika?

—           Vāclavam bija trīs kroņi. Un bez pāvesta viņš paspēlēja visu.

—    Tu studē Čehijas vēsturi?

—    Kādēļ gan nemācīties no vecām kļūdām?

—           Tad tāpēc tu braukā uz Zbraslavu? Tur jau esot iedubušas bedrītes no tavas tupēšanas uz ceļiem.

—           Vai tas arī kādu traucē? — Kārlis pabrīnījās. — Uz turieni es braucu lūgties, lai māte tev piedotu tavas pārestības.

Karalis kļuva sarkans, un seja viņam noraustījās.

—           Es? Bet varbūt viņa darīja pāri man? Par dumpi pret karali visur pasaulē jāsamaksā ar galvu.

—           Toreiz tu meklēji sazvērestību tur, kur no tās nebija ne vēsts. Vai tu redzēji Margaritas aukli? Vai tu pazini viņas rokas? Jā, tā ir Ģertrūde. Tu liki viņu mocīt, lai viņa atzītos, vai es esmu piedalījies intrigās pret tevi. Man bija pieci gadi.

—    Tu runā aplamības. Toreiz bija runa par tavu māti.

—    Tu salauzi mātes sirdi, likdams mani aizvest.

—           Tu biji mātes ierocis. Man vajadzēja izraut to viņai no rokām.

—    Viņa metās tavā priekšā uz ceļiem, lūdza tevi…

Johanu pārņēma atmiņas, šoreiz viņš iztika bez dusmu

izvirduma.

—           Viņa bija lepna. Māte mīlēja mani, bet reizē. arī nicināja, lai arī kurš kura priekšā mēs metāmies uz ceļiem — es viņas vai viņa manā …

Johans mīlēja Elišku un ienīda Kārļa brūnās acis — tās atgādināja viņas skatienu. Pēkšņā jūtu uzplūdā karalis pievilka dēlu sev klāt un maigā balsī atklāti sacīja:

—           Čehu pani, Kārli, bija arī pret viņu. Iemācies taču beidzot domāt kā karaļa dēls. Tu esi uzķēries uz viņu makšķeres. Bet ņemsim un kopīgi pārmācīsim panus. Vai tu gribi atkal vadit mūsu armiju uz Itāliju?

Kārlis priecājās, ka tēvs metis pie malas ierasto bardzību, bet gribēja izmantot šo apstākli, lai pārliecinātu viņu par šādu kondotjerisku* sapņu veltīgumu.

—           Vai tu atceries, ko ļaudis mums sauca, kad iebraucām Lombardijas pilsētās? Nost karu, nost nodokļus! Viņi svieda mums puķes. Bet mēs — ar ko mēs viņiem atbildējām? Ar nodokļiem un karu. Tur mums ir ienaidnieki uz dzīvību un nāvi.

—           Met savas pamācības pie malas! — Johans atstūma dēlu. — Es vēl neesmu pavisam akls. Vai tu zini, cik viegli es ieguvu varu Itālijā?

—    Zinu. Bet tava valdīšana tur ilga tieši vienu ziemu.

Tas Johanam jau šķita par traku.

—           Ciet klusu, — viņš iebļāvās, — vai arī es pakustināšu mazo pirkstiņu — un tu zaudēsi visu, arī šo savu titulu! Kas tu pēc tam būsi? Kas? Nekas!

—           Tev taisnība. — Kārlis rūgti pasmaidīja. — Nekas. Vienīgi Čehijas Kārlis! Tā savos pamfletos mani saukā Bavārijas ķeizars Ludvigs.

—           Vai viņam nav taisnība? — Karalis ar tēlotu vieglprātību paraustīja plecus.

—           Tu droši vien vari iedomāties, cik daudz pūļu man prasīja vismaz dažu cietokšņu izpirkšana. Man vissvarīgākie šķita Kršivoklāta un Loketa. — Kārlis palūkojās uz tēvu tā, lai viņš saprastu.

Johans viņam padraudēja, taču balss skanēja labvēlīgi:

—    Uzmanies, lai es nepapildinu tavas atmiņas ar kādu trešo cietoksni!

Kārlis priecājās, redzēdams tēvu smaidošu.

—    Ar kuru tad? — viņš iesmējās. — Tev jau vairs neviens nepieder.

—    Pietiktu tikai pakustināt mazo pirkstiņu… — Johans atkārtoja.

Viņa vārdos — vai tie skanēja draudīgi, vai šķita pa jokam teikti — jaudās saspīlējums. Tomēr abi zināja, ka ir atkarīgi viens no otra. Kārlim bija vajadzīga tēva uzticība, bet karalim — dēla popularitāte, lai varētu no valsts izspiest jaunu nodokli.

Beigu beigās abi vienojās, ka kopā brauks uz Trenčīnu tikties ar Kārli Robertu, lai kopīgi apspriestu varbūtējo savienību aizsardzībai pret Hābsburgiem. Tur Johanam arī radīsies iespēja galīgi atteikties no Polijas karaļa titula.

Tajā pašā laikā Brno izdzisa Elžbetas Reičkas dzīvība; šī sieviete bija atnesusi Polijas kroni uz Čehiju.

Viņas pēdējais netiešais novēlējums bija Silēzijas lēņi un divdesmit tūkstoši marku, kuras karalis Johans ieguva par savu žestu, kā jau Kārlis bija to paredzējis.

1336. gada janvārī Prāgas Hrads uzņēma citu augstu viesi. Atbrauca Johana jaunā sieva Beatrise. Blanša aizbrauca viņai pretim līdz pat Hebai, sirds dziļumos cerēdama, ka sievas ierašanās mainīs uz labo pusi Johana svārstīgo garastāvokli, un priecādamās par sagaidāmo iespēju dzirdēt franču valodu no sievietes mutes. Taču arī pie čehu valodas viņa jau bija pieradusi un vairs neturēja Kārli aizdomās par to, ka vārdus «Petršīna», «Kršivoklāta», «Pršemislieši» viņš izgudrojis sievas ķircināšanai.

Satiekoties sievietes apkampās, un Beatrise paziņoja, ka Blanša viņu ar sirsnīgo sagaidīšanu aizkustinājusi. Taču tālāk viņas runa bija viena vienīga sūdzēšanās. Sniegs esot bijis dziļš, zirgi stiguši kupenās, sals tāds, ka sprakstējis vien, un lāpas dzisušas vakara vējā. Tumsā bija dzirdama vilku gaudošana, un aukstums spiedās cauri pat biezajiem kažokiem, kuros Blanša un Beatrise bija satuntuļotas, sēdēdamas ragavās.

—     Kā tu šeit vari dzīvot? — Beatrise šausminājās. — Ko tu vēl brīnies, ka Johans grib dzīvot Itālijā? Tur ir zilas debesis un karstums tāds, ka asinis verd!

—    Arī Luksemburgā tagad ir ziema, — Blanša aizrādīja.

—    Tev šeit jāsagaida pavasaris.

—           Tik ilgi es šajā tukšajā vietā neizturēšu. Kādam vienmēr jāskūpsta sieviešu pleci — vai nu vīrietim,.vai saulei. Un es lai ļautu novilkt no tiem drānas šajā suņa aukstumā?

—           Galvenais, lai sirdī nebūtu aukstuma, — Blanša attrauca, juzdamās aizskarta.

Pilī kamīni dvašoja karstumu, bet pāris soļu nostāk aukstums atkal skrēja viņām pār kauliem. Saltums dvesa no katra vārda, kuru savā augstprātībā teica Beatrise; no sejas viņai nenozuda nicīga pārākuma izteiksme.

Vienīgi tad, kad Blanša viņai palepojās ar mazo Margaritu, Beatrise ārēji it kā atmaiga.

—    Viņa ir skaistule! Vai uzvedas arī labi?

—           Margarita nu jau var gulēt bez pārmetumiem, ka nav puika. Un Kārlis par meitu vairs nesaka «viņš»-.

—           Mēģini taču saprast to, ka visi tēvi vispirms gaida dēlu. Vai tavai meitai jau ir precinieks?

— Kārlis jau meklēja Margaritai precinieku, kad viņa vēl nebija nākusi pasaulē.

No muižniekiem tikai Petrs no Rožmberkas varēja brīdi pasildīties Beatrises kundzes labvēlības saulītē; par piemiņu viņš jau pirmajā tikšanās reizē uzdāvināja Beatrisei tik varenu gredzenu, ka viņa pat nespēja saliekt zeltneša locītavu, turklāt gredzens bija smags kā svaru bumba.

Pārējie pani viņai veltīja vienīgi dziļu paklanīšanos, un viņu sievām smaidi sastinga uz lūpām, ieraugot Beatrisi, tādēļ par Rožmberku viņa iztaujāja ar kāpinātu ziņkāri.

—           Viņš ir bagātāks par tevi! — Beatrise pārmeta Johanam.

—           Iespējams, — Johans pamāja. — Mēģini iekarot viņa labvēlību, jo Rožmberki mēdz precēties ar karaļu atraitnēm, lai nabadzītes mazliet atkoptos.

Rožmberkas Petrs labprāt izskaidroja, kā tas noticis, ka Tešīnas Viola, Olomoucā noslepkavotā Vāclava III atraitne, klostera vietā izvēlējusies Krumlovas pili.

Beatrisei iepatikās pēdējā Pršemislieša vārds.

—           Tas skan labi. Ja mums būtu dēls, arī viņu varētu nosaukt par Vāclavu.

—           Vāclavs man jau ir, — Johans iesmējās. — Tas ir Kārlis.

—    Tavā galmā valda sajukums, — viņa ironizēja.

—  Tavu dēlu sauc par Vāclavu — bet īstenībā viņš ir Kārlis.

Tu esi Čehijas karalis — bet Prāgā valda Morāvijas mark- grāfs. Pilī līst iekšā lietus — bet šis gredzens maksā…

—- … maksā vienu, nodevību, vienu galvu, — karalis ļauni piebilda.

Rožmberks ātri apsvēra, kādu dāvanu viņam vajadzēs pievienot gredzenam.

Kārļa un Beatrises starpā no pirmā mirkļa valdīja saspīlējums.

—    Kāpēc tu neatbrauci uz mūsu kāzām? — viņa pārmeta Kārlim, satiekoties ar viņu pie vakariņu galda.

—    Laikam ielūgums kaut kur bija noklīdis, kundze, — Kārlis izaicinoši atbildēja.

—    Ciet klusu 1 — Johans viņu apsauca. — Tu tikpat būtu aizbildinājies ar daudzajiem darbiem. Svinības ilga veselu nedēļu — ko gan Čehija būtu iesākusi bez tevis? — viņš ironiski piebilda.

Kārlis nemeklēja atbildi. Viņš skatījās uz Beatrisi, uz viņas šaurajām lūpām, zem smailās aubes gaistošo gludo pieri. Viņa sēd blakus tēvam Kārļa mātes vietā. Kāda gan tagad būtu viņa dzīve, ja māte nebūtu nomirusi? Vai viņa būtu šeit kopā ar visiem? Naiva, smeldzoša doma.

Beatrise arī pētīja Kārli bāli zilām, caururbjošām acīm. Viņš nav līdzīgs Johanam. Šīs samtainās acis viņš laikam būs mantojis no Eliškas. Tajās jaušama stūrgalvība, kas tā vien izaicina pamēģināt ievainot viņa patmīlību.

—    Kāpēc jūs te tik jocīgi ģērbjaties? Visos galmos jau valkā piegulošas drēbes ar garām piedurknēm — tām jāpland gar sāniem tā, it kā tur peldētu smaržas. Vai tad mode vēl nav nonākusi līdz Čehijai? Kurpēm jābūt ar smailiem purngaliem. Es biju pārliecināta, ka Luksem- burgi ģērbjas, kā galmā pienākas.

—    Es, kundze, drīzāk esmu Pršemislietis, — Kārlis atcirta.

Johans nicīgi pasmaidīja, it kā norādīdams, ka viņa dēlam galvā viss nav kārtībā.

—    Tu saki to tik lepni, it kā runātu par nezin kādu slavenu dzimtu.

—    Es to daru ar pilnām tiesībām, kundze, — Kārlis uzsvērti apstiprināja, — šās senās dzimtas slavu pareģoja jau svētais Metodijs, kristīdams kņazu Borživoju.

Beatrise izbrīnā nogrozīja galvu.

—    Ej nu ej, es labi zinu, ka tavi senči mēdza izdurt cilvēkiem acis. Čehija ir atpalikusi zeme, to tu nevari noliegt! — viņa uzbruka Kārlim.

— Nu, bez šaubām, — Kārlis neizturēja, — jo tajos laikos jūsu augstdzimušie senči plēsās cits ar citu kā žurkas.

Johans iesmējās. «Kārlī taču ir kaut kas no manis,» viņš nodomāja. Tomēr saspīlējums starp viņa jauno sievu un dēlu kaitināja Johanu.

Vēlu vakarā karalis lika atkal pasaukt Kārli.

—    Tev vajadzēs braukt projām. Vislabāk jau rīt pat. Karintijā augstmaņi plēšas savā starpā. Tavs brālis sūta man nepārtrauktus lūgumus pēc palīdzības.

Kārlis saprata, ka būtu pareizi palīdzēt Johanam Hein- riham, taču baidījās pamest Čehiju. Sājos aizritējušos divos gados viņš bija centies celt godā karalisko varu, līdz ar to stiprinot karalisti. Kārlis juta, kā tēva klātbūtne un cenšanās par naudu piešķirt dažādas privilēģijas grauj pacietīgi darītā darba pamatus.

—    Tu domā, ka tur kāds vēl var kaut ko saglābt?

•— Kurš cits, ja ne tu, varētu palīdzēt viņam?

—    Redzi, — Kārlis domīgi teica, — Johana Heinriha apprecināšana ar Karintieša meitu nebija nekāds ģeniālais gājiens…

—    Tas bija ģeniāls gājiens! — karalis pretojās. — Taču figūras uz šaha galdiņa nebija īsti pareizas. Tavs brālis šajā partijā nav zirgs, bet kumeļš. Un Margarita nav dāma. Viņa ir ķēve.

Kārlis gribot negribot pasmaidīja par Johana kodolīgajiem salīdzinājumiem, bet viņa balss skanēja atturīgi:

—    Labi, braukšu.

* * *

Kārlis zināja, ka Tirolē vajadzēs rīkoties kā valdības priekšstāvim, tāpēc viņš ņēma sev līdzi nevis karotājus, bet padomdevējus; viņu vidū bija arī vecais pans Bušeks no Velhartices, Kārļa galminieka tēvs, un Mikulāšs no Brno, uzticams Kārļa piekritējs jau no Itālijas karagājiena laikiem.

Kārlis atrada brāli ar sievu Tiroles muižniecības izretinātajā lokā — tā vēl nebija viņus nodevusi; noskaņojums bija skumjš; šķita, ka stāvoklis ir bez izejas;- Margarita mēdza noslēgties sevī un nevēlējās ne ar vienu runāt, pat ar Kārli ne. Stāstīja, ka pats ķeizars bieži sūtot viņai vēstules.

— Tas, kurš sevi dēvē par ķeizaru, — Kārlis mēdza teikt.

Hābsburgu karaspēks draudēja uzbrukt, tā priekšgalā atradās Kārļa māsasvīrs Oto. Kārlis bija spiests nolīgt algotņus, lai spētu pretoties viņam. Taču lieta nenonāca līdz sadursmei, un Kārlis bija pārliecināts, ka tas ir māsas Annas nopelns. Tomēr viņš nespēja panākt, lai viņa karavīri neaplaupītu vietējos iedzīvotājus — tādā veidā tika aizstāts gar degunu aizgājušais kara laupījums.

Taču Tirolē joprojām bija armija, ko komandēja Bavārijas Ludvigs. Čehijas dienvidos cilvēkus jau pārņēma bailes, viņi apraka mantas, atstāja ciematus. Karalis Johans gan nolēma, ka palīdzēs bijušajiem piekritējiem, bet arī Johanam bija vajadzīgi algotņi, un tos bija grūti sameklēt; viņš iekrita jaunos parādos un, neatradis kreditorus, kas aizdotu naudu, no jauna iztirgoja un ieķīlāja cietokšņus, kurus Kārlis ar tādām pūlēm bija izpircis un pievienojis karaļa īpašumiem. Augstmaņi izmantoja to, ka Johanam spiež kurpe un Kārļa nav klāt.

Karapulki izvietojās viens otram pretim pie Landavas, abpus īzāras upei, netālu no Mīldorfas līdzenuma, kur pirms četrpadsmit gadiem karalis Johans, kalpodams ķeizara dienestā, bija sakāvis Hābsburgus, tādējādi paverot Bavārijas Ludvigam ceļu uz ķeizara troni. Kādreizējie sabiedrotie stāvēja viens otram pretim kā nikni ienaidnieki. Taču arī šeit līdz kaujai nenonāca. Pēc nedaudzām sīkām sadursmēm ķeizars atteicās no tālākas karadarbības. Acīmredzot viņš nolēma, ka iedarbīgāka būs diplomātiska vienošanās, un nosūtīja sūtņus uz Parīzi un Avi- ņonu.

Kārlis un viņa brālis Johans Heinrihs, kas viņu pavadīja, gaidīja, ka tēvs ar saviem pulkiem atgriezīsies Čehijā. Taču Johans kārtējo reizi padevās kādai no savām ašajām iedomām. Nemaz neapspriedies ar dēliem, viņš izdarīja nepārdomātu gājienu: pirms robežas šķērsošanas sastapās ar savu znotu Oto un viņam par labu uz visiem laikiem atteicās no Karintijas, tās vietā saņemot Znojmo un dažus tūkstošus marku. Johana rīcība nepatīkami pārsteidza kā Tiroles muižniecību — tādējādi Margarita zaudēja mantošanas tiesības —, tā Kārli un bezspēcīgo Johanu Heinrihu.

Viņi devās pie tēva un notvēra viņu 1336. gada ziemsvētkos Šerdingā.

Viņi nostājās viens otram pretim kā ienaidnieki — jau bez smaidiem un vēlēšanās maskēt pretrunas ar bruņnieciskiem žestiem.

—    Kā gan tu varēji mums aiz muguras noslēgt tādu līgumu? — Kārlis asi jautāja.

—    Uz tevi līgums neattiecas. Tev Karintijā nekad nav piederējis ne tik, cik melns aiz naga.

—     Bet uz mani tas attiecas, — Johans Heinrihs uzdrīkstējās pretoties. — Tagad dzīve ar Margaritu man kļūs neizturama. Šis četrdesmittūkstoš marku parāds tika man skandināts rītā vakarā. Un nu tu izdāļā arī viņas zemi.

—    Diezgan, puisīt! — Johans sadrūma. — No Tiroles tevi padzīs, piemini manus vārdus. Un kur es tevi pēc tam nosēdināšu? Dabūsi Znojmo, ar to'tu tiksi galā. Tur tev būs tuvu Brno, markgrāfs palīdzēs, ja Morāvija viņam liksies par mazu savu plānu īstenošanai. Čehijā es valdu ar stingru roku un atbalstīšu jūs abus.

—    Vai tu vispār zini, kā ļaudis" dumpojas, tāpēc ka tu esi uzlicis pilsētām jaunu vīna un sāls nodokli? — Kārlis teica un pavīpsnāja.

—    Tu vāc tenkas? Tādas bezjēdzības lai manā klātbūtnē neviens neuzdrīkstas atkārtot!

—    Vai tas, ka tu sagūsti ebrejus, lai viņi maksātu izpirkšanas naudu, arī ir tenkas? Vai tas ir karaļa cienīgi?

—    Sinagogā zem grīdas bija divi tūkstoši dukātu!

—    Bet svētā Vojteha kapu atrakt tu pavēlēji veltīgi. Un Pršemisla Otakara II zelta krustu pārdevi augļotājam. Tu nemaz nevari iedomāties, ko Prāgai nozīmē tāda svētuma zaimošana!

Karalis Johans sāka lādēties, kliedza dēliem sejā lamu vārdus, tad pavēlēja apseglot zirgus un kopā ar savu svītu aizbrauca uz Prāgu.

Viņu pavadīja vācu galminieks Ortolfs, kurš zināja, ka vislabāk iztaps karalim, dodot padomus naudas iegūšanā.

—    Hrada baznīcā uz kāda svētā kapakmeņa ir sudrabs vismaz piecsimt marku vērtībā, — viņš aizrādīja karalim.

—    Tiklīdz nonāksim Prāgā, tu liksi noņemt šos izgreznojumus. Man sudrabs tagad vajadzīgs vairāk nekā visiem svētajiem kopā.

Un tad tas notika. Vēl tajā pašā vakarā Ortolfu uz ielas nogalināja, un slepkava atstāja viņam uz krūtīm uzrakstu: «Par svēto Vāclavu».

Johans trakoja.

—    yai tu dzirdēji par šo slepkavību? — viņš kliedza, kad Kārlis atbrauca pie viņa uz Prāgu.

—    Man ir zināms par noziedznieku, kurš saņēmis pelnītu sodu.

—    Tev jāatrod slepkava, un es likšu viņu dzīvu saraustīt gabalos.

—    Es esmu atklājis tikai to, ka Čehijā vēl mīt godavīri.

—    Seit ir noziedznieki un laupītāji!

—    Un karalis rāda tiem piemēru, — Kārlis, dusmu pārņemts, atcirta. Viņš bija pārliecināts, ka viss viņa radītais pārvēršas pīšļos.

* * *

Naidīgums starp tēvu un dēlu joprojām auga augumā.

Pavisam negribīgi Kārlis uzņēma pavēli piedalīties Johana karagājienā uz Lietuvu. Karalis gribēja sadzīvot kā •ar Polijas Kazimiru, tā ar Vācu ordeni, pat mēģināja darboties par vidutāju starp viņiem. Johans gribēja izmantot arī to, ka viņš, krustnesis būdams, vispārpieņemta paraduma dēļ bija aizsargāts no jebkura uzbrukuma, vispirms no Bavārijas Ludviga puses. Taču jau pie Vroclavas viņš iepinās sīko kņazu strīdu pinekļos, turklāt šos strīdus saasināja grūti atšķetināmās radniecības saites. Un lietuvieši? Viņi labāk sadega savu māju liesmās nekā pieņēma svešu jūgu. Kārlim karagājiens drīz apriebās, un viņš, aizbildinādamies ar slimību, palika Karalaučos.

Karagājiena laikā karalis Johans pamanīja, ka viņam strauji pasliktinās redze. Kaite bija iedzimta, taču kauju un turnīru varonis to izjuta sevišķi sāpīgi. Intensīvā ārstēšanās beidzās ar to, ka uz mūžu vajadzēja pavisam šķirties no vienas acs; saniknotais karalis pavēlēja iešūt ārstu maisā un iesviest Odrā.

Pēc trim mēnešiem, 1337. gada aprīlī, tēvs un dēls atkal satikās Prāgā.

Beatrise sagaidīja vīru ar sešas nedēļas vecu puisēnu, kuru saskaņā ar vienošanos bija nokristījusi par Vāclavu; ar to viņa gribēja iegūt savā pusē Čehiju, taču vispirms nevilcinoties un uzbāzīgi pieprasīja dāvanas no paniem un pilsētām.

Kad maijā Johans Beatrisi kronēja Čehijā, viņa nevienam nebija kļuvusi ne par mata tiesu tuvāka. Pirms ceremonijas galminieki veltīgi meklēja kroni, kuru kādreiz bija nēsājusi Eliška. Johans bija to ieķīlājis, bet nevarēja atcerēties — kam; Prāgas zeltkaļi gan būtu spējuši izgatavot jaunu kroni, taču viņiem netika dots rīkojums to darīt. Johans šim gadījumam aizdeva Beatrisei savu kroni.

Kronēšanas brīža svinīgumu traucēja indīgās piezīmes: «Vai tāda tagad Francijā paraža?» Prāgas iedzīvotāji, sašutuši par to, ka Čehijas karaliene nesaprot pat čehiski pateiktu labdienu, neslēpa savu attieksmi pret viņu: prā- dzinieki sapulcējās pie Hrada ar laternām rokās, spēlēdami un dziedādami par godu nevis karalienei, bet mark- grāfienei Blanšai: «Vēl prieks mani nepamet…» Un viņi dziedāja arī šādu dziesmu: «Lai tev, sirsniņ, labi klājas …»

Kārlis priecājās par šo pagodinājumu, tomēr Beatrises kronēšana viņa garastāvokli vis neuzlaboja. Beatrise, ar kroni vai bez tā, bija Čehijas karaliene un devusi karalim dēlu. Varbūt vajadzētu aizbraukt no šīs zemes? Bet ir tik grūti pamest iesākto, lai tēvs visu to iznīcina. Ko viņš tēva klātbūtnē var izdarīt labu Čehijai? Bez varas, bez tiesībām, bez naudas. Bet uz kurieni lai iet? Seit tomēr viņam bija daži uzticami cilvēki, kuriem vēl kvēloja atmiņā Pršemisliešu Čehijas diženais vārds.

Kārlis mocījās ar atmiņām un fantāzijām. Viņš nevarēja aizmigt nevienu vakaru — un naktī pēc kronēšanas jau pavisam ne.

Blanša gulēja viņam līdzās un izlikās aizmigusi. Tomēr Kārlis pazina viņas elpu, kurai patlaban pietrūka mierīgās, neapzinātās atšķirtības no apkārtējās pasaules. Viņš pievirzījās Blanšai klāt un uzlika galvu uz viņas pleca. Blanša noprata, ka tā nav tiekšanās pēc mīlas mirkļiem, un noglāstīja viņa seju. Kārlim pāršalca žēluma vilnis.

—    Vai, precēdamās ar ķeizara mazdēlu, tu varēji iedomāties, ka nebūsi pat karaliene?

Blanša atrada pareizo atbildi: — Karalieņu liktenis ir neapskaužams. Viņām jālaiž pasaulē dēli, un viņas mēdz ātri nomirt. Markgrāfienēm tādā ziņā dzīve ir daudz jaukāka.

Kārlis iesmējās, bet nopietnās domas viņu nepameta.

—    Man bail no katra jauna rīta. Jebkurš strīds ar tēvu var kļūt man par pēdējo. Mēs nevaram dzīvot kopā — un ja viņš paliek Čehijā …

—    Tu vēlies aizbraukt? Uz kurieni?

Uz šo jautājumu Kārlis nespēja rast atbildi. Taču nākamais strīds patiešām saasināja pretrunas starp tēvu un dēlu līdz galējībai. Kārlis klusēja, kamēr runa bija tikai par dzimtas īpašumiem, viņš piekrita, ka tēvs noraksta visus Luksemburgu īpašumus sievai, pavisam noteikti atteikdamies no pretenzijām uz mantojumu. Taču jauneklis atkārtoti uzstājās pret Čehijas izlaupīšanu.

—    Es nevaru braukāt pa pasauli kā ubags! — tēvs kliedza uz viņu. — Šī ir mana karaliste! .Viss, kas te ir, pieder man.

—    Jā, jā, bet bez manas piekrišanas tu vairs ne grasi

neizspiedīsi no šīs nabaga zemes. Pat nevienu no tiem viltotajiem vara gabaliem, ar kuriem tu apzagi Čehiju.

—    Kā tu runā ar mani, palaidni? Ne vārda vairāk — citādi …

—    Šis «citādi» man ir zināms, — Kārlis aukstasinīgi paziņoja. — Rīt es braukšu projām pie brāļa uz Tiroli.

Johans priecājās, ka tiks vaļā no viņa mūžīgajiem pārmetumiem. Taču karalis nolēma, ka arī Blanšai jāatstāj Prāga.

—    Prāgai pietiek ar vienu karalieni, un tā ir Beatrise.

Un, tāpat kā viņš jau kādreiz bija rīkojies ar Elišku,

Johans aizliedza no valsts sūtīt rentes naudu Kārlim.

* * *

Kārlis jutās, kā zaudējis pamatu zem kājām. Ko līdzēja viņa nogurdinošās pūles, ja pietiek ar dažām tēva valdīšanas dienām — un viss ir atkal iznīcināts? Jaunības plāni sabrukuši kā kāršu namiņš. Kas viņam atliek? Vai varbūt vajadzētu pamēģināt iekarot kaut kur zemes gabalu, kuru viņš tad varētu uzskatīt par savu tēviju? Aizmirst čehu valodu un atgriezties — bet kur?

Tā kā Kārlis bija kategoriski atteicies piekārt savu zīmogu tēva miera līgumam ar Hābsburgiem, viņš nevarēja ceļot caur Hābsburgu īpašumiem, lai nenokļūtu viņu nagos. Tāpēc Kārlis kopā ar nelielu svītu devās ar līkumu caur Ungāriju un Horvātiju, nonākot līdz Seņei pie Adri- jas jūras. Piekrastes kungs un valdnieks Frankopans piedāvājās aizvest viņu ar kuģi līdz Akvilejai. Kārli vilināja ceļojums pa jūru. Taču ceļā viņiem gadījās venēciešu kuģis, un itāliešu jūrnieki gribēja sagūstīt ceļotājus. Kārlis nojauta, ka venēcieši var būt par tirgotājiem maskējušies pirāti; atrazdamies aci pret aci ar jūrniekiem, viņš risināja ar tiem sarunas, bet, kamēr uz abiem kuģiem apsprieda vienošanās noteikumus, Kārlis otrā kuģa pusē iekāpa zvejnieku laiviņā un, paslēpies zem tīkliem, aizbēga no venēciešiem. Viņa piedzīvojumiem bagātais ceļojums veda caur Udīni un noslēdzās Tirolē.

Ziemeļitālijā turpinājās sadursmes starp hercogu dzimtām; dažas no tām lūdza palīdzību Kārlim, jo te nebija zudusi viņa vārda labā slava. Pēc slepenām sanāksmēm burulaivās un bīstama pārgājiena pa kalnu aizām, kur Kārlis pirmais meklēja taku, viņš ieņēma Belluno pilsētu, un tornī blakus tiroliešu karogam uzvijās čehu karogs. Diemžēl cīņa prasīja dažu viņam uzticamu draugu dzīvības; krita Lipes Jans, un drudzis pievārēja veco Velharti- ces panu Bušeku.

Tas bija smags trieciens. Ar katru no uzticamajiem čehu paniem viņš it kā zaudēja daļiņu no mājām, daļu zemes, kur viņam nekas nepiederēja, bet kuru, par spīti visam, viņa sirds nespēja aizmirst.

Kāriis aizsūtīja sūtņus uz Brno pie Blanšas un gaidīja vēstis no viņas. Tās atveda jaunais Velhartices Bušeks — viņa tēva Kārlim bija visvairāk žēl — un zvērēja Kārlim kalpot līdz mūža beigām tikpat uzticīgi kā viņa tēvs.

—    Mājās kļūst arvien sliktāk, — viņš stāstīja Kārlim. — Karalis Johans ir piešķīris Rožmberkiem uz visiem laikiem Zvīkovu. Par to viņam tika labi samaksāts, be.t kur tā nauda pazūd? Nu jau Čehijā izskatās kā pirms četriem gadiem, kad mūsu pani brauca pie tevis uz Merānu.

—    Un ko par to runā ļaudis?

—    Vai tad kāds drīkst ko teikt? Pilsētnieki baidās pat iepīkstēties. Kādā baznīcā dzirdēju sprediķojam, ka tēvs aizsūtījis tevi projām kā Dāvids Uriju.*

—    Kā tad valda Beatrise?

—    Viņai Prāga jau līdz kaklam. Pameta bērnu zīdītājām un aizbrauca. Vēl aiz pilsētas vārtiem viņai nopakaļ skanēja izsmejošas dziesmiņas.

—    Tēvs ārdījās?

—    Tēvs arī aizbrauca uz Bavāriju pie ķeizara. Bavārie- tis esot saņēmis no Anglijas karaļa trīssimt tūkstošus zelta, jo apsolījis palīdzēt cīņā pret Franciju.

Kārli uz mūžu kronēja par Belluno kapteini. Taču viņš nebija apmierināts un nevarēja mierīgi gulēt. Vai tad viņam varēja sniegt gandarījumu tik nepastāvīgi panākumi? Kāda jēga bija kļūt par maza miestiņa pavēlnieku?

Viņš devās uz Venēciju un varēja justies iepriecināts par sagaidīšanu, ar kādu viņu pagodināja dodžs Frančesko Dandolo. Kārlis apbrīnoja pilis kanālu malās un vizinājās gondolā, lūkodamies jūras tālēs. Tomēr joprojām viņš nejutās kā savā ādā. Kā gan var šķirties no Čehijas, uz ko likts tik daudz cerību? Un kur nu vēl Blanša!

Reiz Venēcijā viņu atkal sameklēja Šaca kungs, kas bija dodžu vidutājs Florences dukātu kalšanā.

—           Es, kungs, gribēju tev pavēstīt, ka tavs tēvs kopā ar pieciem simtiem bruņinieku dodas uz Franciju.

—           Vai tu biji Čehijā? — Kārlis vispirms jautāja Šacam to, kas viņu interesēja visvairāk. — Savus ciltsbrāļus apciemoji?

—           Jā. Pats zini, ka Jehovas dēliem nav viegli klājies. Karalis Johans nekad nav bijis pārāk laipns pret viņiem. Viņi tikai tagad sāk atjēgties.

Kārlis prata novērtēt smalko veidu, kādā Šacs izteica savas sūdzības. «Viņš redz manī karaļa dēlu, kaut arī karalis manī vairs dēlu neredz.»

—           Pārējiem arī neklājas daudz labāk, — Sacs pārtrauca Kārļa pārdomas. — Visi atviegloti uzelpoja, kad karalis aizbrauca. Taču par tevi, augstība, runā visās malās. Par tevi lūdz dievu.

—    Tu domā, ka es varētu doties uz Prāgu?

—    Grūti pateikt. Ja nu karalis atgriežas…

Samuela Šaca mandeļveidīgās acis lūkojās tālumā, it kā prasot atbildi tam, kurš patlaban devās Parīzes virzienā.

—           Jūs abi nevarat ēst no vienas bļodas, kaut arī tā būtu no zelta. Atkal mukt projām? Tu, augstība, neesi radīts mūžīgai klaiņošanai kā mēs. Ieaugt zemē un atkal no jauna raut saknes laukā?

—           Zēl… Tu esi gudrs, es no tevis gaidīju nākotnes pareģojumu'.

Šacs iegrima domās un pēc brīža jautāja Kārlim:

—    Kungs, kad Čehijā kals zelta dukātus?

—    Šoreiz savukārt es nevaru tev atbildēt.

Šaca sejā parādījās viltīgs smaids, kādu viņš veltīja vienīgi tiem, kuriem uzticējās.

—           Nu redzi! Tu neteici: «Nekad!» Tas nozīmē, ka tu tici nākotnei. Bet kas atdos Čehijai šo nākotni?

Kārlis jutās tā, it kā šis jautājums būtu izlauzies no viņa paša dvēseles. Viņš bija neapmierināts, ka nespēj rast sevī pietiekami lielu uzdrīkstēšanos.

Kārlis pateicās Šacam.

Kad septembrī tika svinēti Kārļa svētki — svētā Vāclava diena, jaunie muižnieki sarīkoja jautras dzīres, un, pieaugot izdzerto kausu skaitam, auga viņu drosme.

—           Nu, uz kurieni dosimies? Mēs taču nepaliksim sēžam Belluno!

—           Un negaidīsim, kamēr sāks dzimt bērni tumšiem matiem kā mātei un gaišām ūsām kā tēvam, — Bušeks jokoja.

Bet Kārlim nemaz negribējās smieties. Uz kurieni lai viņš dodas? Siltā nakts nesa sev līdzi ilgas.

—           Man jau līdz kaklam šie skaudīgie hercogi un viltus kapteiņi! Es, Bušek, lūdzu dievu! Un kāda balss manī it kā atbild uz manām lūgšanām.

—    Un ko šī balss saka?

—           Ja tavai dzīvei ir kāda nozīme, tad vienīgi tēvzemē. To man saka šī balss.

Bušeks pagriezās uz goda istabas pusi, no kurienes skanēja piedzērušo vāvuļošana.

—    Viņi visi uzreiz apklusīs un pievienosies tev, kungs.

—           Bet ko tad, ja ieradīsies tēvs, atkal visu iznīcinās un mani padzīs? — Kārlis jautāja un, negaidīdams Bušeka atbildi, pateica pats sev: — Es taču neesmu algotnis. Neesmu kondotjers.

Bušeks, vēlēdamies palīdzēt Kārlim, jautāja: .

—           Vai tu gribētu, lai kāds aizbrauc uz Franciju pie karaļa un izprašņā viņu?

—           Jautājumiem vairs neatliek laika, — Kārlis domīgi atbildēja. — Man pašam tas jāizlemj.

Bušeks vērās viņā, it kā sacīdams, ka Kārlis nav pateicis visu. Kārlis pamāja. — Atgriezīsimies mājās, — viņš klusu teica.

Tas notika 1337. gada rudenī. Kārlim bija apritējis divdesmit pirmais mūža gads.

ZAUDĒJUMI UN CERĪBAS

Francijas galmā valdīja uzskats, ka laulībai nav nekā kopīga ar mīlestību un mīlēšanu. Bet, kad Kārlis atkal satika Blanšu Brno trimdā, kad apskāva viņu un noguris nolika galvu Blanšai uz ceļiem, viņš juta, cik aplams ir šis uzskats. Pie viņas Kārlis varēja brīvi atvilkt elpu; viņas balss skanēja bez bailēm, bez nervozitātes. Aizvērtām acīm viņš klausījās Blanšas dziesmā, kas Kārlim patika un kas beidzās ar skaistu atzīšanos: - — Nous sommes Ies amants pour l'ēternitē…!

Mēs esam mīlētāji uz mūžiem… Tā viņš to būtu vēlējies — samierināties, aizbēgt no visa ļaunā sevī, no nevarības, nemiera, nedrošības…

Blanša bija bāla un novājējusi; pie viņas mita vienīgi Ģertrūde un daži palikušie kalpotāji. Jau pašā pirmajā viesošanās dienā Kārlis atklāja, ka Blanša ieķīlājusi visas savas dārglietas, lai izrautos no necienīgas trūkumcieša- nas un varētu uzturēt vismaz pieticīgu galmu.

—    Nebaidieties, — Kārlis mierināja viņu un mazo Margaritu, — es vairs nebraukšu projām. Dzīvošu tur, kur ir mana vieta.

—    Bet tavs tēvs? — Blanša šaubījās. — Tu gribi sacelties pret viņu? Tie, kuri mīl tevi, runā par tevi kā par jauno karali.

—    To tu viņiem aizliedz! Es negribu sadrumstalot valsti. Taču markgrāfiste ir manas mājas. Es ticu, ka man palīdzēs Morāvijas klosteri.

—    Un Čehija? Prāga?

—    Tur man nav nekādas varas. Visi maksājumi, visas prasības un sūdzības nonāk pie tēva.

Ar dažiem lēmumiem Kārlis lika manīt, ka atkal ir ņēmis savās rokās Morāvijas pārvaldi. Viņš apmeklēja arī mazākās pilsētas. Kārlis pieņēma viesus no Čehijas, uzklausīja viņus, taču, aicināts iejaukties kādā strīdā, rādīja ciemiņiem savu zīmogu: tajā bija attēlots vienīgi rūto- tais Morāvijas ērglis. Kārlis ieturēja stingras atturības toni.

Viņš tomēr modri raudzījās pāri robežai un nojauta, ka tur risinās dīvaini un līdz šim brīdim visai neskaidri notikumi … Bija sācies negaidīts Bavārijas Ludviga kāpiens augšup, lai gan vēl pērn šķita, ka viņš sabruks zem lāstu nastas. Vācu zemēs izplatījās nacionālā lepnuma vilnis, kas cēla ķeizaru sev līdzi.

Samuels Šaca kungs atbrauca pie Brno ciltsbrāļiem un atveda svaigas vēstis.

—    Bavārietis sasauca bīskapus, sasauca pilsētu vietval- žus. Viņš vērsās galvenokārt pret Franciju, kurai pienākoties samaksāt Vācijai par kādreiz nodarītiem zaudējumiem. Viņš vērsās pret pāvestu. Tur visi domā, ka viņiem pieder vara pār visu kristīgo pasauli.

—    Un kūrfirsti?

—   Tie ir kopā ar viņu. Vienīgi tavs tēvs ne, pats par sevi saprotams.

—    Un tēvocis Balduīns?

r— Viņš taču viens nevar stāties pretī Bavarietim.

r— Tātad Bavārietis turas seglos stingri, — Kārlis secināja, — Šā vai tā — man jāsaka tev paldies. Pašreizējā stāvoklī nevaru tev pateikties nekā citādi.

Samuels Šacs noraidoši atmeta ar roku.

—     Tavs laiks pienāks, kungs. Un es zinu, ka tev ir laba atmiņa.

Kārlim tiešām bija teicama atmiņa. Un tomēr viņš rūpējās, lai visas parādu saistības tiktu kārtīgi pierakstītas. Tie bija parādi labākas nākotnes vārdā. Ja jau tai tic Šacs un, šķiet, arī viņa ciltsbrāļi visā pasaulē, ja jau ļaudis tai tic Čehijas grūtajos brīžos, kāpēc tad lai viņš pats tai neticētu? Vai Kārlis drīkst pievilt viņus?

1338. gada sākumā karalis Johans uzaicināja dēlu atbraukt pie viņa uz Luksemburgu. Lai no jauna kārtotu rēķinus? Kārlis vilcinājās. Taču nedaudz vēlāk pienāca cits uzaicinājums — no Bavārijas Ludviga; viņš jutīšoties pagodināts, ja Kārlis apmeklēs viņu Frankfurtē.

Kāpēc? Kādēļ lai Bavārietis ilgotos pēc tikšanās ar Morāvijas markgrāfu, kuru vienmēr ir nicinājis? Taču Kārlis bija pārliecināts, ka ar ienaidnieku jāuztur visciešākie sakari un tas iespējami labāk jāiepazīst. Tāpēc viņš devās ceļā. «Vismaz varēšu paziņot tēvam, kas Bavārietim padomā.»

Bavārieša galms bija patiesi ķeizarisks, lai gan tur valdīja neierasti rupjas manieres. Lielākā teikšana galmā bija karotājiem, bet arī baznīcas padomnieki, būdami opozīcijā pret pāvestu, nestāvēja nomaļus. Kārlis tikās gan ar Anglijas minorītu prioru Viljamu Okamu, gan karstasinīgo itālieti Mārsiliju no Padujas; viņi runāja ar Kārli pavisam atklāti, it kā gribēdami pārvilkt viņu savā pusē, un Kārli ļoti ieinteresēja viņu žēlabas par baznīcas nabadzību.

Bavārijas Ludvigs bija tik pašpārliecināts, ka Kārlis saprata, kāpēc karalis Johans nevienā jautājumā nespēj viņam ilgi pretoties. Par saviem plāniem viņš klāstīja jau kā par pabeigtu darbu. Bavārietis uzsvēra, ka visas Eiropas gudrās galvas gribot sadzīvot ar viņu pa labam, sākot ar Anglijas karali un beidzot ar arhibīskapu Balduīnu. Bija skaidrs, ka viņš ir noskaņots pret Franciju.

—    Un pāvests? — ieminējās Kārlis.

Bavārietis iesmējās. — Es neceru, ka viņš mani svētīs. Pāvests darītu vislabāk, ja sakoptu pats savu stalli. Viņa ganus pēdējā laikā interesē vienīgi zelta aunāda. Tavs tēvs ir slims: viņš zaudē ne vien redzi, bet arī atmiņu.

Balduīns man stāstīja par tevi — tu nedzīvojot saticībā ar tēvu. Kad tu reiz pasludināsi sevi par karali, vari rēķināties ar manu palīdzību. Es atdošu Čehiju kopā ar Morā- viju lēņos.

Taču rupjā tonī izteiktais piedāvājums Kārlī izraisīja sašutumu.

—    Lai arī mēs bieži nevaram saprasties, es netaisos uzbrukt tēvam no aizmugures, — Kārlis noraidīja piedāvājumu.

—    Par sitienu spried pēc tā, kā tas sāp, — Bavārietis pamācīja viņu. — Luksemburgas Johanam tas visai daudz nekaitētu. Viņš čehu zemēm slavu nevairos — un tās viņam arī ne.

—    Čehija vienmēr bijusi brīva. Kā tu varētu piešķirt to lēņos? — Kārlis nespēja savaldīties un runāt mierīgi.

Bavārieša vārdi nāca no virskundzības augstumiem:

—    Ar Romas ķeizara tiesībām. Vai tad Čehija ir bijusi brīva? Kas bijis, tas nav negrozāms. Ja es ar sabiedrotajiem dotos uz turieni, Čehija nespētu pretoties. Un pēcāk es piešķirtu to kādam pēc savas patikas. Tam vajadzīgs laiks, nauda, dzīvības. Mūsu vienošanās visu to ietaupītu. Vai tu negribi padomāt?

Kārlis jutās satriekts. Iztirgot zemi aiz karaļa muguras?

—    Tu jau īstenībā neesi čehs, — Bavārietis uzstāja.

—    Mana māte bija Pršemisliete.

—    Es liku visu noskaidrot. Viņas māte taču bija Gūta Hābsburga. Un viņas tēvamāte Kunhūta tāpat nebija čehiete.

Kārlis centās runāt skaidri un pārdomāti: — Izšķiršanās par kādu no vecākiem ir atkarīga no tā, kurš no viņiem mums tuvāks. Tu noteikti būtu vācietis, kaut arī tava māte būtu itāliete. Mana māte ar visu savu būtni bija sava tēva meita. Un es savukārt ar visu sirdi esmu viņas dēls. Čehu zemes dēls.

Kārlis atzina vienīgi to, ka tēvs ir slims un viņu nevar uzskatīt par vērā ņemamu. Tāpēc viņš pieprasīja Bavārie- tim, lai tas ar karali Johanu ne par vienu lietu nevienojas bez Kārļa piekrišanas.

Kārlis uzskatīja, ka viņa brauciena mērķis ir sasniegts, atstāja Frankfurti un nemaz nebrauca uz Luksemburgu pie tēva.

Bavārietis turpināja rīkoties drosmīgi: reihstaga sedē lika izziņot, ka Romas impērijai ir dievišķa izcelsme un pāvests drīkst rotāt karali ar ķeizara kroni, taču viņam nav apstiprināšanas tiesību. Pēcāk septembrī viņš Koblencā tikās ar Anglijas karali un noslēdza ar viņu militāru savienību, kurai pievienojās arī Balduīns, apsolīdams, ka atvedīs piecus simtus jātnieku.

—    Luksemburgu dzimta sairst, — ieradies Brno, Rožmberkas Petrs teica Kārlim tieši acīs. — Tavs tēvs vāc karavīrus kaut kur Francijas dienvidos, un Balduīns viņus gatavo cīņai pret Johanu. Reiz viņi satiksies kaujas laukā. Bet tu, augstība? Vai tev ir zināms kāds trešais ceļš?

—     Uzminēji, Petra kungs. Es gribu saglābt to, kas vēl glābjams. No čehu muižniecības palīdzību gaidīt nevaru. Un tāpēc — zini, ko es darīšu? Pārcelšos uz Čehiju.

Bez lielas gatavošanās Kārlis iebrauca Prāga un atkal pārvācās uz Prāgas birģermeistara mītni.

Viņš sauca kopā visuzticamākos muižniekus, par kuriem jutās pārliecināts, ka viņi spēs apvaldīt savu patmīlību, un, lai gan karalis Johans pārvaldīšanai bija pilnvarojis alkatīgo Rabšteinas hetmani Pluhu, pārņēma pārvaldi savās rokās.

Tāpat kā sava pirmā Čehijas apmeklējuma laikā, viņš steidzās uz Zbraslavu paziņot mātei par savu atbraukšanu.

Klosteris bija uz iznīkšanas sliekšņa. Ordenis saira.

—    Daudzi brāļi ir aizgājuši, — abats Petrs stāstīja Kārlim. — Es pats spiedu viņus to darīt. Kā gan viņi var izdāļāt garamantas, ja viņiem trūkst pat paša nepieciešamākā pieticīgai dzīvei?

Kārlis atbrīvoja klosteri no parādiem un pievienoja tam klāt zemes īpašumus. Viņš palūdza abatu iedot izlasīt hronikā uzrakstītās jaunās lappuses.

—    Bet mani ieraksti nav domāti tev, augstība, es rakstīju tos nākotnei, — abats atrunājās.

—    Ar taviem vārdiem runā zeme. Es vēlos zināt, ko tā pastāstīs.

Pēdējā lappusē viņš izlasīja:

«Saki man, tu, nabaga nelaimīgā čehu zeme, — kur ir tava slava? Laiks, kurā tu dzīvo, ir tik nežēlīgs un skumjš. Nezinu, ko atnesīs rītdiena.»

Pirms prombraukšanas Kārlis nometās ceļos pie mātes kapa, taču ne uz ilgu laiku. Viņa lūgšana bija īsa: — Dod rnan spēku! — Kārlis steidzās.

—    Manus labos nodomus karalis ir sabradājis, — prom- braucot viņš teica abatam. — Taču tagad es esmu vecāks un noteiktāks. Vēro, ko es darīšu, un esi stingrs soģis.

Pa to laiku bija izplatījusies laupīšana: sevišķi Čehijas austrumdaļa dzīvoja nepārtrauktās bailēs no alkatīgā bruņinieka Potšteinas Mikulāša, kurš reiz jau bija tiesāts par slepkavību. Kārlis bargi pavēlēja viņam izbeigt riebīgo nodarbošanos un atlīdzināt cietušajiem nodarītos zaudējumus.

Mikulāšs izdarīja to, kas Kārlim šķita visļaunākais, — griezās Bavārieša tiesā, pārliecināts, ka tādējādi izvairīsies no taisnīgas atmaksas un sašķobīs Kārļa varu. Sāda rīcība bija vēl sliktāka par noziegumu, tā bija nodevība. Kārlis ar saviem vīriem devās cīņā pret Mikulāšu, sagrāva lielceļa laupītāju baru un nojauca viņa Hrudimas cietoksni. Kārļa enerģiskā rīcība iebiedēja pārējos laupītājus. Cilvēki atviegloti uzelpoja.

—     Es varu iztēloties visu čehu zemi, — Kārlis teica Blanšai, atgriezies no karagājiena. — Tā ir skaista, kalniem vainagota ieplaka, bagāta mežiem, ar auglīgu augsni upju krastos. Tās iedzīvotāji mīl savu dzimteni. Taču viņiem nepieciešama apziņa, ka viņi dzīvo drošībā. Es došu viņiem šo apziņu, tas ir mans pirmais uzdevums.

Ar Blanšu un Margaritu viņš sarunājās čehiski.

—    Tā ir cildena valoda, tajā runāja svētais Vāclavs. Un es šo valodu mīlu, jo esmu to mantojis no mātes, — Kārlis mēdza uzsvērt.

Kārlis vāca senās čehu leģendas. Kartēs viņš izsvītroja nosaukumu sclavi.

—    Kādi sclavi? Vergi? Tā ir aplamība. Ļaunprātība. Vārdam jāskan «slāvi», tātad slāvi, tas neapšaubāmi ir cēlies no vārda «slava». Tāpat kā vārdu Bohemia es atvasinātu no vārda «dievs».*

Viesošanās pie ķeizara Frankfurtē un sarunas ar viņa baznīcas padomniekiem uzbangoja Kārlī alkas iedziļināties visos kristīgās ticības noslēpumos, izprast tās garīgo saturu un nozīmi ikdienas dzīvē. Viņš alka mīklainības pilnās reliģijas un ikdienas darbošanās saistībā atrast savu dzīves izjūtu piepildījumu. Reiz pēc naktsguļas Toušeņā pie Stara Boleslavas, atcerējies kādu vēsturisku notikumu, Kārlis pirmo reizi ķērās pie rakstīšanas, par avotu izmantodams Mateja evaņģēlija izklāstu, un, aplūkodams XIII nodaļu no 44. līdz 52. pantam, centās izskaidrot, kas dzīvē ir līdzīgs debesu valstībai.

Pēc atgriešanās Prāgā Kārlis nolēma, ka godprātīgi uzrakstīs melns uz balta visa, ko piedzīvojis, sākot no jaunības dienām, tāpat kā to reiz bija darījis Marks Au- rēlijs.

Un viņš sāka rakstīt savu dzīvesstāstu:

«Kad es pārrados Čehijā, kur nebiju bijis piecpadsmit gadus, neatradu tur ne tēvu, ne māti — viņa bija pirms dažiem gadiem mirusi —, ne māsu, ne kādu citu pazīstamu cilvēku. Tāpat es biju pavisam aizmirsis čehu valodu, bet vēlāk to atkal iemācījos, tādēļ varēju runāt un visu saprast kā ikviens čehs. Karalisti atradu tik izpostītu, ka nebija neviena cietokšņa, kurš nebūtu ieķīlāts kopā ar visiem karaļa īpašumiem, tādēļ man pat nebija kur apmesties, ja nu vienīgi kāda pilsētnieka māja… Prāgas Hrads bija pavisam pamests, pa pusei sagrauts un iznīcināts. Taču atradās saujiņa cildenu vīru, kuri pievērsa uzmanību tam, ka esmu cēlies no senas čehu karaļu dzimtas, un piedāvāja man palīdzību. Mēs valdījām karalistē un veidojām to labāku no dienas dienā divus gadus…»

* * *

Tālāk Kārlis netika. Šķita, ka liktenis nodomājis pakļaut Luksemburgus, uzbrukdams no visām pusēm.

Piecpadsmit gadu vecā Kārļa māsa Anna, kurai viņš pirms trim gadiem bija rīkojis kāzas Znojmo, pēkšņi nomira; viņas vīrs Oto drīz vien sekoja Annai. No Hābsburgiem dzīvs palika vienīgi Albrehts — un arī viņš bija slimīgs, nevarēja lāgā paiet. Lejasbavārijas Heinrihs, kas bija apprecējis vecāko Kārļa māsu Margaritu, padevās Bavārijas Ludviga pieaugošajai varai; Heinrihs atsauca savu kandidatūru uz Romas karaļa troni un labprāt piedāvāja savu dēlu laulībām ar Bavārieša pēdējo meitu.

Kārlis tomēr nevēlējās novirzīties no sava izraudzītā ceļa. Lai vismaz kaut ko paveiktu nākotnes nodrošināšanai, viņš saderināja savu trīsgadīgo Margaritu ar divpadsmitgadīgo Lājošu, Ungārijas karaļa dēlu; to darīdams, viņš, tāpat kā Ungārijas karalis, domāja par Poliju, jo varēja paredzēt, ka Kazimiram bērnu vairs nebūs.

Bet drīz pēc tam pienāca visdrūmākā vēsts. Karalis Johans savā dzīves ceļā bija izdarījis riskantu pagriezienu. Acinucdzot nevarēdams vienatnē izturēt ilgstošo pretošanos B.iv.ii ietim, Johans ieradās Frankfurtē, padevās ķeizaram un tas bija visļaunākais — pieņēma no viņa

lēņos čehu zemes, nodeva vasaļa zvērestu un parakstīja militārās palīdzības līgumu, turklāt «arī pret pāvestu». Tā bija atklāta visas līdzšinējās Luksemburgu politikas neveiksmes atzīšana; oficiālie līgumi, kuri bija pretrunā ar šo pakļaušanos, tika pasludināti par spēkā neesošiem, un karalis Johans apsolīja, ka savu uzticības zvērestu papildinās ar ievērojamāko čehu panu zīmogiem.

Kārlis plosījās.

—    Tad nu Bavārietis panācis savu! Viņam gan visur veicas!

—    Vēl jau viss nav zaudēts, — Blanša viņu mierināja. — Nelaimei laime pa pēdām skrien.

—    Visur viena vienīgā nodevība. Cik sen tas bija, kad Bavārietis man nosolījās nevest bez manis sarunas ar tēvu?

—    Viņš nepilda ari varenākiem dotus solījumus.

—    Nu jā, es jau neesmu nekas — kā viņš mēdza teikt. Taču es nekad tā neņirgātos un nepazemotu čehu zemi kā tās karalis. Kā viņš var atdot lēņos Morāviju, ja tā ir mana? Es braukšu pie tēva. Viņam jāatsauc savi lēmumi.

—    Viņš tevi atkal padzīs, — Blanša raizējās. — Johans izsūtīs mūs no Prāgas.

—    Es neļaušu sevi izdzīt, lai notiek kas notikdams. Pat savu tēvu viņš neatcerējās, rāpodams Bavārieša priekšā. Vai viņš padevies bailēm? Vai viņam varbūt likās, ka viņa rīcība ir sevišķi viltīga?

1339. gada 20. aprīlī Kārlis notvēra tēvu Miterlagā pie Mainas. Viņš izgāza pār Johanu visus rūgtuma pilnos pārmetumus.

—    Tas, ko es esmu izdarījis, ir pareizi, — karalis Johans viņam pretojās ar parasto iecirtību. — Es aizliedzu tev kritizēt manu rīcību! Tu pakļausies manai gribai.

—    Līdz šim es nekad nestāvēju ceļā taviem nodomiem. Tas laiks nu ir pagājis. Es neatdošu čehu zemes ķeizara patvaļai.

Jā, viņi bija kļuvuši par ienaidniekiem, taču pamest viens otru nevarēja, jo viņus tuvināja nabadzība. Karaļa parādi bija nepārskatāmi, karalisko īpašumu stāvoklis bija vēl nožēlojamāks nekā pirms sešiem gadiem. Prāgas kanceleju pārplūdināja sūdzības un atgādinājumi.

—    Tu esi vienu un to pašu renti pakāpeniski piešķīris vairākiem cilvēkiem. Tu zini, kāds tiesas juceklis radīsies šajā sakarībā?

—    Uzliksim jaunus nodokļus.

•— Bet tu taču esi zvērējis pie izslēgšanas no baznīcas, ka jaunus nodokļus neuzliksi.

—    Atradīšu aizstāvību pie ķeizara. Tu pievienosi līgumiem savu zīmogu.

—    Tu mani nepiespiedīsi to darīt.

Arī čehu pani nevēlējās parakstīt vienošanos, kas runāja pretim veselajam saprātam. Visi pievienojās Kārļa nepiekāpīgajam «nē», un tā Johana un Bavārieša līgums palika neapstiprināts.

Kārļa nepiekāpība izraisīja simpātijas pret viņu.

—    Kāpēc gan viņš kaitina tēvu un Bavārieti, nevarēdams saukt Čehiju par savu? — radās jautājums.

Un atbilde bija: — Laikam tāpēc, ka Čehijas liktenis viņam tuvāks nekā pašam savs.

Ar karali Johanu bija otrādi — Čehijā vairs neviens viņam neticēja un viņu necienīja.

Nemitīgos strīdus, kas atkārtojās diendienā, pārtrauca draudi no malas; tie piespieda tēvu un dēlu negribot apvienoties. Divi vareni valdnieki gatavojās cīkstēties. Anglijas Edvards nogaidīja, līdz beidzās labības pļauja, un iebruka Francijā; solīto un samaksāto Bavārijas Ludviga palīdzību viņš tomēr nesaņēma. Arī vācu novados ķeizara rīcība izraisīja vilšanos: «drošās kaujas piekritējs», kā B.a- vārietim labpatika sevi saukt, bija aizņemts ar citām rūpēm. Lejasbavārijas Heinrihs bija šķīries no šīszemes dzīves, un Bavārietim, par spīti atraitnes, Kārļa māsas Margaritas, protestiem, vajadzēja mudīgi sagrābt viņa zemi, lai nolaupītu to Luksemburgiem.

Luksemburgas Johans nojauta jauno Bavārieša nodevību, taču tajā brīdī viņš jau bija ceļā uz Franciju kopā ar pieciem simtiem bruņinieku, lai pievienotos franču karaspēkam. Virspavēlnieki galanti piedāvāja viens otram vietas kaujai, taču abām pusēm zvaigžņu stāvoklis rādījās nelabvēlīgs, un tā izraisījās vienīgi dažas sīkas sadursmes, bet karaļu šķēpi nekrustojās.

Tad Čehijas karalis nolēma, ka pamēģinās izārstēt vismaz vienu aci, un uzticēja savu redzi izslavētajiem Monpeljē ārstiem.

Kārlis ar savu karapulku arī devās uz Franciju. Tur viņš uzreiz ieelpoja citādu gaisotni. Te vēl godāja un slavināja bruņnieciskumu. Kad izrādījās, ka pagaidām kara nebūs, jaunie draugi pierunāja viņu braukt kopā uz Spāniju — uz turieni viņus aicināja palīgā Alfonss XI, lai cīnītos pret neticīgajiem. Runāja par brīnumiem, ar ko debesis pamudinājušas krusta aizstāvjus cīņai pret pusmēness varu. Kārlis labprāt bija ar mieru tiem noticēt. Viņam atmiņā uzausa brīnumainā nakts, kad viņš bija atgriezies no Tiroles Prāgā un birģermeistara mājas istabā pa gaisu bija pārvietojušies kausi; tiesa gan, pirms tam viņš un Bušeks šos kausus bija vairākkārt iztukšojuši, taču vēl līdz šim brīdim viņš atcerējās savu pārsteigumu, kad tumsā notika šīs noslēpumainās lietas. Vai lai vļņš ļauj sevi pierunāt doties ceļā pāri Pirenejiem?

Līdz šim karalis Johans tādiem nodomiem vienmēr bija piekritis vai izlicies, ka tie viņu neinteresē. Šoreiz viņš aizturēja Kārli. Karalim bija bail palikt vienatnē.

* * *

Abām čehu nodaļām, kuras tagad komandēja Kārlis viens pats, bija pievienojies pulciņš komediantu, kuri brīvajos vakaros uzjautrināja karavīrus; algotņi labprāt samaksāja pusfeniņu par izrādi, kas bija viņu gaumē. Komedianti rija uguni, žonglēja ar priekšmetiem, ar zobiem iekodušies, karājās kokos, meta salto. Viņi izrādīja arī komēdiju.

Kad par to uzzināja Kārlis, viņš ļāvās pierunāties un kādu vakaru apsēdās krēslā skatītāju vidū. Komedianti baidījās rādīt savus jokus, taču Bušeks pārliecināja viņus, lai spēlē tā, it kā viņi neko nezinātu par pavēlnieka klātbūtni. Un tā-Kārlis uzzināja, kā čehu histrioni1 izsmej viņa brāļa laulību. Tas bija pamācoši; Kārlis nemēdza vērtēt tautas jokus par zemu.

Divi komedianti ar delnām pūta slavas fanfaras, un tas, kuram runāšana veicās vislabāk, skaitīja vienkāršus, sarīmētus pantiņus:

—  Dižas gan šīs kāzas bija, jautrība pār zemi lija; tagad parādīsim jums, kāds tam visam iznākums.

Jauneklis, kurš acīmredzot tēloja Johanu Heinrihu, iznāca lāpu gaismā, spēlēdams fidulu, kurai bija palikušas tikai divas stīgas, un izteica savas ilgas dziesmā, kuru visi prata:

—  Koku zari tērpjas zaļi, lakstīgalas pogo skaļi, maijmēnes, jel saki — kāpēc sirsniņa man žņaudzas sāpēs?

Galvenais teicējs sita viņam uz pleca, aiz viņa muguras stāstīdams publikai:

—  Puisis sapnī skata līgavu no vaiga, taču neredz, kāda viņai sēžamvieta baiga; puisis tiecas mīļo noskūpstīt, brūtes miesās desmit velnu mīt.;.

Visi sāka smieties, un Johana Heinriha tēlotājs dīca tālāk:

—  Naksniņas, kam jūs tik ilgas, tad, kad mani nomāc ilgas, kvēlas liesmas sirdī pland,

it nekur nav miera man.

Galvenais aktieris atkal vērsās pie viņa:

—  Brāl, triec vaimanas pie jodal Gļēvam netikt vīra godā!

—  Manai dvēselei tik grūti..:

—  Sen bij laiks tev spaidīt brūti!

Aktieris uzaicināja savus draugus, kuri līdz šim bija turējušies ēnā:

—  Tad nu vediet viņa izredzēto, lai tās daili novērtēt viņš spētu! Tomēr labāk lāpu guns lai dziest, kad zēns skatīs to, pēc kuras ilgojies.

Divi komedianti atstiepa publikas priekšā būri un norāva no tā pārvalku. Tuvīno l<n)u gaismā varēja redzēt, ka būrī sēž pērtiķis. Komediants ņirgājās:

—  Pavei, brālīt, tā ir viņa, tava daiļā līgaviņai

Kod vien pirkstā sev līdz k"āulam:

nu ar mērkaķi tu laulāts! * * *

Kad karali Johanu pārnesa no universitātes slimnīcas uz karalisko mītni Monpeljē, Kārlis ilgi stāvēja pie viņa gultas, skatīdamies noliesējušajā, ciešanu izmocītajā sejā, un domāja par to, kā viņu dzīves aizgājušas katra uz savu pusi un tomēr palikušas saistītas.

—           Es vēl redzu, es vēl redzu! — Johans mēdza atkārtot, kad bija atkopies no noguruma, taču brīdi pa brīdim izgrūda pa lamuvārdam.

Ābolu degvīna kauss, pēc kura viņš alkatīgi sniedzās, izkrita Johanam no rokām, novēlās zemē un saplīsa.

—    Sie neģēļi! Maitas! Liekēži! — karalis lādēja ārstus.

—           Viņi man visu paskaidroja, — Kārlis lēnīgi mēģināja viņu pārliecināt. — Viņi vairs nespēj neko glābt. Redzes zudumam ir dziļāki cēloņi.

—    Tu tici šiem šarlatāniem? Viņi nekā nejēdz! Nekā!

Kārlis domāja par karaļa mežonīgo dzīvi: par tūkstošiem

kausu, ko viņš bija izdzēris, par tām daudzajām sievietēm, kuras bija gulējušas viņa skavās, par ievainojumiem, ko viņš bija guvis no turnīru pretinieku šķēpiem un zirgu pakaviem. Tēva izmocītajā sejā Kārlis lasīja bezspēcīgas ciešanas. Klāt ir bruņinieka slavas gals.

Un Kārlis juta līdzi tēvam viņa bēdās.

*  *

Pāvests Benedikts XII bija parupjš laucinieks, kas mīlēja vienkāršas baudas, taču viņam piemita skaidrs saprāts un viņš nevarēja ciest kara slaktiņus. Par tuvāko padomnieku pāvests apdomīgi izvēlējās godkārīgo kardinālu Pjēru de Rozjē, kas bija spējīgs orators; visi zināja par viņa mīlas dēkām, arī to, ka pašlaik viņš nodarbojas ar meitas izprecināšanu, tomēr viņa gudrība pāvesta pils pārvaldē bija nenovērtējama.

Abi bieži strīdējās savā starpā, taču galvenajos jautājumos sapratās — kardināls balstīja pāvestu, un pāvests iestājās par kardinālu.

—           Nudien, par tādu guļamistabu tevi varētu apskaust pats Francijas troņmantnieks, un viņš taču ir īsts gultas varonis! — sacīja Benedikts XII, apskatījis kardināla jauno mitekli. — Uz panākumiem!

De Rozjē ar kautru un lepnu smaidu pacēla kausu.

—           Bet vīnu gan tu lāgā neproti izvēlēties, — teica pāvests, kad bija iedzēris.

—    Tev, svēto tēv, grūti izdarīt pa prātam.

—           Vīns ir kā segli, un no segliem ir atkarīgs, kā varēs vadīt zirgu. Šis zirgs ir mūsu gars. Ja es to labi apsegloju, tad tas auļo tā, ka prieks skatīties.

—    Ir zirgi,- kas necieš seglus, — kardināls iebilda.

—    Tie lai velk smagos akmeņu vezumus, galvu zemē nodūruši. Mans gars vienmēr mērķē tikai uz augšu..,

—    Tēvs, kas tur augšā ir? — de Rozjē viņu tirdīja.

—• Es neskatos uz augšu, — pāvests atrunājās. — Bet zem manis ir visa pasaule. Un zini, ko es tur redzu? Pilnu zemi vājprātīgo, pilnu zemi satracinātu jukušo. Vieni cel šķēpus, lai citus sacirstu gabalos, piedevām viņus vēl ap- zagdami, novilkdami viņiem drēbes un ādu…

—• Tas dažreiz ir nepieciešams ticības tīrībai…

—    Nerunā muļķības, dēls. Kāpēc viņi nelasa baušļus? Tos nedaudzos vārdus saprastu katrs muļķis. Vai tev nekļūst nelabi no šodienas pasaules? Anglijas karalis domā, ka Franciju var mantot kā pēli. Un šie viņa lordi — tie laikam visu mūžu sapņo vienīgi par to, kā izlaupīt kādu zvejnieku ciemu un izvarot govju meitas, visas pēc kārtas, Portugālē slepkavo Alfonss. Un svētā Romas impērija? Tā man izdzer visvairāk asiņu.

—    Kāda tad tā var izskatīties, ja pār to valda antikrists, kas kronējis pats sevi? Viņš uzdrīkstējies aizbēgušu minorītu iecelt par savu pāvestu 1

—    Un viņš ari turpinās ālēties tik ilgi, kamēr mēs no šīs uzpūtīgās galvas nenotrieksim kroni — visas Eiropas acu priekšā…

Tā parasti beidzās viņu sarunas. Un tūdaļ sākās no jauna.

—    Kardināl, mums kaut kas jādara, citādi mēs kļūsim par apsmieklu visas pasaules — visu laiku vēstures priekšā.,,

—    Es esmu sagatavojis uzaicinājumu kūrfirstiem, lai viņi padoma par jauna Romas karaļa ievēlēšanu* … Taču viņi ir bezpalīdzīgi, baidās.

—    Tev viņiem kāds jāiesaka.

—    Kā būtu ar Francijas karali? Viņš noteikti ir ieinteresēts, — Rozjē ieteica.

—    Viņš mums jātur kā spīlēs, citādi viņš mūs kā lelles uzvērs uz aukliņas.

—    Un Anglijas Edvards?

—    Es tev saku, ka viņš gatavojas jaunam karam. Viņš atkāpās, taču veicīgi aizņemas naudu no visiem Itālijas baņķieriem. Edvards uzglūn laupījumam.

—    Tad es vēl domāju par Ungārijas Kārli Robertu — vai par Polijas Kazimiru .,.

—    Vai tad kāds no viņiem impērijā var stāties pretim Bavārietim?

—           To varētu vienīgi Luksemburgi. Bet viņi plēšas savā starpā.

—          Un Johans — tas slavenais karotājs? Mums vajadzīgs karalis, kas būtu paklausīgs baznīcai, bet enerģisks cīņā pret ienaidniekiem. Vai šis Johans ir enerģisks?

—    Viņš arvien sliktāk redz. Esot jau gandrīz akls.

—    Viņam, karalim, ir tik slikts ārsts?

—    Vairs nav. Viņš esot pavēlējis ārstu iesviest upē.

—          Enerģisks tātad viņš ir, — pāvests teica ar zināmu gandarījumu. — Uzaicini viņu uz šejieni! Kad viņš varētu te parādīties?

—' Ļoti drīz. Viņš ir Monpeljē kopā ar dēlu. Es uzaicināšu viņus abus, vai gribi? Kārlis ir kā balta vārna karalisko analfabētu vidū. Viņš lasa un raksta piecās valodās.

—    Viņu gan tu neaicini. Man nepatīk grāmatu tārpi.

—           Viņš uzstājas turnīros, tikai ar svešu vārdu. Bet savā starpā viņi plēšas kā sirseņi. Ko viens uzceļ, to otrs sagrauj. Un šis nemiers izplatās no Čehijas uz visām pusēm kā apļi uz ūdens.

—    Nu, tad aicini arī abus.

Varbūt viņi būtu spriedelējuši vēl ilgi, ja neatskanētu zvaniņš un iekšā neiešautos vikontese de Tirēna — viena no skaistākajām Aviņonas sievietēm. Viņa bija sajaukusi satikšanās dienu.

Kardināls lūdza viņu, lai mazliet paciešas, un mēģināja izskaidrot pāvestam, kāpēc uzaicinājis vikontesi.

—           Svēto tēv, pēdējā laikā baznīcas aprindās sazēlusi kāda pazīstama izvirtība…

—    Es zinu — kopošanās ar zēniem.

—           Sabiedrība ir aizdomīga. Ja par kādu cilvēku nav zināms, ka viņam ir attiecības ar sievieti, tas tūlīt kļūst par aprunāšanas upuri. Zemākie garīdznieki tāpēc vien iet uz prieka mājām, bet mums tas nepiederas. Tāpēc mums jāpieņem dāmu apmeklējumi mājās.

Benedikts pacēla roku ironiskai grēku atlaidei. Viņš zināja, ka netiklības straume, kuras sākums bija karaļa

pilī Parīzē, plūst taisnā ceļā uz Aviņonu.

# * *

Debesis bija cerīgi zilas, kad Johans kopā ar Kārli iebrauca pilsētā. Pēdējo reizi karalis bija apmeklējis Aviņonu pirms astoņiem gadiem, toreiz būdams pašā spēku plaukumā, slavināts un godāts; šoreiz viņam bija jāļauj sevi vest — un viņš jutās kā ubags: svainis Heinrihs bija miris, tēvocis Balduīns pakļāvās ķeizaram, no visas godības bija palikuši vienīgi parādi, un tie draudēja viņu aprīt. Johana šķēps vairs nebija neko vērts. Aklā šķēps?

Kārlis gaidīja divas tikšanās. Viņš bija padzirdējis, ka Aviņonā uzturas dzejnieks Frančesko Petrarka, kura itā- liski uzrakstītie dzejoļi bija nonākuši Kārļa rokās un piesaistījuši ar neparasto noskaņu, kas pauda mīlestību pret vienu vienīgu sievieti; tas bija kaut kas jauns un nepierasts. Turklāt pāvesta tuvumā dzīvoja Pjērs de Rozjē; viņš, būdams vēl Fēkampas abats, bija apbūris Kārli ar runām, kurās risinājās jautājums «zeme un debesis», «valsts un baznīca»; savu ideju izklāstu viņš prata vērst dziļumā un savus uzskatus pierādīja ar daudziem citātiem. Kārlis kļuva par viņa cienītāju; abatam, kuru nedaudz vēlāk iecēla par Ruānas bīskapu, patika noņemties ar ārkārtīgi apdāvināto un aizrautīgo jaunekli. Pjērs jauneklī pamodināja interesi par antīko pasauli, pie kuras viņš vērsās kā pie spoža pagātnes spīdekļa, kas apgaismo mūsu ikdienību. Pjērs viņu iemācīja nicināt bruņinieku romānus, arī tos, kuri kairināja lasītājus ar erotiskām ainām. Reiz viņš atnesa Kārlim darbu «De civitate Dei», vairākkārt atkārtodams:

—    Iegaumē, ko māca svētais Augustīns: valdnieks nedrīkst pazīt cupiditas dominandi — varaskāri, viņam jājūtas kā dieva kalpam, kas pilda augstāku gribu.

Augstajās mācībās Kārlis sastapās arī ar citiem uzskatiem. Dominikāņu ordeņa sludinātāji izplatīja «eņģeliskā doktora» — Akvīnas Toma idejas, Kārlis tās nodeva Pjēra de Rozjē gudrajai izvērtēšanai.

—    Viņi māca, ka cilvēks ir sabiedrisks radījums un tāpēc viņam jārada valstis. Valstij ir nepieciešams valdnieks, tā ir dabiska nepieciešamība. Un tādējādi valdnieks faktiski kļūst par cilvēces kalpu.

—     Tā viņš apstrīd Ciceronu un Aristoteli. — Abats grozīja galvu. — Viņi pazina un prata novērtēt cilvēka alkas pēc slavas…

—    Bet tās atņem cilvēka garam brīvību.

_ — Tātad tu domā, ka valdniekam nevajag sekot dieva likumiem un izskaidrot tos?

—    Valdniekam šajā saulē vispirms vajadzētu meklēt labo. Sabiedrisko labumu, — Kārlis pierādīja un, domās pametis svēto Augustīnu, pieslējās Akvīnas Tomam.

Lielais skolotājs neļaunojās uz Kārli par to, ka viņš meklēja patstāvīgu ceļu. Pjērs bija vīrs, kas balstījās uz

dzīves pieredzi un dažādām iespējām tajā. Pamācībās viņš neaizmirsa pat visu to, kas varētu padarīt patīkamākas dienas un arī naktis.

Kārļa jaunībai viņš nozīmēja daudz.

* * *

Kardināls sirsnīgi apskāva savu bijušo skolnieku un veda kopā ar karali Johanu pie svētā tēva. Arī Benedikts XII atrada atzinības un sirsnīgas uzņemšanas vārdus, ko sacīt Luksemburgiem.

Sākumā abi centās izlikties, ka neievēro Johana aklumu, un nebilda par to ne vārda. Taču, kad Johans taustīdamies meklēja piedāvāto krēslu un kad viņa roka sastinga uz galda, nevarēdama atrast piepildīto kausu, kad viņš pats sāka sūdzēties, turklāt nolamādamies, pāvests vērsās pie Johana ar līdzjūtības pilniem vārdiem:

—           Dēls, tev sava nelaime jāuzņem kā dieva uzlikts pārbaudījums. Parādi savu vīrišķību, par kuru mēs esam tik daudz dzirdējuši.

—    Dzīve tumsībā, — Johans aizsmakušā balsī atbildēja,"

—   tā ir velna izgudrojums". Es tikai nezinu, vai tā ir šķīstītava vai jau pati pekle.

—    Skaties ar savu iekšējo redzi.

—    Tā jau ir kļuvusi akla, svēto tēv.

—           Tā jau es šad tad nodomāju, — pāvests drūmi piekrita. — It sevišķi tad, kad tu noslēdzi savienību pret mums.

De Rozjē, baidīdamies no priekšlaicīga strīda, apņēma Kārli ap pleciem un teica karalim:

—    Tu vari priecāties par savu dēlu.

—    Viņš pārkāpj piekto bausli, — Johans pavīpsnāja.

—    Viņš negodā savu tēvu.

—           Tas ir ceturtais bauslis, — Benedikts izlaboja viņa teikto.

—           Man liekas, ka viņš drīzāk pārkāpj septīto bausli! — Un kardināls pa jokam padraudēja Kārlim.

—           Vai liela svētlaime var būt grēks? — Kārlis ar smaidu izmeta, jo tas bija viņa lielā skolotāja citāts. Un tūlīt atgādināja: — Reiz Terencā mani nobaidīja ļauns sapnis. Atlidoja eņģelis ar lielu šķēpu ,..

De Rozjē sāka smieties:

—           Par šo tavu sapni mūsu galmā runā jau vairākus gadus. It sevišķi galma dāmas irgājas, ka šis tas it kā neesot bijis tava nosapņotā šķēpa vērts.

■— Un tomēr tas ir patiess sapnis, — Benedikts nopietni sacīja. — Ja kāds grib kaut ko dzīvē sasniegt, tad viņam jāizvairās no pēļiem, it sevišķi tad, ja tajos dus Venera.

Vai man nav taisnība, karali Johan? — pāvests gribēja iesaistīt viņu sarunās.

—           Svēto tēv, tu runā par pasauli, kuru es vairs neredzu.

—           Taču tava sūtība vēl nav beigusies. Un tava dēla pienākums būs atbalstīt tevi visiem spēkiem. Runa ir par Romas impēriju.

Abus ciemiņus pārsteidza viņa vārdi. Pēc brītiņa Kārlis uzdrīkstējās iebilst:

—    Romas impērija, svēto tēv, vairs nav tāda kā agrāk.

—           Tieši tas ir slikti, un mēs visi esam pie tā vainīgi. Mums jādara viss, lai attīrītu to no sārņiem un atkal ieceltu senās slavas spožumā.

—           Sacrum imperium romanum līdz šim brīdim sargā zem saviem spārniem visus pasaulīgos valdniekus, — kardināls pavēstīja. — Tas ir simbols, autoritāte, svētums.

—           Mans tēvs labi zināja, ka pasaule pieder ķeizaram un ka visiem vajag viņu klausīt, — Johans pievienojās teiktajam.

—           Visiem pasaulīgajiem valdniekiem, — kardināls pārlaboja viņu. .

Pāvests svinīgi paaugstināja balsi:

—           Saki man taisnību, karali Johan, — vai tu nekad neesi ilgojies pēc svētās Romas impērijas kroņa?

—           Pie visiem velniem, — karalis izgrūda, — kā nu ne! Taču man neviens nepalīdzēja, es biju viens. Pec tam es domāju par savu svaini Heinrihu. Bet Bavārijas Ludvigam kalpo pat nāve.

—           Un vai tu savā tēvā neredzi šīs slavenās tradīcijas mantinieku? — Nākamais jautājums bija mērķēts Kārlim.

Kārlis vilcinājās ar atbildi un tad nolēma teikt taisnību:

—           Noteikti redzu. Bet tādā gadījumā mans tēvs nedrīkstētu klanīties viltus ķeizaram, kurš turklāt ir nolādēts.

Johans strauji uztrūkās no krēsla, it kā būtu trāpīts kādā sāpīgā vietā, un iekliedzās:

—           Četrus gadus es biju viņa ienaidnieks! Mani spēki iet uz beigām.

Johans atkal atkrita krēslā, un viņa seja pārvērtās.

Kardināls skatījās šajā ciešanu izmocītajā sejā un tad nozīmīgi palūkojās uz pāvestu.

—    Es domāju, ka šajā jautājumā taisnība Kārlim. Karali

Johan, kā tev varēja ienākt prātā tik zemu klanīties šā ķecera priekšā? Kā tu varēji solīties kļūt par viņa vasali?

—    Mēs visu ceļu par to strīdējāmies, — Kārlis atzinās.

Johans ar strauju žestu viņu apklusināja:

—    Man ar čehu paniem bija strīds pēc strīda. Vienīgi Bavārijas Ludvigs man toreiz palīdzēja.

—    Aiz viltības, — Kārlis piebilda. — Lai apmuļķotu tevi un reizē arī čehu muižniekus.

—    Čehu pani — jauki salašņas! — Johans ļauni teica. — Kad mana sieva brauca projām no Prāgas, tie lika dziedāt par viņu izsmejošas dziesmiņas.

—    Viņi saprata, ka Beatrise nepavisam neciena čehu zemi! — Kārlis turpināja strīdu. — Tāpat kā tu. Viņa ienīda Prāgu.

—    Tā ir mana zeme, un ar to pietiek! — Johans lika lietā savu parasto argumentu.

—    Ja jau tā ir tava, kāpēc tad tu to saņēmi no Bavārieša lēņos? — Kārlis loģiski atbildēja. — Neatkarīgu zemi! Zemi, kas ir mūsu, tu saņēmi no tā, kuram Čehija nepieder! Un tāpat tu liki aplaimot arī Morāviju, manu Morāviju!

—    Kā gan tu to būtu aizsargājis? Ar lūgšanām? Liktenis bīstas tikai no vīrišķīgajiem. Tā ir vienīgā iedarbīgā politikai drosme, šķēps, spēks! Tev no tā nav nekā!

—• Kāda jēga ir spēkam bez gara?

—    Nežvanksti! — Johans no dusmām jau bija zaudējis savaldību. — Kardināl, vai tu dzirdi, ko viņš saka? Tu mani pazīsti — es augstāk par visu vienmēr esmu cienījis bruņniecisku cīņu. Bet tagad es veltīgi meklēju roku, kurā varētu ielikt savu šķēpu.

Johans sašļuka un atbalstīja galvu delnās; tā viņam slīdēja uz leju, it kā Johans vairs nevarētu to noturēt. Viņa sabrukušais stāvs izskatījās nožēlojams.

—    Tev, Kārli, vajadzētu saprast savu tēvu, — kardināls saudzīgi teica.

—    Tu pats mācīji mani skatīties atpakaļ vēsturē, — Kārlis sacīja, palūkodamies uz viņu. — Ko līdz šim ir nesis jebkurš karš? Jaunu ienaidu un — alkas pēc atriebības. No uguns nevar rasties nekas cits kā vienīgi jauna uguns. Un par karaļu lepnumu bieži vien jācieš veselām tautām.

Klausīdamies šajos vārdos, pāvests ar interesi paliecās uz Kārļa pusi un pievērsa viņam skatienu, kurā interese pārauga atzinībā un piekrišanā.

—    Zaķpastala! — Johans atmeta ar roku.

—       Kārli, — kardināls viņam vēlreiz aizrādīja, — tev vajadzētu uzticīgi sekot tēvam gluži kā viņa ēnai, vairot viņa spēku …

—       Es nekad neesmu vairījies no cīņas, ja tā ir bijusi nepieciešama, — Kārlis stingri paziņoja. — Mana miesa glabā desmit kauju pēdas.

—      Vai -tu ietu cīņā pret Bavārieti? — Benedikts pēkšņi ievaicājās.

—      Ja tas būtu nepieciešams? Viņš dara visu, lai mūs salauztu, nevairoties ne viltus, ne ļaunprātības. Mana brāļa dzīvība Tirolē karājas mata galā.

—      Tieši tāpēc es devu lēņu zvērestu! — Karalis Johans noplātīja rokas. — Lai sargātu savu otro dēlu! Es gribu, lai ķeizars aizliek kādu labu vārdu Maincas arhibīskapam.

—    Tam taču tu, Kārli, bez šaubām, piekriti?

Pirms atbildes Kārlis paskatījās uz visiem klātesošajiem. Neredzīgā tēva lūpas bija cieši sakniebtas. Kardināls uzmanīgi vēroja jaunekli. PāYests nogaidīja, pielicis pie lūpām vīna kausu un it kā slēpdamies aiz tā.

—       Te ir cits āķis, — Kārlis lēni iesāka. — Kad mēs ar tēvu pēdējo reizi bijām Vroclavā, bīskaps Nankers viņu tur izsmēja par to, ka Johans neesot nekāds kārtīgs kara- 'lis, vienīgi tāds regulus — karalītis, jo viņam neesot pat čehu arhibīskapa, kas varētu kronēt karali, un iesvaidīšana esot jāubago pie svešiniekiem.

Johans sakustējās, it kā brīnītos par to, kāpēc Kārlis te stāsta par viņa negodu. Taču Kārlis dziļi ievilka krūtīs dvašu un turpināja:

—       Čehija izsenis ir karaliste, taču gadsimtiem ilgstošas kļūdas dēļ mēs esam pakļauti Maincas arhibīskapam. Jau kņazs Bržetislavs lūdza ierīkot Prāgā arhibīskapiju, tO darīja arī citi karaļi pēc viņa, taču veltīgi. Zemei, kurā ir tik daudz baznīcu un tik dievticīga tauta, zemei ar tik bagātu vēsturi nepieciešama sava arhibīskapija.

—      To mums vajadzētu pārbaudīt, —pāvests nenoteikti sacīja. — Kas tagad ir Maincā, Pjēr? — viņš griezās pie sava padomnieka.

—      Virneburgas Heinrihs. Bavārieša piekritējs. Viņš ir nolādēts.

—    Un ko domā čehu karalis?

Johans nomierinājās. Viņš teica klusā balsī:

—    Kārlim šur tur ir taisnība. Bet tie ir sīkumi.

—          Tavs l<'i.i 11 zvērests vis nav sīkums, — de Rozjē piktojās. — Vai karalim nevajadzētu to atsaukt? — viņš vērsās pie pāvesta.

Benedikts paraustīja plecus. Šķita, ka karaja Johana liktenis viņam kļūst vienaldzīgs.

—           Izdari to, tēvs, — Kārlis lūdza. — Tici man, ka ķeizars nav un nekad nebūs tavs draugs.

—           Kas tā draudzība ir, — Johans rūgti atbildēja, — šo jautājumu vienmēr izšķir stiprākais.

—           Tāpēc ir nepieciešams, lai varenie būtu taisnīgi, — Eenedikts uztvēra un gudri pabeidza šo domu. — Un, ja viņi tādi nav, tad mums jārūpējas par to, lai taisnīgie kļūtu vareni.

—    Āmen! — Pjērs de Rozjē pārmeta krustu.

Pēc viņa lūguma pāvests izrādīja labvēlību un pats apņēmās atlaist Johanam grēkus. Promiedams pāvests apstājās pie Kārļa un uzlika roku viņam uz pleca:

—           Tu man patīc, dēls. Tu domā — un proti aizstāvēt savu domu. To es pieredzu reti. Paņem sev par piemiņu no šīsdienas audiences, — viņš teica, sniegdams Kārlim savu rožukroņi. — Tas ir no Jeruzalemes.

Kārlis nometās ceļos un uzspieda lūpas pāvesta rokai.

Benedikts viņu svētīja un tad aizgāja. Pēc tam kardināls lika aizvest karali Johanu — tas bija pakļāvies viņu lēmumam.

Kad de Rozjē ar Kārli atkal bija palikuši vienatnē, kardināls vēlreiz satvēra Kārli aiz pleca.

—           Tu atstāji uz svēto tēvu negaidītu iespaidu. Kas zina, vai beigās par Romas karali nekļūsi tu pats.

Kārlis pasmējās par šo joku.

—           Tad jau tu drīzāk kļūsi par pāvestu, — viņš tādā pašā garā Pjēram atbildēja. — Cik es nomanu, tad svētais tēvs tevi ciena, un galmā tu noteikti esi labi iekārtojies …

—    Šis rožukronis ir ķīla. Piemini manus vārdus!

—           Es atceros visus tavus vārdus, — Kārlis pateicīgi sacīja, bet tad smaidīdams atzinās: — Nevaru vienīgi saprast, kad tu runā nopietni'un kad ne.

—           To tu arī pamācies no manis, — Pjērs arī smaidīdams deva padomu, — šī prasme nav zemē metama.

—           Cilvēks var runāt visvisādi, bet rīkoties tikai vienreiz. Kas cits man atliek?

—           Tu atgriezīsies Čehijā un mēģināsi rīkoties tā, lai jūs abi valdītu draudzīgi.

—    Ko es šodien padarīšu, to tēvs rīt iznīcinās.

—    Ja mēs gribam ticēt tam, ka mūs vada dievišķais

saprāts, tad arī tava tēva nelaime varbūt ir šā saprāta darbs. Karalistei būs nepieciešama tava asā redze.

—    Es gribēju doties krusta karā pret moriem. Vai tu manu rīcību atzītu par pareizu?

—     Pie moriem lai dodas tie, kam tukšas rokas un kas savu dzīvību tur graša vērtu. Es teiktu, ka tu esi vajadzīgs Prāgai. Un es brīnītos, ja tu pats to nejustu.

Karstuma vilnis pazuda no Kārļa pieres. Viņa sejā atgriezās bālums. Viņš piekrita.

* * *

—    Cik lielas ir dāmas sāpes, ja mīļākais atklājis savu slepeno mīlestību sabiedrībai? — Šāds bija viens no jautājumiem, kuru uzdeva izvēlētais vadītājs un uz kuru vajadzēja atbildēt.

Kārlis jau sen bija aizmirsis «mīlas tiesas». Taču viņš labprāt piedalījās nelielajā ballē, kuru rīkoja pāvesta hof- meistars, un vēlējās, lai arī tēvs atcerētos dienas, kad viņa atjautīgās atbildes tika ļoti augsti vērtētas. Kārlim tā vienlaikus bija arī atvadīšanās no Gijoma de Mašo, kas bija iecelts par Reimsas kanoniķi un atstāja karaļa svītu. Jau pašā balles sākumā atskanēja viņa sacerētā mūzika; tā bija dziesma, kuras pavadījumā varēja arī dejot.

—    Es domāju, ka tu komponē nopietno mūziku, — Kārlis teica Gijomam.

—     Bet man patīk arī mūzika, kuru dzirdot ļaudis smaida un jūt prieku.

Šī dzīve bija pavisam citāda nekā ceļojumi pa nabadzīgajiem novadiem, kad viņus pavadīja bailes no sastapšanās ar ienaidnieku vai mežā uzglūnošu laupītāju, ar naktsguļu ciematos, kur cilvēki cieta izsalkumu. Bagātīgi apgaismotajā zālē drūzmējās smalki jauni vīrieši un skaistas sievietes, kurām itin kā nebija citu rūpju kā vien apburt ar savu daiļumu. Dažas no viņām vienmēr turējās blakus Kārlim, kam sieviešu vidū bija laba slava; tas viņu iepriecināja, Kārļa sejā izzuda pārdomu radītās skumjas, acīs atvizēja gaišums.

Kad sulaiņi pavēstīja par Frančesko Petrarkas ierašanos, Kārlis visiem atvainojās. Dzejniekam bija nedaudz pāri trīsdesmit; kopā ar viņu ieradās skaista gaišmate ar gaišu seju un skaidrām acīm.

Kārlis devās viņiem pretim un stādījās priekšā.

—          Mēs zinājām par tavu un tava tēva klātbūtni, — dzejnieks sacīja. — Mēs priecājāmies, ka varēsim iepazīties ar tevi. Vienīgi Lauras della Noves kundzes vīrs nevarēja ierasties, tādēļ es pats pavadu viņu.

Kārlis galanti paklanījās jaunajai sievietei; viņš zināja daudzus Petrarkas sonetus, tāpēc Laura viņam bija mīlestības simbols; viņš tuvojās Laurai- un pēc franču paražas noskūpstīja viņu uz pieres un acu plakstiņiem. Laura nosarka, juzdamās pagodināta.

Jaunie muižnieki izveidoja ap Lauru loku, strinkšķošo ģitāru un vijoļu mūzikas pavadījumā dejodami apkārt, un cits pēc cita lūdza viņu dejot.

—    Atgriezdamies no Monpeljē, es atcerējos, ka tu tur esi studējis tiesības, — Kārlis teica Petrarkam.

—    Es savukārt atgriežos no Romas, — dzejnieks sacīja. — Tā mani apžilbināja.

—    Es zinu, ka tu esi devis cilvēcei dižas veltes. Tu esi atradis nepazīstamas Cicerona runas, Plīnija vēstules…

—    Tu esi par to dzirdējis? Es esmu šās tautas dēls. Jaunā Itālija meklē savu veidolu. Tici man, tā ir tautu karaliene.

—    Es to cienu. Tāpat kā mans tēvs, kā mans vectēvs, kuru cienīja arī Dante.

—    Man Dante ne sevišķi patīk, — Petrarka sacīja, pārsteigdams Kārli. — Viņa «Dievišķā komēdija» ir pārāk sarežģīta. Neviens nezina, kā nu kurš vārds jāsaprot.

—    Taču dažus sapratīs katrs, — Kārlis iebilda. — Es nezinu, vai ir vietā runāt par to tieši šeit. Bet viņš ir nosaucis jebkuru pāvesta un laicīgās varas savienību pret ķeizaru par laulības pārkāpšanu. Man tas liekas patiesi teikts.

—    Svētajam tēvam droši vien tā neliekas.

—    Tev taisnība. Pāvesta sūtnis ieradās man palīgā San- felīčē, taču Dantes grāmatas pavēlēja mest ugunī.

Kārlis atvainojās dzejniekam par to, ka aizkavē viņu un ka Lauru pa to laiku aplenkuši sveši muižnieki.

—     Ir pagājuši tieši desmit gadi, kopš es ar viņu iepazinos svētās Klāras baznīcā, — Petrarka atcerējās.

—    Pateicoties taviem dzejoļiem, katrs, kas viņu ierauga, jūtas tā, it kā būtu saticis pašu Mīlestību. Vai jūs satiekaties bieži?

—     Es vairs nedzīvoju Aviņonā. Esmu atradis klusu vietiņu Voklīzā, ap divdesmit jūdžu attālumā no turienes. Man nepieciešams miers. Mani gaida liels darbs. «Par slavenajiem vīriem», par Romas lielajiem vīriem…

Abi juta, ka ir tuvi viens_ otram, ka viņu uzskati par dzīves jēgu, par cilvēces sūtību, par tās tikumiskajiem likumiem saskan.

Atstājis zāli un palicis viens savā mājoklī, Kārlis domās atkārtoja dažus pantus, kas no lasītā bija iegulusies atmiņā. Viņš domāja par cīņu starp prātu un jūtām, ko dzejnieks viņam bija atklājis. IJn par viņa ilgām pēc vientulības, lai grimtu apcerē.

«Viens, domās grimis, klīstu tukšā klajā un savus sojus lēnām lieku es…»

PER ASPERA AD ASTRA

Bieži vien Kārlis mierinājumam un pamudinājumam atkārtoja šo seno latīņu sakāmvārdu. Ceļš uz zvaigznēm ved caur grūtībām, pa nelīdzenām takām, klinšainām nogāzēm. Bet, tiklīdz viņš bija pārvarējis vienas lamatas un palūkojās augšup, varēja redzēt, ka zvaigznes atkal ir at' tālinājušās.

Stiprinājies un atspirdzis Aviņonas apmeklējuma laikā, Kārlis cerēja, ka atgriešanās Čehijā viņam nesīs mieru — vismaz tādu, ar kādu viņš pirms septiņiem gadiem sāka savu valdīšanu. Viņš bija kļūdījies.

No Aviņonas tēva un dēla ceļš veda uz Landshūtu Le- jasaustrijā, kur Heinriha atraitne Margarita, palikusi viena ar diviem maziem dēliem, veltīgi pretojās Bavārie- tim, kas gabalu pa gabalam pārņēma savā ziņā visu teritoriju.

—    Paliksim šeit, savāksim karaspēku un izcīnīsim Margaritai likumīgās tiesības, — karalis Johans plānoja.

Kārlis zināja, ka tās ir veltas cerības.

—    Bavārijas Ludvigs ir pārāk stiprs, un muižniecība ir viņa pusē. Bavārieši ir šeit, un tur neko nevar grozīt. Bet man varbūt atradīsies kāds padoms Margaritai…

Margarita palūkojās uz brāli gandrīz vienmēr asaru pilnajām acīm Divdesmit astoņu gadu vecumā viņa vēl joprojām bija skaista kā pasaku princese.

—    Tu vienmēr esi patikusi Polijas karalim Kazimiram. Cikreiz esmu viņu saticis, tikreiz viņš ar sajūsmu atcerējies tevi. Vai tu zini, ka viņš tev vienmēr sūtījis sveicienus un dāvanas? Viņš ir viens. Kazimirs tev noteikti apbērtu roku ar skūpstiem, ja tu viņam to pasniegtu.

Margarita bija sašļukusi, taču no- Kārļa strāvoja tāda ieinteresētība viņas liktenī, ka viņa padevās brāļa idejām.

—    Tu domā, ka tas būtu iespējams?

—    Tā nav slikta doma, — karalis novērtēja šo priekšlikumu un nekavējoties apsvēra visas iespējas, kas ar šādām laulībām pavērtos Ļuksemburgiem Eiropas centrā. — Taisies uz Prāgu, Margarita. Kārlis uzaicinās uz turieni Kazimiru.

—    Tu esi jauna, — Kārlis centās pārliecināt māsu. — Tu vari sākt jaunu dzīvi. Un varbūt pat laimīgāku.

Margarita pret brāli juta uzticību. Vislabprātāk viņa būtu nekavējoties pametusi Bavārijas teritoriju, lai tiktu vaļā no nemierīgās rezidences, kur viņai vairs faktiski nekas nepiederēja.

Taču tēvs un dēls zināja, ka viņus gaida vēl viens uzdevums: apciemot Johanu Heinrihu un palīdzēt viņam. Kārlis viens pats devās uz Zalcburgu un pēc tam uz Tiroli pāri kalnu pārejām, kur viņu vairākkārt apdraudēja lavīnas.

Kārlis sasveicinājās ar Margaritu — «Maultašu», kas bija nobriedusi par pievilcīgu sievieti, taču nebija zaudējusi nicīgo sejas izteiksmi. Palicis vienatnē ar brāli, kas tikko bija nosvinējis astoņpadsmito dzimšanas dienu, Kārlis ātri to izklaušināja.

—    Atzīsties nu — vai jūs abi beidzot esat vīrs un sieva?

Johans Heinrihs nelabprāt stāstīja brālim:

—    Es baidos no viņas. Šie veltīgie mēģinājumi ir mani nomocījuši. Es varu gulēt ar citu sievieti, bet ne ar viņu. Reiz viņa mani pa īstam patrieca no gultas.

—    Varu iedomāties, kā tu jūties. Vai tavs garastāvoklis uzlabotos, ja es tevi paņemtu līdzi uz Morāviju un iepazīstinātu ar savu saimniecību? Mēs varētu arī apciemot draugus Ungārijā un Polijā.

Johans Heinrihs labprāt piekrita.

Taču viņa aizbraukšana pavēra ceļu intrigām. Tikko brāļi bija nonākuši Ungārijas galmā, viņus sasniedza Brno bīskapa Mikulāša steidzama vēstule: Margarita—«Maul- taša» apvienojusies ar Tiroles muižniekiem, kuri nodomājuši padzīt no zemes Luksemburgus.

—    Tas ir aiz naida pret mani, — Johans Heinrihs pārliecināti teica.

—    Līdz šim vēl valdnieks esi tu. Neviens nav tevi gāzis. Mums jāatgriežas.

Kārlis saprata, ka Tiroles muižnieki nevar ciest čehu aizbildniecību. Bet viņu kaitināja tiroliešu nodevīgums: viltus zvēresti un intrigas ar Bavārieti.

Tiroles dumpinieki nebija cerējuši uz tik drīzu abu brāļu atgriešanos. Kārļa karapulkam, kaut arī tas bija savākts uz ātru roku, izdevās saņemt gūstā pretošanās vadoni Al- brehtu, Karintijas Heinriha ārlaulības dēlu, un viņš Zon- bergas cietokšņa moku kambarī nodeva pārējos dalībniekus. Ta Kārlis varēja atjaunot mieru.

—   Vai tu atceries, ko mēs norunājām, satiekoties pirmo reizi? — viņš jautāja Margaritai. — Es pareģoju tev ieslodzījumu tornī.

Margaritas jutekliskā jokošana bija pagaisusi. Viņa attaisnojās ar to, ka neesot varējusi viena pati pretoties sazvērniekiem, un solīja pārtraukt ar viņiem visus sakarus.

Kārlis atgriezās Prāgā noguris. Tomēr miers neilga pat nedēļu. Nepārtraukti gadījās notikumi, kas prasīja ātru izšķiršanos, līdzenie ceļi pārvērtās stāvās nogāzēs, dzīves ritējums uzdeva jaunus jautājumus. Bija naktis, kad Kārlis baidījās no atmošanās.

Māsa Margarita neatlaidīgi lūdza viņu, lai vēlreiz atbrauc uz Landshūtu; viņa baidījās par savas zemes mantinieka dēla Johana dzīvību. Brno bīskaps Mikulāšs lūdza Kārli, lai palīdz cīņā pret Viskonti dzimtu Milānā.

Kārlim vajadzēja atstāt Prāgu un arī Blanšu, un visu rudeni viņš pavadīja kauju laukos; iejaukts Itālijas politikas džungļos, viņš vienlaikus ar karošanu risināja sarunas ar venēciešiem un veroniešiem. Viņš palīdzēja patriarham Bertrānam ieņemt Gorīciju.* Bet Margaritas dēliņš nespēja uzveikt slimību: atkal nodzisa viena Luksemburgu cerība. No šā brīža Bavārijas Ludviķis kļuva par neierobežotu valdnieku Lejasbavārijā.

Pienāca ziemsvētki, kurus Kārlis tā mīlēja. Katru gadu pusnakts mises laikā viņš dziedāja evaņģēlija daļu par cilvēku skaitīšanu un tā kunga dzimšanu. Arī Gorīcijā viņš nespej,i no šī prieka atteikties. Tā kā šajā naktī bija sagaidāms Ienaidnieka uzbrukums, Kārlis mises laikā apkalpoja Bertrānu, ģērbies pilnā apbruņojumā, vienīgi bru- ņucepuri nolicis njalā uz altāra. Vienlaikus viņš domāja par ziemsvētku burvību Prāgā, kad mūki kopā ar mācekļiem atnāca pat uz Hradu nodziedāt «No debesīm būs man atnest» un visās pilsētas malās varēja dzirdēt skanam ģitāras un bundžiņas.

Arī angļu un franču kara notikumi nebija ilgi jāgaida. Jūras kaujā Šeldas grīvā angļi iznīcināja gandrīz visus Francijas kuģus; no diviem simtiem izglābās labi ja desmitā daļa. Brieda arī sadursme uz cietzemes. Karalis Johans, ko pēdējā laikā vajāja uzmācīgas domas par nāvi, reiz karalauka nometnē nodiktēja savu testamentu; tajā runa bija galvenokārt par to, kā samaksāt neskaitāmos parādus; lielāko daļu no tiem vajadzēja uzņemties čehu zemēm. Kārli Johans testamentā nepieminēja ne ar vienu vārdu; viņš pat neiecēla dēlu par testamenta izpildītāju.

Tikai 1341. gada pavasarī, kad stāvoklis Francijā pēc jauna pamiera noslēgšanas uz laiku bija normalizējies, karalis Johans atgriezās Prāgā, tagad būdams jau galīgi akls.

— Mēs abi esam braukuši it kā katrs uz savu pusi, — Johans pēc tikšanās pavisam sašļucis sacīja Kārlim. — Bavārietis savu varenību apvieno, mēs savu — saskaldām.

Johans nevarēja nenovērtēt stāvokli, kādu Kārlis pa šo laiku bija sasniedzis; karalis vairs neievēroja to, ka galminieki palaikam nosauca Kārli par «jauno karali». Viņš saprata, ka, gribēdams pats palikt karalistes priekšgalā, nevar iztikt bez dēla blakus; jūnijā seimā Johans izvirzīja balsošanai jautājumu, lai Kārli atzītu par viņa pēcnācēju, un piekrita jauna kroņa izgatavošanai, kaut arī kronēt pagaidām neatļāva.

Kopš maija beigām Prāgā dzīvoja Margarita, un drīz pēc viņas kopā ar lielu galmu ieradās arī karalis Kazimirs. Viņa ierašanos Prāga atzīmēja ar dzīrēm un turnīriem. Pilsēta atkal iemirdzējās. Arī karaļa Johana seja kļuva gaišāka — drīzāk gan tāpēc, ka Kazimirs atveda viņam kā aizdevumu divdesmit tūkstošus kopu.

Taču Margarita neatbrauca no Landshūtas vesela; pēc naktīm, kas tika pavadītas pie mirstošā puisēna, viņa bija kļuvusi vēl vājāka. Neviens negribēja ticēt viņas slimībai; Kazimirs apbēra viņu ziediem un dāvanām. Kārlis — ar kapitula dekāna Pardubices Arnošta palīdzību — gatavojās kāzām. Viņš gribēja, lai Hrada baznīcas kapela jo vairāk līdzinātos Parīzes karaļa pils Svētajai kapelai. Taču slimība progresēja; Margarita jutās arvien sliktāk un kļuva jau gandrīz caurspīdīga. Kad ārsti bažījās par pašu ļaunāko, visus pārņēma bailes. Karstajās vasaras novakarēs, kā arī lietū un negaisa laikā garas procesijas gāja apkārt baznīcai; abi karaļi uzvilka astru kreklus un pirmie gāja aiz krusta.

Viņu pazemība bija veltīga. 1341. gada 11. jūlijā Margarita nomira.

Viņa bija daiļa, arī nāvē aizgājusi. Kazimirs no sirds apraudāja zaudēto sievu, pēc kuras tā bija ilgojies. Cieši apskāvis Kārli, viņš mirušās klātbūtnē uz mūžiem zvērēja brāļa uzticību.

* * *

Kā sargātāju pret visiem bargajiem likteņa triecieniem Kārlis loloja vienīgo cerību: Čehijas karalistes kroni.

— Mēs nedrīkstam nevienam ļaut mums to atņemt, — viņš sprieda. — Tas būs svētā Vāclava kronis. Un, tāpat kā Pršemisla Otakara laikos, mēs uzliksim to Vāclava svētajam galvaskausam.

Karalis Johans tiešām bija pārvērties: viņš visam piekrita. Johans pat atzina savas kļūdas un prasīja padomu Kārlim, kā tās izlabot; pēc Kārļa ieteikuma viņš nodibināja Ujezdā kartēziešu klosteri un piekrita ierīkot kapi- tulu, kuram vajadzēja saņemt desmito daļu no Čehijas raktuvju ienākumiem, lai veco baziliku varētu pārbūvēt par nākamās arhibīskapijas cienīgu templi.

Uz dienvidu robežu Kārlis tomēr raudzījās ar bažām. Viņš neuzticējās Johana Heinriha saprātīgumam; Kārlis uzzināja, ka Johans par sīkiem pārkāpumiem licis sodīt Tiroles muižniekus. Viņš baidījās no tiem, gribēja tos iebaidīt, bet nespēja novērtēt atriebīgās jūtas, ko tirolieši izjuta pret čehiem.

Kārlis nekļūdījās. 1341. gada 2. novembrī, kad Johans Heinrihs atgriezās no medībām, vārti izrādījās aizslēgti. Margarita bija pavēlējusi tos aizbultēt. Kad zirgu puiši dauzījās pie vārtiem, cietokšņa pārvaldnieks Margaritas vārdā piedraudēja, ka liks uz viņiem šaut.

Johans Heinrihs vairs nezināja, kur dēties;_viņam bija kauns, ka iekritis tik acīm redzamos slazdos. Atri apbraukājis savus <illikušos īpašumus, viņš aizveda vērtīgākos priekšmetus, ieķīlāja los un vāca naudu, lai spētu noalgot ieroču nesējus. Taču ievērojamākos bruņiniekus jau bija nopircis Bavārijas Ludvigs;- Luksemburgs atrada patvērumu vienīgi pie Kārlim padevīgā Akvilejas patriarha Bertrāna.

Karalis Johans bija sarūgtināts par vēstīm no Tiroles:

—    Bavārietis padzina manu meitu Margaritu, tagad vēl dēlu piedevām!… Vai tiešām viņš mūžīgi mīdīs mūs kājām?

Viņš nevarēja izgudrot neko labāku un lika sevi aizvest uz Vīni, lai risinātu sarunas ar Albrehtu Hābsburgu. Kārlis baidījās ļaut rīkoties viņam vienam pašam; viņš steidzās līdzi Johanam — ūn aina, ko Kārlis ieraudzīja, atainoja Bavārieša pretinieku bezspēcību: Albrehts gulēja krēslā, nevarēdams pakustēties, un karalis Johans grābstījās gar sienām, nespēdams atrast durvju rokturi.

Kur gan bija palicis ugunīgais, pašpārliecinātais Johans Luksemburgs? Kad viņi kopā atgriezās Prāgā, Kārlim bija pietiekami daudz laika apdomāt visu spiedīgo stāvokli. Čehija, vienīgi Čehija varēja dot viņam mazliet pašapziņas. Viss pārējais bija zudis, kā nobirst savītušas ziedlapiņas. Bet mājās katru dienu draudēja iespēja sadurties ar tēva naudaskāri.

—    Tev taisnība, ka viss ir sabrucis, — viņš teica tēvam, kad viņi brauca abi kopā. — Vienīgi Čehijas karaliste, kurai tu neticēji, paliek mūsu varas balsts.

—    Un no čehu paniem lai es velku ārā katru grasi kā ar knaiblēm?

—    Pamēģināsim kaut ko darīt, — Kārlis ierosināja pēc pārdomu brīža. — Kā būtu, ja es sadabūtu tev piecus tūkstošus marku? Vai tad tu brauktu projām uz Franciju?

—    Tu to domā nopietni? Tev ir pieci tūkstoši?

—    Es došu tos tev — ar vienu noteikumu.

—    Tu uzdrošinies uzstādīt man noteikumus? — Johans, rūgti smīnēdams, grozīja galvu.

—    Vai tu varēlu man apsolīt, ka vismaz divus gadus nerādīsies" Čehijā?

Johans sāka lādēties. Pirmajā mirklī viņā uzliesmoja senās Luksemburgu dusmas. Taču pēc tam dusmas nomainīja nomāktība.

—    Tu esi bezkaunīgs, tevī nav ne kripatiņas kauna, — viņš pārmeta Kārlim. — Tu attālinies no manis.

—    Es neredzu citas iespējas, kā saglabāt Čehiju — un mūsu dzimtu arī.

Vēl garu ceļa gabalu Johana galvas kustības un sejas izteiksme rādīja, cik ļoti viņu aizskārusi Kārļa nekaunība.

Taču, pirms viņi iebrauca pa Prāgas vārtiem, Johans paziņoja:

—    Es pieņemu tavu nekaunīgo priekšlikumu. Kas cits man atliek?

Kārlis saskaitīja pēdējos ietaupījumus, aizņēmās no draugiem un no ebreju tirgotājiem uz procentiem. Johans lika piepildīt lādes ar naudu. 1342. gada sākumā viņš pameta Prāgu.

* * *

Lai arī nekronēts, Kārlis kļuva par pilsētas un Čehijas valdnieku.

Viņš saspringti gaidīja otra bērna piedzimšanu. Kārlis labprāt būtu saņēmis dēlu, taču atkal piedzima meitenīte un dabūja Katrīnas vārdu.

—    Tu esi atbraucis tieši uz kristībām, — Kārlis teica, sagaidīdams brāli.

Taču Johans Heinrihs parādījās galmā pilns sarūgtinājuma un ļaunuma par savu pazemojumu. Kārlis zināja, ka Bavārijas Ludviķis izmantojis savu ķeizarisko varu Johana Heinriha un Margaritas Maultašas laulības šķiršanai, un drīz pēc tam svinētas viņas kāzas ar ķeizara dēlu Ludvigu, sauktu par Brandenburgieti; pēdējais esot ilgi pretojies, taču beigās piekāpies, saņemdams Margaritas pūrā visu Karintiju, kas pirms tam tika solīta Hābsburgiem.

—    Tu nezini, ko es esmu pārdzīvojis, — «Tiroles grāfs» sūdzējās. — Vai tu esi dzirdējis par šo procesu? Mani tur izģērba kailu.

Kārlis galvenajos vilcienos zināja visu, kas noticis, jo viņa rokās bija nonācis tiklab senais Marsīlija izklāsts par to, ka ķeizaram ir tiesības šķirt laulību,.kā arī Okama apstiprinājums par to, ka šajā gadījumā runa ir bijusi tikai par matrimoriium putativum — šķietamu, nepabeigtu laulību.

—    Par ko tad tevi beigu beigās apsūdzēja?

—    Par ko? — Johans Heinrihs iesaucās. — To taču tu zini, vai ne? Par impotenci. Par nenormālību.

—    Pat tik tālu.

—    Es esot viņu vienreiz sakodis vai nezin ko izdarījis. Par to tur atklāti tika runāts.

—    To tu pacietīsi. Vai kāzas redzēji?

—          Es biju pārģērbies. Tā padauza, — Johans Heinrihs sakostiem zobiem lamājās, — tā padauza gulēja ar jebkuru, taču kāzās mierīgi lika galvā jaunavas vainadziņu. Lai tikai mani apsmietu. Vai tu nesaproti, ka šis negods nāk pār visu mūsu dzimtu?

—    Tāpēc jau mēs, brālīt, toreiz braucām uz turieni, — Kārlis drūmi apstiprināja. — Un apglabājām tur vairākus tebus čehu karavīrus.

—    Es zinu, — Johans Heinrihs novilka bēdīgā balsī.

—    Bet, ja tu dzirdētu, kā tur krogos par mums ņirgājas, kādas neķītrības dzied…

—    Man tas ir zināms no visvisādiem pamfletiem, kurus bārsta minorīti pie Bavārijas Ludviga, lai nopelnītu sev algu, — Kārlis atbildēja uzsvērti mierīgi, un tas kaitināja Johanu Heinrihu.

—    Pret Bavārieti var likt lietā vienīgi spēku! Vienīgi ieročus!

—    Sai ziņā mēs neesam sevišķi izdevīgā stāvoklī, — Kārlis skaidroja brālim. — Bija liels sals, pēc tam plūdi Tu taču redzēji sagrauto Judītes tiltu, vai ne?

—    Tev negribas pamest Čehiju, — Johans Heinrihs viņam dusmīgi pārmeta. — Tēvs apsolīja tev kronēšanu, ko?

—    Bet par ko tad tu, brālīt, gribētu cīnīties? — Kārlis kļuva pikts, — Teiksim, mēs izcīnītu skaistu kauju. Abās pusēs kristu vairāki simti nevainīgu vīru, varbūt tu, varbūt es, varbūt mēs abi.,. Vai tā būs laba atmaksa par šo

neizdevušos laulību?

—> Ko tad mēs darīsim? — Brālis sašļucis paskatījās uz viņu.

—    Bavārietis tik viegli netiks cauri, —Kārlis sprieda.

—    Man ir ziņas, ka viņa lēmums visos galmos radījis sašutumu, tāpēc ka viņš ir iejaucies baznīcas tiesībās. Vai tu zini, ka bīskaps, kurš visvairāk uzstājās par laulības šķiršanu, pa ceļam uz Tiroli nogāzies bezdibenī? Cilvēki to izskaidro kā dieva zīmi.

Heinrihs samulsis māja ar galvu, tomēr vēlreiz atkārtoja:

—    Kas būs ar mani?

—    Es esmu domājis par tavu apmešanās vietu. Bet pašlaik man nekā cita nav, vienīgi Ņižbora. Tas ir nabadzīgs cietoksnis, bet atrodas mežu vidū, un tev patīk medības. Un kā būtu, ja es tev piedevām piešķirtu savu markgrāfa titulu? Vēlāk tu varētu apmesties uz dzīvi Morāvijā. Mēs abi taču varētu saprasties, vai ne?

—           Un Bavārieša nekaunība man jānorij? Kā tad būs ar manu godu?

—           Godu? — Kārlis paraustīja plecus. — Nezinu. Bet, kad es nonāku bezizejā, tad vienmēr iedomājos, kādu padomu mums dotu mūsu dzimtas labais gars tēvocis Balduīns … Man šķiet, ka dzirdu viņu sakām: «Mīļo brāļa- dēļ, vispirms apprecies, un lai tev dzimst daudz bērnu! Tā tu varēsi pierādīt, ka tavi apsūdzētāji melo. Tas būs daudz ietekmīgāks pierādījums nekā desmit veiksmīgas kaujas.»

Johans Heinrihs strauji pacēla acis, lai pārliecinātos, vai brālis runā nopietni. Viņš sastapa laipno acu stingro

skatienu, kas neļāva par to šaubīties.

* * *

Aiz dūdinieka un bundzinieka uz laukumu pie Tīnas atdejoja vairāki komedianti, cits caur citu dziedādami:

—  Dzīvē notiek ērmu lietas, taisnībai še vairs nav vietas, valdnieks spļauj uz likumiem! Dzīvu debesīs ceļ sevi, aizraida uz pekli tevi — maksāt par šā tikumiem I

Saucējs norādīja uz polsterēto resnīti ar papīra kroni galvā:

—  Lūk, šis krogabrālis greizais, dzCrumbaļla, — tas ir ķeizars!

Tad saucējs uzrunāja resnīti:

—           Nāc šur]), tu, ķeizariskais izbāzni, tev vienmēr kaut kas ir aiz adas. Ar ko mūs šodien iepriecināsi?

—           Fs, savas žēlastības ieceltais Romas ķeizars, izsludinu tiesu.

Ko sodīt tu gribi? Vai ripos galvas?

—           Fs sodīšu laulību. Atsauciet šurp Margaritu, sauktu par Maultašu (kalis zina, kāpēc), un atsauciet to Johanu Heinrihu, kuru atsūtījuši šurp no tās nolādētās Čehijas!

Jauns komediants ar uzpolsterētām krūtīm izskrēja priekšā un Iespiedzās:

—    Fs esmu Margarita Maultaša, Karintijas hercogiene!

Clls komediants, kam bija jātēlo pāvests, izgāja

priekšā un paziņoja: •— Es esmu pāvests. Pāvests, saprati? Un kā pāvests tevi, ķeizar, brīdinu. Laulība — tā ir baznīcas darīšana, tu tur iekšā nebāzies — citādi…

—           Kopš kura laika pāvestam ir kāda sajēga par sievietēm? — ķeizars jautāja. — Šim nolūkam te esmu es. Man ir seši dēli, es zinu, kā viņus taisa. Nāc šurp, Margarita, es tevi noklaušināšu.

—           Jautā vien, augstība! — Jauneklis sievietes apģērbā palēcās.

Un tad sekoja pratināšana, mijoties ātriem jautājumiem un atbildēm.

—    Vai tavs vīrs bij izmanīgs un glauns?

—    Tā kā akls dundurs, tā kā auns!

—    Vai viņš mīlas lietās ar ko prata?

—    Vairāk gan par jaunu teļu nesaprata.

—    Dejot mācēja?

—    Jā, mācēja — kā kumeļš spert.

—    Kā viņš mutes deva?

—    Koda man kā ķerts.

—    Kurā vietā?

—    Re, šais miesas daļās!

Saucējs izteica piezīmes publikas uzjautrināšanai:

—    Plēsoņa, tā vienmēr kāro gaļas! Ķeizars turpināja:

—    Un vai viņš pie mīlēšanās tika?

—    Kur nu, viņš pat mani neaiztika. Tādēļ esmu jaunava aizvien,

Vēl ne reizi neskarta nudien!

—           Zem tā brunča briest kaut kādi ērmi! — Saucējs pacēla stērbeli. — Ka tik neslēpjas tur bandubērni!

Ķeizars pacēla koka zizli.

—    Tā kā tu joprojām esi šķīsta, kā lai viņa lielo vainu neatzīstam! īstens vīrietis šo meitieti kad skatīs, viņas jaukumus viņš novērtēt gan pratīs! Tālab skaidri visai zemei paužu:

šito laulību es tagad laužu!

Komediants, kas tēloja pāvestu, atkal iejaucās darbībā:

—    Nē! Par to vis neteikšu tev paldies, baznīca ir svētās lietās valdnieks. Neizbēgt tev maniem lāstiem sūriem,

pat ja noslēpsies -aiz biezākajiem mūriem! Bet ķeizars atmeta ar roku.

—    Lai pār viņa lūpām nāk pēc lāsta lāsts, tūdaļ dosimies mēs precībās, esmu brūtgānu tev sameklējis — paskat, viņš jau šurp pie tevis skrējis! Jauns kumēdiņu rādītājs ar augstu cepuri galvā izskrēja priekšā.

—    Tēv, uz karstām pēdām šurp es skrēju, tikko kā par brūti padzirdēju.

Pāvests virs viņu galvām meta krustu.

—    Apsēstie, ko darāt?! Die's lai žēlīgs! Toties ķeizars solīja sievai:

—    Mans dēls tavu klēpi mierā neliks! Ej vien, dēliņ, rādi šai, ko proti,

lai vēl ciešāk topat savienoti. Tas nekas, ka lāsti pār mums lija…

—    Kas man īsti jāprec?

—    Karintija!

Līdz ar lo beidzās mazais farss, kuru Tīnas komedianti tajos laikos, izrādīja katru vakaru.

Johans Heinrihs, ko Kārlis uz- turieni bija aizsūtījis kopā ar Bušeku, šausminājās:

—    Tā ir goda aizskaršana! Zaimošana! Noziegums!

—           Viņa augstība saka, ka šie komedianti labi saprotot, kas notiek, un mācot to saprast Prāgas iedzīvotājiem. Un Kārlis bieži nosūta viņiem pa riekšavai feniņu.

1342. gada aprīlī no pāvesta troņa uz mūžiem atvadījās Benedikts, un maijā tronī kāpa Pjērs de Rozjē, pieņemdams Klemensa VI vārdu. Laucinieciskā un baudkārā garīdznieka vietā ieradās elegants zinātnieks, kas guva panākumus visos virzienos: tiklīdz ienācis pāvesta istabās, viņš lika zīmēt plānus, lai ar impozantu cēlumu pārbūvētu baznīcas rezidenci.

—           Es prātoju, — Kārlim sacīja tēvocis Balduīns, kas pēkšņi bija uzradies Prāgā, — vai šī pārmaiņa Aviņonā nāks mums par labu vai par sliktu.

—           Kardināls de Rozjē jau Parīzes laikos bija mans draugs.

Taču vīrs, kurš redzēja cauri visām valdnieku piļu sienam, prata paredzēt uz priekšu.

—           No tā brīža, kopš Pjērs ir kļuvis par pāvestu, viņš vairs nav draugs nevienam. Viņš redz vienīgi sevi. Uz pārējiem pāvests noskatās no augšas.

—    Viņš noteikti ir Bavārijas Ludviga pretinieks un šajā jautājumā savas domas, bez šaubām, negrozīs. Bet tu diemžēl esi Bavārieša piekritējs.

—    Ja kāds grib īstenot veiksmīgu politiku, tad viņam vispirms viss ir labi jāpārdomā. Šķiet, ka pēdējā laikā svaru kauss sveras uz otru pusi. Pāvestam taču arī uz kādu ir jābalstās.

—    Tēvs jau nu labprātāk atriebtos Bavārietim par visām netaisnībām. Bet ko gan var izdarīt akls cīnītājs?

—    Ieroču žvadzināšana tik un tā nepalīdzēs. Es redzu citu ceļu, — Balduīns noslēpumaini sacīja. — Lai Kle- menss būtu kas būdams, bet muļķis gan viņš nav. Viņš jau nu tiks galā ar Bavārieti.

Notika tas, ko abi bija gaidījuši. Uz baznīcu vārtiem uzradās vēstījumi, kuros Bavārijas Ludvigs bija nosaukts par Apokalipses pūķi un visi mirstīgie aicināti kaitēt viņam. Pa Eiropu klīda baumas, ka pāvests likšot ievēlēt jaunu Romas ķeizaru. Bet kurš tas būs? Pfalcas Rūdolfs? Henegavas Vilhelms? Domas dalījās,

Bavārijas Ludvigs nekavējoties uzrakstīja pāvestam, ka ir ar mieru risināt sarunas un piekāpties. Viņš centās par katru cenu iegūt sev sabiedrotos. Tomēr Kārlim ne prātā nenāca, ka viņa tēvs — pēc tik rūgtas pieredzes — atkal padosies kārdinājumam.

Bavārijas Ludvigs piedāvāja Johana dēlam Vāclavam Luksemburgam par sievu savu meitu. Johanam Heinriham viņš Tiroles vietā solīja Lejas Lužici, ko nesen bija atņēmis Saksijas Rūdolfam. Par to karalis Johans apņēmās aizbilst par Bavārieti kādu vārdu pie pāvesta.

Johana dēli paši sāka mudīgi apspriesties ar Bavārieti, bet te atnāca pretrunīga vēsts no Aviņonas: karalis Johans solījis saglabāt savu ienaidu pret ķeizaru. Johana solījumi grozījās kā vējrādis vējā. Sarunas ar Bavārieti izjuka.

Kad nomira Ungārijas Kārlis Roberts, Kārlis uz savu galvu ataicināja uz Prāgu jauno karali Lājošu — viņam bija tikai četrpadsmit gadu, taču viņu pavadīja galminieki un padomnieki; Kārlis apsolīja viņam aizsardzību un draudzību un saderināja Lājošu ar savu pirmo -meitu Margaritu.

Tolaik vēl bija dzīvs vecais bīskaps Dražices Jans. Kārlis cienīja viņa drosmi: bīskaps desmit gadus bija pretojies pratināšanai pāvesta tiesā Aviņonā, uz kurieni viņu izsauca, apvainojot ķeceru aizstāvēšanā. Kārlis cienīja arī viņa plašo redzesloka un uzņēmību, ar kādu bīskaps sāka būvēt varenas celtnes, pie kādām Čehijā vēl nebija raduši, — Roudņicē, kur bīskaps dzīvoja, pēc viņa pavēles cēla tādu tiltu, kāda tolaik nebija pat Prāgā. Taču, kad bīskaps Jans gandrīz deviņdesmit gadu vecumā aizmiga uz mūžu, Kārlis ar prieku sagaidīja viņa sekotāju, savu labo paziņu Pardubices Arnoštu, kas bija labvēlīgi izturējies pret Kārli jau kopš pirmās tikšanās Itālijā. Kārlis zināja, ka palīgā nāk neparasti izglītots un cildens vīrs ar dziļu interesi par visām mākslām. Būdams četrdesmit piecus gadus vecs, Arnošts bija iemantojis lielu dzīves gudrību, bet, no otras puses, viņš nebija tik vecs, lai izšķiršanu, kas ir labs, atstātu tikai debesu ziņā. Viņš rūpējās par baznīcu izdaiļošanu, par kora dziedāšanas izkopšanu un nesen bija aizsūtījis uz Franciju karalienei Jitkai baznīcas dziesmu grāmatu ar skaistām ilustrācijām.

Karalis Johans, solījumu pildīdams, gan mitinājās ārpus Čehijas, taču viņa neapdomīgā rīcība tik un tā nesa uz turieni nemieru un bažas. Tam Kārlis neatrada citu izskaidrojumu kā vienīgi to, ka tēvs, dzīvodams nepārtrauktā tumsā, ir iekšējo vētru varā, pats tajās kļūdams par graustu.

Šāds stāvoklis piespieda Kārli uzmeklēt tēvoci Balduīnu Trīrē, lai lūgtu viņam padomu.

—     Tu nāc pašā pēdējā mirklī, — tēvocis teica, sagaidīdams Kārli un iepazīstinādams viņu ar savu tieslietu pārvaldnieku Leopoldu no Bambergas. — Mēs jau tevi gaidījām. Vai tu jau esi dzirdējis to jauko vēsti, ka tavs tēvs grasās apmainīt Čehijas karalisti pret kādu no Reinas grāfistēm?

—    Viņš par to jau ir runājis ar ķeizaru, — Leopolds norūpējies piebilda.

—     Kāda nejēdzība! — Kārlis sažņaudza dūres. — Es to nekad nepieļaušu!

Balduīns paskatījās uz savu likumu zinātāju — tas izsmējīgi šķobīja lūpas.

—     Uzmanīgi ar skaļiem vārdiem! Kā tas saprotams — tu nepieļausi? Tu varbūt gribi nostāties pret karali — un piedevām arī pret ķeizaru? Tu, sīkais Morāvijas grāfiņ?

—     Ķeizaram ir ienaidnieki, — Kārlis piezīmēja. — Ar šo šķilšanas lietu viņš ir nāvīgi aizvainojis baznīcu. Tu pats sacīji, k i Aviņona reizi par visām reizēm grib ar viņu izrēķināties,

—           To pašu es saku arī tagad, — Balduīns pavēstīja, un kanclers piebilda: — Pāvests jau ir izsludinājis vēlēšanas.

—           Redziet nu! Kas ir galvenais kandidats? — Kārlis nepacietīgi vaicāja.

Balduīns viltīgi pasmaidīja un teica pavisam vienkārši: — Tu!

Tajā mirklī Kārlis juta uzšaujamies krūtīs priecīgas godkāres liesmu. Taču domās viņš norāja sevi, savaldījās un pēc iespējas mierīgi noprasīja:

—    Kāpēc tu joko?

—           Stāvoklis ir pārāk nopietns, lai jokotu. Es runāju patiesību.

—    Es — Romas karalis? Kāds no tā būtu labums?

—           Tas ir jautājums vietā, — Balduīns paziņoja. — Taču spried tāpat kā mēs un atbildi pats. Tēvs grib pārdot Čehiju. Vai tu spēj iedomāties, ka Prāgā varētu uzrasties kaut kāds Reinas pfalcgrāfs un Čehija varētu pazust no kartes?

—    Čehija ir vēsturiska zeme, tā radīta brīvībai.

—           Tie ir skaisti vārdi. Taču pašreizējos apstākļos uz to ved viens vienīgs ceļš. Varas tev nav, tātad tev tā jāiegūst.

—    Pats saki: Morāvijas grāfiņš…

Balduīns apskāva Kārļa plecus. Kopš tā brīža, kad viņš kristību laikā Prāgā bija turējis Kārli rokās, viņam pret jaunekli bija saglabājušās gandrīz vai tēvišķas jūtas. Balduīns paveda viņu sāņus, lai neviens netraucētu.

—           Tieši to arī teiks ikviens kūrfirsts. Ķeizars un viņa dēls vēlēšanās nedrīkst piedalīties, viņi ir nolādēti. Atliek četri kandidāti, viņu vidū tavs tēvs. No atlikušajiem trijiem, saprotams, katrs gribētu vēlēt sevi, bet jebkurš no viņiem dabūtu vienu vienīgu balsi — savu. Tādēļ viņi izvēlēsies to, kurš tiem būs vismazāk bīstams. Tu esi jauns, nespēcīgs, tevi nepazīst, no tevis nebaidās …

•— Skumjš ieteikums.

—           Kāds ir, tāds jāņem par labu. Galvenais, ka Bavā- rietim nebūs jāutri. Es esmu piedalījies jau divu Romas karaļu vēlēšanās, un man ir pieredze šajā jautājumā. Saprotams, ka mums par to būs jāsamaksā.

—    Kam?

—           Ķelnes Valramam jāsamaksā vismaz pieci tūkstoši marku. Tie pārējie nebūs necik lētāki.

—    Pirkt viņu balsis? — Kārlis neapmierināts nogrozīja galvu.

. — Kūrfirsti savas balsstiesības jau sen ir pārvērtuši par preci. Galu galā tas viņiem nav nekāds sīkums — izvēlēties pretkarali Bavārietim. Tādējādi viņi apstiprinās savu atbalstu lāstam, kas izslēdz ķeizaru kā ķeceri no cilvēku sabiedrības. Tas nozīmē, ka viņiem jārēķinās ar Bavārieša naidu un neapšaubāmi — ar karu. Un, cik kari maksā, to jau tu zini.

Kārlī cīnījās šaubas par titula smagumu ar žilbinošām fantāzijām,

—     Šā titula dēļ nu gan es to nekad nedarīšu, — viņš sacīja mazliet vīzdegunīgi.

—    Teicami, krustdēliņ! — Balduīns nelikās mierā. — Nu tikai nomazgā rokas un ķeries vērsim pie ragiem. Tavs tevs jau kaut ku vienosies ar Bavārieti — un jūs, abi dēli, kādu kaktiņu atradīsiet, kaut vai saracēniešu kapā. Un velns lai rauj Čehiju kopā ar Morāviju!

—' Tēvocīt. Balduīn! — Kārlis pārtrauca sāpīgā balsī, it kā tikko būtu ievainots. — Lūdzu, nemoki mani. Es jau Čehiju bez sevis vairs pat iedomāties nespēju. Un sevi bez Čehijas tāpat.

—     Par ko tad tu domā, rauj tevi velns? — arhibīskaps vaicāja. — Tev jāizšķiras, un, ja Čehijas drošība tev maksā pāris marku …

Kārlis izslējās, kā dodams valdnieka zvērestu.

—     Tiklīdz atgriezīšos mājās, nekavējoties likšu aizsūtīt tev desmit tūkstošus marku pirmajiem izdevumiem. Lai cik tu iztērēsi tālāk, atmaksāšu līdz pēdējam grasim. Garantijai es novēlēšu tev tiesības uz visiem saviem cietokšņiem.

—     Beidzot skaidra runa! — Balduīns atviegloti uzelpoja. — Tātad ķeramies pie darba. Tu vēl nezini, kā taisa vēsturi. Un cik naudas jāizdod, lai izcirstu ceļu pat tai vislabākajai domai.

«Varbūt es rīkojos pareizi,» Kārlis ātri apsvēra. «Man jāmēģina izmantot šo izdevību, lai tur vai kas. Čehijai ir nepieciešama Romas karaļa labvēlība. Un ja šis karalis butu čehs? , i.»

— Pats par sevi saprotams, ka arī es šo to no tevis gribēšu dabūt, — Balduīns turpināja. — Vispirms pilnīgu rīcības brīvību Luksemburgā.

—     Es bušu tev pateicīgs par padomiem visai impērijai .., Piedod, — Kārlis pasmaidīja, — es runāju tā, it kā tas viss jau būtu īstenība. Bet pagaidām tas ir vienīgi mūsu abu galvās.

—    Es jau arī nesaku, ka tas būs rīt. Bavārietis darīs visu iespējamo, lai izjauktu šīs vēlēšanas. Eiropu vēl gaida lērums apspriežu, strīdu, solījumu, pāvests gribēs arī no tevis saņemt veselu kaudzi solījumu.. Bet aiz visa tā mirguļo cerības uguntiņa. Un tā spīd visu lielu lietu iesākumā.

* *

1344. gada pavasarī tēvs un dēls atkal satikās Aviņonā. Pēc pirmajiem teikumiem saspīlējums pārauga jau pierastajā naidā. Šķita, ka Johans vairs zina tikai vienu vārdu, kas tika izsacīts te kā jautājums, te kā prasība: — Nauda?! — Kārlim nebija ko piedāvāt, tāpēc Johans atteicās pagarināt viņa pilnvaras valsts pārvaldīšanai.

Taču pāvestam Klemensam VI savas idejas īstenošanai bija vajadzīga viņu vienotība, lai varētu to likt lietā pret Bavārieti, Nebija viegli panākt tik atšķirīgu vīru vienprātību: no Johana pāvests gribēja, lai viņš neko neiesāk bez Kārļa, no Kārļa — it kā pēdējo reizi — lai viņš rada ārēju iespaidu, ka palīdz tēvam un īsteno Johana nodomus.

— Vai tu, Kārli, esi ar mieru man apsolīt, ka vadīsies pēc maniem rīkojumiem? — pāvests vaicāja. — Vienalga, vai runa būtu par attiecībām ar ārzemēm, attiecībām ar mums, par baznīcu celšanu vai par baznīcas titulu piešķiršanu …

—    Man nav iespējams izdarīt to tev pa prātam. Baznīcas lietās čehiem vispār nav nekādu tiesību. Nekāda svara.

—    Kāpēc? Kā viņiem trūkst?

— Arhibīskapijas. Es par to pēdējo reizi šeit runāju ar tavu priekšgājēju, svēto tēv.

—' Es atminos, — sacīja Klemenss VI. — Čehija ir Main- cas pakļautībā. Kāpēc gan tev tas ir šķērslis?

— Lūdzu, uzklausi mani… Ceļš līdz Maincai ilgst nedēļu. Tas ved caur svešām zemēm un ir briesmu pilns. Un, kad mēs tomēr tur laimīgi nonāksim, tad nespēsim neko sarunāt, jo Maincā mūs neviens nesapratīs.

—    Kāpēc? Vai tad čehu un vācu valodas ir tik atšķirīgas?

—    Tās atšķiras vairāk nekā franču valoda no angļu.

Klemenss VI pa īstam iegrima domās.

—    Es brīnos par to, ka jūsu senajai zemei nav arhibīskapijas. Kur tā vaina'slēpjas?

—    Tas ir sens stāsts. Svētais Vojtehs bija čehs, taču šādā veidā atriebās Pršemisliešiem par savas dzimtas — Slavņīkiešu — izkaušanu.* Viņš nodibināja arhibīskapijas Ungārijā un Polijā, Čehiju atstādams bešā. Bet tā ir izglītota, bagāta zeme, — Kārļa balss kaisa, — ar senu kultūru! Turklāt mēs, čehi, nepieņēmām kristietību no vāciešiem, kā reizēm mēdz stāstīt. To uz Morāviju atnesa svētie Ki- rils un Metodijs.

—    Mums te ir bijis daudz rūpju, es pārskatīju visas pilnvaras, un mēs piemirsām tavu prasību. Tavam tēvam arī vajadzētu to parakstīt. Un viņam vajadzētu apzvērēt, ka čehs un vācietis nesapratīs viens otru.

—    Viņš to izdarīs …

—    Tu par to esi pārliecināts?

Johans saprata, kas no viņa tiek prasīts. Nometies ceļos, viņš uzlika roku uz bībeles.

1344. gada aprīļa pēdēja dienā «bīskaps Klemenss, dieva kalpu kalps», izdeva bullu, kurā pēc «slavenā čehu karaļa, mūsu dēla Johana», vēlēšanās tika atļauts, «lai Prāgas arhibīskapi, patlaban esošais un arī nākamie, būtu tiesīgi svinīgi iesvaidīt čehu karaļus, kuri gatavojas kāpt tronī un kuri stāv par ticību un padevību Romas baznīcai».

Tas bija svarīgs akts, kas uzreiz cēla Čehijas karalistes prestižu un nostiprināja Kārļa popularitāti. Pēcāk pāvests izteica varbūtību, ka varētu ieteikt Kārli par Romas karaļa kandidātu. Kārlis, Balduīna pamācīts, kādu laiku vilcinājās, tad piekrita un nodeva zvērestus, kādus pāvests gribēja no viņa saņemt. Taču migla pār Eiropu neizklīda. Pāvests nepartrauca diplomātiskās attiecības ar Bavārijas Ludvigu un pat aizsūtīja pie viņa KārliL

Tā bija ievērības cienīga tikšanās. Ēdieni un vīns bija teicami — tieši tāpat kā viņu abu uzvedība. Medības, ko par godu šim notikumam sarīkoja Bavārietis, izdevās — Kārlis nogāza vislielāko meža cūku.

Vakarā sarunājoties, viņi atgādināja kaķi un peli. Divas peles viltīgi skatījās viena otrā, un divi kaķi sirsnīgi strīdējās. Abi bija piesardzīgi, kaut arī runāja par labo gribu; nebija vienīgi skaidrs, uz ko šī labā griba attiecināma. Taču kari \ kurā viņi viens otru labpiāt būtu noslīcinājuši, joprojām bija pāvesta rokās.

Tomēr piombraucot .Kārlis bija apmierināts. Skaidrs

bija tas, kas palika nepasacīts. Kārlis juta, ka pirmo reizi mūžā ir nostājies uz vēstures šaha galdiņa nevis kā neievērojams bandinieks, bet gan kā figūra, kas piespiež pre* tinieku uzmanīgi pārdomāt nākamo gājienu. Tai nevar pārlēkt pāri. Apiet apkārt — pa kurieni? Nosist — kā?

Ļoti labā garastāvoklī viņš atgriezās pie Blanšas — tā bija tuvu izmisumam.

—    Trīs dienas es tupu uz ceļiem un lūdzos, lai tu pārbrauktu dzīvs un vesels.

—    Bavārietis nav avantūrists. Viņš nevar riskēt un vēlreiz tikties ar Klemensu. Viņš taču nevarēja mani sagūstīt.

—    To ne, — Blanša piekrita, — bet ja nu tu nejauši būtu nokritis no zirga un lauzis sprandu?

Šermuļi pārskrēja Kārlim pār kauliem. Viņš apskāva Blanšu, bet tā arī nepamanīja tumšos lokus ap viņas acīm.

Meitenes ziedēja vien. Margarita demonstrēja tēvam Romas karaļa cienīgu reveransu, un Katrīna jau varēja nostāvēt kājās. Kārlis jau bija nolūkojis viņai līgavaini: lai vismaz uz vienas robežas valdītu miers, tēvs bija sarunājis saderināšanos ar piecus gadus veco Rūdolfu, Al- brehta Hābsburga dēlu.

Balduīns pa to laiku risināja sarunas ar kūrfirstiem.

* * *

1344. gada oktobrī Kārlis atgriezās Prāgā, un tūlīt pat novembrī pilsēta nosvinēja Pardubices Arnošta iesvētīšanu par arhibīskapu. Vienlaikus Kārlis ielika pamatakmeni katedrālei, kurai vajadzēja paust karalistes augošo diženumu. Ar Gijoma de Mašo palīdzību viņš savā rīcībā dabūja pārbaudīto celtnieku Arasas Matjē* — tas atbrauca uz Prāgu sagatavot celtnes plānus.

Kad Kārlis redzēja Arnoštu, tērpušos greznā balta vilnas auduma tunikā ar sešiem melniem krustiem, kad Kārlis raudzījās uz vietu, kur vajadzēja pacelties jaunās celtnes kolonnām, viņš domāja par to, ka tikai tagad, pēc vairāk nekā desmit gadu sīkstām pūlēm un pēc daudziem zaudējumiem, viņš beidzot ir saticies ar savu dzimto zemi un atnesis tai pienācīgu velti.

Johans Luksemburgs savas dzimtas vārda spožumu gribēja papildināt citā veidā: pieņēmis vācu bruņinieku ordeņa uzaicinājumu, viņš kopā ar tiem vēlreiz devās karagājienā pret pagānisko Lietuvu. Kārlis, zinādams pāvesta vēlēšanos, lai viņš atbalsta tēvu, ja runa nav par veselam saprātam pretim runājošu pasākumu, pievienojās Johanam. Karagājiens, kā parasti, bija nenoteiktības iezīmēts un beidzās pusceļā.

Kad Kārlis devās atpakaļceļā, Vroclavā ziņu pienesēji viņam piegādāja pārsteidzošu vēsti. Kazimirs, kas, mirkdams asarās pie Margaritas mirstīgajām atliekām, nesen bija apskāvis Kārli kā brāli un solījis uzticību, jutās aizskarts par karagājienu uz Lietuvu; tā kā viņš bija nonācis negodā, tad nolēma Kārli sagūstīt. Kārlis saprata, kāpēc Kazimirs dusmojas, — viņam bija gājusi garām izdevība poļu robežām tuvā zemē ar varu pievērst ticībai pagānus, pēcāk aizsargāt Lietuvu un pievienot to Polijai. Kārlis labprāt būtu ar viņu vienojies pa labam, taču nevēlējās apspriesties ar Kazimiru caur restēm. Viņš aizkavējas Vroclavā, sarīkoja viesības, un, kamēr no zālēm naktī plūda spiedzieni, tauru skaņas un bezrūpīgo dzīrotāju kņada, aizmuka caur virtuvi, dārzu, brikšņiem un tālāk pa mežu, nemeklēdams ceļu. Poļu bruņinieki deva triecienu tukšumā. Kazimirs pārāk paļāvās uz Kārļa godprātību, nezinādams par viņa Itālijas pieredzi, kas viņam bija iemācījusi, ka labāk būt dzīvam nekā lepnam.

Uz Kazimira vājo atmiņu liela ietekme bija Bavārijas Ludvigam. Pāvests pēkšņi pārtrauca ar viņu visus sakarus, un zeme viņam zem kājām sāka šķobīties; Bavārietis saprata, ka Aviņona ar viņu vedusi sarunas "Tikai tāpēc, lai pa to laiku Balduīns varētu kalt dzelzi Luksemburgu labā. Lāstu Bavārietis pacieta visai viegli; tā bija tikai pie slēgtas baznīcas durvīm pienaglota papīra driska. Taču tagad kurliisll cils pec cita sāka kratīties vaļā no viņa. Bija skaitli.'i, ka liela kļūst nopietna. Un Bavārietim atlika divas |<>li skaidri saredzamas iespējas: vai nu samierināties ar jaunajām vēlēšanām, vai — un kāpēc gan lai viņš neizvelētos šo otru iespēju, ja tā ķeizaram labāk piestāvēja un bija tuvāka viņu raksturam? — iegūt spēcīgus sabiedrotos un Luksemburgus iemīdīt zemē.

Jaunu sakaru nodibināšanai un veco nostiprināšanai viņš izmantoja pārbaudītus līdzekļus: tie bija nauda, draudi un atkal nauda. Un 1345. gada vasarā viņš pavisam nopietni ieplānoja varenu uzbrukumu čehu zemēm vienlaikus no trim pusēm — no Bavārijas, no Ungārijas un no Polijas.

Kad Kārlis to skaidroja tēvam, karš, kuru viņš sajuta gaisā, lika asinīm Johana dzīslās ritēt straujāk.

—    Tas ir tas, kas man vajadzīgs. Nedomā, ka man nav acu. Es redzu skaidri. Jo vairāk ienaidnieku, jo lielāks būs laupījums. Un tas, kurš uzbruks pirmais, — ak, tas to nožēlos uz mūžiem!

Taču Čehijā valdīja bailes. Arī Kārlis zināja — jo augstāki mērķi, jo straujāka var būt krišana, un bezdibeņi gaida vislielākos drosminiekus. Bet atkāpties vairs nevarēja, lielā spēle bija sākusies. Kad Bavārietis bija izšķīries par karu, vairs neko citu nevarēja izdarīt kā vien vērst ieročus pret ieročiem. Un kā varēja izskaidrot to, ka Bavārietis bija aizrāvis līdzi Polijas un Ungārijas karaļus, ar kuriem Kārlis tik daudz reižu bija solījis draudzēties? Gudrajam Balduīnam atkal bija taisnība: pasaule mainās, un mēs maināmies tai līdzi, laika plūdumā draugi kļūst par ienaidniekiem un bijušie sabiedrotie pēkšņi nostājās cits pret citu, ierauti brāļu karā.

Markgrāfiene Blanša neņēma līdzi uz Prāgu ilūzijas par karaļa dēlu laulības dzīvi, taču jau no Parīzes galma laikiem bija pieradusi, ka valdniekam, kas daļu dienas pavada, pildot valstiskus pienākumus, tomēr atliek pietiekami daudz laika izbraukumiem, medībām un vakaros — dejām. Pirmos laulības gadus viņu pavadīja karaļa Johana nelabvēlība un Beatrises greizsirdība; pēcāk sekoja garie karaļa braucieni, kalpojot Luksemburgu idejām. Blanša mierināja sevi ar to, ka viņas vīrs vismaz nedzenas pēc karalauka uzvaru spožuma kā viņa tēvs, lai gan Tirolē viņš vairākkārt bija licis dzīvību uz spēles. Viņa bija pārliecināta, ka Kārlis ar prieku atgriežas Prāgā, ka viņš alkst viņas skāvienu un draiskulīgo rotaļu ar abām meitiņām. Šajos mirkļos dzīve vienkāršajā Brno galmā un vēlāk Prāgā līdzinājās Parīzes dzīvei. Kad tuvojās iespējamās Romas karaļa vēlēšanas, Blanša izjuta vēl lielāku gandarījumu, ticēdama Kārļa sūtībai.

Tāpēc, izdzirdusi pirmās vēstis par ienaidnieku iebrukumu Čehijā, Blanša ierāvās sevī, un viņas prātu urdīja drūmas priekšnojautas. Kārlis pamanīja, ka viņa grimst skumjās pārdomās.

—    Tu baidies no kara? — viņš minēja.

Blanša piekrita:

—    Es no laika gala baidos no visa.

—           Mēs nevaram izvairīties no kara, — Kārlis viņu mierīgi pārliecināja. — Nevar taču ļaut ienaidniekam iebrukt zemē un nestāties tam pretī.

—           Es baiļojos par tevi. Par to mazumiņu, kas man vēl atlicis no tevis.

—    Kad esmu mājās, es tev piederu viss.

—           Un, kad tu aizej, es zaudēju pati sevi. Man vajadzīgs tavs tuvums, lai es varētu elpot.

—    Kādu dienu es atgriezīšos.

—           Vai es to sagaidīšu? Dienas pārvēršas nedēļās, nedēļas mēnešos — un arī gados… Tu zini, ka es esmu slima.

—           Visas sievietes nepārtraukti ir mazliet slimas, — Kārlis sprieda. — Neliecies ne zinis, tas atkal pāries.

Viņš domāja, ka Blanšu drīzāk nomāc skumjas, nevis kāda slimība.

—           Nedomā par manu aizbraukšanu, — viņš sacīja, apskaudams sievu, — domā par to, ka es atgriezīšos. Un, kad tu padzīsi smagās domas, tad redzēsi, ka arī slimība atkāpjas.

—           Mani bieži pārņem tāda nospiestība… Arī mūsu meitu dēļ. Aizsūtīt viņas tik mazas uz svešiem galmiem!

—           Mūsu meitas būs mūsu labākie sūtņi. Tāpat kā tu pie mums. Tu jau arī neesi Prāgai sveša.

—    Man nevar nepatikt tas, ko mīli tu.

—           Tu redzēsi, cik slavena kļūs musu Prāga un Čehija būs kā dārzs… Man patīk viss, kas aug un zied… Un tu, mana dārgā.

—           Es jau pārziedu! — Blanša piespieda galvu pie viņa krūtīm.

—    Tavā vecumā? — Viņš pasmaidīja.

—           Francijā mēdz teikt, ka sieviete sāk vīst no galvas. Tu tikai palūkojies — arī manos matos jau atradīsies sudraba diedziņi, mēs tos saucam par kapsētas ziediņiem.

—           Bet vai tu zini, kā saka pie mums? Nogurušais aizies vistālāk. Tu joprojām esi tik skaista, ka es nevaru iedomāties gleznotāju, kurš spētu tevi uzgleznot.

—           Vai atceries, kā tu mani vienmēr ķircināji, kad mēs bijām mazi? — Viņa skumji pasmaidīja. — Tu teici, ka man uz mēles ir laimes četrlapiņa, un gribēji, lai es tev to parādu.

—           Jā, — viņš priecīgi piekrita, — vai tā tev tur ir joprojām?

Viņa apraudājās Kārlim pie krūtīm.

* * *

Kazimirs ar savu karaspēku patiešām atstāja Krakovas novadu un devās uz Opavu.

Karalis Johans Luksemburgs, kas savas nodaļas bija savilcis pie Kutna Horas, devās uz turieni, metās cīņā pret ienaidnieku, uzbruka poļiem un atspieda viņus tālu atpakaļ pašu teritorijā. Pēc pirmās kaujas viņš iesvētīja bruņinieka kārtā Johanu Heinrihu, kas pavadīja karali, cenzdamies pierādīt, ka nav gļēvulis.

Sagūstīts poļu šļahtičs nodeva Kazimira ziņu, ka asiņainas kaujas vietā viņš ir ar mieru izšķirt uzvaras likteni divkaujā ar karali Johanu.

Johans kara gaisotnē bija it kā pārvērties, atdzīvojies un kļuvis asprātīgs.

— Ej un saki, ka es piekrītu, — viņš sūtīja ar šļahtiču atbildi, — bet ar noteikumu, ka tavs karalis padarīs sevi aklu, lai mēs būtu vienlīdzīgi.

Tā kā Bavārijas Ludvigs nebija karam sagatavojies un, kā parasti, vilcinājās, zeme varēja pamiera laikā uzelpot. Šķita, ka vispārējs uzbrukums tomēr nenotiks.

Klemenss VI pa šo laiku neatlaidīgi turpināja virzīt uz priekšu savu ieceri. Bavārieša piekritēja Virneburgas Heinriha vietā viņš par Maincas arhibīskapu iecēla jauno, Luksemburgiem tuvo Nasavas Gerlahu. Pāvests vēlreiz uzaicināja kūrfirstus, lai viņi sagatavojas vēlēšanām, un savā vēstulē nosauca Kārli, Johana dēlu, par iespējamo Romas karali. Svinīgā sapulcē 1346. gada aprīlī Bavārijas Ludvigam tika uzlikts jauns, smags lāsts, ar kuru viņu kā antikristu izslēdza no cilvēku sabiedrības; dievam vajadzēja sodīt viņu ar aklumu un ārprātu, un viņa vārdam nākotnē bija galīgi jāpazūd no ļaužu apziņas. Sakarā ar nolādējumu Balduīns uzrakstīja Bavārie- tim kategorisku vēstuli, kas rādīja piemēru pārējiem muižniekiem:

«Nevaru būt tev tālāk noderīgs. Tāpēc atsakos no tevis.»

Pāvests bija izlietojis visus savus ieročus — un tagad nu atlika rīkoties Kārlim pašam. Vispirms viņš nodeva zvērestu, ka vienmēr atbalstīs baznīcu; zvērestu Kārlis solīja atkārtot nedēļas laikā pēc savas ievēlēšanas, prasot pāvesta atļauju kronēšanai Romā. Kad viņš brauca caur Franciju uz Trīri, viņa māsas Jitkas vīrs troņmantnieks Zans uzrunādams viņu jau nosauca par Romas karali.

Visa Eiropa saspringti gaidīja, vai Bavārietis beidzot mēģinās apturēt notikumu gaitu ar kara palīdzību. Taču poļi pēc sakāves vēl tikai sakopoja spēkus, ungāri klusēja un Bavārietis, šķiet, neuzticējās ne sabiedrotajiem, ne pats sev.

* *

Vēlēšanas tika noteiktas Rensā li. jūlijā, sv. Kiliāna dienā.

Pusdienlaikā piekalnē zem vecč riekstkoku rūgti smaržojošās lapotnes sapulcējās balsstiesīgie kūrfirsti — Balduīns, Gerlahs, Valrams, Saksijas Rūdolfs, karalis Johans — un kopā ar viņu Kārlis, kas tomēr turējās nostāk no pārējiem.

Kūrfirsti klusēja, taču viņu skatieni izteica visu. Kad viņi sasēdās ap akmens galdu, arhibīskaps Balduīns nolasīja pāvesta vēstījumu. Visi jau iepriekš to zināja.

Gabaliņu nostāk notiekošo vēroja un klausījās augstmaņu svītas. Visvecākie no klātesošajiem atcerējās, kā šeit pirms trīsdesmit diviem gadiem tika ievēlēts Fridrihs Hābsburgs; toreiz visi bija sagatavojušies cīņai, jo dienu vēlāk par Romas karali ievēlēja Bavārijas Ludvigu, un no šā brīža astoņus gadus turpinājās cīņa par to, kam ir lielākas tiesības uz šo titulu. Un tas bija tieši Johans Luksemburgs — tas aklais karalis, viņi rādīja —, kurš ar drosmīgu kauju izcīnīja titulu Bavārijas Ludvigam; šodien viņš to Bavārietim atņem par labu savam dēlam. Bet uz karošanu neviens negatavojās, jo tuvu un tālu nebija neviena, kas gribētu izjaukt vēlēšanas.

Lāsts, kas nospieda Bavārieti, atraisīja kūrfirstam rokas.

Balduīns nosauca Kārļa vārdu; kūrfirsti piecēlās un nobalsoja.

Velhartices Bušeks, kas stāvēja apbruņotās tautas vidū, izskrēja uz klints un pāri upei iesaucās:

—    Lai dzīvo Romas karalis Kārlis IV!

Pēc Kārļa Lielā un viņa pirmajiem diviem pēctečiem devītajā gadsimtā pie šā titula atkal parādījās Kārļa vārds.

Vispirms Kārli apsveica kūrfirsti, tad viņu visaugstākie ierēdņi, nodaļu pavēlnieki, tuvāko pilsētu maģistrātu padomnieki.

Starp pazīstamām un nepazīstamām sejām pēkšņi parādījās Samuela Saca izteiksmīgā galva.

—    Tu arī esi ieradies? — brīnījās jaunais karalis, kam bija tikai trīsdesmit gadi.

—           Man, kungs, vajadzēja atnākt. Es nesu tev vēsti, kuru še diez vai kāds zina. Esmu atbraucis no Londonas ciltsbrāļa.

—    Runā!

—           Angļi peld uz Franciju. Tik liels karaspēks kā vēl nekad. Mazākais, pieci tūkstoši labi apbruņotu viru.

Kārlis atcerējās draudzības solījumus, kurus nesen bija devis frančiem. Tas nozīmēja — nekavējoties jādodas palīgā Francijai, kā to prasa uzticība pienākumam. Taču ko pēc šāda lēmuma pieņemšanas darīs Bavārijas Ludvigs? Ar labu viņš noteikti neatkāpsies. Karš ir nenovēršams. Tikai tad, kad Kārlis pakļaus viņu ar ieročiem, tikko notikušās vēlēšanas iegūs likuma spēku.

Pie viņa pienāca Velhartices Bušeks.

—    Vai noticis kaut kas slikts, gaišība?

—           Šķiet, ka neviens ceļš nav bez šķēršļiem. Un katrs prieks iet roku rokā ar nelaimi.

Bušeks atskatījās uz Šaca kungu un minēja:

—    Vai angļi?

—           Atri uzraksti vēstuli karalienei Blanšai, — Kārlis viņam pavēlēja. — Viņa gaida, ka es tūlīt pēc vēlēšanām atgriezīšos Prāgā. Paziņo viņai, ka mēs aizkavēsimies.

Kārlis palūkojās sejā tēvam, kas bija kļuvis uzmanīgs, it kā kaut ko būtu nojautis, un piebilda:

•— Iespējams, ka mēs aizkavēsimies ilgi.

DIVKĀRŠAIS KRONIS

1346, gada 12. jūlijā angļu karaspēks izcēlās Normandi- jas piekrastē un saskaņā ar karalaika ieražu tūlīt sāka izlaupīt piekrastes ciematus un pilsētiņas.

Karalis Filips VI bez kavēšanās nosūtīja karaspēkam pretim pamiera līdzējus, vienlaikus uz visām malām raidīdams aicinājumus pēc palīdzības. Viņš zināja, ka no izšķirošās sadursmes neizvairīsies.

Johans un Kārlis nosprieda, ka nevar nodot draudzību un radniecību ar Francijas valdošo dzimtu. Viņi atstāja likteņa ziņā jautājumu, vai pazemotais Bavārijas Ludvigs mēģinās atriebties Čehijai, un devās Parīzes virzienā. Karalis Johans vadīja nodaļu, kurā bija pieci simti šķēpu, Kārlim viņš uzticēja patstāvīgu vienību. Kopā ar čehu karali jāja jaunu čehu muižnieku svīta, viņu vidū Jind- ržihs no Rožmberkas; taču par saviem adjutantiem Johans izvēlējās bruņiniekus Bāzeles Heinrihu un Luksemburgas Heinrihu no Klingenbergas, kuri jau vairākkārt bija cīņās pārbaudīti..

Edvards III nesteidzās. Viņš iekaroja ciemu pēc ciema un šad tad izdeva paziņojumus, ar kuriem centās pārliecināt frančus, ka viņš ir īstais zemes mantinieks, jo viņa māte Izabella esot bijusi Francijas karaļa Filipa IV meita; Edvards noklusēja to, ka pats bija padzinis māti no galma. Kopā ar saviem karapulkiem viņš nonāca līdz Sēnai, kamēr franču aizsardzība nesteidzīgi pulcējās Sendenī. No turienes Francijas karalis piedāvāja savam Anglijas sāncensim izšķirošo kauju, kad Edvards būs pārstājis laupīt; taču Edvards piedāvājumu neuzklausīja un lēnā pārgājienā devās uz ziemeļiem, lai apvienotos ar flandriešu daļām.

Pie Ponrē Čehijas karaļa vienībai bija pirmā sadursme. Taču Edvards atrada braslu pār Sommu tādā vietā, kur jau varēja manīt jūras tuvumu; bēguma laikā viņš nokļuva otrā krastā un devās tālāk, Frančus aizkavēja paisums, karalis Filips pārnakšņoja Abvilā un 26. augustā, svētā Rūfa dienā, sasniedza mežmalu pie Kresī ciemata, ko angļi pirms tam bija nodedzinājuši. Čehi atcerējās, ka šajā nelaimīgajā dienā — pirms 78 gadiem — viņi Morāvijas lauka bija zaudējuši savu līdz šim lielāko karali

Pršemislu Ola karu II. Viņš bija Kārļa vecvectēvs.

* * *

Visa karagājiena laikā Kārlis juta sevišķu noskaņojumu. Bija īstenojies tas, par ko viņš vēl nesen neuzdrīkstējās pat Iedomāties, -viņš, Morāvijas markgrāfs, kristīgās pasaules acu priekša bija ievēlēts par Romas impērijas karali. Par kaoili! Vakaros, nolicis uz spilvena karalisko galvu, viņš centās iztēloties, kas īsti ir Romas impērija. Kārlis doniJis pa i skaitīja: «Čehija, Arelatija un Lombar- dija, Naksljas, I <>1 lingas, Švābijas un Bavārijas hercogistes, «111 Austrija, Tirolē, tad vēl Trento bīskapija, Bran- denburgas, l.n/uvs un Me i sēnes markas, Istrija, varbūt arī dažas Ilalljas valstiņas, ciktāl var paļauties uz to labo gribu…» Zemes un novadi, kuri pēc Romas impērijas sabrukuma dzīvoja pa savam, līdz Kārlis Lielais bija mēģinājis atdzīvināt drosmīgo ideju.* Pēc pieciem gadsimtiem viņš, Čehijas Kārlis, ir kļuvis par Kārļa Lielā pēcteci. Bet kas tad īstenībā ir mainījies? Viņam nav ne varas, ne īpašuma, ne galma. Pat ne ideju, ko tad īsti vajadzētu uzsākt. Viņš joprojām ir vienkāršs algotnis franču nometnē. Tiesa, šur un tur kāds, viņu uzrunādams, min jauno titulu. Taču Francijas karalis lika manīt, ka viņam tas neko nenozīmē. Vienīgi māsa Jitka priecājās, kad viņi uz brīdi satikās nometnē Parīzes tuvumā. Viņa palielījās ar skaisto baznīcas dziesmu grāmatu, ko bija ilustrējis gleznotājs 2ans Pusels; Kārli iepriecināja čehu lauva, kas tur bija uzgleznots pēc viņas lūguma. Citādi visi lika Kārlim manīt, ka vēlēšanas ir bijušas trieciens tukšumā un ka īstais Romas karalis tik un tā ir Bavārietis. Un kur lai ņem karaspēku, lai vinu satriektu? Ja arī Kārlim tas būtu, vai viņš varētu pamest franču nometni? Dezertēt?

Kārlis atcerējās atvadīšanos no Blanšas. Viņai bija iemesls būt nelaimīgai: ja nu labi mērķēts šķēps pieliek punktu viņa slavai?

Ar karali Johanu runāt par nākotni vispār nebija iespējams; pašlaik viņš apjēdza vienīgi angļu karaspēka pārvietošanos; karalis lika saviem pavadoņiem nepārtraukti ziņot par stāvokli un sūtīja savus padomus Francijas karalim.

Arī Kārlis sekoja tam, kā tuvojas karaspēks, un šaubījās, vai franču armijas pavēlniecība ir pietiekami apdomīga. Tiklīdz angļu pulki parādījās pie apvāršņa, kļuva skaidrs, ka atšķirībā no franču armijā valdošās patvaļas angļi ir disciplinētāki.

Kad armija pienāca klāt mežam pie Kresī, ko čehi bija pārdēvējuši par Kreščaku, šķita, ka angļiem apnikusi manevrēšana. Viņu pulki izvietojās nogāzē, ko norobežoja divas upītes, kuras ciema iedzīvotāji sauca par Antiju un Maiju.

—    Bruņinieki ir nokāpuši no zirgiem, — jaunais Jind- ržihs Rožmberks vēstīja karalim Johanam par notikumu gaitu.

—    Vai tu vēl redzi zirgus?

—    Viņi ieveda tos mežā.

—    Kur ir karaļa karogs?

—    Apmēram vidū.

—    Un Melnā prinča karogs?

Melnais princis bija sešpadsmit gadus vecais karaļa dēls Edvards, kas šeit pirmo reizi stājās blakus tēvam cīņai pret frančiem.

—    Labajā flangā.

Johans lika precīzi attēlot ainavu.

—    Tas ir drošs apvidus aizsardzībai. Viņi vilina mūs uzbrukumā, bet Filips nedrīkst ļaut sevi izprovocēt. Tā būtu riskanta spēku izšķiešana.

Johans pavēlēja aiznest sevi uz Filipa telti.

Francijas karalis uzņēma Johana padomus ar izpratni. Karavīru vidū vēl joprojām bija spēkā paruna, ka bez dieva un Čehijas karaļa nevar uzvarēt nevienā kaujā. Taču Bāzeles Heinrihs, vienmēr būdams blakus karalim, izteica šaubas, vai pavēle par gājiena apturēšanu sasniegs visus pavēlniekus.

—    Nodaļas pārvietojas no vienas vietas uz otru. Katrs rīkojas tā, kā viņam ienāk prātā.

—    Viņi ir nepacietīgi, — karalis Filips atzinīgi sacīja. — Jūs, čehi, nespējat saprast, ko mums nozīmē redzēt ienaidnieku savā zemē. Mani ļaudis vislabprātāk mestos angļiem virsū un iemēztu viņus jūrā.

—    Taču tam ir nepieciešams izvēlēties īsto vietu un īsto laiku, — karalis Johans centās viņu pārliecināt. — Pavēli, brāl, lai avangards bez kādām ierunām apstājas un ierīko nometni. Lai liek manīt, ka uzbrukums netiek plānots. Mums jāpiespiež angļi, lai viņi mainītu savas pozī cijas, — un tad mums būs izdevīgāk uzbrukt.

—    Kā tu gribi piespiest viņus mainīt pozīcijas?

—    Viņiem nav ne pārtikās rezervju, ne naudas. Viņiem jSdodas talak. IJn tad mēs angļus pārsteigsim ar savu uzbrukumu.

—    Es nepiekrītu! — atskanēja kāda lepna balss. Tā piederēja Alansonas hercogam, karaļa brālim, — viņš stāvēja pie telts ieejas pilnā apbruņojumā. — Kā tas var būt, ka tu, Filip, liec gaidīt, kad mēs stāvam aci pret aci ar pretinieku? Es redzu, kā viņi spļauj uz mūsu zemi. Mani bruņinieki dreb no nepacietības. Kāpēc tu atliec kauju?

—     es klausu čehu karaļa padomam.

Ht'K'ngH neuzdrīkstējās pretoties tieši, taču nevēlējās arī pavisam nlkrtptles.

—    Tad lai n iniil vismaz Johana strēlnieki! Tiem salu žurkām jāsaņem pēc nopelniem!

Šajā brīdī nodārdēja pērkons — un telts virves saspringa. Zibeņoja apžilbinoši. Virs apvidus plosījās mežonīgs negaiss, it kā vedinādams uz sakrātā ienaida izlādēšanu.

Kad karalis Johans pameta telti un brauca projām, viņš uzzināja, ka tūlīt pēc tam, kad bija mitējušās pirmās lietusgāzes, nodaļas pārkāpušas pavēli; tās uz savu galvu gājušas tuvāk un tuvāk ienaidniekam.

—           Pievienojieties, pani! — bija dzirdama Alansonas hercoga varenā balss. Viņš komandēja pulku, kurā bija arī čehu muižnieki.

—    Es ar karali norunāju ko citu, — Johans protestēja.

—           Bruņniecības kronim ir bail? — Alansonas hercogs dzēlīgi iesmējās. — Man ir karaļa piekrišana, un šeit komandēju es.

Kārlis nobijās, ka tēvs ļaus sevi izprovocēt.

—           Neņem viņu vērā, — viņš centās pierunāt Johanu. — Šeit visi labi zina par taviem varoņdarbiem.

Kārlis nekad nebija sevišķi cienījis Filipu viņa vispārpazīstamās skopulības dēļ; tagad viņš redzēja, ka Filips netaisās taupīt cilvēku dzīvības.

Johans savaldījās.

—           Ja lieta nonāks līdz izšķirošajai kau jai, — viņš teica saviem adjutantiem, — mēs būsim neizdevīgā stāvoklī. Centieties angļus izvilināt līdzenumā vai pie. meža, lai viņu aizmugure nebūtu nodegta. Tikai pēc tam pienāks

kārta naidam un drosmei.

Pēkšņi Heinrihs iekliedzās:

—    Par vēlu! Uzbrūk! Mūsējie uzbrūk!

—    Kādā virzienā? Kāpēc? Tas ir neprāts!

Franču kavalēristu rindas devās uz angļu ieņemto nogāzi. Jātniekiem pretim pēkšņi izlidoja biezs angļu raidīto bultu mākonis. Zirgi krita, un bruņās tērptie jātnieki gāzās starp tiem. Tie, kam izdevās pieceltiesi nenoteikti streipuļoja mežonīgajā juceklī. Bet viņiem virsū drāzās arvien jauni un jauni cīņas kāru jātnieku viļņi. Angļi līdz šim nebija izkustējušies no savām pozīcijām, turpretī franču nodaļās jau valdīja sajukums.

—           Kas notiek? Uz priekšu! Atpakaļ! Nodevība! — skanēja no dažādām pusēm atšķirīgas pavēles, kas apslāpa bezpalīdzīgajos kliedzienos.

Francijas lepnums mirka asinīs.

—           Tas ir jauns ierocis! Negaidīts ierocis! — runāja Johana kaujinieku nodaļas bruņinieki.

Bija skaidri redzams, ka Edvarda loka šāvēji, kam līdzi bija viegli loki, vienā un tai pašā laikā izšauj piecreiz vairāk asu bultu nekā Johana strēlnieki ar smagajiem ar- baletiem, kādi bija Filipa rīcībā.

Kārlim ar saviem ļaudīm vajadzēja jāt uz kreisā flanga malu; šķita, ka tur stāvoklis mainīsies uz labo pusi. Karaļa brālēns Luijs Bluā gribēja izcelties; viņš ar savu vienību izlauzās gandrīz vai līdz Melnā prinča karogam. Taču tur frančus apturēja.

Gabaliņu atkāpušies un papildinājuši savas rindas ar jauniem kavalēristiem, viņi uzbruka no jauna. Tas pats notika visā kaujas laukā. Franči, kas desmito un piecpadsmito reizi uzbruka ienaidnieka pozīcijām, bija spiesti ar grūtībām spraukties cauri cilvēku un zirgu līķiem. Angļi nekustīgi sēdēja klajumā nogāzē, un viņu strēlnieki lika nāvējošās bultas pie stopu stiegrām.

Tikai vēlāk no flangiem uzbrukumā devās pirmie jātnieku pulciņi, lai izmantotu sajukumu franču rindās. Ievainoto un mirstošo kliedzieni arvien pieņēmās spēkā.

Pēkšņi krita Kārļa zirgs — un Kārļa plecu ķēra bulta. Viņš iekliedzās — tikai nupat bija sadzijusi ievainotā roka. Kārlis skatījās visapkārt, meklēdams jaunu zirgu, lai neaizkavētos.

«— Tu asiņo! — Bušeks rādīja uz viņa saplēsto piedurkni. — Tev jāpārsien ievainojums!

—    Mēs nedrīkstam atkāpties!

—    Visa Francija jau atkāpjas! — Bušeks rādīja.

Jātnieki bariem vien jau grieza apkārt zirgus. Tikai

tagad kļuva redzams, ka teritorija starp aizstāvjiem un uzbrucējiem ir nosēta līķiem un ievainotajiem, kas centās aizvilkties drošībā.

Bet Velsas strēlnieki nepārstāja raidīt brīdinājumus ar saviem briesmīgajiem ieročiem.

—     Alansonas hercogs nav atgriezies! — Heinrihs iesaucās.

—    Kritis?

Karalis Johans aizsūtīja jauno Rožmberku pie karaļa Filipa: Rožmberks atgriezās ar satriecošu ziņu, ka Filips uzskata kauju par zaudētu, viņš pavēlējis novākt karaļa telti un atstāj cīņas lauku.

—    Saule riet. Vai sekosim viņam?

Karalis Johans izslējās, un viņa nedzīvās acis ielūkojās tieši sarkanajā saulē.

— Vēl nekad nav gadījies, ka čehu karalis būtu bēdzis

no kaujas, — viņš augstprātīgi sacīja. — Pani, ieio<u brāļi, vediet manu zirgul

—    Bet tas nozīmē… — Heinrihs nobijās, — tas ir…

—           Nāvīgi bīstami, — Klingenbergs brīdināja. — Angļi beidzot ir devušies uz priekšu. Piekalne ir pilna ar viņiem.

—           Nav runa par angļiem. Tagad ir runa par manu draugu drosmi, — Johans pastāvēja pie sava._

Negaisa mākoņi slīdēja zemu pār mežu. Ātri krēsloja.

Abi bruņinieki paņēma karaļa zirga pavadu. Ap viņiem sapulcējās čehu muižnieku pulks.

Divi franču bruņinieki, čehu karaļa lepnuma aizgrābti, pievienojās viņiem.

—           Es dodos kopā ar tevi, augstība. Mans vārds ir Lam- brekēns Dipē.

—           Es, kungs, esmu Pjērs dArnilērs. Man ir kauns par savu karali.

—           Es pateicos jums, kungi, un paklanos jūsu bruņinieku godam. Vediet mani pretim ienaidniekam!

—    Tur iet tavs dēls! — Rožmberkas Jindržihs iesaucās.

—    Kas ar Kārli notiek?

—           Viņu ievainoja ar bultu plecā. Krita viņa zirgs. Kārlis cīnās stāvus.

—           Es pavēlu, lai viņš nekavējoties atstāj kaujas lauku, — karalis teica.

—    Viņš negrib. Viņš atsakās.

—    Es pavēlu viņam to darīt. Sargā viņu, Velhartlces

pan. No rītdienas viņš būs tavs karalis. ' Johans izvilka zobenu, pavicināja to un kopā ar drosminieku pulciņu metās cīņā.

—           Tēv! Nejāj! — Kārlis sauca viņam, palicis viens pats. — Tā nav drosme! Tas ir neprāts!

Taču viņa balss noslāpa mežonīgajās tauru skaņās, kas plūda no abām pusēm, un neprātīgajā balsu jūklī.

Bēgošie franči kā pārplūdusi upe aizrāva sev līdzi Kārli un Bušeku.

No krēslas viņiem aizmugurē skanēja ieroču šķindoņa un mirstošo kliedzieni.

* *

Neapdomīgās vadības dēļ kaujā pie Kresī krita gandrīz tūkstoš franču muižnieku, arī karaļa brālis, brālēns un astoņdesmit karognesēji. Kaujas laukā palika arī gandrīz visa karaļa Johana svīta.

Edvards bija satriekts un aizkustināts, kad kritušo vidū viņa ieroču nesēji sazīmēja čehu karaļa ķermeni.

—     Šodien ir nokritis Eiropas bruņniecības kronis, —- viņš teica.

Bulta bija trāpījusi karali Johanu acī, un viņa ķermeni klāja zobenu un šķēpu atstātās brūces. Viņam bija noņemta bruņucepure, bruņas un gredzeni. Anglijas karalis lika nomazgāt Johana līķi un kopā ar bruņnieciskas atzinības vārdiem nosūtīja to viņa dēlam.

Stāsta, ka Melnais princis kopš tā laika pieņēmis savā ģerbonī trīs grāfa spalvas no Johana ķiveres un viņa lozungu «Ich dien'»*.

* * *

Visu zemi nospieda sakāves saltā nasta. Neviens neko- mandēja, neviens nedeva rīkojumus. Francijas karalis slēpās kaut kur aiz septiņām atslēgām, kauna pievārēts un sagrauzts. Izklīdinātie karotāji uz labu laimi devās projām pa mežiem un laukiem, meklēdami patvērumu, lai nekristu laupītkāro angļu rokās, kuri patiešām nebija cerējuši uz tik vieglu uzvaru.

Debesis klāja sarkana blāzma, ugunsgrēku atspīdums, šausmu zīme.

Čehu nodaļas paliekas atrada paslēptuvi kādā vientuļā klosterī; netālo ciemu sauca par Uršāmpu. Gar vecajiem mūriem augošie koki bija apdeguši, bet lapotne vēl zaļoja. No baznīciņas skanēja mūku drūmā dziedāšana.

Landšteinas Vilēma norīkotie karavīri meklēja savus ievainotos biedrus un nesa viņus uz kapelu, kur darbojās feldšeri.

—     Atstājiet mani laukā, — stenēja kāds ievainotais, >— vai man jānobeidzas kā lopam stallī?

—     Tu te vēl izvēlēsies vietu, kur nomirt! — ievainoto savācēji piktojās. — Tad jau tu esi vesels kā rutks.

Dažiem ievainotajiem miesā bija nolūzušas bultas, citi kliedza no sāpēm, kad viņus nesa, jo zirgi krizdami tiem bija salauzuši kaulus.

—     Bultas kā saracēņiem. Tās gāzās kā zibeņi… Vai mans ievainojums ir nāvīgs?

—    Citi nomira, nepaspējuši ne lūgšanu noskaitīt.

—    Es pal ūglos gan, bet par malku kandžas.

To viņam iedeva. Lai nebūtu iemesla skaudībai, iedzert iedeva ari kadam ievainotam karavīram, kurš sēdēja turpat, atspiedies pret apdegušu koka stumbru, un nekustīgi raudzījās tumsā. Viņš klausījās, ko runā citi karavīri.

—           Sasper pērkons šo cūcīgo darbu! Pēc mums, draudziņ, ja nu varbūt vienīgi mēris vairs varētu nākt.

—           Izcūkota kauja! Vai tu kādreiz esi redzējis tā izcūkotu kauju? No aizmugures mani grūda tie, kam gribējās redzēt notiekošo, no priekšas kāpās atpakaļ tie, kurus bija pārņēmušas bailes … Kā īsti sauca to vietu?

—    Kresī.

—    Ar šādu vārdu tikai žurkas piesauksi.'*

—           Redzi nu — un karalim šis vārds būs rakstīts sēru karogā.

—           Tu tici tam, ka viņš ir kritis? Visu laiku runāja, ka viņam esot līgums ar nāvi…

—    Viņš baroja to ar citiem, lai nāve pašu neaprītu.

—           Kad karalim sagribējās, tad viņš pārgulēja ar to pats. Uz mūžu.

—    Grūti tam noticēt.

—           Es biju tur tuvumā, — atsaucās kāds, kuru bija atnesuši pēdējo. Viņš runāja smagi, ar grūtībām elpodams.

—    Jaunajam Rožmberkam pie ķiveres bija rozā spalvu pušķis. Viņi iedrāzās angliešos kā nazis, kas iegriežas maizē. Un tad loks ap viņiem noslēdzās — kā atvars… Rozā pušķis pazuda, un beigas bija.

Pie gulošajiem karavīriem iemetās pana Bušeka kalp:;.

—    Vai karali neesat manījuši?

—           Es redzēju, kā viņš jāj nāvei pakaļ, — kāds ievainotais sacīja.

—    Un es redzēju, kā viņš atgriezās, — otrs atsaucās.

—    Viņu nesa angļi. Viņi rībināja ar melnu audeklu apvilktas bungas.

—    Es meklēju Kārli! — kalps viņu pārtrauca.

—    Tu teici — karali.

—    Un kas tad tagad ir karalis, aitasgalva?

—           Tiesa, — karavīrs piekrita. — Mums ir jauns karalis. Itin kā no debesīm nokritis.

No tālienes atskanēja Velhartices pana nelaimīgā balss:

—    Vai neesat redzējuši viņa augstību?

—    Varbūt viņš ir saņemts gūstā, — karavīrs sacīja.

—           Angļi neņēma gūstekņus. Ko ar viņiem iesāks? Tiem velsiešiem bija ellīgi gari naži. Gari un asi. Kurš vēl elpoja, to viņi piebeidza. Es savā mūžā neesmu redzējis tik daudz līķu. Nāc, iesim, — ievainoto savācējs aicināja savu biedru.

—    Es vairs nespēju skatīties šajās nedzīvajās acīs.

Velhartices pana kalps apskatīja visu šeit brālīgi gulošo, aizmigušo, ievainoto, mirstošo sejas.

—           Debestiņ jaukā! — pans Bušeks pēkšņi iesaucās. Viņš ielūkojās vērīgāk karavīrā, kas nekustīgi sēdēja pārējo vidū un blenza dziestošajās liesmās, nejuzdams neko no tā, kas norisinājās viņam apkārt. — Augstība, kāpēc tu aizgāji no mums? Kā mēs tevi meklējām! Kāpēc tu mums neatbildi? — Viņš pieskārās Kārļa rokai. — Tev ir karstumi. Vai tev ir vienaldzīga tava dzīvība?

—           Kāpēc viņš devās šajā kaujā? — Kārlis domīgi vaicāja. — Es lūdzu viņu, brīdināju… Atgriezies, es kliedzu. Viņš nedzirdēja.

—    Viņš dzirdēja tevi, kungs.

—    Viņam taču vajadzēja zināt, ka kritīs.

Bušeks piecēla jauno karali un veda viņu uz klosteri, kur bija sagatavota celle.

—           Viņš izkaroja no likteņa bruņinieka nāvi. Karalis Johans bija kā krītoša zvaigzne. «Lai es mirstu,» viņš teica, «bet lai tikai spēju spīdēt.»

—           Zini, pēc kā tas man izskatās? Pēc pašnāvības. Viņš it kā ir gribējis man pateikt: «Pievāc tu šo nolādēto kroni no manas galvas, ja jau esi to tā iekārojis…»

—           Iespējams, ka viņš gribēja izlabot tev kādreiz nodarīto pārestību.

Bušeks ieveda Kārli cellē un piespieda atgulties.

—           Viņš bija stingrs un ciets, — Kārlis atcerējās. — Mēs bieži bijām pretējās domās. Taču viņš bija karalis zemē, kuru es saucu par tēviju. Viņš nosargāja tās godu.

—           Karalis Edvards paziņoja: «Es palokos viņa varenās sirds priekšā.»

—           Edvards ir uzvarējis. Viņš var atļauties būt augstsirdīgs.

—    Vai tu apglabāsi tēvu Prāgā?

—           Viņš to nevēlējās. Testamentā tas ir īpaši aizliegts. Mēs pārvedīsim viņu uz Luksemburgu. — Kārlis ar delnām aizklāja seju. — Nelaimīgā diena! Tāda pati kā toreiz Morāvijas laukā.

—           Tev, kungs, ir palaimējies. Ja šī bulta būtu ķērusi dzīslu …

—           Sajā naktī viss ir parmainijies. Es esmu kļuvis citāds. Taču jūtos vajš.

—    Tāds ievainojums vēl nevienam nav devis spēku.

Tu ilgi gulēji bezsamaņā. Vai tu to zini? Te bija pavesta legāts, apskatīja tevi un aizbrauca.

—    Viņš bija atbraucis pie manis? — Kārlis brīnījās. — Ko viņš gribēja?

Bušeks ironiski pavīpsnāja. — Legāts brīnījās, kāpēc tu ar steigu nejājot cīnīties pret Bavārieti.

—    Vai tad līķu vēl par maz? — Kārlis sacīja, aizvērdams acis. — Man būtu vajadzīgs kāds no mūsējiem. Kā klājas panam Vilēmam?

—    Viņš ir ievainots, bet dzīvs.

—    Liec viņu pasaukt.

—    Tu man teici, ka esi pārāk vājš.

—    Tev nav jātic visam! — Kārlis, kaut arī būdams nospiestā garastāvoklī, pasmaidīja. — Spēka man pietiek kā vienmēr, taču tagad man tā vajadzētu par trijiem. Vai tu aizsūtīji ziņu karalienei Blanšai?

—    Tūlīt pēc kaujas. Nebaidies, kungs, sūtnis nokļūs līdz galam.

* * %

«Šogad jūlija sākumā es nebiju nekas, pavisam nekas,» Kārlis prātoja, palicis vienatnē. «Tikai Čehijas Kārlis. Un tagad, pēc nepilniem diviem mēnešiem, es esmu divkāršs karalis: Romas un Čehijas. Ne ar vienu no šiem kroņiem nav saistīta nekāda vara. Es esmu ievainots, drudzī, bez graša kabatā, pamests ienaidnieku vidū, tālu no dzimtenes. Ko darīt — raudāt vai smieties?»

Čehija — lai nu tā būtu. Pirms pieciem gadiem privileģētie bija atzinuši Kārļa mantinieka tiesības. Tur viņš savu uzdevumu varēja iedomāties.

Bet, tāpat kā pirms kaujas, arī tagad Kārlis domās atgriezās pie sava impērijas titula. Viņš atcerējās savu vīrišķīgo vectēvu Heinrihu VII. Vai viņš domāja, ka tiešām valdīs pār valstīm, kuras veido impēriju? Diezin vai. Taču viņš mācēja stāvēt priekšgalā. Vectēvs neapšaubāmi domāja par Itāliju, par Brabanti, par vācu valstiņām. Bet pēcāk pie viņa atbrauca divi čehu abati un sacīja, ka skaistajai un gudrajai čehu princesei vajadzīga viņa palīdzība un vina grib par vīru Heinriha dēlu. «Vai tu, slaveno vectētiņ, nojauti, ka, atdodot Eliškai Johanu, mūrē visstiprākos pamatus savas dzimtas varai? Vai tu domāji, ka mana māte Eliška dos tavam dēlam un šodien arī mazdēlam stingru pamatu zem kājām?

Un es? Man jāizvēlas tāds ceļš, kas pasargāta mani no priekšteču kļūdām. Pie kā es atradīšu atbalstu? Kūrfirsti, kas mani ievēlēja, būs kopā ar mani, kamēr nesākšu svārstīties. Pilsētas baidās par saviem īpašumiem, tāpēc ir uzticīgas Bavārietim. Ahene atteicās piekrist kronēšanai, pilsētnieki jau esot izvietojuši uz mūriem lielgabalus.»

Un Bavārijas Ludvigs Romas kroni tik viegli neatdos. Vēl pirms kaujas Kārļa rokās bija nonācis kāds noraksts, kurā minorīts Viljams Okams izsmēja Romas karaļa vēlēšanas Rensā un nosauca Kārli vienkārši par Ptaffenkd- nig — «Melnsvārču karali»; tur bija arī rakstīts, ka Bavārietis nospiedīs savu sīko pretinieku kā uti.

Kārlis nevarēja paļauties uz Klemensu VI, kamēr nebūs paklausījis viņam un devies uz Itāliju sargāt pāvesta kūrijas intereses. Pāvests prot rēķināt un taupa savu labvēlību: dots pret dotu.

Un ko tagad darīs poļi? Ko- ungāri? Ko sakši?

Uzmācās tik daudz neskaidru jautājumu, ka galva nespēja tos ne aptvert, ne saturēt. Un Kārlis ar atvieglojumu juta, ka viņu pārņem nogurums, iemidzinādams ciešā miegā.

* * *

Muižniekus, kuri bija piedalījušies nelaimīgajā karagājienā, Kārlim tuvināja ne vien briesmas, bet ari viņa jaunie tituli. Visi, kas apmeklēja Kārli klosterī, parādīja viņam godu; Kārlis gan zināja, ka čehu paniem nekad nedrīkst pārāk ticēt, taču tagad viņam šķita, ka muižnieku acīs blakus lepnumam mirdz arī uzticības uguntiņa.

—    Sveicinu čehu karali! — Vilēms no Landšteinas braši iesaucās, krizdams ceļos un vilkdams laukā zobenu.

—    Man šķiet, ka mēs neesam redzējušies simt gadu, — drudža nomocītais Kārlis teica un uzsmaidīja viņam. — Kā klājas mūsējiem?

—    Mums ir lieli zaudējumi. Kurš palicis dzīvs, tas ir ievainots.

—    Un karš ar Bavārieti ir durvju priekšā, — Kārlis nopūtās. — Interesanti, kas apvienosies ar viņu pret mums?

—    Tu, gaišība, esi Romas karalis. Tavam vārdam būs ietekme.

—    Tu tā domā? Man tas vispirms jāiegūst. Es gribētu izsludināt visiem novadiem daudz jaunu ziņu. Man būs vajadzīga impērijas kanceleja.

—    Bonna ir palikusi tev uzticīga, — Vilēms atgādināja.

—    Tur, šķiet, būtu droša vieta.

—           Bonna? — Kārlis sāka domāt. Un tad sacīja pavisam parastā balsī: — Un kāpēc ne Prāga?

—           Prāga kā 'Romas karaļa rezidence? — Vilēms pārsteigts atkārtoja.

—           Vai tad man tūlīt pēc kronēšanas vajadzētu nodot Prāgu?

—          Karalis Johans kroni tik un tā ir pārdevis, — Vilēms piezīmēja,

—           Es likšu izgatavot jaunu, — Kārlis nolēma. — Taču nevis kā rotu sev. Kā čehu valsts simbola. Esmu jau par to domājis. Kronēšana nedrīkst būt tukšs rituāls. Es gribu savienot Hradu ar Višehradu, tagadni ar pagātni. Mans ceļš sākas no Pršemisla Arāja pastalām. Tas ved uz svētā Vāclava kroni.

—           Pirmo reizi karaļa galvā to uzliks čehu arhibīskaps, — Bušeks atgādināja.

—           Jā. — Vilēms pamāja un sausi piebilda: —Taču vispirms mums jānokļūst mājās.

—. Tieši tas, gaišība, nav iespējams. Novads ir pilns ar angļu patruļām. Un pie robežām Bavārietis noteikti ir licis sargāt visas pārejas. Saņemt gūstā sāncensi — tas tik būtu kumosiņš!

—           Man nodeva viņa vēstuli. Bavārietis draud vismaigākajos veidos: ar Prāgas nodedzināšanu, vīru un sievu apkaušanu, ūdeņu piegānīšanu . ..

—           Cūkai patīk dubļi, — Bušeks piezīmēja. — Ja tu atļauj, es uzrakstīšu viņam atbildi.

—    Ko tad tu viņam rakstīsi?

—           Rakstīšu par stulbu vērsi, kurš veltīgi laizās ap sienu no čehu pļavas. Citādi viņš nesapratīs.

Karalis pasmaidīja, bet Vilēms teica:

—    Vērsim ir ragi. Un ja vajadzība viņu spiež…

—           Kā būtu, ja mēs brauktu caur Šveici? — Kārlis ierosināja.

—           Tur visur plosoties mēris. Un tur valda naids: ebreju grautiņi.

Kārlis saprata Vilēma šaubas, tāpēc iecēla viņu par čehu armijas palieku pavēlnieku un uzticēja viņam pašam noteikt atgriešanās laiku un veidu, tiklīdz stāvoklis kļūs drošāks.

—    Kā gan tagad ir Prāgā? — Viņš iegrima pārdomās.

—    Kas notiks, kad ļaudis uzzinās, ka čehu karalis kritis?

—           Kad līdz turienei nonāks vēsts, ka tu domā par viņiem, ļaudis jutīs atvieglojumu, — Bušeks viņu mierināja. — Tu taču pats gribēji nest abus šos smagos kroņus.

—           Bet, ja ilgas kļūst par īstenību, kas tad notiek? Tās pārvēršas pienākumā.

Karavīram, kas atnesa no strauta ūdeni, kur nomazgāties, Kārlis pajautāja:

—           Vai tev šeit ir labi? Vai tu varbūt jau gribētu uz mājām?

—           Jo .vecāks kļūst ciļvēks, karaliskā gaišība, jo vairāk viņš ilgojas pēc mājām, — vīrs no sirds atbildēja.

—           Sī Čehija ir tāda maza zeme, — Bušeks teica, it kā neizpratnē tīšuprāt paraustīdams plecus.

—           Liela vai maza, cilvēks par to nedomā, galvenais, ka tā ir viņa dzimtā zeme.

Kārlim karavīra atbilde iepatikās.

—    Kā tevi sauc, karavīr?

—    Jakubs. Mani saukā par Vārtu Jākubu.

—           Pan Bušek, iegaumē šo vārdu. Man patīk, ka apkārt ir gudri cilvēki, no kuriem var kaut ko mācīties.

* * *

Luksemburgas galmā Kārlim izteica līdzjūtību, taču viņam šķita, ka neviens pārāk nenožēlo Johana nāvi; it kā ar zināmu apmierinājumu šeit uzņēma to, ka aizgājis cilvēks, kuram dzīve bija kļuvusi par ciešanu nastu un kurš pats bija par nastu pārējiem.

—           Maus dārgais brājadt Is Johans savā pēdējā brīdī ir domājis pai mūžīgo dzīvi vēsturē, — arhibīskaps Balduīns sacīja Kārlim. Es pateicos debesim, ka tās šajā šausmīga ja sl.ikliņa saglabājušas mums tevi. Es ticu, ka tas ir bijis lava tēva prāts. Tu būsi murns visiem vajadzīgs.

—      - Visu ceļu, kamēr vedu tēva pīšļus, es garā sarunājos ar viņu, Kārlis atklāja Balduīnam. — Es jautāju viņam, kādam mērķim būšu nepieciešams. Pirms prombraukšanas piedāvāju karalim Edvardam, ka varētu darboties par vidutāju starp viņu un Franciju.

Domāju, ka viņš tevi noraidīja.

: — Tev taisnība.

—          Es i-eiu, ka tu neuzplijies Filipam. Viņam nav .pat ar ko samaksai algu vīriem, kurus tavs tēvs atveda līdzi. Un viņš baidās ari no Bavārijas Ludviga.

—    Bavārietis draud, ka samīs mani kā pundurīti.

—    Tās vēstules varbūt pat nav īstas, — Balduīns izteica minējumu. — Labāk apskaties, kā izturas pāvests. Tu viņam apsolīji nedēļas laikā pēc vēlēšanām svinīgi atkārtot visas saistības.

—    Vai tad man vispār ir bijis laiks domāt par to? Kauju starplaikos, ievainotam, slimam…

—    Es nesaku, ka tev būtu jāuzskata pāvests par savu pavēlnieku. Bet ņem vērā vienu: baznīca pavada mūs no šūpuļa līdz kapam. To tu nemainīsi. Raidi pie viņa sūtņus, lai pāvests zina, ka tu gribi sadzīvot ar viņu pa labam.

—    Es centīšos, tēvoc. Taču tam visam man vajadzīga nauda.

Balduīns zināja, ka pārāk neriskēs, kļūdams par divkārtējā karaļa kreditoru. Tomēr viņš lika katru aizdevumu apstiprināt ar Kārļa parakstu: «Par karaļa Johana mirstīgo atlieku pārvešanu — 957 guldeņi. Par apglabāšanu Sv. Marijas benediktīniešu baznīcā — 777 guldeņi. Par sūtņu braucienu uz Aviņonu…»

1346. gada 5. novembrī Pardubices Arnošts stājās pā-. vesta Klemensa VI priekšā. Arnoštam bija jāuzklausa daudz pārmetumu, pirmām kārtām par to, ka savā uzrunā viņš nav izteicis lūgumu, lai kronēšanu apstiprinātu.

—    Es gribēju, lai Kārlim jau pirms vēlēšanām būtu viss skaidrs. Tāpēc uzaicināju viņu uz šejieni. Es viņam izskaidroju, ka atslēgu vara ir pirms šķēpa varas/Kristus nodeva Pēterim atslēgas, un pāvests ir Pētera vietnieks. Cerams, ka man, arhibīskapam, tas tev nav jāpaskaidro.

—    Laicīgajai varai ir savi baušļi, — Arnošts mēģināja iebilst.

—    Arī laicīgā vara nāk no dieva — un tā tiek nodota ar pāvesta garīgās varas starpniecību. Tas ir tāpat, kā Saule dod gaismu Mēnesim.

Klemenss runāja ar čehu sūtņiem gandrīz stundu.

Arnošts centās izvairīties no sāpīgā jautājuma un uzsvēra, ka attiecībā uz Kārli runa noteikti nav par nepaklausību un ka viņš pavisam droši apzinās Romas karaļa tiesības un pienākumus.

Klemenss negribēja sarunu saasināt, paredzēdams, ka Kārlis būs viņam vajadzīgs. Pāvesta aizsardzībā esošajā Neapolē ar savas sievas ziņu bija nogalināts Ungārijas

karaļa brālis Andrejs; bija nepieciešams, lai pāvests pavēlētu sodīt vainīgos, un šim nolūkam bija vajadzīga laicīgā zobena iejaukšanās. Tādēļ saskaņā ar pāvesta pārliecību Kārlim vajadzēja iespējami ātrāk doties uz Itāliju. Un tāpēc, nobeidzot sarunu, pāvests teikto apkopoja samierinošā tonī. Arī turpmāk viņš atstāja garīgajai autoritātei tiesības vadīt, apstiprināt un tiesāt; taču Klemenss izteica cerību, ka jaunais Romas karalis sargās baznīcu, vajās tirānus un ķecerus un atbalstīs apspiestos.

— Lai tavas valdīšanas laimīgajā laikā visa impērija atdusas brīnišķā mierā! — savas runas nobeigumā pāvests no tālienes novēlēja Kārlim.

No sava Aviņonas apmeklējuma Arnošts atveda vēl kādu labu vēsti, kas deva pamatotas cerības uz izglītības attīstību Čehijā. Pāvests bija uzklausījis Kārļa prasību par augstskolas un tās fakultāšu dibināšanu Prāgā, turklāt solīja viņam savu palīdzību universitātes maģistru un profesoru izvēlē.

Tādējādi Kārlis varēja īstenot sava vectēva Vāclava II veltīgo mēģinājumu, ko toreiz izjauca čehu muižniecība, baidīdamās, ka izglītoto skaita palielināšanās apdraudēs panu varu un garīdzniecība iegūs pārāk lielas privilēģijas. Laiks gan bija ritējis uz priekšu, taču Kārlis nevarēja pārāk cerēt uz čehu muižniecības uzskatu maiņu; tā viņš izvairījās no muižnieku iespējamās noliedzošās attieksmes un panāca savu ar pāvesta palīdzību.

Novembra beigās Kārlis Bonnā saņēma Romas karaļa kroni; uz kronēšanu neatbrauca daudzi muižnieki, jo uz šejieni joprojām krita Bavārijas Ludviga draudīgā ēna. Svinību laika Kārlis nepārstāja raizēties par to, vai Bavārietis neizmantos viņa prombūtni un neiebruks Čehijā, kur Johans Heinrihs diez vai spētu viņam pretoties. Kronēšanas protot-.ol i notāri bija aizmirsuši minēt Kārļa Čehijas karaļa titulu; viņš nobijās, vai tā nav slikta zīme, un lika rulli pārrakstīt.

Kārlis zina ja, ka nu ir īstais laiks, lai kaut kādā veidā nomierinātu pāvestu. Taču kā no Bonnas nokļūt līdz Itālijas — Tiroles lolt' /.rajoniem? Uz turieni varēja tikt vienīgi caur valsi un, kuras uzmanīja Bavārijas Ludvigs. So jautājumu Kārlis atstāja uz priekšdienām.

Tagad viņš Ilgojās vispirms atgriezties Prāgā, lai čehi beidzot varētu sagaidīt viņu kā karali, un satikties ar Blanšu un berniem, no kuriem viņu bija šķīris vēlēšanu slavas un kara negoda pusgads.

* * *

Švābijas pilsētas Krīblas krodziņā uz rīta pusi iebruka pilsētas dienderi. Viņi pamodināja krodzinieku un gribēja zināt, kas te guļ pa nakti.

—    Jūs te bijāt vakar un aizvakar.. Ko jūs, velns parāvis, te meklējat? Pasakiet man, un es uzmanīšu, pats atnākšu jums paziņot.

—    Mēs meklējam lielu zvēru: Romas karali. Pareizāk sakot — pretkarali!

—    Tas nu pie manis vis nenāktu.

—    Kaut kur taču viņam jānakšņo.

—    Ko tad Romas karalis darītu pie mums? Tad jau viņš būtu jucis, tas pretkaralis.

—    Bonnā viņa nav. Pazudis. Viņš noteikti grib nokļūt Čehijā.

Rokaspuiši uzdrāzās augšstāvā un lauzās iekšā visās istabās. No turienes skanēja kliedzieni, lamas, pavēles un protesti.

Zirgu stallī, kur bija pietiekami daudz salmu zirgu puišiem un kučieriem, pamodās kāds kalps, kas noguris bija tur aizmidzis vēlu naktī. Piecēlies viņš sniegā nomazgājās, uzvilka vienkāršu kreklu, kas viņam bija pagalvja vietā, apmeta ap pleciem novalkātu apmetnīti, tumšos matus apsedza ar saņurcītu bereti, iegāja pēc zirga un pa vārtiem mierīgi iznāca no pagalma.

—    Uz kurieni tu? —Algotnis, kas sargāja ārpusē, pagrieza galvu.

—    Vedu kungam zirgu.

Otrreiz algotnis vairs uz viņu nepaskatījās, un zirgu puisis nesteidzīgi aizsoļoja pa ielām.

Domās Kārlis nepārtraukti redzēja karti, kuru bija uzzīmējis pirms došanās ceļā, Un domās pārmērīja noieto un priekšā stāvošo attālumu. Kārlis zināja, ka uzņēmies ārkārtīgi drosmīgu gājienu. Ja kādam Bavārijas Ludviga piekritējam izdotos noķert sava karaļa nāvīgāko ienaidnieku, tad gūstītājs noteikti ierādītu Kārlim pēc iespējas dziļāku ieslodzījuma vietu; un Bavārietis neļautu laist viņu brīvībā, ja nu vienīgi tad, kad Kārlis atteiktos no visa viņam piederošā: no titula, zemes, īpašuma. Pilnīgi iespējams, ka Bavārietis drošības dēļ liktu Kārli nogalināt. Viņš bija visbīstamākais Bavārieša sāncensis zemes virsū. Taču Kārlim vajadzēja uzņemties šo briesmu pilno ceļojumu, ja viņš gribēja jo ātrāk nokļūt mājās.

Lielāko daļu ceļa Kārlis nogāja kājām. Vienīgi būdams pavisam drošs, ka nevienu nesatiks, nonācis uz meža ceļiem un dziļās ielejās, viņš kāpa zirgam mugurā. Bija ziema, laiks pēc ziemsvētkiem, sniegs un sals, ārpus apdzīvotajām vietām viņš nesatika daudz cilvēku. Kārlis zināja, ka Bušeks, uzticamais kalps un draugs, iet pa to pašu ceļu aiz viņa. Trīs reizes viņi satikās un atkal izšķīrās, izvairīdamies no jebkurām iespējamām aizdomām.

Kad Kārlis soļoja vai jāja viens pats, viņam nepārtraukti bija par ko domāt. Domās atgriezās mirkļi, kad viņš vienatnē stāvēja pie tēva zārka un pēdējo reizi atvadījās no viņa. Kārlis turpināja šīs atvadas. «Saki man, tēvs, — kāpēc frančus tik briesmīgi sakāva?» Un viņš pats atbildēja tēva vietā: «Prāts uzveica neapdomību.» Jauna doma. «Pasaule nevar vienmēr dzīvot pa vecam, vecā ielā, brūkoša mājā… Tā, kā tika dzīvojusi Čehija. Lai arī cilvēks aizmieg, izmisuma mākts, viņš atmostas ar cerību, ka pasaule kļuvusi citāda.»

«Es gribēju būt Čehijas karalis, gribēju,» viņš pats sev atzinās. «Jau toreiz, kad tēvs turēja mani ieslodzījumā, kad viņš ņirgājās par māti. Man bija bail, tas tiesa. Mana karaliste nebija redzama. Tālu un tuvu — kā saule priežu zaros, kurus es redzēju caur savu aizrestoto logu… vienmēr vakarpusē… Māte mēdza man teikt: «Neraudi, karalim jābūt stipram un taisnīgam…» Viņa man daudz stāstīja. Jau tolaik es iepazinu Čehijas pagātni: kņazieni Libuši, Pršemislu . Arāju, svēto Vāclavu… Asinis uz šķēpa, ar kuru viņu nodūra, — tās bija viņa kroņa rubīni. Tie mūžīgi mirdzēs uz tā šķēpa.

Pršemisls Olakars, zelta karalis! Viņa Čehija pletās līdz pašai jūrai. Otakais nodibināja ap simt pilsētu.

Vāclavs III Viņa dzīve bija īsa, bet sapņi nemirstīgi. Pršemisliešu sapņi! Tie kā zvaigznes mirdz Čehijas debesis. Tie neki'il zemē. Cilvēkam jāizaug, lai zvaigznes spīdētu viņam ceļa. Lai sasildītu ledū sasalušās sirdis.»

Luksemburga pie zārka viņš uz mūžiem atvadījās no tēva. Viņu ceļi aizgāja katrs uz savu pusi. «Ardievu, tēvs, es negiilni kļūt par svešas patvaļas ieroci… Miers tavai nemierīgajai • aīdij. Čehija gaida. Un es gribu, lai valda dzīvība, (āil)ii to, būdams ceļā no nāves valstības uz dzīvību,»

1347. gada janvārī Kārlis nonāca čehu zemē.

Pirmo reizi čehi apsveica viņu kā savu karali. Pirmo reizi viņš vērās apkārt ar atbildības pilnu skatienu. Bet tajā bija arī jautājums: «Vai es atradīšu pie jums palīdzību un labu gribu?»

Kārlis bija laimīgs, apskaudams Blanšu. Meitiņas līksmi sagaidīja Kārli; viņas bija izaugušas par princesēm un lūdza, lai tētis stāsta viņām par saviem piedzīvojumiem. Atgriešanās dienu Kārlis pavadīja kopā ar ģimeni. Viņam šķita, ka Blanša kļuvusi bālāka, novājējusi, slima; viņa to noliedza, smaidīja, vēlēja Kārlim atpūtu un mierīga prieka brīdi.

Taču jau nākamajā dienā valdnieka pienākumi paņēma Kārli savā varā. Kārlis lika steidzīgi noskaidrot, kas pa šo laiku noticis kaimiņos. Ungārijas karalis Lājošs saticies ar Austrijas Albrehtu? Arī Bavārijas Ludvigs viņu apciemojis? Tātad bija jārīkojas. Tikko apsveicinājies ar Prāgu, viņš jau no tās atvadījās. Kārlis iegriezās pie Lājoša Bratislavā un pēcāk arī pie Albrehta Vīnē. Viņš uzskatīja par nepieciešamu apliecināt, ka, būdams karalis, arī turpmāk vēlas dzīvot ar viņiem mierā un ka visiem vajadzētu atbalstīt citam citu.

Taču šis lēmums nepavisam nedrīkstēja attiekties uz baznīcas ienaidnieku un ķeceri Bavārieti. Vismaz kaut kā vajadzēja darīt zināmu, ka Kārlis grib pildīt pavesta prasības. Taču šis nodoms atkal vilka viņu pāri robežām.

Lai izvairītos no sagūstīšanas briesmām, tāpat kā pēdējo reizi ceļojot caur Elzasu, Švābiju un Bavārijas Frankenu, Kārlis atkal izvēlējās maskēšanos: viņš tēloja tirgoni, kas kopā ar dažiem vistuvākajiem biedriem brauc uz Itāliju pēc precēm. Kārlim bez starpgadījumiem izdevās izbraukt cauri Austrijai — Albrehts nekādi necentās viņu traucēt — un nonākt līdz pat Trento, kur viņš piepeši parādījās Domā 1347. gada 25. martā, tērpies karaļa apmetnī.

Pēc tam Kārlis savāca lielu nodaļu un ielauzās Tirolē. Viņš nonāca līdz pat labi pazīstamajai Merānai un Tiroles cietoksnī ielenca Margaritu Maultašu.

Tiklīdz piedzīvojums pārvērtās karagājienā, tas viņam vairs nepatika. Uzmācās domas, kas pavadīja viņu, atgriežoties dzimtenē. Kārlis pieķēra sevi, ka, vērojot saulrietus, iedomājas novakari Prāgā vai Zbraslavā.

— Te es esmu svešinieks, — viņš teica Bušekam, — bet tur es esmu mājās.

—    Bez šaubām. Taču tev jārīkojas tā, kā to prasa Romas karaļa pienākumi. Un saskaņā ar zvērestu svētajam tēvam.

—    Vai man atkal jāsāk tēlot kondotjeru, pērkamo algotni?

—    Neprasi man to, kungs.

—    Cik daudz plānu man bija, kad es gulēju tajā nelaimīgajā klosterī… Sasolīju mirušajam tēvam, kādu cietoksni uzcelšu Prāgā, kādu katedrāli — un visiem čehiem augsto skolu, lai viņi varētu ieņemt zem saules tādu vietu, kādu pelnījuši… Un kā es pārveidošu Prāgu, kad tā kļūs par galvaspilsētu!

Kārlis mēdza kavēties šinīs fantāzijās, nodiktēja kādu vēstuli vai rīkojumu, aicināja vistuvākos cilvēkus dot padomus, taču runāja ar tiem nevis par karagājieniem, bet !>ar to, ko vajadzētu uzaicināt uz Prāgu studentu mācīšanai, kā gādāt par pilsētas labiekārtošanu. Veselas dienas, veseli vakari tika veltīti šim miermīlīgajam darbam.

Pāvests sūtīja pie viņa otru, trešo legātu — un visu sarunu noslēgums bija viens un tas pats:

—    Dēls, lauzies iekšā Itālijā, lai varētu aizsargāt pāvesta intereses no Bavārijas Ludviga!

Tajā 1347. gadā Kārlis dzīvoja turpat, kur viņa lielais vectēvs Heinrihs VII 1310. gadā. Un Kārļa acu priekšā bija lappuses, kurās Zbraslavas abats aprakstīja senos notikumus.

Brešijas aplenkuma laikā ar lingu tika ievainots un aizgāja bojā ķeizara brālis, skaistais un varonīgais Valrams, kas bija tik draudzīgi uzņēmis Elišku Pršemislieti. Heinrihs VII toreiz iedegas atriebības alkās un panāca to, ka Brešijas muižnieki kapitulēja: basām kājām un ar virvēm ap kaklu viņi iznāca pa vārtiem lūgt apžēlošanu. Karalis pavēlēja sagraut cietokšņa mūrus un aizbērt grāvjus; pilsētas Vadoņus izsūtīja trimdā. Bet tad Heinriha jaunā sieva Margarita sāka nīkuļot un 1311. gada beigās nomira. Jau būdams atraitnis, viņš brauca uz Romu, lai greznotos ar ķeizara kroni — pirmo kopš simt gadiem. Viņa karavīri bija varonīgi, viņi uzvarēja daudzās sadursmēs, bet ko tas līdzēja — nākamā gada augustā arī viņš nomira. Tās bija Heinriha varenā augšuplidojuma beigas. Vai nāves cēlonis bija saindēts vīns, vai arī viņu pieveica malārija? Lai nu kā — visas lielās idejas sabruka. Itālija bija zeme, kas ienīda svešiniekus, iznīcināja tos visiem līdzekļiem — ar šķēpiem, purvu miglām, kukaiņiem, cii vēku un dabas nelabvēlību. Heinriha dēls Johans toreiz devās uz Itāliju, lai kļūtu par viņa triumfa liecinieku; kopā ar daudziem čehu muižniekiem viņš no Čehijas izbrauca uz Florenci, taču skumjā ziņa steidzās viņiem pretim; viņi pat neaizbrauca līdz galam.

Vai tu, mazdēl, mācīsies no vectēva likteņa?

Un vai līdzīgā stāvoklī nebija arī tēvs, kad bija aicinājis Kārli uz Itāliju palīgā? Kopš tiem laikiem Itālija bija pārmainījusies — no sīkām sinjorijām izveidojušās lielākas valstis, bet naids pret visiem, kuri gribēja atņemt viņiem brīvību, vēl pieaudzis. Vēl gan joprojām itāliešu pilsoņi dalījās gibelīnos, laicīgās varas piekritējos, un gvelfos, kuri balsoja par pāvestu, taču šis sadalījums bija nenoteikts un uz to nevarēja paļauties, jo par vāciešiem nebija saglabājušās labas atmiņas un katrs svešinieks ar šķēpu rokā itāliešiem bija vācietis, pret kuru ir jācīnās,

Apsver labi, Kārli!

Tā gada maijā no Romas pazemes krēslas iznira dumpinieks un sacelšanās ierosinātājs Kola di Rienco. Itāliešu nacionālās jūtas sveica viņu kā dzimtenes atbrīvotāju: šāds glābējs bija gaidīts. Pats sevi viņš dēvēja par «jauno Brutu» un, tāpat kā bijušie tribūni, runāja tautas vārdā: vienīgi romiešu tautai ir tiesības lemt par sevi.

Vasarā nometnē ieradās jauns legāts ar vēl stingrāku pāvesta aicinājumu. Taču Kārļa dvēsele bija rugtuma pilna.

— Jūsu svētība, saki svētajam tēvam, ka es atsakos no šā karagājiena. Man jādodas uz Čehiju.

Un Kārlis deva rīkojumus.

DIžAIS GADS

1347. gada augustā Kārlis atgriezās Čehijā.

Viņš nejutās apmierināts, jo zināja, ka nav izpildījis ne pāvesta, ne tiroliešu gribu. Viņš varēja būt drošs tikai par vienu: par to, ka veltīgās cīņās nav izlietojis visus savus spēkus. Un te viņu gaidīja čehu zeme, kas vienīgā visā Romas impērijā uzņēma viņu kā valdnieku un karali, Un viņš savukārt daudz gaidīja no šīs zemes.

Cauri meža stigām lauzās saules gaisma, kurā trīsuļoja sīki puteklīši, debesis bija laipnas, mīkstajos sūnu ceļos apklusa zirgu pakavu skaņa. Veicīgie sūtņi bija aizsteigušies svītai priekšā. Kārlis vēlējās, lai viņu sagaida. Tas viņam bija nepieciešams, lai ļaužu acīs izlasītu pārliecība par to, ka ir rīkojies pareizi.

Kārlis redzēja prieka uzplaiksnījumus. Taču ļaužu pieres bija rūpju izvagotas un arī prieks tikai kā atblāzma virs dziļa atvara. Kārlis centās iedomāties, ko jūt cilvēki, kas iznākuši sagaidīt viņu, un ko ļaudis gaida no karaļa. Domās viņš strīdējās ar svēto Augustīnu par to, kas īsti ir valsts un kāda tai nozīme. Kādu to iedomājas Rožmberkas pani? Un kādu — pilsētnieki, kuru cienīgumu vairo labi darīts alus, kādu — amatnieki, kuri uz brīdi pametuši savu darbu un noliekuši galvas karaļa priekšā, taču tūlīt atgriezīsies pie koka, kaņepājiem, māliem? Un viņu sievas, kuras tikko paspējušas izvilkt no poda klimpas un izliet ūdeni uz mūžīgi dubļainās ielas? Un ko domā kalēji, ogļdeģi, akmeņkaļi, kalnrači?

Ikreiz, kad viņš šķērsoja Čehijas robežu, valsts izauga apziņā kā simbols aizsardzībai pret mantkārības un naida satricināto pasauli, Klints bangojošajā jūrā — tā varētu teikt. Tāpēc tas, kurš uzdrīkstējies sevi kronēt, uzņemas milzīgu atbildību. Viņa sirdsapziņai allaž jābūt saistībā ar visaugstākajiem spēkiem, kuri valda pār pasauli.

Viņi nakšņoja aiz Hlubokas. Kārlis noraidīja uzaicinājumu apmesties cietoksnī. Viņš vēlējās būt kopā ar savējiem, tuvu zemei, kas izelpoja augusta nakts siltumu. Miegs jau bija pieradis nākt vēlu, lai Kārlim atliktu laiks pārdomām. Ugunis dzisa. Sargi bija pārliecināti, ka neviens ne! i aurēs mieru, I aču arī tie, kuri likās gulēt, juta satraukumu, kas jaušams pirms lieliem notikumiem.

—    Nezinu, kāpet, bet mēs esam tikpat modri kā karagājiena laika, — JJušpķs atzinās, iezadzies Kārļa teltī.

—    Noteikti, — Kārlis piekrita, — jo mēs braucam iekarot Prāgu. es jau gatavoju plānu.

Papīra lapa viņa priekšā bija izraibināta ar piezīmēm.

—    Septembris ir skaists mēnesis, — Kārlis sprieda. — Jau nosaukuma vien ir tik daudz spozmes*. Raža zem jumta, laiks mierīgs.

Huseks nezināja, kur virzās Kārļa domas.

—     An vīnu jau sāk pildīt pudelēs, — viņš piebilda.

—    Mums vajadzēs daudz vīna, — Kārlis atkal piekrita. [Viņi uzsmaidīja viens otram, katrs domādams savu, — Septembris ir vislabākais mēnesis, — Kārlis sacīja vēlreiz un izstaipīja rokas, lai atbrīvotos no noguruma.

—    Kādam nolūkam septembris ir vislabākais?

—'Svinībām. Es likšu sevi kronēt.

—    Svētā Vāclava dienā? — Bušeks izbijās. — Mēs nepaspēsim.

—    Nē. Otrajā septembrī.

—    Līdz tam laikam mums pat drēbes nepašūs.

—    Līdz tam laikam salabos Višehradu, ceļu no Hrada, savāks kuģus upes šķērsošanai, sagādās trīs tūkstošus lāpu… — Kārlis lasīja jaunas un jaunas piezīmes no sava saraksta.

—    Tad nu gan šajā zemē vairs neviens negulēs. Es eju modināt rakstvedi, lai raksta ielūgumus.

Kārlis viņu aizturēja: — Paliec šeit. Priecāsimies par sīkām rūpēm, tās aizdzīs projām lielās.

* *

Kronēšanas priekšvakarā norima rosība, kas pēc Kārļa atbraukšanas bija sākusies visās mājās, visās darbnīcās, visu domās. Viss bija sagatavots. Gar Vltavu bija apmetušies ceļinieku bari. Cilvēki iznāca ielās, raudzījās debe- bīs, vērsa skatienus Hrada virzienā, gaidīja. Tad pāžu rokās parādījās pirmie karodziņi.

Brīdī, kad saule laidās rietā, no Hrada iznāca liels gājiens. Tā priekšgalā soļoja Kārlis un Blanša. Kārlis kājām devās uz Višehradu, lai godinātu dzimtas pamatlicēju piemiņu, apliecinātu, ka būs viņu iesākto darbu turpinātājs, un apsolītu, ka ar cieņu ies tālāk viņu pēdās.

Kārlis ilgi turēja rokās par Arāju sauktā Pršemisla pastalas un tarbu. Viņa domās mita ne vien pazemība, bet arī godkāre. Baznīcas un laicīgo augstmaņu klātbūtnē Kārlis pauda savas ciešās saites ar zemi: viņš apstiprināja visas līdzšinējās augstāko kārtu privilēģijas, solīja neuzlikt nodokļus — vienīgi laulību gadījumos karaliskajā dzimtā —, apliecināja, ka pārvaldei Čehijā jābūt čehu un Morāvijā — morāviešu rokās un ka nevienam pavalstniekam nav jāiet dienēt armijā ārpus karalistes robežām.

Pēc šīs iespaidīgās ceremonijas Kārlis lika sevi pavadīt atpakaļ uz Hradu. Gājiens vijās pa satumsušajiem ceļiem*, kurus apgaismoja iedegtās lāpas. Uz Vltavas krasta stāvās kraujas Kārlis apstājās. Šķiet, ka šī bija tā vieta, kur viņa slavenā ciltsmāte, pacēlusi rokas pret debesīm un raudzī- dāmās nākotnē, bija teikusi vārdus, kurus pierakstīja Kosmass un kuri lidoja pāri gadsimtiem.

Lejā pie Kārļa kājām gulēja nelielā pilsēta, taču tā bija zemes sirds. Viņš ielies tajā dzīvības sulu. Uzlecošās zvaigznes gluži kā Libušes pravietiskās acis skatījās uz viņu. Pirmās Pršemislietes svešā seja uzsmaidīja Kārlim ar mātes smaidu. «Ko es tev, puis, esmu devusi pūrā?»

—    Šī pilsēta būs visskaistākā pasaulē. Visi uz to raudzīsies ar cieņu un mīlestību.

Vistuvākie muižnieki gāja kopā ar karali līdz pat gu- ļamkambarim, lai apliecinātu to, ka viņi visi kopā iemieso karalisti.

—     Uz cilvēka dzīves otrās dienas sliekšņa esmu kļuvis par savas zemes karali, — Kārlis svinīgi sacīja.

* * *

Atsevišķo galma ierēdņu uzdevumi kronēšanas ceremonijas laikā pārbūvētajā Sv. Vita katedrālē bija noteikti precīzi; arī zobena izpirkšanas un ziedošanas rituāls norisinājās saskaņā ar priekšrakstiem, kā to bija noteicis pats Kārlis. Tad Pardubices Arnošts pacēla kroni, lai līdz pēdējai iespējai pārpildītā katedrāle varētu patīksmināties par tā skaistumu. Kronis iemirdzējās saulē; seši no deviņiem pasaules vislielākajiem safīriem, vislielākais rubīns un Indijas un Ceilonas pērles izstaroja žilbinošu mirdzumu.

—    Safīrā, kas novietots zelta krustiņā starp lilijām, ir iegravēta krustā sišanas svētā aina, — zinātāji stāstīja.

Jau pirms kronēšanas Kārlis lika izziņot, ka šis kronis nepieder karalim; par trim simtiem marku to drīkst aizņemties no kapitula; kronis ir Čehijas zemju īpašums. Viņš panāca, ka pāvests bija piedraudējis ar visstingrāko sodu tam, kurš mēģinās piesavināties šo kroni.

Klusuma brīdī, kas iestājās pēc apbrīnas šalkoņas, Kārlis vaicāja stingrā balsī, kas nenodeva viņa uztraukumu:

—    Vai pieņemat mani par savu karali?

Un līdz pat pagalmam, kurā jau no paša rīta drūzmējās ļaužu pūļi, skanēja čehu, morāvu un silēziešu muižniecības atbilde:

—    Labprāt, labprāt, labprāt!

Tai pievienojas ļaudis pagalmā, ap baznīcu, un varens sauciens skanēja pāri Prāgai:

- Labprāt!

Tad arhibīskaps — čehu muižnieks — pirmo reizi vēsturē uzlika Čehijas karaļa galvā kroni kā varas, tiesību un pienākumu simbolu.

Karaļa pieri apņēma zelts. Kārlis pirmo reizi sajuta, cik smags ir Čehijas kronis. Viņam bija trīsdesmit gadi.

Katedrāles plašumos atskanēja senais korālis «Kungs, apžēlojies!».

Visi ticēja, ka zeme nostājusies uz varenības sliekšņa.

* *

Kronēšanas mielasts norisinājās Havelas tirgū speciāli uzceltā un bagātīgi izgreznotā zālē, kur karali apkalpoja čehu pani zirgos, kā tas bija pieņemts Parīzes galmā. Rožmberkas veco panu jau bija nomainījis jaunais Jošts. Vācu muižnieki, kuri bija ieradušies pēc Kārļa uzaicinājuma, varēja apbrīnot mielasta bagātību, bet vispirms jau mīlestību, ko visi izrādīja jaunajam valdniekam. Visapkārt valdīja pārliecība, ka šodien kronis izrotājis karali, kurš arī sirdī ir čehs, un viņa tituls apspīd pilsētu un zemi. No trijām strūklakām tecēja vīns, un raibi tērptie heroldi aicināja visus iedzert uz karaļa veselību.

Vienīgi Kārlis pats zināja, ka pat viņam nebija viegli sarīkot tik dārgas svinības un, ja nebūtu triju itāliešu baņķieru apciemojuma, viņš diezin vai varētu tā pacienāt savus viesus. Zāles celtnie'cībā izmantotos kokmateriālus viņš otrā dienā uzdāvināja karmelītiem mītņu celšanai, viņu. vajadzībām Kārlis bija ielicis pamatus Sniegbaltās Jaunavas Marijas katedrālei; tai vajadzēja kļūt par visaugstāko Prāgā.

Parādi nebija vienīgā ēna, ko Kārlis centās noslēpt no uzaicinātajiem. Viņš bija saņēmis precīzas ziņas par karagājienu, kurā devies Bavārijas Ludvigs ar savu karaspēku; tas tuvojās robežai, un Kārlis zināja, ka viņu gaida cīkstēšanās, kas izšķirs, kurš no viņiem ir un paliks Romas karalis.

Viņš centās smaidīt, kad uztvēra Blanšas izbiedēto skatienu. Taču Saksijas Rūdolfam, kūrfirstam, kas viņam jau vairākkārt bija pierādījis savu uzticību, Kārlis pavisam nopietni sacīja: *

— Oktobra sākumā es ar čehu armiju izbraukšu no Prāgas. Starp Tahovu un Domažlici apvienošos ar palīgspēku vienībām. Būšu tev pateicīgs, ja tu mani pavadīsi.

Prāga aizvadīja kronēšanas dienas, cilvēki atcerējās svinības; Kārlis — par spīti solījumiem attiecībā uz nodokļiem — centās dabūt no augstākajām aprindām pēc iespējas lielāku pabalstu, lai varētu samaksāt karavīriem. Viņš ar sļnaidiem un draudiem pārliecināja muižniekus citu pēc cita; viņi saprata, ka runa ir par izšķirošo brīdi — būt vai nebūt čehu karalistei.

Kārlis atvadījās vienīgi no Blanšas un klusībā aizbrauca no Prāgas.

* * *

Karaspēka nometnē Domažlices tuvumā valdīja sasprindzinājums.

Vai tās bija karalim aiz uzticības pievienojušās muižnieku vienības vai algotņi, kuri bija ļāvuši sevi nopirkt, cerēdami uz algu un kara laupījumu, — visur valdīja nedrošība; neviens nezināja, cik lielu karaspēku pret viņiem ved Bavārijas Ludvigs. Visam tam pievienojās netālu no Čehijas robežām trakojošais melnais mēris; ieroču nesēji bija salasījušies dievs vien zina no kurienes, tāpēc kareivji vēroja cits citu un bijās no katra, kas bija savārdzis, aptaustīdami paduses, vai tur nav parādījušies draudīgie bumbuļi.

Kad pirmās patruļas nokļuva līdz robežai, tās satika ceļiniekus, kuri stāstīja, ka ķeizaram gadījusies nelaime; vieni runāja par ievainojumiem medībās, citi par to, ka viņu kāds noindējis mielasta laikā. Viņa karaspēka daļas neziņā stāvot aiz pakalna. Drīz pēc tam čehi satika karavīru grupu, kas bēga no Bavārijas un gribēja iestāties Kārļa dienestā; viņi nojauta lieiāku kara veiksmi te.

Kārlis, netic ēdams ziņām, aizsūtīja savu rakstvedi Šte- pānu no Ietinas, lai iekļūst svešajā teritorijā un uzzina, cik taisnības šajās baumās.

Viņa atgriešanās atnesa skaidrību.

—    Lāču medību laikā ķeizaram uznācis vārgums. Viņš nokritis no zirga. Tā esot bijusi trieka.

Tas bija tik negaidīts jaunums, ka Kārlis neticēja savām ausīm. Jau tik daudzas reizes nāve bija viltīgi izjaukusi viņa plānus, tik daudzreiz nosaldējusi viņa sapņus kā sals trauslus ziedus. Vai arī nāve būtu aizbēgusi no Bavārieša kalpības, gribēdama reiz pakalpot Kārlim?

—    Vai viņš uz vietas nomira?

Kārlis IV.

Vurmzera freskas fragments Karlšleinas pilī.

~MM-

Ellškii Pršemisliete, Kārļa LV māte. (Šeit un turpmāk — krūšutēli no Prāgas Sv. Vita katedrāles trilorija.)

Luksemburgas Johans, Kārla IV tevs.

Višehrada. E. Heroldu litogrāliju, 1803.

Sv. Vita katedrāle un sv. Jura skulptūra. F. Sandmaņa litogrālija, 1850.

Kršivoklātas pils.

Pirmais Prāgas attēls. Centra — Hrads ar Sv. Vita katedrāli, pa kreisi — kalnā — l. s. «Bada mūris», pa labi — Kar|a tilts. AI Volgemūla un V. Plcidenvurfa (?) kokd/eiurns, 1493.

Prāgas Sv. Vita katedrāles Zelta vārti (ieeja Sv. Vficlava kapelā) ar mozaiku «Pastara tiesa». Arhitekts — Petrs Parlēržs, 1366.—1367. g.

Sv. Vita katedrāles vecākā daļa. Arhitekti — Arasas Matjē un Petrs Parleržs. J. Semberas zīmējums, 1530.

Sv. Vilii katedrales vidusjoms.

Krusteja Emmausas klosteri Prāga, kas 1347.—1372. gados uzcelts pēc Kārla IV pavēles Benediktīniešu ordenim ar slāvu liturģiju. Uz sienām saglahajtišās Karļa laika freskas.

Trodoriks. Sv. Vils. Ap 1365. g. Prāga, Nacionālā galerija.

Kārla tilts Prāgā. F. Sandmuņu litogrātiļa, 1850.

Ķcl/iiin Kiii|<i IV 1306. gada 30. jūlija dokuments par K<ir|(i kolēģijas dibināšanu pie Pragas universitātes.

Karolīnums — Prāgas universitātes galvena eka, bijusi monētkaļa J. Rotleva pils. Augstskolas īpašumā nonāca neilgi pec Karļa IV nāves — 1383. gadā, te universitātei bija pirmās pastāvīgas telpas. F. B. Verneru varu dzēlums, 1740.

Karlšleinas pils. V. MorMalu glezna, 1835.

—     Nē, nē, viņu vēl esot ārstējuši, taču veltīgi. Pirms trijām dienām Bavārietis nomira.

—     Dievs mīl labos un soda sava likuma pārkāpējus, — prāvests Jans teica. Un, kad Kārlis pagriezās uz viņa pusi, apstiprināja: — Te ir iejaucies dieva pirksts.

• Kārlis pieķēra sevi, ka neviļus salicis rokas kā lūgšanai. Tātad sveši algotņi tomēr nespers kāju uz čehu zemes, tātad viņš tomēr saglabās valstij mieru.

Viņš atcerējās Bavārieti, kādu viņu bija iepazinis, vēl pēdējo reizi tiekoties. Pašpārliecinātu, ātru savās domās, galma paražu un baznīcas nicinātāju. Bavārietis bija dižs pretinieks, kas piespieda sāncenšus pārspēt pašiem sevi. Kārlis sajuta* gandrīz vai žēlumu par viņa nāvi. Cik nožēlojami iet bojā visa godkāre un visi cilvēku pūliņi! Bet tūliņ viņš nomierināja sevi. Kauja, kas viņus gaidīja, būtu atvērusi asiņu upi. Cik daudzām dzīvībām vajadzētu krist, lai neizdzistu šī vienīgā! Vai šādai glābējai — izpirkšanai iespējams noticēt?

—    Ar ko tu runāji, Štepān?

—    Es runājos arī ar ļaudīm no ķeizara svītas. «Esam palikuši bez kunga,» viņi man sacīja.

Drīz pie Domažlices parādījās Bavārijas jātnieki — viņi steidzās iegūt jaunā Romas karaļa labvēlību. Kārļa karavīri kāriem skatieniem vēroja atnācēju apģērbu un apbruņojumu. Viņi bija cerējuši, ka neaizsargātajā zemē sāksies laupīšanas laiks.

—    Mūs gaida pavisam citāda kauja, — Kārlis sacīja pieredzējušajam Landšteinas panam, kurš atkal bija viņam blakus. — Mums jācenšas iegūt savā pusē iespējami vairāk sabiedroto. Vajag panākt, lai mēs iekarotu visplašāko atzinību.

Pēc apspriedes ar savu nodaļu komandieriem Kārlis pavēlēja atlaist lielāko armijas daļu, stingri piekodinot, lai algotņiem samaksā, un papildus apbalvoja karavīrus ar īpašu piemaksu. Braucienam uz Bavāriju, kas atklājās viņu priekšā, Kārlis izvēlējās vienīgi nelielu svītu, pieprasot, lai viņu pavada kā Saksijas Rūdolfs, tā arī Opavas Mikulāšs; ar savu klātbūtni viņi piešķīra šim braucienam lielāku nozīmi.

Karagājiens pārvērtās triumfa braucienā, kaut arī uzņemšana ne vienmēr noritēja bez sarežģījumiem; Nirn- bergā Kārlim vajadzēja ilgi kaulēties ar burggrāfiem, līdz tie atvēra pilsētas vārtus, -un nedaudz vēlāk — Strasbūrā — pie viņa' ieradās muižnieki, kuri pirms paklanīšanās Kārlim lika apstiprināt viņiem dažādās privilēģijas.

Ziemsvētkus Kārlis gribēja nosvinēt Bāzelē, taču pilsēta vēl joprojām bija nolādēta un sarunas ar pāvestu nerisinājās viegli; viņā arvien lielāku nemieru radīja stāvoklis Itālijā, kur Kola di Rienco, saukdamies par «Romas atbrīvotāju un Itālijas glābēju», izdalīja simboliskus karogus, pieņēma triumfa vainagus un sauca ķeizarus un karajus uz savu tiesu. Pāvests, juzdamies aizskarts par to, ka Kārlis nav izpildījis viņa vēlēšanos un pabeidzis karagājienu uz Itāliju, diktēja smagus noteikumus lāsta atcelšanai; vienīgi apķērīgi izvēloties atbilžu stilu — ka viņš vienmēr uzskatīs par Romas karali tikai to, kuru likumīgi ievēlēs kūrfirsti, — Kārlim izdevās atbrīvot bā- zeliešus no lāsta. Beigu beigās viņš ziemsvētkus tomēr nosvinēja Bāzelē un pirmo svētku mises laikā dziedāja savu iemīļoto dziesmu «Exiit decretus ab Augusto Cae- sare…»*, rokā turēdams zobenu.

Tagad Kārlim bija pamatotas tiesības uz labu noskaņojumu un izpriecās, par kādām viņš 'gadiem ilgi nevarēja ne domāt, Kārlis piedalījās, būdams pavisam jautrā omā. Viņš dejoja ar dāmām un bārstīja komplimentus; viņām par prieku Kārlis ar izdomātu vārdu piedalījās ari turnīros.

—    Rūpes nospieda mani kā kalns, — viņš atzinās Buše- kam. — Kad nu tās pēkšņi ir pazudušas, man ir tāda sajūta, it kā es būtu apreibis.

Kad pāvests vēlāk uzzināja par Kārla draiskulībām, viņš rakstiski nostrostēja Kārli par īso, piegulošo mētelīti, kādu tas labprāt mēdza nēsāt, un ieteica ģērbt «garas un brīvi krītošas drēbes, kas norādītu uz briedumu…».

Gaisīgais noskaņojums tik un tā ilga tikai īsu brīdi. Sarunās ar vācu muižniekiem Kārlis atklāja, ka Bavārijas puse nebūt nav bez iebildumiem samierinājusies ar viņa valdīšanu; līdz Kārlim nonāca pat ziņas, ka slepenu sanāksmju laikā muižnieki jau sākuši spriest par cita Romas karaļa vēlēšanām.

—    Kurš te ļiiuc gaisu? Vai ķeizara dēls Brandenburgas Ludvigs?

—    Viņš lr npvienojies ar gāzto Maincas arhibīskapu Virnoburg/i8 Helnrlhu un Reinas pfalcgrāfu Rūdolfu.

—    Kuru tad viņš gribētu ievēlēt? Pats sevi?

1348. gada janvāra sākumā pienāca atbilde. Bija notikušas nožēlojamas vēlēšanas; neviens no kūrfirstiem nebija uzdrošinājies ierasties pats, savā vietā viņi bija atsūtījuši vietniekus, un tie pēc kūrfirstu ieteikuma par Romas karali pasludināja Anglijas Edvardu III. Viņu vēl apspīdēja slavenā uzvara pie Kresī, viņa rokās bija Kalē, visa Bretaņa; savās mājās Edvards bija apspiedis skotus un valdīja pār jūras šaurumu.

Maincā Kārlis apspriedās ar Balduīnu; tas bija saglabājis mieru.

—           Edvards ir saprātīgs valdnieks. Viņš neriskēs. Un beigu beigās arī Anglijas parlamentam netīk šādas avantūras.

—    Ko tad lai dara?

—           Es aizsūtītu pie viņa apķērīgu sūtni. Es esmu ar mieru derēt… Ja tu viņam liksi manīt, ka neatbalstīsi Francijas karali, kas arī nav tā vērts, Edvards nosviedīs šo pagodinājumu kūrfirstiem pie kājām.

Kā speciālo sūtni Kārlis uz Londonu aizsūtīja grāfu Vilhelmu no Jīlihes.

Balduīns nebija kļūdījies. Edvards atteicās no ievēlēšanas,

—           Es domāju, ka varu atgriezties Prāgā, — Kārlis teica, atviegloti uzelpodams.

—    Tu nevari to sagaidīt?

—           Es aizvien vairāk un vairāk esmu pārliecināts, ka manas varas kodols ir un paliek Čehija. Es beidzot gribētu

sākt pildīt Čehijas karaļa misiju. Vai tu zini, cik ilgi es jau to gaidu? Mana galva ir pilna sapņu.

—           Uzmanies, čehu muižniecība labprāt neļaus sēdēt sev uz kakla.

—    Muižniecības stāvoklis taču nepasliktināsies.

—           Lai dievs tev palīdz! — Balduīns teica, viņu pavadīdams.

Kārlis viņam kā ģenerālvikāram uzticēja varu impērijā un devās ceļā uz mājām. Vjņš tur atgriezās pēc četru mēnešu prombūtnes. Kārlis gan nebija karojis, taču varēja justies kā uzvarētājs; viņš vairs nebija tikai pretkaralis, viņš bija kļuvis i>ar atzītu valdnieku.

1348. gada 20. janvārī Hebā Kārlis spēra kāju uz čehu zemes.

—           Nu Eiropā vairs nav neviena, kurš varētu pretoties tev, Romas karalim, — Velhartices Bušeks sacīja, Kārli sagaidīdams.

Visu viņam pretim atbraukušo muižnieku sejās Kārlis varēja lasīt goda un gaidu izpausmi. Un arī mazliet baiļu.

Sākās viņa lielais čehu gads.

—    Man šis ir vislaimīgākais pavasaris, — Kārlis teica pirmdien, 7. aprīlī, ienācis pie Blanšas, un pārguris iezvē- lās krēslā.

—    Vai tu esi noguris?

—    Līdz nāvei. Taču līdz laimīgai nāvei, — viņš atbildēja ar smaidu. Pacēlis galvu, Kārlis pa augsto logu palūkojās pelēkzilajās debesīs, un tās atspoguļojās viņa acīs. Ar labās rokas pirkstiem viņš pārbrauca pierei. — Un varbūt šodien vairāki ir laimīgi kopā ar mani.

—    Visi izlikās tik nopietni.

—    Es gatavojos šai dienai vairāk nekā gadu. Man gribējās, lai visa zeme to atcerētos.

—    Bet vai tu zini, ko man rakstīja tēvocis no Francijas? Ka tu, Romas karalis būdams, droši vien metīsi pie malas valdīšanu Čehijā.

—    Aplamības! Gluži otrādi! — Kārlis atcirta, sažņaugdams dūres. — Tagad beidzot sāks piepildīties tas, par ko es līdz šim esmu tikai sapņojis. Es gribu mūrēt pamatus, celt, uzlabot. Gribu valdīt tā, kā es to saprotu, — būvēt pilsētu plašumā, radīt valsti!

Blanša apsēdās tuvāk un pieglauda seju viņa plecam. No Kārļa staroja apmierinātība, kas iepriecināja Blanšu.

Tā bija diena, kad Kārlis Lielajā Seimā lika nolasīt četrpadsmit nozīmīgus dokumentus, četriem no tiem viņš pievienoja zelta zīmogu. Tajos viņš apstiprināja visas Čehijas karalistes tiesības attiecībā pret impēriju; Morā- vija tika pasludināta par Čehijas lēņu valsti — tātad nevis par impērijas lēņiem — un no šā brīža kopā ar Silēziju uz mūžiem kļuva par Čehijas kroņa zemi.

—    Gertrūde stāstīja, ka kopš vakarvakara visos krogos dzerot uz tavu veselību.

—    Tas ir pats par sevi saprotams, — Kārlis priecīgi un lepni teica, — jo Prāga ir kļuvusi par Romas karaļa rezidenci. Kaut arī es braukāju pa svešiem ceļiem, garā es jau kopš rudens esmu tikai un vienīgi Prāgā. Es atcerējos čehu svētos — Vojtehu, Prokopu un arī Jeronīmu, šo vientuļnieku no Ibērijas piekrastes, kas pārtulkoja svētos rakstus slāvu valodā… Tāpēc es Podskalī nodibināju slāvu mūku klosteri. Bet tas viss ir tikai sākums, Daudz kas man vēl jāizdara. Kad vakarvakarā atgriezos Hradā un ieraudzīju slejamies pret debesīm tā jauno siluetu, es apturēju zirgus — un man vajadzēja ilgi domāt par manu dārgo vecvectēvu Pršemislu Otakaru, kas ielika Hrada pamatus… Un man iešāvās prātā.. /

Kārlis apklusa, un Blanša gribēja pabeigt viņa vietā:

—    Ka tu esi apsteidzis viņu? Ka tu Prāgā esi pirmais tik augsti stāvošais cilvēks?

—    Nē. Es iedomājos par to, ka man jābūt šā stāvokļa cienīgam.

Viņa noglāstīja Kārļa elkoni.

—    Nu, un ja arī vairāk nekas cits nenotiktu… Es redzēju Jaunās Pilsētas* plānu… Tik milzīga laukuma nav pat Parīzē.

—    Es jau pirms mēneša parakstīju dibināšanas dokumentu.

Viņš pievilka sev "klāt vienu no pergamentiem. Blanša noliecās pār to un lasīja savā čehu valodā ar nepareizajiem uzsvariem:

—     «Starp citām mūsu darba rūpēm, kurās mūsu gars, viļņodamies kā jūra, strādā valsts labā…» To tu esi skaisti pateicis.

—    To ir rakstījis mans rakstvedis pans Mikulāšs Sor- tess.

—    Viņš rakstīja to, ko tu viņam liki. Bet saki — vai ši pilsēta nebūs pārāk liela? Ļaudis tajā pazudīs, Tādi laukumi, tik platas ielas…

—    Universitāte atvedīs mums uz šejieni tūkstošiem studentu. Viņiem šajā nostūrī ap Tīnu nepietiktu vietas. Un Prāga augs plašumā.

—    Tūkstošiem studentu?

—    Pirms piecdesmit gadiem karalim Vāclavam II vajadzēja atteikties no universitātes. Čehu muižniecība izglītošanos uzskatīja par negodu. Es īstenoju viņa ideju. Un Vāclavs vēro, kā viņa Čehija ceļas. Universitātei Tu par to varbūt neiedomājies, bet universitāte nozīmē augšupeju visiem. Tas ir tāpat, it kā es Prāgu ieceltu muižnieku kārtā.

—    Čehija ceļas — un tu kopā ar to. — Viņa bēdīgi pasmaidīja. — Es atkal palikšu viena.

Kārlis satvēra viņu aiz trauslās rociņas un mierināja, zinādams, ka Blanšai taisnība. Prāga gribēja Kārli redzēt. Kopš 26. marta, kad Kārlis bija ielicis Jaunās Pilsētas pamatakmeni, viņš katru rītu brauca pavērot, kā norisinās darbi pie Svētā Marka vārtiem, kas jauns Poržīčī kvartālā, apbūvei nolemtajos dārzos un laukos. Kārlim patika skatīties, kā mēra pamatus un, kad vīri sāka darboties ar cērtēm, kā izkrauj un izvieto akmeņu, smilšu un ķieģeju kalnus.

—     Es skaidri redzu, "kādai vajadzētu izskatīties Jaunajai Pilsētai, — viņš domīgi sacīja. — Šiem diviem cietokšņiem un trijām pilsētām — visam jāsaplūst vienā veselā. Jā, tā radīsies pilsēta, kura būs lielāka par Parīzi, lielāka par Nirnbergu. Tai būs stipri nocietinājumi ar simt torņiem. Tā, Blanša, būs cienījama rezidence. Varena un cildena.

Kārla siltās acis bija iedomātas ainas apžilbinātas. Ja Blanša gribēja būt kopā ar Kārli, vajadzēja sapņot līdz ar viņu.

* * +

Jaunās Pilsētas nocietinājumu pamatus Kārlis ar nodomu ielika tieši reihstāga sanākšanas laikā, priecādamies par to, ka svinībās piedalās tādi ievērojami viesi kā Maincas Gerlahs un Saksijas Rūdolfs.

Tur Kārli uzmeklēja Vecpilsētas iedzīvotāju delegācija, ko vadīja birģermeistars Volframs.

—    Mēs, gaišība, esam greizsirdīgi, — viņš paziņoja. — Jaunā Pilsēta atņem mums amatniekus, cel namus tirgoņiem, tās laukumā droši vien varētu novietot vēl trešo pilsētu ar visiem mūriem. Mēs še dzīvojām tik mierīgi — un te nu uzreiz it kā viesulis aiz upes būtu sacēlies…

—    Redzi nu, — Kārlis smaidīja, — un man šķiet, ka tas viss norisinās pārāk lēni. Es jauno Prāgu nevaru sagaidīt. Bet, ja jau jūs vēlaties mieru, tad priecājieties, ka esam šos ugunīgos un trokšņainos darbus pārcēluši viņpus upei.

Lai viņus nomierinātu, Kārlis pilsētniekiem stingri apsolīja tirgus, ejas caur Jauno Pilsētu, daudzas privilēģijas. Taču, aizsteidzies uz Jauno Pilsētu, Kārlis izdeva rīkojumu, ka tam, kas nopircis zemes gabalu, mēneša laikā jāsāk būvēties; astoņpadsmit mēnešu laikā celtniecībai vajadzēja būt tik tālu, lai jaunajā mājā varētu pienācīgi dzīvot, un tiem, kas šos noteikumus izpildīs, divpadsmit gadus nebūs jāmaksā nodokli.

Savus viesus Kārlis ieveda arī kancelejā un darbnīcās, kur čakli ritēja ar jaunās katedrāles celtniecību saistītie darbi. Viņš uzaicināja Arasas Matjē izskaidrot draugiem savu plānu.

Matjē izklāja uzmetumus. — Katra no šīm kapelām ir maza baznīciņa, — viņš stāstīja. —* Tās visas atgāztām galvām raugās augšup, un tur augšā to lūgšanas apvienojas — kā kora balsis, kas ceļas augstāk un augstāk…

—    Te ripos tūkstoši, — Saksijas grāfs atzinīgi piezīmēja.

—    Šādu katedrāli ceļ mūžībai, — Kārlis teica.

—          Neaizmirsti, ka es gribu plašu kora telpu, lielāku par šeit uzzīmēto, — arhibīskaps aizrādīja Matjē.

—          Es taču nevaru ksendzu atstāt tur kā biti tuksnesī, — Matjē raudzīja strīdēties. — Kad mēs cēlām baznīcu Nar- bonā…

—           Meistar Matjē, — Arnošts uzlika roku viņam uz pleca, — aizmirsti visu, ko tu kādreiz esi cēlis. Karalis grib, lai jaunais Svētais Vits sniegtos līdz debesīm.

—           Es jau arī gribu to pašu, — Matjē apgalvoja. — Šai katedrālei jābūt ar spārniem — tie tiks novietoti torņu ēnā. No galerijām raudzīsies svēto nemirstīgās sejas. Tā būs visbrīnišķīgākā celtne manā mūžā, — viņš lepni piebilda.

—           Meistars Matjē ne drusciņ nejūt dievišķo pazemību, — arhibīskaps teica un pasmaidīja.

—    Šāda godkāre nav nāves grēks, Arnošt, — Kārlis

sacīja.

—    Sauksim to labāk par lepnumu, — Arnošts izlaboja.

— Mēs Čehijā tagad visi mācāmies būt lepni.

—          Kad katedrāle pacelsies virs pilsētas, — Matjē acis iekvēlojās, — arī zvaigznes virs tās spīdēs skaidrāk,

Kārlis salika rokas kā lūgšanā.

—           Ak dievs, kaut varētu ieraudzīt Prāgu pēc divsimt, trīssimt gadiem!

Taču Matjē neaizrāva viņa sapņi. Viņš lietišķi pārtrauca Kārli un rādīja plānus.

—           Gaišība, vai tu zini, ka šajās vietās mēs atradām vecos mūrus? Tos noteikti cēluši jūsu pagāniskie senči.

—           Jā, to es zinu. Kad reizēm nokāpju pagrabos, man elpa aizraujas. Tur guļ pagātne. Es vienmēr vēroju, vai kādreiz nesatikšu — nu, kaut vai Spitihņevu… Es viņam par šo to varētu izteikt pārmetumus. Bet, ja kādreiz man pretim nāktu kņazs Vāclavs, es viņa priekšā nokristu ceļos.

Kārlis palepojās viesiem ar divsimt gadus veco pirmā čehu karaļa zīmogu, kurā bija attēlots svētais Vāclavs ar

karogu un uzrakstu: «Kara|a Vladislava miers ir kņaza Vāclava rokās!».

Vāclavs biia arī jaunās universitātes zīmogā. Kārlis viņa priekšā bija noslīdzis ceļos.

* * *

Kad Kārlis prātoja par universitātes dibināšanu, viņš domās bieži atsauca savas mātes tēva Vāclava II tēlu. Un garā viņš dižojās Vāclavam, ka izvēlējies vieglāk ejamu ceļu, lai nenonāktu tādā kaunā par iecerētā neizdošanos kā reiz Vāclavs. Jau pirms gada Kārlis bija pierunājis pāvestu paziņot, ka valstij, kas slavena ar zelta un sudraba ieguvi, jākļūst arī par valsti ar «garīgām raktuvēm un mācītu vīru ražu». Tādējādi Kārlis radīja iespaidu, ka pats pāvests vēlējies, lai Prāgā dibina augstskolu, vēl jo vairāk tāpēc, ka universitātes grādu piešķiršana tika uzticēta arhibīskapam. Taču sarunās ar muižniekiem Kārlis pāvesta vārdu lieki neminēja un sarunas ar viņiem risināja tā, it kā pani paši būtu lūguši Kārli dibināt universitāti.

Dibināšanas dokumenta tekstam vajadzēja būt vienreizējam, un Kārlis vairākkārt atdeva to panam Sortesam pārstrādāt, līdz bija apmierināts.

«. ..un sava gara uzmanību pievēršam galvenokārt tam, lai mūsu Čehijas karaliste, kurai dāsni dodam mūsu siržu mīlestību vairāk nekā citiem mantotiem vai laimīgi iegūtiem īpašumiem vai zemēm, par kuras cildenumu visos iespējamos veidos rūpējamies un par kuras godu un labklājību gādājam visiem spēkiem, — lai šī dieva gribas mums pielemtā karaliste priecājas par dieva gribas piešķirto dzīves vērtību pārbagātību un, mūsu tālredzīgās gribas vadīta, jau mūsu dzīves laikā taptu rotāta ar gudru vīru pārpilnību. Tas tiek darīts tādēļ, lai mūsu karalistes uzticamajiem iedzīvotājiem, kuri izsalkuši pēc zinātnes augļiem, nevajadzētu ārzemēs lūgt ubagu dāvanas, bet lai viņi karalistē atrastu mielastam klātu galdu…»

—    Gaišība, — Mikulāšs Sortess sacīja, — dedzīgāku manifestu tu man nekad neesi diktējis.

—    Tu domā, ka es kaut ko pārspīlēju? Man prieks, ka reiz varu atzīties savai zemei tādā mīlestībā, kādu izjūtu.

—    Paraža ir tāda, ka karaliskā gaišība drīzāk pavēl.

—    Lai cilvēki zina, ka man ir prieks par to. Lai viņi no manifesta apjauš, ka es gribu, lai čehu zeme kļūst labāka, attīstītāka, kulturālāka. Un ka es ticu tās dēliem. Es neesmu veltīgi pētījis Itālijas universitātēs to, kas mums var nākt par labu un kas — par ļaunu. Prāga tagad ir pirmā Viduseiropā. Un, ja studenti un maģistri zinās, cik priecīgs esmu bijis par universitātes dibināšanu, tad čehu augstskola noturēsies pirmajā vietā ari pēc tūkstoš gadiem.

Pans Sortess ar prieku rakstīja tālāk:

«Mēs gribam, lai šās karalistes labklājību vairotu mūs ielīksminoši jaunievedumi, kam līdz šim te nebija mājvietas, un tādēļ pēc auglīgām pārdomām mēs nolēmām mūsu brīnišķīgajā galvaspilsētā Prāgā, kam zemes bagātīgā auglība un atrašanās vietas skaistums Jauj būt pietiekami piemērotai tik lielam uzdevumam, uzbūvēt un darīt dzīvu augsto skolu.»

Taču ar skaistiem vārdiem vien uzdevums nebija paveikts. Vajadzēja apvienot līdzšinējās partikulārās* un ordeņa skolas vienā mācību iestādē un noteikt, kur pēc Parīzes parauga notiks disputi un tiks pieņemti galīgie spriedumi, ko varētu izmantot arī galms. Bija nepieciešams savākt iespējami labākus skolotājus, lai Prāgas universitāte kļūtu pazīstama un piesaistītu studentus.

Ar Balduīna atļauju no Trento dominikāņu kapitula Kārlis izlūdzās slaveno Dambahas Jāni; viņš bija vācietis, bet Jans Moravecs, kas bija studējis Parīzē un Oksfordā, bija čehs tāpat kā minorīts Vojtehs Bludūvs. Medicīnu mācīja maģistri Bilīnas Petrs un Strahovas Havels, kas pārzināja arī zvaigžņu kustību. Par nākamo ievērojamo skolotāju kļuva Uņičovas Albīks. Visiem profesoriem un studentiem Kārlis garantēja tādas pašas priekšrocības, kādas bija citās viduslaiku augstskolās, — pirmām kārtām brīvību mācību ziņā un tiesības mācīties un brīvi paust savu pārliecību.

Nedaudz vēlāk privilēģijas, ko universitātei piešķīra Čehijas karalis, apstiprināja arī Romas karalis, tātad atkal Kārlis pats.

* * *

1348. gadā Prāga diendienā dzīvoja nepārtrauktā satraukumā. Ļaudis bija pacilāti sava vērtuma apziņā, viņus apžilbināja pavērušās perspektīvas. Visi jutā? diženāki.

Četras fakultātes drīz vien atvilināja uz Prāgu daudz studentu no visas Eiropas. Viņi bija sadalīti četrās «tautās», saskaņā ar kurām visus studentus sauca par čehiem (pie tiem piederēja arī ungāri), poļiem, bavāriešiem un sakšiem (kopā ar dāņiem un zviedriem); šāds sadalījums drīzāk raksturoja izcelsmi no dažādām Eiropas valstīm. Profesori pagaidām lasīja lekcijas savos dzīvokļos, vienīgi medicīnas maģistrs Baltazars no Domažlices aicināja klausītājus uz Tīnas draudzes skolu, lai visiem pietiktu vietas.

Maģistrāta padomnieki reizēm nāca sūdzēties par studentu izlaidību.

—    Viņi dzied un klaigā, mēdz dzert vīnu, viņiem nekas nav svēts.,.

—    Maģistri noteikti viņus norās, — Kārlis mierināja pilsētniekus.

—    Daži maģistri ir sliktāki par skolniekiem. Vai tu, gaišība, zini, ko māca šis Uņičovas Albīks? Viņš māca, ka vienīgais labais dzēriens esot vīns, vienīgā barība — gaļa un Vienīgais prieks — sieviete.

—    Viņš ir maģistrs, — Kārlis smaidīja, — viņš to noteikti domā filozofiskā nozīmē.

Kārlis solīja, ka viss uzlabosies, tiklīdz jaunatnei uzcels kopmītni. Viņš lūdza arī skolotājus, lai nenobīstas no sākotnējām grūtībām, un, tiklīdz sākās disputi, labprāt tajos piedalījās.

Ar studentiem bieži biedrojās gleznotāji, tēlnieki un kokgriezēji. Līdz pat šim laikam viņi bija darbojušies katrs par sevi, bet tagad, izmantojot karaļa labvēlību, apvienojās brālībā; tā viņi varēja labāk pasargāt savas rindas, lai tajās neiekļūtu neviens, kas nav čakli mācījies vai sevi parādījis ar īstu meistardarbu. Karalis nevilcinādamies aicināja uz Prāgu slavenus māksliniekus no citurienes un.izturējās pret viņiem labvēlīgi.

10. jūnijā Kārlis lika iemūrēt pamatakmeni Karlšteinas cietoksnim, kuram vajadzēja kalpot par drošu glabātavu ķeizara kronēšanas dārglietām, kuras gan vēl līdz šim atradās pie Brandenburgas Ludviga, Bavārijas Ludviga dēla.

— Bet Karlšteina nozīmēs mums daudz vairāk, — Kārlis skaidroja Blanšai, rādīdams viņai Arasas Matjē skices. — Donžons*, šis varenais tornis, kuru tu pazīsti no franču cietokšņiem, paudīs mūsu lepnumu. Šie torņi būs dievbijības simbols. Svētā Krusta kapela, par kuras celšanu mēs ar Matjē esam vienojušies, būs mūsu pasaules centrs. Tā būs cietokšņa sirds. Kapelās, ejās, kāpnēs — visur būs darba pilnas rokas gleznotājiem. Ar Teodoriku es jau runāju. Un līdzīgu cietoksni es gribētu uzcelt arī Morā- vijā, Olomoucas tuvumā — Tvingenburgu.

—    Tu domā, ka tev tam visam pietiks naudas? — karaliene bažījās.

—    Ja man nebūs jāizšķērdē nauda algotņu vajadzībām … Taču par mieru jārūpējas visiem. Tāpēc es mudinu pilsētas un muižniecību, lai dibina landfrīdus — tādas biedrības, kuras rūpēsies par ceļu un lauku drošību, par mieru uz robežām, par mieru visā zemē.

—    Tu, Kārli, cel pavisam jaunu pasauli. Bet, ja tu novēli tai mieru, tad tev jārūpējas arī par impēriju.

—    Es tevi ievedīšu impērijas kancelejā. Ja saskaita visus notārus, rakstvežus un tos, kuru pārziņā ir arhīvi un reģistri, tad tur pavisam strādā gandrīz simt cilvēku.

—    Čik no viņiem rūpējas par Čehiju?

—    Piecdesmit. — Kārlis mazliet vainīgi pasmaidīja,

—    Nenoliedzami, par Čehiju tu domā visvairāk.

—   Čehijas karaliste līdz šim ir bijusi impērijas balsts. Kāpēc tad impērija reiz nevarētu atdot tai parādu? Čehija ir impērijas cildenākā sastāvdaļa.

* * *

Maija beigās Brno Kārlis satikās ar Austrijas hercogu Albrehtu, iesauktu par Klibo; lai pagodinātu savu viesi, Kārlis kopā ar viņu aizbrauca līdz pat Austrijas robežai un pie Znojmo svinīgi piešķīra Albrehtam lēņos hercoga zemes. Sešus gadus veco princesi Katrīnu Kārlis atdeva par līgavu astoņu^, gadus vecajam Albrehta dēlam Rūdolfam; no Austrijas puses Kārlis tātad varēja sagaidīt drošību.

Taču par viņa pastāvīgu ienaidnieci kļuva Bavārijas Ludviga atraitne: viņa nemitīgi pieprasīja jaunas karaļa vēlēšanas. Pēc ilgas pierunāšanas kļūt par kandidātu piekrita Meisenes markgrāfs Fridrihs; vienu brīdi runāja pat par to, ka viņš varētu ņemt atraitni par sievu, bet beigu beigās Fridrihs no tā atteicās, un bijušie Bavārijas Ludviga piekritēji ar viņa dēlu priekšgalā lūdza Albrehtu Klibo, lai samierina Kārli ar viņiem.

Kārlis nelabprāt pameta Prāgu. Blanša atkal bija saslimusi un viņa acu priekšā kļuva arvien vārgāka. Bet iecere iespējami pagarināt drošas robežas tomēr bija pārāk vilinoša. Kārlis devās uz Pasavu, lai tiktos ar Brandenbur- gas Ludvigu. Tā kā Ludvigs joprojām nesa no tēva mantoto lāstu un pāvests bija stingri aizliedzis vest ar viņu sarunas, Kārlis aizsūtīja uz Aviņonu steidzamus sūtņus ar prasību, lai pāvests atcel lāstu, tādējādi padarot sarunas iespējamas. Bet tas bija laiks, kad melnā nāve no Marse- Jas rāpās arvien tālāk, un kardināli šausmās pameta Aviņonu. Tādēļ atbilde aizkavējās; tas radīja nervozitāti abās pusēs, un vienošanās vietā izcēlās jaunas nesaskaņas.

Reiz, kad piedzērušie brandenburgieši naktī norāva karaliskas ģerboņus no tās mājas vārtiem, kurā dzīvoja Kārlis, viņš jutās aizskarts un kopā ar vidutāju Albrehtu aizbrauca uz Linču.

Pēc 1348. gada laimīgā pavasara vasara Kārlim atnāca ar smagām bēdām. Prāgā 1. augustā izdzisa trīsdesmit divus gadus vecās karalienes Blanšas dzīvība.

* * *

Kārlis juta dvēselē patiesas sāpes par viņas aiziešanu. Viņš atcerējās Parīzē pavadīto kopīgo bērnību, kad šī gaišmatainā meitene viņā bija modinājusi pirmās bruņniecisko alku trīsas. Arī viņas dēļ Kārlis bija nolēmis, ka reiz kļūs par godīgu un taisnīgu valdnieku. Ar ticību Blanšas mīlestībai Kārlis bija devies uz Itālijas kauju laukiem. Pēcāk viņa bija dāvājusi Kārlim divkāršu tēva prieku. Viņa bija maiga, saprotoša un mīlas pilna, atbalstīja Kārļa centienus celt godā Čehijas karalisti, kas viņai bija kļuvusi par otru tēvzemi. Blanša prata čehiski stāstīt Kārlim par savām jūtām un, mīlinādamās ar bērniem, runāja ar tiem čehiski.

Pēc pārrun.lm ,ir Arnoštu Kārlis nolēma, ka apglabās Blanšu zem jaunās katedrāles velvēm.

Ams.is M.itjr vaicāja Arnoštam, kurā vietā karalis gribēs novietni k.ir.ilinnes krūšutēlu.

—     Viņš t'iilmi ,iisi.it to Hradā. Atrunā viņu, monsiņjor. Nav l.'bl mūžīgi plosīt dvēseli.

—    Tur viņi knp.i pavadījuši pirmos — visgrūtākos gadus, — Arnošls )) iskaidroja.

—     Sieviete nedzīvo ne pilī, ne būdiņā, — Matjē lika lietā giil.'nlo Ii.iik'u gudrību. — Sieviete dzīvo vīrieša sirdī. Un ; mu, k,i karalienei Blanšai tur bija mīlas pilnas mājas.

—          Bet lik.ii n.ive p,-)j.idn mums, ka esam nodarījuši pāri dzīvajiem. Karalis meklē savu vainu visur: ka aizbraucis, kad viņas gaišība bijusi slima, ka vajadzējis aizsūtīt projām meitas…

—    Viņam būtu vajadzīgs dēls, — Matjē novērsa viņu no šīm pārdomām un atkārtoja to, par ko runāja visā Prāgas galmā. — Tronis bez mantinieka ir viegli gāžams.

—   Jā, — Arnošts piekrita, — jaunas laulības būs nepieciešamas.

Kārlis vēlējās, dziļi iegrimis domās, nodoties atmiņām; viņš uzskatīja par taisnīgu — kā lūgšanā parādīt godu tās sievietes gaišajam tēlam, kura gājusi kopā ar viņu jau no zēna gadiem.

Taču simtiem rūpju neatstājās no Kārļa arī pie svaigā kapa. Uzmācīgās domas nebija aizdzenamas. Vajadzēja meklēt naudu, lai samaksātu visspiedīgākos parādus. Vajadzēja izskatīt svešzemju tirgotāju sūdzības, lai viņi nezaudētu ticību Čehijas likumiem. Vajadzēja modri rūpēties par mēru un svaru precizitāti, par muitas nodevu atbilstību. Venēcija pēkšņi pārtrauca čehu preču ievešanu; atbildes vietā Kārlis izdeva tādu pašu aizliegumu, līdz dodžs nāks pie prāta. Pirms diviem gadiem Kārļa notāri bija sākuši likumu sarakstu sastādīšanu; viņš gribēja šo darbu pasteidzināt, un Čehijas kancelejā drudžaini rakstīja no rīta līdz vakaram. Kārlis norādīja divdesmit pilsētas un divdesmit cietokšņus, kurus valdnieks nekad nedrīkstēja piesavināties; savus galminiekus viņš pārsteidza ar priekšrakstu, kurā bija teikts, ka dažādi valsts un galma amati netiks piešķirti uz mūžu. Viņš gribēja stingri vajāt dedzinātājus un laupītājus, taču aizliedza turpmāk tādus bargus sodus kā deguna un ausu nociršana. Iepriekšējo sarunu laikā čehu muižnieki bija vienprātīgi nostājušies pret rakstītajiem likumiem, jo vēlējās «tiesību izlemšanu» atstāt savā ziņā; taču Kārlis pavēlēja darbu turpināt, jo viņš cerēja, ka, liekot lietā savu pieaugušo ietekmi uz muižniekiem, jaunos priekšrakstus izdosies ieviest dzīvē vismaz pa daļām.

Brandenburgas Ludviga varā nonākušās Brandenburgas markas problēma tomēr nebija atrisināta.

Kādu dienu drīz pēc karalienes bērēm pie karaļa ieradās viņa sabiedrotais un draugs Saksijas Rūdolfs.

—    Ir noticis pārsteidzošs atgadījums.

—    Runā!

—   Tev, kungs, bija trīs gadi, kad nomira Brandenburgas burggrāfs Valdemārs no Askaniju dzimtas. Bavārijas

Ludvigs toreiz sagrāba marku un atdeva savam dēlam Ludvigam.

—    To es zinu.

—    Pirms dažām dienām Magdeburgā uzradies vecais grāfs Valdemārs. Viņš nav miris. Valdemārs apgalvo, ka esot devies uz Svēto zemi, kur dzīvojis kā vientuļnieks, un tagad atgriežoties savā dzimtenē, lai aizsargātu to no ķecerīgā tēva ķecera dēla.

Kārlis, brīdi klusēdams, skatījās Rūdolfā. Viņš saprata, ka notiek krāpšana; Sakgjjas hercoga skatiens to neapstrīdēja, bet viņa sejā bija manāms aicinājums: šis ir tas gadījums, kuru vajag izmantot.

—    Kurš tad šo Valdemāru ir atzinis par īsto markgrāfu?

—    Es un kopā ar mani Meklenburgas Albrehts un An- haltes Albrehts. Arī dažas pilsētas.

—    Un ko es varu šajā lietā darīt?

—    Tu vari piešķirt viņam lēņos Brandenburgu.

Kārlim vajadzēja atstāt sēras katedrālē, kuru sāka celt;

viņš pavēlēja savākt karaspēku un septembrī devās karagājienā pret Ludvigu, lai uzbruktu viņam, ja Ludvigs vilcinātos atzīt Kārļa lēmumu. Kārlis nelikās dzirdam aizdomu pilnās balsis, kuras uzstāja, ka viltus Valdemārs ir Saksijas dzirnavnieka dēls; Kārlis apstiprināja Valdemāra tiesības un par to lika atdot viņam Lejas Lužici. Brandenburgas Ludvigs griezās pēc palīdzības pie Svīd- ņicas Boleka un noslēpās aiz stiprajiem mūriem Frankfurtē pie Oderas. Viņam pievienojās arī Svarcburgas Ginters — sīks muižnieks no Durinu dzimtas, viņa sieva bija Bavārijas Ludviga meita Anna; viņš dalīja savu neievērojamo valstību ir diviem brālēniem un viegli ļāvās uzpirkties par algotni.

Kārlis iecēla speciālu komisiju Valdemāra prasību patiesīgu m i . 11 • tiprināšanai; pats viņš pa šo laiku salīga mieru ar Meisunes Fridrihu, kuram par viņa labo gribu Prāgā uzdāvina ja māju — to pašu, kurā Kārlis pats kādreiz bija dzīvojis.

Brandenburgas karagājiena laikā Pardubices Arnošts bija Kārļa sahiediotais un izdomāja, ko darīt tālāk:

—    Pāvests noteikti būtu apmierināts, ka tu appreci Francijas ptlncesl. Viņš gribētu piesaistīt tevi savai politikai.

—    Es zvērēju pie tēva zārka, ka nebūšu marionete neviena rokas, bet vienmēr pats izvēlēšos savu likteni.

—    Rožmberkas Jošts lielījās, ka esot ieteicis tev Izabellu, Anglijas karaļa meitu. Tā nav slikta doma.

—    Tu domā, ka man vajadzētu uzrakstīt Edvardam?

—    Un pie viena uzraksti arī pāvestam un pajautā, vai viņš dos savu piekrišanu.

Par šo nodomu 1349. gada sākumā tika risinātas sarunas Drēzdenē, uz kurieni Kārlis lika nosūtīt visus dokumentus par stāvokli Čehijā. Taču viņš zināja, ka pirmām kārtām jāpabeidz cīņa par to, lai viņu atzītu par Romas karali. Bavārijas pusei bija izdevies pierunāt Švarcbur- gas Ginteru, lai viņš kļūst par karaļa kandidātu, par spīti tam, ka abi viņa brāļi turas Kārļa pusē.

—    Domāju, ka viņš ir spējīgs karavīrs, — Kārlis vērtēja Ginteru.

—    Negribu būt gaišreģis, — arhibīskaps Arnošts sacīja, — bet par šo amatu viņam neiznāks ilgi priecāties. Vēlēšanās bija derīga tikai viena balss.

—    Kam tā piederēja?

—    Reinas pfalcgrāfam Rūdolfam.

—    Es viņu atceros no kronēšanas svinībām Bonnā. Viņš tiešām ir nopietns cilvēks. Un viņam ir skaista meita, es ar viņu tiku dejojis Bāzelē.

—    Pārējās trīs balsis deva vīri, kuri ir nolādēti. Smieklīgas vēlēšanas, smieklīgs kandidāts. Marionete.

—    Bet karš ar viņu maksās naudu, un es, Arnošt, nezinu, ko varētu pārdot.

Kārlis apstājās Ķelnē, parādu samaksāja ar parādu un vēlreiz griezās pēc palīdzības pie Balduīna. Samuels Sacs jau bija kļuvis vecs un nelabprāt devās nogurdinošos ceļojumos. Tajā laikā mēris staipīja savus nāvējošos taustekļus līdz pat Reinai un deva pasaulei bargu mācību par cilvēka dzīves mainību un mazo vērtību. Ļaudis pārņēma šausmas.

Ceļā uz Ziemeļjūru Kārlis sastapa flagelantu* procesijas, kuru skaits nepārtraukti pieauga. Viņš dzirdēja ceļinieku vienmuļo dziedāšanu, pat sala dienās redzēja kailus vīriešus un sievietes ar ķēžu un dzeloņainu pletņu sitienu radītu ievainojumu brūcēm. Daži no viņiem skaļi sūdzēja grēkus un kliedza tiem, kuri skrēja gājienam klāt:

—    Atzīstieties savos grēkos! Pastarā tiesa tuvojas! Nožēlojiet grēkus!

Tas bija fascinējošs teātris, kas oda pēc sviedriem un asinīm. Nejaušos skatītājus bieži pārņēma flagelantu mežonīgā ekstāze, viņi tiem pievienojās, izlūdzas sitienus, kliedza un dziedāja. Sievietes plēsa nost drēbes un atzinās laulības pārkāpšanā.

Cilvēki, kuri vēlējās mieru, juta, ka šādas parādības apdraud ne vien viņu mierīgo dzīvi, bet arī īpašumu drošību. Pilsētu galvas sūtīja sargkareivjus, lai tie savaldītu bīstamo neprāšu gājienu. Bet neviens nepretojās, kad salašņas ielauzās ebreju mājās, apvainojot viņus mēra uzsū- tīšanā, pat karaļa spēkos nebija pretoties ļaužu neprāta uzplūdiem.

Kārlis drīz atklāja, ka brauciens uz Angliju precībās ir bijusi kļūda; ar to neko nevarēja grozīt, un arī pāvests kategoriski izteicās pret šādām laulībām. Tādēļ Kārlis Tolenas salā satikās ar Anglijas sūtņiem un tik korekti atvainojās viņiem, ka draudzīgās attiecības ar EdvarduIII netika izjauktas.

Tur Kārlis neuzkavējās un 1. martā Ķelnē pieņēma Rei- nas pfalcgrāfu* Rūdolfu kā naidīgās puses delegātu. Viņiem bija saruna, kuras iznākums iedarbojās uz pasauli pārsteidzošāk par vecā markgrāfa Valdemāra parādīšanos.

Neviens no laikabiedriem nav zinājis, kā šī saruna noritējusi. Tā pirmo reizi aprakstīta šajā hronikā.

Rūdolfs sveicināja Kārli tikai kā Čehijas karali un paziņoja, ka atbraucis runāt jaunievēlētā Romas karaļa Gin- tera vārdā.

—    Tava balss vienīgā bija spēkā, — Kārlis viņam atzinīgi atbildēja, — būtībā tu viens viņu ievēlēji, un tātad ir pareizi, ka tu nāc kā viņa sūtnis. Ko tu gribi man sacīt?

—    Lai tu atzīsti vēlēšanu iznākumu, — Rūdolfs teica. — Par to jaunais karalis ir ar mieru pieņemt tavu vasaļa zvērestu un piešķirt tev lēņos čehu zemes.

Lai gan stāvoklis bija nopietns, Kārlis neizturēja un iesmējās: — Tu, Rūdolf, esi drosmīgs vīrs. Vai tad tu nebiji klāt, kad Balduīns par Romas karali pasludināja mani?

—    Jaunas vēlēšanas anulē vecās.

—    Es redzu, ka turpmāk man vajadzēs izdot daudz stingrākus vēlēšanu noteikumus. Vai tu gribētu apspriest tos kopā ar mani? Cerams, ka tu nesteidzies?

—    Esmu pārliecināts, ka tu mani šeit nelikumīgi neaizturēsi. Tu neesi spējīgs to izdarīt.

—    Man prieks, ka tu esi tik labās domās par savu karali.

—    Es tev lūdzu atbildi! — Rūdolfs uzstāja.

—    Apdomāsim to… Es gan apsolīju svētajam tēvam, ka neslēgšu nevienu līgumu ar ķeizara dēlu, jo viņš joprojām ir visbargākajā nolādējumā, bet tas man nedod miera. Kā būtu, ja es atzītu Ludvigu par markgrāfu un piešķirtu viņam — par spīti Valdemāram — lēņos Bran- denburgu? Un kā būtu, ja es piedevām pamēģinātu pierunāt svēto tēvu, lai viņš beidzot atceļ nolādējumu? Tad Ludvigs gulētu mierīgāk, vai ne? Viņa padotos noteikti nomoka slēgtās baznīcas, bēres bez ceremonijām…

—    Tas jau nu noteikti. Bet…

—    Tu pareizi saki — «bet». Bet — tādā gadījumā Ludvigam vajadzētu man pierādīt, ka viņš to ir pelnījis. Piemēram, viņam pēc iespējas ātrāk vajadzētu uz Prāgu nosūtīt ķeizara kronēšanas dārglietas, kurām jāatrodas īstā Romas karaļa rokās.

—    Bet par karali tika ievēlēts Švarcburgas Ginters, — Rūdolfs apjucis taisnojās.

—    Viņš tagad jau noteikti nožēlo, ka ļāvis ievilkt sevi šajā komēdijā. Valdīt dažreiz ir nejauki, mēdza teikt imperators Augusts. Ginters neapšaubāmi ar prieku atbrīvosies no tā, kas viņam nepieder.

Kārlis griezās pie Arnošta, kas ari piedalījās sarunā:

—    Vai tas būtu kristieša cienīgi, ja par šīm sāpēm es viņam aizsūtītu mazu dāvanu?

Arnošts paraustīja plecus, bet Rūdolfs metās vidū:

—    Bet mēs — piedod gaišība! — mēs pretosimies, kā mums to liek mūsu gods.

—    Zinu. Es taču jau Bonnā tevi, grāf, labi iepazinu, — Kārlis atbildēja vēl sirsnīgāk, it kā nebūtu dzirdējis viņa vārdos slēptos draudus. — Ja balodis ir nonācis vārnu barā, tad viņam jāķērc kā vārnai. Vai atceries, cik jauki mēs ar tevi izklaidējāmies Bāzeles svinību laikā?

—    Jā, augstība, bet mani saista- zvērests un pienākums …

—    Paklausies, — Kārlis turpināja, nesatricināmi virzīdamies tālāk uz savu mērķi, — tur ar tevi kopā bija arī tava daiļā meita Anna.

—    Tu esi iegaumējis viņas vārdu? — Rūdolfs jutās iepriecināts. — Es ar viņu lepojos.

—    Es par to nemaz nebrīnos. Viņai ir kraukļmelni mati un acis zilas kā vijolītes. Viņa bija visskaistākā visā zālē.

Anna ir maiga un jūtīga. Es gribētu dalīt kopā ar tevi tavu lepnumu.

—    Baidos, ka es tevi nesaprotu.

—    Tu zini, ka esmu palicis viens, — Kārļa balss kļuva nopietna. — Var jau būt, ka šī nav īstā reize, bet es, grāf, lūdzu tavas meitas roku. Zinu, esmu skumjš precinieks. Es ļoti mīlēju savu Blanšu. Bet nu esmu palicis viens — un mana valsts tāpat, tai vajadzīga jauna karaliene. Domāju, tu nešaubies, ka par pūru mēs varētu viegli vienoties…

—    Augstība, — Rūdolfs sastostījās un tad atklāti sacīja:

—    Es drīzāk gaidīju kara pieteikumu. Mana sieva un meita baidījās, vai es vispār atgriezīšos …

—    Tu vēl gribi visu pārdomāt? Ja tev rastos vēlēšanās uzrakstīt Ludvigam vai Ginteram, es dotu tev savu vislabāko notāru. Bet viņi taču neprot lasīt, vai ne?

Grāfs, Kārļa cēlsirdības pievārēts, dziļi palocījās un galanti teica:

—    Gaišība, pieņem manu visdziļāko cieņu.

—    Ej nu ej, Rūdolf! — Kārlis viņu draiskulīgi apskāva.

—    Mēs taču esam jau gandrīz radinieki…

Jau 4. martā Baharahā tika svinētas kāzas.

Tas, ka Kārlis savā pusē ieguva pfalcgrāfu Rūdolfu, satrieca ienaidnieku koalīciju kā ieplīsušu kausu. Miera līgumu tūdaļ pieprasīja arī Brandenburgas Ludvigs, pēc viņa Virneburgas Heinrihs, pret pāvestu noskaņotais Maincas arhibīskaps, un beigu beigās tam pievienojās arī smagi slimais Ginters un par to saņēma pienācīgu izpirkšanas maksu.

Drīz pēc tam, jūnijā, viņš mirdams ®olādēja savus draugus, kuri bija pierunājuši viņu piedalīties karaliskajā spēlē; Ginters pat turēja aizdomās arhibīskapa Gerlaha radiniekus, ka tie viņu noindējuši, jo Gintera pretestības dēļ arhibīskaps nebija varējis uzkāpt tronī. Kārlis joprojām neskopojās ar cēliem žestiem: viņš atbrauča uz Gintera bērēm un līdzjūtīgi pavadīja sava nelaimīgā pretinieka zārku līdz kapam.

Jūlijā viņam beidzot savus vārtus atvēra Ahene, un Balduīns uzlika Kārlim un Pfalcas Annai karaļa kroni. Gājienā scepteri nesa nesenais Kārļa nāvīgākais ienaidnieks Brandenburgas Ludvigs.

BEZDIBENIS SAUC BEZDIBENI

Pfalcgrāfa Rūdolfa meita tiešām bija skaista: labi noaugusi, vingru augumu, tumšmate, ar noslēpumainu tumši zilo acu_ skatienu. Katrs, kas bija redzējis viņu blakus Kārlim Ahenes katedrālē, teica, ka tas ir laimīgs pāris un ka Pfalcas Anna ir sieviete, kuras apskāvienos pat visskumjākais vīrietis remdēs savas bēdas. To visu papildināja arī apstāklis, ka Kārlis beidzot bija galīgi atzīts par Romas karali. Viņa liktenīgie ienaidnieki savu cīņu atzina par veltīgu. Viņi secināja, ka Kārlis tos pārspējis gudrībā, drosmē un arī laimē. Viņi apskauda Kārli, taču padevās.

No sava senā skolotāja Klemensa VI Kārlis bija iemācījies neizrādīt savas domas. Apmierinātība bija ārējā čaula."- Pie bikts Kārlim būtu bijis jāatzīstas, ka dažreiz viņš jūtas pavisam izmisis. Viņa ilgas pēc patstāvīgiem lēmumiem un pēc personīgās atbildības dieva likumu priekšā — tas viss bija sabrucis.

Faktiski viņš bija pametis visus savus sabiedrotos. Nebija turēts pāvestam dotais zvērests; tomēr Kārlis bija pārliecināts, ka impērijas vienotības interesēs miera noslēgšana ar Brandenburgas Ludvigu ir nepieciešama, kaut arī viņš būtu simtkārt nolādēts. Taču tādēļ viņam vajadzēja nodot Valdemāru, kuru viņš pirms tam bija atzinis, lai gan Kārlis centās pēc iespējas atvieglot Valdemāra likteni. Kārlis bija nodevis arī Nasavas Gerlahu, kas bija balsojis par viņu pēc tam, kad viņš tuvinājās Kārļa pretiniekam Virneburgas Heinriham. Iet tālāk pa taisno atklātības ceļu, kuru viņš pats kādreiz bija sev nospraudis, vairs nebija iespējams. Kārlis ik dienas sadūrās ar jaunām sāncenšu un draugu prasībām; katrs gribēja kaut kā izmantot viņa grūtības — vienlīdz Hradecas un Dubes pani, vienlīdz vācu hercogi. Kārlis šausminājās par ļaužu mantkārību, ar ko viņš sastapās visur, cilvēki viņam riebās, bet vajadzēja viņiem uzsmaidīt; Kārlis jutās bezgalīgi noguris, nonācis strupceļā un būtu bijis ar mieru apsolīt nezin ko, lai tikai uz mirkli varētu atpūsties un iegūt mieru. Kārlis klusēja, kad viņu apmeloja Gintera noindē- šanā. Klusēja par ebreju grautiņiem un, kad viņa piekritēji prasīja, apsolīja viņiem par atlīdzību izkauto un padzīto ģimeņu mājokļus.

Vakaros viņš krita sievas apskāvienos kā bezdibenī.

—    Vai tu esi laimīgs, manu karali? — Anna viņu iztaujāja, lepodamās ar vīru un uzskatīdama sevi par izredzēto starp sievietēm.

—    Jā, esmu, — viņš meloja arī Annai. — Esmu uzvēlis šo Sīsifa akmeni'atkal pēdu augstāk un vēl varu to noturēt, vēl to nav izsituši man no rokām …

Iespēju 1349. gada oktobrī atgriezties Prāgā Kārlis uzņēma kā likteņa labvēlību. Prieks, kas viņu sagaidīja, nomierināja un uzmundrināja Kārli. Čehija staroja lepnumā. Atgriezās Romas karalis, kuram vairs nebija pretinieku, līdzi vezdams jaunu karalieni, kas gaidīja bērnu, karš bija novērsts.

Taču šis spožums ilga tikai dažas dienas. No Parīzes ar novēlošanos pienāca ziņa, ka tur nomirusi Kārļa skaistā māsa Jitka — Gūta, kas bija precējusies ar troņmantnieku ?.anu; viņa pat nebija paspējusi kļūt par karalieni. Un, pirms Kārlis paspēja pārvarēt skumjas un apjēgt, ko viņš līdz ar māsu Francijā zaudējis, Prāgas galmā ieradās Ungārijas sūtņi ar melnām lentēm pie cepurēm. Tikai mirkli Kārlis cerēja, ka viņu skumjā sūtība varbūt ir attiecināma uz kādu citu; bet tad viņš jau nojauta briesmīgo patiesību.

—    Karali, — sacīja magnāts, kas vadīja sūtņus, — tavs znots un mūsu karalis Lājošs dziļās sērās paklanās tavā priekšā un paziņo tev, ka viņam vairs nav sievas un tu esi zaudējis meitu Margaritu, mūsu galma un visas Ungārijas cerību.

Četrpadsmit gadu vecās meitas nāve uzvēlās Kārlim kā akmens bluķis no bēdu kalna. Pēc sievas un māsas jāzaudē arī meita! Viņam vairs nepietika spēka pretoties tik daudzām sāpēm. Galva liecās lejup; Kārlis sarāvās, it kā patiešām vilktu kādu slogu, kas spiestu viņu līdz zemei. Stundām ilgi Kārlis tupēja uz ceļiem ķapelā, galvu delnās saņēmis. Anna, pārbijusies no viņa sabrukuma, aizsūtīja uz Roudņici pēc Arnošta.

Arnošts atbrauca, kad karalis atkal bija pavadījis ilgu laiku klusumā, ceļos nometies. Ienācis Arnošts noslīga līdzās viņam. Vai klusi čukstētās lūgšanas spēs pārplēst melno priekškaru, aiz kura slēpās karalis?

—    Neviens no mums nevar aizkļūt līdz dieva gudrībai, kurš dod un ņem, — Arnošts mierīgi teica. — Tikai neticīgie pārspīlē savas skumjas.

—    Tev nekad nav bijusi meita, — Kārlis atteica.

—    Tu nevari mainīt to, kas noticis.

—    Es pārbaudu, vai spēšu samierināties ar šo nežēlību.

—    Nesāpini karalieni ar savām bēdām, — Arnošts deva Kārlim padomu. — Viņas grūtā stunda tuvojas.

Jau septīto mēnesi Anna nēsāja zem sirds Kārja bērnu. 1. novembrī Kārlis lika Annu kronēt. .Viņa bija baiļu pilna par to, vai dos karalim dēlu.

Taču arī Arnošts zināja, ka Margaritas nāve vienlaikus nozīmē, ka pārtrūkušas radniecības saites ar Ungārijas karali un līdz ar to zaudēts arī sabiedrotais.

Lai gan Kārlis nojauta, ka pāvests sācis viņu neieredzēt un licis skaidri manīt, ka neļaus kronēt par Romas ķeizaru — tas būtu Kārļa triumfa vainagojums —, tomēr viņš piespieda pāvestu anulēt Johana Heinriha un Margaritas Maultašas jau sen nepastāvošo laulību. Tas nozīmēja, ka pēc septiņiem gadiem viņas laulības ar Brandenburgas Ludvigu, tāpat arī bērni, kas viņiem šajā laikā bija piedzimuši, kļuvuši likumīgi. Un arī Johans Heinrihs nu varēja apprecēties ar iecerēto līgavu — Opavas Mi- kulāša II meitu, piedevām karaliskais brālis viņam svinīgi piešķīra lēņos Morāviju; viņa mantošanas tiesības uz Čehiju bija ierobežotas gadījumā, ja dzīvi būtu Kārļa vīriešu kārtas pēcnācēji.

* * *

Bēdas un prieki sadodas rokās arī karaļu dzīvē.

1350. gada 17. janvāra pēcpusdienā pēkšņi atskanēja Prāgas zvanu metāliskā dziesma. Cilvēki tikai uz mirkli apstājās ar neizpratni sejās, bet tūdaļ uzminējuši sāka smieties un cits citam novēlēt laimes; šo brīdi bija gaidījusi visa Prāga.

Kad Ģertrūde atnāca pateikt Kārlim, ka viņam ir dēls, karalis aiz prieka nezināja, kur dēties.

—    Lai svētīta Anrfa par to, ka devusi man dēlu! Un tu, Ģertrūde, par to, ka pirmā man .to paziņoji! Un debesis par to, ka aplaimojušas mani ar savu žēlastību! Tās zināja, ka dēla piedzimšana man vajadzīga kā veldzējoša ūdens malks.

Kārlis bija ar mieru strādāt, cīnīties un uzsākt visu iespējamo, lai nosargātu un attīstītu Čehijas karalisti; bet, tiklīdz viņš varēja cerēt uz to, ka zeme paliks viņa dzimtas mantojumā, šie sūrie pūliņi kļuva daudz saldāki.

Priecīgo vēsti Kārlis pavēlēja izziņot visās malās. Ar galminiekiem viņš runāja tā, it kā jau rīt viņiem vajadzētu parādīt godu bērnam kā troņmantniekam.

Dēlu nokristīja par Vāclavu.

Taču rūpes, kuras neatkāpās no Kārla un naktīs aizdzina miegu, tādēļ nebija zudušas. Klemenss VI, saniknots par Kārļa sarunām ar Ludvigu, pieprasīja interdiktus*. Bavārijas firsti bija apvainojušies par to, ka vēl līdz šim zināma vara ir atstāta viltus Valdemāram. Kārlim vajadzēja sasaukt muižnieku seimu, uz kuru atbrauca arī Dānijas karalis un Valdemārs, un celt gaismā pierādījumus par viltojumu; vecākais no pfalcgrāfiem, Ruprehts, būdams par šķīrēju, nolēma: lai Kārlis atņem viltus Valdemāram Brandenburgu un piešķir to Ludvigam; pēdējam savukārt uzdeva atdot Kārlim visas ķeizara dārglietas,'ko bija lietojis viņa tēvs, Bavārijas Ludvigs.

Kad 21. martā Landšteinas Vilēma un Jana Voleka vadītā čehu delegācija, vezdama līdzi retos dārgumus, tuvojās Prāgai, to sagaidīja milzums ļaužu ar arhibīskapu priekšgalā.

Drebošiem pirkstiem Kārlis ņēma rokās priekšmetus, kurus kā svēts mirdzums vainagoja daudzu tautu cieņa: zelta kroni, divus valsts ābolus, no kuriem vienu pirms pustūkstoš gadiem bija turējis rokās pats Kārlis Lielais, zizli, zobenu, ko, spriežot pēc leģendas, Kārlim Lielajam no debesīm bija atnesis erceņģelis Miķelis, piešus, pirmā ķeizara purpura apmetni, dārgakmeņiem izrotāto krustu, kur glabāja pīšļus.

—    Tikai tagad, kad šīs ļoti vērtīgās dārglietas beidzot ir nonākušas tavās rokās, — arhibīskaps sacīja, — beidzot ir noslēdzies tavs ceļojums pēc Romas karaļa titula. Tagad tevi sargā paša dieva roka.

—    Tās ir dārglietas, kas pieder Romas ķeizaram, — Kārlis pārlaboja viņu. — Bet vai es kādreiz par tādu kļūšu? Kā pierunāt Klemensu, lai viņš atļauj ceļojumu uz Romu? Viņam jāaizsūta uz turieni savs kardināls, kas tad mani arī kronētu. Kā lai es piespiežu pāvestu to izdarīt?

Attiecībā uz ķeizara dārglietām viņš nosprieda, ka tās novietos Sv. Vāclava kapelā, kamēr nebūs pabeigta Karlšteinas cietokšņa celtniecība.

—    Es likšu L©pu tirgū uzcelt lielu torni, un tur reizi gadā izliksim dārglietas, lai katrs varētu papriecāties par to spožumu.

—    Tas būs varens svētceļojums, — bīskaps pareģoja. — Izspiedīsim no pāvesta kūrijas grēku atlaišanu vismaz uz septiņiem gadiem katram svētceļniekam.

—          Tu, Arnošt, tātad dosies uz Aviņonu? — Kārlis vaicāja. — Šīs grēku atlaides būs labs iegansts. Tu pajautāsi, vai pāvests dos man svētību ceļojumam uz Romu — vai ari ko viņš prasa par to.

—    Es braukšu, augstība.

Prāgu bieži apciemoja svešzemju tirgotāji. Kārlis izdeva rīkojumu, lai viņiem izrāda pretimnākšanu; viņš vēlējās, lai Prāgā ievestu iespējami vairāk preču. Uz šejieni veda kažokādas un mākslas priekšmetus no metāla un ziloņkaula; Kārlis pats interesējās par Urālu malahītiem, ar kuriem gribēja izrotāt kapelu. Reiz, kad Polijā aizturēja pajūgus ar kravu, Kārlis nekavējoties pavēlēja veikt pret- pasākumus, un Kazimirs pats lika atcelt aizliegumu. Venēcijas tirgoņu uzņemšanai Kārlis pat lika uzcelt viesu namu.

Florences ārsts Andželo, kas no sava dārza piegādāja ārstniecības augus arī galmam, ieteica karalim pieņemt audiencē viņa tautieti Nikolu Gabrīni, kas bija iebraucis Prāgā sakarā ar togad izsludināto žēlastības gadu.

Un tā nu kādu dienu Kārlim paklanījās garā apmetnī tinies mazliet savāda izskata vīrs ar melnu pilnbārdu un biezām uzacīm zem krunkainās pieres.

—    Sveicinu tevi, karali, kā Romas ķeizaru!

—    Tu pārsteidzies. Es neesmu Romā kronēts, un kas zina, kad tas notiks.

—    Kāpēc tu esi nokavējies? Es aicināju tevi atbraukt uz Romu.

Kārlis uzreiz saprata, kas viņš ir.

—    Tu esi Kola di Rienco, romiešu tautas tribūns, kas sauca mani un ķeizaru Bavārieti uz savu tiesu. Mazliet pārdrošs uzaicinājums!

—     Es negribēju tЈvi aizskart, — itālietis atvainojās. — Kāpēc tu mani nepaklausīji?

—    Pirms es paspēju nodiktēt tev vēstuli, nebija vairs ne uz kurieni to sūtīt, ne kam nodot. īss bija tavas valdīšanas laiks Romā.

—    Pāvesta inkvizīcija mani izdzina no pilsētas. Man vajadzēja slēpties.

—    Un tu par to brīnījies? Pēc tam kad biji atklāti paziņojis, ka gribi atņemt pāvestam varu, īpašumus…

—    Mācība par nabadzību — tā pāvestam ir visļaunākā ķecerība. Aviņonā šodien tev pārdos visu: grēku atlaides, posteņus, amatus… Es pazīstu kādu divus gadus vecu garīdznieku. Pazīstu kādu zīdaini, kuru iecēluši par kardinālu. Galvenais — lai tikai samaksā.

—    Neklaigā tik daudz, — Kārlis aizrādīja Kolam. — Es to visu zinu. Bet tu laikam nezini, ka pāvesta nuncijs* šajās dienās ir Prāgā.

—    Tas ir viņš, kas baznīcas priekšā met krustus un izdāļā svētību? Un dara to tā vieglītēm — nosalis kā strazds.

—    Redzi nu, — Kārlis pasmaidīja, — viņam droši vien dota pavēle izturēties pret mani ledaini.

Kola nokāra galvu: — Man žēl, ka tu neieradies aizsargāt savas tiesības. Tagad viss ir mainījies. Es esmu izraidīts.

—    Bet kāpēc tu esi atnācis pie manis?

—    Kalnos dzīvoja kāds vientuļnieks no franciskāņu ordeņa, brāļi sauca viņu par Mikēli de Montē Vulkāni. Viņš pareģoja, ka mēs abi, tu un es, izlabosim samaitāto pasauli. Pāvestam jāatdod atpakaļ ķeizara zobens — un blakus tev kā sargeņģelis būšu es, kas sniegs palīdzību nabaga baznīcai. Iecel mani par savu vietnieku, karali, es sagatavošu Romas tautu — un tu tikai atnāksi un sēdīsies tronī. Mēs iesāksim jaunu ēru cilvēces vēsturē.

Kārlim aiz muguras bija pietiekami daudz rūgtas pieredzes un maldinošu pareģojumu. Viņš palika reālajā dzīvē.

—    Tu uztiep man lomu, ko tēloja un bēdīgi nospēlēja ķeizars Bavārietis. Tu taču zini viņa likteni.

Taču Kola bija orators, kuru iekvēlināja paša vārdi; viņš Kārlim šķita kā apreibis.

—    Izrausim atraitnes, bāreņus un visus apspiestos ļaudis no tirānu nagiem… Dosim tautām mieru un taisnību!

—    Tas skan brīnišķīgi, — Kārlis piekrita. — Bet vai zini, uz ko tu mani aicini? Uz karu.

—    Romas tauta sagaidīs tevi ar sālsmaizi.

—    Un ar indi, kaut arī zelta kausā. Es jau esmu to piedzīvojis.

—    Kopā ar mani ir lielais dzejnieks Petrarka. Viņš tev tic, — Kola centās pārliecināt karali. — Mums ir izstrādāts precīzs plāns, lai tu uzvarētu. Es varu tev to izklāstīt vārds vārdā.

—    Bet es tev, Nikola, došu padomu, kā glābt savu ādu: uzvelc kapuci pāri sejai un izej caur vārtiem ar noliektu galvu. Vai tad tu divus gadus esi slēpies Apenīnu salās tikai tāpēc, lai Prāgā tevi noķertu pāvesta legāts?

Taču Kola vis nelāva sevi izdzīt.

Klemenss VI jau pirms diviem gadiem bija brīdinājis Kārli no kāda Kolas di Rienco, kurš esot padzinis no Romas Orsīni un Kolonas dzimtu senatorus un pieņemot tur «visādus laurus un ķekatniekus»; kaut arī Kola pēcāk bija devies uz Aviņonu un lūdzis pāvestu atgriezties Romā, Klemenss bija nosaucis viņu par ķeceri un «Luciferu, kas sadomājis uzkāpt debesīs».

Kārlim nenāca ne prātā līdzīgi Bavārijas Ludvigam apsvilināties cīņā ar pāvestu. Viņš bija atradis saprātīgu veidu, kā sadzīvot ar baznīcu — vairāku apsvērumu dēj šādu līdzāspastāvēšanu viņš uzskatīja par nepieciešamu — un kurš sevi tiešām attaisnoja: saviem notāriem un sekretāriem Kārlis piešķīra kanoniķu vietas un citus baznīcas amatus; tādējādi baznīca faktiski uzturēja viņa ierēdņus un Kārlis ietaupīja. Turklāt ar savu cilvēku palīdzību viņš varēja ietekmēt baznīcu un kontrolēt to. Pāvests neapšaubāmi viņa viltību bija atklājis un palaikam centās izraut baznīcu no Kārla pakļautības. Tā tas bija ari Kolas gadījumā. Taču Kārlis viņa teorijas nenosodīja pavirši; viņš atzina, ka tās zināmā mērā ir pamatotas, un atļāva Kolam tās izklāstīt garīdznieku kolēģijā, kuru — Kārlim klātesot — vadīja Pardubices Arnošts.

Kola, būdams savu iedomu fanātiķis, lepojās, ka viņa dzīslās rit arī ķeizariskas asinis; viņš apgalvoja, ka esot ķeizara Heinriha VII dēls — ķeizars Romā esot iemīlējies viņa mātē, jaunā atraitnē.

—    Tas neko nenozīmē, — Kārlis viņu apsauca. — Mēs visi esam Ādama dēli. Un pēc nāves kaps visus nolīdzinās.

Kola izklāstīja savu sapni par pasaules valdnieces Romas atdzimšanu un guva zināmus panākumus čehu garīdznieku vidū. Vismaz viņi bija neizpratnē un izjuta nedrošību.

Taču, kad par «Beliāla dēla»* klātbūtni uzzināja Spolēto arhibīskaps, kas tolaik kā pāvesta legāts uzturējās Prāgā, viņš nekavējoties pasludināja Kolu par ķeceri un pieprasīja, lai to kā pāvesta kūrijas ienaidnieku aiztur un drošas sardzes pavadībā sasaistītu nogādā Aviņonā.

—     Ja Prāgā būtu pāvesta inkvizitors, tāds bezdievis vis nevarētu staigāt pa Prāgas pili! — arhibīskaps pārmeta Arnoštam.

—    Mums pašiem ir savs inkvizitors, — Arnošts iebilda.

—    Līdz šim jūs Kārļa IV valdīšanas laikā vēl neesat atmaskojuši Čehijā nevienu ķeceri.

Kārla sirdsapziņa nevarēja samierināties ar to, ka viru, kas uzticēdamies bija devies viņam tieši rokās, nosūtītu uz soda vietu. Aizbildinādamies ar mēri, kas plosījās kaimiņvalstīs, Kārlis uzticēja Kolu pāraudzināšanai arhibīskapam, kas lika viņu aizvest uz Roudņici un ievietot baznīcas cietumā.

—     Tā mēs glābsim viņam dzīvību, — Arnošts pārliecināti sacīja.

Taču pāvesta legāts gribēja precīzi zināt, uz ko Kola ir vedinājis karali,

—     Uz to pašu, uz ko mani vedini tu, — Kārlis atbildēja viņam un pasmaidīja. — Viņš mani aicināja uz Itāliju.

—     Tu noteikti zini, ka starp Toskānas pilsētām atkal ir izcēlušās sadursmes. Pāvesta puse tiek apspiesta. Svētais tēvs nav pārstājis ticēt, ka tu iejauksies viņam par labu.

—     Varbūt viņš cer, ka tā vienlaikus būtu arī iespēja beidzot doties uz Romu un izdarīt kronēšanu? — Kārlis teica, izlikdamies pārsteigts.

—     Vai tad viņš tavam arhibīskapam nedeva apstiprinošu atbildi? — bīskaps tēloja izbrīnu.

—     Tu, bez šaubām, zini, ko viņš teica: arhibīskapam neesot kārtībā pilnvaras. Tik niecīga iemesla dēļ pāvests lika viņam stāvēt pagalmā.

—    Kāpēc tu nepārliecini pāvestu, ka savus solījumus esi domājis nopietni? Ka tu gribi viņam kalpot ar zobenu rokā?

—     Es negribu kalpot kapsētām, — Kārlis viņam sacīja. — Kāpēc svētais tēvs tā baidās no manis?

—     Viņš nebaidās. Viņš tikai neuzticas — un neaizmirst .,«

—     Nu jā, es pavisam aizmirsu, ka viņa visniknākie, ienaidnieki no laika gala ir bijuši Viskonti. Vēl nesen viņš man solīja cīņai pret viņiem tūkstoš jātnieku. Bet, kopš Viskonti ir samaksājuši par lāsta atcelšanu, pāvests viņus rīda pret mani.

—    Te vainojams tavs svārstīgums.

Taču Kārlis, apzinādamies savu vērtību, arī spēja apvainoties:

—      Man ir nopietnāki pienākumi nekā būt par svešas atriebības ieroci!

—     Valdniekam nav negods kalpot pāvestam. Tu atsakies izdot viņam Kolu di Rienco.

—     Cilvēku, kas atbēdzis pie manis, lai es sūtu pāri robežai? Tādu es, kungs, karaļa godu neiedomājos.

Saspīlējums starp Prāgu un Romu auga. Cerība, ka kronēšana Romā tiks atļauta, bija niecīga. Tāpēc arī Kārlis pavisam neaizmirsa Kolas priekšlikumu. Viņi vēl trīs reizes satikās slepenās audiencēs, un Kārlis lika, lai Kola pastāsta, kā viņš iedomājas#iotikumu attīstību Romā.

Kārlis paturēja prātā Danti, kas līdzīgā veidā bija griezies pie Heinriha VII un faktiski viņam veltījis baznīcas daudzreiz nolādēto darbu «De monarchia», Tas pats pāvests, kas reiz bija sūtījis uz Sanfelīči Kārlim palīgā legātu Bertrānu de Pužē kopā ar armiju, lika sadedzināt Dantes darbu. Vai valdnieks var uzskatīt sevi par dieva gribas tiešo pārstāvi, jeb vai šim nolūkam nepieciešama baznīca? To, ka tauta pati varētu ievēlēt Romas ķeizaru, kā uzskatīja Kola, Kārlis noliedza. Viņš spēja iedomāties Romas augstmaņu naidu. Kārlis bija kā starp diviem, dzirnakmeņiem — starp pāvesta naidu un Kolas uzstāj ību; viņš griezās tur, kur nebija vajadzīgi ne palīdzība, ne solījumi: pie savas zemes. Arī svētais Toms bija proklamējis amor patriae[1]. Vēlreiz un vēlreiz Kārlis atgriezās pagātnē un pasludināja čehu zemi par Lielmorāvijas valsts mantinieci. Viņš ar prieku aizrāvās ar Kirila un Metodi ja kultu. Karalis, rakstīdams par «mīlēto dzimto zemi» un par «mūsu čehu valodas šķīstumu», ne vien patiesi izpauda savas

jūtas, bet arī rada mierinājumu un drošību.

«

Bušeks pastāstīja karalim, ka Vecpilsētas rātsnama priekšā katru vakaru uzstājoties jauna komediantu grupa — tie rijot uguni, rādot Indijas čūskas un arī spēlējot jautrus kumēdiņus; vienā no tiem attēlojot pāvestu.

Kārlis vēlējās to redzēt.

—    Vai man jābrīdina arhibīskaps? — Bušeks vaicāja.

—    Viņa acis ir pārāk nopietnas. Iesim vieni paši.

Pievakarē, kad komedianti sāka savu izrādi, Kārlis kopā ar Bušeku stāvēja nomaļus, abi garos apmetņos un cepurēs ar platām malām. Viņi nepacietīgi gaidīja, kad parādīsies par mūku pārģērbtais" komediants. Beidzot viņš nostājās uz dēļu paaugstinājuma, kas pacēlās virs bruģa.

—            Es, sātans, vārdā Klemenss VI… — Viņš grozījās un izlikās, ka lasa no papīra: — … pavēstu saviem viet- valžiem! Es esmu nolēmis, ka īstā kristietība jāiznīcina, un tāpēc savā kalpībā ņemu visus grēkus, jo sevišķi visu nelietību māti Lepnību un viņas māsas Skopumu un Saldkaisli. Es pats rādu piemēru, soļodams priekšgalā, — un tāpēc pa maldu ceļu dodos tieši pie muļķiem. Par hof- meistaru mēs esam iecēluši Vieglprātību, par maršalu — Kašķību, par kancleru — Vājo Garu. Vēl mūsu sabiedrībā uzturas Stūrgalvība, Muļķība un Mežonība!

Ļaudis saspringti klausījās un smējās, dzirdot grēku nosaukumus; viņi atkārtoja komedianta teiktos vārdus, trokšņoja.

—    Mazliet par stipru, — Bušeks čukstēja.

—      Kāpēc? Tam jauneklim ir šis tas galvā. Viņš ir students, vai ne?

—    Ja nu vienīgi kāds no aizbēgušajiem.

—       Es, sātans, — komediants turpināja, — pavēlu visiem valdniekiem, lai viņi dienu un nakti slāptu pēc zelta, lai viņus aprītu alkas pēc mamona, jo zelta pārpilnība notrulina saprātu un melus pārvērš patiesībā. Mani dēli, — viņš izstiepa rokas, kā svētīdams sapulcējušos, — esiet ļauni un viltīgi, esiet pilni naida un vairieties goda. Un, ja vēl talkā nāks pļēgurošana, tad viss ies uz velna paraušanu!

Cilvēki pie paaugstinājuma atkal iečalojās.

Piedevām komediants nodziedāja dziesmiņu:

— Svētais Rafaēl, kaut mēs gultā būtu vēl, svētā Grieta, lai man labi iet tā lieta, svētā Petronīla, lai atkal kvēlo mīla, svētā Hāta, es ar tevi kā bez prāta, svētā Jūliāna, lai rit tu atkal būtu mana!

Pūļa radītais troksnis vēl vairāk pieauga.

—    Tā ir cūcība! — Bušeks bija sašutis.

—      Neizliecies manā priekšā labāks, nekā esi, — Kārlis smiedamies aizrādīja. — Man patīk, ka viņi dzied.

—      Inkvizitors Havels to uzskatītu par dieva zaimošanu. Un arhibīskapam vajadzētu piekrist.

—      Arnošts saprot jokus, — Kārlis teica un sniedzās pēc savas naudas kulītes. — Še, ej un iesvied šim puisim cepurē zelta dukātu. Un pasaki viņam, lai tos svētos izlaiž. Vismaz Prāgā.

Kad Bušeks atgriezās, viņi kopā gāja pa tumšajām ieliņām uz laukumiņu, kur gaidīja pajūgs.

—      Man nav iznācis tik daudz laika, bet jāparūpējas, lai pie mums dziedātu vairāk.

—       Svētā Vita katedrālē ir liels koris. Un labi muzikanti.

—    Parīzē mūzika skanēja nepārtraukti. Un zini, kā man pietrūkst visvairāk? Labas spalvas, kas aprakstītu visu, kas pie mums notiek. Vai tad pēdējos gados bijis mazums notikumu? •

—    Františeks, saukts par Prāgas Františeku, jau sen raksta hroniku.

—    Tajā viņš galvenokārt ir slavējis savu kungu — bīskapu Dražices Janu. Zbraslavas abatu hronika bija labāka. Taču tas viss jau ir pagātnē. Mums jāapraksta šodienai

—    Es par to parūpēšos, — Bušeks solīja.

—   -Man šķiet, — Kārlis sacīja, kad viņi iekāpa pajūgā, — ka laiks skrien — un mēs no tā atpaliekam…

* * *

1350. gada vasaras beigās Kārlis sajuta rokās, it sevišķi īkšķos dzelkstīgas sāpes; dažreiz pamodies viņš roku pat nevarēja pacelt.

—    Kas ar mani notiek? Es vairs nevaru noturēt pat mazo Vāclavu.

Sākumā viņš par savām likstām jokoja, pēcāk apņēmās nemanīt, bet slimība lika sevi manīt. Sāka smelgt arī kājas, sāpes pārņēma krustus un aizzagās līdz pat kaklam. Kārlis jutās arvien sliktāk. Zemei un impērijai bija nepieciešamas viņa rūpes; Čehijā vēl bija nostūri, kurus viņš nebija apmeklējis; vajadzēja doties uz Nirnbergu, lai apklusinātu strīdus starp amatnieku cunftēm un patriciešiem; kancelejās viņa diktātu gaidīja rakstveži, bet Kārlis gandrīz vairs nevarēja pakustēties, katrs solis viņam sagādāja sāpes, miesas nespēks darīja viņu ērcīgu.

Pie viņa ataicināja personisko ārstu; kopš neilga laika tas bija Džovanni del Dondi, vēl jauns, bet jau pieredzējis un apķērīgs; no tēva ārsts bija mantojis arī daudz zinību par debesu ķermeņiem un to kustību un prata izgatavot stundeni. Kad viņš netika pietiekoši gudrs par karaļa slimību, ieradās fakultātes pasniedzējs, maģistrs Holtices Vīteks, slavenā Domažlices Baltazara vislabākais skolnieks, un, visbeidzot, arī Strahovas Havels, kas bija sarakstījis plašu apcerējumu par slimību ārstēšanu.

Konsultējušies savā starpā, ārsti nosprieda, ka vainojama ir dzīvības sulu un to proporciju samaitāšanās ķermenī. Viņi mēģināja nolaist karalim asinis; rokas tomēr palika nedzīvas, un kājas vairs gandrīz nevarēja noturēt augumu. Vai slimībai būtu kāds cits cēlonis? Tikai visdrosmīgākie ārsti minēja, ka sāpes un paralīze varētu būt cēlušās no Itālijas kaujās bojātajiem kakla skriemeļiem, kas nesen satricināti, krītot no trepēm. Viņi taustīja karaļa "kakla skriemeļus, ilgi domāja, bet neprata palīdzēt.

Vēsts par Kārļa slimību ātri izplatījās galmā un no Hrada nolaidās Prāgas ielās.

—           Kā klājas karalim? — katru rītu varēja dzirdēt jautājam. — Vai viņam ir labāk?

—           Viņam ir sliktāk, — atbildēja kambarsulaiņi, pavāri, durvju sargi.

Tais laikos nāve mita cilvēku tuvumā; vācu pilsētās no mēra vēl joprojām mira tūkstoši. Tāpēc čehus pārņēma bailes par pašu ļaunāko.

—           Labajiem laikiem beigas, — ļaudis nopūtās. — Zaudējam savu vislabāko karali.

Prāgā sāka klīst drūmas baumas.

—    Viņu ir noindējuši.

—    Kas?

Uz šo jautajumu bija daudz atbilžu, lielākoties naivi izteikti čuksti no mutes ausī.

—           Padomā vien! Līdz pat janvārim karalistes mantinieks bija Johans Heinrihs. Tiklīdz piedzima mazais Vāclavs, Heinrihs palika ar garu degunu. Tu domā, ka brālis nepazīst skaudību?

—    Tā nu gan ir aplamība, — skanēja loģiska atbilde.

—     Ko tad viņš tādējādi panāktu? Mantinieks tik un tā paliktu mazais Vāclavs. Un katram zināms, ka brāļi mīl viens otru. Kas gan būtu Johans Heinrihs bez Kārļa? Sen jau gulētu kaut kur zem Tiroles mālu kalniem.

Citi turēja aizdomas galminiekus, kuriem Kārlis bija aplauzis ragus. Neviens vairs nedomāja par šķēpu smailēm, kuras jaunībā bija vērsušās pret Kārli.

Indētājus atsūtījuši itālieši, viņa ienaidnieki no Milānas, tas ir skaidrs. — Tā runāja galvenokārt klosteros.

—    Tur jau katrs bīskaps ir noziedznieks. Viņi jau vairākkārt ir mēģinājuši to izdarīt.

Ārstēšanas zinātnes maģistri beidzot nosliecās uz secinājumu: lai ari kāds bijis slimības cēlonis, tagad karaļa sirgšana vainojama ilgstoša podagras lēkme; sāpes rokās un kājas viņi piedēvēja galvenokārt tai.

—           (.likts? Kā gan es pie tās esmu ticis? — Kārlis brīnījās.

—           Tā ir bagātīgi klātu galdu slimība, augstība. Zvēru gaļa, stiprs vīns, pilnas bļodas.

— Vai tu, maģistr VItek, kādreiz esi bijis Hradā pusdienās? — Kārlis rūgti pasmaidīja. — Vajadzēs tevi uzaicināt! Es ēdu pieticīgi. Es zinu, ko mēdz teikt zemnieku mājās; «Ģikts bēg no saimnieka, kurš pret to slikti iz- turaš.»

Ziņa par Kārļa slimību pa to laiku bija izplatījusies arī Eiropā. Tā radīja lielu satraukumu Aviņonā; pāvests gan pretojās visiem Kārļa plāniem, atteicās iecelt Brno Mikulāšu par arhibīskapu Maincā, piesūtīja Kārlim visus pamfletus, kas nonāca viņa rokās, tomēr rēķinājās ar Kārli. Arī pāvests bija pārliecināts, ka Kārli pavada tas, ko sauc par sevišķu dieva labvēlību, — tā viņu virza un nostāda augstāk par pārējiem cilvēkiem. Tāpēc pāvests lūdza dievu par viņa veselību. Un viņš sarāja Dienvid- vācijas pilsētu pārstāvjus, kuri bija steigšus sapulcējušies, lai pārspriestu jautājumu par to, kā rīkoties, ja Kārlis nomirs.

# * *

Bezspēcīgi gulēt gultā, ciest stipras sāpes — tas nozīmē kļūt par upuri drūmām domām.

Kārlis negribēja pieļaut, ka viņa ieiešana vēsturē tiktu priekšlaikus pārtraukta. Viņš bija atvēris durvis uz nākotni. Taču viņu vēl. gaidīja pats galvenais: vajadzēja normalizēt stāvokli attiecību izlīdzināšanā impērijā, ierādīt tajā čehu zemēm tādu vietu, kādu tās bija pelnījušas.

Viņš bieži atgriezās pagātnē, pārbaudīdams pats sevi: vai esmu rīkojies pareizi? Vai neesmu kļūdījies šajā solījumu labirintā un no krustcelēm aizgājis nepareizā virzienā?

Kārlis lika atnest vecas psalmu grāmatas, par kurām lielākoties rūpējās Sv. Jura klostera mūķenes. Grāmatas bija skaisti izrotātas, rūpīgi uzrakstītas. Uz Kārļa galda ilgi gulēja atvērts abates Kunhūtas svēto dzīves apraksts, kurā viņš bija atradis visvecāko čehu lauvas attēlu. Kārlis lika lasīt priekšā «Svēto dzīvesstāstus» un bībeli. Viņš arī pats mēģināja rakstīt. Kārlis domāja par svētā Vāclava dzīvi. Pierakstīja dažas lappuses savam dzīvesstāstam. Taču rokas viņam klausīja slikti. Diktēšanai nepietika spēka un koncentrēšanās spējas. Viņš bezspēcīgi gulēja spiļvenos.

Ārsti paziņoja par stāvokļa pasliktināšanos.

Vistuvākie galminieki, kas ik dienas sapulcējās karaļa guļamistabas priekštelpā, bija nomākti un solīja atriebties, ja izrādītos, ka karaja slimībā kāds ir vainīgs.

—           Viņš taču neVar nomirt, — Bušeks žēlabaini teica, spiezdams ar plaukstām deniņus.

—           Tā teica mana māte, kad nomira tēvs, — Rožmber- kas Jošts atcerējās. — Nāvi aizdzīt neizdevās.

—           Nerunā tā, vai arī… — Vilēms no Landšteinas viņu apsauca.

Zemes tiesnesis Koldices Tēma staigāja viņu vidū stingrs un drūms. Viņš ieklausījās minējumos. Izklaušināja kalpotājus. Beigu beigās lika apcietināt divus kambarsulaiņus, kuri bija kalpojuši tajā dienā, kad karalis saslima.

—           Vai ir kaut kas jauns? — pans Vilēms griezās pie viņa.

—           Tas Jakubs, ko karalis atveda no Kresī, izstāstīja, ka sulainis Petrs saņēmis dāvanas no itālieša, kas atvedis

- vīnu.

—          Petrs vienmēr ir bijis uzticams kalps. . — Kārdinājums nevairās ne no viena.

Tēma nolēma abus kalpus uzvilkt pie kāķa.

Tad pie karaļa ieskrēja karaliene Anna. Viņa raudādama metās pie Kārļa gultas.

—    Kas noticis?

—    Abus tavus kalpus mokot!

—    Es to esmu aizliedzis.

—    Lai moka mani! — Viņa izpleta rokas.

Kārlis pazina Annas kaislīgo raksturu un zināja, ka viņa dažreiz smejas vai izplūst asarās bez iemesla, ka bieži līdz neprātam dusmojas vai arī kļūst pārspīlēti žēlīga.

—    Kas noticis? Pastāsti man.

Atbalstījusi pieri pret viņa rokām, lai nevajadzētu skatīties acīs, Anna stāstīja:

—           Kad es tev dāvāju dēlu, tad jutos kā debesīs. Iedomājos, ka nu esmu uzvarējusi Blanšu. Bet pēc tam man sāka rādīties, ka tu pārstāj mani mīlēt.

—    Kā tev kaut kas tāds varēja ienākt prātā?

—           Es jau no paša sākuma baidījos, ka tev vajadzīga nevis es, bet gan balss vēlēšanās.

—          Te nu tu kļūdies! — Kārlis centās pierādīt pretējo. — Tu man ārkārtīgi patiki jau tad, kad es tevi pirmo reizi i .audzīju. Tu esi nepareizi iztulkojusi manas rūpes.

—           lis gribēju atgūt tavu mīlestību. Iedevu tev iedzert burvju dzēi ienu. Tieši tajā vakarā. No rīta tu biji slims. Recepte ir bijumi slikta.

Lai gan smeldzošās sāpes mugurā un sānos nemitējās, Kārlis centās saglabāt smaidu.

—    Kas bija šajā dzērienā?

—           Pulverī saberztas kaltētas zālītes, tās man vēl pirms kāzām iedeva kāda zintniece…

—           Būs vislabāk, ja tu izvārīsi šo dziru vēlreiz un mēs iedosim ārstiem to izpētīt, — Kārlis prātoja. — Bet es tik un tā neticu zāļu nelabajai iedarbībai.

—    Lai viņus nemoka! — Anna iekliedzās.

Kārlis nekavējoties lika pasaukt Koldices Tēmu un izbāra viņu par to, ka pretēji pavēlei spīdzinājis kalpotājus.

—            Bet viens no viņiem atzinās, — Koldices pans apjucis aizbildinājās. — Viņš esot dabūjis no itālieša Orlando kādu pulveri un iebēris to vīnā.

—           Ļauj viņam atpūsties, pasauc ārstu un pēcāk iztaujā par jaunu, — Kārlis pavēlēja. — Ja moka, tad cilvēks var atzīties briesmu lietās.

Anna raudāja, nometusies ceļos pie gultas.

Kārlis glāstīja viņas matus, un viņam bija Annas žēl.

—           Man šķiet, — viņš teica, — ka tas tavs dzēriens iedarbojas.

Un centās atbrīvot vietu, lai Anna varētu piekļauties viņam.

* *

Kad Kārlim kļuva labāk, viņš atsāka lasīšanu un ari

rakstīšanu. Vispirms viņam iņteresēja tieslietu zinības un rokasgrāmatas, kuras bija likuši savākt un iesiet jau daži viņa priekšteči un juristi, it sevišķi Petruss de Vinē. Stršedas kancleru Janu gan iecēla par Litomišlas bīskapu, bet Kārlis ar Arnošta piekrišanu paturēja viņu Prāgā, lai Jans vadītu Čehijas kancelejas darbību; Kārlis mācēja novērtēt to, ka Jans prata valodas, veikli tulkoja, mīlēja grāmatas un lika tās izgreznot, izprata baznīcas mūziku. Kārlis Janam lika lasīt priekšā Dantes «Dievišķo komēdiju». Viņš Janā atrada arī vislielāko atsaucību savam nodomam — sakopot visus pamatlikumus krājumā, ko sauktu «Majestas Carolina». Stršedas Jans bija tas, kurš sameklēja vecās grāmatās likumu pamatus, uz kuriem varētu balstīties čehu likumu krājums, it sevišķi pamatprincipu krājumu, kas bija radies pirms vairāk nekā simt gadiem Sicīlijas karalistē.

Visiem, kuri bija Kārļa izveseļošanās liecinieki, viņš šķita daudz nopietnāks nekā agrāk. Neviens no viņiem nezināja, cik daudz Kārlis ir pārdomājis, kādas jaunības kļūdas nosodījis un atmetis, kādus secinājumus izdarījis.

Pirmajā izbraukumā jāšus uz Bezdjezas pili 1351. gada janvārī Kārlis apskatīja pieminekļus, kuri vēstīja par laiku, kad tur bija atradies ieslodzījumā Vāclavs II. Un tad nojāja lejā meklēt piemērotu vietu zivju dīķim. Arī šī doma bija radusies vientulības pārdomās.

—    Mūsu kungs uzticējis mums zemi ne tikai tādēļ, lai mēs no tās gūtu labumu, bet noteikti arī tāpēc, lai mēs to bagātinātu.

Abats, kurš jāja viņa pavadoņu vidū, ieminējās, ka zemnieki dažreiz esot par maz dievbijīgi un savu darbu nesākot ar lūgšanu.

—    Laukiem vajadzīgs kaplis, ne lūgšanas, — Kārlis zaimojoši teica viņam. — Mūsu zeme grib, lai mežu ieplakās būtu zivju dīķi, saulainajās nogāzēs vīnogulāji, gar ežām un nogāzēm augļu koki. Mums jāmeklē dabas pilnveidošanai piemērotas vietas.

Atgriezies Prāgā, Kārlis uzaicināja pie sevis dažus muižniekus, lai izklaušinātu viņus par darbu novados, vienlaikus gribēdams noskaidrot viņu uzskatus par sagatavoto likumu krājumu.

Augstākais burggrāfs Hradecas Jindržihs neslēpa noraidošo attieksmi pret lēmumu, ka mantojumus un nekustamo īpašumu pārdošanu vajadzētu apstiprināt karaļa kancelejai.

—    Muižas nozīmē varu. Valdniekam taču nevar būt vienalga, kā šī vara sadalīta un kā rokās nonāk. Zemes gabalus varētu sagrābt svešzemnieki. Manis izdotais likums radītu drošību.

—    Valsti gandrīz neviens neprot lasīt, — Jindržihs iebilda.

—     Burggialu kungs, to nu tu nedrīkstētu mūsu arhibīskapam teikt! - karalis sadusmojās. — Lasīt un rakstīt pratēju pieliek, un pie mums viņu skaits augs ar katru dienu.

—    Mana pieredze rāda, ka rakstītie likumi ir tikai iemesls, lai paildzinātu strīdus. It sevišķi tad, ja tiesātāji būs vienīgi ksendzi.

— Kāpēc vienīgi ksendzi? Jūsu dēliem durvis uz juridisko fakultāti ir līdz galam vaļā. Bet ir vajadzīgi noteikti priekšraksti, melns uz balta.

—     Piedod, augstība, ka es runāju tev pretim, bet šajā jautājuma esinu vienisprātis ar Rožmberkiem. Rakstītais vārds varētu izjaukt taisnīgās attiecības starp kungu un

padotajiem. Katram padotajam jāzina, ka pār viņu valda viens vienīgs kungs un augstāk par šo kungu ir vienīgi dievs.

Kārlis ataicināja Rožmberkas Joštu, taču viņš teica to pašu:

—    No kunga ir atkarīga vainas lieluma izsvēršana un soda noteikšana.

—    Lai nu tā būtu. Bet es labprāt atceltu bargos sodus, no kuriem daži pani vēl līdz šim nav atteikušies. Arhibīskaps jau sen ir aizliedzis baznīcas tiesās izmantot ūdeni un nokaitētu dzelzi. Jums arī vajadzētu tam piemēroties.

—    Arī mēs tā vairs nesodām. Bet, kamēr padotie bīstas, tikmēr viņi klausa.

—    Tam, no kura daudzi baidās, pašam no daudziem jābaidās. Vai tu zini šo teicienu?

—    Zinu, augstība. Bet tu noteikti zini, ka kaut kādi nezināmi ķeceri ievainojuši inkvizitoru Havelu. Ja kurš katrs nelietis zinās, ka paliks nesodīts, tad ari mēs nebūsim drošībā.

—    Es baidos, ka Havels pats ir vainīgs ticīgo dusmās, — Kārlis teica. — Bet es nesaku, ka Jauniem darbiem būtu jāpaliek bez soda. Vai tad tu mani nesaproti? Man gribas izskaust patvarību. Un ne tikai sodu ziņā vien.

Visi muižnieki beidzot apklusa, jo neklājās atklāti vērsties pret karaļa gribu. Taču muižnieki zināja, ka likumu krājuma apstiprināšana, no kā visi tā baidījās, ir viņu pašu ziņā.

Arī Kārlis nepadevās. Slimība uz ilgu laiku bija viņu atrāvusi no impērijas un arī no Čehijas zemju lietvedības. Taču viņš zināja, ka rakstīta pavēle nozīmē maz salīdzinājumā ar vaigu vaigā pateiktu vārdu. Tāpēc Kārlis centās risināt pēc iespējas vairāk sarunu ar saviem galminiekiem, padarot viņus par katra sava lēmuma līdzzinātājiem, tādējādi uzliekot tiem zināmu līdzdalību.

* * *

1351. gada februāri Kārlim nodeva garu slavenā dzejnieka Frančesko Petrarkas vēstuli, par kuru tika stāstījis jau Kola di Rienco. Kopš tiem laikiem, kad Kārlis pirmo reizi bija saticis Petrarku Aviņonā, dzejnieka slava bija augusi un viņa vārdi ieguvuši lielāku svaru. Kārlis pazina dažus viņa darbus no tulkojumiem, ko viņa vajadzībām sagatavoja Stršedas Jans.

Vispirms Kārlis izlasīja dzejnieka vēstuli viens pats, tad kopā ar kancleru un arhibīskapu un beigās uzaicināja pie sevis pašu augstāko ierēdņu grupu.

—    Petrarka ir liels dzejnieks, — viņš teica ierēdņiem.

—    Pirms desmit gadiem Romas Kapitolijā viņam uzlika galvā lauru vainagu. Tagad viņš ilgojas pēc Romas impērijas atjaunošanas — un tāpēc ir atsūtījis mums šo vēstuli. Lūdzu, klausieties uzmanīgi!

Stršedas Jans lēnām lasīja vēstuli, kuras ievadā dzejnieks norādīja uz Romas imperatoru slavu un karaļa vectēva Heinriha VII piemiņu un aicināja Kārli steidzīgi doties uz Itāliju:

—     «Garā iedomājies, ka tu redzi Romas pilsētas vareno seju. Iedomājies, ka ar tevi runā aiz vecuma nevarīga sieviete, izspūrušiem, sirmiem matiem, noplīsušā apmetnī, nožēlojami bāla, taču līdz šim garā nesalauzta un cēla…»

—    Skaists tēlojums, — pans Jošts nosprieda. Pārējie piekrītoši pamāja.

—    Paklausieties, kā šī večiņa runā ar mani, — Kārlis aicināja viņus.

—     «Tu, kas man, gandrīz izmisumā nonākušai, esi dieva sūtīts, kāpēc tu vilcinies? Ko esi nodomājis? Ko gaidi?… Atlikšana ir visu liela pasākumu ienaidniece… Kaut tavu garu stiprinātu tie slavenie cilvēki,, kuri enerģiski izmantojuši viņiem reiz piedāvāto iespēju… Maķedonijas Aleksandrs tavā vecumā izgāja cauri Austrumu zemēm un uzbruka Indijai, lai sagrābtu svešās zemes…»

—    Vilinošs piemērs, — Jošts atkal piebilda.

—    Arī lieli dzejnieki var kļūdīties, — Stršedas Jans izlaboja viņa teikto. — Aleksandrs nomira trīsdesmit triju gadu vecumā. Tas nu nav sevišķi vilinoši.

—    Turpini, - - Kārlis viņu pamudināja.

—    Tagad seko uzruna, ko dzejnieks ielicis mūsu karaliskās augstības vectēva Heinriha VII mutē, — kanclers apkopo ja tālāk uzrakstīto, — kurš, ja būtu ilgāk dzīvojis, satriektu visus ienaidniekus un Itālijas tautām mantojumā atstātu brīvību un laimi.

—    Agrāk Peliarka par viņu tā nerunāja, — arhibīskaps aizrādīja. — Viņš par Heinrihu VII rakstīja kā par plēsīgu vilku. liet mūsu Kārlim rakstītajā vēstulē viņš ir atradis pavisam citus vārdus.

—    «Visumīļais mazdēl», — kanclers turpināja lasīt,

—    «ieslu jies par mūsu Romu un tās asarām un lūgšanām, tā ir to pelnījusi, un ej atjaunot impēriju, jo šo nodomu izjauca mana nāve… Sāc! Nekavējies! Zini, ka arī tu esi mirstīgs! Ej ātri un dodies pāri Alpiem. Roma aicina savu līgavaini, Itālija savu glābēju, tās zeme alkst tavu kāju pieskāriena…»

Kārlis pamāja.

—    Ar šo pietiks. Ko jūs par to domājat? — Viņš paskatījās uz klausītājiem. — Vai mans vectēvs mani tā uzrunātu, ja tas būtu iespējams? Kādi ir jūsu uzskati?

Pēc ilga pārdomu brīža atsaucās Rožmberkas Jošts, visvarenākais no klātesošajiem:

—    Tas ir cildens aicinājums. Petrarka liek uz tevi, augstība, visas savas skaistās cerības.

—    Viņš laikam zina, ka tu esi labi iepazinis Itāliju, — Hradecas pans sacīja. — Viņš domā, ka tu kāro pēc viņa zemes atbrīvotāja un apvienotāja slavas.

—    Es par savu dzimteni vienmēr esmu uzskatījis Čehiju, — Kārlis iebilda. — Vai būtu prātīgi ielaisties tik nedrošā pasākumā?

Viņi teica gan «par», gan «pret». Kārlis klausījās viņu balsīs un domāja — vai tie, kuri pierunā piekrist Petrar- kam, tiešām redz viņā Itālijas valsts nākamo valdnieku un sevi kā muižniekus ar daudz bagātākām pilīm nekā Prāgā vai arī viņi grib aizsūtīt Kārli briesmu pilnā karagājienā, lai pašiem būtu brīvas rokas Čehijā?

Prāvests Jans Voleks izteica priekšlikumu, ka būtu labi noskaidrot apstākļus Itālijā ar Kolas di Rienco pali dzību — Kola joprojām bija Roudņices cietumā —, jo viņš zināja arī armijas iespējas.

Kārlis uzticēja to kancleram, kas pēcāk uzrakstīja atbildes melnrakstu.

Viņš rakstīja Petrarkam, ka starp Romas impērijas pagātni un šodienas Itāliju ir ārkārtīgi liela atšķirība, ko dzejnieks, aizrāvies ar savām ilūzijām, neredz. Stršedas uzmetumam Kārlis pierakstīja klāt, ka piekrīt senam ārstu principam: pirms izmanto dzelzi, vispirms izmēģināt visu citu iespējamo. Ieminēšanos par Heinrihu VII Kārlis neaizskāra, taču lika Petrarkam manīt — ja romieši grib, lai Kārlis atbrauc, tad viņiem pašu spēkiem jāparūpējas, lai tādam ceļojumam būtu kāda nozīme.

Par šo saraksti uzzināja arī pāvesta nuncijs un izmantoja gadījumu, lai atkārtotu karalim pāvesta vēlēšanos:

—    Tev vajadzētu gan doties uz Itāliju, taču ar citādu mērķi, nekā grib šis nenozīmīgais dzejdaris.

—    Kādam tad vajadzētu būt šim mērķim?

—    Savaldīt dumpiniekus.

—    Tieši tas man sagādā grūtības, monsinjor. Kurš Itālijā ir dumpinieks? Šī zeme ir mozaīka — katrs akmentiņš citādāks. Tu taču zini, ka pat Romas garīdznieki negrib savus ienākumus dalīt ar Aviņonu. Padujā valda Karrāri dzimta, Mantujā — Gonzagi… Visus viņus man vajadzētu iznīcināt līdz pēdējam bērnam, nopostīt pilsētas, izdedzināt mežus … Jo, ja paliktu dzīvs kaut viens zīdainis, viņa mazdēls reiz nāktu atriebties. Bezdibenis sauc bezdibeni, kā mēdza teikt senie romieši. Tāpēc es cenšos risināt visus strīdus pēc iespējas taisnīgāk un jaunus nesākt nemaz. Ja gribam padarīt pasauli labāku, vajag tajā ienest kaut ko labu. Vai tu, monsinjor, vari mani saprast?

—    Pats es piekrītu tavām domām, — nuncijs atzina. — Bet Svētais tēvs ir gudrāks par mani. Un viņš ir nepielūdzams.

PEC ĶEIZARA KROŅA

Prieki mijās ar skumjām. Taču Kārlis juta, ka veselība un dzīvotgriba atgriežas. Viņš iemācījās izvairīties no sāpēm kakla skriemeļos, noliecot galvu, un rokas kalpoja viņam pa vecam, gaita atkal bija strauja un elastīga; Kārlis pateicās debesīm, ka tās palīdzējušas, un piedeva visiem, lai kāds ari būtu bijis slimības īstais cēlonis. Viņš atgriezās pilnasiiugā dzīvē. «Ja gribi būt vesels, dzīvo kā nabags,» viņš atkārtoja kalpa Jakuba pamācību un novērsās no bagātiem galdiem.

—    Tu esi kļuvis traki nopietns, — Bušeks sacīja, viņu vērodams. — Tās laikam vēl ir tavas slimības sekas.

—    Var būt, ka reiz būs kāds satricinājums un atgriezīsies mans jautrais garastāvoklis, kādā es šad tad esmu grēkojis, — Kārlis atbildēja. — Bet šobrīd es mēroju savas domas un darbus tā, it kā atrastos mirstamstundas priekša. Kāpēc man būtu tam jāpretojas?

1351. gada pavasarī par zemes gabalu un par padoto pārceļošanu sastrīdējās divi Kārļa ievērojamākie ierēdņi - - augstākais burggrāfs ar augstāko zemes kambarsulaini — Hradecas Jindržihs ar Vilēmu no Landštei- nas, kurš daudzas reizes bija pierādījis savu krietnumu. Strīdi parauga asiņainas cīņās, kas norisinājās Dienvidmo- rāvijā, uz kurieni pans Vilēms ataicināja palīgā arī Austrijas muižniekus. Kārlis vairākkārt aizrādīja abiem pretiniekiem, un laikam vislabprātāk pats būtu meties kaujā, lai savaldītu viņus ar spēku, taču viņš bija galīgi aizņemts ar citām rūpēm. Rudenī Kārlis bijaapglabājis Višehradas prāvestu — mātesbrāli Janu Voleku, kurš gan labprāt krāja amatus un mantu, tomēr bija Pršemislietis, dedzīgi mīlēja čehu tautu un tuvināja Kārli senajām tradīcijām. Viņš bija apzinīgs Kārļa palīgs rūpēs par Podskalī klosteri, kur notika slāvu dievkalpojumi un kas bija uzcelts par godu ticības sludinātājiem Kirilam un Metodijam, sv. Jeronī- mam, sv. Prokopam — Sāzavas slāvu klostera abatam un sv. Vojteham; Voleks rūpējās arī par iztiku mūkiem, kas bija atnākuši no Horvātijas.

Vislielākās rūpes Kārlim sagadāja dēlēna Vāclava veselība; Vāclavam bija jau gandrīz divi gadi, viņš spēra pirmos solīšus un pļāpāja, taču ne no šā, ne no tā mazulim piemetās drudzis. Ar satraukumu Kārlis skārās pie viņa karstās pierītes un ieklausījās čerkstošajā elpā. Arī braukdams uz pilsētu, lai apskatītu, cik ātri ceļ mājas un nocietinājumus, Kārlis lika sūtīt nopakaļ ziņas par puisēna veselību.

—» Kad tev būs pieci bērni, tad viena karsta piere tevi vairs tā nebaidīs, — Bušeks viņu mierināja.

* *

Decembra sākumā Prāgā ieradās Johans Heinrihs, lai aprunātos par Morāvijas lietām. Viņš bija kļuvis vīrišķīgāks, būdams Opavas hercoga Mikulāša II znots un laimīgs mazā Josta tēvs, vienmēr staigāja labā noskaņojumā; viņa uzticība vecākajam brālim nebija mazinājusies.

Kopā ar galma muižniekiem viņš apskatīja ķeizara dārglietas un pēcāk jokoja:

—    Kārļa Lielā zobens ir smags. Erceņģelim, kas to nonesa no debesīm, vajadzēja būt tikpat spēcīgam kā Sam- sonam. Kad Koldices pans man to rādīja, viņš Rožmber- kas panam gandrīz nocirta galvu.

—    Arī tas būtu zināms atrisinājums, — Kārlis viņam pa jokam atbildēja.

—    Augstdzimušie pani joprojām bojā tev omu?

—           Tu jau zini, ka labi zirgi negrib rikšot vienā aizjūgā, — Kārlis sacīja, novērtēdams viņus. — Es joprojām domāju par to kanālu no Vltavas uz Donavu — tas palē- tinātu satiksmi; plosti un kuģi nerij auzas. Es liku pie robežām izrakt grāvjus, lai pārbaudītu, kāda tur zeme… Un Jošts tūlīt bija klāt kā nagla — tā esot viņa teritorija — un tūlīt atgādināja parādus par Krumlovas precēm …

—    Un ko tu viņam teici?

—           Teicu — ja jau viņam vajadzīga nauda, tad mēs labi saderam kopā, jo arī man tā nepieciešama. Viņi bīstas, ka es visu izlietošu celtniecībai un kļūšu nabags. Es viņu nomierināju, teikdams, ka jau sen esmu nabags.

—           Tu runāji par zirgiem, — Johans Heinrihs atgādināja. — Kad zirgi sajūt vilkus, tie spiežas barā. Pani mīl tevi. Kad tu biji slims, viņi raudāja kā bābas.

Kārlis deva viņam nogaršot vīnu, kas bija darināts no Prāgas dienvidu nogāzēs izaugušajām vīnogām. Kopā viņi jutās labi.

—           Morāvijā mani iemācīja darināt vīnu. Likšu ievest vislabākos vīnogulājus no Austrijas, un apstādīsim visu Prāgas apkārtni.

Un tad, šajā retajā miera brīdī, atvērās durvis un iekšā iestreipuļoja Anna. Viņa smagi atspiedās pret durvīm un ieraudājās:

—    Jēzus Kristus!

Kārlis šausmās pagrieza nobālušo seju uz viņas pusi. Johans Heinrihs steidzās pie Annas.

—    Kas noticis?

—           Dievs debesīs, apžēlojies par mums! — Jaunā karaliene krampjaini žņaudzīja rokas.

—           Vai viņam ir sliktāk? — Kārlis gribēja mazināt baismo nojautu, kas mācās viņam virsū.

Anna spēja tikai bezspēcīgi elsot.

Aiz viņas ienāca vecā aukle Ģertrūde.

—           Augstība, princis Vāclavs… It kā melnais eņģelis būtu viņu pasaucis — un viņš paklausīja…

—    Vai tas var būt? — Kārlim aizlūza balss.

—           Mēs domājām, ka viņš iemieg, — Ģertrūde skaidroja ka pie tiesas, — bet viņš izdzisa — kā putniņš…

Karaliene sāka skaļā balsī raudāt.

Kārlis sažņaudza dūres.

—           Vai tiešām šim bēdu kausam nav dibena? Kāpēc jūs viņu nesargājāt labāk? — viņš uzkliedza.

Nespēkā Ģertrūde centās viņu mierināt vārdiem, kurus bija dzirdējusi no arhibīskapa:

—           Mūsu kungs ir žēlsirdīgs! Viņš zina, ko dara, kaut arī mēs to nesaprotam…

Taču sāpes bija dziļi ievainojušas Kārļa dvēseli.

—           Vai tad mani darbi ir bezdievīgi? Par ko viņš mani soda?

Anna atrāvās no durvīm un tuvojās Kārlim.

—           Es lūdzos… Atzinos visos kādreiz izdarītajos grēkos. Solīju darīt labus darbus…

Anna apstājās, un naids izķēmoja viņas seju.

—           Es nolādu visus svētos — lai viņi lasās uz verdošo pekli!

Viņa bezspēcīgi piespiedās Kārlim pie krūtīm, bet viņš bija pats savu sāpju pārņemts. Kārlis atstūma Annu, it kā viņa būtu pie visa vainīga.

—    Atstāj mani mierā! Es gribu būt vienatnē!

Dziļi aizvainota, Anna naidīgi paskatījās uz viņu.

—           Tas bija arī mans dēls! Taču man viņu vajadzēja priekam, bet tev — tikai valsts slavai!

Ģertrūde viņu balstīja, čukstēdama:

—    Pirmajās bēdās katrs paliek viens.

—           Mana cerība, — Kārlis čukstēja, — mans pasaulei pasludinātais mantinieks, mana nākotne!

Šai brīdī ienāca arhibīskaps, acīs viņam atspoguļojās šausmas un līdzjūtība. Abām rokām viņš saspieda Kārļa delmu.

—           Tu labi zini, ka ikviens trieciens dara mūs gudrākus, — viņš sacīja, cenzdamies rast mierinājuma vārdus.

Bet Kārlis izrāva savu roku un spītīgi iesaucās:

—    No sitieniem galva netiek skaidrāka!

* *

Jau trešo gadu Kārlis dzīvoja mājās, Čehijā, un no Prāgas kancelejas vadīja arī impērijas lietas. Tur viņš pieņēma arī vācu firstu delegācijas.

Prom viņš aizbrauca vienu vienīgu reizi; tas notika, kad atkal bija sanaidojušies viņa augstmaņi. Ar savu karaspēku Kārlis devās uz Dienvidmorāviju un ieņēma pozīcijas tieši vidū staro nodaļām, kuras gatavojās kaujai. Viņš piespieda pretiniekus izlīgt. Tā kā bija zināms, ka galvenais ir apspiest atriebības alkas, Kārlis pavēlēja abiem zvērēt,

ka viņi aizmirsīs visu ļauno, ko bija viens otram nodarījuši, un draudzīgi palīdzēs valsts pārvaldīšanā.

Prāgā Kārli negaidīja miers. Viņā saulē pēkšņi bija aizgājis uzticamais un aizrautīgais Prāgas topošās slavas veidotājs arhitekts Arasas Matjē. Kas viņu aizstās? Kārlis zināja, ka tas nevar būt cilvēks bez talanta svētības, bez sapņiem un fantāzijas. Viņš vairākkārt bija.dzirdējis slavējam jauno arhitektu no Gmindes — Petru Parlēržu. Viņa darbs — Svētā Krusta baznīca — uz Kārli bija atstājis lielu iespaidu. Tāpat visas atsauksmes, kuras viņš pieprasīja, bija pamudinošas un vēstīja par Petra izcilo talantu. Tāpēc Kārlis uzaicināja Petru'uz Prāgu, lai pats par to pārliecinātos.

Viņi kopā apskatīja Matjē plānus, apstaigāja būvlaukumus. Kārlis pavaicāja, ko jaunais meistars domā. Kārlis bija iepriecināts par to, ka Petrs nav paklausīgi klanījies Matjē darba priekšā; jaunekļa iztēlē bija izaugusi vēl varenāka un apbrīnojamāka celtne.

—    Matjē bija liels mākslinieks. Taču, ja tas būtu manā ziņā, es liktu celtni veidot augstāku. Es zinu, kā nostiprināt augstas arkas.

Viņš uzzīmēja savu ideju uz papīra.

—    Es sapņoju par šādu templi.

Kārlis jutās savaldzināts. Viņš bija izšķīries.

—    Kas tev būtu šādam darbam vajadzīgs?

—    Visupirms spēcīgāki celtņi — un spēcīgāki vīri, kas mītu riteņus. Vismaz simt tādu spēkavīru. Un pāris desmitu akmeņkaļu un mūrnieku, lai varētu izvēlēties labākos.

—    Tie mums ir, — karalis sacīja. — Mēģināsim kopā. Bet meklē čehu meistaru vidū palīgus, jo katedrāle nav vienīgais, ko mēs ceļam. Rit es likšu aizvest tevi uz Karl- šteinu. Pa ceļam tu vari domāt par tiltu, kuru gaida Vltava.

Karalis. redzēja, kā Parlēržam iemirdzas acis.

—     Ak, augstība, — Petrs aizrautīgi teica, — dod tikai man iespēju — un es atdošu tavām celtnēm visu savu dvēseli!

Petrs Parlēr/s palika Prāgā un nodibināja tur savu me- tāldarbnīcu.

* * *

Tēvocis Balduīns uzaicināja Kārli uz svarīgām pārrunām. Neilgi pirms tam viņš Aviņonā bija risinājis citu sarunu, turklāt ar pašu Klemensu VI. Klemenss bija uzaicinājis Balduīnu uz šaha partiju, un Balduīns vēl ceļā

uz mājām smaidīja, atcerēdamies tās norisi, un dega nepacietībā pastāstīt par to brāļadēlam.

Balduīna un pāvesta tikšanās norisinājās bez lieciniekiem. Un vienīgi mūsu hronika spēs to atainot.

Klemenss VI lepojās ar savu šaha spēles mākslu un vārdu «Šahs!» vienmēr izrunāja skaļā balsī, it kā nupat būtu uzvarējis visus ļaunos garus.

—     Ak tu velns! — Balduīnam paspruka, bet viņš tūdaļ atvainojās: — Piedod, svēto tēv, es citādāk to nemaz nevaru izteikt. Bet pieredzējis velns, kā tev noteikti zināms, dažreiz var palīdzēt labāk par neveiklu eņģeli.

—    Es tevi, dieva zaimotāj, saprotu, — Klemenss smējās, — un tu mani arī.

—    Nepavisam. Es zaudēju jau trešo partiju un vēl joprojām nezinu, kāpēc atrodos Aviņonā.

Pāvests atgādināja viņam, kā savā laikā pierunājis Balduīnu balsot par Kārli.

—    Viņš nezina, ko nozīmē pateicība, — Klemenss sūdzējās. — Kur nu vēl paklausība. Visos darbos viņam sava galva.

—   Viņam jābūt ar galvu, — Balduīns jokoja. — Kā tad citādi viņš nēsātu divus tik smagus kroņus?

—    Ar to čehu kroni galvā viņš laikam pat iet gulēt. Bet Romas kronis, šķiet, viņam lāgā neder.

—    Tev nu gan ir slikti ziņu pienesēji, — Balduīns iebilda. — Visi landfrīdi impērijā ir viņa darbs. Pateicoties Prāgas vācu valodai, Vācijas muižnieki beidzot sāka saprasties. Vēl pirms gada Saksijas grāfs nevarēja saprast, vai viņam no Bavārijas piedāvā līgavu vai piesaka karu.

Balduīns nezaudēja humoru, pat paspēlējis piekto partiju, un no Klemensa piezīmēm izlobīja uzdevumu, kuru viņam uzticēja pāvests. Viņš acīmredzot kā kļūdu izjuta to, ka tik ilgi noraidījis Kārļa kronēšanu, un gribēja izdarīt pēdējo mēģinājumu, lai no šīs atļaujas izspiestu kādu labumu Aviņonai. Pāvests prasīja un draudēja vienlaikus.

—    Es sargāju viņu ņo lepnības grēka. Karalim ir šķēps. Man — lāsts. Ar -to, ka viņam ir Betlēmes silītes skaida un svētā vakarēdiena galdauts, neizdosies mani piespiest pie sienas. Es nevilcinātos… Saproti, Balduīn?

—    Tātad man tas ir viņam jāpaziņo? Un tu atļausi Kārlim ceļot uz Romu?

—    Medicīnas mācekļiem Prāgā paklausības vietā galvās bāž pašapziņu. Viņi rakājas filozofu darbos, kurus baznīca jau sen izmetusi mēslainē. Man piesūta daudz pamfletu par nekārtībām baznīcās.

—    Es pazemīgi vaicāju, vai tu atļausi kronēšanu Romā?

—           Viņš vēl līdz šim brīdim nav atkārtojis pirms vēlēšanām dotos zvērestus.

—           Kārlim tu vari ticēt. Cilvēkus piesaista ar goda palīdzību, vienīgi vēršus vajag siet aiz ragiem.

—           Viņš paņēmis par sievu Vitelsbahu radinieci, bet viņi ir nolādēti.

—           Tādējādi Kārlis ir ieguvis impērijā sabiedrotos. Tas bija meistarisks gājiens.

—    Kārlis ņem savā aizsardzībā ķecerus.

—           Ja tu apsolīsi saglabāt Kolas dzīvību, Kārlis viņu noteikti izdos.

—           Bet ko viņš ir manā labā izdarījis Itālijā? Vai tu zini, cik šīs dzimtas ir parādā svētajai baznīcai? Viņu bankas ir pilnas zelta.

—           Kārlis saka — tev noteikti negribētos uzlasīt šos dukātus no asinīm.

—           Bet ko tad viņš grib? — pāvests iesaucās un notrauca figūras no šaha galdiņa.

—           Viņš ir sagatavojis bullu, kura dotu impērijai jaunu konstitūciju un likvidētu jucekli. Bet šim pasākumam viņam vajadzīgs ķeizara kronis.

Pāvests žņaudzīja rokas un berzēja pieri. Atļaujas došana viņu sāpīgi nomāca.

—           Es baidos no viņa godkāres. Roma ir valdzinoša. Kārlis atradīs tur piekritējus. Es nevēlos izperināt dzeguzi pats savā ligzdā, saproti? Es viņu laidīšu uz Romu, taču ar vienu noteikumu.

—    Atklāj man to…

—           Pēc kronēšanas viņš nedrīkst Romā palikt ilgāk kā līdz vakaram. Viņam tūlīt'jābrauc projām.

—           Tas ii nežēlīgi. Viņam jābēg kā noziedzniekam? Kā spitālīgajam?

—    Es savu esmu pateicis.

Pāvests piecēlās. Balduīns saprata, ka šis ir bijis iemesls, kura dēļ pāvests aicinājis viņu pie sevis.

Šo ainu Balduīns atcerējās ar zināmu rūgtumu. Bet tagad bija nepieciešams visu pēc iespējas precīzāk atstāstīt Kārlim.

—           Ko tad Klemenss VI lika man pateikt? — karalis uzstājīgi vaicāja,

—    Ja tu viņu neklausīsi, Klemenss nepiekāpsies. Viņš draud ar lāstu.

—    Kā tas ir iespējams? Ar Pjēru de Rozjē taču mēs vienmēr un par visu vienojāmies.

—    Taisnība, bet, kas ir spēkā pakājē, vairs nav spēkā virsotnēs.

—    Tas ir necilvēcisks likums. Vai tu nevari to mainīt?

—    Tam mums nepietiek laika, mēs nedzīvojam tik ilgi, cik gribētos. To tu, puis, atceries.

—    Tāpēc mums būtu jāatstāj kāda liecība par to, ka esam dzīvojuši.

—    Turu tevi pie vārda! — Balduīns satvēra Kārli aiz pleca. — Bez ķeizara kroņa tu esi kā plikais. Noliec, pie visiem velniem, to savu lepno galvu. Vai nu paliec lepns, un pāvests galu galā noslaucīs tev kroni no galvas, vai arī pakļaujies … Manam dārgajam brālim Heinriham VII viss gāja kā pa taukiem, pirms viņš uzbruka Neapolei. Bet tā atradās pāvesta aizsardzībā. Lāsts — un cauri bija. No tevis, velns parāvis, taču neviens negrib, lai tu stāvētu trīs dienas un trīs naktis Kanosā kā Barbarosa* un skūpstītu Klemensam kāju pirkstus… Cik zinu, tu negribi cīnīties par Romu. Kāpēc tad tu pēc kronēšanas nevarētu aizbraukt?

—    Es to apdomāšu. Apspriedīšos.

—    Bet ātri… Klemenss ir kļuvis vecs, veselība viņam nav nekāda labā. Un tu nezini, kāds būs viņa sekotājs.

Pa to laiku Prāgā bija ieradies Romas muižnieks Rai- mondīno di Sorenja — viņš atnesa Kārlim sveicienus no pāvesta pretinieku partijas un pirmām kārtām atkal vēstuli no Petrarkas; vēstulē dzejnieks daiļrunīgiem vārdiem vēlreiz izsacīja savu cerību uz Itālijas pārkārtošanu.

Kolu di Rienco Kārlis aizsūtīja uz Aviņonu, līdzi dodGt garu vēstuli, kura garantēja viņa drošību un to pašu pieprasīja no pāvesta. Pēc Kolas pavadoņu atgriešanās Kārlis no viņiem uzzināja, ka Kola gan apcietināts, taču viņa dzīvību sargā; pāvests pat domājot, kā izmantot saviem mērķiem Kolas popularitāti Romā.

Sī nodoma piepildīšanai viņam nepietika laika. 1352. gada 1. decembrī Klemensu VI uzveica smaga slimība.

Arnošts neuzdrīkstējās izteikt ' zaimojošo domu, ka Kārļa labā iejaukusies debesu vara. Vislielākais Kārļa kronēšanas pretinieks bija pazudis no skatuves. Varēja domāt, ka viņa sekotājs Innocents VI tā nebaidīsies no Kārļa varas palielināšanās. Jaunais pāvests nebija kļuvis jūtīgs neizpildītu solījumu dēļ, Kārli ar viņu nevienoja spiedīgas saistības. Taču Innocents bija pārņēmis galveno Klemensa prasību: kronēšanas gadījumā Kārlim līdz vakaram jāaizbrauc no Romas.

* * *

Kopdzīve ar Annu Pfalcieti pēc dēla nāves pārvērtās. Jau agrāk viņa bija ļāvusies jūtu uzplūdiem — padevīgas atdevības brīži mainījās ar dzeļošu aukstumu vai naida uzliesmojumiem. Kopš bija pārtrūkusi visstiprākā abus laulātos vienojošā saite, Anna bieži atkārtoja, ka viņu pie Kārļa nekas nesaistot un ka viņa bijusi tikai piedeva zemes gabalam.

—    Man vairāk patika tas, — Kārlis sacīja, cenzdamies pasmaidīt, — ka tu gribēji mani noindēt ar mīlas dzērienu. Vai tu negribi to atkārtot?

—    Nenāk ne prātā.

—    Vāclavs taču varētu atgriezties pie mums. Mēs vēl esam jauni. Viņam jāatgriežas.

—    Es atceros tikai to, kurš mums bija un kuru liktenis mums nolaupīja, — viņa teica, kā tīdamās necaurlaidīgā bēdu apmetnī un atsacīdamās to novilkt.

Arī arhibīskaps Arnošts bāra viņu par to un brīdināja:

—    Skatīties bērna kapā — tas ir tāpat kā skatīties bezdibenī, kas pievelk.

—     Kad saslima Vāclavs, es lūdzu dieva žēlsirdību. Viņš mani pārprata; varbūt dievam žēlsirdība nozīmē nāvi. Bet, kad es pāls stāvēju uz nāves sliekšņa nevarīgs, sāpju saliekts, tad es vēlējos dzīvot. Uz šo jauno dzīvi tev, Anna, jānāk kopā ar mani. Nesēro vairs! — Kārlis centās pierunāt Annu.

—    Kā lai es sev pavēlu?

—    Mēs visi jūtamies kā bāreņi pēc mūsu bērna nāves.

—    It sevišķi es. Tāpēc ka ari tu mani esi pametis, — viņa nobeidza pārmest Kārlim. — Ir bijuši brīži, kad tu mani ienīdi… Es pie tevis meklēju mierinājumu, bet veltīgi …

—    Varbūt tev taisnība, — Kārlis pieļāva, lai Annu nomierinātu. — Pārāk dziļi es jutu pats savas sāpes. Taču mums vajag vairot vienam otra spēku. Man ir tāda sajūta, it kā viss būtu jāsāk no gala.

Taču Anna vairāk par visu mīlēja savas bēdas un kaislīgi nodevās tām. Arī slimības ciešanas viņa uzņēma tā, it kā gribētu ar tām izcelties; šķita, ka viņa stāv pāri visam. Un, kad Annai likās, ka Kārlis pievērš viņas sāpēm par maz uzmanības, izcēlās jauni strīdi; viņa gandrīz nepārtraukti jutās aizvainota.

Kad pēc 1353. gada Jaungada Anna saslima un žēlojās par sāpēm sirds apvidū, neviens nebija pārliecināts, vai tā ir taisnība vai arī viņa tikai grib piesaistīt sev uzmanību, likdama sevi žēlot. Garastāvokli, kurus Anna sev labprāt iedvesa, veicināja slimību. Viņa mēdza bieži runāt par nāvi, taču neviens tam neticēja, ļaudis smīnēja par viņas drūmajām iedomām.

Un, kad 2. februāra rītā viņas skaisto augumu atrada gultā aukstu, visi bija par to pārsteigti. Ļaudis saprata, ka darījuši Annai pāri.

* * *

—    Mana dzīves ceļa malā paliek manu vistuvāko cilvēku kapi, — Kārlis sūdzējās.

—    Liktenis piemeklē visstiprākos. Tas ir nežēlīgs kalējs, — Bušeks viņam skaidroja.

—    Varbūt tas ir bijis sods par lepnības grēku. Par apsēstību dzimtas turpināšanā, — Kārlis minēja.

—    Kur nu! Katrs zina, ko valdniekam nozīmē dēls.

—    Varbūt Čehija negrib dalīties jūtās ar mani.

—    Nemeklē šādus cēloņus, — Bušeks sacīja, viņu uzmundrinādams. — Tu taču proti saņemt gan labo, gan ļauno. Tu ar pasauli saproties-labāk par jebkuru citu cilvēku.

—    Es nelabprāt rādu savas asaras. Bet šeit, — Kārlis pieskārās krūtīm, — dažreiz ir sakrājies vairāk, nekā es drīkstu izteikt vārdos.

Mierinājumu sagādāja tas, ka pēc Kārļa lūguma uz dažām dienām no Vīnes uz Prāgu atveda Katrīnu. Kārlis apzinājās, ka zaudējis ne vien vecākus, bet arī divas sievas, trīs māsas, meitu un dēlu. Tagad viņš pasaulē bija palicis viens ar šo meiteni, kurai tuvojās vienpadsmitais gads. Kārlis vienmēr bija viņu mīlējis un jutās laimīgs, izdzirdis viņas skanīgo balsi, kad Katrīna parādījās uz sliekšņa un galanti paklanījās Kārlim.

Viņš atbildēja tikpat galanti: — Dārgo hercogien, pieņemiet Čehijas karaļa sveicienu.

—           Es esmu laimīga, ka varu būt pie tevis, — Katrīna viņu apskāva. — Kā tev, tētiņ, klājas? Vai tu esi jau vesels?

—           Dolorem dies consumit, — viņš atbildēja meitai, — Diena aprij sāpes. Es esmu dzimis Vērša zvaigznājā, un Vērsis tik viegli nepadosies. Vai tu redzēji jauno Prāgu?

—           Ne visai daudz. Es pa ceļam raudāju. Domāju par māmiņu — un par nelaimīgo Margaritu… Kāpēc visi mūs pamet?

—    Es sev jautāju to pašu.

—           Man bija bail, ka tev kas lēcies, ja tu sauc mani uz Čehiju. Tu rakstīji, ka esam palikuši divi vien. Bet kur gan ir tā pasaule, kur mēs esam abi kopā? Es pazīstu tikai pasauli, kurā mēs esam briesmīgi tālu viens no otra.

—    Šī pasaule ir mūsu sirdīs.

—           Kāpēc es nevaru palikt pie tevis? — viņa vaicāja bērnišķīgā spītībā.

—           Tāds ir karaļmeitu liktenis. Jeb vai tu varbūt gribētu labāk būt zirgu puiša meita?

—           Bez šaubām, ja tas zirgu puisis būtu tu, — viņa iesmējās.

—    Rūdolfs ir diezgan glīts jauneklis, vai ne?

—           Ja Čehija nerobežotos ar Austriju, bet ar Tramtā- riju, tu mani mierīgi atdotu kaut kādam Rūdolfam Tram- tārietim…

Kārlis smējās par meitas atklātību.

—    Ja tev Vīnē garlaicīgi, es atstašu tevi šeit, Prāgā.

—    Un Austrija manis dēļ tev pieteiks karu!

—           T.is nu g.tn mums nenāktu par labu, tev taisnība. Rūdolls ii mazliet godkārīgs, bet tu redzēsi, ka visi tevi mīlēs.

—           Rūdolls visu dara tāpat kā tu: ceļ katedrāli, grib dibināt univoisilati… Un vai tu brauksi uz Romu, kā ļaudis runā?

—    Šajā jautājumā, Katiņ, vēl joprojām ir daži āķīši.

—           Rūdolls spriež, ka pēc tam Čehija kļūšot tev par mazu.

—           Te nu viņš kļūdās. Tikai pēc tam Čehija kļūs liela. Un zini - kāpēc? Tāpēc, ka Čehijas karalim tad nebūs jābaidās no ķeizara.

—           Tātad mani nevarēs padzīt pat tad, ja man nebūs bērnu, vai ne?

Kārlis saņēma Katrīnas seju un noskūpstīja viņai pieri.

—    Ak, tu mana dievgosniņa!

—           Kad es nopūderējos, vasarraibumus gandrīz nevar manīt.

—    Bet man taču tie patīk, — tēvs viņu mierināja.

Tajā dienā karalis vakariņoja divatā ar meitu. Viņus

apkalpoja vecā Ģertrūde. Kārlis jutās labi, un vienlaikus viņam bija skumji, iedomājoties, cik loti sašaurināji es viņa ģimenes loks. Tumšo istabu izgaismoja tikai sveces un kamīna liesmas, un krēsla padziļināja nospiestības sajūtu. Labi vēl, ka mijkrēslī skanēja Katrīnas spirdzinošā balss — nākotnes solījums.

—           Tev jau noteikti gribas ēst, — Ģertrūde raizējās, nesdama uz galdu bļodu.

—           Nemaz ar ne, — Katrīna jokoja. — Vīnē hercogiene nekad neatzīsies, ka ir izsalkusi. Viņa no visa noknibina pa kripatiņai un par visu rauc degunu, kaut arī ļimtu no izsalkuma.

Viņa izvilka no vākapakšas gaļas gabalu un ķērās tam klāt.

—           Pie gaļas jāēd vārīti augļi, — Ģertrūde teica, sniegdama tos Katrīnai.

—           Ak, plūmes, es pēc tām esmu kā traka! — hercogiene iesaucās.

—    Tie ir mūsu kārlīši, — Ģertrūde sacīja.

—    Kārlīši?

—           Plūmes citādi neviens nesauc. Tas nāk no karaļa Kārļa vārda, jo viņš lika stādīt te šos kokus, — tu atradīsi tos uz visām ežām …

—           Redzi nu, kā tevi mīl! — Katrīna laimīgi uzsmaidīja tēvam un aicināja: — Pagaršo tu arī… Vismaz drusciņ, iai pavāram prieks.

Kārlis bija laimīgs par to, ka meita ir pie viņa, un nelaimīgs tāpēc, ka viņam bija jāzaudē Katrīna uz mūžiem un viņš nevarēja būt par to nomodā.

* * *

Kārlis juta, ka viņam pievērsti visa galma vaicājošie skatieni. "Viņš atkal bija atraitnis, viņam bija trīsdesmit septiņi gadi un nebija mantinieka. Laiks nežēlīgi skrēja uz priekšu.

Hronists Františeks atnesa savu pārrakstīto darbu, kura lappusēs tagad — pēc sava maizesdevēja Dražices Jana nāves — pielišķējās karalim. Bet tas nebija tas, pēc kā ilgojās Kārlis. Viņš meklēja kādu, kura pieredzējušajam prātam un rokām varētu uzticēt stāsta rakstīšanu par seno slāvu dzimteni. Kārlis uzzināja, ka no tāliem ceļojumiem atgriezies minorīts Džovanni Marinjola no Florences, kurš apceļojis Ķīnu un Persiju, bijis pat Kiprā, Ceilonā gājis pa Ādama pēdām un iepazinis Bībelē aprakstīto bijušo paradīzi. Kārlis nebaidījās no diženu cilvēku vārdiem; viņš pavēlēja aizrakstīt Džovanni aicinājumu atbraukt uz Prāgu un — visdrīzāk tāpēc, lai atvilinātu viņu, — pierakstīja klāt par brīnumiem, kas notikuši pie svētā Miku- lāša kapa klarisiešu klosterī, kur slimie izveseļojušies un aklie atguvuši redzi. Kārlis gribēja uzticēt Marinjolam lielās hronikas rakstīšanu par laikmetu, kas sākās pirms grēku plūdiem un beidzās ar Kārļa valdīšanas dienām.

Augstdzimušie galminieki atbalstīja viņa nodomus; viņi piekrita, kad Kārlis nolēma nopirkt no slimā pfalcgrāfa Rūdolfa zemes gabalu, kas sniedzās gandrīz līdz pat Nirn- bergai; viņi centās sagatavot pienācīgu pūru mazajai Katrīnai, jo aprīlī Vīnē vajadzēja notikt viņas kāzām.

Taču ne jau šīs laulības bija tas, ko viņi ar nepacietību gaidīja. Viņu skatieni sekoja karalim. Augstmaņi rēķinājās ar Kārļa atbildības sajūtu. Un galu galā Kārlis uzticēja savas domas vispirms tuvākajiem draugiem.

—    Es zinu, ko jūs gribat man jautāt… Atbildi es esmu sagatavojis. Vai atceraties, kādu līgavu es biju noskatījis savam nelaimīgajam Vāclavam?

—    Bez šaubām, — atbildēja Arnošts. — Tai vajadzēja būt Svīdņicas Bolcka mirušā brāļa Jindržiha meitai Annai.

—    Tagad viņai ir četrpadsmit gadu, — Bušeks izrēķināja.

—    Cerams, ka dievs nebūs dusmīgs par to, ka es vairāk domāju par savu valsti, nevis par sevi pašu, — Kārlis turpināja. • Svīdņicas Boleks — droši vien tāpēc, ka ir Polijas karaļa bia|adēls, — līdz šim ir atteicies mums pakļauties. Anna mantos valsti. Viņa ir audzināta Budā. Var teikt, ka viņas dēļ brālīgi draudzējas Ungārijas un Polijas galmi.

—    Tu, augstība, esi par divdesmit trim gadiem vecāks, — Bušeks vilcinādamies piezīmēja.

—          Es piedāvāju jaunajai muižniecei laulības, — Kārlis teica, — Kamēr es nezināju viņas domas, tikmēr klusēju. Tagad zinu, ka mans piedāvājums pieņemts.

— Tu proti pārsteigt Eiropu, — Arnošts pakratīja galvu. — Lai šī laulība, — viņš svētīdams pacēla roku, — nes jums labumu un apmierinājumu.

* * *

Kāzu laikā Vīnē abi brāļi Luksemburgi ar Albrehtu un Austrijas Rūdolfu noslēdza «draudzību uz mūžiem», kā tolaik mēdza teikt; Ungārijas karalis Lājošs saņēma no Kazimira un Svīdņicas Boleka pilnvaras un kā vidutājs noslēdza sava bijušā sievastēva Kārļa un Annas laulības līgumu.

Mēnesi pēc meitas kāzām Budā svinēja kāzas viņas tēvs. Svīdņicas Anna, skaista un slaida rudmate, neizskatījās pārāk jauna salīdzinājumā ar līgavaini. Par godu šim notikumam Kārlis un Kazimirs apmainījās ar dažiem pierobežas apgabaliem, lai izlīdzinātu Polijas un Čehijas robežas. Boleks savu teritoriju novēlēja mantojumā brāļameitai ar noteikumu, ka tur pēc viņa nāves dzīvos Boleka sieva.

Annu kronēja par Čehijas karalieni 1353. gada jūlijā. Prāga uzņēma viņu labi, un Anna pret galminiekiem un vienkāršo tautu izturējās sirsnīgi. Tauta cerēja sagaidīt no viņas troņmantnieku.

Vairāki mēneši aizritēja mierīgi; Kārlis visiem spēkiem centās izšķirt naidīgos strīdus impērijas augstmaņu starpā. Taču pēc Prāgā nosvinētajiem mierīgajiem ziemsvētkiem laulātos draugus gaidīja ceļš uz bērēm. Trīrē sešdesmit astoņu gadu vecumā no dzīves bija šķīries tas, kurš Kārlim bieži bija aizsargātājs un tēvišķīgs padomdevējs, — tēvocis Balduīns.

«Pirmo reizi viņš mani ir skumdinājis,» Kārlim iešāvās prātā. Balduīns savā laikā bija viņu apdomīgi vadījis uz troni; arī pāvests Balduīnu cienīja. Kārlis pārdomāja, vai kādā gadījumā nav paklausījis tēvocim, tādējādi kļūdoties.

Balduīna mirstīgās atliekas atdusējās katedrālē galvenā altāra priekšā novietotajā zārkā. Sejā viņam bija majestātisks miers, taču aiz aizdarītajiem plakstiem Kārlis juta viņa gudrās acis un tajās lasīja pēdējo padomu:

— Pakļaujies! Pieņem pāvesta nosacījumu!

Kārlis pārmeta sev, ka, pats būdams Luksemburgs, pēdējā laikā tik maz domājis par Luksemburgu. Tāpēc viņš paaugstināja Luksemburgas grāfisti par hercogisti un par pirmo hercogu' iecēla savu pusbrāli Vāclavu; Kārlis priecājās, uzzinājis, ka Vāclavs ir kārtīgs jauneklis ar neparastu interesi par mākslu; varēja paredzēt, ka viņa vadībā zeme veiksmīgi attīstīsies. Vāclavs bija pieķēries savam lielajam brālim; viņš zināja, ka par savu stāvokli viņam jāpateicas Kārla cēlsirdībai.

Līdz vasarai Kārlis palika impērijā un tālāk rūpējās par tās mieru un drošību. Viņš uz laiku laikiem izlīga ar Ludvigu, kas bija atdevis saviem jaunākajiem brāļiem Bran- denburgu. Kārlim pat izdevās novērst karu, kas grasījās izcelties starp Austriju un Sveici; aizvien lielāks svars bija viņa izšķirošajam vārdam. Runāja, ka tur, kur citam būtu vajadzīga vesela armija, karalis Kārlis viens pats var sasniegt vairāk.

Septembra beigās viņš aizsūtīja Annu uz Prāgu, pats apmezdamies Nirnbergā. Dumpīgā pilsēta, kura pirms kāda laika bija pretestības gara pilna, sagaidīja viņu ar cieņu.

Pfalcas Ruprehts, kuru Kārlis nesen bija atbrīvojis no ieslodzījuma, viņam atzinīgi teica:

—    Tava vara, augstība, tagad sasniegusi virsotni.

Varas apzīmēšanai Ruprehts lietoja latīņu vārdu po-

testas. Taču Kārlis viņu izlaboja:

—    Sauksim to labāk par auctoritas. Es vienmēr esmu ticējis, ka veiksmīgas valdīšanas ķīla drīzāk ir tikumiskais spēks nekā ass zobens.

Pirms astoņiem gadiem Kārlis bija ievēlēts par Romas karali; tolaik viņš bija vēl pārāk jauns un tādēļ kļuva lepns. Jo ilgāk uz viņa pleciem gulās valdnieka pienākumu nasta, jo skaidrāks viņam kļuva, ka pasaules atzinību nevar iegūt ar ieročiem. Tagad Kārlis centās daudz mierīgāk apsvērt stāvokli Eiropas valstīs: apskatīja sev izdevīgo un neizdevīgo, un viņa apņēmība kļuva arvien ciešāka.

Visu aizritējušo gadu viņš bija glabājis sirdī slepenu domu. Tagad tā bija nobriedusi. Kārlim bieži visdziļākajā miera slāvoklī uzplaiksnīja lēmums izdarīt kādu lielu darbu.

Kārlim līdzi bija trīs simti apbruņotu vīru.

Impērijas pārvaldīšanu viņš uzticēja Ruprehtam un savu nodaļu komandieriem pavēlēja:

—    Uz Itāliju!

Kārlis atgriezās Zalcburgā un tad pa vistaisnāko ceļu devās pāri Augsto Tauernu nogāzēm un pārejām.

Oktobra sākumā viņš nonāca līdz Itālijai. Izbraucis cauri Udīnei, apstājās Mantujā. Tur viņu sveica jaunības atmiņas un sagaidīja divi jaunumi; tie bija skumji, bet atviegloja viņa uzdevumu.

Kārlis gaidīja, ka par galveno šķērsli ceļā uz Romu kļūs arhibīskaps Džovanni Viskonti, kurš,' alkdams pēc varas, ienīda visu pasauli, bet pirms dažām dienām Viskonti bija nomiris. Arhibīskapam bija palikuši trīs brāļadēli. Kārlis gaidīja, ka tie nostāsies pret viņu. Liels bija karaļa pārsteigums, kad brālēnu sūtņi nodeva cieņas un labas gribas apliecinājumus, atnesdami dāvanas un solījumus maksāt bagātīgu izpirkšanas naudu. Pēc viņu lūguma Kārlis veica vēl vienu samierināšanu: saveda kopā brālēnus ar venēciešiem un dženoviešiem, kuri bija Kārla sabiedrotie briestošajai cīņai pret Viskonti brāļadēliem. Viņi vienojās, ka janvāra sākumā Milānā Kārlis saņems Lombardijas kroni — to pašu, ar kuru šeit pirms četrdesmit četriem gadiem bija kronēts Heinrihs VII.

Un otra vēsts? Kārlis zināja, ka kopā ar Toledo kardinālu Egidiju Albernozu, kuru pāvests bija nosūtījis uz Romu, lai viņš tur kaut vai ar varu iegūtu atzinību, brauca arī Kola di Rienco, kas bija pieteicies par vidutāju. Dienās, kad Kārlis nonāca Itālijā, Kolas vairs nebija starp dzīvajiem; viņa bijušie piekritēji, saniknoti par Kolas nodevību, bija nosituši viņu un par brīdinājumu uz divām dienām pakāruši Kolas līķi aiz kājām paša mājas logā; vēlāk to sadedzināja pie Augusta mauzoleja.

Kārlim bija no sirds žēl di Rienco, bet marķīzs di So- renja teica viņafn:

— Viņš pats vienmēr sludināja, ka dzimtenes nodevēji jāsoda un ka tādos gadījumos bardzība ir dievbijības izpausme. Kola vairs nemīlēja Romas tautu, bet izvirtību. Viņš bija nodevis Romas alkas pēc varenības. Gribēja nevis kalpot brīvībai, bet gan to ļaunprātīgi izmantot. Pats viņš izvēlējās sev šo kaunu.

No Mantujas Kārlis izsūtīja divus svarīgus vēstījumus. Viens ceļoja uz Aviņonu: Kārlis strikti pieprasīja pāvestam Innocentam, lai uz kronēšanu nosūta delegāciju. Otrs mēroja ceļu uz Prāgu: Kārlis lika, lai nekavējoties izbrauc liela svīta un atved uz Mantuju karalieni Annu un arhibīskapu Arnoštu kopā ar prāvu augstu ierēdņu grupu.

Pēc kronēšanas Lombardijā Kārlis apmeklēja vairākas pilsētas Milānas apkaimē, iegūdams dzīvo cieņu un vākdams svēto pīšjus. Pāvijā, svētā Marīno klosterī, viņš atrada svētā Vita kaulus; mūki nevarēja noraidīt viņa lūgumu ziedot tos Prāgas katedrālei. Kārlis ar šaubām vērtēja relikviju īstumu, jo Eiropā ar tām tirgojās visur, taču viņš arī zināja, ka katedrāles vai klostera labā slava un bīskapijas nozīmīgums ir atkarīgi no slaveno pīšļu daudzuma. Patriarhs Nikolo atnesa viņam divas evaņģēlija daļas, valdīja ticējums, ka tās ar savu roku uzrakstījis svētais Marks. Kārlis lika to visu atzīmēt hronikā — tās rakstīšanu viņš uzticēja panam Benešam Krabicem no Veitmīles, kurš vadīja Prāgas katedrāles celtniecību. Džovanni Marinjola, kurš pa to laiku bija iecelts par Kalab- rijas bīskapu, pameta Kārli; Čehijas vēsture Džovanni tik un tā palika neizbrienams labirints.

*

Mantujā čehu ceļiniekiem uzbruka sals un sniegputeņi.

Tā kā Kārlim šeit bija norunāta tikšanās ar Petrarku, viņš izsludināja atpūtu. Čehu paniem tā nāca īstā reizē; atgriezušies no izjājieniem, viņi apmierināti baudīja itāliešu ēdienus un labo vīnu.

—    Itālieši saindējot akas! — daži uztraucās.

—    Bet kā jums patīk Viskonti brīnišķīgais aizjūgs? — Vilēms no Landšteinas centās savu biedru domas novirzīt uz citu pusi. — Es reizes desmit gaidīju viņu uzbrukumu, bet viņi atsūta mums tādus zirgus, kādus es savā mūžā neesmu redzējis.

—    Zirgos kopš Trojas laikiem slēpjas kaut kas bīstams, — Koldices Tēma brīdināja. — Kaut nu tā nebūtu kāda viltība!

—    Kāda lur viltība, ja zirgi ir pie slitas un dukāti galdā? Vai tu zini, ko karalim piedāvāja Florence? Četrus tūkstošus gadā!

Arī pans Jošts priecājās par itāliešu labvēlības pierādījumiem; viņš uzskatīja, ka karalim vajadzētu doties Kolas ieteiktajā ceļā, un nepacietīgi gaidīja Petrarku.

—    Es ticu viņam, — Jošts sacīja. — Vai tad tas ir kas slikts, ja viņš novēl savam karalim lielāku slavu?

—    It sevišķi, ja no tās ir atkarīga mūsu dzimtu nākotne, Vi loms zobojās par viņu.

Lielais dzejnieks ieradās Mantujā pārguris un uztraukts: uz apledojušajiem ceļiem zirgi knapi varējuši noturēties kājās.

—           Šodienas Itālija ir panīkusi, — tajā laikā aptuveni piecdesmit gadu vecais dzejnieks žēlojās čehu muižniekiem. — Redzamas vienīgi krāsmatas un izpostītas ēkas.

—- Mēs novēlētu tavai dzimtenei skaistāku izskatu, — Jošts sacīja viņam. — Bet tagad tas ir atkarīgs no tavas daiļrunības, kungs.

—           Mūsu sirdis liesmo par karali Kārli kā par nevienu citu, — Petrarka centās iegalvot. — Bet, ilgi gaidot, tajās var iezagties aukstums. Fortūnai mati ir tikai galvas priekšpusē, aizmugurē tai pakausis pliks. Kurš ir aizkavējies, tam nav aiz kā to noķert.

—    Tas tev jāpasaka karalim, — Jošts uzplijās.

Karaļa tikšanās ar dzejnieku bija loti sirsnīga. Kad

Petrarka gribēja mesties cejos, Kārlis piecēla viņu kājās un apskāva.

—           Lauriem vainagots dzejnieks, — viņš teica saviem galminiekiem, — ir līdzīgs karalim.

Galminieku lokā abi atcerējās, kā reiz tikušies Aviņonā, būdami tolaik jauni.

—           Tu Laurai izrādīji cieņu. Es to nekad neesmu aizmirsis.

—           Taču kopš tā laika mēs esam kļuvuši vecāki. Kur ir mūsu mīlestības?

—    Tās jau atdusas zem lauriem.

—           Tavos dzejoļos viņas ir saglabājušās jaunas. Un tu esi palicis uzticīgs laulībai ar Mūzu.

—           Es esmu pārgājis no sonetiem pie nopietnākām lietām, kas vajadzīgas manai dzimtenei. Kopā ar mani līdz pat Mantujai sveikt tevi, lielo valdnieku, ir nākusi tava mūžīgā līgava — Roma.

Marķīza di Sorenjas skatiens neatlaidās no dzejnieka lūpām.

Kalpi ielēja vīnu tostam.

Petrarka bārstīja citātus:

—           Jau Vergilijs teica: «Beidzot tu esi atnācis, un cieņa, kuru baudīja jau tavs tēvs, tev palīdzējusi pārvarēt ceļa grūtības…»

Kārlis necentās slēpt smaidu. — Bet Vergilijs man neder. Mani šurp atsūtījusi mana zeme.

—           Lai kur tu arī būtu dzimis, Itālija ir tava māte. Nav nozīmes tam, kur mēs esam dzimuši, bet gan — kādam mērķim. Un kopš tā brīža, kad tevi ievēlēja par Romas karali, tava zeme vairs nav tava dzimtene.

Čehu panos dzejnieka pacilātie vārdi izraisīja divējādu attieksmi: vieni piekrita teiktajam, citi lūkojās neuzticīgi. Petrarka to pamanīja un dedzīgi piebilda:

—    Scīpions _vairāk par visu mīlēja savu dzimteni tad, kad devās uz Āfriku karagājienā pret Kartāgu.

—    Nesalīdzināsim lietas, kuras nesader kopā, — Kārlis tomēr palika uzticīgs savai precīzajai domāšanai. Viņa seja bija laipna, bet vārdi jau lietišķi vēsi: — Atceries Kolas di Rienco likteni. Tu salīdzināji viņu ar Kamillu un Brutu. Tu rakstīji par viņu odas.

—    Viņš nodeva Itāliju. Bet, ja Itālija nebūtu norobežota ar kalniem un jūru, tā pati dotos pie tevis. Ja tu beidzot esi atnācis pie tās, tad nedrīksti to pamest vientuļu. Itālija ir pazinusi lielus karavadoņus, tā ir pēc viņiem izslāpusi.

—    Bet tajā laikā, par kuru tu runā, valsts necieta no tāda jucekļa kā tagad. Romas valsts bija bagāta, zeme brīva…

Petrarka, kuru bija aizgrābušas daudzus gadus lolotas idejas, pacēla kausu un teica, it kā vērsdamies pie liela pūļa:

—    Tāpēc es uzsaucu tostu par tās atjaunošanu. Kas padarīja Romas valsti bagātu? Tās pilsoņu talants, cieņa pret taisnīgumu, disciplīnu! Tu to visu atdosi Romai atpakaļ! Es dzeru par taviem panākumiem, ķeizar!

Daudzi paklausīja viņa dedzīgajai balsij un pielika kausus pie lūpām.

—    Augsts mērķis,. kas ir upuru vērts, — pans Jošts piemetināja.

—    Mūsu laikos pilsoņiem vairs nepiemīt kādreizējie tikumi, — Bušeks iebilda un nedzēra.

Petrarka atkal griezās tieši pie Kārļa:

—    Tev, valdniek, piedāvā līdzenu ceļu. Padzen no tā izvirtību un muļķību — dodies uz priekšu! Sis ceļš ved uz varu.

—    M.ini muižnieki varētu tev apliecināt, — Kārlis klusi un mierīgi atbildēja, — ka es nekad neesmu tiecies pēc varas vienīgi godkāres dēļ. Valdīt — tas, manuprāt, nozīmē — kalpot.^

—     Kalpot? dzejnieks gandrīz vai apvainojās. — Tu esi karalis un būsi ķeizars!

—     Bet es esmu nabags. Un Eiropā man nav daudz piekritēju.

—    Tos Iii iegūsi karā, — Petrarka bez domāšanas atteica.

Kārlim šķita nevietā atbildēt visas svītas priekšā. Viņš pabeidza sagaidīšanas ceremoniju, un norīkoja, lai dzejniekam ierāda mītni un dod iespēju atpūsties.

* * *

Kad viņi pēc vakariņām izgāja kopā pastaigāties aukstajā naktī, apbruņotu karavīru pulciņa no attālienes pavadīti, Petrarka runāja tiem pašiem vārdiem, bet Kārlis bija vēl klusāks un atklātāks:

—    Es pastāstīšu tev, Frančesko, kaut ko tādu, par ko neatzītos pat savējiem… Dažreiz es esmu ļoti noguris no darbiem, cilvēkiem un arī pats no sevis…

Viņš atgādināja Augusta vārdus, ka valdīt dažreiz ir nejēdzīgi.

—    To teica bezkaunīgais un mežonīgais Tibērijs, — Petrarka izlaboja viņu. — Viņš gāja pa asiņu apšļāktiem dubļiem.

—    Es tev rakstīju arī, ka aizstāvu labu ārstu ieteikumu, kas māca, ka dzelzs ir pašas pēdējās zāles pret ieilgušām kaitēm.

—    Lai nu tā būtu! — Petrarka apstājās. — Bet kāpēc

vēl nekas nav mēģināts? Ko tu gribi sagaidīt? Ka Po upe apgriezīsies un sāks tecēt atpakaļ? Vai tevī, karali, vispār vairs ir uguns? Ja tā nodzisusi, tad mēs veltīgi pūšam pelnos, — viņš teica, nespēdams noslēpt saīgumu.

Lāpas gaismā Petrarka parādīja Kārlim sauju romiešu monētu un iebēra tās viņam plaukstā:

—    Vai tu redzi ķeizaru attēlus? Vai tu zini viņu vārdus un ko viņi paveikuši? Tev jāiet viņu pēdās. Jo augstāki ir mūsu tituli, jo mazāk mums ir iespēju rīkoties pēc savas gribas… Slavu var paildzināt vienīgi ar rīcību. Tev jādodas triecienā!

—    Bet Itālija mums uzglūn briesmu pilna, — Kārlis atklāti iebilda.

—    Es vēl neesmu redzējis lauvu, kurš būtu noķerts ar zirnekļa tīklu.

Petrarka atskatījās, sameklēja aizmugurē ejošo vīru vidū marķīzu di Sorenju un pasauca viņu, lai nāk par karaļa solījuma liecinieku.

—    Kad tu ieradīsies Romā, augstība?

—    Tas atkarīgs no tā, kad uz šejieni atbrauks karaliene un visa mana svīta. Es ceru, ka tas varētu būt pēc lieldienām,

—    Cik jātnieku un kājnieku tev būs?

—    Aptuveni divi tūkstoši.

—           Ar to pietiks, — dzejnieks piekrita. Viņš aicināja marķīzu: — Izstāsti viņa augstībai par savu plānu.

—           Kronēšanas dienā Kapitolijā ierindā nostāsies ko- horta, kuras komandieris ir uzticīgs mūsu idejai, — tas ir mans brālēns Orlando. Otra kohorta gaidīs pie Eņģeļu cietokšņa.

—    Ko jūs gribat darīt ar šīm divām kohortām?

—           Tiklīdz mēs uzsauksim savu devīzi, mums pievienosies puse Romas.

—    Un tā otra puse?

—           Pievienosies — vai arī… — marķīzs izteiksmīgi sacīja.

—    Vai lieta varētu nonākt līdz asinsizliešanai?

—            Bet ķeizar! — Petrarka viņu gandrīz vai apsauca. — Kas dodas jūrā, tam jārēķinās ar vētru.

—           Cēzars pavēlēja likvidēt vienu no saviem dārgajiem leģioniem, ar to izdarot pakalpojumu vispārējam labumam, — Sorenja atgādināja.

Kārlis apliecināja, ka to saprot.

—           Kungi, taču še ir kāds nopietns jautājums: es jau pāvestam Klemensam solīju un tagadējam pāvestam solījumu atkārtoju, ka kronēšanas laikā uzturēšos Romā vienu vienīgu dienu. Solīju, ka atstāšu pilsētu pirms saulrieta.

—           Nekaunība! — marķīzs eksplodēja. — Aizslēgt ķeizaram viņa mājas durvis!

—           Tas ir uzspiests solījums, — dzejnieks sprieda. Viņš uzstājīgi teica:

—           Augstība, iespējai īstenot žēlsirdības un taisnīguma varu jo plašākā novadā vajadzētu tevi vilināt.

—• Es, augstība, pastāvīgi būšu tavā tuvumā, — Sorenja solīja. — Mani iecēla par adjutantu kardinālam, kuram kā pāvesta aizstājējam būs tevi jākronē.

—           Man jābrauc projām, — Petrarka teica, — un līdz kronēšanas brīdim tu mani neredzēsi. Bet atceries, augstība, — jo vairāk es klusēju, jo vairāk es saucu tevi; dienām un naktīm aizlūdzu par tevi… Kā noguris mīlētājs, kam sirdī vairs skan vienīgi mīļotās vārds.

Kārlim patika dzejnieka salīdzinājumi.

—           Paldies tev, Frančesko, par visiem skaistajiem vārdiem.

—           Mēs, kungs, gaidīsim vienu vienīgu tavu vārdu, — Sorenja kareivīgi sacīja. — Tavu pavēli: «Sāciet!»

Pēc dažām dienām Petrarka aizbrauca no Mantujas, bet viņa atvestās domas palika. Kad Kārlis likās gulēt, miegs no viņa vairījās — mieru nedeva uzmācīgas domas.

Vai viss sapnis par kronēšanu nav neprātīga fantāzija? Vai tas nav kaut kas tāds, kas vairāk iederētos pagājušajā gadsimtā? Melnā mēra ciešanas ir pārvērtušas visu cilvēci. Ļaudis ir patiesāki, vienkāršāki visur, arī reliģijā, vairāk domā par šo pasauli nekā par aizkapa dzīvi.

Dienās, kad Kārlis gaidīja čehu svītu un vēstījumu no Aviņonas, viņš jādelēja pa novadiem, kurus pazina no jaunības laikiem. Terencā Kārlis nopirka māju, kurā viņam jaunekļa gados bija rādījies bailes iedvesošais sapnis, un ierīkoja tajā kapelu. Iebrauca apskatīt savu cietoksni Montekarlo pie Lūkas. Viņam vairākkārt draudēja sadursme ar Itālijas pilsētu karaspēka daļām, bet Kārlis no tām vienmēr izvairījās. Viņš zināja, ka viss šis gājiens ir nervu spēle. Zināja, ka katru dienu būs pakļauts kārdinājumam, taču, ja savaldīsies un noturēsies uz ceļa, kuru izvēlējies, tad Romā sagaidīs savas dzīves visizcilākos mirkļus.

«MIERA VALDNIEKS»

1355. gada 18. janvāri Kārlis kopā ar saviem trīssimt bruņiniekiem nonāca līdz Pizai, ar ko viņam bija sevišķa saikne: te bija apglabāts viņa vectēvs Heinrihs VII, kuru Kārlis dzīvu nebija redzējis, bet kurš daudzējādā ziņā bija ietekmējis Kārļa ceļu. Viņš apmeklēja marmora sarkofāgā ievietoto vectēva zārku, lai pastāstītu viņam, ka četrdesmit četrus gadus pēc viņa Milānā saņēmis Lom- bardijas kroni. Kad uz šejieni savā laikā gribēja atkļūt Kārļa tēvs, viņam bija vajadzējis pārģērbtam iet pa nemierīgajām ielām. Pēcāk Kārlis iegāja baptistērijā, lai palūkotos uz nesen pabeigto Frančesko Traīni fresku «Nāves triumfs»; cita freska atgādināja par mēra epidēmiju: trīs jātnieki stāvēja pie triju mirušo zārkiem. «Mēs esam tie, kas jūs bijāt. Jūs būsit tie, kas mēs esam.» Līdzīga aina Kārlim bija pazīstama jau no savas nelaimīgās māsas Jitkas — Gūtas garīgo dziesmu grāmatas. Vieni vienīgi atgādinājumi par slavas niecību un dzīves īsumu.

Beidzot viņš sagaidīja procesiju no Čehijas, kas atveda viņam jaunavīgo sievu; Annu pavadīja arhibīskaps, bīskaps Jans Očko, kanclers Stršedas Jans, Alcvilejas patriarhs Nikolajs, citi bīskapi un vācu muižnieki, pilsētu burggrāfi, kambarkungi, ierēdņi un galminieki. Ikviens gribēja būt klāt ceremonijā, kādas patiešām nenotika bieži. Procesijai pievienojās arī daudz itāliešu, svīta pārvērtās karaspēkā, un pirms ienākšanas Pizā pie pilsētas vārtiem nakšņoja jau ap pieci tūkstoši cilvēku. Svinīgais rekviēms, kuru Kārlis lika noturēt 16. martā par godu vectēvam, pulcēja muižniecības un garīdzniecības slāņus; patētisku sprediķi nolasīja dominikāņu virsmestrs Simons de Langrs, uzticams Kārla draugs. Tā bija iespaidīga goda parādīšana ķeizaram, kas bija miris, baznīcas nelabvēlības pavadīts, bet Kārlis jau zināja, ko var atļauties.

22. martā armija devās uz dienvidiem. Baltās un sarkanās rozes kopā ar pārējiem ģerboņiem plīvoja karogos virs komandieru galvām. Čehija devās uz Romu.

Sjēnā pie Kārļa ieradās kardināls de Kolombjē, kuram pāvests ar savu svētību bija uzticējis Kārļa kronēšanu. De Kolombjē pavadīja kardināls Albernozs, karotājs, kas jau vairākus gadus turēja sasprindzinājumā pāvesta ienaidniekus.

—    Vai tu, augstība, nevarētu viņu atbalstīt? — de Kolombjē jau pirmajā audiencē jautāja Kārlim.

—    Man negribētos, lai kopā ar mani nāktu varmācība. Es taču apsolīju kūrijai, ka neizšķiršu šeit nekādus strīdus un ķildas.

—    Bet pavestu strīdu? — kardināls brīnījās. — Tu, Romas impērijas valdnieks?

—    Es apzinos to, ka Romas impērija ir leģenda, — Kārlis atbildēja.

Vikā Kai lini pavisam noteikti vajadzēja atkārtot zvērestu, ka viņš nepiesavināsies nekādu teritoriju, sniegs pāvestam visu iespējamo palīdzību un neuzkavēsies Romā ilgāk par vienu dienu.

Pēc tam cildenā procesija jau devās Romas virzienā. Vecākie laikabiedri atminējās, ka 1312. gadā uz Romu tā bija virzījies Heinrihs VII, bet 1328. gadā — laupītkārais

Bavārijas Ludvigs. Kārļa gājiens bija pavisam miermīlīgs, un Toskānas pilsētiņu iedzīvotāji pulcējās pavasara zaļuma iekrāsotajās birzīs, lai viņu ieraudzītu vismaz no tālienes. Čehu panu cieņa pret savu karali pieauga. Pirmo reizi čeham vajadzēja kļūt par kristīgās pasaules valdnieku — un šā mērķa sasniegšanai Kārlim nevajadzēja šķindināt ieročus, draudēt, apcietināt cilvēkus un pildīt cietumus. Šķita, ka visu pasauli pārņem mīlestības pilnā cieņa pret vīru, kuru izvēlējušās pašas miermīlīgās debesis.

Mario kalnā, netālu no Romas mūriem, viss šis ļaužu pulks izveidoja nometni. Romieši bariem nāca uz šejieni. Viņi ar cieņu vēroja lielo telti centrā, uz kuru viņiem norādīja sargi un kuras virsotnē plivinājās karogs ar sudrabotu lauvu uz sarkana pamata.

«Tātad tur uz iebraukšanu Romā un uz svinīgo kronēšanu pošas tas, kurā noslēpumainās ceremonijas laikā iemiesosies dieva diženums,» ļaudis runāja, līdz vēlai naktij kavēdamies pie nometnes robežām.

Pat sardze nezināja, ka telts ir tukša.

—    Tas bija slavenais Romas Forums, — pelēkos, garos apmetņos tērptu ceļinieku pulciņam rādīja dominikānis, kas viņus pavadīja. — Šeit tika lemta Romas vēsture.

Viņš sauca vārdos atsevišķus pieminekļus, kuri rēgojās no krūmiem un nātrēm apaugušām drumstalu kaudzēm, — tempļu, kolonāžu un skulptūru drupas.

—    Tur stāvēja ķeizarienes Faustīnas templis, — mūks pamāja zemu mūru virzienā.

—     «Tūkstoškārt labprātāk es dzīvotu ar viņu tuksnesī nekā ar citu sievieti visskaistākajā pilī,» — Kārlim atausa atmiņā kādreiz lasītais. Viņš atgādināja to Bušekam.

—    To pierakstījis Marks Aurēlijs. Tam jābūt brīnišķīgi — pakļauties tik spēcīgām jūtām.

—    Tu, augstība, pārāk mīli sievietes, lai to spētu, — Bušeks atklāti sacīja.

—    Varbūt. Es stiepšu viņām pretim rokas, arī būdams ar vienu kāju kapā. Bet mūsu pasaule diemžēl par daudz ir vīriešu pasaule.

Ceļinieki apsēdās uz akmeņiem. Viņi bija noguruši. Trešo dienu turpinājās viņu ceļojums pa Romas vēsturiskajām vietām, kuras Kārlis negribēja palaist garām neredzētas, un tāpēc viņš devās tās apskatīt pārģērbies. Kopā ar dažiem ļaudīm no savas svītas viņš pārnakšņoja sabiedriskajā naktspatversmē; tur viņš satika vienkāršus čehu svētceļniekus, kuri vēlējās redzēt savu karali viņa vislielākās slavas dienā. Viņi izbaudīja uz savas ādas Romas zagļu veiklību un kāvās ar dzērājiem. Uz katra soļa viņi varēja pārliecināties, kā paātrinājies Mūžīgās pilsētas pulss, gaidot tik ārkārtējas svinības.

Viņi apmeklēja visievērojamākos pīšļus. Redzēja arī svētā Jāņa galvu Sansilvestrā un svētās Veronikas plīvuru, kuru tautai rādīja tikai pusnaktī pirms vislielākajiem svētkiem.

—     Es teiktu, ka mēs Prāgā vairāk cienām pagātni, — sprieda Kārlis pie putekļiem klātajiem pieminekļiem. — Es atminos Petrarkas vārdus par lupatās tērpto večiņu ar sirmajiem matiem… Bet nedomāju, ka viņa gaidītu mani.

—    Es savukārt iedomājos, — Bušeks teica, — ka kopā ar mums nāk tavi Čehijas troņa priekšteči. Ko gan viņi tev teiktu?

—     Es arī viņitā atcerējos. Bet es nedzirdu viņu balsis. Viņi klusē. It kā likdami manīt, ka viss ir atkarīgs no manis. Un es? Vai Itālija ir sātans, kas ved mani uz pekli? Jeb vai es esmu tās labais eņģelis, kas palīdzēs tai celties?

Koldices Tēma runāja maz un vienmēr pēc pamatīgas apdomāšanās:

—    Skaidrs ir viens — ja tas nenotiks parīt, tas vairs nenotiks nekad.

Viņam bija zināms, ko pieprasīja marķīzs di Sorenja un viņa ļaudis.

—    Tieši šeit, — Kārlis domāja, — pie Romas slavas kapa, mani pārņem pārliecība, ka cilvēki ir dabas radīti c-ils cituin.., nevis cits pret citu, cits cita iznīdēšanas dēļ,..

—    Bet mēdz arī sacīt un ne velti: «Laime smaida drosmīgajiem.»

—    Noteikti. Bet kas tas lr — laime? Vai tas vienkārši nenozīmē saprātu, kas ved mūs uz labu? Katrā no mums ir ieguldīti veseli gadsimti. Vajadzīgs saprast balsi, kas mūs uzrunā. Bet to ir grūti sadzirdēt!

—    Mes ticam tev, kungs, — Bušeks sacīja.

—    Un vēl vienu domu es nēsāju līdzi ari pa šīm Romas drupām.., Vajag pabeigt, uzcelt to, ko esmu iesācis. Nepabeigtu darbu pārklās nemirstīgi putekļi.

Atgriežoties gar Kolizeja drupām, čehi piedzīvoja savādu atgadījumu. Vairāki itāliešu pilsoņi vajāja izspūrušu puisi.

—           Rokā viņš man ir, čūska tāds! — viens no viņiem sauca. — Ko tad tu tur muldēji? Ka mēs neprotot nodibināt kārtību?

—    Un vai tad mākam? — noķertais spurojās pretim.

—   Citam jānāk mums to nodibināt.

—           Vai vajadzēs viņam pārsist to pauri, lai tur iespīdētu skaidrība? — no tumsas atskanēja balsis.

—    Es esmu romietis tāpat kā jūs!

—           Tevi vajadzētu vārnām izsviest. Tu turies kopā ar svešiniekiem.

—           Iedod viņam nolaizīt dzelzīti, būs viens nodevējs mazāk!

Aizturētais sāka saukt pēc palīdzības. Bušeks un Tēma skrēja uz sadursmes vietu.

—           Lasieties! — Koldices pans dusmīgi uzbjāva un no sutanas apakšas vilka laukā dunci. — Laidiet viņu vaļā!

—    Re, kas šim par aizstāvi uzradies! — itālietis sirdījās.

—    No kurienes tu esi atklīdis, ka te tā saimnieko?

—           Tev nu es neiešu grēkus sūdzēt! — Tēma pavicināja dunci.

Itālieši metās bēgt, kliegdami:

—           Gan jau mēs jums kādreiz tiksim uz pēdām! Roma nokratīs jūs kā blaktis!

—           Pazūdi, lai atkal nenokļūsti viņu rokās, — Bušeks deva padomu tam, kuru bija gribējuši sodīt.

—           Kas tev prasa padomu, svešiniek? — itālietis vaicāja, pārsteigdams viņu.

—           Nu tad lai tev arī sadod pa purnu! — Bušeks viņu nikni atgrūda.

—           Tā tikai man vēl trūka, — itālietis burkšķēja. — Tagad visa Roma zinās, ka esmu jūsu pusē. Kaut velns jūs parautu un pavisam ātri!

Kad viņš gāja projām, viņa seja bija niknuma pārņemta.

—    Tu izglāb viņam dzīvību, — Bušeks grozīja galvu,

—   un viņš tev par to iekož.

—    No viņiem labāk tālāk, — Tēma pielika punktu.

—   Ejam?

•— Pagaidiet, — Kārlis viņus aizturēja, domās kavēdamies pie notikušā, kas arī viņam noderēja par pamācību. — Vēl brīdi zem Romas zvaigznēm!

—           Līdz tām ir tikpat tālu no Romas kā no Prāgas, — Bušeks sprieda un iegrima atmiņās: — Ko gan pašlaik dara mājās? Puse laužu lūdz dievu par tevi, augstība, un otra puse iedzer uz tavu slavu.

—           Ja kāds tagad iebruktu Čehijā, tam darbs nebūtu grūts, — Kārlis iedomājās.

—           Visi Eiropas noziedznieki šodien ir Romā, — Bušeks iesmējās.

Vēl brīdi viņi pasēdēja uz sabrukušo celtņu akmeņiem un tad devās ceļā uz Vatikānu, kur Kārlis gribēja paziņot par savu ierašanos.

Viņi joprojām satika cejiniekus, kas, noguruši no klī- šanas pa pilsētu, meklēja naktspatversmi vai vismaz vietu, kur varētu atpūsties zem klajas debess.

Kāds vīrs, ģērbies tāpat kā viņi, apstājās pie Kārja un viņa pavadoņiem:

—    Vai manas ausis mani neviļ? Jūs arī esat čehi?

—           Šogad mūsu še ir vairāk nekā citgad uz lieldienām, vai ne? — Bušeks piekrita.

—           Vai tā kronēšana būs? — Viņiem apkārt sadrūzmējās vairāki ceļinieki. — Karaļa šeit vēl neesot! Un pāvesta arī nav! Mēs gribam redzēt šo godību. Čehs par ķeizaru — kur tas dzirdēts! Pie baznīcas ņu gan mūs nospiedīs, — tā viņi cits caur citu runāja, būdami priecīgi, ka satikuši tautiešus.

—          Kāpēc tu neatnāci paskatīties uz karali Prāgā? — Kār- lis-ievaicājās.

—           Kur tad tam lai atrod laiku? Bet tagad jau viņš Prāgā vairs nebūšot.

—           Kāpēc gan lai nebūtu? Tādēļ taču viņš neatteiksies no Čehijas karaļa kroņa.

—    Vai Iii viņu pazīsti? — ceļinieks jautāja.

—           Ka pats sevi, — Kārlis teica un pasmaidīja. — Patiesību : ikot, ne jau nu gluži tik labi, — viņš piebilda.

—           Red/.Ļ nu, — ceļinieks pamācoši sacīja, — karalis nosēdis i es tronī Romā, un pie mums atkal ies kā karaļa Johana laikos.

—           Nemuldi tik daudz un nāc, — pirmais satvēra viņu aiz elkoņa. — Lai mēs rīt varam piecelties uz dievkalpojumu. Man kājas vienās tulznās.

Abi pazuda tumsā.

—           Mani pārsteidza tas, cik daudz ļaužu šeit saradies, — Kāili:; Irica, lūkodamies viņiem pakaļ, — un cik ļoti viņus satrauc gaidāmā kronēšana.

Karlšteina mūsdienās.

Karla universitātes 7.imogs ar sv. Vāclava un Kārļa attēlu.

Arhitekts Petrs Parlēržs.

Sv. Katrīnas kapela Karlšteinas pilī.

Teoiloriks. Sv. Elizabete. Ap 1365. g. Prāga, Nacionālā galeriju.

Kārļa IV — Romas un Čehijas karaļa — Zelta zīmogs, 1347.

Kārļa IV — Svētas Romas impērijas ķeizara — lielais zīmogs, 1355.

Teodoriks. Sv. Jeronīms. Prāga, Nacionālā galerija.

Teodoriks. Sv. Andrejs. Karlšteina, Sv. Krusta kapela.

Blanša Valua, Kārļa IV pirmā sieva.

Pfčlcas Anna, Kārļa IV otrā sieva.

Teodoriks. Jānis Kristītājs. Kurlšteina, Sv. Krusta kapela.

Teodoriks. Sv. Volfgangs. Karlšteina, Sv. Krusta kapela. (Teodorika svētbilžu cikls Karlšteina - pasaulē lielākā neanonīma autora gotikas gleznojumu kopa.)

Kārlis IV.

Svīdpicas Anna, Kārla IV tiešā sieva.

Nezināms 14. gs. čehu meistars (Teodorika skola). Veltījums Prāgas arhibīskapam Janam Očko no Vlašimas. Gleznas augšdaļā: pa kreisi no madonnas — sv. Zigmunds (stāv), Kārlis IV, pa labi — Vāclavs IV un sv. Vāclavs; lejasdaļā (no kreisās): sv. Prokops, sv. Vojtehs, arhibīskaps Jans Očko, sv. Vits, sv. Ludmila. Pēc 1370. g. Prāga, Nacionālā galerija.

—           Viņi mīl tevi, — Bušeks tam atrada vienkāršu izskaidrojumu.

—     Mīlēt vai nemīlēt var arī no tālienes.

—    Sis dižais mirklis vairos viņu lepnumu.

—           Tas tā varētu būt, — Kārlis piekrita. — Cilvēki spēj panest lielas ciešanas skaidrības mirkļa, cerību, viņus pacilājoša brīža labad…

—           Tas nav tikai mirklis. Tas ir sākums — un viņi to nojauš…

Kārlis uzsita viņam uz pleca, lai apklust.

—           Lai nu tā būtu. Bet kā to paildzināt arī visai viņu dzīvei? Mums jādomā par to. So mirkli mēs nedrīkstam nogulēt. Un es — es jau no tā visa mācos.

—    Ko tu mācies?

—    To, ka nedrīkstu kļūt ķeizarisks.

Pa ceļam uz Vatikāna mūriem viņi satika lielu laužu baru, kas drūzmējās ap laukumiņu, kurā lāpu gaismā lēkāja un dziedāja daži komedianti. Skatītāji, lielākoties ceļinieki garos tērpos, priecājās par izrādi, kas izsmēja mācītājus. Komedianti nodurtām galvām gāja pa apli un kaut ko pārspīlēti apraudāja. .

Kāds komediants, ģērbies arlekīna tērpā, viņiem uzsauca:

—  Ei, jūs, mūki, klosterbrāļi, kas tad jums par mizeiēri? Kāpēc vaimanājāt sēri?

Viņa sutanās tērptie biedri, smieklīgi žestikulēdami, sūdzējās:

—  Nāk no augšas rīkojums: sievišķis nav domāts mumsl Tāpēc ari tagad vēkšam — nu mums jādzīvo bez ķēkšām.

Viens no viņiem skaji klaigāja:

—  Es to neņemu par pilnu, mī]uprāt ar skuķēm zvilnu. Zemniekiem — tiem art un sēt, mūkiem — meitas izmīlēt.

Ceļinieki priecājās par uzjautrinošo ainu.

—           Tas man atgādina Prāgu, — Bušeks klusi teica Kārlim, — var redzēt, uz ko cilvēki dusmojas gan ziemejos, gan dienvidos.

Divi mūki sastrīdējās par to, vai drīkst mīlēties ar mūķenēm.

•— Naktī mūķenes ja spaidi, tad tev jādzird raudas, vaidi; pārāk melnas ir šīs māsas, acs man kāro baltas krāsas.

Otrs pamācīja:

—       Mūķenei zem melnā valka ' miesa itin balta, smalka;

. kad nav citas — ņemsim to! Dievs jau tikai negrēko.

Nobeigumā visi kopā nostājās un nodziedāja:

—  Neesam nemaz tik dumi — gudri mūsu apsvērumi:*

ja mums ķešā skanēs zelts, tiks ik bruncis augšup celts.

Skatītāju bars atzinīgi iečalojās par šo pantu. Kam bija, tie laukumiņā iesvieda kādu grasi.

—    Nevarētu teikt, ka mūkus te sevišķi mīlētu, — Kol- dices pans sprieda. •— Vismaz tādus, par kādiem dzird šajā dziesmā.

—    Kas pie tā vainīgs? — Kārlis vaicāja. — Tas ir izsmiekls. Un pēc izsmiekla nāk naids.

1355. gada 5. aprīlī agri no rīta iedunējās visi Romas zvani. Pie vārtiem skanēja varenas fanfaras. Un bungu rīboņas un dūdinieku svilpoņas pavadītā Kārļa IV procesija ieplūda Mūžīgajā pilsētā. Čehu pani lepni vēroja skatītājus, kas bija sapulcējušies ielu malās.

Skatītāju vidū bija arī tādi, kas atminējās, ka iepriekšējo kronēšanu laikā plūdušas asinis. Taču šoreiz saskaņa valdīja pat gibelīnu un gvelfu starpā; daži no viņiem varbūt rēķinājās ar pretējās puses pakļaušanu un ar iespēju gūt laupījumu, bet karaļa cienīgums un pašapziņa bija iekarojuši visus.

Vatikāna laukumā gājiens apstājās; tie, kuriem tas bija lemts viņu nopelnu dēļ, stājās karaļa priekšā, un Kārlis lika viņiem uz pleca svētīto zobenu, ieceldams viņus bruņinieku kārtā. Tie vispirms bija itāliešu muižnieki — Ko- lonni, Orsīni, taču netrūka arī čehu un vācu dižciltīgo; svinīgā gaisotne piešķīra ceremonijai pacilātību.

Vecā Sv. Pētera katedrāle nespēja uzņemt visus, kuri gribēja redzēt kronēšanu; svētceļnieku tūkstoši palika aiz durvīm. Tie, kuri tika iekšā, spiedās pie altāriem, rāpās uz kolonnām un lielajiem svečturiem, lai ieraudzītu Ostijas kardinālu, kas vadīja svinīgo misi, un karali, kas viņu apkalpoja kā diakons.

Velvju plašumā vareni cēlās augšup svētceļnieku dziedātais «Te Deum» un «Kyiie eleison».

Tad beidzot kardināls de Kolombjē uzlika karalim Kārlim un pēc tam arī karalienei galvā mitru un uz tās novietoja kroņus.

5ajā brīdī Čehijas Kārlis kļuva par Romas ķeizaru, par «visas pasaules kungu».

Viņš pieņēma karaliskās regālijas un apjoza Kārļa Lielā zobenu.

Tas. bija līdz šim diženākais mirklis čehu vēsturē.

* * *

Pa Laterāna pili, kur vajadzēja notikt kronēšanas mielastam, nervozi staigāja marķīzs Raimondīno di Sorenja un gaidīja brāļadēlu Orlando, kam vajadzēja atnest svarīgu dokumentu ar ķeizara parakstu.

No tālienes atskanēja pēdējie zvanu sitieni un stabuļu spiegšana.

Pani, kuriem vajadzēja apkalpot Kārli mielasta laikā, jādelēja šurpu turpu, lai zirgus pieradinātu pie trokšņa.

Beidzot uz kāpnēm parādījās Orlando.

—    Vai ir? — Raimondīno metās pie viņa.

—           Nekā. — Orlando noplātīja rokas. — Es redzēju viņu tikai pa gabalu. Necaurejams mūris: kardināli, mūki, mūķenes. Čehi tur lidinās kā mušas. Mums vajadzēja šo pavēli dabūt pirms kronēšanas.

—    Aplamības! Tur jābūt ķeizara parakstam!

—    Viņi visi ir kā apžilbuši.

—- Viņi vismaz neredzēs zibeni. Tikai izdzirdēs, kad sāks ducināt pērkons.

—           Vai tu zini, ka mūsu kohortas sakāvušās ar čehu kareivjiem? Mūsējie domājuši, ka tie ir vācieši. Kā viņi soļos kopā, to velns vien zina.

—    Pūlis atkāpsies zobena priekšā, lai kas to nestu.

—   Vai tu pats nevari izdot apcietināšanas pavēles?

—     Vakar es biju sabiedrotais. Šodien esmu padotais. Bet mūsu nopelnus neaizmirsīs, nebaidies.

Abi bija uztraukušies. Turklāt abi turēja viens otru aizdomās par to, kādu labumu katrs cer saņemt un kādiem peisoniskiem ienaidniekiem atriebties.

—      Iesākumam jābūt kā viesulim, — marķīzs centās pārliecināt. — Un tad atnāks Sorenju dzimtas laiks. Bet viņam ir jāparaksta šī pavēle, kaut vai man vajadzētu vadīt viņa roku.

Kronēšanas procesija pārbrauca pār tiltu, aizvirzījās garām Eņģeļu cietoksnim, un pirmie jātnieki lēca nost no zirgiem Laterāna pils priekšā.

Čehu pani, kas jāja priekšgalā, pēc brīža iegāja pilī, visi vēl sajūsmināti, apreibuši, it kā tikko būtu izdzēruši pudeli kjanti.

—      Karalis Kārlis joprojām ir tāds pats kā agrāk, bet man ir sajūta, it kā šodien es redzētu viņu pirmo reizi, — Bušeks atzinās.

•— Es nekad neaizmirsīšu to mirkli, kad ķeizara kronis pieskārās viņa galvai, — Koldices pans teica.

—      Vai jūs ievērojāt, cik dziļas rievas ir viņa pierē? Kronis tās aizsedza īstajā reizē! — Pans Jošts atcerējās notikušo, — Vai tu tajā brīdī nejūties pacilāts? — Viņš jautāja Bušekam.

•— Es domāju par to, cik garš bija šis ceļš — no Kresi līdz Romai, — Bušeks atklāti atbildēja.

—      Ko nu vairs par Kresī! — Jošts pavīpsnāja. — Bez mums viņš līdz Romai neaizietu.

—      Žēl, ka viens Kārlis Lielais jau ir bijis, — Vilēms no Landšteinas iejaucās sarunā. — Es dotu šo vārdu viņam.

—      Uzmanīgi, — Jošts brīdināja, — šis ir tikai sākums. Nogaidīsim!

Pienāca Raimondīno di Sorenja un apsveica čehu panus.

—      Es dalos jūsu priekā ar jums, sinjori. Bet laiks negaida. Ir jāveic, zināmi pasākumi. Vai kādam no jums nav ķeizara izdota pilnvara?

—      Tikai pacietību, — Jošts saprata. — Mēs esam kopā ar jums.

—      Runa ir tikai par dažām pirmajām dienām, — Raimondīno viņam klusi teica. — Pēc tam mēs stāvēsim stingri uz kājām. Mūsu kohortu pavēlnieki jau nervozē.

—      Ķeizars zina vislabāk, kad ko darīt, — Vilēms atturīgi sacīja.

—           Bet Itālija necietīs šādu vienaldzību? — Orlando eksplodēja.

—    Turi muti! — Tēvocis sažņaudza viņa roku,

—    Dīdās kā pāvi, — viņa brāļadēls šņāca.

—           Dārgais Orlando, tagad vismaz pāris gadu Itālijā nebūs lielāka kunga par karavīru. Šodien mums ir vajadzīgs viņš. Rīt viņš lūgs mūs.

Skanēja ērģeļu mūzika.

Ienāca arhibīskaps de Kolombjē un kopā ar viņu čehu arhibīskaps. Viņi apstājās uz sliekšņa un abi pārmeta krustu. ,

—    Lai svētīts ir šīs dienas lielais brīdis!

—           Mēs ticam tam, ka neviens šo pagodinājumu nav pelnījis tik, cik mūsu karalis.

—           Tas vienlaikus uzliek saistības, — de Kolombjē atbildēja Arnoštam. — Kā uzticams dieva kalps viņš noteikti nepiemirsīs pazemīgi izturēties pret svēto tēvu. Un nevilcināsies vilkt laukā savu eņģeļa zobenu.

—           Mēs esam ieraduši saukt viņu par «miera valdnieku», — ar slēptu nepatiku atbildēja Arnošts,

—           Vēl te sprediķos, — murmināja Orlando, kurā kūsāja asinis. — Karavīri nav ēduši. Nekas tā negrauj disciplīnu kā bads un slāpes.

De Kolombjē pamanīja itāliešu muižniekus un pacēla roku.

—           Es svētu arī jūs, bruņdtie dēli. Sargājiet Romu, lai tā pēc iespējas ātrāk varētu sagaidīt svēto tēvu no Avi- ņonas gūsta.

—           Tā būs Romas vislaimīgākā diena! — Marķīzs liekulīgi paklanījās.

Tuvumā atskanēja fanfaras. Visu skati pagriezās uz kāpņu pusi.

Purpurkrāsā iztapsētajā Laterāņa pils zālē parādījās ķeizars Kārlis, vēl joprojām tērpies svinīgajā apmetnī, ar kronēšanas dārglietām rokās — tāds, kāds bija gājis procesijā caur Romu. Tūlīt aiz Kārļa ienāca viņa apburošā sieva.

—            Vivat imperatori — atskanēja saucieni. —• Lai dzīvo ķeizars! — čehi pārkliedza pārējos.

Kārlis pieliecās klāt Annai: — Vai esi apmierināta?

Anna centās līdzināties ķeizarienei, taču ar saviem sešpadsmit gadiem izskatījās me.itenīgi jauka un svaiga. Aiz uztraukuma un prieka nosarkušajos vaigos iegula bedrītes.

•— Es nespēju noticēt, ka tā esmu es, — viņa čukstēja, — Bērni būdami, mēs šad tad spēlējām karaļu kāzas. Iesākumā es biju Blanša, vēlāk. Pfalcas Anna. Bet iedomāties, ka es pati reiz būšu te… Vai tu atcerējies viņas?

—           Atcerējos, — Kārlis nopietni apstiprināja, un viņa laipnās acis neslēpa skumjas. —• Bet šodien man blakus esi tu, — viņš maigi teica.

—           Paldies tev, ķeizariskā augstība! — Viņa palocījās kā galminiece. — Mani mācīja būt karalienei, cerams, ka es to spēšu.

—          Augstāk kāpt es vairs nevaru. Ja nu vienīgi, kad reiz uzzināšu..,

Līdz šim Anna nebija kļuvusi par viņa sievu. Taču viņa zināja, ka tas drīz notiks, un nebaidījās. Anna mazliet draiski iesmējās:

—           Pie mums, Silēzijā, sievietēm ir tik daudz dēlu, ka tu katrā ciematā varētu savākt pulku. Tev būs dēls, es tev to apsolu.

Kārlim patika viņas atbilde.

—           Paldies, sievišķīgā augstība! — Viņš noskūpstīja Annai roku.

—    Lai dzīvo ķeizariene! — Bušeks sauca.

Pāvesta pils galminieki pa to laiku bija atnākuši ar spilventiņiem, lai ķeizaru laulātais pāris uz tiem noliktu dārglietas.

—           Pārģērbjoties neaizkavējies ilgi, —- Kārlis klusi teica Annai. — Mēs drīz brauksim projām.

•— Tu negribi palikt Romā? Tu paklausīsi pāvestam?

—           Šodien man tas ir sevišķi pa prātam, — viņš atbildēja.

Tiklīdz Kārlis palika viens, Bušeks atkal uzsauca slavinājumu, nokrita ceļos, un viņam sekoja daudzi muižnieki. Taču ķeizars deva zīmi, lai viņi pieceļas.

—            No šīs dienas nevienam čeham nav jāmetas ceļos ķeizara priekšā, — viņš sacīja ar sazvērniecisku smaidu.

Pardubices Arnošts panāca uz priekšu un paklanījās.

—    Tomēr, augstība, atļauj tev izrādīt sevišķu cieņu.

Taču Kārlis pavisam neoficiāli saņēma viņu aiz pleca

un vieglītēm piespieda pie krūtīm. Viņš no sirds teica:

—           Ne zelts, ne armija nav tāds varas balsts kā uzticama draudzība. Un tavus padomus, Arnošt, es dzirdu arī tad, kad mēs neesam kopā.

Arī kardināls de Kolombjē vēlreiz svētīja ķeizaru:

r— Lai dievs pavada tevi, kungs, pa spožuma ceļu!

Svētais tēvs garā ir kopā ar mums. Ar manu muti viņš tev atgādina tevis dotos solījumus.

—           Kad tu atgriezīsies pie pāvesta, paziņo viņam, ka es pats vedīšu augstības zirgu, kad viņš iebrauks Romā, — Kārlis teica.

Arī Raimondīno jau zaudēja pacietību. Viņš aši vērsās pie Vilēma no Landšteinas.

—           Vai tu, kungs, nevari izkārtot tā, lai ķeizars parakstītu šo pavēli? Būs labāk, ja tu to noliksi viņam priekšā.

Vilēms attina rulli un ieskatījās tajā.

—           Vārdi vien. Vai tie ir jūsu ļaudis? Vai viņus vajag par kaut ko iecelt, paaugstināt?…

—    Vai arī atcelt un pazemināt.

—    Ienaidnieki? — Vilēms saprata.

—           Ja gribam sekmīgi sākt, tad jāstāv uz tīra sliekšņa. Tikai tad Roma būs mūsu.

—           Arī ar šo dienu saistīts svarīgs solījums, — de Kolombjē vēlreiz uzrunāja ķeizaru. — Solījums, ka tu nepaliksi Mūžīgajā pilsētā ilgāk par vienu dienu.

To izdzirda marķīzs di Sorenja.

—           Atļauj, augstība… Kā pāvests var uzstādīt tik aizskarošu noteikumu? — viņš iesaucās.

—           So vienošanos nevar grozīt, — kardināls pārsteigts sacīja.

—    Viņš jau pats to grib, — Orlando iebilda.

—           Nu tad man jāprasa, lai tu, monsinjor, atpūstos pirms priekšā stāvošā ceļa. Uz ielas tik karsts, ka paelpot nevar. Orlando, pavadi eminenci uz sakristeju.

Divi bruņinieki pēc Orlando mājiena saķēra Kolombjē aiz pleciem.

—           Ko tas nozīmē? — kardināls bija pārsteigts. — Ķeizariskā augstība! — viņš sauca. — Tu nedrīksti to pieļaut! Jeb vai tas notiek pēc tavas pavēles?

Bruņinieki veda viņu projām.

—    Ko tas nozīmē, marķīz? — Kārlis vaicāja.

—           Viss ir sagatavots, augstība, — Sorenja nometās ceļos. — Mēs gaidām tavas pavēles.

Kārļa skatiens ātri pārslīdēja savu panu sejām.

—           Mēs esam tavs svētā Vāclava pulks, — Bušeks padevīgi sacīja.

—           Vai tu esi par kaut ko vienojies? — Kārlis, atbildei izvēlējies Vilēmu no Landšteinas, noprasīja.

—           Man jānodod tev parakstīšanai šis te saraksts. — Vilēms pasniedza rulli ķeizaram.

—    Paraksti, augstība! — Sorenja iesaucās.

Kārlis ieskatījās sarakstā. Vārdi, tikai vārdi.

—    Kas viņi ir?

—    Mūsu pretinieki. Tavi ienaidnieki.

—    Es viņus nepazīstu.

—    Itālijas ienaidnieki.

—    Vai lai noklaušinu viņus? Pieprasu viņu draudzību?

—    Viņus visus vajag novākt malā.

—           Bet, Raimondīno, es neesmu radis sodīt tik ātri. Es dažus no šiem vārdiem nevaru pat izlasīt…

Pēc viņa mājiena kalps tuvināja lāpu.

—           Tev tas nav jālasa, tikai jāparaksta, — Sorenja uzstāja, un Orlando viņam blakus vīstīja dūres.

—           Lorenco di Noni, — Kārlis lasīja. — Bjanka dei Pon- tīni… Arī sievietes?

—           Tas ir nepieciešami, augstība, — marķīzs atkārtoja. •— Citādi viņi visi nostāsies pret tevi. Es lūdzu tevi, kungs, rīkojies!

—           Vēl tuvāk, — Kārlis pavēlēja kalpam un tad veikli pielika rulli lāpai. Papīrs uzliesmoja.

—           Ak dievs! — Orlando iekliedzās un gribēja izraut papīru Kārlim no rokām. Bet Kārlis t© nosvieda zemē un samīdīja driskās.

—    Viņš ir Itālijas ienaidnieks! — Orlando iegārdzās.

Ķoldices pans nostājās pavisam tuvu un uzmanīja Orlando kustības.

Marķīzs di Sorenja stāvēja kā sastindzis, ar saliktām rokām.

—           Es neatbalstu tavus priekšlikumus, marķīz, — Kārlis stingri sacīja. — Mēs neesam sapratuši viens otru. Nekavējoties atbrīvo kardinālu! Un tevi es palūgšu aiziet no šejienes. Tu šodien nevari būt mans viesis.

Jau vakariņu laikā jaunais ķeizars lika izsūtīt dažas vēstules ar šīs ievērojamās dienas datumu; par nozīmīgāko viņš uzskatīja vēstuli Serbijas caram Dušanam Šte- pānam, ar ko Kārlis gribēja ieguldīt savu artavu slāvu sadarbībā, kas, pēc viņa ieskatiem, varēja kļūt par lielu Bpēku Eiropā.

Mielasta beigās pēdējo tostu laikā daži viesi tomēr vēl jutās nedroši; čehu pani zināja, cik bieži Kārlis var kaut ko pēkšņi nolemt.

Vilēms no Landšteinas jau vairakkart bija jautājis, kādi būs rīkojumi.

Kārlis ataicināja rakstvedi, bet tas tika darīts vienīgi tādēļ, lai kardinālam de Kolombjē ik gadu piešķirtu tūkstoš guldeņu no Florences pilsētas nodokļiem; ar to Kārlis vēlējās atlīdzināt kardinālam par izbailēm.

—      Taisnību sakot, es gaidīju, ka sāksies nemieri, — kardināls pateikdamies sacīja viņam. — Tā ir parasta parādība kronēšanas laikā.

—      Es redzu vilšanos gibelīnu acīs, — ķeizars teica. — Viņi dusmojas uz mani par to, ka esmu iecietīgs pret pāvesta piekritējiem. Taču es cenšos būt taisnprātīgs.

Pans Vilēms atkal ievaicājās:

—    Kādas būs tavas pavēles, kungs?

—    Sagatavot zirgus, — Kārlis sacīja vienkārši.

Viņš nolēma, ka pirms saules rieta atstās Romu un pārnakšņos Sv. Labrenča klosteri, kas atradās aiz pilsētas mūriem. Taču vēl pirms nakts iestāšanās ķeizars aizsūtīja lielu armijas daļu palīgā kardinālam Albernozam cīņā pret pāvesta kūrijas ienaidniekiem; Kārlis zināja, ka vismaz daļēji jāizpilda pienākums.

Kārlis nebija pavisam mierīgs. Aizritējušās dienas notikumi bija stipri satraukuši arī viņu. Taču viņš bija sagatavojies pretoties visam, arī savam vājumam.

* * *

Kārlis atvadījās no ķeizarienes un novēlēja viņai labunakti.

Viņš nezināja,' kad aizmigs un vai tas viņam vispār izdosies.

Marķīzs di Sorenja jau vēlā vakarā lūdza viņam audienci.

—      Augstība, es nāku atvainoties. Manus nodomus vadīja dzimtenes mīlestība. Un es domāju, ka rīkojos tavās interesēs.

—      Es protu cienīt uzticību, marķīz, — ķeizars teica un iedeva Sorenjam maisiņu ar naudu. — Lai tavas kohortas to nodzer uz ljeizarienes veselību.

—      Viņi labprātāk noliktu savas galvas par tevi! — marķīzs pacilātā tonī paziņoja.

—      Diži vārdi. Vai tu kādreiz esi jautājis to kritušajiem pēc kaujas? Es gan — man bija iespēja to izdarīt. Viņi nebija apmierināti. Viņi ienīda tos, kuri bija izdzīvojuši.

Ķeizars, Raimondīno, ķeizars nedrīkst kļūt par varas vai atriebības alku ieroci.

—           Es tam piekrītu. — Sorenja nolieca galvu. — Bet kāpēc tu, kungs, tik steidzīgi pamet Romu? Tas nav tevis cienīgi.

—           Man ir savi iemesli, kuru dēļ es vēlos pildīt šo solījumu. — Un Kārlis cieši paraudzījās viņam sejā.

—           Es esmu beidzis, — marķīzs atkal nolieca galvu. — Bet man līdzi ir atnācis kāds vīrs, kas labprāt teiktu tev pēdējo vārdu.

—    Petrarka? — Kārlis minēja.

Viņš deva zīmi. Kambarsulaiņi ielaida cilvēku, kas bija gaidījis priekštelpā.

—           Es jau domāju, ka mēs vēl satiksimies, Frančesko, — Kārlis sacīja, viņu sagaidīdams.

Petrarka bija noguris no dienā pārdzīvotajiem nepārtrauktajiem uztraukumiem. Ar acīm sazinājies ar marķīzu, viņš paaugstināja balsi, kā bija radis to darīt:

—           Tu bez kaujas esi guvis to, par ko tavam vectēvam un citiem vajadzēja dārgi samaksāt — ar asinīm.

—           Tu man to pārmet? Bez asinīm — tas tev neliekas pietiekami cēli?

—           Es pārmetu tev to, ka tu necienīgi pamet Itāliju, Romu, savu zizli un gribi steidzīgi atgriezties savā barbariskajā karalistē. Tu esi kļuvis par Romas impērijas valdnieku. Bet tu neilgojies ne pēc kā cita kā vienīgi pēc savas Čehijas.

Kārlis apmierināti pasmaidīja — Petrarka gribēja pārspīlēt, bet uzminēja patiesību.

—           Neviens taču nedzen tevi projām, — dzejnieks turpināja, — bet tu novērsies no savas izredzētās svētītajiem apskāvieniem, no Itālijas, it kā zem debesjuma pasaulē būtu vēl kaut kas skaistāks… Tu ņo tēva un vectēva neesi mantojis vīrišķību.

—    Vai tu uzskati solījumu laušanu par vīrišķību?

—           Tu aiznes ķeizara kroni, taču esi un paliec vienīgi Čehijas karalis. Un tev ir Kārļa Lielā zobens!

—    Bet tas ir karaļa, nevis bendes zobens, dzejniek!

Petrarka pienāca Kārlim tuvāk un uzstājīgi sacīja, pieklusinādams balsi.

—           Iedomājies, tL kalnos uz robežas tev ceļu aizšķērsotu tavi senči, ko viņi tev teiktu?

—           Viņi dotu man savu svētību, — Kārlis nopietni teica. <— Brīvība, Frančesko, ir rets auglis, un tas nenobriest vienā naktī. Negatavi augli nenāk par labu pat tiem, kuri tos savāc.

—    Kaut tās barbariskās Čehijas nemaz nebūtu! — Pet- rarka kaismīgi iesaucās.

—    Atbrauc pie mums uz šo barbarisko zemi, dzejniek. Mēs tevi labprāt uzņemsim. Mēs izrādīsim tev visdziļāko cieņu, un mūsu universitātē tu kopā ar mums klausīsies savas vārsmas.

—    Tu to saki kā Čehijas karalis! Bet ko saka.ķeizars? — Petrarka sāpīgi vaicāja.

Kārlis laipni pasmaidīja un sirsnīgi sacīja:

—    Ko Čehijas karalis nolēmis, to Romas ķeizars atcelt nevar.

Petrarka paklanījās, bezspēcīgi noplātīja rokas un tad strauji aizgāja, marķīza pavadīts.

* * *

Kārlis priecājās, kad atpakaļceļā vēlreiz tuvojās Pizas torņiem. Tur viņš jutās drošībā; Kārlis ticēja pilsētnieku uzticībai. Tāpat kā citās Itālijas pilsētās, arī šeit agrāk bija valdījis naids starp divām muižnieku dzimtām — Ras- panti un Bergolīni, un tas bija izlādējies asiņainās sadursmēs; Kārlis visādi centās panākt, lai abas puses salabtu un varenajā pilsētā atkal valdītu miers.

Viņš ieradās Pizā 6. maijā, taču jau ielās ievēroja, ka pilsētā atkal ielavījies satraukums. Spiegi un ziņu pienesēji atklāja viņam tā cēloni.

—    Raspanti trako tāpēc, ka tu vēli labu Florencei, mūsu ienaidniekiem. Tu gribot viņiem pārdot Luku, kas izsenis pieder Pizai.

—    Man nekad fiekas tāds nav prātā nācis, — Kārlis centās viņus pārliecināt.

Raspanti dzimtā tiešām notika rūgšana, un saspīlējums beidzās ar sadursmi, kas maksāja dzīvību vienam no dzimtas vadoņiem. Kārlis uzskatīja par nepieciešamu aplenkt Agostas cietoksni, taču tas palielināja pret viņu vērstās aizdomas, jo cietoksnis agrāk bija piederējis Lūkai.

No vairākām pusēm Kārli brīdināja, ka ienaidnieki var apdraudēt viņa dzīvību; viņš uzskatīja bailes par pārspīlētām un mēģināja tālāk darboties par vidutāju starp abām pusēm. Kārlis nenojauta, ka viņam aiz muguras abas dzimt is apvienojušās un šo apvienošanos vadījusi Gambakortu ģimene, kas pirmā Pizas apmeklējuma laikā bija Kārlim visuzticīgāko ģimeņu vidū.

20. maija naktī izcēlās ugunsgrēks namā, kur ķeizaru laulātais pāris nakšņoja. Kopā ar svītu viņi, vienos naktstērpos ģērbušies, tik tikko izglābās, aizbēgdami uz kaimiņu māju.

Daudzi no tiem, kuri palika viņiem uzticīgi, atnāca un izteica nožēlu, ka ķeizars nonācis nāves briesmās; nesa viņam dāvanas sadegušā īpašuma vietā. Taču citi izplatīja pilsētā bezjēdzīgas baumas, ka uguni licis pielaist ķeizars pats, lai iznīcinātu ieročus tuvējā pilsētas ieroču noliktavā. Patiešām nebija skaidrs, kas izraisījis ugunsgrēku un vai tas nav bijis kāds nodevējs no čehu svītas, kuram labi samaksāts.

Kaut arī notikumi Kārli satrieca, viņš vēl cerēja, ka izdosies apslāpēt ļaunprātību. Taču pilsēta pārvērtās verdošā katlā, zem kura kurējās naids. Pizas muižniecība negribēja palaist garām iespēju izcelties Itālijas vēsturē. Abas puses sakopoja savus piekritējus un ar naudu un musinošām runām mudināja uz sacelšanos. Ar saucieniem «Lai dzīvo tauta! Nāvi ķeizaram!» dumpinieki sagrāba visus vārtus un tiltus, aplenca Vlašimas Jana Očko māju, kur ķeizaru laulātais pāris bija patvēries.

Vācu nodaļas bija izmētātas pa pilsētu, čehu daļas atradās aiz upes. Kad tās gribēja nokļūt pilsētas centrā, vietējie algotņi pretojās. Čehi nojauta, kādas ārkārtīgas briesmas var radīt dumpis. Hradecas Jindržilis ar savu nodaļu pa tiltu izlauzās līdz katedrālei; viņa zaudējumi bija lieli, taču pretiniekam tie nebija mazāki. Tikai pēc vairāku stundu niknas kaujas ķeizara nodaļas sāka gūt virsroku.

Kārlis pavēlēja savas mītnes pagalmā apseglot zirgu, gribēdams izlauzties cauri aplenkumam, lai apvienotos ar Hradecas Jindržihu.

Bet, Kārlim par izbrīnu, ieradās Raspanti vecākie un piedāvāja viņam aizsardzību. Tas bija parastais itāliešu uzticības pavērsiens: kad viņu vadoņi manīja, ka kara laime nosliecas čehu pusē, viņi laikā notvēra pēdējo iespēju uzvarēt savus mūžīgos sāncenšus Bergolīni.

Tā cīņa risinājās līdz galam, un līdz ar tumsu Pizā atgriezās miers. Vienīgi Raspanti steidzās, lai laikus apcietinātu visus pretiniekus, kuri it kā bija izraisījuši sacelšanos.

Anna turējās varonīgi un ar cieņu. Viņa neapgrūtināja

Kārli ar savām bailēm un vaimanām, uzvedās kā karavīrs. Taču viņš vēlējās, lai Anna nokļūtu drošībā, un kopš ar uzticamiem pavadoņiem aizsūtīja viņu uz tuvējo Pjet- rosanto. Pats viņš vēl dažas dienas aizkavējās, jo bija nepieciešams no dumpja izdarīt secinājumus. Kārlis negribēja tiesāt pats; paklausot Raspanti padomam, viņš ataicināja tiesnešus no Areco.

Džakomo di Spunto, Areco augstākais tiesnesis, kopā ar saviem palīgiem noturēja sēdes visu dienu. Pievakarē viņš lika pieteikt ķeizaram vizīti.

—           Mēs godprātīgi izpētījām visu notikušo. Mēs meklējām cilvēkus, kuri aizdedzināja māju un izraisīja sacelšanos. Sis velnišķīgais nodoms ir nācis no Gambakortu ģimenes. Galvenie vaininieki ir brāļi Frančesko, Loto un Bartolomeo.

—    Vai jūs apsvērāt, kāpēc viņi tā rīkojušies?

Tiesnesis bija vecs, gudrs vīrs, kas ne tikai gribēja

pierādītajiem noziegumiem atrast atbilstošo likumu priekšrakstu, bet arī mācēja iedziļināties notiekošā būtībā.

—           Tie nav bijuši patrioti. Viņi tīkoja sagrābt varu un nevairījās no visļaunākajiem noziegumiem. Kuģotāji saskaitījuši ap simt piecdesmit upē iemestu līķu.

—    Tāds ir manu laužu skaits?

—           Jā, kungs. Tikpat daudz bija ari nogalināto Pizas pilsoņu. Tas ari izraisīja vislielāko tiesas bardzību pret vainīgajiem.

—    Vai jūs pabeidzāt lietas izskatīšanu?

—    Pabeidzām un ierosinājām piespriest sodu.

—    Un kādu sodu?

—    Nāvi no zobena.

Visā savas valdīšanas laikā Kārlis nekad nebija apstiprinājis tik bargu sodu.

—           Kā apsūdzētie aizstāvējās? — viņš vēlreiz centās satricināt tiesneša pārliecību.

—           Melīgi, kungs. Viņi uzvēla vainu citiem. Bet Visi liecinieki runāja līdzīgi.

Kārlis iegrima domās; viņš saprata, ka apsūdzētie bija darbojušies ļaunprātīgi, aizbildinādamies ar melīgiem izdomājumiem.

—           Mans vectēvs noteikti nedomātu ne mirkli. Bet man ir citāds raksturs. Gambakortiem taču ir nopelni mana ceļojuma organizēšanā.

—           Mēs, kungs, to apsvērām. Viņi rīkojušies, to pašu mantkārības motīvu vadīti.

—    Tātad mēs nevaram atrast nevienu vainu mīkstinošu apstākli?

Tiesnesis stingri paskatījās uz ķeizaru.

—    Ej, augstība, rīt uz bērēm un paskaties, kā sēro tie, kuri apglabās savus tēvus un dēlus. Un atceries savus tautiešus, kuri nesen nosvinējuši tavu kronēšanu un pēc tam priecājās par drīzo atgriešanos mājās. Tad tu aptversi vaininieku nežēlību un cietsirdību.

—    Ja tu, sinjor Spunto, būtu manā vietā, ko darītu tu?

—    Valdnieku pienākumi dažreiz ir skarbi un skumji, — sirmais tiesnesis sacīja. — Domā, kungs, par Pizas nākotni. Iespējams, ka šis sods pilsētu izārstēs.

—     Braukšu projām, — Kārlis teica. — Man nepatīk, ka jaunais ķeizars atstāj šeit aiz sevis asiņainas pēdas. Bet dievs zina, ka neviens vairāk par mani nebija pārsteigts par šīm intrigām.

—    Šie cilvēki gribēja tev, kungs, atņemt dzīvību un nobeigt arī tavu apburošo sievu. Viņi būtu izdarījuši to bez sirdsapziņas pārmetumiem un vēlāk lepotos par to visas Itālijas priekšā.

—    Es par to nedomāju, — Kārlis skumji sacīja. — Es aizstāvu vienīgi likumību.

*  *

Divas dienas pirms sprieduma izpildīšanas Kārlis atstāja Pizu,

Turpmākajā ceļā viņu šad tad panāca dokumenti, kas liecināja, ka itāliešu hronisti nav pārstājuši pārmest viņam «bēgšanu». Hronistu aprakstos tika izsmieta Kārļa steidzīgā aizbraukšana un viņa kanclera centieni iegūt pēc iespējas vairāk naudas, piešķirot dažādas privilēģijas un atvieglojumus. Kārlis nekādi nevarēja aizstāvēties.

Dažas pilsētas — no Pizas saņemto baismīgo ziņu iespaidotas — viņam piedāvāja goda parādīšanu; taču Kārlis visus šādus piedāvājumus noraidīja un centās jo ātrāk šķērsot Apenīnu un Alpu nogāzes.

1355. gada 1. jūlijā Kārlis nonāca Rēgensburgā, no kurienes pagājušā gada rudenī bija devies ceļojumā uz Romu.

Un augusta vidū — pirmo' reizi kā ķeizars — atkal atgriezās Prāgā.

ZELTA BULLA

Līdz pat Berounai Kārlim pretim izbrauca mīlestības un prieka armija: garīdznieki, muižnieki, pilsētnieki, padotie. Katra Čehijas iedzīvotāja sirdi sildīja tas, ka arī uz viņu krīt diženuma atspīdums. Čehijas karalis bija kļuvis par pasaules ķeizaru. Un visi saprata, ka tā nav tikai Vatikāna tukša ceremonija, bet viņa lielo garaspēju apstiprinājums. Arī pēdējais nabags bija pārliecināts, ka Čehijai šoreiz ir sevišķs karalis — labs un gudrs; tie, kuriem bija pazīstami politikas ceļi, piedevām zināja, cik daudz neatlaidības, viltības un pārējo apbrīnas vērto īpašību Kārlim bija vajadzējis, lai viņš varētu sniegties pēc visspožākās diadēmas.

Hronists Františeks bija noskaidrojis, ka līdz tam laikam kronēts ķeizars ir bijis Prāgā vienu vienīgu reizi — pirms divi simti piecdesmit gadiem: Heinrihs II, kad tas bija bēdzis no Bavārijas uz Saksiju. Taču Hradā ķeizars šoreiz mita pirmo reizi vēsturē.

—    Tā —- un ko tagad? •— skaistā Anna ziņkārīgi vaicāja, kad visaugstākie ierēdņi pēdējo reizi paklanījās un atstāja viņus vienatnē.

—     Man šis tituls bija vajadzīgs, dārgā, — Kārlis teica un apskāva viņu. —Tikai tagad man ir pietiekami daudz spēka, lai ieviestu kārtību pie mums un impērijā. Es negribu pieļaut jukas, patvaļu, varmācību, gribu, lai visas zemes varētu dzīvot mierīgi. Es liku svētā Vāclava dienā sasaukt Čehijas seimu un Mārtiņa dienā — reihstāgu.

Viņš kļāva Annu sev klāt. Romas brauciena laikā nebija iznācis veltīt daudz laika sievai; viņš centās, lai Anna neciestu no grūtībām, bet Kārlim visapkārt nepārtraukti bija kardināli, marķīzi, gvelfi un gibelīni un, ievērojot nepārtrauktu piesardzību, bija jāpiedalās ilgstošās sarunās.

—    Par ko tu domā? — Anna viņam ievaicājās.

—    Es atcerējos, cik valdzinoši skaista tu biji, kad mēs bēgām no Pizas ugunsgrēka.

Viņa nosarka, it kā seju būtu skārusi neseno notikumu karstā elpa. Toreiz viņa neapģērbta bija skrējusi pa trepēm — tādu kalpones bija izrāvušas viņu no gultas. Pirms Annu satina apmetņos, viņa bija satikusi savu vīru. Anna piespieda karsto seju Kārļa lūpām.

Agrāk Kārlim dažreiz bija šķitis, ka starp viņiem valda tēva un mātes attiecības-. Taču uztraucošie mēneši Itālijā viņus bija tuvinājuši. Kārlis juta, ka kļauj sev klāt jaunu sievieti, kas tiecas viņam pretim.

—    Nu tu esi liela ķeizariene, — viņš čukstēja Annai.

—    Arī tagad? — viņa nobijās. — Kad mūs neviens neredz?

* * *

Pēc atgriešanās ķeizaru visvairāk satrauca tas, ka dažos novados atkal bija izplatījusies laupīšana; it sevišķi 2am- pahas cietokšņa saimnieks — Svojnas Jans, kuru. ļaudis saukāja par «Dzelžaino», izmantoja Kārļa prombūtni un cerēja tapt bagāts, uzbrukdams tirgoņiem, bagātajiem zemniekiem un pilsētniekiem. Hradecas novada sūtņi stāstīja par izkautām ģimenēm, nodedzinātām mājām, par daudziem kristietim nepiederīgiem noziegumiem.

—    Tādu ļaunprātību es uzskatu par uzbrukumu sev, — Kārlis teica. — Tas, kurš pārvērš mūsu zemi par laupījumu, pelnījis visbargāko sodu.

Pats jādams nodaļas priekšgalā, Kārlis devās uzbrukumā «Dzelžainajam» un satrieca viņa rotu putekļos. Gūstā saņemtais vadonis nepakļāvās; viņš arī karaļa priekšā uzvedās augstprātīgi un nicīgi.

—    Kādreiz es tevi, Svojnas pan, iecēlu bruņinieka kārtā un uzkāru tev kaklā zelta ķēdi. Tu esi zemu vērtējis manu pateicību. Arī tagad man jābūt taisnīgam un jāpiešķir tas, kas tev pienākas, — kaņepāju cilpa.

Tikpat bargi viņš apgājās ar visiem nemiera cēlājiem uz ceļiem un ciematos. Un, kad septembrī Prāgā sāka iebraukt seima viesi, visās Čehijas kroņa zemēs pirmo reizi katrs varēja būt drošs, ka atbrauks neskarts.

Kārlis bija labā noskaņojumā un ticēja, ka čehu.muižniecība sapratīs visus viņa priekšlikumus. Viņš nekļūdījās attiecībā uz ciešu sakaru izveidošanu starp Morāviju, Si- lēziju un Čehijas karalisti. Kārlim nebija vīriešu kārtas pēcnācēju, tādēļ viņš lika apstiprināt lēmumu, ka pēkšņas nāves gadījumā pēc viņa tronī kāps Johana Heinriha dēli Jošts un Prokops, kuri šādi bija nosaukti par godu slāvu svētajiem.

Kārlis cerēja, ka beidzot tiks apstiprināts jaunais likumu krājums «Majestas Carolina», kuru viņš kopā ar saviem juristi in bija tik ilgi gatavojis. No iepriekšējām sarunām viņš zināja par čehu panu bažām, taču nosprieda, ka

viņiem vairs nav iemesla nostāties pret karaliskās varas nostiprināšanu, ko nodrošināja aizliegums atsavināt karaliskās saimniecības un ienākumus par sāls un vīna pārdošanu, soda naudu un muitas nodevas. Nākamais likums attiecās uz juridisko kārtību — no tās vajadzēja izslēgt novecojušos priekšrakstus par vainas atzīšanu, ja nopratināmais kļūdījās vai pārteicās zvēresta laikā. Taču muiž niecības pretestība turpinājās.

—    Tādam likumu krājumam vajadzētu būt pilnīgi precīzam, — pani bija iebilduši jau pirms seima sākšanās — Un saprotamam visiem padotajiem. Mēs zinām no vācu zemju pieredzes, kā tur doktori līdz bezgalībai novilcina strīdus, kā jauc pašmāju tiesībām klāt romiešu likumus, un otrādi… Tas pats sagaidītu arī mūs.

Viņu protesti gan bija izteikti mierīgākā veidā nekā agrāk, taču Kārlis labi juta viņu nodomu nepadoties; jo vairāk viņš centās muižniekus pierunāt, jo viņu pretestība auga augumā. Ja Kārlis būtu mantojis tēva raksturu, varbūt viņš sistu dūri galdā, taču Kārlis spēja paredzēt uz priekšu; ja viņš liktu nomanīt, ka uzskata arī muižniecību par saviem padotajiem, Rožmberki un pārējie vis nevilcinātos doties kaujā pret viņu.

—    Tu esi pirmais līdzīgo vidū! — Tā viņi vērtēja Kārli, un šajā čehiskajā lepnumā neko nemainīja pat ķeizara tituls.

Kad seims jau vairākas dienas bija spriedis, 6. oktobrī Kārlis pārsteidza visu sapulci, paziņodams, ka likumu krājuma rokraksts nelaimīgā kārtā sadedzis; tā kā likumu formulējumi līdz šim brīdim nebija apstiprināti, tad taisnību nolēma noteikt saskaņā ar līdz šim spēkā esošajiem priekšrakstiem.

Muižniecības nozīmīguma atzīšana dziļi ietekmēja čehu augstākos slāņus; viņi izvēlējās vismaz dažus jaunus principus un, ierakstīdami tos tiesu grāmatās, piešķīra tiem likuma spēku. Vienā virzienā viņi aizgāja vēl tālāk: Kārlis izteica priekšlikumu, ka karalis drīkst apžēlot notiesātu noziedznieku un atdot tam viņa īpašumus, taču muižnieki-nobalsoja par to, ka pat karalis nedrīkst attaisnot tādu, kurš pieķerts acīm redzamā laupīšanā.

* * *

1355. gada novembrī Nirnbergā sanāca viens no visnozīmīgākajiem reihstāgiem.

Te ķeizaram vajadzēja rīkoties pavisam citādi nekā Prāgā. Viņš iejutās daudzo garīgo un laicīgo firstu — to vidū bija ari visi kūrfirsti — domu gaitā: bez šaubām, viņi uzskatīja ķeizaru par kristietības galvu un, ja būtu vajadzīgs, arī par kristīgās armijas pavēlnieku, bet neviens no te sabraukušajiem nevēlējās, lai ķeizars patiešām valdītu pār viņiem. Tautas attālinājās cita no citas, pilsētas izveidoja pašas savu pasauli, dzima arvien redzamākas antipātijas pret baznīcas virsvaldību; taču visiem atvieglojumu radīja doma, ka šī saskaldītā pasaule kaut kādā veidā tomēr ir apvienota — ķeizara personā.

—    Kā ķeizars tu vari runāt ar viņiem citu valodu nekā agrāk, — Kārli centās pārliecināt bīskaps Jans Očko, kas viņu pavadīja.

Kārlis pretojās:

—    Lai es spētu izdarīt to, ko vēlos, man jānodrošina viņu labā griba. Viņi negrib uzklausīt pavēles. Viņi grib paši visu izšķirt.

Katru reizi, tiekoties ar muižniecības un pilsētu pārstāvjiem, Kārlis iztaujāja tos par viņu uzskatiem. Viņi bija iepriecināti; radās iespaids, ka ķeizars pieņem viņu uzskatus par saviem.

1356. gada 10. janvārī Kārlis lika izsludināt impērijas pamatlikumu, kas bija nosaukts par «Kārļa IV Zelta bullu».

It sevišķi viņš vēlējās noteikt stingrus priekšrakstus Romas karaļa vēlēšanām, lai šā iemesla dēļ impērijā nesāktos brāļu kari.

—    Karaliste, kas ir sadrumstalota un kur ļaudis ir noskaņoti cits pret citu, tukšojas, — viņš centās visus pārliecināt.

Septiņu kūrfirstu sistēma gan bija jau nostabilizējusies, bet kūrfirstu ģimenes bija izaugušas, sadalījušās vairākos atzarojumos, un katrs no tiem piesavinājies balsstiesības; saskaņā ar Kārļa lēmumu turpmāk balsot varēja vienīgi tas, kurš patiešām valdīja savā zemē, — līdz ar to tika izslēgtas tā sauktās «klejojošās balsis». Atsevišķo kūrfirstu tiesības bija strikti noteiktas: Maincas arhibīskaps sasauca sanāksmi un vāca balsis, savu liekot pēdējo, turpretim Trīres arhibīskaps balsoja pirmais; Reinas pfalc- grāfs bija goda ēdiennesējs un nesa Romas valsts ābolu; Saksijas hercogs nesa zobenu, Brandenburgas markgrāfs — zizli; Čehijas karalis gājienā soļoja pirmais aiz Romas karaļa, un viņam bija iedalīts goda sulaiņa amats. Karalis Pršemisls Otakars I šo titulu bija ieguvis jau 1114. gadā, bet čehu seims šo pienākumu, kas it kā šķita saistīts ar apkalpošanu, nekad nebija ņēmis vērā. Kārlis atgriezās pie vecā nolikuma: viņam no atmiņas nebija izgaisuši saindētie kausi, kas daudzviet bija tik iecienīti, un viņš jutās drošs, ka čehi viņam ielies tīru vīnu.

Tā kā kopš 1257. gada Romas karaļa vēlēšanas ne reizi nebija bijušas vienprātīgās, Kārlis noteica, ka pietiks, ja Romas karalis iegūs četras balsis; ja viņam ir nodrošinātas trīs, tad var balsot pats par sevi.

Turpmākajās «Zelta bullas» nodaļās Kārlis nepiemirsa noteikt priviliģētas tiesības Čehijas karalistei: pēc dzimtas izmiršanas valdnieku nevis ieceļ ķeizars, bet jānotiek brīvām vēlēšanām, kuru laikā jauno valdnieku ievēlētu Čehijas seims.

Pagaidām Nirnbergā tika pieņemtas divdesmit trīs «Bullas» nodaļas; atlikušo nodaļu apspriešanu atlika uz 1356. gada vasaru Mecā.

* *

Sekoja vairāki mēneši, kurus Kārlis varēja veltīt Čehijas uzplaukumam. Šādus retus starplaikus viņš uzņēma ar lielu prieku.

Vietējā vīnsaimniecība cīnījās ar neražas gadiem; Kārlis pavēlēja stingrāk vērsties pret kaitniekiem un ierobežoja citzemju vīnu ievešanu.

Kādās medībās Čehijas rietumdaļas mežos netālu no robežas viņš nejauši nonāca vietās, kur no zemes šļācās ārā karstie avoti; apkārtnes iedzīvotāji nāca uz šejieni dziedēt brūces. Kārlis šos ārstnieciskos avotus uzskatīja par bagātīgu zemes velti; viņš lika tur nekavējoties uzcelt pajumtes slimniekiem un pēc atgriešanās Prāgā aizsūtīja uz turieni ārstus, lai viņi pārbaudītu ūdeņu iedarbību.

Uz Prāgu pie viņa atbrauca Polijas Kazimirs, uz Bude- jovici — Albrehts Klibais; bija nepieciešams nostiprināt draudzīgās attiecības. Pateicībā par dzīvības glābšanu Pizā Kārlis nodibināja Sv. Katrīnas klosteri un tēlniekiem lika izkalt Katrīnas statuju Karlšteinai. Šo svēto viņš mīlēja sevišķi: sieviete, kas Aleksandrijā bija pievērsusi ticībai piecdesmit mācekļus un, sacirsta gabalos, patiesībā bija gājusi nāvē savas gudrības dēļ un pelnīti kļuva par filozofijas fakultāšu patroni. Ari gleznotājiem Kārlis atrada uzdevumu: vajadzēja izrotāt Emmausas klostera ejas un griestus ar Bībeles ainām, lai šī vieta kļūtu par krāšņu svētnīcu slāvisko dievkalpojumu noturēšanai. Ierīkoja speciālu vietu slāvu rokrakstu pārrakstītājiem, lai visi vecie rakstu pieminekļi tiktu saglabāti. Privilēģijas tika piešķirtas arī Stadices ciemam; tomēr tam tika uzdots pienākums piegādāt Hradam riekstus no vecā Pršemisliešu lazdāja.

Bija arī pienākumi, pie kuriem Kārlis ķērās nelabprāt. Vilēms no Landšteinas, kas kopā ar Kārli bija piedalījies daudzos karagājienos, pirms savas nāves 1356. gada aprīlī atdeva viņam ieķīlāto Hlubokas cietoksni; Rožmberki, kā vienmēr jūtelīgi, protestēja pret robežu sliktu pārmērīšanu, un, kad Kārlis nosūtīja uz dienvidiem karaspēka daļu, lai nodibinātu mieru, Jošts griezās pie impērijas kūrfistiem ar sūdzību: viņš apgalvoja, ka karalis iebrucis viņa teritorijā kā ienaidnieks. Šāda rīcība bija pretrunā kā ar zemes tiesībām, tā arī ar nesen pieņemtās «Zelta bullas» lēmumiem. Tāpat kā pirms pieciem gadiem, Kārlim nācās nosūtīt pret Rožmberkiem soda vienību. Johans Heinrihs ielenca Telču. Pēc Pardubices Arnošta lūguma Kārlis beidzot apžēlojās par Joštu, kad viņš atsauca sūdzību par robežām un īpašā paziņojumā atvainojās karalim. Kārlis ņēma vērā kaujinieciskā Hradecas Jindržiha nopelnus Pizā un viņam kā sodu uzlika izraidīšanu no valsts uz diviem gadiem.

Arnošts viņa žēlsirdību vērtēja atzinīgi:

—    Čehu muižnieki no laika gala jūtas kā vienīgie kungi savos īpašumos un tādēļ tavu soda vienību uzņēma kā kara pieteikumu. Viņu īpašumi — tā ir viņu pasaule.

—    Es saprotu, — Kārlis piekrita, — bet nevaru pieļaut, ka viņi samīda manu pasauli. Jo tā pieder visiem.

* * *

Frančesko Petrarka pieņēma Kārļa uzaicinājumu atbraukt uz Prāgu un 1356. gada vasarā kā Milānas Viskonti dzimtas sūtnis pieteica savu apmeklējumu. Viņam vajadzēja nokārtot vairākas lietas: vispirms novērst Kārļa interesi no Lombardijas līgas un tuvināt viņu Galeaco Viskonti. Taču Kārļa galmā Petrarka uzkavējās daudz ilgāk, nekā bija nepieciešams, jo «barbariskā» vide atstāja uz viņu ļoti lielu iespaidu; vīri, kurus Kārlis bija izvēlējies par Petrarkas padomniekiem un laika kavētājiem, bija dzejniekam ļoti tuvi pēc sava dzīvesveida, vaļaspriekiem un domāšanas. Petrarka sadraudzējās ar Pardubices Ar- noštu, kas tik labi pazina viņa dzimteni no studiju laikiem jaunībā. Stršedas Janu, kas jau agrāk bija sarakstījies ar Frančesko, dzejnieks nosauca par «karaļa galma lakstīgalu»; viņš redzēja, ar kādu centību strādā Jana rakstve- dības darbnīcā un ar kādu izdomu gleznotāji tur izglezno skaistas grāmatas. Petrarka vairākkārt izteicās, ka līdz šim nekur nav atradis tik patiesa humānisma caurstrāvotu vidi kā ķeizara Kārļa galmā un ka viņa galminieki ir tik izglītoti vīri ar tik izsmalcinātām manierēm, it kā būtu dzimuši Atēnās. Petrarka bija aizmirsis rūgtuma pilnos vārdus, ko bija metis Kārlim sejā pēc aiziešanas no Romas. Kaut arī Petrarka pavisam nezaudēja uz Kārli liktās cerības, tomēr tagad jau spēja saprast, kas piesaista Kārli mājām, un vairākkārt atzina, ka viņš ir «augstākās cilvēciskās cieņas vērts».

Petrarka jutās aizvainots par vienu:

—     Svinībās Pizā tu uzliki lauru vainagu galvā dzejniekam da Stradam. Es nu gan biju gaidījis, ka tu izvēlēsies' mani.

—    Es kļūdījos. Bet arī tu pats mazliet biji vainīgs, ka es tā izdarīju. Toreiz tu atteicies no saviem dzejoļiem, kurus visi pie mums tā ciena. Un vēl — tie bija Pizas svētki, un es neticēju, ka Milāna atlaidīs tevi uz godināšanu. Bet tā bija kļūda, un es to labprāt izlabotu. Es tevi, Frančesko, labprāt uzaicinātu uz savu galmu un Prāgas universitāti. Vai tu būtu ar mieru?

—    Es esmu iepriecināts, bet nevaru saraut saites ar saviem Milānas labdariem. Tā būtu nepateicība. Man jāatgriežas.

—    Tu atgrieztos kā grāfs. Es gribu pagodināt tevi.

Kārlis parādīja Petrarkam Karlšteinu un aizveda viņu

uz jau uzceltajām un topošajām baznīcām. Viņš iepazīstināja dzejnieku ar universitātes maģistriem. Abi kopā viņi klausījās jauko mūziku, kuru Prāgā izpildīja itāliešu manierē un kurā augstās balsis savijās ar zemajām tāpat kā akmens režģi katedrālē. Sevišķu izpratni dzejnieks izrādīja arī attiecībā uz jokdariem un ielu dziedātājiem — tie izsmēja pārspīlēti īsos un šauros apģērbus:

— Kas agrāk bija slēpjams, sedzams, jau šodien izlikts visiem redzams. Tik īsiņš tagad bruncis tapis, ka meitai nabu nosedz knapi.

Jo nekautrīgākas bija dziesmiņas, jo vairāk tās Frančesko atgādināja Itāliju; viņš lika tās pārtulkot un meklēja tām atbilstošo itāliešu variantu:

— Pusplikas ir meitām krūtis, gurni — apspīlēti; saprast zemtekstu nav grūti: «Atd'ošos tev lēti!»

•— Redzi, kungs, tu šeit esi savējo vidū, — Stršedas Jans priecājās par viņa interesi. — Mēs protam būt nopietni un jautri, dievbijīgi un arī mazliet grēcīgi, ja ir īstā reize. Un kaislīgi mīlam mākslu. Tu mūsu vidū justos kā mājās.

Arī Kārlis mēģināja viņu aizturēt, solīja Petrarkam izbraukumus uz Morāviju, bet beigu beigās bija spiests viņu atlaist.

Kad pēdējā dienā viņi kopā sēdēja terasē virs Vltavas un jaunie dziedātāji strinkšķināja psaltērija* stīgas, abiem bija brīdis pārdomām. Tīrskanīgās balsis cēlās augšup pret koku zariem, no tālienes atplūda pilsētas troksnis, saule laidās uz rietu. Tā bija dekorācija sonetām, kas netika uzrakstīts.

— Es esmu laimīgs, ka iepazinu galmu, kurā mājo cēl- sirdība, labestība un mākslas mīlestība. Es nekad neaizmirsīšu Prāgu, — Petrarka solīja Kārlim.

* * *

Trīs gadsimtus Mecu nebija apmeklējis neviens ķeizars, tāpēc 1356. gada novembrī pilsēta sagaidīja Kārli un viņa sievu ar tādu greznību, ka par to runāja visā Eiropā. Atlikušo «Zelta bullas» nodaļu apspriešana noritēja gludi. Laikabiedru apziņā Kārļa IV vārds ieguva aizvien cildenāku nozīmi.

Pirms ziemassvētkiem kopā ar vācu augstmaņiem atbrauca arī citi ievērojami viesi, kuri vēl vairāk palielināja sanāksmes nozīmību; te bija divi pāvesta legāti, divi Francijas karaļa dēli, kūrfirsti — arhibīskapi, Anglijas karaļa sūtņi, Luksemburgas hercogs Vāclavs; te bija Reinas pfalcgrāfs Ruprehts, Saksijas hercogs Rūdolfs, Branden- burgas markgrāfs Ludvigs, īsi sakot, visi, kam tajā laikā bija vārds, zeme, tituls.

Tā Kunga dzimšanas dienas rīta mises laikā ķeizars atkal pats lasīja un dziedāja Lūkasa evaņģēliju: «Exiit decretus ab Augusto Caesaro…». Galveno misi noturēja Ķelnes arhibīskaps, un, kad tā beidzās, viesi pavadīja ķeizaru pāri līdz laukumam, kur bija sagatavots mielasts. Savus pienākumus visi veica tā, kā viņiem to lika «Zelta bulla», — Saksijas Rūdolfs kā virsmaršals atjāja zirgā un atveda sudraba traukā auzas ķeizara zirgam; Brandenburgas Ludvigs kā kambarsulainis, arī jāšus zirgā, atveda zelta bjodu un ielēja tajā ķeizaram ūdeni. Meisenes markgrāfs Vilhelms kā galvenais medību pārzinis, mednieku svītas un rejošu suņu pavadīts, atvilka pie galda briedi un mežacūku. Reinas Ruprehts piegādāja delikateses, Luksemburgas Vāclavs, Kārļa vietā pildīdams virssulaiņa pienākumus, ielēja vīnu un nogaršoja to pirms pasniegšanas ķeizaram. Tas bija nozīmīgs mielasts, un ķeizars kronēja to ar savu devīgumu.

Vācu hronisti rakstīja, ka Kārlis IV ir pirmais ķeizars, kura apkalpošanai vienkopus salasījušies visas impērijas augsti titulētās personas; ne Heinrihs VII, ne Bavārijas Ludvigs nekad neko tamlīdzīgu nebija pieredzējuši. Un hronisti neaizmirsa atzīmēt, ka to vidū, kuri rūpējās par ķeizaru, bijuši arī visi viņa agrākie ienaidnieki.

Mecas reihstāga atmosfēra sajūsmināja Annu.

—    Tu esi īsts pasaules valdnieks!

—    Tik ilgi, kamēr es neko neprasu. Mājās es esmu saņēmis vērtīgu mācību un šeit varu izvairīties no kļūdām.

—    Visi tevi dievina, vai tu to neredzi?

—    Tā ir kārtība, ko viņi atzīst. Taču vēsture nemēdz atkārtoties. Neviens un nekad vairs nekļūs par Kārli Lielo.

Kārlim gadījās vēl kāds pateicīgs uzdevums. Tā gada rudenī Melnajam princim kaujā pie Mopertuī izdevās uzvarēt Francijas karali Zanu*, Kārļa kādreizējo māsasvīru, un saņemt viņu gūstā; viņa dēli lūdza Kārli par vidutāju viņa labā. Kārlis mēģināja to darīt, bet angļu sūtņi izvirzīja tik pārspīlētas prasības, ka pagaidām lieta līdz izlīgumam nenonāca.

Luksemburgā viņu gaidīja cits uzdevums. Vāclava sievas Johannas tēvs bija nomiris, neatstājis dēlu, un Jo- hanna kļuva par Brabantes mantinieci, tādējādi pievienojot Brabanti Luksemburgai. Taču Vāclavs pretojās prasībām, kuras uzstādīja Flandrijas Ludvigs, Johannas māsasvīrs. Bija vajadzīgs Kārļa takts un viņa spēja sadalīt tiesības un pienākumus, lai samierinātu sastrīdējušos svaiņus.

Kārlis atgriezās Čehijā tikai 1357. gada janvāri.

* * *

Tieši pirms desmit gadiem Kņazu kalna nogāzē tika ielikts pamatakmens drošai kronēšanas regāliju glabātuvei — cietoksnim, kurš bija tik tuvs Kārļa sirdij. Celtniecības laikā viņš vairākkārt apmeklēja šo vietu un vienmēr sajuta dievbijīgu satraukumu. Kārlis dzirdēja runājam, ka netālu no turienes — Hradištē jau seno markomānu* laikos norisinājušās noslēpumainas svinības. Uz otra pakalna pacēlās Tetīna, Libušes māsas mītne; šai vietā bija nogalināta svētā Ludmila*. Uz četrām klinšu terasēm Kārļa acu priekšā auga cietoksnis; viņam klātesot, uz šejieni tika pārvesti visdārgākie pīšļi.

1357. gada 27. martā Kārlis piedalījās cietokšņa svinīgajā atklāšanā. Burggrāfa pagalms bija jau gatavs; tur atradās arī karalienes un viņas kalpoņu telpas. Atsevišķi iesvētīja Jaunavas Marijas baznīcut ko bija izdaiļojis gleznotājs Nikolajs Vurmzers no Strasbūras; zem tās velvēm bija novietota svētās Katrīnas skulptūriņa, un tur glabāja arī krustu ar māliem no Kristus ciešanu vietām. Sv. Katrīnas kapelā no sienām nolūkojās čehu zemes patroni, bet karaliene atrada tur arī savu attēlu. Kārlis kopā ar Annu staigāja pa istabām un kāpnēm, kas jau bija izrotātas ar skaistām freskām. Par cietokšņa sirdi vajadzēja kļūt Svētā Krusta kapelai otrajā stāvā; kapela gan pagaidām vēl nebija pabeigta. Cietokšņa kapitula priekšgalā bija dekāns, kam palīdzēja četri kanoniķi. Kārlis zināja, ka cietoksnis neapšaubāmi vilinās kā viņa viesus, tā arī muižniekus; viņš lika apstādīt nogāzes ar vīnogulājiem no iecienītajiem Austrijas vīna laukiem. Bet par torni ar kapelu Kārlis izdeva sevišķi stingru rīkojumu: tur neviens nedrīkstēja gulēt kopā ar sievieti, pat ar savu sievu ne. Sis noteikums attiecās arī uz pašu Kārli*. Tai vajadzēja būt visdziļākās un vissvētākās dievbijības vietai.

Kārlis bija apmierināts ar celtni. Tā atbilda viņa iztēlei; te viņš ieelpoja Karlšteinas cildenumu. Kārlis jutās kā Parlērža līdzstrādnieks, jo jau sen bija lolojis sapņos šo cietoksni. Vārti, terases — viss bija būvēts pamatīgi un harmoniski — pauda dievbijību un stingru gribu. Sienas pārauga torņos; tie simbolizēja cilvēka domas tiekšanos pretim debesīm.

Pirms prombraukšanas Kārlis viens pats iegriezās Sv. Katrīnas kapelā. Viņš vēlreiz gribēja ielūkoties savā un savas sievas sejā. Kārlis vēlējās, lai gabaliņš no viņa būtnes tur paliktu arī tad, kad viņš pats būs projām.1 Un lai varētu šeit sastapties ar sevi brīžos, kad radīsies vēlēšanās paslēpties no visa tā, ar ko pasaule satrauc cilvēka sirdi.

Kad Kārlis gatavojās atstāt cietoksni, viņš pagalmā padzērās no dzijas akas. Braucot projām, viņš vairākkārt atskatījās.

* * *

1357. gada 9. jūlijā Kārlis IV atkal ielika vienu pamatakmeni — šoreiz jaunajam tiltam. Vecais Judītes tilts jau piecpadsmit gadu bija drupās. Kad Kārlis paņēma rokā akmeni un nostiprināja to krastā, viņam atkal radās sajūta, kas viņu vienmēr no jauna iepriecināja, — sajūta, ka viņš dara kaut ko vajadzīgu, kas būs nozīmīgs visai zemei. Krastmalā stāvēja ļaužu pūļi, un varbūt visi garā jau redzēja tiltu, kas Prāgas daļas pārvērtīs vienotā lielpilsētā, Jaunās Pilsētas iedzīvotājiem atvērs ceļu uz Hradu un katedrāli un atkal atvedīs šurp tirgoņus no visas Eiropas.

—    Šim tiltam jābūt stipram un jāiztur gadsimti, — Kārlis vēlreiz atgādināja Petram Parlēržam. — Vai tu dzirdi, kā visa zeme atkārto manus vārdus?

Taču viņš zināja — tiklīdz pacels galvu un izsliesies, Vltava izgaisīs no prāta un uzgulsies jaunas rūpes.

Tik labi domātā «Zelta bulla» Vācijā izraisīja neapmierinātības vilni. Bavārijas Vitelsbahi gaudās par to, ka izmesti no kūrfirstiem par labu Pfalciešu radiem; viņiem kā dadzis acī bija arī Donauštaufas cietoksnis pie Rē- gensburgas, jo tādējādi ķeizars apmetās tieši viņu teritorijā. Jau pavasarī tur karoja, un Kārlim vajadzēja iejaukties savu piekritēju labā; kaujās izcēlās bīskaps Dītrihs no Kagelvitas, un Kārlis nevilcinājās uzaicināt viņu vienā no augstākajiem amatiem; pēc rūgtās pieredzes ar savtīgajiem Rožmberkiem viņš aicināja galma amatos cilvēkus, uz kuru uzticību varēja paļauties; Dītrihu Kārlis iecēla par kancleru un Višehradas prāvestu.

Nākamais neapmierinātais bija pāvests Innocents VI.

—    Tev par to nav ko brīnīties, — Arnošts skaidroja. — Tu neesi atzinis pāvesta lomu ķeizara vēlēšanās.

—    Viņam jau sen nebija nekādas ietekmes. Un arī es pats neprasīju viņa piekrišanu.

Palielinoties Innocenta pretestībai pret augošo Kārļd varu, pāvestam tuvinājās Bavārijas firsti, tāpēc Innocents bija ar mieru atcelt visus interdiktus, kuri vēl joprojām nospieda viņus kopš Ludviga Bavārieša laikiem.

Pretojoties jaunajiem strīdiem un ienaidniekiem, Kārlim vienīgais stiprinājums bija klusais prieks, ko sagādāja mīlošā un mīlētā Anna. 1358. gada 19. aprīlī viņa dāvāja dzīvību meitiņai, kurai deva Eliškas vārdu.

* * *

Pašreizējiem pretiniekiem negaidīti piebiedrojās vēl viens: tas bija Kārļa znots Austrijas Rūdolfs, kurš pēc tālredzīgā Albrehta Klibā nāves — 1358. gada oktobrī — deviņpadsmit gadu vecumā uzkāpa Austrijas tronī. Rūdolfu neatturēja pat tas, ka viņš jau piecus gadus bija Kārļa meitas Katrīnas vīrs. Godkārīgais jauneklis apgalvoja, ka Austrijas hercogs, kam ir daudz lielāka vara nekā jebkuram kūrfirstam, netaisnīgā kārtā ticis izslēgts no viņu vidus, un ne no šā, ne no tā pieprasīja ķeizaram, lai atdod viņam Lombardijas kroni.

Ķeizars Kārlis nopietnībā sasauca uz apspriedi kūrfirstus, un tie noraidīja Rūdolfa prasību.

Nedaudz vēlāk — 1359. gada martā — Maincā atkal sanāca reihstāgs, kurā pāvests ar sava nuncija muti pieprasīja maksāt desmito tiesu un paaugstinātu baznīcas nodokli. Laicīgie firsti tam pretojās, pilsētas arī, un sarunu laikā daudzi sūdzējās par garīdznieku tikumiem: viņi savu sūtību atstājot novārtā un rūpējoties vienīgi par to, kā vairot savu bagātību un dzīvot izšķērdīgāk. Tas, par ko līdz šim tikai sačukstējās vai ko dzirdēja no ielu komediantiem, tagad izskanēja kā nopietna apsūdzība. Visi gaidīja, kādu nostāju ieņems ķeizars. Kārlim jau sen bija radies pilnīgs priekšstats par šiem jautājumiem. Viņš atcerējās sarunas, kuras bieži bija risinājis ar savas kancelejas notāru Janu Milīču no Kromeržīžas. Kārlis uz brīdi aizņēmās no Maincas kanoniķa Falkenšteinas Kuno ar zeltu bagātīgi izšūtu apmetni, uzmeta to plecos un prasīja reihstāga dalībniekiem:

—• Ko es jums atgādinu vairāk? Bagātu firstu vai nabadzīgu kanoniķi?

Jautājums izraisīja jautrību, aizvainotais nuncijs aizbrauca no seima. Par savu uzskatāmo joku ķeizars izpelnījās pāvesta pārmetumu, ka pārkāpis «pienācīgās cieņas robežas». Bet ķeizars nejokoja vien: viņš garā runā pieprasīja klātesošajiem prelātiem, lai viņi uzlabo savu padoto tikumību un nepaklausīgos padzen no ieņemamajām vietām; savu uzstāšanos Kārlis beidza ar brīdinājumu: tas, par ko nerūpēsies prelāti, tiks uzticēts laicīgajiem firstiem.

Viņš nenojauta, ka ar šo runu ļauj vaļu kustībai, kas pašam būs jāpiebremzē ar jaunu bullu, kura aizsargātu garīdzniecību.

* * *

Uz brīdi šķita, ka Austrijas Rūdolfs — noteikti savas sievas ietekmē — atkal cenšas tuvināties sievastēvam; viņš pat atsūtīja Kārlim ziņu par dažu kūrfirstu slepeno sazvērestību; viņi domāja par jaunām Romas karaļa vēlēšanām — kandidāts bija Ungārijas Lājošs; taču, kad kūrfirstus izprašņāja, viņi to kategoriski noliedza.

Kārlis, kam jau bija pieredze ar krāpšanām, zināja, ka šādās sazvērestībās patiesība daudz neatšķiras no meliem; viņš pat nojauta, ka Rūdolfam laikam ir ko slēpt. Un patiešām — viņa znots pēkšņi paziņoja, ka arhīvos atrasti senseni dokumenti, kuri apstiprinot Austrijas hercoga sevišķo stāvokli. Ar tiem viņš centās pierādīt, ka viņiem jau sen ir bijis goda nosaukums «ķeizara pils ercher- cogs»; Rūdolfs bija gatavs pat parādīt Jūlija Cēzara un Nērona laiku dokumentus, kuri apliecinot, ka terra orien- talis*, vēlākā Austrija, ieņēmusi nozīmīgu vietu pārējo zemju vidū un tai nav bijis nevienam jāpakļaujas. Kārlis viegli atklāja, ka papīri ir viltoti; viņš tomēr dokumentus aizsūtīja Petrarkam apstiprināšanai, pret Rūdolfu izturējās ar tēvišķīgu labvēlību un uzaicināja viņu uz Trnavu, kur abi satikās ar Ungārijas Lājošu. Tur Rūdolfs apsolīja, ka neizmantos izgudrotos titulus un iznīcinās zīmogus, kurus bija licis izgatavot. Tas notika 1360. gada maijā, un Kārlis par to piešķīra Rūdolfam un viņa brāļiem lēņos Austriju.

Dažus mēnešus ilga miers, un Kārlis varēja pievērsties Čehijas lietām, bet sarežģītajos impērijas apstākļos kaut kur vienmēr izšķīlās kāda dzirkstele un iededzināja bruņotu sadursmju liesmu. Kad Virtembergas grāfs Eber- hards pārkāpa zemes mieru, Kārlis izsūtīja pret viņu armiju, kuru komandēja Hāzenburgs, saukts Zaķis; pēc asiņainas kaujas ienaidniekus izklīdināja, bet atklājās, k<» viņu sabiedrotais atkal ir bijis nelabojamais Rūdolfs. Vir,iš palika pilnīgi viens nometnē pie Eslingenes un bija spiests lūgt ķeizara žēlastību. Kārļa augstsirdībai un spējai uzticēties nebija robežu; viņš atjaunoja draudzīgās attiecības starp Čehiju un Austriju, kaut arī varēja paredzēt, ka Rūdolfs domā tikai par to, kā atkal nodot Kārli.

Bet Kārļa augšupceļš bija saistīts ar lielu pārmaiņu, kas radīja pavisam jaunu situāciju: Nirnbergā 1361. gada 26. februārī ķeizarienei Annai divdesmit viena gada vecumā piedzima otrs bērns. Tas bija dēls.

* * *

Kārlis bija sajūsmināts; viņš apskāva Annu, skūpstīja viņas rokas un mazo Elišku vairs galīgi neievēroja; viņš labprāt būtu izkliedzis savu prieku un lepnumu visai pasaulei. Kārlis rakstīja pāvestam. Rakstīja kūrfirstiem. Sevišķi sirsnīgu vēstījumu Kārlis nosūtīja uz Prāgu «uzticīgajiem čehiem», lai viņiem pastāstītu, ka beidzot viņam ir īstais mantinieks un tātad nav ko baidīties ne no dzimtu nesaskaņām, ne — pasarg dievs!—no tā, ka karaliste varētu iekrist klēpī kādam svešzemniekam. Vispirms Kārlis gribēja braukt ar puisīti kristībās uz kronēšanas vietu Aheni, bet Anna jutās vārga, un tā laulātie draugi izlēma citādāk: viņi lika bērnu nosvērt un uz Ahenes katedrāli aizsūtīja sešpadsmit markas tīra zelta — tik daudz svēra viņa dēls. Nirnbergā Kārlis atbrīvoja visus ieslodzītos. Ingelštatē, Kārļa Lielā dzimtenē, ierīkoja kapelu. Viss tika darīts tāpēc, lai šo otro dēlu nepiemeklētu tāds pats liktenis kā pirmo, kuru tas viņam un Pfalcas Annai bija atņēmis.

11. aprīlī Pardubices Arnošts vācu arhibīskapu klātbūtnē svinīgi nokristīja bērnu par Vāclavu. Līdz tam laikam Kārlis lika atvest no Karlšteinas visas dārglietas un relikvijas; tam vajadzēja noderēt par pierādījumu, cik dižens brīdis ir pienācis. Astoņas dienas turpinājās mielasti, turnīri, tautas izpriecas.

Taču jautrība nevaldīja visur. Melnā nāve atkal bija ieklīdusi vācu zemēs, un tās indīgā mēle vairākkārt šāvās arī uz Čehiju. Debesu zīmes vēstīja par neražu, un izsalušie lauki to apliecināja.

Kad Kārlis devās mājupceļā, viņš vēl pirms iebraukšanas Prāgā uzzināja, ka pilsētas rāte viņa prombūtnes laikā likusi sodīt ar nāvi Sv. Vita katedrāles ksendzu Martinu, spriedumu nemaz neparādot Kārlim apstiprināšanai vai atcelšanai. Kārlis kļuva nikns: atlaida visus rātskungus, kuri bija piedalījušies netaisnā sprieduma sagatavošanā, un pilsētai par sodu uzlika izdalīt nabagiem septiņus tūkstošus strihu* labības. Tikai pēc tam Kārlis iegāja Prāgā.

Viņš pārbaudīja, vai saskaņā ar viņa pavēli tiek celti mūri ap Jauno Pilsētu un Petršīnu. Daži Kārļa padomnieki sprieda, ka mūri tur esot lieki.

—    Kādam ienaidniekam tie domāti? — viņi vaicāja.

—    Lai aizsargātos no bada, velns parāvis, vai tad jūs nesaprotat?

Dienas strādnieki mūri tā arī nosauca par «Bada sienu».

Hradā Kārlis ķērās pie saviem karaliskajiem pienākumiem; lai ari ko darīdams, tagad viņš vienmēr domāja par dēlu. Apstiprinādams Prāgā draudzības līgumu ar Austriju, viņš parakstīja to arī «Vāclava, sava pirmdzimtā dēla», vārdā.

* * *

1361. gada rudenī atgadījās notikums, kas mainīja stāvokli un draudēja čehu zemēm ar vislielākajām briesmām kopš Kārļa valdīšanas sākuma. Vissatriecošākaisr bija tas, ka briesmas uz Čehiju patiesībā atnesa labās vīnogas, kuras Kārlis lika audzēt un kuras bija tā iemīļojis.

Kādā septembra dienā Kārlis pieņēma Ungārijas delegātus, kuri bija atbraukuši sūdzēties par laupītāju uzbrukumiem Ungārijas pierobežā. Ķeizars gan aizstāvēja mo- rāviešus, jo viņiem neapšaubāmi esot par ko atriebties, taču atzina, ka princips «aci pret aci, zobu pret zobu» labu attiecību uzturēšanai nav ieteicamākais, un strīdu gribēja atrisināt draudzīgā garā. Viņš deva pavēli pienācīgi pacienāt ungāru augstmaņus un lika ieliet vislabāko vīnu. Kopš dēla piedzimšanas Kārlis vienmēr staigāja pacilātā noskaņojumā un vēlējās, lai šāds garastāvoklis būtu ari pārējiem. Pēc dažiem kausiem viņam nebija vairs tālu jāmeklē ne vien labsirdīgs humors, bet arī kodolīgs vārds.

—     Dzeriet, kungi! Jums taču mūsu vīns nešķiet šķērms? Tajā ir mūsu zeme, zāle, māli… Ar vīnu cilvēkam jāsaprotas — tāpat kā ar ļaudīm. Un mēs taču sapratīsimies. Dzeriet!

Bet ungāru sarūgtinājumu vīns drīzāk vairoja.

—    Mēs dzirdējām, ka tu jau. esot izvēlējies savam Vāc- lavam līgavu!

—    Viņš man jau ir kā īsts vīrs. — Un Kārlis smiedamies lika kausu pie lūpām. — Bez sievas viņam būtu skumīgi!

—    Līgava esot viena no Polijas Kazimira mazmeitām?

—    Nu, tad uz šīm kāzām! — Kārlis, jautrs būdams, gribēja sadzert ar viņiem.

Viņi pacēla kausus, iedzēra, taču rādīja drūmus ģīmjus.

—    Ungārijas galms nav apmierinats ar šādām precībām, — viens no viesiem atklāja.

Kārlis nebija pārsteigts. No laika gala viņš loloja slepenu domu par to, ka divām valstīm ar tik radniecīgām valodām kā Čehija un Polija reiz vajadzētu saplūst, lai izveidotos vienota varena valsts. Pēdējam Pjastu dzimtas pārstāvim Kazimiram nebija vīriešu kārtas pēcnācēju. Bet viņa māsa Ungārijas Elžbeta asi nostājās pret šādu Kārja politiku un vēlējās, lai Polija piederētu viņas pēcnācējiem no Anžū dzimtas.

—    Ungārijas galms? — Kārlis viltīgi piemiedza acis. — Bet varbūt galma valdniece?

—     Karaliene Elžbeta vienmēr ir rūpējusies par to, lai jnūsu zeme plauktu, — delegācijas vadītājs sacīja. — Uz karalienes veselību!

Visi iedzēra uz viņas veselību, kausi nozibināja dibenus.

—    Es vēlu viņai veselību, — Kārlis māja ar galvu, kas bija kļuvusi smagnēja. — Bet viņai vajadzētu vairāk rūpēties par savu ģimeni Neapolē, nevis par Poliju. Elžbe- tas dēlu viņa paša sieva ņem un maitā nost! Jauka ģimene!

Ungāri vispirms piekrita, bet tad vienam no viņiem • pēkšņi šķita, ka vajadzētu taču aizstāvēt karalieni. Karalis Lājošs neļaus viņu aizskart — un, ja nu līdz viņam nonāk vēsts par to, ka čehi jaucas viņu mājas darīšanās … un viņu kritizē…

—    Karaliene ir cildena un dievbijīga. Un viņa rūpējas …

—    Rūpējas — pat par daudz. Karaliene jaucas visās Lājoša darīšanās — un ar viņu neiznāk prātīga runāšana …

Mazliet ironiskais tonis lika vienam no augstmaņiem uzrausties kājās.

-— Karali, mūsu dārgā karaliene…

—    Kas tad viņai ir tik dārgs?

—    Kungs! — visi trīs ungāri iesaucās. — Mūsu dārgā karaliene…

—     … ir palaistuve! — Kārlis sāka smieties. — Mēs taču viņu pazīstam!

Viņš apmierināts iedzēra vīnu. Bet, kad paskatījās uz ungāru sūtņiem, redzēja, ka ūsas viņiem saslējušās augšup. Viņi Kārļa vārdus nebija uztvēruši kā rupju joku vīru vidū. Viens ledaini auksts, otrs kļuvis pavisam sarkans — viņi stāvēja Kārļa priekšā, sagatavojušies uz divkauju.

—    Tu apvainoji mūsu karali un viņa māti, — teica sūtņu vadītājs. — Mēs kā bruņinieki gribam tevi izaicināt uz divkauju.

Kārlis sāka atjēgties. Viņš saprata, ka aizgājis pārāk tālu. Pateiktais vārds gan nebija pats ļaunākais sieviešu dabas raksturotājs un tika lietots visai bieži, taču ne valstsvīru sarunās.

—     Bet, mani kungi, šo vārdu teica vīns, ne es. Tas bija joks!

Taču ungāri bija savas drosmes un lepnuma apžilbināti un nevis atkāpās, bet paspēra soli uz priekšu.

—    Karali, karaļa Lājoša vārdā mēs piesakām tev karu!

Vīna iesildītajā gaisotnē iedūrās ledaina bulta.

* * *

Kārlis parasti izmantoja savu māku apieties ar cilvēkiem un iegūt viņu labvēlību ar izpratni un laipnību; šoreiz viņam viss bija slīdējis no rokām. Viņš gaidīja, kas notiks. Dažas dienas Kārlis cerēja, ka Lājošs nesadusmosies un visu aizmirsīs. Bet Ungārijas karalis uzslavēja savus sūtņus par drosmīgu izturēšanos, apdāvināja viņus un sāka vākt karaspēku.

Par konfliktu drīz vien uzzināja pasaule. Ungārijas karaļa māti visur cienīja. Romā katru gadu svinēja viņas svētceļojuma gadadienu. Edvards III apmainījās ar viņu vēstulēm. Pāvests Innocents VI sauca viņu. par «pagātnes svētīto meitu». Karotāji cienīja azartu, ar kādu viņa pati cīnījās par Neapoles karalisti; vienā no sadursmēm viņu smagi ievainoja rokā. Lājošs gan kādreiz bija bijis Kārļa znots, taču rūpējās par troņa neaizskaramību un pret māti juta aklu cieņu.

Kaut arī būdams daudz jaunāks, reiz viņš bija uzdrīkstējies pateikt Kārlim:

—    Kad tu pārāk dziļi ieskaties kausā, tad pārstāj būt savas mēles valdnieks.

Tagad pierādījās, ka viņam bijusi taisnība. Draudēja izcelties karš. Priekšnojautas bija drūmas. Kazimirs necietīs, ka viņa māsa tik rupji apvainota; viņš viegli sarunās palīgos tatārus, leišus, krievus. Nākamais sabiedrotais būs Pomerānijas kņazs Boguslavs, kura sieva ir Kazimira meita. Dānijas karalis Valdemārs IV ir vēl viens radinieks; impērijā Lājoša sabiedrotais ir Margaritas Maultašas dēls Meinhards. Brandenburgas Ludvigs nesen bija miris, bet Austrijas Rūdolfs noteikti izmantos radušos jauno iespēju. Drošas ziņas apstiprināja, ka Kārlis nav kļūdījies. 1362. gada sākumā jau bija sagatavota rakstiska vienošanās, kā sabiedrotie sadalīs Kārļa zemes. Rūdolfs neslēpa, ka rēķinās ar ķeizara kroni, draudīgajam spēkam pievienojās arvien jauni un jauni Bavārijas baroni.

—    Mazā čehu zeme — un pret to sešu valstu savienība — no Tiroles kalniem līdz pat Tatārijas stepēm! To nožņaugs, nospiedīs, sagraus!

Kārlis darīja, ko spēja. Viņš steidzīgi sasauca Nirnbergā jaunu reihstāgu. Viņš lika kūrfirstiem apsolīt, ka viņi nekādā gadījumā neievēlēs nodevīgo Rūdolfu par ķeizaru; Kārlis pat lika viņu saukt uz impērijas tiesu, kaut arī zināja, ka Rūdolfs nebrauks, taču gribēja viņu vismaz pabaidīt.

No Nimbergas Kārlis aizbrauca uz Opavu, jo domāja, ka robežām vispirms uzbruks straujais Kazimirs. Tas nenotika, un Kārlis atgriezās Prāgā. Pa ceļam viņš varēja pārliecināties, ka šogad laiks ir viņa zemēm labvēlīgs. Laukos mierīgi brieda bagāta labība, it kā gribēdama stiprināt valsti pirms uzbrūkošajiem pārbaudījumiem. Kārlis izrīkoja, lai ceļ labības glabātavas. Pagājušajā gadā viens strihs rudzu maksāja trīsdesmit grašus. Šogad būs par grasi.

Pa to "laiku ienaidnieku pulki apvienojās pie Trenčinas. Kārlis pavēlēja, lai čehu karaspēks nostājas aizsardzības līnijā pie Uheras Broda. Taču aizbraukšanu no Prāgas viņš atlika, jo baidījās par Annu — viņa gatavojās dot dzīvību trešajam bērnam. Dzemdības bija priekšlaicīgas; vispirms izdzisa neiznēsātā bērniņa dzīvība, un pēc. tam — 1362. gada 11. jūlijā — ārstu bezpalīdzības dēļ divdesmit trīs gadu vecumā nomira arī jaunā ķeizariene Anna.

Melnās drānās tērptie heroldi vēstīja Prāgas iedzīvotājiem skumjo ziņu.

Kārlim bija patiesi žēl sievietes, kura bija devusi viņam visu, ko varēja dot kā sieva un ķeizariene, kura saprata Kārli un centās viņu vienmēr atbalstīt.

Kārli sērās atrada arī jau novecojusī Margarita Maul- taša, kas atbrauca lūgt viņa palīdzību; viņas dēls Mein- hards bija smagi slims, un, tā kā viņam nebija bērnu, Margarita lūdza Kārli, lai viņš ņem savā aizgādībā viņas divus jaunākos dēlus, pasargājot tos no alkatīgajiem kaimiņiem. Viņas uzticība šajā naida uzbrukuma laikā patika Kārlim; viņš apsolīja Margaritai aizsardzību. No agrākiem laikiem viņu starpā bija saglabājies zināms saspīlējums, taču tagad tas izzuda; Kārlim pietika ar to, ka viņš varēja iepazīstināt Margaritu ar desmit gadus veco Joštu, sava brāļa Johana Heinriha dēlu; kā zināms, toreiz viņa bija izšķīrusies ar Johanu tāpēc, ka viņam nevarēja būt bērni.

Smagu domu nomākts un savas trešās sievas nāves satriekts, Kārlis brauca uz Morāviju. Domās viņš apbēra sevi un Elžbetu ar daudz sliktākiem vārdiem nekā tie, kuru dēļ lieta bija nonākusi līdz kara pieteikumam, taču bija pilns apņēmības cīnīties. Tomēr nešķita, ka tāda pati apņēmība būtu ari viņa pretiniekiem. Viņi bija parādījuši Elžbetai, ka aizstāv viņu, bet tagad mīņājās uz vietas.

Kazimiram bija vislielākais karaspēks, un tā uzturēšana viņam arī visvairāk maksāja; laikam ritot, šie izdevumi sāka nospiest viņa sirdi vairāk nekā māsas apvainojums. Kas zina, ko Kārlis teicis un ko tie ungāri dzirdējuši? Viņi ir tik iekarsīgi. Karavīri garlaikojās pie robežām un sāka piesavināties tuvīno ciemu krājumus. Sūdzības vairojās. Un tā pēc nepatīkamām pārdomām Kazimirs savas nodaļas atvilka atpakaļ.

Atdzisa arī Lājoša uzmutuļojušās asinis. Elžbeta centās uzturēt viņā kaujas garu, atgādinādama savus nopelnus un izmantodama argumentus par Kārļa nelietību, bet Lājošs tikai kaut ko nervozi burkšķēja. Viņš uzlika jaunus nodokļus, bet nodokļiem ar rokām un kājām pretojās tieši tie, kuri bija attriekuši zirgus no Prāgas uz Peštu, lai pēc tam paši dabūtu ciest par savu pārsteidzību.

— Tātad karalienes gods jums nav pāris nieka dukātu vērts? — Lājošs kliedza uz kungiem. Viņi sāka atcerēties, ka patiesībā Kārlis ir atvainojies, un grieza zobus uz Elžbetu, kas pati noteikti bija piespiedusi Lājošu uzlikt šo nodokli. Muižnieki nožēloja, ka nav šo sasodīto vārdiņu palaiduši gar ausīm. Viņi nebūtu pretojušies, ja Lājošs aizsūtītu pie Kārļa izlīdzējus.

Austrijas Rūdolfs uzzināja par Margaritas Maultašas vienošanos Prāgā. Rūdolfam kļuva skaidrs, ka viņu gaida cīņa ar Bavārijas mantiniekiem. Un izšķiest pirms tam spēkus sadursmē ar Kārļa armiju? Gluži ne par ko? Krekls tuvāks miesai nekā svārki, Bavārija Rūdolfam tuvāka nekā Čehija. Neviens no Rūdolfa sabiedrotajiem viņa vietā nerīkotos citādāk.

Vispārējās vilcināšanās gaisotnē, kad nevarēja saprast, vai lieta nonāks līdz karam, kura bezjēdzība ar katru dienu rādījās jo skaidrāka, ielauzās vēstījums no Aviņo- nas. Pēc Innocenta VI nāves par pāvestu ievēlēja Urbānu V, Marseļas klostera abatu. Viņam — atšķirībā no priekšgājējiem — nebija nekādu aizspriedumu pret Kārli, un viņš negribēja savu darbību sākt karojošā pasaulē. Tāpēc viņš pilnvaroja kardinālu Florences Pēteri, lai brauc sludināt mieru Eiropā.

1363. gada janvārī notika tas, no kā baidījās Maultaša: viņas dēls Meinhards nomira, un tukšajā valstī no divām pusēm iebruka plēsoņas. Austrijas Rūdolfs nekavējoties ieņēma Tiroli; viņš uzaicināja Maultašu, lai viņa kā Rūdolfa viešņa pārceļas uz pili Vīnē. Lejasbavārijas Štepans aizsteidzās priekšā Meinharda brāļiem: viņa karaspēks sagrāba Bavāriju. Oto un Ludvigam — kuru sauca par «Romieti», jo viņš bija dzimis Romā, — neatlika nekas cits kā pieslieties Kārlim. Par zīmi, ka viņš grib turēt brāļu mātei doto solījumu, un kā labas gribas apliecinājumu Kārlis piecus gadus veco Elišku saderināja ar Oto.

Taču Kārļa ienaidnieku pulks nebija samazinājies. Viņi gan vilcinājās, taču juta, ka pieklātos kaut ko uzsākt. Un tā viņi vismaz sūtīja Kārlim draudu vēstules, kurās solīja viņu pazudināt. Bīskaps Pēteris pa to laiku nenoguris ceļoja no galma uz galmu, izvadādams pāvesta vēstījumu.

Kārlis vairs nešaubījās par to, ka nevienam negribas karot. Bet kā lai izkļūst no šī nolādētā stāvokļa? Kā iesākt samierināšanu? Kārlis ieteica Florences Pēterim lielisku atrisinājumu: miertiesneša lomu piedāvāt tam, kurš jutās visvairāk aizskarts, tātad — Kazimiram. Ja viņš to uzņemsies, tad lieta būs jau pa pusei vinnēta. Kazimirs uzņēmās. Viņš sāka apdomāties. Taču arī viņam nebija ne jausmas, kā ķerties pie šā prasību un pretrunu samezglo- juma.

Rīcību! Kārlis zināja, ka stāvoklis prasa rīcību, lai vērstu par labu apvainojumu un visu šo raibraibo ģimeni pārvilktu savā pusē. 2ēl, ka viņš nepaspēja saderināt Vāc- lavu ar kādu no Kazimira radiniecēm. Tagad to darīt ir par vēlu. Un izprecināt tādu, kas vēl lāgā neturas kājās? Visvecākajai Kazimira mazmeitai ir sešpadsmit gadu. Starpība būtu pārāk liela, tas tik un tā nebūtu prātīgi. Zēl, trīskārt žēl, jo šī mazā Pomerānijas Elžbeta esot savas vectēva māsas — Ungārijas Elžbetas mīlule, pat vārdu mantojusi no viņas. Un viņa ir skaista un esot spēcīga.. Zēl, trīskārt žēl, ka viņa ir tik veca un Vāclavs tik jauns. Žēlojoties par sešpadsmit gadu vecās Elžbetas lielo vecumu, viņam pēkšņi atausa skaidrība, un tukšajā zālē, pa kuru Kārlis bija nemierīgi pastaigājies, atskanēja viņa sauciens: — Rokā ir!

Otrā dienā agri no rīta Florences Pēteris aizbrauca uz Krakovu ar jaunu slepenu vēstījumu.

* * *

Aprīļa beigās Krakovai no visām pusēm tuvojās lielas armijas daļas. Pilsētniekiem aizrāvās elpa. Vai tiešām notiks mērošanās spēkos ar ieročiem rokās? Ziņkārīgie izskrēja piekalnēs un rāpās visaugstākajos kokos. Zīlēdami pēc karogiem un spalvu pušķiem pie cepurēm, viņi ziņoja tiem, kuri stāvēja apakšā: «Karalis brauc! Mūsu karalis Kazimirs!» — «Nē, tas ir Ungārijas karalis!» minēja citi. «Tādus karogus mēs vēl neesam redzējuši, tam jābūt Dānijas karalim! Vai jums migla acīm priekšā? Ķeizars brauc!»

Taisnība bija visiem. Pļava pie Krakovas vēl nebija redzējusi tik daudz karaļu.

No vienas puses brauca Kārlis ar saviem lēņu kņaziem Svīdņicas Boleku un Oto Bavārieti. No otras puses ieradās Lājošs, kurš bija ne vien Ungārijas, bet arī Horvātijas, Dalmācijas, Bosnijas, Galīcijas un Kumanovas kroņu īpašnieks. Kopā ar viņu brauca Polijas Kazimirs, Dānijas Valdemārs un viņa svīta. Viņu tuvošanās vēstīja kaut ko draudīgu. Algotņu vienības gāja klusēdamas, kā spuras sacēlušas daudzos šķēpus, iemirdzējās kailie zobeni, armija virzījās drūmi un noslēpumaini. Vēl joprojām pastāvēja varbūtība, ka izlidos pirmā bulta, labi apbruņotie pulki metīsies viens otram virsū un sāksies«asiņainā kauja.

Taču, kad armijas pievirzījās viena otrai tādā attālumā, ka varēja saskatīties, notika kaut kas negaidīts: Kārlis -nolēca no zirga — un viens pats kājām devās pretim ienaidniekam. Kad to ieraudzīja Kazimirs, viņš arī nolēca zemē, un viņam sekoja pārējie karaļi. Arī viņi visā savā krāšņumā un diženumā soļoja pretim ķeizaram. Kārlis visus vēroja ar vanagmodrām acīm, taču smaidīja. Arī karaļu sejas pamazām apskaidroja prieks. Kad viņi bija trīs soļus atstatu cits no cita, Kārlis izpleta rokas apskāvienam. Tā kā tikšanās norisinājās uz Polijas zemes, Kazimiram pirmajam pienācās krist šajos apskāvienos.

Pēc tam apkampās visi, uzrunādami cits citu dažādās valodās, nesaprazdami cits citu, bet ar asarām acīs par notikušo pavērsienu, laimīgi par to, ka nevajadzēs cīnīties savā starpā. Un visi bija pateicīgi Kārlim par to, ka viņš tik vienkārši un pārliecinoši visu atrisinājis.

—    Mēs taču ne reizi vien esam solījuši viens otram mūžīgu draudzību, — Kazimirs centās pierādīt.

Lājošs priecājās, ka atkal var apkampt bijušo sievastēvu.

Valdemārs sajūsminājās par to, ka var apkampt ķeizaru, kuru līdz šim vēl nekad nebija redzējis.

Viņu saprašanās bija nevainojama, un no tālienes karaļus sveica karavīru «urrā!» un «slava!», jo mirt taču negribas pat tiem, kam karošana ir arods.

Neapskauts un līdz šim brīdim satraukts palika vienīgi pēdējais valdnieks no Kārļa neseno ienaidnieku pulka. Krakovā gaidīja Pomerānijas Boguslavs. Vēl nesen viņš bija pats nenozīmīgākais no saviem kronētajiem brāļiem, un tomēr, tikai pateicoties viņam, viss bija pagriezies uz labo pusi. To viņš neslēpa pat no Ungārijas karalienes — mātes, kas atbrauca dot savai mīļotajai brāļa mazmeitai pēdējos pirmslaulības padomus un ietērpt meiteni tā, lai viņa apburtu ķeizaru no pirmā acu uzmetiena.

—    Šīs kāzas ir mans nopelns, — Ungārijas Elžbeta teica, atvēsinādama Pomerānieti. — Bet, lai nu kā viss ir bijis, labāku partiju šai meitenei es nekad nesameklētu.

Jaunajai Elžbetai patika Romas ķeizara līgavas loma, kas viņai tik pēkšņi it kā no gaisa nokrita. Taču viņa gribēja arī pateikties vectēva māsai:

—    Es tik un tā viņam pateikšu, ka no viņa puses tas bija ļoti slikti, kad viņš teica, ka tu esi…

Vectēva māsa viņas mutei aizlika priekšā plaukstu.

—    Tu tādu vārdu nezini. Un, ja tu kādreiz esi tādu dzirdējusi, tad nezini, ko tas nozīmē.

Arā sāka taurēt heroldi. Pie vārtiem stāvēja ķeizars.

Trešajā dienā pēc svinīgās atbraukšanas dzēra kāzas. Kārlim tuvojās četrdesmit septītais gads, viņš bija mazliet sakumpis, taču blakus jauniņajai sievai izskatījās brašs un svaigs. Jaunlaulātos svētīja deviņdesmit gadus vecais Gņezno arhibīskaps Jaroslavs.

Sekoja divdesmit dzīru, turnīru, deju dienas. Dejoja visa Krakova. Pirms diviem gadiem šeit bija trakojis mēris un miruši cilvēku tūkstoši. Tagad visi gribēja priecāties, baudīt dzīvi.

Ar varenāko mielastu izcēlās bagātais tirgonis Miko- lajs Vježineks, kurš bija karaliskā galma pārvaldnieks un baņķieris un kura parādnieks kādreiz bija bijis arī Kārlis IV. Mikolajam bija Kazimira klēšu un noliktavu atslēgas, un viņš bija sagatavojis viesiem leģendāras dzīres.

Viss ļaunais bija aizmirsts. No rupjās sēklas bija izaudzis līksmības koks. Elžbeta labvēlīgi pieņēma godu, ko viņai izrādīja bruņinieki. Viņi visi bija bargus pārbaudījumus izgājuši karotāji, taču arī viņi gribēja līksmoties un priecāties par to, ka ir dzīvi. Saltais Dānijas Valdemārs draudēja apslīcināt visus savus skandināvu sāncenšus un nogalināt savu meitu, kura bija saistījusies ar viņiem, taču viņš pats sevi nomierināja ar iemīļoto teicienu, ka rīt arī ir diena; no šī teiciena bija cēlusies arī viņa iesauka: «Atterdag». Skopulīgais Ungārijas Lājošs, kurš bez žņaudzīšanās nespēja paspēlēt pat vienu zelta dukātu, naudu neskaitīja. Un visi kā bērni priecājās par kumēdiņiem, ko rādīja Saksijas komediants Pūcesspieģe- lis, kuru bija. uzaicinājis pans Vježineks.

Viesu vidū izcēlās Jeruzālemes un Kipras karalis Pēteris, kam bija pievērsta vispārēja uzmanība; viņš izskatījās kā no pagātnes nācis bruņinieks, kas lielās ar saviem varoņdarbiem, galanti izturas pret visām apkārtējām sievietēm un vienmēr slāpst pēc vīna malka. Viņš bija cēlies no Francijas Lusiņanu dzimtas; vienam no viņa senčiem sieva bija pārvērtusies par nāru ar zivs asti, un viņa dzērājdraugi sīki iztaujāja Pēteri par šo brīnumu. Citi gribēja zināt, vai Kiprā no putām vēl dzimst Afrodītes. Taču Pēterim galvā jau klejoja domas par jaunu krusta karu, un viņš uzskatīja, ka šādas dzīres ir vispiemērotākais gadījums, lai savervētu sabiedrotos un dotu dalības zvērestus.

— Mūsu karagājienu vadīs Francijas karalis 2ans, tiklīdz Edvards atbrīvos viņu no gūsta un viņš samaksās izpirkšanas maksu. Mums ir jāizrauj dieva kaps no sara- cēņu rokām! Vai mūsdienu bruņiniekam var būt vēl svētāks uzdevums?

Viņi pakļāvās Pētera ugunīgajai daiļrunībai un reiba no vīna, kas plūda straumēm. Viņi solīja, ka ies kopā ar Pēteri.

Kārlis savos solījumos bija atturīgs. Viņš zināja, ka Prāgā viņu gaida daudz uzdevumu. Arī dēls, pēc kura viņš tā ilgojās. Un viņam blakus sēdēja jaunā Elžbeta, kas kaunējās par savu spēku un tikai Kārļa apbrīna dēļ lieca dzelzs gabalus. «Man ir bijušas skaistas un cēlsirdīgas sievas,» Kārlis ar pateicību atcerējās. «Maigā Blanša. Romantiskā- Pfalcas Anna. Cēlsirdīgā Svīdņicas Anna. Šķiet, ka tagad es iegūstu sievu, kuru nesalauzīs pat tādas dzīves vētras, kādas es sev piesaistu.»

RŪPJU ROŽUKRONIS

Gadiem ilgi Kārļa visuzticamākais draugs bija Pardubices Arnošts; viņš bija attapīgs un piesardzīgs, un Kārlis vienmēr varēja paļauties uz viņa nojautu un gaumi. Visus savus plānus Kārlis vienmēr pārbaudīja, vispirms salīdzinādams tos ar Arnošta apdomīgumu un tīro sirdsapziņu.

Ja viņi kādreiz strīdējās, tad tā bija domu apmaiņa, kurā veidojās abu uzskati. Bet reiz izkapts tomēr iecirtās akmenī. Strīda iemesls bija mazā Vāclava kronēšana, kam Arnošts arvien vēl negribēja piekrist.

—    Tu noveco, dārgo Arnošt, — Kārlis it kā pa jokam zobojās par viņu.

Bet Arnošts labi pazina katru Kārļa balss stīgu un uzminēja arī to, kas palika neizteikts: «Tu noveco, un tavas smadzenes vairs nav tik svaigas, lai visu saprastu.»

—    Kurš no mums noveco ātrāk? — viņš stingri atbildēja.

Un, tā kā ari Kārlis precīzi uztvēra Arnošta balss toni un zināja, kas slēpjas aiz vārdiem, un arī tāpēc, ka Kārlis bija ķeizars, viņš sadusmojās. Vāclava nākotne bija Kārļa «Ahileja papēdis». Visa valdnieka gudrība viņā atkāpās tēva vājuma priekšā. Taču viņš to vēl apzinājās.

—- Kas tad tur slikts, ja es gribu valstij un sev gūt mieru? Ja es gribu Vaclavu apstiprināt par troņmantnieku?

—    No kura laika tu kronēšanu saproti tikai kā tukšu rituālu? No katra vārda tavā kronēšanas norises aprakstā ir manāms, ka tu esi piešķīris kronim dziļu jēgu. Vai bērns var uzņemties atbildību par šo nopietno pienākumu?

—    Es viņu mīlu, Arnošt. Es gribu viņam nodrošināt laimīgu nākotni.

—    Vai tev kāds to nodrošināja? Kurā skolā tu gatavo* jies nākotnei? Kršivoklātas cietumā. To, kas mums iekrīt klēpī, mēs nenovērtējam tā kā to, pēc kā mums jārāpjas kokā. Kāpēc tad nokaisīt viņam ceļu ar rozēm?

—    Vāclavs ir karaļa dēls. Es viņu sargāšu, lai viņš ietu pa krietnu ceļu.

Arnošts vēl gribēja protestēt, bet Kārlis jau zaudēja pacietību:

—    Un šo ksendzu es gribēju virzīt uz pāvesta krēslu! Labi, ka tas nav izdevies. Mēs rietu viens uz otru no Romas uz Prāgu.

—    Es pat nezinu, vai es pēc tā tiektos. Mums šeit zeļ tik daudz ķecerību, ka beigu beigās man vajadzētu tevi nolādēt.

—• Tu taču neesi baznīca. Ne tu, ne es — mēs neesam vainīgi pie tām ļaunprātībām, kuras līdz mums atceļojušas. Pie visiem šiem izgudrojumiem un novirzēm…

—    To sauc par devotio modema — jauno dievbijību. Bet šī ticība ir kritikas un ņirgu pilna. Šodien tevi neviens vairs nesauktu par rex clericorum*, ja jau tu aicini šurp tādus sludinātājus kā Valdhauzers.

—    Viņu uzaicināji tu, Arnošt. Bet vienā jautājumā mēs vienmēr esam bijuši vienisprātis — reiz baznīca nosmaks no šīs amatu apvienošanas un šīm neskaitāmajām preben- dām*. Es pats nesen Maincas reihstāga laikā pajautāju, kāpēc pāvesta galms bezgalīgi grib no mums naudu un kāpēc nerūpējas par šā bezjēdzīgā stāvokļa uzlabošanu.

—    Konrāds Valdhauzers Tīnas katedrālē katru dienu piemin šo tavu jautājumu. Sprediķos viņš runā par mahinācijām ar pīšļiem, par simoniju — baznīcas amatu pārdošanu par naudu.

—    Es pirmais zem visa tā parakstītos.

—    Piemēri aizrauj. Mūsu Jans Milīčs būs pārāk bieži klausījies viņā. Vai tu jau zini, ka viņš ir atteicies no mūsu kapitula kanoniķa vietas un grib kļūt par vienkāršu sludinātāju?

—    Es ar viņu kā notāru biju Joti apmierināts. Tev vajadzēja atrunāt viņu.

—    Es viņam prasīju, vai viņš apskauž Valdhauzeru viņa slavas dēļ. Es Janam teicu, ka viņš nav orators un nemāk runāt. Bet viņam viss vienalga. Viņš draudžu revīziju laikā esot atklājis tik daudz netiklību, ka varētu runāt tūkstoš gadu.

—    Šajā lepnībā šis tas tomēr nav tīrs — viņš grib padarīt pasauli gudrāku, — Kārlis sprieda. — Eiropā sāka tenkot, ka mums te esot ķeceri.

—    Milīčam taisnība — netiklības sēkliņu patiesībā esi iesējis tu pats. — Arnošts rūgti pasmīnēja. — Jā, ar universitāti! Tur attīstās smadzenes, ar domas brīvību viss arī sākas…

—    Bet tas, Arnošt, nav velna darbs, — Kārlis — it kā aizskarts — kļuva nopietns. — Dievs ir vēlējis, lai cilvēks domātu.

Arnošts klusēdams piekrita. Arī viņš bija pārliecināts, ka viņa novecojušo acu priekšā pasaule solo pēc jaunas taisnības un nav apturama.

* * *

Kārlis pastāvēja uz savu, un divus gadus veco Vāclavu kronēja par karali, kuram pienākas visi pagodinājumi; tikai pēc viņa kronēšanas 1363. gada 15. jūnijā Prāgā ieraudzīja kroni arī karalienes Elžbetas galvā.

Viss notika tā, kā viņš bija vēlējies, — līdz 1363. gada beigām saskaņā ar karaļa Kazimira un kņaza Boleka lēmumu sastādīja miera līgumus, kuros strīdīgās puses atkal apsolījās dzīvot draudzīgi. Tāpēc, kad Kārli Prāgā apmeklēja Bavārijas hercogs Stefans un piedāvāja savienību pret Austriju, viņš netika uzņemts ar tādu sajūsmu, kādu bija gaidījis. Un arī Austrijā bija spiesti izdarīt secinājumus no vispārējā miera; par to parūpējās galvenokārt Kārļa meita Katrīna, kas jau sen centās samierināt tēvu ar savu vīru. Arī Rūdolfs zināja, ka bez ķeizara piekrišanas diezin vai varēs uzskatīt sevi par drošu Tiro- les valdnieku.

1364. gada februāri visa sazarotā ģimene sapulcējās Brno pie Johana Heinriha, kurš nesen bija kļuvis par atraitni: tur tika noslēgta vispārēja vienošanās. Margarita Maultaša atdeva Tiroli Rūdolfam, un Kārlis apstiprināja darījumu, piešķirdams šo zemi Rūdolfam lēņos, Visi apsolījās uzticēties cits citam un pat noslēdza mantošanas līgumu, sakarā ar kuru — gadījumā ja izmirst visi dzimtas locekli kā pa sieviešu, tā vīriešu līniju — valstij vajadzētu nonākt otras dzimtas rīcībā; arī Ungārija pievienojās šim līgumam.

Arī šoreiz Arnoštam bija pretenzijas.

—    Man šķiet, ka tu, Kārli, tiešām esi pārvērties, — viņš sacīja ķeizaram. — Vai šī Brno vienošanās nav pārāk riskanta?

—    Līdz pat šim brīdim mani ir pavadījusi debesu labvēlība.

—    Tu taču negribētu, lai čehu zemes nonāk Hābsburgu vai Anžū dzimtu rokās?

—    Rūdolfs ir slims, — Kārlis viņam paskaidroja, — un viņam ar Katrīnu nav bērnu. Varētu teikt, ka mana meita ir piekopusi čehisku politiku. — Viņš rūgti pasmaidīja. — Rūdolfa brāli Albrehts un Leopolds vēl ir jauni. Un viņu māsa precēs Johanu Heinrihu, tādējādi viņi pārnāks mūsu nometnē.

—    Bet ungāri?

—    Tur dzīvo vecā karaliene Elžbeta, bezbērnu Lājošs un tad vēl vienīgi krustmeita Elizabete, kņaza Stefana meita, viņa būs mums atslēgas vietā. Viņiem pretim stāvam mēs: es ar diviem bērniem. Johans Heinrihs ir tāds pats. Vai tu nedomā, ka šīs vienošanās pavisam skaidri runā par labu mūsu namam?

—    Kas gan var uzminēt dieva prātu? — Arnošts izvairīgi atbildēja.

Un patiešām šķita, ka arī nāve kalpo Kārlim: tieši viņa dzimšanas dienā nomira jaunais Ludvigs, saukts Romietis, un tā dzīvs palika tikai viens Brandenburgas mantinieks — Oto. Kārlis ne reizi vien bija metis acis uz to pusi; viņš zināja, ka Brandenburgas markā dzīvo senas slāvu dzimtas un ka jau viņa tēvs bija domājis par Bran- denburgu kā par čehu varas dabisku paplašinājumu. Viņš labprāt būtu pastrīdējies par to ar Arnoštu, bet tas vairs nebija iespējams. Arnošts juta, ka vecums nāk ar nopietnām kaitēm, un negribēja kļūt citiem par apgrūtinājumu: viņš atstāja Prāgu un apmetās savā Roudņices mītnē. 1364. gada jūnija pēdējā dienā viņš šķīrās no dzīves.

Pretrunas bija aizmirstas, un sēru dienas Kārlis pavadīja, gremdēdamies atmiņās par cēlsirdīgo draugu, ar kuru roku rokā bija gājis pa augšupejas un uzvaru ceļu. Par laimi, tuvumā bija cits labs padomdevējs: Prāgas kapituls par Arnošta sekotāju izvēlēja Olomoucas bīskapu Janu Očko no Vlašimas, kjiru Olomoucā nomainīja Lito- mišlas bīskaps Stršedas Jans, mākslas un zinātņu mīlētājs.

1365. gada pavasaris.

Kārlis IV atkal devās uz Aviņonu, kur jaunais pāvests Urbāns V viņu uzņēma ar lieliem pagodinājumiem; Klusajā sestdienā pats pāvests noturēja sagaidīšanas misi. Pirmo reizi satikās abas kristīgās pasaules svarīgākās personas: pāvests un ķeizars.

Urbāns V iepazinās ar Kārli jau kā ar lielu valdnieku, un viņam bija respekts pret ķeizaru; pāvests centās izrādīt Kārlim savu pretimnākšanu. Viņi kopīgi risināja sarunas — pirmām kārtām par Kārļa prasību, lai Prāgas arhibīskapu ieceltu par pāvesta legātu; tādējādi viņš kļūtu par pāvesta vietnieku ne vien Čehijas, bet arī Rēgens- burgas, Bambergas un Meisenes arhibīskapijās. Pāvests tam piekrita un tūlīt lika aizsūtīt Janam Očko platu, melnu cepuri ar sarkanu kapuci; pēc Jana titulu mantoja arī viņa pēcnācēji.

Turpmākās sarunas bija saistītas ar pāvesta atgriešanos no «Aviņonas gūsta» Romā. Urbāns jau ar savu pieņemto pāvesta vārdu, kas bija atvasināts no vārda «Urbs» — «Pilsēta», tātad Roma, lika manīt, ka domā par pārcelšanos. Kārlim savukārt daudz nozīmēja tas, ka pāvests atbrīvotos no pakļautības Francijai. Karalis 2ans pieprasīto izpirkšanas maksu nesavāca, viņš bija godīgi atgriezies gūstā Anglijā un nesen nomiris; nebija skaidrs, kādā virzienā attīstīsies stāvoklis Francijā. Taču Aviņonas kardināliem negribējās doties uz nolaisto Romu, un kā manevru nepatīkamās varbūtības novēršanai viņi izmantoja ideju pēc avantūristiskā Kipras Pētera ieteikuma sarīkot Jeruzālemes atbrīvošanas krusta gājienu, kuru vajadzēja vadīt ķeizaram. Vēl viena atruna bija apgalvojums, ka ķeizaram Itālijā vispirms vajagot samierināt visas karojošās puses, lai pāvests kopā ar galmu varētu droši pārcelties uz Romu. Bet doties uz turieni ar armiju — tas nozīmētu visu likt uz vienas kārts un aizmirst citus uzdevumus.

Kārlim ar pāvestu bija arī pavisam slepenas sarunas. Austrijas Rūdolfa brālis gribēja precēt Ungārijas karaļa Lājoša krustmeitu, lai iegūtu Ungāriju Hābsburgiem; Kārlis pieprasīja pāvestam, lai viņš izjauc laulības, jo bija nodomājis iegūt Ungāriju savai dzimtai. Arī šo Kārļa vēlēšanos pāvests izpildīja — viņš aizsūtīja uz Ungāriju vēstuli, kurā attālas radniecības dēļ atteicās dot piekrišanu laulībām un piedraudēja karalim Lājošam ar izslēgšanu no baznīcas, ja viņš neievēros minēto aizliegumu.

Sarunu gaitā — tās notika 1365. gada maijā — liktenis vēl noteiktāk vērta stāvokli par labu Kārlim. Viņa znots Rūdolfs, kurš tik daudzas reizes bija Kārli nodevis, pēkšņi nomira vēl pavisam jauns — divdesmit sešu gadu vecumā. Pēc Rūdolfa par valsts mantiniekiem kļuva brāļi Albrehts un Leopolds. Kārļa kombinatora talants atkal sāka strauji darboties. Viņš izmantoja visu savu autoritāti un sarunāja ar jaunajiem augstmaņiem iepriekš norunāto laulību maiņu: Oto Brandenburgam viņš ieteica, lai mazās Eliškas vietā, kuru bija viņam sākotnēji solījis, labāk apprec Rūdolfa atraitni Katrīnu, kurai tolaik bija divdesmit četri gadi, un astoņus gadus veco Elišku piedāvāja jauniņaiam Austrijas Albrehtam.

Kipras Pēteris nepārtraukti izraisīja Kārlī apjukumu, mudinādams viņu, lai viņš kā «kristietības galva» stājas krusta gājiena priekšgalā. Izlemšanu attālināja brauciens uz Aviņonu. Kārlis ierosināja pāvestam, ka krustnešu gājienam vislabāk būtu izmantot tā sauktās «lielās brālības» nodaļas, kuras bija palikušas bez darba Eiropas zemēs, kad beidzās angļu—franču karš.* Tā kā tie lielāko tiesu bija algotņi, kurus pēc 1360. gada atlaida Edvards III, viņus saukāja arī par «angļiem». Viņi klejoja pa valstīm, apdraudēja iedzīvotāju drošību, centās izspiest nodevas un, tās nedabūjuši, tiranizēja viņus.

Kārlis atvadījās no Aviņonas, papildus panācis, ka 1365. gada jūnijā Arlē viņu kronēja par Arelatijas karali; lai gan tas bija Francijas novads, šī teritorija tradicionāli piederēja Romas impērijai. Pēdējais karalis, kurš bija šeit kronēts pirms divsimt gadiem, bija Fridrihs Barba- rosa; Kārlis labprāt atjaunoja ceremonijas, par kurām bija saglabājušās atmiņas vecās hronikās.

Pēc tam viņš devās uz Strasbūru un griezās pie «angļu» virspavēlnieka lielhercoga Servolas Arnolda, kura tūkstoš- galvainais, savu laiku nodienējušo un atbrīvoto karavīru pūlis bija kļuvis par novada sodību. Kad Arnolds atteicās kopā ar Kipras Pēteri kāpt kuģos, lai ceļotu uz Svēto zemi, Kārlim vajadzēja saukt kopā impērijas karaspēku; viņš atspieda «angļus» uz dienvidiem un izdzenāja viņus.

Pēc tam par krusta gājienu vairs nerunāja; Eiropā nevienu vairs neinteresēja šāda bruņnieciska sapņošana.

Kārlis . turpināja piekopt izdevīgo saderināšanu politiku: piecus gadus vecajam Vāclavam viņš izlūdzās Ungārijas mantinieces Eržebetas roku — viņas laulības ar Albrehtu Kārlis tikko bija izjaucis. Viņš uzskatīja, ka spēris izšķirošu soli dzimtas varas paplašināšanai. 1366. gadā viņam atkal piedzima meita — Anna.

* * *

«Kā tu vari aizmigt zem zeltītās segas Ronas krastā, ja Laterāns pa to laiku pārvēršas drupās, visu baznīcu māte ir bez jumta atdota vēja un negaisu varai un Svētā Pētera un Pāvila katedrāles grīļojas? Kā tu vari saukties par Urbānu, ja izvairies no Urbi (Pilsētas)?»

Dzejnieks Petrarka nenoguris centās glābt Romu, atdot tai bijušo slavu. Kārlis bija ticis no viņa vaļā,' un Petrarka tagad mēģināja vērsties pie pāvesta.

«Pārdomā, vai to kripatiņu laika, kas tev vēl atlikusi dzīvei, tu vēlies pavadīt grēcīgajā Aviņonas purvā un vairs nekad negribi atbraukt uz Romu, kas glabā tik daudzu mocekļu asinis, un kaulus?»

Petrarka nojauta, ka pārcelšanās atlikšanas galvenais cēlonis ir pāvestu apstājušie kardināli, jo viņiem negribas pamest mājīgās telpas un citas patīkamas lietas, pie kurām viņi pieraduši, tāpēc viņš solīja kardināliem vēl labākus vīnus par burgundieti — galu galā vīnu viņi varēja likt Romā ievest.

Pāvests ļoti nopietni domāja par pārcelšanos uz Romu un šim pasākumam nozīmēja 1367, gada pavasari. Līdz ar to Kārlis nokļuva spiedīgā stāvoklī.

—    Viņi to grib gan, — Kārlis skaidroja arhibīskapam Očko, — jo es taču pats to pāvestam ierosināju. Un šie bezgalīgie strīdi impērijā! Man laikam augstmaņus vajadzētu uzraudzīt gluži kā plēsoņas. Un sadursme ar Vis- konti, ar šo Milānas tirānu! Viņam ir tik daudz zelta, ka nopirks katru, kuru sagribēs.

—    Tev neapšaubāmi taisnība. Bet, ja pāvests nokļūs līdz Romai viens pats — un tur nebūs ne kripatiņas tavu nopelnu —, cik lielu godu tu līdz ar to zaudēsi?

Piedevām Prāgu togad piemeklēja lieli plūdi, kas izcēlās, ledum upēs strauji kūstot; puse Vecpilsētas applūda, ielas varēja ķert zivis; koka tilts iegāzās viļņos, un straume izskaloja pat vienu no akmens tilta jaunajiem balstiem. Daudziem cietušajiem nācās izvākties no ap- plūdušajām mājām; pagāja ilgs laiks, kamēr likvidēja plūdu radīto postu; lūdzēji gāja uz Hradu un, trūkuma spiesti, griezās pie čehu karaļa labās sirds.

Pa to laiku Urbāns V kopā ar savu cēlo svītu devās ceļā un 1367. gada beigās iegāja Itālijā; viņš pa jūru tika līdz pat Kornetai pāvesta apgabalā, kuru aizritējušajos četrpadsmit gados atkal bija apvienojis kardināls Jūlijs no Albernozas; tieši tajā laikā, kad tuvojās pāvests, Jūlijs mira no iegūtajiem ievainojumiem. Bet tad jau parādījās pirmās čehu un vācu nodaļas; to komandierim —grāfam Horžices Jiržī Kārlis bija devis rīkojumu, lai viņš neaizkavējas veltīgās sadursmēs un iespējami ātri cenšas nonākt pāvesta galmā Viterbo.

Kārlis pats gaidīja, kā beigsies viņa jaunās — ceturtās sievas otrās dzemdības. To laikā radās sarežģījumi tāpat kā toreiz, kad Svīdņicas Anna bija laidusi pasaulē trešo bērnu, taču šoreiz viss beidzās laimīgi: 1368. gada 14. februārī Elžbeta dāvāja dzīvību otram Kārļa dēlam, kas dabūja Zigmunda vārdu, un arī pati drīz atkopās. Tikai pēc tam Kārlis lika gatavoties ceļam, turklāt tik pamatīgi, lai ceļojumā varētu piedalīties arī Elžbeta, kuru Romā vajadzēja kronēt par ķeizarieni.

Viņš uzticēja valsts pārvaldi arhibīskapam un 1368. gada 2. aprīlī deva pavēli sākt ceļojumu.

Karaspēks, kuru Kārlis veda līdzi, Augšitālijā apvienojās ar nodaļām, kuras bija ieradušās pirms viņa; viņa pulkos dienēja daudzi tūkstoši vīru. Bet Barnabo Viskonti, neņemdams vērā pāvesta lāstus, nolīga lielu skaitu klaiņojošu algotņu; viņu vidū bija ungāri, angļi, burgundieši un vācieši. Abas armijas sadūrās netālu no Mantujas; kaujas notika vietās, par kurām Kārlim bija gan labas, gan sliktas atmiņas; viņš ar lielām pūlēm ieņēma Veronu. Arī te viņš neaizmirsa savu pirmdzimušo dēlu un augustā aizsūtīja rīkojumu, lai Jans Očko kopā ar Vāclavu aizbrauc uz Lejas Lužici, uz kuru Brandenburgas Oto viņam bija pārdevis visas tiesības; Kārlis vēlējās, lai mazais Vāclavs tur stādītos priekšā un uzņemtos pārvaldīšanu. Itālijā Kārļa karaspēks turpināja cīņu ar Viskonti algotņiem, turklāt tik ilgi un neatlaidīgi, līdz abas puses saprata, ka nevienai neizdosies galīgi uzvarēt otru. Vispārējā pagurumā vispirms satikās parlamentārieši un pēc tam paši karavadoņi, lai vienotos par pamiera notei-

Kūmiem. Kārlis savas suverenitātes atzīšanai neprasīja daudz: Barnabo apsolīja, ka atlaidīs pāvesta parādu, netraucēs garīdzniekiem pildīt viņu pienākumus, samaksās par nodarītajiem zaudējumiem un sargās valsti no «klejojošajām brālībām»; ja Kārlis vēl kādreiz, apmeklēs Itāliju, Viskonti viņa rīcībā nodos tūkstoš jātnieku. Ne viens, ne otrs solījumus neuzņēma pārāk nopietni, bet tas bija raksturīgi laikmeta vispārējām paražām. Galvenais bija tas, ka naidīgums noplaka un ka Viterbo Kārlis varēja pāvestam — kurš gan labprātāk būtu dzirdējis vēsti par Barnabo galīgu iznīcināšanu — stādīties priekšā kā Itālijas saimnieks.

* * *

Arī ķeizaram nebija nieka lieta otrreiz mūžā veikt lielo braucienu uz Romu; hronikas apliecināja, ka tas ir izdevies tikai 10. gadsimtā Saksijas ķeizariem un vēlāk — Fridriham Barbarosam; tas vairoja Kārļa IV, slavu un veicināja viņa popularitāti.

Viņš pats šajā braucienā nedomāja nedz izvirzīt kādas pretenzijas, nedz apmierināt godkāri, lai gan dažos galmos tā sprieda; kad uz Udīni viņam pretim atbrauca Petrarka, kurš rakstīja skaistas vēstules karalienei un pēdējiem spēkiem vēlreiz centās uzspiest karalim savus izsapņotos plānus, Kārlis viņam lika skaidri manīt, ka par palikšanu Itālijā nevar būt ne runas.

Kārlis steidzās uz Romu, lai ierastos tur pirms pāvesta. Tā kā jau bija zināms, ka viņš vēlas mieru, pagaidām iedzīvotāji visur uzņēma Kārli ar patiesu prieku.

21. oktobrī Kārlis kopā ar saviem muižniekiem augsti stāvošu garīdznieku pavadībā izjāja pāvestam pretim. Kad viņi sastapās, Kārlis nokāpa no zirga un apsveica pāvestu Urbānu V ar ienākšanu pilsētā, kurai atkal vajadzēja kļūt par viņa rezidenci.

Arī pāvests nokāpa no zirga un iepriecināts pieņēma visas ķeizara svītas izrādīto cieņu.

Pēc īsas, draudzīgas sarunas Kārlis pieturēja kāpsli un palīdzēja pāvestam iekāpt seglos. Tad Kārlis paņēma' viņa zirga pavadu un veda zirgu pa Romas ielām līdz pat Sv. Pētera katedrāles pakāpieniem Vatikānā. Kārļa līdzgaitnieki no impērijas aiz viņiem nesa ķeizara zobenu, ābolu un pārējās regālijas. Kārlis labi zināja, kādiem skatieniem vinu vēro Roma; vieni slavēs viņu par pazemību, citi izsmies — tāpat kā pirms daudziem gadiem.

1. novembrī pāvests noturēja misi, kuras laikā ķeizars parādījās baznīcā visā savu dārglietu spožumā; pēc tam jauno Elžbetu kronēja par ķeizarieni. Kārlis nevarēja neatcerēties Svīdņicas Annu, taču tagad viss bija citādi — viņam plecos jau bija visi piecdesmit un trīs gadi pa virsu, viņš pārstāvēja lielu varu un bija daudz plašākas teritorijas valdnieks nekā toreiz. Kārlis stāvēja tādā slavas virsotnē, kādu vien mirstīgais var sasniegt.

Otrā rītā pēc šīs lielās dienas Kārli viņa mītnē apmeklēja pats pāvests, sveiciena vietā apskāva viņu un dedzīgi teica:

— Es tā priecājos, ķeizar! Es darīšu visu, ko tu atzīsi par labu.

Kārlis neaizmirsa čehu svētceļniekus; pirmā viņa vēlēšanās bija, lai Sv. Pētera katedrālē ierīko vietu čehu biktstēvam; viņš iekārtoja svētceļniekiem ari viesnīcu un dziednīcu.

Neviens pat neieminējās, ka varbūt vajadzētu piemērot pirmā ceļojuma noteikumu — lai ķeizars līdz vakaram atstāj Romu; gluži otrādi, pēc kronēšanas ķeizaru pāris ērti iekārtojās Laterāna pilī, un Kārlis gribēja parādīt Elž- betai visvērtīgākos pieminekļus.

Tikai pēc majestātiskajiem ziemsvētkiem Romā un pēc visu ar Urbānu V saistīto darījumu nokārtošanas Kārlis 1369. gada janvāra beigās deva pavēli atpakaļceļam.

Kārlim bija priekšnojauta, ka viss nebeigsies tik vienkārši; pēc zināmām pazīmēm varēja spriest, ka itāliešu patriotisms sveša ķeizara iejaukšanos uztver tikpat neiecietīgi kā pirms četrpadsmit gadiem. Viņš tikai lika manīt, ka gribētu atņemt Florencei Volteras pilsētu, — un visur 'jau skanēja draudīgais sauklis: «Volterra? La gu- erra*\». Viņš atkāpās. Tik un tā, viņam uzturoties Sjēnā, dažu vietējo muižnieku nodevības dēļ izcēlās dumpis, kas, tāpat kā toreiz Pizā, piespieda čehu armiju izcīnīt sīvas cīņas; nācās ciest smagus zaudējumus, kamēr nodibināja mieru. Sjēnai uzlika divdesmit tūkstošus zelta guldeņu lielu sodu. Kārlis uzelpoja tikai Lukā, kas vien mēr bija viņam visuzticīgākā no Itālijas pilsētām; beidzot viņš atbrīvoja to no Pizas virsvaldības.

Pāvests bija apmeties Romā, Elžbeta atstāja Mūžīgo pilsētu kā ķeizariene, bet citādi Kārlis nebija sevišķi apmierināts ar otro ceļojumu uz Romu. Itālieši viņu pavadīja ar nelabvēlību, algotņu bari joprojām klīda pa impērijas novadiem, Milānas patvaldībai nebija sāncenšu.

Varbūt viņš būtu ziedojis vairāk laika stāvoklim Itālijā, bet arhibīskaps Očko atsūtīja viņam pakaļ jātnieku ar uztraucošiem jaunumiem: apšaubāmie draugi — Polijas Kazimirs un Ungārijas Lājošs — atkal esot noslēguši slepenu vienošanos, turklāt pēc Svīdņicas Boleka nāves tik daudzi kreditori pretendējot uz parādu samaksu, ka ar to esot apdraudēts Kārļa bērnu mantojums.

Tātad pēc gada Kārlis pārtrauca savu uzturēšanos Itālijā un nolēma atgriezties dzimtenē.

* * *

Arhibīskaps bija pareizi novērtējis stāvokli. Pēc Svīdņicas Boleka nāves viņa zemes saskaņā ar 1353. gada līgumu vajadzēja mantot Kārļa bērniem no trešās laulības — Eliškai un Vāclavam. Taču Kazimirs pieprasīja samaksāt parādu, kaimiņu kņazi izvirzīja dažādas prasības uz mantojumu, un Boleka sieva Anežka gribēja no mantojuma saņemt sava pūra tiesu. Kārlim cits nekas neatlika kā pieprasīt no privileģētajiem nodokļus, lai varētu samaksāt visus parādus un beidzot pievienot Boleka zemes Čehijai — «uz mūžīgiem laikiem».

Bet traucēja ari Lājoša un Kazimira «slepenā» apvienība; viņiem abiem Luksemburgu varas izaugsme pēkšņi šķita pārāk strauja; nu viņi savā pusē pārvilka Brandenburgas Oto — to interesēja vienīgi nauda, dzeršana un meitu medīšana, tādējādi pavairoja savu varu par vienu kūrfirsta balsi. Kārlim vienmēr bija piemitusi slieksme piekāpties, lai tikai neizraisītu pasaulei jaunu karu, taču šoreiz bijušo sabiedroto nodevības dēļ viņa pacietībai pienāca gals. Kārlis vairs nebija tajā vecumā, kad varēja slēgt arvien jaunas un jaunas vienošanās, kuras jau nākamajā dienā tika lauztas. Viņš ar karaspēku ieradās Lužicē; Oto bija spiests apstiprināt agrāko mantošanas līgumu, un ar Po- merānijas kņaziem Kārlis piedevām vēl noslēdza aizsardzības savienību gadījumam, ja Oto atkal pārdomātu. Hercogam Albrehtam, kurš valdīja ari Holandē, Kārlis piedāvāja abu dzimtu apvienošanu: jauniņais Vāclavs bija saderināts ar Albrehta meitu Johannu; septembrī Nirnbergā norisinājās abu desmit gadus veco bērnu kāzas, un mēnesi.vēlāk Johannu kronēja par Čehijas karalieni.

Kārlis iejaucās Lužices notikumos. Taču viņš nevarēja vienlaikus būt ari Romā, lai sargātu pāvestu. Urbāns V, kļūdams arvien neapmierinātāks ar to, ka Kārlis nav ar saknēm izravējis Viskonti kundzību, nolēma atgriezties Aviņonā; kardināli visi kā viens ilgojās pēc Francijas. Tā nu bija Kārla neveiksme, un viņš varēja vērot, ka daži viņam līdz šim uzticīgi galminieki un sabiedrotie novēršas no viņa: gan arhibīskaps Gerlahs, gan pfalcgrāfs Ruprehts.

—    Nu es jūtos kā Pršemisls Otakars II, — atgriezies Prāgā, Kārlis teica Janam Očko.

—    Kā tu to domā, augstība?

—    Arī viņš kāpa augstāk un augstāk — un bezdibenis zem viņa padziļinājās. Beigās viņš tajā ievēlās.

—    Kā tu tā vari salīdzināt? Kāpēc?

—    Mūsu teritorija izplešas. Bet cilvēku uzticība samazinās.

Taču liktenis vēlreiz pierādīja Kārlim, ka viņš patiesi laikam ir izvēlēts sevišķai sūtībai, kuras priekšā viss atkāpjas, — 1370. gada 5. novembrī nomira greizsirdīgais Polijas karalis Kazimirs. Ungārijas Lājošs gan bija pietiekami stiprs, lai viens pats uzbruktu Čehijai, bet nu viņš kļuva arī par Polijas karali, un šis pienākums atnesa viņam tik daudz jaunu uzdevumu- un rūpju, ka par karagājieniem nevarēja vairs pat domāt.

Drīz pēc tam pārtrūka pāvesta Urbana V dzīves pavediens, un par viņa pēcnācēju tika izvēlēts Pjērs Rožē, Kārļa draugs un cienītājs jau no seniem laikiem; viņš izvēlējās Gregora XI vārdu.

Trešais, kurš tolaik atstāja šo pasauli, bija arhibīskaps Nasavas Gerlahs, arī viens no Kārļa pretiniekiem pēdējos gados; viņa vietā stājās Johans de Liņa, kurš pats ieradās Prāgā, lai šeit saņemtu lēņos Maincas kūrfirstiju. Šis notikums laikam visvairāk pārliecināja Čehijas iedzīvotājus par to, kā mainījies stāvoklis Kārļa IV laikā. Nesen ne vien bīskapiem, bet arī čehu karaļiem vajadzēja ar pazemīgiem lūgumiem doties uz Maincu. Tagad pats Maincas arhibīskaps brauca uz Prāgu izlūgties sev varu.

Kad Kārlim uzsmaidīja dažas mierīgākas dienas, viņš mēdza braukt uz Karlšteinas cietoksni, kas bija izrotāts ar jaunām freskām un meistara Teodorika gleznotajām svētbildēm, kļuva aizvien skaistāks un mājīgāks; Kārlis bieži mēdza aicināt mākslinieku pie galda un uzdāvināja viņam saimniecību Moržīnas ciemā, lai viņam nevajadzētu rūpēties par iztiku un dzīvesvieta būtu tuvu cietokšņa darbnīcai.

—    Šajā varenajā cietokšņa tornī es iemiesoju savas bērnības atmiņas par Franciju, — Kārlis rādīja Elžbetai, kad viņi abi kopā tuvojās Karlšteinai.

Sv. Krusta kapela arī jau bija pabeigta; Kārlis gribēja, lai, tāpat kā Sv. Vāclava kapakmens Prāgas katedrālē, arī šeit sienas tiktu izrotātas ar čehu pusdārgakmeņiem, kas viņam tā patika. Zem apzeltītajām velvēm un aiz režģiem, kas bija izrotāti ar hrizopraziem, Kārli sagaidīja Tomazo di Modenas glezna; Kārlis labprāt tupēja uz ceļiem pie Libānas ciedra stāvpults, iegrimis domās, kuras viņam aizstāja lūgšanas; vienatnē būdams, viņš mēdza pārnakšņot istabā, kam bija slīperu griesti un apgleznots sienu apšuvums.

1370. gada pavasarī Prāgā Kārlis nosvinēja Elžbetas trešā bērna karaļdēla Jana piedzimšanu; pēcāk viņš piedalījās cietoksnim līdzīgās Prāgas Sv. Jūlija baznīcas iesvētīšanā un pēc tam atkal nolēma papriecāties par dabas atmodu Karlšteinas nogāzēs. Taču brauciena laikā Kārlis visā ķermenī sajuta mokošas sāpes, kādas jau reiz bija piedzīvojis; Kārlis pat nevarēja aizjāt līdz galam, pagalmā viņu vajadzēja nocelt no zirga; viņš stenēja, pūta, lūdzās, lādējās.

Viņu nesa pa bruņinieku zāli un kāpnēm augšup uz otro stāvu; Kārļa skatiens apstājās pie jaunajām freskām, kuras attēloja ainas no leģendas par sv. Ludmilu un sv. Vāclavu; tās bija meistara Nikolaja Vurmzera darbi.

—    Tā ir mana Jeruzāleme, — Kārlis čukstēja, — manas šķīstīšanas vieta.

Elžbeta steidzīgi aizsūtīja uz Prāgu pēc ķeizara personiskā ārsta; viņš drīz atbrauca, taču grozīja galvu; par visticamāko viņš uzskatīja pieņēmumu, ka atgriezusies slimība, kas bija uzbrukusi ķeizaram pirms divdesmit gadiem, — podagra.

—    Vai tas ir bīstami? — taujāja baiļpilnā Elžbeta.

Doktors Baltazars norūpējies grozīja galvu.

—    Viņa augstībai it kā trūkst gribasspēka, viņš, šķiet, padodas slimībai…

Elžbeta bija trīsdesmit gadus jaunāka par vīru, bet viņu kopdzīve bija izveidojusies savstarpējas cieņas un laipnības pilna; Elžbeta bija nozvērējusies, ka šo dzīvību neļaus atņemt pat nāvei. Viņa mīlēja vīru un cienīja viņu. Elžbetas acīs Kārlis bija vislabākais cilvēks pasaulē.

—    Tev jācīnās ar slimību, — viņa centās Kārlim iestāstīt. — Neļauj tai sevi novārdzināt.

No Prāgas brauca galminieki apjautāties par Kārļa veselību. Ja viņiem izdevās nokļūt pie ķeizara, viņi atgriezās pavisam nomākti; Kārlis lielāko tiesu gulēja bez kustēšanās, vienīgi tad, kad sāpes reizēm saasinājās, viņš sažņaudza dūres un ņurcīja pirkstos spilvenus. Kārļa labsirdīgo seju izkropļoja ciešanas un cenšanās pārvarēt sāpes.

—    Es gribēju apskatīt jaunās Teodorika gleznas. Ja nu es tās vairs nekad neieraugu?

Ķeizara vārdi izplatījās Prāgā. Sākās runas par to, ka viņš mirstot.

Elžbetai vajadzēja atgriezties Prāgā, un viņa nolēma, ka upurēs debesīm, lai tās apžēlotos, — viņa basām kājām aizgāja no Karlšteinas līdz Hradčaniem, kur ziedoja sv. Zigmunda kapam astoņus tīra zelta traukus — tie svēra vairāk nekā divdesmit trīs grivnas* un maksāja gandrīz divus tūkstošus zelta dukātu —, lai no šī zelta liktu izliet svētā galvas veidolu.

Otrā dienā no Karlšteinas uz Prāgu atbrauca sūtnis, lai paziņotu, ka karalis piecēlies un lūdzis dievu Sv. Krusta kapelā. Aiz priekiem, ka rokas vairs nesāp un ir kustīgas, Kārlis bija sācis darināt kapelai svētā Nikolaja skulptū- riņu; viņa rokas bija izveicīgas, bieži vien, sūtņu un delegātu runu nogurdināts, Kārlis sakopoja domas, izgriezdams no koka gabaliņiem cilvēku sejas un augumus.

Kārlis, kā vienmēr, atveseļošanos apvienoja ar lasīšanu; viņš lika nolasīt priekšā vecā paziņas Gijoma de Mašo jauno Kipras Pēterim veltīto sacerējumu, kurā bija arī atzinīgi vārdi par Kārli; viņš atminējās laikus, kad šis dzejnieks un mūziķis tāpat bija slavinājis viņa tēvu — «vislabāko tiesnesi «mīlas tiesās»»:

Tādā brīdī Karlšteinā pie Kārļa ieradās liela vācu augstāko kārtu pārstāvju delegācija; viņi bija nākuši apsveikt Kārli un novēlēt viņam ātrāku izveseļošanos, taču īstenībā gribēja pierunāt ķeizaru pārcelties uz kādu cietoksni vai pilsētu impērijā. Viņi cerēja uz dažādām privilēģijām, ja izdotos iegūt vecīgā ķeizara labvēlību.

Kārlis izturējās viesmīlīgi; viņš vēl piekliboja, taču ieveda viesus izdaudzinātajā kapelā, kuras sienas rotāja trīs tūkstoši pusdārgakmeņu un kuras zeltītās velves staroja brīnišķīgāk par zvaigžņotām debesīm.

Viņš norādīja saviem ciemiņiem uz plaukstošajām nogāzēm.

—    Man šīs telpas un kapela ir pasaules centrs, — viņš teica vāciešiem. — Tā ir mana iekšējā pasaule. Un tajā es redzu daļiņu čehu zemes. Es neaizmirstu jūs, es vēlu jums labu. Taču man vajag uz kādu balstīties, lai es varētu stingri turēt zizli. Katra sirds vislabāk jūtas mājās

Viens no vāciešiem pajokoja, ka šajās zālēs noteikti ir patīkami nodoties izpriecām un gleznojumi uz sienām saskan ar gaišiem un tumšiem sieviešu matiem.

Kārlis tam labprāt piekrita, taču pastāstīja viņiem par noteikumu, ka tornī nedrīkst pārnakšņot neviena sieviete.

—    Pat ne ķeizariene? — viņi šaubījās.

—    Ķeizariene ievēro manu vēlēšanos uzturēties šeit vienatnē, lai es varētu atbildēt savai sirdsapziņai un, domas sakopojis, apsvērtu visus savus nodomus.

Viņš uzaicināja viesus vakariņās un uz naktsguļu, lai viņi izjustu Čehijas tuvojošās vasaras nakti, kas bija smaržu un lakstīgalu dziesmu pārpilna.

Ciemiņi gulēja slikti. Ik stundu viņus modināja mežraga taurēšana un saucēja balss:

—    Tālāk no cietokšņa, tālāk, lai tevi nesastop nelaime pēkšņa!

* * *

Kārlis atgriezās Prāgā, pateicīgs Elžbetai par viņas mīlestību un stingri nolēmis pabeigt Prāgas Hradu, lai tas savā varenībā un skaistumā kļūtu par ķeizara cienīgu rezidenci.

Pils austrumpuses un rietumpuses torņus viņš pavēlēja pārklāt ar svinu un apzeltīt, lai tie mirdzētu no abām pusēm un, spīdēdami saules staros, vēstītu par to, ka šeit mīt cilvēciskā gara gaisma. Prāgas katedrāles portāliem viņš pasūtīja lielu Venēcijas mozaīku; Kārlis apstiprināja skices, kurās apkārt Kristum pulcējās svētie patroni Vits, Prokops un Zigmunds, čehu svētie — Vāc- lavs, Ludmila un Vojtehs, tālāk apustuļi un arī tie, kas bija veltījuši šo izgreznojumu katedrālei, — Kārlis un Elžbeta.

Taču mierīga dzīve viņam nekad nebija lemta ilgi. Kārļa pusbrālis Vāclavs Luksemburgs bija iepinies strīdos ar Brabantes un Jīlihes hercogiem, pārvērtējis savus spēkus un pēc zaudētās kaujas nonācis viņu gūstā; viņa sieva Johanna rakstīja uz Prāgu asarainus lūgumus pēc palīdzības. Kārlis bija spiests doties uz Brabanti, bet, tiklīdz viņš parādījās tās tuvumā, Vāclavs tika brīvībā un Jīlihes hercogs brauca atvainoties ķeizaram, Kārlis vienmēr centās piedot, ja sastapās ar vēlēšanos strīdus atrisināt bez kara; viņš hercogu turklāt apkampa un noskūpstīja.

Brandenburgā stāvoklis veidojās citādi. Oto nepārstāja mākt godkāre, un viņš aicināja palīgā Bavārijas Fridriha brāļadēlu; nabaga Katrīnai atkal bija lemts dabūt vīru, kas gribēja karot ar viņas tēvu. Seit Kārlis nevarēja paļauties uz laba vārda spēku; viņš pieteica Oto karu un ielauzās Brandenburgā. Pēc dažām sadursmēm Kārlis guva virsroku un piedāvāja pamieru. Vroclavā viņš satikās ar Oto, Ungārijas Lājošu un Aleksandrijas patriarhu Jāni, kas pārstāvēja pāvestu. Tā kā Elžbeta gaidīja nākamo bērnu, viņš visus savus pretiniekus uzaicināja ciemos uz Prāgu; Kārlis cerēja, ka kopā ar viņiem nosvinēs kristības.

1373. gada martā Elžbetai piedzima dēls, kam deva Kārļa vārdu, bet puisēns bija vājš, slims un drīz nomira. Paredzētās svinības nenotika; viesi klusītēm aizbrauca katrs uz savu pusi. Bet uz diviem gariem gadiem bija nodrošināts pamiers.

* *

— Viņi sludina ticību, bet paši nav tai uzticīgi, slavina taisnīgumu, bet paši melo, citiem iesaka sēt labestību, bet paši tā nedara …

Tā dedzīgi sludināja maģistrs Jans Milīčs muižnieces Hofartas nama lielajā zālē.

Kārlis nevarēja beigt brīnīties, kad uzzināja, ka viņa bijušais notārs apņēmies atgriezt godīgā dzīvē staigules no kvartāla, kuru dēvēja par Venēciju, un ka šīs sievietes patiešām uzklausa viņu un pamet savu nodarbošanos. Savā laikā Kārlis bija sadusmojies, kad Milīčs bija rīkojies nepārdomāti un nosaucis viņu par antikristu; Jans klāstīja: ja pasaules iekārtojums ir slikts, tad sliktam jābūt arī tās visaugstākajam pārstāvim. Bet Kārlis nepastāvēja uz viņa apcietināšanu; gluži otrādi — viņš atbalstīja Milīča centienus iekustināt pāvestu uz visas baznīcas atjaunināšanu. Kad Milīčs atgriezās iio laukiem un sāka sludināt, Kārlim sagribējās paklausīties viņu. T.i pēc viņš apsēdās klausītāju rindās.

Jans Milīčs, novājējis no garajiem ceļojumiem un kaislīgām ilgām pēc patiesības, dziļi paklanījās Kārlim, bet savu dedzību neapvaldīja:

—     Pļāvēja uzdevums ir iznīcināt izlikšanās un liekulības nezāles. Zemnieks nevar būt tas, kurš neprot art, karavīrs — tas, kurš baidās cīnīties, gans — tas, kurš nesaprot lopus. Bet mūsu ksendzi par savu amatu kaunas — viņi slēpj savas tonzūras, izrotā savus apģērbus ar šņorējumiem un zeltītām jostiņām kā ielasmeitas, auj kājās kurpes ar gariem purngaliem kā tas burggrāfs Koš- tālovā, kam zibens iespēra purngalos. Viņi aplaupa baznīcas un pārdod sakramentus. Tādā ceļā mana tauta, kā par to rakstīja jau Jeremija, tās ganu vainas dēļ kļuvusi par nomaldījušos ganāmpulku. Šie gani ir nodevuši Kristu un apgānījuši viņa svētnīcu. Viņus turp ved patmīlība, mamona pielūgsme un varas alkas. Mani dārgie, mums jābūt modriem, lai cilvēcē nebūtu tik daudz ļaunuma. Mums jābūt modriem!

Pirms ieiešanas sapulcē, kurā piedalījās dažādu kārtu pārstāvji, Kārlis iedeva Milīča runu izpētīt Vojteham Raņkūvam no Ježovas — tas bija gudrs un pazina pasauli; viņš jau pirms piecpadsmit gadiem bija bijis Sor- bonrias universitātes rektors. Taču Vojtehs neatrada Milīča vārdos nekā kaitīga.

—    Viņš gribēja palīdzēt tiem, kuri nomaldījušies, — Vojtehs pateica ķeizaram savu spriedumu. — Viņš gan pat baznīcu sauc par staiguli, bet ar to domā noziedzniekus, kukuļņēmējus, izvirtuļus, simonistus, nevis krietnos garīdzniekus. Es viņam prasīju, vai viņš nebaidās no apsmiekla, bet viņš man atbildēja — un viņam patiesi taisnība —, ka arī Kristus tapa apsmiets. Jans jūt līdzi nabagajiem. Jans sludina, ka tiem, kuri baro suņus un vanagus, labāk vajadzētu pabarot nabagos.

—    Bet viņš no publiskajiem namiem taisa jaunu Jeru- zālemi, uzturas vienīgi vieglas uzvedības sieviešu vidū …

—    Pats viņš sievietei pat roku nepasniedz, ne uz vienu nepaskatās… Tieši ksendziem viņš pārmet to, ka viņiem mājās ir piedzīvotājas, kuras nēsā tādas pašas drēbes kā Bābeles meitas, tunikas tik īsiņas kā aktieri…

Kārlis uzskatīja, ka patiesība par samaitāto baznīcu pasaulei var nākt tikai par labu. Viņš saprotoši noklausījās Milīča sprediķa beigas:

—          Krusts ir taisnības saule. Piesit savu dzīvi pie krusta un nes to. Cilvēks iemiesosies dievā caur mīlestības uguni!

Kārlis gāja projām apmierināts. Viņš zināja, ka pāvests Gregors ir padzirdējis par Miliča darbību un viņu atkal uzaicinājis uz noklaušināšanu Aviņonā. Taču Kārlis ticēja, ka arī tur drosmīgais sludinātājs turēsies godam.

—    Atgādini man, rektor, ka man jānodiktē vēstule Gregoram XI, — Kārlis teica Vojteham Raņkūvam. — Es negribu, lai viņš nodara pāri Milīčam.

* * *

Prāga auga un kļuva skaistāka. Jaunās Pilsētas laukumi un ielas piepildījās. 1372. gada lieldienās iesvētīja jauno slāvu klosteri un trīsjomu baznīcu; to nosauca par Em- mausas baznīcu. Pie Sv. Jura klostera studenti izrādīja jautras lieldienu spēles. Pēc teologiem savu koledžu ieguva arī juristi. Hrada pagalmu rotāja brīnišķīga skulptūra, kas attēloja svēto Juri, kurš cīnās ar pūķi, — to bija radījuši brāļi Klusevici. Kārlis bieži gāja uz to skatīties, viņš vienmēr aizstaigāja līdz pat vārtiem, kur karali gaidīja ļaudis, lai pasūdzētos viņam, godinātu vai vismaz ieraudzītu viņu.

Taču 1373. gada maija nogalē beidzās pamiera termiņš un, tā kā Oto un Fridrihs atteicās vienoties, vajadzēja gatavoties jaunam karam. Hercogs Stefans Bavārietis tiešām iebruka Čehijā un sāka to izlaupīt; vajadzēja atmaksāt ar to pašu. Vienkāršie ļaudis abpus robežām nezināja, kāpēc nodedzina jumtu viņiem virs galvas un atņem mantu un labību.

Brandenburgas un Bavārijas pretinieki nevarēja noturēties pret Kārļa armijas pārspēku.

—    Pats tavs vārds, ķeizar, ir piecus tūkstošus zobeniem bruņotu jātnieku vērts, — lišķīgais Oto teica viņam, kopā ar brālēnu ieradies Kārļa nometnē pie Firstenvaldes lūgt žēlastību.

Kārlis juta, ka par īstenību drīz var kļūt ilgus gadus lolotais sapnis: iegūt Brandenburgu un pievienot to Čehijai. Kad Oto izrādīja pretimnākšanu šajā ziņā, Kārlis tūdaļ noskaņojās uz viesmīlību un bija ar mieru dalīt pilsētas un naudu pa labi un pa kreisi. Viņš zināja, ka, iegūstot šo teritoriju, Čehija kļūst par lielvalsti.

Kopš brīža, kad notika teritorijas» nodošana Kārļa rokās, viņš savai jaunajai zemei veltīja vislielākās rūpes: bieži brauca uz Tangermindi pie Elbas, kuru bija izvēlējies par savu rezidenci, lika būvēt jaunas celtnes, rūpējās par kuģniecību, visiem spēkiem centās, lai zeme, kas biežo karu un valdnieku maiņu dēļ bija palikusi novārtā, pēc iespējas ātrāk izaugtu līdz Čehijas kultūras un labklājības līmenim. Brandenburgiešu augstākie slāņi apsveica viņa interesi; viņi nojauta, cik daudz iegūs no šīs gādības Viņu bijušais valdnieks, kuru visur saukāja par Slinko Oto. pameta savu sievu Katrīnu un remdēja bēdas skaistās dzirnavnieces Margaritas apskāvienos Volfšteinā. Kārlim kā vasaļi pievienojās arī daudzi citi kaimiņvalstu muižnieki, tādējādi arī Vācijas teritorijā radās daudzas saliņas, kuras atradās Čehijas karaļa varā.

Kārlis visiem apgalvoja, ka Brandenburga vairs nekad neatdalīsies no Čehijas.

* * *

Svīdņicas Annas meita Eliška, kas bija apprecināta ar Austrijas Albrehtu III, nomira, tikko sasniegusi četrpadsmit gadu vecumu. Toties Pomerānijas Elžbetai atkal piedzima meita; tā dabūja Margaritas vārdu. Margarita bija Kārļa desmitais bērns; no viņiem dzīvi bija seši.

Kādu brīdi Kārlis domāja uzaicināt Frančesko Petrarku uz Prāgu par savu bērnu skolotāju, taču sarunas beidzās bēdīgi: 1374. gadā lielais dzejnieks nomira, un līdz ar viņu aizgāja nebūtībā ievērojams Kārļa dzīves posms, kurā bija ne vien daudz vilinošu kārdinājumu, bet radās ari gudra apdomība un patiess dzīves skatījums. No Avi- ņonas neatgriezās arī Jans Milīčs; nāve plašiem lokiem staigāja apkārt, un katrs tās pieskāriens itin kā brīdināja: «Memen/o/»*

Petrs Parlēržs ierosināja katedrāles triforijā* novietot Kārļa sievu — viņa bērnu māšu — skulpturālos portretus. Skatoties uz viņa skicēm, Kārlis atkal atgriezās pie domas par hroniku, kas iemūžinātu Kārļa un viņa priekšteču darbus. Viņš sameklēja jaunu rakstītāju — Pršibīku Pul- kavu no Radeņīnas, brīvo mākslu maģistru, un deva viņam uzdevumu — no paša Kārļa piegādātajiem avotiem latīniski uzrakstīt vispirms apkopojošu pārskatu. Aizritējušajos gados Kārlis pats bija pierakstījis dažas nodaļas savam dzīves aprakstam, viņš lika Pulkavam tās iztulkot čehiski; savas piezīmes Kārlis bija iecerējis kā piesaistošu un atbaidošu piemēru, viņš nebaidījās no atklātības un daudzās rindkopās atklāja savas karstās jūtas pret čeha dzimteni.

Viņš nepārstāja domāt ari par to, kā saglabāt savai dzimtai varu. Kaut arī Vāclavam mantojums jau sen bija nodrošināts, viņu kronējot, Kārļa vēlēšanās sniedzās vēl tālāk: lai Vāclavs, tāpat kā viņš, vienlaikus kļūtu arī par Romas karali.

Abiem Kārļa padomniekiem — Janam Očko un Stršedas Janam — karaļa rūpes šķita priekšlaicīgas.

—    Vai tu, augstība, tādējādi nevērsies pats pret sevi? Tu esi izdevis svētu likumu, ko mēs saucam par «Zelta bullu». Tur nevienā vietā nav rakstīts, ka vēlēšanas varētu notikt vēl iepriekšējā ķeizara dzīves laikā.

Arī Kārlis zināja, ka vēršas pats pret sevi: vecīgais un slimais Kārlis, kurš ir noraizējies par valsts nākotni, vēršas pret jauno, uzticības pilno Kārli, kurš ar skaidru prātu nosaka pēctecības likumus. Taču viņš nespēja tikt ar šo pretrunu galā un turpināja savu ieceri virzīt tālāk.

—    Tas ir jūsu labā. Vai tad jūs to nesaprotat?

Stršedas Jans turpināja pretoties un tika izraidīts no galma.

Kad ķeizars jautāja kūrfirstiem, vai viņi varētu ievēlēt Vāclavu, kūrfirsti sūtīja viņu pie pāvesta.

Tad viņš griezās ar pazemīgu lūgumu pie Gregora XI; tādējādi Kārlis pats rīkojās pretēji savai bullai, no kuras tika izsvītrojis pāvesta piekrišanas nepieciešamību. Gregoram bija vajadzīga Kārļa palīdzība, lai īstenotu iecerēto atgriešanos Romā, un tāpēc viņš piekrita:

—    Ja jau kūrfirsti ir ar mieru …

—    Augsti stāvošu personu bērni nobriest daudz straujāk, — Kārlis centās iestāstīt apkārtējiem. — Karaļa dēls no jaunības dienām saprot, ko uzņemas.

Arī vistuvākie Kārļa piekritēji sarunu laikā ar viņu tagad bieži apklusa un savā starpā apmainījās saprotošiem skatieniem. Vienlaikus viņiem uzmācās bailes: Kārļa spēki dila, daždien viņš palika guļam.

Un Vāclavs? Jā, viņš bija spēcīgs, labi noaudzis, izglītots un visiem šķita ar gaišu galvu apveltīts jauneklis; taču likās, ka sarežģītajām attiecībām impērijā viņam ir par maz apdomības un apķērības.

Tajā laikā Luksemburgu dzimta cieta nākamo jūtamo zaudējumu: 1375. gada 12. novembrī Brno nomira Kārļa brālis Johans Heinrihs. Viņš bija pavisam četras reizes precējies, taču sešus bērnus Johanam bija dzemdējusi vienīgi Opavas Margarita. Par Johana sekotāju kļuva vecākais dēls Jošts; Kārlis atļāva, lai ceremoniju, kurā Joštam piešķīra lēņos Morāviju, 1376. gada janvāri vada piecpadsmit gadu vecais Vāclavs.

Sis notikums pamudināja Kārli ar jaunu iedvesmu censties iegūt Vāclavam Romas kroni.

— Es gribu uz Čehijas impērijas uzbūvēt Romas impēriju — un mans dēls ir mans visuzticamākais palīgs, — viņš drudžaini apgalvoja.

Kārlim šķita, ka šo centienu izgāšanās gadījumā viņš zaudēs visu. Ķelnes arhibīskapam viņš samaksāja trīsdesmit tūkstošus zelta dukātu par apsolīto balsi, Maincai solīja tikpat. Pāvests Gregors XI gribēja vēlēšanas atcelt, bet Kārlis vairs negaidīja viņa piekrišanu.

1376. gada 10. jūnijā kūrfirsti Rensā un pēcāk Frankfurtē ievēlēja viņa dēlu par Romas karali; 6. jūlijā Ahenē Vāclavu un ari Johanu kronēja.

Kārlis par to priecīgi paziņoja pāvestam Gregoram — jau uz Romu.

Kārlim vēlreiz atgriezās galvu reibinošā izjūta, ka viņam visur veicas, un viņš sāka pārdomāt, kā vislabāk sadalīt savu impēriju dēliem: Vāclavam viņš piešķīra čehu zemes, Zigmundam — Brandenburgu, Janam Zgo- želecu. Taču Kārlis sev pietiekami stingri nepavaicāja, vai viņa dēli mantojuši vismaz daļu no viņa gudrības, saprāta un enerģiskuma.

«DZIMTENES TĒVS»

1377. gada sākumā Parīzes galmu satrauca vēsts, ka Romas ķeizars Kārlis IV domā apmeklēt Franciju, lai paklanītos izcilu cilvēku pīšļiem un noskaitītu lūgšanas Parīzes baznīcās. Iekams Francijas karaļa Šarla V galminieki paspēja atjēgties, lai dotu padomu, kā rīkoties, uzņemot negaidīto ciemiņu, klāt bija otra vēsts, ka ķeizars jau devies ceļā.

Francija neatzina Romas ķeizara virsvaldību; no vienas puses, tā nepiederēja viņa impērijai, no otras — šeit iz- senis valdīja sarūgtinājums par to, ka izvēle ne reizi nebija kritusi uz Francijas karali. Tāpēc galma padomnieki nolēma, ka Francijas teritorijā ķeizars nedrīkst izmantot savas dižciltības zīmes; viņš nejās baltā zirgā, jo tas piederas tikai Francijas karalim; par godu viņam nezvanīs zvani, nenotiks nekādas procesijas ūn runās nedrīkstēs pieminēt viņa varu. Tika arī noteikts, kādā kārtībā ķeizaram pretim dosies atsevišķi galminieki, kad viņa priekšā parādīsies karaJa ģimenes locekļi un kad ķeizaru beidzot pieņems pats karalis.

Savas četrpadsmit gadu ilgās valdīšanas laikā Šarls V jau bija izpelnījies «Gudrā» vārdu. Pēc nesaprātīgajiem lēmumiem, kuri pagājušajos gados bija noveduši Franciju līdz sakāvei, viņa valdīšana patiešām iezīmēja pavērsienu. Filips VI bija zaudējis kauju pie Kresī. Viņa dēls Zans, Kārļa IV māsas Jitkas vīrs, zaudēja nākamo kauju un nomira angļu gūstā. Sarlam V, Jitkas dēlam, jaunība bija vētraina: kā deviņpadsmit gadus vecu reģentu viņu sagūstīja sacēlušies pilsētnieki. Vēlāk viņš piedzīvoja asiņainus dumpjus laukos; Šarlam V bija darba pilnas rokas, kamēr izdevās normalizēt stāvokli valstī. Viņš lika uzcelt akmens tiltu un arī Bastīlijas cietoksni. Taču galvenais bija tas, ka viņam izdevās atbrīvot Franciju no angļu iebrucējiem, it sevišķi pateicoties varonīgajam Bretaņas maršalam Bertrānam di Gesklēnam.

Par savu tēvoci Kārli IV viņš zināja daudz laba, sākot ar viņa uzturēšanās laikiem Francijā un beidzot ar viņa valdīšanu. Viņš cienīja Kārli, taču Francijas galma etiķete bija stingri noteikta un to vajadzēja ievērot

* * *

Doma doties ceļojumā uz Franciju Kārlim radās gandrīz gadu ilgās uzturēšanās laikā Tangermindē; viņš labprāt rūpējās par Brandenburgu, taču juceklis Vācijā viņu nogurdināja. Kārlis nogurumā vainoja vecuma nespēku, taču reiz, kad viņš vakarā atpūtās un nevarēja aizmigt, iztēlē pēkšņi iznira ainas no jaunības, kad viņš bija iepazinies ar Parīzes galma dzīvi un tās jaukumiem; Kārlim radās vēlēšanās parādīt šo vidi savam septiņpadsmit gadus vecajam dēlam un arī pašam vēl vienu reizi mūžā — kas zina, cik viņam atlicis dzīvot? — apciemot vietas, kur viņš bija dzīvojis, kad prāts vēl bija skaidrs un sirds piln.i cerību. Tā viņš visiem skaidroja sava ceļojuma mērķi.

Taču vienu viņš noslēpa arī no vistuvākajiem padomdevējiem: Kārlim domas grozījās ap Ungāriju un Poliju un ar varu saistīto jautājumu atrisināšanu Viduseiropā. Ungārijas Lājošam, kuru jau sāka saukt par «Lielo», bija trīs meitas. Vecākā, Katrīna, bija saderināta ar Or- leānas Luiju, Francijas karaļa otro dēlu, kurš pēc sievastēva nāves kļūtu par Ungārijas karali. Kārlis prātoja, ka vajadzētu saderināt savu dēlu Zigmundu ar Ungārijas Lājoša jaunāko meitu Mariju, un cerēja, ka tādējādi viņš mantotu Poliju; Brandenburga Kārlim bija tilts uz austrumiem un ceļš Lielmorāvijas valsts turpināšanai, kā viņš to iedomājās, sagrābjot varu pār daļu Polijas un Krievijas. Kārlis redzēja, kā nākotnē Eiropā kā visvarenākās blakus stāv Valuā un Luksemburgu-dzimtas un kā vācu teritoriju, kas joprojām bija sadrumstalota sīkās valstiņās, no rietumiem un austrumiem sargā divas varenas valstis.

Otrdien, 1377. gada 22. decembrī, tieši pirms ziemsvētkiem Kārlis kopā ar trīssimt bruņinieku svītu nonāca pie Kambrē. Viņu pavadīja dēls Vāclavs un vēl ari augstākais hofmeistars Vartenbergas Pēteris, karaļa kambarsulainis Koldices Tēma, Stemberkas Albrehts, kas tajā laikā bija Litomišlas bīskaps un vadīja Kārļa ārpolitiku, un citi ierēdņi; viņiem pa ceļam pievienojās arī Vāclavs Luksemburgs un daži vācu bīskapi un muižnieki.

Kambrē nebija Francijas karaļa pakļautībā, tādēļ bīskaps ar saviem garīdzniekiem varēja iet procesijā un, zvanu skaņām skanot, pavadīt Kārli līdz baznīcai un vēlāk līdz savai pilij. Tā kā bija zināms, ka tā Kunga dzimšanas dienā Kārlis nekad nemēdz atteikties ar šķēpu rokā dziedāt ziemsvētku oficija* septīto nodaļu, un tā kā Francijas karaļa teritorijā arī tas nebija iespējams, bīskapa uzdevums bija ziemsvētkos uzņemt Kārli pie sevis.

«Kad es atdošu savu dēlu Tev,» Kārlis rakstīja no turienes māsasdēlam Francijā, «tad varēšu ar prieku gaidit nāvi.»

Kārlim uzmācās drūmas domas; vajadzēja paciest asas sāpes locītavās, katrs solis prasīja daudz spēka. Taču pēc ziemsvētkiem, kuru laikā Kārlis bieži atcerējās Prāgas ieražas un noskaņu čehu baznīcās, viņš atkal apvilka savas vienkāršās drēbes, kuras aukstuma dēļ bija izoderē- tas ar caunādām, sēdās savam sainim mugurā un svītas priekšgalā devās tālāk uz Monsanmartēnu. 25. decembrī viņš šķērsoja Francijas robežu.

Ciematos viņu sagaidīja sirsnīgi, un visur Kārlis saņēma dāvanas — galvenokārt pārtiku un barību zirgiem, lai viņam nevajadzētu neko pirkt.

Taču zvani torņos mēmi klusēja un procesijas nenotika.

Decembra pēdējā dienā Kārla gājiens sasniedza Kom- pjēnas pilsētu. Tur jau parādījās karaļa zilbaltās krāsas; jūdzi ārpus pilsētas Kārlim pretim izbrauca karaļa brālis Burbonas hercogs un karaļa brālēns Eī hercogs. Kārlis pateicās un uzaicināja viņus vakariņās, bet stipru sāpju dēļ pats nevarēja tajās piedalīties; Kārli nācās aizstāt dēlam Vāclavam, kurš pirmo reizi mūžā nokļuva franču dāmu vidū un kuru ārkārtīgi uzjautrināja to nepiespiestā uzvedība.

1378. gada 1. janvārī Kārlim vajadzēja turpināt ceļu karietē. Viņam pievienojās franču bruņinieki, gājienā jau varēja saskaitīt ap pustūkstoti zirgu; pie Kārļa ekipāžas parādījās vēl divu karaļa brāļu — Bērī hercoga un Arekūras grāfa — melnais un pelēkais samts.

Nākamajā dienā Francijas karalis aizsūtīja Kārlim savu ekipāžu, ko vilka balti zirgi, un arī nestuves, kuras varēja piestiprināt pie četru zirgu segliem; tādējādi Kārlis, neciezdams sāpes, nokļuva līdz pat Sendenī pilsētai.

Jau 1114. gadā iesvētītā abatijas katedrāle bija pirmā celtne, kur Kārlis, vēl zēns būdams, redzēja smailarku un uzzināja par tās izturību, kā arī ārējos pīlārus, kas balstīja logotās sienas; šeit viņš jaunībā pirmo reizi uzzināja, ko jūt cilvēciska būtne, pazudusi akmens mežā. Par šo baznīcu viņš domāja, likdams pamatus Prāgas katedrālēm.

Kārli sagaidīja abats triju arhibīskapu un desmit bīskapu pavadībā; mūki no saviem pagrabiem viņam atnesa nogaršot vislabākos vīnus. Bet Kārlis lika sevi aiznest līdz Sv. Ludviga altārim, kur pāvests Jānis XXII viņu vēlāk bija iesvētījis par Kārli. Tur Kārlis pateicās dievam, ka viņam izdevies piepildīt dedzīgo sapni un vēlreiz apciemot vietas, kur viņš varēja atcerēties sevi, bet

tikai par piecdesmit gadiem jaunāku.

[1] [2] *

Sāpes nerimās. Tad Kārlis no rīta lika sevi aiznest uz baznīcu, lai paklanītos pīšļiem. Pēc tam viņš palūdza, lai bazilikā viņam parāda kapus, kuros bija apbedīti viņam

pazīstamie karaļi, ar kuriem Kārli kādreiz bija saistījusi dedzīga draudzība, — Francijas Šarla IV un viņa sievas, Kārļa krustmātes Marijas, Filipa VI un arī Kārļa dārgas māsas Jitkas — Gūtas kapakmeni.

Atpūtas brīdī staļļmeistars pagalmā izrādīja zirgus, kurus Kārlim un viņa dēlam dāvināja karalis. Kārlis skatījās pa logu. Taču vēlāk viņam vajadzēja nokāpt lejā: viņu apsveikt bija atnākuši Parīzes pilsētas pārstāvji — mērs ar padomniekiem, pārraugiem un sardzi. Klostera priekšā drūzmējās ap tūkstoš jātnieku, izrotātu ar Parīzes krāsām — balto un violeto. Kārlis sakoda zobus uti atteicās no nestuvēm; viņš lika sevi uzcelt uz melna ērzeļa un procesijai pa priekšu jāja uz pilsētu.

Pēkšņi taurētāji, kuri jāja gājiena priekšgalā, pielika pie lūpām sudrabotus mežragus. Atskanēja fanfaras.

Gājienam pretim virzījās sagaidītāju goda sardzes sarkanie apmetņi. Tiem sekoja melnbaltas un zilmelnas livrejas. Spilgto krāsu jūklī Kārlis sazīmēja baltiņu, uz kura viņam pretim jāja Francijas karalis — ar purpursarkanu mēteli mugurā un pērlēm izšūtu, smailu cepuri galvā. Uz karaļa zirga varēja saskatīt pansamta zīmi ar lilijām.

Abi gājieni sastapās. Karalis noņēma cepuri, ķeizars darīja to pašu.. Taču abi sarokodamies palika zirgos. Karalis teica dažus apsveikuma vārdus. Kārlis pateicās daudz sirsnīgāk.

Pēc tam karalis nostājās vidū starp ķeizaru un viņa dēlu, lai izrādītu viņiem savu cieņu, un brauciens turpinājās. Daudzi ziņkārīgie bija izbāzuši galvas pa logiem, bet ielas bija brīvas; procesijas priekšgalā jāja ar zobeniem apjozušos pārraugu rota zižļiem rokās.

Tā gājiens nonāca līdz karaļa pilij uz saliņas, kuru sauca par «//e de Citē».

Kad Kārlis nokāpa no zirga, viņu godbijīgi apsēdināja krēslā un apsedza ar zeltītu apmetni.

Abi valdnieki vēlreiz noņēma cepures, taču tūlīt uzlika tās atpakaļ galvā.

—    Manu tēvoc, — karalis uzrunāja Kārli, — man ir liels prieks, ka varu jūs šeit sagaidīt. Viss, kas man ir, pieder jums, pirms vēl es pagūstu jums to piedāvāt.

—    Dārgo māsasdēl, — Kārlis atbildēja, — es un mans dēls esam tavi, un visu, kas man ir, lūdzu tāpat uzskatīt par savu.

Abpusējo labo gribu viņi apzīmogoja ar skūpstu.

Kārlim ierādīja ar Īrijas koku apšūtu istabu, kuras logi izgāja uz dārzu un Svēto kapelu, par ko viņam bija tik dzijas atmiņas. Karalis apmetās stāvu augstāk, bet jaunajam Vāclavam istabas atradās apakšā.

Bagātīgi izrotātajā zālē rīkoja sagaidīšanas vakariņas, taču Kārli sagrāba slimības un uztraukuma radīts drudzis un viņam vajadzēja vakariņot vienatnē.

* * *

Kārlis gulēja Joti maz, bet turējās kā vīrs, lai otrdien, 5. janvārī, varētu pieņemt tirgotāju pārstāvjus; tie atnesa viņam daudz dāvanu. Taču pēc pusdienām Kārli': palūdza Francijas karali apciemot viņu. Bija īstais laiks pārspriest galveno ceļojuma iemeslu.

Valdnieku saruna ilga trīs stundas, par tās saturu neviens neko neuzzināja; tā netika pierakstīta arī oiiciā- lajā hronikā; tajā piedalījās tikai karaļa kanclers.

Mums ir droši zināms, ka Kārlis izklāstīja karalim savu plānu par varas sadalīšanu Eifopā starp abām dzimtām. Viņi kopīgi apsvēra visas iespējas, saskaitīja sabiedrotos, atskaitīja skauģus, apmainījās domām par to, kā ietekmēt Ungārijas karali Lājošu.

Bija trijkungu dienas priekšvakars, un Kārlis gribēja piedalīties vakara dievkalpojumā, kuru vadīja Rēimsas arhibīskaps. Viņš ieradās arī uz lielajām vakariņām pils visplašākajā zālē; neskaitāmu lāpu gaismā šajās vakariņās pie galdiem sasēdās gandrīz tūkstotis bruņinieku. Bērī hercogs piedāvāja viņiem uzkodas, un Burgundijas hercogs ielēja vīnu.

Pēcāk mazajā zālē, kas bija izrotāta ar karaliskajām lilijām, Kārlis ar baudu klausījās vislabāko mūziķu spēli.

— Francijā ir izveidojies īstens karaļa galms, — Kārlis stāstīja dēlam. — Tā ir bagāta zeme, mēs tai nevaram līdzināties, turklāt Francija gadsimtiem ilgi ir bijusi neatkarīga. Bet es gribētu, lai tu ievēro cildenuma un vērienīguma garu, kas še valda.

Priekšpusdienā karalis apmeklēja ķeizaru un uzaicināja viņu apmeklēt Svētās kapelas sakristeju. Ķeizaru mocīja sāpes, tomēr viņš lika uznest sevi augšā.pa vītņu kāpnēm. Pēc tam, mises laikā, ķeizars apsēdās tādā viela, virs kuras nebija baldahīna, tādēļ karalis pavēlēja to novākt arī no sava krēsla, lai neizceltos attiecībā pret l.;ri- zaru. Karalis aizsūtīja ķeizaram arī savu evaņģēlija lakstu un trauciņu ar svētīto ūdeni, lai tādējādi izradilu viņam godu. Upurēšanas ceremonijas laikā karalis lika sagatavot sev un viesim vienādu daudzumu zelta, vīraka un mirru; kad karalis redzēja, ka ķeizars nespēj piecelties, viņš upurēja par abiem.

Pusdienu atpūtas laikā karalis aizsūtīja pie ķeizara savu mazo dēliņu, kam bija Vjennas dofīna tituls; Kārlis viņu uzrunāja un noskūpstīja, bet puisēns bija pamācīts, ka ceļos mesties nedrīkst.

Pusdienas atkal pasniedza vairākiem simtiem muižnieku, un tās kuplināja ainas no Jeruzālemes iekarošanas. Zāles galā pacēlās burukuģis ar Jeruzālemes karogiem; tas kustējās, it kā peldētu. Aiz Jeruzālemes dekorācijām, kuru robotie torņi sniedzās līdz pat griestiem, slēpās saracēņi. Krustneši kāpa ārā no kuģa pa kāpnēm, skatītājiem par prieku vēlās lejā, no jauna cēlās kājās un uzbruka, beigu beigās padzina saracēņus un virs mūriem izkāra kristiešu karogus.

Kad iznēsāja uzkožamos, ne ķeizars, ne karalis negribēja izmantot savas priekšrocības, tāpēc viņi vienojās, ka ēdamo no bļodas ņems reizē, tāpat beigās abi mazgāja rokas vienā traukā.

Bija gandrīz nakts, kad maltīte beidzās, bet vēl pēc tam karalis slepeni apmeklēja ķeizaru un pārliecināja viņu, ka pēc iespējas ātrāk nosūtīs sūtņus uz Ungāriju, lai nodrošinātu deviņus gadus vecajam Zigmundam Polijas troni. Vairākas dienas ilgusī viesošanās abus valdniekus bija ļoti tuvinājusi.

—    Abi mēs esam tādu tēvu dēli, kuri savu mūžu veltīja bruņniecības ideāliem, — Francijas karalis teica. — Bet man, tāpat kā tev, vajadzēja dziedēt valstij cirstās brūces.

—     Mēs abi mīlam mākslu, mūziku, skaistas celtnes, — Kārlis piekrītoši atbildēja. — Abi gribam ieviest likumību savās valstīs. Viss runā par labu tam, lai mēs roku rokā soļotu vienā virzienā…

Viņi atvadījās apkampjoties un saskūpstoties.

• * *

Nākamajā dienā karalis aizveda ķeizaru ar kuģi līdz jaunceļamajai Luvras pilij un lika Kārli krēslā iznest cauri visskaistākajām telpām. Karalis un ķeizars apmeklēja arī Parīzes universitāti, kur visu fakultāšu pārstāvju sapulcē svinīgu runu teica teoloģijas maģistrs Zans de la Šalē; Kārlis atbildēja latīniski.

Dienu vēlāk pils sēžu zālē no abām pusēm pieaicinātu ievērojamāko bruņinieku klātbūtnē garu runu teica pats karalis; viņš gribēja pierādīt savam viesim, cik patiesi cenšas rūpēties par mieru visā pasaulē. Viņš pieminēja to, kā Anglijas Edvārds lauzis uzticības zvērestu un cik bieži Anglijas karaļi pārkāpuši miera līgumus un gribējuši atņemt frančiem viņu teritoriju; karalis lika lietā pierādījumus arī tam, kā Edvards mocījis franču sūtņus un kādus zaudējumus Francijai sagādājis Melnais princis.

Lai viņa pavadoņi saprastu, par ko karalis runā, Kārlis īsumā pārtulkoja viņa runu vācu valodā. Viņš piebilda, ka pats bijis klāt, kad Anglijas karalis Amjēnā solījis Francijas karalim uzticīgu draudzību; nobeigumā Kārlis paziņoja, ka vienmēr grib aizstāvēt Francijas tiesības pret tiem, kuri neievēros noslēgto mieru. Nākamajā dienā Kārlis rakstiski atkārtoja šo solījumu savā un savu bērnu vārdā.

10. janvārī Kārli atkal uznesa uz kuģa, kas šoreiz peldēja uz Senpolu. Karaliene, kas bija mātes cerībās, Kārli sagaidīja kopā ar visām savārri galma dāmām, kuru vidū bija arī viņas māte un meita. Kārlis nokaunējies atvainojās, ka viņam jāļauj sevi nest, bet karaliene smaidīdama noraidīja šādu taisnošanos, apskāva viņu un noskūpstīja uz vaiga. Tāpat Kārlis saskūpstījās ar visām karaliskās dzimtas dāmām.

Visspēcīgāko iespaidu uz Kārli atstāja tikšanās ar Izabellu de Valuā, viņa pirmās sievas Blanšas māsu. Kārli pāršalca reibinošas atmiņas par jaunību un pirmo lielo mīlestību; viņš nespēja valdīt asaras. Ari vecā Izabellas kundze apraudājās. Pēc pusdienām Kārlis lūdza, lai viņam Jauj vēlreiz satikties ar Izabellu. Abiem b'ija daudz ko pārrunāt; Kārli pie viņas saistīja ari tas, ka Izabella bija Kārla māsas Jitkas draudzene.

Vakarā Kārlis apmetās Vensenas pils tornī. Apkārtnes mežā jaunais Vāclavs nākamajā rītā medīja briežus. Dienas skrēja aizvien straujāk un aizgāja nebūtībā. P.ir laimi, slimība, kas Kārlim sagādāja tik daudz ciešanu, atkāpās; pēc ārstēšanās ar dažādām ziedēm, ko viņam pie gādāja franču ārsti, sāpes samazinājās tiktāl, ka viņš atkal varēja staigāt. Valdnieki apmainījās dārgām d.iv.i nām: kaklarotām, dārgakmeņiem izrotātiem kausiem, glie mežvāku pudelēm. Kad karalis parādīja ķeizaram divas ilustrētas lūgšanu grāmatas, kuras sauca par «stundu grāmatām»*, un jautāja, kuru viņš vēlētos sev, Kārlis nespēja atturēties un palūdza abas; viņš apsolīja, ka no tam lūgs dievu par karali, un piespieda arī Vāclavu apzvērēt, ka viņš kalpos Francijas karalim, kamēr vien dzīvos.

Kad 16. janvārī valdnieki Nožānā atvadījās viens no otra, karalis lika atnest ar rubīniem un dimantiem izrotātus 'zelta gredzenus, it kā dāvanu vēl būtu par maz. Šķiroties viņi ilgi spieda viens otram roku un apkampās; abi bija aizkustināti, jo paredzēja, ka vairs nesatiksies. '

Ķeizars nestuvēs devās atpakaļceļā. Taču arī viņam šķita, ka nav pietiekami atmaksājis karalim par viesmīlību, un tāpēc tūlīt, pirmās naktsguļas laikā Mobā pie Marnas, Kārlis lika izgatavot dokumentu, kurā dofīnu uz mūžu iecēla par Arelatijas karalistes vikāru un uzdāvināja viņam Pipē pili pie Vjennas.

Caur Šatotjerī un Reimsu Kārlis devās robežas virzienā.

Viņš zināja, ka Parīzes apmeklējums ir pēdējais prieks viņa mūžā.

* * *

Kārlim atlika vairs tikai daži mēneši dzīves, pilni rūgtuma un satraukuma par to, ka viss, ko viņš ar tādu rūpību bija gatavojis un cēlis, var atkal sabrukt

Marts, dabas atdzimšanas mēnesis, atnesa ļaunus pavērsienus.

Visu, par ko viņš bija vienojies ar Francijas karali, viesulis aiznesa projām tajā brīdī, kad Ungārijā nomira Lā- joša vecākā meita Katrīna, Francijas troņmantnieka līgava.

Vēl sliktākas vēstis pienāca no Romas. Gregoru XI, kurš līdz šim bija varonīgi cīnījies pret franču kardināliem, lai varētu palikt Romā, marta beigās arī uzveica slimība. Romas tauta aplenca Vatikānu un pieprasīja kardināliem: «Izvēliet romieti!» Viņi tad nu izbailēs par pāvestu ievēlēja Sv. Pētera baznīcas kardinālu, kuram jau tuvojās simtais gads. Tas satrauca kardinālu, viņš jutās aizskarts, kad viņu piespieda kāpt baltā zirgēzeļa mugurā un jāt svinīgā procesijā; kardināls saslima, un pēc trim dienām viņa vairs nebija dzīvo vidū.

Taču tauta turpināja pieprasīt itāliešu pāvestu.

— Ja mēs nedabūsim par pāvestu romieti, tad kardināli muks projām no turienes ar sarkanākām galvām nekā viņu cepures, — draudēja kaislīgie patrioti, kas bija nokļuvuši līdz pat konklāvam.

Tad ievēlēja arhibīskapu Bartolomeo Prinjanco no Bari, kurš pieņēma pāvesta vārdu Urbāns VI.

Pēc trim dienām Fonti notika tas, no kā Kārlis baidīji» visvairāk, — tika ievēlēts otrs pāvests, par to kļuva Kārlis Roberts no Zenēvas; viņš pieņēma Klemensa VII vārdu un paziņoja, ka apmetīsies Aviņonā.

Kārlis labi paredzēja, ka pāvesta varas sadalīšanās divās daļās nozīmē lielas briesmas mieram Eiropā, vēl.jo vairāk tāpēc, ka garīdzniecības izlaidīgais dzīvesveids jau sen bija kļuvis par cēloni vispārējai neapmierinātībai. Arī Čehijā garīgo tēvu īpašumi bija pārāk lieli un pavisam neatbilstoši viņu vajadzībām, un veltīgi bija mēģinājumi piespiest viņus dzīvot pieticīgāk. Kārlis izsūtīja vairākus ziņnešus ar vēstulēm atsevišķiem arhibīskapiem, lai viņi saglabā uzticību Romas Urbanam VI. Samuela Šaca, jaunākā, pēdējā ziņa vēstīja, ka arī slavenā Sjēnas Katrīna darbojas Romas pāvesta labā. Viņa bija dominikāņu ordeņa mūķene — kaujinieciska, aptuveni trīsdesmit gadu veca, nabadzīga Sjēnas krāsotāja divdesmit trešais bērns —, kura pašaizliedzīgi nodevas mēra slimnieku kopšanai un aicināja uz krusta karu pret turkiem. Pašlaik viņa bija pievērsusies mēģinājumiem atkal apvienot sašķelto baznīcu un ceļoja starp Romu un Aviņonu. Taču Samuels Sacs, dēls, savā vēstījumā nenoliedza to, ka viņas centieniem nevar pareģot panākumus.

* * *

Vasarai sākoties, Kārlis lika sevi aizvest uz Karlšteinu; tur pasaule bija zaļuma un putnu dziesmu pilna. Taču valdnieka dvēseli māca nospiestība.

Uz īsu brīdi viņu apciemoja Elžbeta ar pieciem bērniem: Vāclavam bija septiņpadsmit, Annai divpadsmit, Zigmundam desmit, Janam astoņi, Margaritai pieci gadi

Palicis viens, Kārlis, kambarsulaiņa balstīts, staigāja gai sienām, lai patīksminātos par fresku un gleznu skaistumu. Pēcāk viņu aizveda līdz lūgšanu soliņam Svētā Krusta kapelā; tur viņš jutās kā sava cietokšņa sirdī — tas elpoja tāpat kā viņš.

Dažkārt viņš pārlapoja Karlšteinas kapitula psalmu grāmatas; viņa skatiens slīdēja pa nošu galviņām, it kā rožukroņi pārskaitot, un garā Kārlis dzirdēja dziedam Sv.

Vita katedrāles kori. «Vai es vēl kādreiz dzirdēšu svētrīta dievkalpojumu?» viņš sev vaicāja. Ziemsvētki Francijā nebija tik dziesmoti un omulīgi kā Čehijā, kur viņš tos tā mīlēja. Tur neskanēja tādas ziemsvētku dziesmas kā «Ir prieka dienas» un «Ir noticis brīnums».

Jocīgi — vasaras vakari, bet viņam tie atgādina ziemsvētkus … Jeb vai tās ir tikai atmiņas, ar kurām pasaule atvadās no viņa?

Kārlis noslēdzās sevī; dažreiz, ilgāk skatoties svētās Katrīnas domīgajā sejā, viņam likās, it kā viņš būtu pametis sāpošās miesas.

Tad atkal kļuva labāk un Kārlis varēja nokāpt pagalmā, aiziet lejā uz ciematu un pa šauro ceļu līdz laukiem. Ļaudis, kuri pļāva labību, māja viņam un sauca: «Lai dzīvo karalis!» Viņi nesauca «ķeizars», bet Kārlis saprata zemniekus: viņš tiem bija tuvāks kā savas zemes pārstāvis.

Kādā augusta vakarā viņš vakariņoja dārzā cietokšņa piekājē. Uz lauka ceļa parādījās bariņš izvārgušu ceļinieku. Kalpi skrēja viņiem klāt, gribēdami aizdzīt projām.

—    Kas viņi tādi?

—    Ubagi, klaidoņi, noziedznieki. Varbūt spitālīgie. Kurš gan zina, kas tie par salašņām?

Kārlis juta savu nogurumu un varēja iedomāties viņu nogurumu. Zēlums par visas pasaules neremdināmajām sāpēm tuvināja viņam šos nelaimīgos.

—    Aicini viņus šurp un liec, lai uzklāj viņiem galdu, — viņš pavēlēja Bušekam.

Viņa pavēle radīja apjukumu nabaga ceļiniekos. Viņi baidījās, neuzticējās, grūda cits citu uz priekšu un pat apsēdušies vēl modri ausījās, lai paspētu pielēlct kājās un aizmukt.

Kad viņiem pasniedza ēdienu, Kārlis lika sevi aiznest pie viņu galda un iedzēra kopā ar viņiem. Nabagi pateicās un gribēja bučot viņam roku.

—    Ejiet ar mieru, — viņš atlaida ceļiniekus. — To, ko jūs ēdāt un dzērāt, jums devusi jūsu zeme.

Bušeks saprotoši vēroja notiekošo. — Tu, augstība, laikam esi vienīgais no valdniekiem, kas savu tautu mīl bez nicināšanas. Petrarka pareizi teica, ka tevī mājo eņģeļa gars.

—    Aplamības, — Kārlis sarauca uzacis, — dzejnieki visu pārspīlē.

* * *

Novembra sākumā sanāca seims, kurā Kārlis jau vairs nevarēja piedalīties, taču viņš vēl paspēja sagatavot savus pēdējos ieteikumus par naudas vērtības saglabāšanu. Naudas vērtības samazināšana, ko bija pasācis jau viņa tēvs, kaitēja tirdzniecībai un izraisīja neuzticību svešzemniekos, tāpēc Kārlis lika apstiprināt precīzus priekšrakstus par sudraba un vara attiecībām monētās — tai vajadzēja būt simt pret divpadsmit — un izdeva rīkojumu, ka. no vienas grivnas, kas sver aptuveni ceturtdaļ- kilograma, drīkst izkalt, lielākais, septiņdesmit grašus. Priekšrakstu ievērošanu vajadzēja kontrolēt sevišķai inspekcijai, un tika noteikti stingri sodi tiem, kuri tos neievērotu.

Kad viņam paziņoja, ka seims apstiprinājis viņa prasību, Kārlis uzaicināja pie sevis abus vecākos dēlus, Vāc- lavu un Zigmundu, izstiepa rokas, lai tās pieskartos viņu galvām; visiem klātesošajiem šķita, ka viņu pēkšņi sagrābušas bailes par to, ka abi jaunekļi nav pietiekami apbruņoti dzīvei.

—    Vai jūs zināt, kas ir dzimtene? — Kārlis jautāja viņiem.

Vāclavs raudzījās viņā smaidīdams, Zigmunds ar sarauktu pieri; abi klusēja, it kā pārdomādami, kādu viltību tēvs viņiem sagatavojis.

—    Dzimtene, — Kārlis lēnītēm teica, — tā ir mīlestība uz savas zemes pagātni. Uz vēsturi. Bet vai jūs zināt, kur beidzas vēsture? Nākotnē. Tāpēc mums jāmīl arī savas zemes nākotne.

Viņš atpūtās un tad turpināja:

—    Jaunībā mani padomdevēji man bieži mācīja virtus. Tas nozīmē vīrišķību. Bet sasniegt mērķi drīzāk var ar īpašību, kuru latīniski sauc caritas, čehiski — mīlestība.

Viņš griezās pie arhibīskapa Jana Očko un žēlojās:

—    Es pats ne vienmēr pēc tās vadījos! Vai tu domā, ka man taps piedota mana neapdomība? Es nedomāju par to tur augšā. Es domāju — šeit, uz zemes, kad manis te vairs nebūs.

—    Tu, augstība,' esi gudrāks par Zālamanu, — arhibīs kaps pacilāti sacīja.

—    Tu nu gan proti zaimot…

—    Kurš ir izlasījis vairāk grāmatu — tu vai viņš? Tu esi pratis daudziem galīgi neatrisināmiem jautājumiem rast atbildi.

•— Bet tagad es atmiņā meklēju, ko esmu darījis slikti, kuram esmu palicis parādā, kura priekšā jūtos vainīgs…

—           Mans kungs, — arhibīskaps aizkustināts sacīja, — tu runā tā, it kā atvadītos no šīs pasaules. Kāpēc tu mūs tā apbēdini?

Kārlis nogrima domās, un viņa skatiens atgriezās pie dēlu sejām.

—           Es domāju, ka cilvēkam visu mūžu pienāktos rīkoties tā, itin kā jau rīt pat vajadzētu šķirties no šīssaules.

Arhibīskaps salika rokas un teica abiem jaunekļiem:

—    Jūsu tēvs, augstība, ir īstens kristietis.

* * *

Reiz, kad Kārlis piecēlās un gribēja pa logu palūkoties uz Prāgu, viņam noreiba galva un viņš nokrita. Ārsti konstatēja, ka Kārlis salauzis kāju. Viņi apguldīja karali un lūdza, lai viņš pēc iespējas mazāk kustas. Taču viņam piemetās sausais drudzis; kas izsūca visus spēkus. Vārdiem, kas nāca no Kārļa mutes, bieži vien vairs nebija nekādas jēgas.

Kādu vakaru Kārlis atkal lika pasaukt savu dēlu Vāc- lavu ūn vēlējās palikt divatā ar viņu. Kārlis saņēma dēlu aiz rokas un juta, kā viņš dreb.

—           Nebīsties, — viņš teica Vāclavam. — Tu esi labi sagatavots valdīšanai. Es atstāju tev skaistu zemi. Kad es ierados Čehijā, virs Hrada riņķoja vārnas. Vai es tev par to nekad neesmu stāstījis? Nebija laika. Un tagad arī laika vairs nav daudz. Es drīz nomiršu, es zinu.

—           Tu nedrīksti mirt! —' dēla jūtu aizgrābts, Vāclavs sāka lūgties. — Vēl ne!

—           Mēs visi esam mirstīgi, tas padara mūs vienādus. Mani nomierina tas, ka šeit esi tu, ka es atstāju karalisti labam un spējīgam vīram. Šī zeme ir mūsu mājvieta. Prāga ir diža — un čehu tauta cildena…

Eiropas politikas mudžeklis, dzimtu naids, baznīcas no- devīgums — tas viss jau bija tālu no viņa gara. Ceļš kļuva arvien īsāks un šaurāks — un uz tā palika tikai pats būtiskākais.

—    Es centīšos tevi nepievilt, — dēls solīja.

—    Tu nedrīksti pievilt ļaudis …

Kārlis atkal saņēma dēla roku savā un drudžaini saspieda.

!— Es tevi lūdzu, — viņš teica aizlauztā balsī, — īsteno tās cerības, kuras es saistu ar tevi. Rīkojies tā, kā es tevi lūdzu, — un tautas tevi godās. Dzīvo draudzībā ar mūsu zemes kaimiņiem un mierā ar visām pasaules tautām … Palīdzi nabagiem, atbalsti cietējus, meklē taisnī- gumul

Pēc tam viņš vairs nevarēja parunāt, vienīgi skatījās ar savām brūnajām, siltajām acīm dēlā… Un, kad Vāclavs piecēlās un aizgāja, Kārlis pievērsa skatienu logam, aiz kura Prāga gatavojās uz dusu.

Tas notika Andre j dienas priekšvakarā, 1378. gada 29. novembrī.

Aiz logiem bija tumsa. Uz kamīna un dzelzs galdiem dega daudz sveču. Taču no āra zagās klāt aukstums.

Kārlis palika viens. Viens ar sevi — un vienatnē ar neizdibināmo varu, ar kuru viņš kādreiz bija sarunājies, no kuras smēlis ticību un spēku.

«Cik daudzreiz jau es esmu miris,» viņš domāja nogurušajā dvēselē. «Es miru reizē ar savu māti. Ar visām māsām — ar Annu, Margaritu, Jitku. Ar brāli. Es sāpigi atvadījos no dzīves kopā ar Blanšu, abām Annām, kuras ar manu dvašu bija saistījušas savējo. Grūta, grūta bija miršana, kad aizgāja mani bērni — mīļā, jaukā Margarita, viņai bija četrpadsmit gadu, dārgā Eliška, viņai — piecpadsmit, mani mazie zēni — Vāclavs, Kārlis… Tas gabaliņš no cilvēka, kas palika manī, centās dzīvot labi. Jo sirdī es nēsāju lielu mīlestību — tās dēļ es pārvarēju tūkstoš vilšanos un zaudējumu, arī pats "sevi, arī savu patmīlību un godkārību… Jā, es centos veidot pats sevi, kā to dara tēlnieki ar akmeni, lai varētu kaut ko nozīmēt citiem. Prāgai — manu acu gaišumam, tautai, kuras dēls es biju… Varu tev godīgi atzīties,» viņš centās pasacīt tai lielajai varai, uz kuru lūkojās. Taču tā maigi pasmaidīja un uzlika viņa lūpām vieglu delnu — tik vieglu kā šā novembra vakara tumsa.

Trīs stundas pēc saulrieta cits pēc cita iedunējās Prāgas zvani. Tie zvanīja smagi, bēdīgi, nepielūdzami.

Cilvēki ielās sastinga kā sālsstabi. Neviens neko nejautāja. Ikviens zināja, kas noticis.

Cehu zeme atvadījās no sava vislabākā karaļa.

— Galvā viņam bija visdiženākais kronis, taču krūtis nepārstāja pukstēt čeha sirds, — teica skolotāji studeii tiem koledžās,

—    Kopā ar viņu cilvēkam vajadzēja būt labākam pašam par sevi, — atcerējās Velhartices Bušeks. — Tagad visas Jaunās ligas atgriezīsies Čehijā.

Beidzās viduslaiku rudens.

Pie laika sliekšņa stāvēja jauna dzīve, kurai pamatus bija ielicis Čehijas Kārlis.

Vienpadsmit dienas Kārla IV iebalzamētās miesas atdusējās uz katafalka Prāgas Hrada lielajā zālē; viņam blakus uz violeta samta gulēja bāreņos atstātie kronis, dārglietas un visdārgākās relikvijas. Dienu un nakti pie zārka uz ceļiem lūdza dievu garīdznieku pulks, bērni dziedāja psalmus. Visa zāle izskatījās kā mirdzoša zvaigzne; tur dega sveču tūkstoši.

Ļaudis mēmi satikās, nodūra galvas, saprazdamies bez vārdiem.

Arī no impērijas atbrauca firsti dot ķeizaram pēdējo godu. Viņu sirdis neskāra sāpes, taču viņus savā varā pārņēma sēras, kas valdīja visapkārt,

11. decembrī karaļa Kārļa vienkāršās drānās tērptais augums devās pēdējā gaitā pa Prāgu. Dienu tas atdusējās Slāvu klosterī, dienu — pie Sv. Jēkaba, tad pie joaniešu* bruņiniekiem Mazajā Pusē un, beidzot, pie Sv. Vita.

Tikai 16. decembrī notika bēru ceremonijas pēdējā dala — un zārku novietoja kapličā zem katedrāles velvēm galvenā altāra priekšā.

Atvadu runu teica profesors Vojtehs Raņkūvs no Je- žovas:

—- Par ķeizara nāvi jāskumst un jāraud visiem uzticamajiem, bet mēs Čehijas karalistē to pārdzīvojam jo vairāk un raudam jo rūgtāk tāpēc, ka starp mums draudošajiem vētrainajiem karu paisumiem un dārdiem mēs nojaušam, ka mūsu kuģi — Čehiju — apdraudēs ienaidnieki, jo rtiūs pametis airētājs, mums zudis dižens kapteinis, jo mēs esam zaudējuši savu uzticamo mierinātāju…

Tituliem «karalis» un «ķeizars» viņš pievienoja daudz dārgāku vārdu, kas te ieguva savu mājvietu un pastāvēja gadsimtus. Pieticīgais hronists to atkārto pēc viņa un ar to beidz savu stāstu;

—    Dzimtenes tēvs!

PASKAIDROJUMI

7. Ipp. Pršemislieši (Pfemyslovci) — pirmā čehu kņazu un karaļu dinastija, kas par savu ciltstēvu uzskatīja leģendāro Pršemisiu Arāju. Čehijā nostiprinājuši savu varu 9. gs. (kņazs Borživojs). 10. gs. apvienojuši savā pakļautībā Čehijas teritoriju. Šīs dzimtas vīriešu līnija beidzās ar Vāclava III nāvi 1306. g.

9, lpp. .;. šur tur kā liesmās kvēloja etiķkoki.:. — šeit acīmredzot ir autora neprecizitāte: etiķkoka dzimtene ir Ziemeļamerika, tātad 14. gs. tas nevarēja augt Čehijā.

12.  Ipp. Fidula — vijolei līdzīgs viduslaiku mūzikas instruments —

parasti ar piecām stīgām.

13.  Ipp. Karinti/a (Kārnten) — vēsturisks novads, kas atradās tagadē

jās Austrijas dienviddaļā (Karintija, Štīrija), daļēji — tag. DFSR rietumos un Itālijas ziemeļaustrumos.

14.  Ipp. Višehrada — Prāgas rajons Vltavas labajā krastā. Kādreiz tā

bijusi atsevišķa pilsēta ar cietoksni. Karaļa Vratislava valdīšanas laikā (1061—1092) viņa rezidence tika pārcelta uz šejieni no Hrada. Teikas stāsta, ka Višehradā dzīvojuši pirmie čehu kņazi.

18. lpp. Montē Cailo — 'Kārļa kalns' (it. vai).

20. lpp. Hrads (čehu hrad — 'nocietināta pils') — Čehijas valdnieku

rezidence. Hrada pamati likti 9. gs., šeit kronēti čehu karaļi; mūsdienās — CSSR prezidenta mītne.

21.  lpp. Kopa — 60 gabalu.

40. lpp. Maultaša (Maultasch — 'lielmute') — Karintijas un Tiroles hercogienei Margaritai bijusi neglīta seja — plata mute un biezas lūpas. Viņas dzīve aprakstīta L. Feihtvangera romāna «Neglītā hercogiene Margarēte Maultaša» (R., Liesma, 1975).

46. lpp. Kondotjers — militāro algotņu vienību vadītājs Itālijā 14.— 16. gs. Kondotjeri bija Itālijas valstiņu valdnieku vai Romas pāvesta dienestā.

56. lpp. ~. .kā Dāvids Oriju. — Bībeles leģenda stāsta, ka ķēniņš Dāvids aizdzinis drošā.nāvē savu uzticamo karavadoni Oiiju, kura sievu pavedis.

63. Ipp. 'Dievs' čehiski — būh.

67. Ipp. Histrionl — profesionāli viduslaiku aktieri, kas uzstājās ar dziedāšanu, runāšanu, virvesdejošanu utt.

70. Ipp. Vācijā karali ievēlēja 7 kūrfirsti, un tikai pēc kronēšanas Romā tas kļuva par ķeizaru.

82. Ipp. Corīcifa — pilsēta Itālijas ziemeļaustrumos pie Dienvidslāvijas robežas.

96.   Ipp. Slavņlkleši (Slavnikovci) — čehu kņazu dzimta, 10. gs. valdīja

Austrumčehijā un Dienvidaustrumčehijā. 995. g. Boļeslavs II no Pršemisliešu dzimtas visus Slavņīkiešus viņu Libices pilī nogalināja, lai nostiprinātu čehu kņazistes politisko vienotību.

97.   Ipp. Arasas Maljē, Matjāša (Matthieu de Arras, čehu Matyāš z

Aitasu) — flandriešu arhitekts (1290—1352). Strādājis Avi- ņonā, no 1344. g. Prāgā.

105. Ipp. ;. Kāilis Lielais .. mēģinājis atdzīvināt drosmīgo ideju, i — t. i., atkalapvienot šīs zemes Romas impērijā.

110.  Ipp. Ich dien' — es kalpoju (vācu vai).

111.  Ipp. Vārdu spēle: čehiski 'žurkas' — krysy.

124.  Ipp. Čehiski 'septembris' — zāfl, arī 'spīdums', 'gaisma', 'blāzma'.

125.  Ipp. Gājiens vijās pa satumsušajiem ceļiem;, i — runa ir par

laiku, kad Prāga (Vecpilsēta, Hradčani) un Višehrada bija atsevišķas pilsētas, starp kurām atradās neapbūvēta teritorija, kur tikai Kārļa laikā sāka būvēt t. s. Jauno Pilsētu (Novē Mesto).

130. Ipp. «Exiit decietus ab Auguslo Caesare…» — «Augusts Cēzars devis norādījumu…» (Lat.)

133. Ipp. Jaunā Pilsēta — Prāgas rajons starp Vecpilsētu un Višehradu.

137.  Ipp. Partikulārās skolas — viduslaiku pilsētas skolas (kas vēlāk

tika pakļautas universitātei).

138.  Ipp. Donžons — viduslaiku aizsardzības būve. Sākotnēji tas bija

nocietināts torņveida mājoklis ar šauriem logiem (ambrazū- rām) un ātri nojaucamām kāpnēm. Vēlāk — pils vaļņu iekšpusē brīvi stāvošs galvenais tornis, ko izmantoja dzīvošanai, kā arī par mantnīcu un pēdējo patvēruma vietu uzbrukuma gadījumā.

143.  Ipp. Flagelantl (no lat. llagellans — 'pērējs') — fanātiski ticīgi

askēti, kas sludināja publisku paššaustīšanos, lai «kristīšanā ar asinīm» izpirktu grēkus. Flagelantu kustība radās 13. gs. vidū Itālijā. Flagelantu procesijas plaši izvērsās mēra laikā 1346.—1350. gados, aptvēra Franciju, Angliju, Vāciju, Čehiju u. c. Eiropas valstis. Baznīcas vajāti, flagelanti pakāpeniski izzuda 15. gs.

144.  Ipp. Plalcgiāls (vācu Plalzgrai) — agrajos viduslaikos — grāfs,

kura uzdevums Vācijā bija pārzināt karaļa pili (no 'pala- tium' — lat. 'pils'). Vēlāk Reinas pfalcgrāfs bija viens no septiņiem kūrfirstiem — karaļa vēlētājiem.

150. lpp. Interdikts (lat. — interdictum — 'aizliegums') — katoļu baznīcas soda veids: parasti — pāvesta aizliegums rīkot dievkalpojumus un reliģiskās ceremonijas noteiktā teritorijā. Ar in- terdiktu tika sodītas arī atsevišķas personas, lai piespiestu tās paklausīt pāvestam.

152.  lpp. Pāvesta nuncijs — pāvesta pastāvīgais diplomātiskais pārstāvis.

153.  lpp. Beliāls — 'nešķīstais', 'sātans' (senebr.J; idioma «Beliāla dēls»

vietām sastopama Bībelē.

155. lpp. Amor patriae — tēvzemes mīlestība (lat.).

173. lpp. Autors pieļāvis faktoloģisku kļūdu: piedošanu pāvestam Ka- nosā lūdza Heinrihs IV (1056—1106), Barbarosa ir pievārds Fridriham I (1152—1190).

lpp. Psaltērijs — viduslaiku stīgu instruments.

lpp. Zarts — Francijas karalis, kurš vēsturē iegājis kā Jānis II

Labsirdīgais (1319—1364). Karalis no 1350. g.

lpp. Markomāni — ģermlņu cilšu savienība. Mūsu ēras sākumā no

Reinas—Mainas apgabala nonākusi tagadējās Čehijas terito- rijā. Pēdējo reizi vēstures avotos minēti ap 550. g.

216. lpp. Ludmila — pirmā čehu kristītā kņaza Borživoja sieva. 921. vai 927. g. viņu nonāvējuši nekristītie, kurus it kā uzpirkusi tās vedekla Drahomīra, lai sagrābtu varu. Mazdēlu — sv. Vāc- lavu — Ludmila uzaudzinājusi kristietisma garā, un tas, nācis pie varas, esot izraidījis Drahomīru, savu māti, svešumā. Ludmila apglabāta Prāgas Hradā, Sv. Jura bazilikā.

219. lpp. Terra orientalis — austrumu zeme (lat.).

221. lpp. 1 stiihs = 93,36 litri (sens čehu tilpuma mērs);

231. lpp. Rex clericorum — garīdznieku karalis (lat.).

231. lpp. Prebendas — ienākumi, kas saņemti par baznīcas rituālu veikšanu.

235. lpp. i. .beidzās angļu-iranču karš — 1360. g. ar t. s. Bretiņī miera līgumu beidzās Simtgadu kara pirmais posms. Karadarbība atsākās 1369. g.

239. Ipp. La guena — karš (it.).

243. lpp. 1 grivna =253,17 g (sena čehu masas mērvienība).:

248. lpp. Mementol — Atceries! (Lat.)

248. lpp. Tiilorijs — arkotas galerijas paveids baznīcas sānu jomā.

252. lpp, Olicijs — gara lūgsna, ko dzied vai runā mūki un garīdznieki

visi korī; sākotnēji oficiji ilga visu dienu ar triju stundu pārtraukumiem.

258. Ipp. «Stundu grāmatas» jeb horas -*• īpašas kātoju lūgsnu grāmatas, paredzētas lasīšanai stingri noteiktās stundās (pareizticīgo baznīcā — časoslovi).

264. Ipp. Joanlešl — Joaniešu jeb Hospitāliešu ordeņa locekļi. Šis katoļu mūku bruņinieku ordenis izveidojās 11. gs. beigās. Ievērojams militārpolitisks spēks krustnešu sagrābtajās teritorijās, vēlāk — arī Rietumeiropas valstīs.

SATURS

Ievadam : :

Atgriešanās dzimtenē i

Izpostītā karaliste ; :

Zaudējumi un cerības :

Pei uspera ad asha i

Divkāršais kronis 5 s

Dižais gads . : ; :

Bezdibenis sauc bezdibeni

Pēc ķeizara kroņa 5

«Miera valdnieks»

Zelta bulla : : : j

Rūpju rožukronis ; ;

Dzimtenes tēvs s : :

Paskaidrojumi s : ■

ČEHIJAS KARAĻA UN ROMAS ĶEIZARA KARĻA IV DZĪVES UN VALDĪŠANAS HRONIKA

Redaktors D. Gailis. Mākslinieciskais redaktors 1. Zvagūzis. TehDiskā redaktore M. Jaunzeme, Korektore S. Liniņa.

Nodota salikšanai 16.07.86. Parakstīta Iespiešanai 11.03.87. Formāts 84X108/32. Tipogrālijas papīrs Ne 3. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 15,96 uzsk. iespiedi.; 19,4 uzsk. kr. nov.; 17,04 iz- devn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt JVs 920-5. Cena 2 rb|. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ka 61/32543/DO-1025. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmata tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks un priekSlapas iespiestas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Kožīks F.

Ko 995 Čehijas karaļa un Romas ķeizara Kārļa IV dzīves un valdīšanas hronika / No čehu vai. tulk. un koment. sast. J. Krastiņš. — R.: Liesma, 1987. — 269 Ipp., il. — (Stāsti par vēst.).

Content

Kožiks Františeks Čehijas karaļa un Romas ķeizara Karļa IV dzīves un valdīšanas hronika

IEVADAM

ATGRIEŠANAS DZIMTENE

IZPOSTĪTA KARALISTE

ZAUDĒJUMI UN CERĪBAS

PER ASPERA AD ASTRA

DIVKĀRŠAIS KRONIS

DIžAIS GADS

BEZDIBENIS SAUC BEZDIBENI

PEC ĶEIZARA KROŅA

ZELTA BULLA

RŪPJU ROŽUKRONIS

1365. gada pavasaris.

«DZIMTENES TĒVS»

PASKAIDROJUMI

SATURS