Groms leksandrs

Vāczemnieks Laimonis

Celmlauži

Aleksandrs Mihaila d. Groms Laimonis Mārtiņa d. Vāczemnieks

Celmlauži

PIRMĀ NODAĻA. ZILO EZERU ZEME

Ar lāpstu Latgale rakstīja savu vēsturi. Rakstīja savādām rakstu zīmēm uz Kurzemes glūdas, uz Zemgales māla, uz Vidzemes smilts. Un ierakstīts dziļi līdz pat lāpstas kātam, līdz kaulam, līdz sirdij. Savu pagātni Latgale iemūžinājusi grāvju rakstā, kas rakstu pratējam vel šodien izlasāms kaut kur ap Piebalgu, Bausku vai Tukumu.

Latgales pavasarus reiz iezvanīja lāpstu šķinda. Toreiz visos pagalmos puikas grieza tecīlas kā mazi leijerkastnieki. Viņii saprata: jo asāka lāpsta, jo mīkstāka velēna. No lāpstas puikas iztrītu bārdas nazi, ja vien viņi to iespētu. Un tēvs grieztu Zemgales smago mālu kā sviesta pikuci. Svilpodams, padziedādams:

Ilgi mani, brūnacīte,

Neredzēsi vairs.

Brūnacītes turēja uz saviem pleciem visu garo Latgales vasaru. Viņas bija saimnieces, kas aptek mūžam nebeidzamo mājas soli; viņas bija mātes, kam aprūpējams prāvais bērnu pulciņš; viņas bija kalpones no saules lēkta līdz rietam; viņas bija reizē arājs un zirgs, kam velkami smagi arkli.

Vidzemes pusē dažs maizes rieciens bija prāvāks nekā Latgales zemnieka tīrums. Riku rikās sagriezts, katram pa kumosam atmests, tīrums nespēja pabarot. Zeme skopojās ne jau aiz ļaunuma, bet aiz trūkuma. Un nav zemei ko pārmest, jo nabadzība, kā zināms, nav netikums, bet posts. Jūs, protams, teiksit: ar postu ir jācīnās! Bet lāpsta taču nav kaujas ierocis, un katrs grāvis vēl nav tranšeja. Ar lāpstu var izkauties sādžas ballītēs, pret netaisnību jācīnēs ar zobenu. Taču zobens maksā naudu. Tikdaudz naudas sarakt Latgales vīri nespēja.

Viņi pārnāca vēl ilgi pēc pēdējiem gājputniem, vēl ilgi pēc pirmajām salnām.

Viņu pārnākšanu vēstīja ermoņikas.

Atbridlšu es caur ziemu Svētku vakarā.

Svētki smaržoja pēc kandžas. Tie garšoja pēc Vidzemes tirgū pirktiem ūdenskliņģeriem, pēc alus desiņām. Svētki greznojās ar koši puķainiem galvas lakatiņiem, ar lētu kreļļu virtenēm, ar ebreja bodē pirktu zābaku pāri. Pavasaros vīri nekādu bagātību neaiznesa, — ko tad varēja gaidīt rudenī pārnesam? Trulu, cietā velēnā atgrieztu lāpstu, svelošu sāpi mugurā un sudrabotu latu kaudzīti, kas neiedomājami ātri kusa pat visbargākā ziemas spel-gonī. Naudai nav kušanas temperatūras. Nauda siltumā nekūst, tā kūst aiz trūkuma.

Jā, bija reiz tādi gājputni — Latgales grāvrači. Taču katram gājputnam, lai cik tālu tas aizklīstu, ir sava ligzda, sava dzimtā puse, kas aicina atgriezties un neļauj aizmaldīties pārlieku tāli pasaulē.

Ludzas apriņķa Šķaunes pagastā pie Pintu ezera atrodas tāda paša nosaukuma sādža, kas pieticīgi nolīdusi Kausa kalna zaļajā pavēnī. Atšķirībā no citām pierobežas sādžām, kurās dzīvoja galvenokārt krievu un baltkrievu ģimenes, Pinti tika uzskatīti par latviešu ciemu. Šo viedokli nespēja sašķobīt pat izsenis ieviesusies tradīcija, kurai sekojot, ciema puiši nolūkoja sievas no krievu vai baltkrievu meitenēm. Gadu desmitiem ilgi šāda tautību saplūsme īpašus konfliktus neizraisīja, un pintieši sadzīvoja itin draudzīgi līdz tam laikam, kad pasauli pēkšņi savilnīja lieli, vētraini notikumi un sākās vērtību pārvērtēšana, kas nepagāja secen arī nomaļajai Pintu sādžai.

Sagadījās tā, ka vienu no Marijas Pintas meitām — Jadvigu — apņēma par sievu Eduards Luriņš, bet otru meitu Moniku — Jānis Luriņš. Ja līdz kāzām abi Luriņi skaitījās tikai uzvārda brāļi, tad apsievojušies viņi kļuva arī par svaiņiem, kaut gan, kā vēlāk izrādījās, neviens no viņiem pēc tāda goda nebija kārojis.

Pirmās plaisas divu Luriņu ģimeņu attiecībās kaimiņi nomanīja 1940. gada vasarā, kad, Latvijā atjaunojoties padomju varai, dažādi slepeni konflikti brieda arī nelielajā Pintu sādžā. Kā viens no pirmajiem savu «politisko platformu» nodemonstrēja Eduarda tēvs Aleksandrs Lu-riņš, kam piederēja 18 hektāru liela saimniecība, divi zirgi un četras govis. 1905. gada revolūcijas dalībnieks, bijušais Petrogradas «Skorohod» fabrikas strādnieks, kļuvis par vidējās rocības Latgales zemnieku, sirdī tomēr bija saglabājis jaunības gadu pārliecību. Viņš atvēlēja savu māju sādžas jauniešu sanāksmēm, kas tovasar nāca modē reizē ar visādiem citādiem jaunumiem: sarkaniem karogiem, revolucionārām dziesmām, mītiņiem un demonstrācijām. Sarkanajā stūrītī citu jauniešu pulkā allaž bija redzami ari Eduards ar sievu Jadvigu, Eduarda brāļi — Konstantīns un Jānis, kā arī brālēns Konstantīns Kazimi-renoks, kurš kopš puikas gadiem dienu dienā bija audzis kopā ar Luriņa dēliem kā viņu īstenais brālis.

Uz šīm sanākšanām Jadviga bija aicinājusi arī māsu Moniku un viņas ģimeni. Taču Monikas vīram Jānim un abiem viņa brāļiem Jāzepam un Pāvelam bija pašiem savs «stūrītis» — gan ne sarkans, bet drīzāk jau balts... «Baltā stūrīša» rezidence atradās turpat kaimiņos pie Vladislava Čekstera, kur kādā pažobelē vēl glabājās sarkanbaltsarkans karogs, bet pa vakariem skanēja vecā dziesma «Še kur līgo priežu meži...».

Jā, patiešām, turpat Pintu aķkaimē līgoja vareni meži, tikai ne tie, par kuriem trallināja Ceksteros. Viņpus Kausa kalnam zilgmoja majestātiskie Krievijas un Baltkrievijas sili.

Kā jau sacīts, Pintu vīru lielākajai daļai sievas bija krievietes vai baltkrievietes, kurām aizrobežas sādžās dzīvoja tuvāki vai tālāki radi. Kad robežstabi vairs netraucēja, šī radniecība pamazām satuvināja kaimiņus.

Un tomēr konflikts starp divām Luriņu ģimenēm nobrieda aizvien asāks. Nezin kā viss būtu beidzies, ja Eduards ar Jadvigu nekārotu uzsākt patstāvīgu dzīvi, neatkarīgu no vecāku un radinieku aizbildniecības.

Savas ieceres īstenojot, Eduarda Luriņa ģimene kādu dienu aizgāja no Pintiem uz Vecslabadas pusi, kur ģimenes galva bija kļuvis par mežsargu Maļinovskas apgaitā. Tur, mežvidū dzīvojot, viņiem garām aizvēlās frontes līnija tik strauji un negaidīti, ka Luriņi nepaguva saposties bēgļu gaitām. Tikai tad, kad vācieši bija jau klāt., Eduards uzzināja, ka brālis Konstantīns kopā ar vēl dažiem Pintu jauniešiem aizgājis līdzi Sarkanajai Armijai.

Ko tagad darīt? Ko iesākt?

Tomēr, kā par brīnumu, neviens Eduardu netraucēja. Paklausot jaunās varas rīkojumam, viņš turpināja pildīt savu mežsarga amatu un nedēļām ilgi ne soli nespēra laukā no meža; mežs bija Eduarda Luriņa drošais cietoksnis.

Jūlija mēneša nogalē Maļinovskas apgaitas mežsarga sētā ieripoja pajūgs, no kura izkāpa negaidīti ciemiņi: divi ar šautenēm bruņoti vācu zaldāti un klibiķis Jāzeps Luriņš.

Eduards tobrīd skaidienā skaldīja malku.

— Cirvi iecērt turpat bluķītī! — greizkājis pamācīja, pat labdienu nepadevis. — Tikpat nekāda skaldīšana vairs nesanāks...

— Ko nu pieskaldīs, kad viesi jau pagalmā, — Eduards atjokoja un vedināja atbraucējus uz istabu.

— Kādi nu tev viesi? — Jāzeps grīni nosmīnēja. — Mēs, tā teikt — uz mītiņu. Jādomā taču, ka sarkanais stūrītis vēl vaļā ...

— Liecies nu mierā, Juzik! — Mežsargs atmeta ar roku.

— Visi tie stūrīši puiku niķi vien bija. Vīriem jādara darbs, un es savējo daru, cik labi vien māku un protu. Mežam vienalga, kādam karogam tur mastu cērt.

— Makten vienaldzīgs esi ticis, pa biezokni kleknē-jot, — klibiķis pabrīnījās.

Ja cilvēkam kāds loceklis pastīvs, tad toties jo kustīgāki un lunkanāki kļūstot citi. Jāzepam Luriņam kājas stīvumu desmitkārt kompensēja viņa šaudigais skatiens, kas glūnīgi meklēja pa mežsarga krēslaino istabu.

Jadviga panācās pretī no veļas baļļas, susināja priekšautā rokas un rīkojās uz apsveicināšanos, taču radinieks nelikās to redzot.

— Es skatos, Juzik, ka tu vēl aizvien vecpuisī, — Jadviga atkodās. — Vai tad nu nevarēji palūgt Monikai — viņa sadiegtu pieklājīgāk. Paveries pats — vai nu tas kāds ielāps virskreklam? — viņa vientiesīgi aizrādīja, pamājot uz zaļas krāsas lenti, ko svainis bija apsējis ap krekla piedurkni.

— Kas par ielāpu? — Jāzeps aizvainots pietvīka. — Nu, mežoņi kas mežoņi, pat policista amatzīmi nepazīst!

— Policista? — saimniece tēlojās pārsteigta. — Ko tu saki?

— Tad jau priekšniekos esi iekundējies? — piebilda <irī Eduards.

— Abi bračkas — Janka un Pāvels ari. Un vēl Ček-steru Vladislavs, — policists lepni paziņoja. — Tagad visi trīc no mums. Bet jūsu Konstantīns uz Padomiju aizlaidās... Jā, katram savs laiks; jūsējais jau pagājis, tagad pienācis mūsējais.

Vāciešiem apnika gaidīt.

— Kungi paģēr papīrus, — policists paskaidroja.

Viens no «kungiem» ilgi un rūpīgi pētīja mežsarga apliecību. Beidzot, atzinis to par nevainojamu, atdeva atpakaļ.

Šķiet, ka šucmanis gribēja vēl ko bilst, taču pardo-māja un aizklunkuroja pakaļ abiem zaldātiem, kuri jau rausās ratos.

— Ceru, ka turpmāk tiksimies biežāk! — prombraucot policists vēl nokliedza Eduardam, kurš bija iznācis pagalmā pavadīt. Taču laiks bija tāds, kad katra tikšanās neko labu nesolīja ...

BĪSTAMIE PĀRNĀCĒJI

Lai kaut ko iepazītu, jāpaiet zināmam laikam, tā ir veca, sen zināma patiesība, ko lieku reizi vēl apliecināja ilūzijas par iekarotāju augstsirdību, uz kuru jūlija mēneša nogalē vēl cerēja negaidītu notikumu pārsteigtais un apmulsušais Latgales zemnieks. Laika sprīdis, kas apritējis kopš okupācijas sākuma, vēl bija mērojams ar dienām, tāpēc faktu un priekšstatu trūkums traucēja saskatīt okupanta atbaidošo fizionomiju, jo vairāk tādēļ, ka tobrīd iekarotājs turējās nomaļus, palaižot priekšplānā pēc asinīm iztvīkušos pašmāju varmākas: budžus, aizsargus un policistus. Tieši tas bija vissatriecošākais, visatbaidošākais. Piepeši atklājās, ka kaimiņš, ar kuru nereti gadiem ilgi nodzīvots, kā saka, plecu pie pleca, ir dedzinātājs, spīdzinātājs un slepkava. Atklājums bija šaušalīgs; pāris dienās tas sagrāva visu, kas pa gadiem pamazām vien veidojies, audzis un iesērējis apziņā kā laiku laikos neizskalojams. Ļaudis pēkšņi atsvešinājās cits no cita un ievilkās kā gliemeži čaulā, no kurienes vēroja degošu māju atstarus melnajā naktsvelvē un, sirdīm sadrebot, ausījās ieroču sprakšķos. Kaimiņš vairs neuzticējās kaimiņam, brālis vairījās no brāļa. Šausmās un izmisumā sastinga Latgale un, drausmīgu priekšnojautu vārdzināta, bēguļoja aiz sādžu guļbūves apžogiem. Viss it kā aizturēja elpu un pamira.

Tieši tādā laikā, kad cietumi kļuva par šauriem, kad gar pamirušu sādžu pakšiem glūnēja okšķeri, kad pa ceļiem un noceļiem savvaļā siroja slepkavnieki, kad ikkatrs centās pabēgt nostāk no citļaužu acīm, kad prātus un dvēseles pārmāca galēja bezcerība, tieši tādā nelaikā kaut kur aizfrontē garai tālgaitai sarūpēja divdesmit komjauniešus, kas nosolījās iet pāri frontei uz dzimto Latgali, lai ar pamundrinošu vārdu tur spēcinātu vājos un paskubinātu stipros, lai ienaidnieka okupētajā teritorijā mēģinātu paveikt to, kas negaidītu notikumu virpulī nebija padarīts savlaikus.

Ceļu rādīja blāzma, kas augas naktis neapdzisa pie zemajām, kodīgajām dūmdebesīm. Mīnas kā kaucošas bojas līdzēja orientēties purvu, brikšņu un sakropļotu koku biežņā, caur kuru uztaustāma frontes šauršaurā sprauga, kur cerēts izlavīties cauri. Iespējams, ka nebija precīzi uztaustīts, iespējams, ka vienkārši nepaveicās: īsi pirms pusnakts, kad bija jau iespraukušies plaisā līdz vidum, piepeši noklakstēja visgarām gar mežmalu ... Kāds sabruka sūnās, gabaliņu tālāk — otrs. Grupa sažmie-dzās kamolā, tad atrisa un pašķīda uz visām pusēm. Pa ziluguns pietašķīto mežu skraidelēja iztramdītas ēnas: cits pamuka atpakaļ biezumā, cits — atsāņus gar silmalu.

Kilometrus desmit aiz hitleriešu pirmajām līnijām pletās aizvārgušām priedītēm pierizgājusies slīkšņa, pārāk nedroša smagajiem kara ratiem un zaldātu zābakiem. Rītausmā, neviena nemanīti, pa līgano sūnu paklāju cits aiz cita tur sakrita skrējienā aizelsušies puiši un ķerstīja pēc elpas.

— Septiņi... — Koja Strogonovs, uz elkoņa paslējies, ar acīm pārskaitīja biedrus. — Tikai septiņi! ...

— Tu nedomā!... — iztrūkās Antons Kalējs. — Visi tur nepalika ...

— Cits pamuka atpakaļ, — kāds piezīmēja. — Cits kuļas pats uz savu roku ...

— Izvanckāja! — Strogonovs ieķērās ar pirkstiem

to miklajā sūnā. Viņa glītā, sviedros norasojusī seja saviebās niknumā.

Antons Kalējs apsviedās uz muguras, centās elpot dziļi un vienmērīgi.

Līdz Latvijai viņi nokļuva netraucēti, taču tad gaitas sarežģījās. Beidzās dižvēris, apvidus atsedzās kailāks, viegli novērojams un pārredzams. Dažviet sādžas un viensētas saspiedās tik cieši, ka ne cauri tikt, ne apkārt apstaigāt. Pa visnotuļākajiem sānceļiem klaiņāja vācieši un policisti. Pretīnācēji rādījās gaužām atturīgi un aizdomu pilni, tāpēc puiši uzdrīkstējās pārvietoties tikai pa pašu nakts melnumu. Nejauši satikts paziņa varēja nodarīt neglābjamu ļaunumu. Un, ja šobrīd viss vēl paveicās labi, tad tikai tādēļ, ka grupu veda ludzēnietis Kalējs, kurš iespēja sameklēt visnenozīmīgāko stidziņu, lai vismelnākajā tumsā izvadītu līdz kārtējai apmetnei lauk-ezera niedrēs vai avenāju piestīgotā cirtumā, vai pussagruvušā siena šķūnī, kur nemitīgā sasprindzinājumā pārlaižama visa diena un vēl daļa no vasaras gaišās īsnakts.

Puiši kļuva domīgi.

— Ja šitā vajadzēs gulšņāt arī pa māju, — viņi prātoja, — tad visa nākšana par velti. Tad ne kādam ko teiksi, ne kāds tevi uzklausīs.

— Varbūt nemaz iekšā nelaiž ...

— Ja pogainais stāv ar stobru pie durvīm, tad zināma lieta...

— Uz mēles tev tā zināmā lieta! — kāds noskaitas.

— Ķērc, ka ne atklausīties! — Sapīka ari Strogonovs.

— Kad aizies, tad redzēs!

Jo īsāks sastrupa atlikušais ceļa posms, jo tas vērtās grūtāks un bīstamāks. Augas naktis visapkārt vankšķēja suņi, pa lielceļiem parkšķināja motocikli, klakstēja pakavi. Pat uz visnomaļākajām taciņām nereti patrāpījas bruņoti apkārtstaiguļi, kuru dēļ pārnācējiem nācās pamukt krūmos. Un, jo tuvāk viņi nāca savam ceļa mērķim, jo vairāk uzradās vāciešu un policistu.

— Savākti kopā kā uz sagaidīšanu, — puiši nervozēja.

— Draņķīga jušana, nudien!

— Jušanu atstājiet skuķiem! — Strogonovs apsauca.

— Vēl pāris naksniņu — un būsim galā.

— Galā gan, — kāds noburkšķēja, — tikai kurā? ...

Dažs piesardzīgi jau bija ieminējies par atpakaļiešanu:

šitādā jezgā tikpat nebūšot strādāšana, izķeksēšot visus pa vienam vien. Turpretī citi uzskatīja, ka jānolien kādā spraugā un jānogaida, varbūt tā varza kaut cik izklīdīšot un gaiss tapšot tīrāks. Bet Strogonovs ar Kalēju skubināja pasteigties: jo drīzāk tikšot mājās, jo labāk. Nakts staiguļi allaž esot aizdomīgāki par tiem, kas pārguļ zem jumta; ceļš nekad nevarot būt tik drošs kā tuvinieku pajums.

Viņi nevarēja vienoties un tieši tāpēc turpināja ceļu. Grupa bija līdzīga mehānismam ar uzvilktu atsperi, kas pamazām tikusi slābana, taču nav vēl atslogojusies līdz galam.

Pāris stundu pirms pusnakts, sarīkojusies kārtējam pārgājienam, grupa stāvēja mežmalā un vēroja sādžu, kas rindoja otrpus lēzenai pļavas ielīknei. Sādža bija tumša un klusa, tā izskatījās tik nekaitīga, ka puiši, tramīgas nepacietības steidzināti, izlēma iet pārtieši pļavai, līdz ar to jūtami īsinot tonakt ejamo ceļu.

— Tā tikai pielūkojiet., ka nesaīsinām pavisam! ... — Kalējs brīdināja un piesolījās paieties līdz sādžgala pirmajam paksim. Tādējādi viņi zaudēšot desmit minūtes, ne vairāk, toties, kā apgalvoja Antons pats, iegūšot ilgus mūža gadus.

Grupa bija radusi Kalējam paklausīt, un tā viņš aizbrida pāri ieplakai, drīz vien izgaistot sādžas naksnīgajās

atēnās.

Šoreiz Antons tomēr bija pārsālījis: pa desmit minūtēm tas nebija veicams. Apritēja stundas ceturksnis, un arī tad viņš vēl nenāca atpakaļ.

Iesāka kvankšķēt suņi: vispirms šaipusē, tad tālāk pret sādžas vidu, lidz beidzot vaukšķēja, ķiukstēja un žvank-stēja pa malu malām. Dažviet it kā uguntiņa noplāvāja, dipšināja tādi kā soļi, aizcirtās vārtiņi,

— Nu ir gan dulls! ... — ieklausoties attālajā jezgā, errojās Strogonovs.

— Traks, nu!

Pa tādu laiciņu, kad puiši, biedru atpakaļ gaidot, bija vai acis izskatījuši, suņi sāka aprimt, toties sādžas galā uzradās aizdomīgas ēnas, un atkal atsākās ļembasts.

Vajadzēja veselu stundu, lai tie, kas gaidīja mežmalā, saprastu, ka Kalējs atpakaļ vairs nenāks. Un, ja vispār no turienes kāds nāks, tad vienīgi noslēpumainās ēnas, kas visu laiku vēl slaistījās gar apžogiem.

— Tā ir, kā teicu!... — kāds no puišiem nosēca.

— Tiekam gaidīti.

— Re, cik laipni! — Strogonovs noņurdēja. — Taču sapnis par mājām tagad izsapņots.

— Jā, uz mājām vairs nedrīkst! — kāds piekrita.

— Bet kur tad? Kur?

— Atpakaļ mežā! Pēc iespējas dziļāk, tālāk ... Un ne jau barā, bet pa vienam, nostāk cits no cita, katrs uz savu roku.

Grupa sadalījās, izklīda, taču ne aiz pārbīļa vai izmisuma, bet aiz bargas nepieciešamības. Ja kāds arī iekritīs, citi tomēr turpinās ceļu, un nesaņems visus čupā kā aunus. Tas bija pareizi darīts.

Rītam austot, no sādžas iznāca policisti, pārslampāja pāri ieplakai un izvērsās gar mežmalu. Kas mācēja lasīt pēdas, tas izlasīja sūnās: kur naktī šie stāvējuši, kurp aizgājuši.

Uznāca pērkoņu laiks. Tie rībināja visu augusta pirmo nedēļu un kādu nakti savilkās arī virs Mariampoles — paprāva Latgales ciema.

Blāzmoja zilgani zibeņi. Brāzmains lietus pātagoja apsūnojušos jumtus un šauros četrrūšu lodziņus, kas drebēja no nemitīgās dārdoņas un plosīga vēja trakulīga-ļiem joņiem. Ļaudis, miegā iztraucēti, apsedza galvas ar spilveniem, taču pussnaudā vēl turpināja tramīgi ausīties satrakotās stihijas noslēpumainajos trokšņos, jo naktis bija kļuvušas bīstamas ne vien negaisa dēļ...

Tāpat kā citi mariampolieši, arī Broņislava Deļevka, pāri pusnaktij izvārgusi, jau laidās snaudienā, kad pēkšņi šķita, ka ārpusē kāds piegrabina pie durvīm. Savādi — kas gan tur varētu grābāties tādā laikā, kad krietns saimnieks pat suni laukā nedzen? Jā, bet nupat jau klaudzina pie loga arvien skaļāk un uzstājīgāk. Arī vīrs un pārējie mājinieki, klauvēšanu izdzirduši, cilāja galvas.

— Jāiet raudzīt... — atmetis segu, saimnieks samiegojies noņurdēja.

— Es pati!

Broņislava cēlās no gultas, uzmeta vateni uz pleca un piešļūca pie loga, aiz kura vējā un lietū rēgojās vīrieša siluets. Zibens atspīdā viņa sablenza glītu tumšmataina jaunekļa seju, pār kuru līdzīgi asarām ritēja lielas, apaļas lāses.

— Koja! ... — Broņislava sasita plaukstas un, pagriezusies pret savējiem, priecīgi piebilda: — Krustdēls atnācis.

— Kā tad tā? ... — Saimnieks pietrūkās sēdus. — Koja? No kurienes tad šis? ...

Sieva stāvēja tumsā un nogaidoši raudzījās uz vīru.

— Nu ko tur — laid iekšā! — tas beidzot noteica un izkāpa no gultas.

Broņislavas māsasdēls Nikolajs Strogonovs bija vidēja auguma gadus divdesmit vecs jauneklis līdz pēdējai vīlītei izmirkušā uzvalkā un dubjos sabristiem zābakiem kājās.

«Uguni neiededz.. .» viņš nodomāja, tāpat zibens atspīdumā stīvēdams nost pie miesas pielipušās, miklās drānas.

— Tāds ari staigāji apkārt? — Dcļevka pabrīnījās, uzmetot acis apģērbam, kuru ciemiņš karināja pie krāsns žāvēšanai. — Runāja jau, ka esot aizgājis līdzi...

— Aizgāju, — Koja atbildēja un, apvilcis saimnieka apakšveļu, noguris apsēdās uz mūrīša. — Bet necik tālu netikām...

Saimnieks aizdomīgi pašķielēja uz viesi. — Aizvakar Ludzā viens saņemts. Esot bijuši vēl citi...

Ciemiņš neatbildēja.

— Nu gan tēvam būs prieks! — Broņislava izsaucās, meklēdama kaut ko vēlīnām vakariņām. — Tad jau, jādomā, ilgi pie mums neizturēsi? ...

— Ja nedzīsit projām — laiciņu tomēr paciemošos, — Koja paziņoja.

Tā viņš arī nesaprata: paturēs vai nepaturēs. Taču durvis nerādīja, kopa un baroja kā savējo. Māte Kojām jau mirusi, taču Pildās pusē — Borovojā viņam bija tēvs, trīs brāļi un māsa. Tomēr mājas, kā liekas, jaunekli nevilināja. Vēlos vakaros, gultā sačukstoties, ap šo dīvainību lauzīja galvas gan saimnieks, gan krustmāte, bet Koļam pašam ar jautājumiem neviens neuzplijās. Puisis bija gaužām skubīgs un dīdelīgs; uz vietas nosēdēt viņš nespēja, tāpēc drīz vien jau pagalmā rotaļājās ar saimnieka mazo meitiņu vai arī gāja mājiniekiem līdzi uz siena pļavu, palīdzēdams, kur vien spēja un mācēja.

Bet pēc dažām dienām, vakariņas ēdot, saimnieks sacīja:

— Būs labāk, ja uz pļavu vairs nenāksi... Sābri sākuši mēles trīt...

— Tā? ... — puisis novilka un apklusa.

Uz pļavu viņš vairs negāja, bet dzīvoja pa istabu neparasti kluss un domīgs.

— Tad nu es tagad iešu... — kādu vakaru, jau ceļam saposies, viņš paziņoja pārsteigtajiem saimniekiem.

— Kur nu uzreiz tā? ... — krustmāte iztrūkās un mēģināja atrunāt. Arī pats Deļevka nostājās viņas pusē, tomēr Koļa nebija atrunājams.

— Manis dēļ jums visiem var iznākt ziepes.

— Kādas nu tur ziepes! — saimnieks atmeta ar roku.

— Pieturies tikai ciešāk pie mājas, svešiem acīs nelien — gan jau tad parunās un apklusīs.

— Esmu komjaunietis, — Koļa pateica.

— Tā gan... — saimnieks domīgi novilka: viņš saprata, ka puisim tomēr jāiet.

Tikai krustmāte vēl arvien nespēja to aptvert.

— Kā tad tā? — viņa uztraucās. — Uz kurieni tad tagad tu vari iet?

— Padzīvošu laiciņu pie tantes.

— Nu ko, ja jau esi izlēmis! ... — saimnieks padevās.

Vakarā, kad bija pietiekami satumsis, Koļa Strogonovs

ar velosipēdu izbrauca no Mariampoles un nogriezās uz Kaunatas pusi.

Kopš tā laika viņš bija tikpatļ kā ūdenī iekritis.

ZABORJES SAŠA

Uzmācīgie pērkoņa debeši, kas, nemitīgi ducinādami, gandrīz veselu nedēju pūdēja pa retajiem saules brīžiem sasteigto atālu, beidzot bija nolīduši aiz apvāršņa; upju līčos un mežu sulīgajos ielokos atkal dzilkstēja asmeņi.

Vientuju, agrīnu pļāvēju varēja saklausīt arī kādā no Zilupes leknajiem ielīčiem, ko ieskāva neliels, ar sīku kociņu jaunaudzi piebiežņots priedulājs.

Pļāvēja bija gadus trīsdesmit veca, pazema, taču zaļoksnēja auguma, ieapaļu, lādzīgu seju, vasarīgi vieglā, pu-ķotā kleitā un basām, rasā sabristām kājām. Viņa apstājās vāla vidū, atlieca notirpušo muguru un pārlaida skatienu Baltkrievijas mežiem, kas stāvēja viņpus Zilupei, pār kuru pašreiz kāpa saule — liela un sarkana kā ugunī nokaitēta bumba. No līčupes kūpēja valgana migla, dūmakainām strūklām aizstīgodama gar nokrastes rosmīgo briksnāju, kur nepiegurdami jau čilkstēja, dūdoja, kliksti-nāja, ķiukstēja, šmaukstināja, svilpa un trinkšķināja jaunas dienas pamodināti putni. Saldi smaržoja vakar nopļautais un kaudzēs samestais, bet vēl neaizvestais siens. Taču pļāvējai tas viss jau sen izbaudīts un aprasts; iedūrusi izkapts kātu miklajā sunā, viņa kapināja asmeni, domās aizklīzdama pie zemnieka sievas pelēkajām ikdienas rūpēm, kas jo grūtākas un neatvairāmākas kļuvušas, kopš Latgales pusē sācis klaudzināt iebrucēju naglotais zābaks. Bet rūpes un nemiers droši vien pārvērstos šausmās, ja vien viņai būtu ienācis prātā atskatīties pār plecu uz priedulāju. Tur, aiz stumbra aizslēpies, kāds stāvēja jau labu brīdi un ne acu nenovērsa no vientuļā meitieša, kas, elpu atvilcis, atkal ar skubu metās vālā: izkapts grieza spindzēdama.

Pēkšņi kāds pielēca klāt un ar plaukstām aizspieda acis.

— Miša, neālējies!... — pļāvēja iesmējās un, darbā kavēta, raisījās vaļā.

— Nav vis Miša! — uzbrucējs aizrādīja. — Brūgāns ir...

Sieviete sagrīļojās, un izkapts izšļuka viņai no rokām.

— Saša! ... — viņa izdvesa. — Ak dievs, Sašeņka!

Pārvarējuši pirmo atkalredzēšanās prieku, viņi pagājās

atpakaļ līdz pļavmalai un meklēja, kur piesēst.

— Rau, kur akmens! — sieviete pamāja, bet atnācējs soļoja tikai uz priekšu dziļāk priedulājā.

— Es, māšuk, vairs neesmu nekāds ganu puika, lai uz akmens tupētu! — viņš mēģināja pasmieties, taču pēc tramīgā, šaudīgā skatiena, kas meklējās gar mežmalu, māsa noprata, ka pārnācējs bīstas.

— Ak, Sašeņka! ... — viņa smagi nopūtās, iespraukdamās viņam līdzi jaunaudzes biezumā. — Vai tad šitā būs kāda dzīvošana?

Apsēdusies vēl rasas pilnajā zālē blakus Sašam, viņa tūlīt ņēmās apstāstīt pašu galveno: tēvs, māte, māšele 2eņa un brāļuks Ļoņka — visi esot sveiki un veseli. Bet viens otrs no sābriem jau aizvests uz Ludzu: dažs pielikts pie sienas, cits — iespundēts aiz restēm. Nodevas un klaušas tādas, ka žņaudz zemniekam rīkli ciet, taču vēl visādi uniformēti badakāši blandoties apkārt pa sētām, speķi un olas mangodami. Ar Mišu arī bēda: ik nedēļas pa divi lāgi šim jāklenderējot tas gaisa gabals līdz Šķaunei, lai atrādītos policistu kungiem. Tādā ķezā iekūlies, ka bail; un tāpēc vien, ka četrdesmitajā ierakstījies Moprā.

— Vakar tikai pēc pusnakts pārnāca no Šķaunes, tāpēc ļāvu, lai vēl stundiņu pasutinājas. Kad celsies — jūgs Orjonoku un būs klāt kā nagla. Tas, kas samests kaudzē, jādabū zem jumta.

— Es tā skatos, Ņina, ka esi pasākusi viņu lutināt, — Saša pazobojās.

Ņina tikai pasmaidīja un pēkšņi pietrūkās kājās, ieklausoties ratu attālajā riboņā, kas darkšķēja viņpus priedulāja.

— Nupat jau brauc!

Sašas māsasvīrs Mihails Uzuls bija dižens, pamatīgs vīrs pašos spēka gados. Uz krūtīm vaļā atpogātā, nebalinātā linaudekla kreklā viņš stāvēja ratos, stiprās kājas plaši iepletis kā jūrnieks uz kuģa klāja un, pļavā iebraucot, lūkojās apkārt pēc sievas, kas nezin kur pazudusi. Un pēkšņi viņš to ieraudzīja mežmalā blakus kādam jauneklim, kurš mīņājās kuplas egles paēnā un nenāca ne soli tuvāk. Velns, tas taču Saša!... Saša Gaišais, svainis!

Izlēcis no ratiem, Ozuls steidzās uz priedāju. Paspiedis sievasbrālim roku, viņš lietišķi apvaicājās:

— Vai tad pa mežu vien esi nolēmis dzīvot?

— Kā nu iznāks... — Saša izvairīgi atbildēja, taču, aptvēris, ka bez tuvinieku atbalsta tikpat neiztiks, pāris vārdos pastāstīja savu noslēpumu, kuru uzzinājis Mihails kļuva domīgs. Viņš uzskatīja, ka tēva mājas nemaz nav tā drošākā vieta, kur patverties no mēlnesīgu ļaužu ziņkārīgajām acīm. Vismaz pirmajā laikā, kamēr apskatās, kas un kā, vajadzētu piemesties kur citur.

— Varētu pie mums, — Miša kasīja pakausi. — Tikai kaimiņi pretīgi: viss Zaborjes robežapsardzības kordons friču pilns. Un pats arī esmu tikpat kā pie saites pielikts ...

— Zinu, — Saša izmeta. — Iešu pie Vasjas vai kalēja.

— Teicu to tikai tāpēc, lai tu zinātu, — Mihails piebilda, apjautis, ka svainis jūtas aizvainots. — Kamēr sameklēšu ko piemērotāku — padzīvosi pa šķūņaugšu.

— Labāk jau tomēr pie Vasjas... — pārnācējs neatlaidās.

— Neāksties!

— Redzi... — Saša saminstinājās, — mēs esam divatā ... Rudzos dirn un gaida, kad saukšu. Reizē atnācām.

— Ak tā? — Uzuls novilka. — Tad gan! ...

— Ne jau uz palikšanu! Pāris dienu atvilks dvašu un stilbos tālāk.

— Pāris dienu var.

Vasara zemniekiem nav valodu laiks; pametuši viesi priedulājā, Miša ar Ņinu aizsteidzās atpakaļ uz pļavu. Bet, kad vezums bija piekrauts, paaicināja Sašu un viņa biedru, palīdzēja tiem uzrausties kaudzes galā un ierušināja sienā.

Tā, reizē ar atālu, Zaborjes viensētnieks Mihails Ozuls pārveda savā sētā arī bīstamus ciemiņus, kurus vajag turēt pa gabalu no citiem un nevienam nerādīt.

*

Veselu nedēju viņi nodzīvoja pa Ozula šķūņaugšu: Saša Gaišais un viņa ceļa biedrs Arvīds Tipāns, ar kuru kopā mērojuši tālo ceļu no Novgorodas līdz Zaborjei. Un jau trešajā dienā puiši atzina, ka saimnieks runājis patiesību: kaimiņi patiešām bija draņķīgi. Tie mēdza parādīties pagalmā visnepiemērotākajos brīžos, lai tad, mājastēva labumu šņukurējot, bezkaunīgi ložņātu pa istabu, kūti vai pagrabu. Sēdos sirojumos sevišķi izcēlās kordo-nietis Hugo; mūžam pietempies, tas turpat sētvidū sūca perētājām atņemtās olas un piesmakušā balsī auroja prūšu ziņģes, no kurām Sašam sametās nelabi, tāpat kā no badīgajām, ar olas dzeltenumu aptašķītajām lūpām. Ne reizi vien Hugo jau bija stāvējis «Valtera» stobra galā, un, ja nebūtu Arvīda, kas mācēja atrunāt, Saša droši vien nospiestu pistoles sprūdu.

Ceļš bija nodzinis Arvīdu tiktāl, ka pa visu nedēļu viņš vēl nejaudāja atkopties, pie kam, jo ritēja dienas, jo kļuva ļaunāk. Dažurīt viņam smeldza kājas, citurīt mocīja elpas trūkums vai kuņģa čūla, kas godam bija izturējusi visus pārbaudījumus, lai beigu beigās saniķotos tieši tad, kad vismazāk varēja gaidīt.

— Naglas vien būsi kluncājis iekšā, ja tev, tādam kumeļam, kuņģis jau beigts, — Saša brīnījās.

— Domā, es velnu dzenu? — Tipāns stenēja. — Pats saprotu, ka esmu jums apriebies līdz nāvei, tev un saimniekam. Uzuls vēl jau neko gan nesaka, vēl jau ciešas, bet tikpat reiz parādīs, kur vārtiņi... Prasi, vai ir kādu nakti kārtīgi izsuties, kopš mēs šim pa māju! Pietiek jau ar vienu šitādu, lai fricis uzmestu cilpu, bet šim veseli divi uz spranda! Un, ja vēl radagabals būtu, tad vēl, bet pilnīgi svešs, vazaņķis, tā sakot! Vai Uzulam pasaules dēl galva uz bluķa jāliek?

Pārvērties, ai, kā pārvērties Arvīds Tipāns pa to laiku, kamēr kājojuši mājup! No Novgorodas iznāca spirgts, enerģisks un vesels kā rutks, bet, iekams tika līdz Zabor-jei, pārtapa par graustu. Dažbrīd Arvīds činkstēja jau pa ceļam, sūkstījās par noberztiem papēžiem, par izsutušām pirkststarpām, taču tik vārgs un sačārkstējis kā pašreiz nebija vēl nekad. Pie tam pats ļaunākais tas, ka sagandēts ne vien kuņģis, bet arī nervi. Tajās reizēs, kad pa pagalmu rīkojās kordonieši, Arvīds dažkārt nolīda vistumšākajā pažobelē, kur čurnēja ne dzīvs, ne miris.

— Redzēsi, reiz viņi uzkāps augšā un saņems kā cālēnus! — viņš pareģoja. — Visa pasaule nolādēto pilna, ka ne soli paspert! Nem kaut un pakaries!

— Fricim uz kakla! — Saša, biedru iedrošinādams, pasmējās, kaut pašam bija ap dūšu tā, ka celties un gāzt pa ausi.

Tipāna aiziešana tika novilcināta no dienas uz dienu, bet reiz Sašam tomēr nācās pasacīt skaidri un gaiši:

— Ne jau gulšņāšanai esi sūtīts, bet darbu darīt! Kuņģi varēs dakterēt pēc kara! Pats arī vākšos projām. Atceries, ko šķiroties sacīja Laiviņš: «Iesildīta miga tālu ož!»

Un tā kādu vēlvakaru, kad debesis satumsa, melniem mākoņiem klātas, Tipāns aizgāja. Saimnieks pavadīja viņu līdz ezeram un noskatījās, kā promgājējs aizčaukstina pn niedrēm.

Arvīds Tipāns uzņēma kursu uz Jelgavas pusi, kur viņu gaidīja pienākums, kuru tas apņēmies veikt.

Palicis viens, Saša Gaišais beidzot izlēma pārvākties pie tēva, tālāk no apnikušās suņu vaukšķēšanas, kas līdz ar kordoniešu ālēšanos turēja nervus nemitīgā sasprindzinājumā.

Tēva šķūnītis izrādījās jau aizņemts: tur patvērumu bija atradis vēl viens bēglis no Rīgas — brālēns Aleksandrs Uzuls. Tā kā viņi bija apmēram viena vecuma un pie tam vēl vārdabrāļi, tad zaborjieši bija iedevejuši brālēnu par Tumšo, kaut patiesībā tumši bija abi.

Kādā melnā naktī, kad pa jumtu vienmuļi grabinājās apnicīgs rudens lietus, šķūņaugšā uzkāpa Gaišais un pa siena blāķī izalotu labirintu aizrāpoja līdz migai, kur viņu jau gaidīja Tumšais.

— Paskat kāds tarakāns! — Gaišais pasmējās, sataustīdams un paspiezdams brālēna roku. — Nolīdis, ka ne atrast!

— Kas nu man!... — Tumšais it kā sastomījās. — Bet tčipat vien domāju — vispirms jānogaida, kā nu tā uzreiz lēks cilvēkiem acīs ...

— Viltīgs tu esi, radiniek, ai, cik viltīgs! — atnācējs nokrekšķināja un atlaidās uz paklātās guļvietas. Brīdi nogaidoši paklusējis, iesaucās:

— Paslēpes spēlējām, kad bijām puikas! Tagad nopietnākas lietas darām. Abi esam komjaunieši, abiem mums jāturas kopā.

Tas, ka viņa noslēpums brālēnam zināms, darīja Tumšo nemierīgu.

— Nezinu, kas tev sagvelzis par komjaunatni, — vienaldzīgs izlikdamies, viņš paraustīja plecus.

«Neuzticas, sātans tāds!» Gaišais saprata un nolēma spēlēt ar atklātām kārtīm.

— Bet vai šito tu pazīsti? ... — viņš uzsauca, piegrūzdams radiniekam pie acīm pistoles stobru.

— Saša, nolāpītais! ... — reizē pārbijies un izbrīnējies, izdvesa Tumšais. — Šitāds verķis! Tad jau.. . tad jau nebūsi nācis tāpat vien ... Kāpēc tad uzreiz neteici?

— Nezināju taču, ka esi tāds lapsa, — Gaišais pasmējās un uzticēja brālēnam arī savas pārnākšanas īsto mērķi un uzdevumu. Jāvāc informācija un katra mēneša piecpadsmitā datuma naktī tepat lejā aiz mājas pie ezera jākurina ugunskurs un jāgaida lidmašīna, kas atvedis «cilvēku ar bārdu».

Tumšais nosprieda, ka lieta patiešām nopietna, taču uzskatīja par nepieciešamu aizrādīt, ka ar uguni nekas nesanākšot: kurš tad kurināšot, ja nedrīkstot degunu pabāzt laukā no pažobeles. Tomēr izrādījās, ka Gaišajam bija cerības legalizēties: viņš palūgšot tēvu, lai aizbrauc un Šķauni un mēģina pierakstīt, bet, ja arī no tā nekas neiznākšot, tikpat tajās naktīs viņš iešot uz ezeru, lai tad notiek kas notikdams: «cilvēks ar bārdu» esot svarīgāks par visu.

Vēl brītiņu apspriedušies, viņi šķīrās. Tumšais savāca mantiņas un devās projām, atstājot alu tās īstajam saimniekam. Nekādus iebildumus viņš neņēma vērā: diviem vilkiem midzenis esot par šauru. Apmetīšoties tepat netālu pie savas precētās māsas Annas.

Piecpadsmitā augusta naktī gabaliņu viņpus Mihaila Filimonoviča Gaišā pagalma, koku un krūmu ieskautā klajumā, sprakšķēdams liesmoja ugunskurs. Iespējams, ka kordona robežsargi, iesārto atspīdumu vērodami, noturēja uguns kūrējus par makšķerniekiem, jo citādi būtu nākuši uz ezeru raudzīt, kas īsti tur notiek.

Pēkšņi to apjauta arī Saša pats: vieta lidlaukam bija pavisam nepiemērota. Taču viņš pats to bija ieteicis un norādījis un te nekas vairs nebija līdzams: kas būs — būs! Toreiz Novgorodā, no tālienes skatoties, viss tēlojās savādāk. Un arī tas gan jāatzīst, ka šādām lietām gluži vienkārši pietrūcis prašanas.

Vērdamies plāvošajās oglēs, Saša Gaišais aizmaldījās atmiņās, domās vēlreiz izstaigājot reiz jau noieto ceļu.

CIK GARŠ VAR BŪT CEĻŠ

Deviņpadsmit gadus vecais čekists Aleksandrs Gaišais vēl tā īsti pat nepaspēja iejusties jaunajā dienestā, kad negaidot iesākās karš. Tajās dienās viņam uzticēja apsarga pienākumus Centrālkomitejas ēkā, bet, kad pienāca evakuācijas brīdis, Sašu iedalīja valdības apsardzē, ar kuru reizē viņš atstāja Rīgu un nonāca Valmierā.

Pieticīgā pilsētiņa deva patvērumu republikas valdības locekļiem un Centrālkomitejas darbiniekiem, kā arī citām no Rīgas evakuētām pārvaldes iestādēm. Valmierā notika apspriedes, tur pieņēma lēmumus, izdeva un parakstīja dekrētus, uzsaukumus, aicinājumus un rīkojumus. Līdz pēdējai iespējai pārblīvētās pilsētiņas ļaudis stundām ilgi nīka pie radio aparātiem, pa senam ieradumam klausoties Rīgu, no kurienes gaidīja vēstis par spēju pavērsienu kara likteņos.

Vēl 1. jūlijā diktors stāstīja par sīvām kaujām pie Daugavas, cildināja galvaspilsētas aizstāvju varonību un apgalvoja, ka, neraugoties uz ienaidnieka pārspēku, Rīga netiks atdota. Tie, kas tobrīd atradās pie radiouztvērējiem, dzirdēja, ka diktors pēkšņi it kā aizrijas un apklust pusvārdā, lai pēc brīža, kas aizpildīts ar neizprotamiem trokšņiem un atmosfēras sprakšķiem, vēstītu gluži ko citu ...

Diktors paziņoja, ka pilsētu ieņēmis «uzvarām vaiņagotais vācu karaspēks». Viņš apsveica rīdziniekus un aicināja nekavējoši ķerties pie «iekšējā ienaidnieka iznīcināšanas».

Lai arī jaunā ziņa bija satriecoša, bezgala skumja un sāpīga, tomēr klausītājas visvairāk izbrīnēja un pārsteidza diktora neticami pēkšņā «politisko uzskatu» maiņa. Taču toreiz klausītāji vēl nezināja, ka pie tā savu roku vai, pareizāk sakot, — ieroci pielicis bijušais buržuāziskās Latvijas militārais atašejs Igaunijā, pulkvežleitnants Veiss, kurš, «kaldams dzelzi, kamēr tā karsta», ielauzies radiofonā un pavēlējis nolasīt iepriekš sacerētu rakstu, kuru viņš bija plānojis kā labu rekomendāciju par sevi vācu kungiem un pavēlniekiem.

Ieņēmis Rīgu, ienaidnieks radīja nopietnus draudus arī Valmierai. Sākās gatavošanās evakuācijai uz Valku. Kaut arī ļaužu lielum lielais vairums vēl loloja ticību drīzai ienaidnieka sakāvei, tomēr pilsētiņa kļuva arvien tukšāka un klusāka.

3. jūlijā pa radio runāja Staļins. Viņš pateica tautai patiesību, atzīdams, ka cīņa būs vēl ilga, gara un smaga: tā būs cīņa uz dzīvību un nāvi. Ļaudis dzirdēja aicinājumu cīnīties tā, lai padomju zeme degtu zem iebrucēju kājām gan frontē, gan arī uz laiku okupētajā teritorijā ienaidnieka aizmugurē.

Notikumi bija risinājušies tik strauji un negaidīti, ka daudz kas palicis nepaveikts. Tagad steidzami jāizvērš partizāņu karš.

Reizē ar vairākiem citiem čekistiem arī Sašu Gaišo aicināja pie republikas Valsts drošības Tautas komisāra vietnieka Brezgina.

— Jūs taču esat no Latgales, vai ne? — komisāra vietnieks Sašam noprasīja.

— No Zaborjes. Šķaunes pagasta. Tur meži kā jūra! — Saša iesaucās.

— Uz mājām gribas? — biedrs Brezgins saprotoši pasmaidīja un kļuva nopietns. — Bet ja nu patiešām vajadzētu turp iet?...

— Es ietu.

— Ceru, ka jūs saprotat, par ko ir runa?

— Saprotu, — Saša nevilcinoties atbildēja.

— Tikai nepārsteidzieties, apdomājiet! Mežā nebūs ne sēņošana, ne ogošana, bet gan cīņa uz dzīvību un nāvi.

— Viss skaidrs.

— Kad būsit visu rūpīgi apsvēris un izlēmis, tad atnāciet vēlreiz, — komisāra vietnieks sniedza Sašam roku.

Taču jaunajam čekistam nešķita, ka te vēl būtu kas apdomājams, — tāpēc viņš palika kopā ar biedriem, kas bija sapulcējušies kabinetā.

— Iesiet katrs uz savu dzimto pusi, — biedrs Brez-gins instruēja, — runāsiet ar uzticamiem cilvēkiem, organizēsiet diversiju grupas un partizāņu vienības, spridzināsiet ienaidnieka ešelonus ...

Instruktāža bija beigusies, taču komisāra vietnieks visus uz aizmuguri sūtāmos vēl aicināja pie sevis katru atsevišķi.

— Sprāgstvielas tev nogādāsim ar lidmašīnu, — Brez-gins apsolīja. — Norādi tikai lidlauku!

Saša noliecās pār karti, brīdi padomāja un, vairs nešauboties, parādīja ar pirkstu.

— Šeit. Zaborjes ezera krastā.

Izdevīgāku vietu viņš nespēja iedomāties: laukums visai paprāvs, līdzens kā galds, koki un krūmi visapkārt, bet pats galvenais — arī tēva sēta turpat ar roku pasniedzama.

— Katra mēneša piecpadsmitā datuma naktī kurini savā Zaborjes aerodromā uguļni un gaidi ciemiņu! Diemžēl tas pagaidām ir viss, ko varu solīt. Nu, turies, zēn! — Brezgins atvadījās un atgriezās pie kartēm.

Čekisti devās riskantajā ceļā, kura sākumu Saša pat lāgā atcerēties vairs negribēja. Tik tikko nenoknieba zaļie bandīti, pēc tam arī savējie gandrīz pielika pie sienas ... Viss gāja juku jukām kā pa murgu.

Ja divas reizes esi raudzījies nāvei acīs, tad uz trešo vairs nepaļaujies, jo cik tad ilgi var izaicināt likteni! No šīs trešās tikšanās baidījās arī Saša, nakts melnumā tuvojoties Pleskavai, kas sagaidīja atbraucēju ar aklām, neko neredzošām logu acīm, tukšiem ielu gaiteņiem un klusu, mironīgu stingumu. Saša ar velosipēdu braukāja apkārt pa Pleskavu kā pusnakts rēgs, veltīgi meklējot kaut vienu vienīgu dzīvu dvēseli, kurai būtu cilvēka miesa un asinis. Apmākušajās debesīs, kas vērās pāri pilsētai, arvien skaļāk un uzbāzīgāk ielauzās kāda dobja, monotona dūkoņa, kas pamazām piepildīja visu naksnīgo klusumu un pēkšņi pārauga kaukšanā, no kuras šermuļi skrēja pa kauliem un ausīs dunēja pulss. Spalgi strinkšķē-dams, plīsa gaiss, atraujot vaļā namu durvis un birdinot logu stiklus. Cits aiz cita vairāki drausmīgi grāvieni sadrebināja zemi, un pāri jumtiem uzšāvās liesmu stabs. Šlukasi piķēja uz Pleskavas staciju.

Uzlidojuma pārsteigtais Saša patvērās pussabrukuša nama pagrabā, niknodamies par fašistu patvaļu, ko, kā par brīnumu, netraucēja ne mūsu iznīcinātāji, ne starmešu zilganās strēles, ne zenītartilērija. Tikai vēlāk, kad, iestājoties klusumam, viņš atkal atsāka savu klaiņāšanu, klaudzinādams pie durvīm, kuras neviens neatvēra, Saša ar pēkšņu, sāpīgu skaidrību apjauda, ka degošā pilsēta palikusi bez aizstāvjiem. Pleskavai pašreiz nebija saimnieka; tikai vērsmaina, dzelteni sārta uguns, neviena netraucēta, valdonīgi kāpaļāja pa jumtiem un izsalkusi laizīja namu sakarsušās sienas, gar kurām spocīgi šaudījās kāda neprātīga velosipēdista melnā ēna. Viņš vairs nemeklēja priekšniecību, bet gan izeju no mironīgi klusā, liesmu apņemtā labirinta, kurā ik brīdi varēja parādīties ienaidnieks. Izrāvies no postam nolemtās pilsētas, Saša brauca uz ziemeļaustrumiem, izlēmis, ka tieši tajā virzienā būs devušies arī tie, kurus viņš meklēja.

Savu priekšniecību viņš neatrada arī Lugā, toties tur uz sliedēm stāvēja vilciens un pa peronu, ar saiņiem apkrāvušies, skraidīja ļaudis. Saša atstāja velosipēdu izpildkomitejas dežurantam un pats veicīgi metās atpakaļ uz staciju, noskaidrojis, ka pa dzelzceļu vēl iespējams aizbraukt līdz Novgorodai.

*

Metāliski noknakšķēdami, aizcirtās roku dzelži. Drīzāk izbrīnēts, nekā pārbijies, Saša raudzījās uz abiem miličiem, kuri stāvēja tam katrs savā pusē un gaidīja, kamēr priekšnieks parakstīs dokumentu, kas nododams drošības orgāniem reizē ar arestēto.

Vēl pat stunda nebija apritējusi, kopš Lugas vilciens piestāja Novgorodas stacijā un Saša, senās krievu pilsētas vecos mūrus, baznīcas un pieminekļus apbrīnojot, uzsāka bezmērķīgi klimst pa ļaužu pārblīvētajām ielām, nezinādams, uz kuru pusi iet, kur meklēt. Gabaliņu pagājis, viņš neziņā apstājās iepretim plašam, kuplu koku pieēnotam parkam, kas tagad pārvērsts par mašīnu stāvvietu. Citreiz sulīgi zaļais, tagad nodzeltējušais, kara ratu uzartais mauriņš pieķērnāts ar tukšām benzīna mucām, saplosītām riepām, eļļainu driskātu vīkšķiem, aprūsējušu riteņu diskiem. «Junkersu» un «štukasu» vairoties, zem stuburainajiem zariem pabēguši tanki, kravas mašīnas, autocisternas, pašgājēji lielgabali, taksometri. Sirdij līksmi notrīsot, Saša citu mašīnu drūzmā ieraudzīja arī zilos, pazīstamos Rīgas autobusus, kuri radīja pārliecību, ka šeit, Novgorodā, beidzot sameklēs arī savas puses ļaudis.

Tos meklējot, viņš, nepacietības dzīts, iegriezās tuvākajā milicijas nodaļā. Uz viņu vērās aizdomīgi jau kopš mirkļa, kad viņš apvaicājās, kur atrast savu priekšniecību. Taču vēl daudz neticamāks šķita šaubīgā puiša apgalvojums, ka viņš vēl tikko pirms stundas atbraucis no tās puses, kas, pēc novgorodiešu domām, jau vairākas dienas atrodas fašistu rokās. Neglāba ne pase, ne sagumzītais arodskolas formas tērps, nodaļas darbinieki uzskatīja, ka milicijā vispārdrošākā kārtā ienācis ienaidnieka spiegs. Priekšnieks zināja, ka šāda ranga apmeklētāji stingrā uzraudzībā nogādājami drošības dienesta iestādē, par ko viņš arī parūpējās, apgādājot arestēto ar roku dzelžiem un diviem pavadoņiem.

Cik bija nomanāms, tad novgorodieši visāda kalibra spiegus un diversantus jau atskatījušies līdz nelabumam, jo pretīnācēji par arestēto, šķiet, nelikās ne zinis, ja vien acīs neuzplaiksnītu naids.

Ietves malā iepretī visai reprezentabla izskata ēkai stāvēja vairākas vieglās automašīnas. Pa nama durvīm iznāca slaida auguma vīrietis un, pats savu rūpju nomākts, veicīgi devās uz mašīnu.

— Biedri! ... Biedri priekšsēdētāj!... — Saša priecīgi iekliedzās.

Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs Vilis Lācis atskatījās. Pazinis savu apsargu, pienāca klāt un, manāmi izbrīnējies, vaicājoši pavērās uz abiem miličiem, kas, gūstekņa negaidītās rīcības izbiedēti, pūlējās iegalvot, ka arestētajam uz ielas nav atļauts ne stāvēt, ne bļaustīties. Uzzinājis notikušo, Vilis Lācis apsolīja rūpēties par atbrīvošanu, sēdās mašīnā un aizbrauca.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm arestantu, kurš tostarp jau bija nogādāts drošības komisariāta telpās, atbrīvoja.

Viņam atvainojās un paziņoja, ka čekistu Sašu Gaišo izsaucot biedrs Brezgins.

Tautas komisāra vietnieks ataicināja Sašu cerībā uzzināt, kas notiek tajā pusē, no kuras jaunais čekists atnācis kā viens no pēdējiem. Taču, izņemot bēdu stāstu par kļūmīgajiem atgadījumiem ceļā, Saša neko vairāk pavēstīt nemācēja. Viņš tikai cieši palūkojās uz priekšnieku un atklāti pateica:

— Nobijos ... Līdz Latgalei nemaz netiku...

Brezgins neatbildēja, pārdomās nogrimis, paklusēja un

tikai tad sacīja:

— Diemžēl nav mums vairs ne laika, ne iespēju: grauz kaut ar zobiem, bet grauz! ... — viņš it kā sarunājās pats ar sevi un negaidot strauji pavērsās pret Sašu. — Interesanti — ja vēlreiz sūtīsim atpakaļ, vai iesi?

— Neiešu! — Saša iespītējās. — Jā, esmu čekists, esmu komjaunietis, divi brāļi — jūs jau viņus zināt — un divi brālēni — komunisti, bijušie pagrīdnieki, un tomēr viens es vairs neiešu, nepierunāsiet!

— Bet ja dosim ceļabiedru?

— Tad tikai tādu, uz ko varu pilnīgi paļauties.

— Un kurš tas būtu?

— Pēteris Bogomoļņikovs, — Saša nevilcinoties paziņoja.— Vai arī Rižakovs... Tomēr vispiemērotākais ceļabiedrs būtu Vilhelms Laiviņš. Pieredzējis čekists, komunists, veselu gadu kopā nostrādājām. Jā, ar Laiviņu es ietu kaut vai ugunī un ūdenī! — Saša apgalvoja.

— Bogomoļņikova Novgorodā nav, nezinu pat, kur viņu meklēt, — Brezgins pavēstīja. — Ir Rižakovs, taču viņš kategoriski atsakās. Tad nu paliek vienīgi Laiviņš...

— Vilis šeit? ... — Saša pielēca kājās.

Tautas komisāra vietnieks pasmaidīja un pamāja ar galvu.

Negaidot viņi sastapās pie Aleksandra Ņevska pieminekļa. Cilvēki, kam tobrīd iegadījās iet tur garām, redzēja, kā divi pretimnācēji pēkšņi apstājas kā zemē iemieti, neteic ne vārda, tikai stāv un blenž, lai pēc mirkļa jau blieztu viens otram pa plecu un, uz riņķi griežoties, demonstrētu pārsteigtajiem skatītājiem dīvainu boksa cīņu, kas negaidot noslēdzās ar ciešiem apskāvieniem un skūpstīšanos.

Pēc tik vētrainas atkalredzēšanās Vilhelms Laiviņš aizveda Sašu uz Ziemeļrietumu frontes izlūknodaļu, kur abi cītīgi posās riskantajam darbam ienaidnieka aizmugurē.

Latgales jaunietis Saša Gaišais jau pusaudža gados bija pametis tēva sētu un devies uz Rīgu peļņā. Tur viņš apmetās Mīlgrāvī pie vecākā brāļa un sāka strādāt superfosfāta rūpnīcā par ķerras stūmēju. Vēlāk iekārtojās pie būvuzņēmēja «Neiburgs un Ko» par mūrnieka mācekli, bet pa vakariem apmeklēja arodskolu, lai papildinātos amatā. 1940. gadā, nodibinoties padomju varai, Saša Gaišais kļuva par čekistu.

Jā, pēdējos gados liktenis bija viņu mētājis kā pa viļņiem; mēģini tikai noturēties virspusē. Un ne tikai noturēties, bet arī pretoties vajag, cīnīties! Tieši šai lielajai cīņai viņš tad arī saposās tālajā Novgorodā, no kurienes aizsākās bīstamais atpakaļceļš uz mājām.

1941. gada 17. jūlijā ap brokastlaiku no Novgorodas izbrauca zaļgana, manāmi sagrabējusi kravas mašīna un, cik vien to paļāva nodzītais motors, trauca uz rietumiem, satraukdama sardzes posteņus, kas garlaikojās tukšajās krustcelēs. Taču pagriezt nožēlojamo mašīnas vraku atpakaļ uz pilsētu apsargiem nebijp tiesību; tas, kurš sēdēja līdzās šoferim, nevērīgi pagrūda roku caur izdauzītu lodziņu un uzrādīja caurlaidi, kas izdota Ziemeļrietumu frontes štāba izlūkdaļas majoram Šepeļevam.

Šautenes starp ceļgaliem iemieguši, kravas kastē kratījās pasažieri, no kuriem divi bija leitnanti: staltais, iznesīgais Fedorenko un sadrūmušais klusētājs Janovičs.

Mašīnā reizē ar vēl citiem izlūkiem atpakaļ uz dzimto pusi brauca arī Saša Gaišais un Vilhelms Laiviņš, kā arī Sergejs Siņavskis un bijušais karaskolas kursants Arvīds Tipāns, ar kuriem kopā Laiviņš reiz jau bija mērojis ceļu no Rīgas līdz Novgorodai. Nepilnu divu nedēļu laikā viņus izskoloja riskantajam izlūka diversanta darbam, apgādāja ar sprāgstvielām hitleriešu ešelonu spridzināšanai un iespieda rokās katram pa angļu sistēmas šautenei, apgalvojot, ka Latvijā tieši šāda tipa ieročiem patronas varēšot uzlasīt pa visām grāvmalām.

Kabīnē blakus šoferim trīņājās majors Šepeļevs. Viņam bija pavēlēts aizgādāt grupu līdz frontei un pašam nekavējoši griezties atpakaļ uz Novgorodu, taču šķiet, ka vienā dienā tāds uzdevums nav izpildāms, jo cik tad vairs ilgi līdz krēslai, bet pamestajās sādžās valda tāds klusums kā citvasar ap launaglaiku, kad laukļaudis, agri modušies, nogūlās kaut kur atsaulē izsnaust līdz rītausmai neuzspēto miegu. Jādomā, ka arī šoferim jau bija apnicis vientuligais, ziedošais tuksnesis, kur ne gājēju ieraudzīt, ne suņa vaukšķēšanu saklausīt; viņš iešķībi pablenza uz blakussēdētāju un pavaicāja:

— Biedri major, vai tad vēl tālu? ...

— Kas tālu?

— Nu, tak jau tranšejas! Fronte, tā sakot.

Šepeļevs saērcināts paraustīja plecus.

— Velns viņu sazin! Štābā runāja, ka pie Porhovas... Bet var jau būt, ka nav ...

Viņš aprāvās.

«Un, ja nu esam izskrējuši cauri?...» majors pēkšņi iedomājās, uzmeta skatienu kartei, kas gulēja paklāta klēpī uz planšetes, pavēroja garāmskrejošos, jau tumstošos paugurus un izlēma:

— Tepat jau būs ... Redzi, Porhova ir tur, aiz meža! — viņš rādija šoferim un lika nogriezties pirmajā ceļvietā, kas, ar smilgām un papardēm aizaugusi, vīdēja sila nokrēslā.

Pa miklām, izžulgušām purvceļa gropēm mašīna iezēģe-lēja tīrelī un, savu nespēku atzīdama, apstājās.

— Raušas laukā! — majors uzsauca.

— Kā? — brīnījās Laiviņš. — Vai tad esam jau klāt? Tā kā neizskatās ...

— Nedzird arī... — Fedorenko piebalsoja.

— Ar šito graustu tālāk vairs nevar, — Šepeļevs nevaļīgi izmeta. — Aizbridīsit tāpat kājām ...

Viņš steidzīgi paspieda vīriem roku, ielēca mašīnā, kas atmuguriski rāpās laukā no dumbrāja, un drīz vien pazuda tumsā.

Visu to nakti grupa nomaļās pa purvu un tikai rītausmā, pārgurusi un līdz acīm notašķījusies, izkūlās sausumā, bet arī tur neredzēja neko citu kā vienīgi stalti noaugušus mastu kokus, kadiķu un eglīšu skupsnas, balt-sūnu uzkalnus.

— Kur tad viņa ir, tā fronte? — Siņavskis noprasīja.

— Bet varbūt vispār vairs nav?... — Pats savas iedomas pārsteigts, Tipāns vaicājoši palūkojās uz biedriem.

— Kā nav! — nesaprata Fedorenko.

— Nu, frontes! — Tipāns atkārtoja. — Ierakumi, bandāžas un viss pārējais . .. Varbūt pat kara vairs nav ...

Visu ceļu līdz pat Ostrovai izskatījās, ka Tipānam taisnība: nekur neviena kareivja, neviena lielgabala, pat ne visseklākās strēlnieka bedres. Tā vien likās, ka pasaulē valda miers.

Tomēr miers pievīla; drīz vien viņi iemaldījās plašā, kārkliem piecerotā pļavā, kas bija uzplēsta un uzvandīta kā viens vienīgs arums. Ik uz soļa — tanku pēdas, tukšas munīcijas kastes, izšautu un neizšautu patronu klājiens, tukšas konservu kārbas, šautenes, asiņainu apsēju lanckas, kaskas ar sarkanu zvaigzni vai kāškrustu, tuvāk lielceļam uz lēzena paugura — aizgūtnēm cirsti, iešķībi bērzkoka krusti, kaili, iepelēki smilšu uzkupri.

Aprimušā kaujlauka klusumu pats pirmais iztraucēja lielais klusētājs leitnants Janovičs.

— Te nu tā bijusi ... — viņš ieminējās un, it kā viss būtu izsacīts, aprāvās.

— Bijusi ir — bet kur izčibējusi? — prātoja Fedorenko. ■— Ja friči tikuši uz priekšu, tad mēs jau esam pāri... Tad šitenā pļava jau ir okupēta teritorija.

— Bet, ja mūsējie atsvieduši šos atpakaļ, tad līdz frontei vēl brangi ko kātot, — savas domas izteica arī Saša.

— Viens pīpis, priekšā vai pakaļā, taču kaut kur tai jābūt! — izsaucās Siņavskis.

Tomēr tādas vienotas, nepārtrauktas frontes līnijas, kādu to iztēlojās Siņavskis, toviet nebija. Ar vismodernāko kaujas tehniku bruņotie hitlerieši lauzās uz austru-miem pa šosejām un lielceļiem, turpretī sīkā izlūku grupa spraucās uz rietumiem pa biezmeža stigām, purva dūkstīm, aizaugušām pļavām, savrupiem noceļiem un grāvjiem. Viņi pagāja ienaidniekam garām, to neredzējuši.

Nopētījis kaujas lauku, Vilhelms Laiviņš izlēma «pār-apbruņoties»: izlūkdaļā iedoto angļu šauteni viņš nevērīgi palaida pa roku galam, bet tās vietā pacēla kāda krituša sarkanarmieša ieroci, ko uzkāra kaklā.

Kursants Tipāns iztrūkās.

— Vai tad tā drīkst?

— Domāju, ka diplomātisku sarežģījumu nebūs, — Laiviņš pasmīnēja. — Misēsies vienīgi varbūt vēsturniekiem, kas pēc kara apgalvos, ka austrumu frontē villojušies arī angļi...

Vilhelma priekšzīmei sekoja arī pārējie, apgādājoties ar padomju vai vācu šautenēm un piestūķējot kabatas ar attiecīgu munīciju, kuras šeit netrūka un, kā domājams, būs iegūstama arī turpmāk.

Pēc leitnanta Fedorenko apsvērumiem viņi jau tuvojās Latvijas pierobežai kaut kur iepretī Rītupei, kad pāri stāva paugura mugurai pavīdēja baznīcas apaļie kupoli. Kad izlūki pakāpās kalnā, viņi ieraudzīja paprāvu, klajumā izpletušos krievu sādžu — Siņaja Nikolu.

— Pienācis laiks atvilkt elpu, — pavēstīja leitnants.

Atpūtai viņi ierīkojās purva salā netālu no sādžas, kurai, pēc visu kopēja lēmuma, jāapgādā viņi ar uzturu. Kamēr par to vēl sprieda un gudroja, pāri tīrelim atvē-dīja tāltāla dunēšana. To apjauduši, vīri stiepās garšļaukus un spieda ausi pie zemes, lai skaidrāk varētu dzirdēt. Bet Saša jau lēca kājās un rādīja ar roku uz ziemeļrietumiem.

— Tur!... Tas ir tur! ...

— Tā jau mālējas gan, — Fedorenko piekrita. — Labi būtu, ja izdotos aizspraukties garām, bet ja nu uzskrienam tieši virsū?... Un ja nu tā nemaz nav fronte?...

— Jāiet raudzīt, — Laiviņš ierosināja.

Iešanai pieteicās Siņavskis. Palicēji saziedoja visu, kas vēl atlicis no ēdamā, un atdeva to gājējam.

Siņavskis pasniedza roku, ņēma ieroci un mantu mai-šeli, vēlreiz pārlaida skatienu biedriem un, purva rāvu šļakstinot, drīz vien pagaisa tumsā; un tikai Fedorenko viens pats zināja aizgājēja īsteno ceļa mērķi...

Pār tīreli nolaidās nakts.

Rītausmā vīri sāka posties tālākam ceļam.

— Nu, tad uz sasatikšanos, Vili! — Saša sniedza draugam roku.

— Ko tad tu? ... — Laiviņš mulsi iesmējās. — Paliksi purvā par vellu?

— Purvā vai mežā, dažādi var patrapities... mēs ar Tipānu staigājam uz mājām.

— Ko? — Laiviņš iztrūkās. — Vai tad tiešām iesi?

Pa to laiku pārējie jau bija iebriduši gabaliņu tīrelī un pār plecu nepacietīgi lūkojās uz tiem, kas vēl tuļajas pa purvmalu.

— Vei, kā nu iznāk! — Laiviņš saskumis nosūkstījās.

— Tu aiziesi, bet es atkal stampāšu atpakaļ. Jau otrkārt, neko nepaveicis, — atpakaļ! ...

— Vai tad tu viens? — Saša aizrādīja. — Tāpat jau es arī pirmajā reizē tālāk par Alūksni netiku... Tā nu mēs šimbrīžam šaudamies gan šurp, gan turp, bet tikpat jēgas nekādas. Vienreiz taču jāaiziet līdz galam.

— Manējais jau nu arī Novgorodā ilgi neķeips!... — Vilhelms apsolīja. — Mēs, Sašuk, vēl pakarosim kopā!

— Paliec sveiks! — Saša atvadījās. — Un, ja viņi, tur štābā, aizmirst, tad atgādini, ka gaidīšu apsolīto «cilvēku ar bārdu».

— Atgādināšu, kā nu ne! Bet varbūt arī pats ņemšu un uzaudzēšu susekli pazodē, lai tad sūta mani, ja jau tieši bārda vajadzīga.

Draugi apskāvās. Un drīz vien Laiviņš jau veicīgi aizšļakstināja pāri dūksnājam, steidzoties panākt biedrus, kas devās uz austrumiem.

Saša nogaidīja, kamēr tie pagaist aiz tīreļa panīkušajām krūmaudzēm, tad spēji pagriezās, pamāja Tipānam un, atpakaļ neatskatījies, uzņēma ceļu uz rietumiem.

*

Virs Zaborjes ezera jau blāvoja rītausma, kad Saša, no atceres uztrūcies, pavērās uz dziestošajām oglēm. Pēc tam viņš palūkojās augšup uz dpbesīm un, apjaudis, ka diena jau klāt, apdzēsa ugunskuru un slapstījās atpakaļ uz mājām. Pirms sādžinieki nav vēl modušies, viņam jātiek atpakaļ slēptuvē.

ZEMĒ PACEĻAMA MANTA

Nezin kurš to atklāja, kurš pačukstēja, taču jūlija beigās gar Latvijas—Baltkrievijas pierobežu kļuva zināms, ka Ļahovas nocietinājumu rajonā viss neseno kauju lauks esot gluži kā nosēts ar ieročiem un munīciju. Uzņēmīgs cilvēks tur varot ne vien pielasīt grozus ar patronām, bet apgādāties arī ar durkļiem, revolveriem un visādiem citādiem šaujamrīkiem, no kuriem dažu sādžinieks nemācēja ne vārdā saukt.

Zemnieks, kaut arī visumā našķīgs uz zemē paceļamu mantu, ieroci tomēr vērtēja zemāk par aprūsējušu ecēšas tapu; no bagātības, kas mētājās gar robežu, viņam noderētu varbūt vienīgi durklis cūku nāvēšanai. Visa pārējā draza šķila drīzāk pretīga nekā tīkojama. Un tomēr atradās arī tādi, kas domāja savādāk.

Par ieroču vākšanu un bēdzināšanu draudēja nāves sods tāpat kā par daudzko citu: par pretošanos okupā-1 cijas varas pārstāvjiem, par naturālo nodevu nepildīšanu, ; par izbēgušu karagūstekņu atbalstīšanu, par radioraidī- ļ jumu klausīšanos, par mutes palaišanu. Tāpēc jo vairāk ļ apbrīnojama vieglprātība, ar kādu dažs pārgalvnieks pārstaigāja bijušo kaujas lauku gluži kā pagājušā gadsimta dēkainis Klondaiku. Ja būtu cerības uz zeltu, viņus vēl varētu saprast, taču nekādi nav izskaidrojams, kādai vajadzībai viņi uzlasīja ieročus, riskējot ar savām un tuvinieku dzīvībām. Kas viņus uz to spieda, kas vedināja? Iedzīvošanās kāre? Diezvai! Nepavisam nav domājams, ka slepena veikalošana ar kara rīkiem ienestu vairāk par cilpu vai lodi. Tādu pašu atalgojumu — un neko citu — solīja arī apšaubāms mēģinājums imitēt kādreiz slaveno lielce|u laupitāju Kaupēnu. Un arī tad, ja ieroču vākšanā kāds saskatīja patriotiskus motīvus, jā, pat tad šāda rīcība toreiz šķita aizbildināma vienīgi ar absolūtu neprātu: ar šauteni stāties pretī lielgabalam, ar revolveri — tankam, tas nebija nedz domājams, nedz izdarāms. Un tomēr Ļahovas kaujas lauks kļuva aizvien tīrāks; nemitīgi tas tika pārstaigāts un piekopts. Kāpēc? Ar kādu nolūku?

Nav šaubu, ka šāda nodarbošanās visvairāk pieskanīga tieši zēniem, jo izpaliek dažas problēmas, kas šādos gadījumos šķetināmas pieaugušiem. Ja kāds būtu tik vientiesīgs un pavaicātu puikām, kādai vajadzībai viņiem nepieciešamas šautenes, izbrīnētie zeņķi tikai nosmīnētu. Vai tad nezināms, ka ar šauteni šauj! Piemēram, zaķus vai arī, sacīsim, vārnas, kas pēdējā laikā tā savairojušās, ka nav glābiņa ne dārziem, ne tīrumiem. Daudzkas šaujams, ja vien ir ar ko!

Jā, puikam bija savs mērķis, tiesa, pārlieku nenozīmīgs tik riskantam pasākumam, toties saprotams un īstenojams.

Kā ari neslēptas un nebēdzinātas, ieroču sagādes operācijas galu galā atbalsojās arī sādžās, ieviešot zināmas izmaiņas pierastajā ikdienas gājumā. Pirmsākumā tas izpaudās brīdinājumu un piedraudējumu sprediķos aiz piesardzīgi aizdarītām namdurvīm, taču pēcāk, kad nāca redzams, ka sprediķi turēti sirsnīgi saknaibītām, tomēr apbrīnojami nedzirdīgām ausīm, pārbiedētie vecāki, cita padoma vairs nezinot, ķērās pie eksekūcijām, izšķērdīgi piespriežot visbargākos miesas sodus. Bet — ak vai! — nelīdzēja arī tie! Un tad kā vispēdīgo drošības līdzekli sāka praktizēt ieslodzījumu, kas izciešams pagalmā aiz noslēgtiem vārtiņiem pilnīgā vientulībā. Uz nenoteiktu laiku piespriestajam mājas arestam pienācās skubināt rakarus uz pārdomām un pasargāt no bīstamām negaitām, kuras nebija iegrožojamas ne ar sprediķiem, ne eksekūcijām; bija jānāk kādam satraucošam, traģiskam gadījumam, lai neprātnieki pārliecinātos, cik tuvu stāvējuši nelaimei. Nav pasaulē izcilāka pedagoga par uzskatāmu dzīves piemēru, kas skatīts paša acīm.

Torīt gaismiņa vēl nebija īsti paaususi, bet pa nakts-lāšu samitrināto sādželes ielu jau klunkuroja Luriņu Ju-ziks, kurš agrīnajā stundā jau pamanījies noklibot ceļa gabalu, kas šķir Pintus no Suržiem — nelielas, pieticīgas pierobežas sādžiņas.

Suržēnieši, kam iegadījās nelaime viņu sveicināt, pievērsa uzmanību steigai, ar kādu klibiķis aiztenteroja gar nomidzī klusajiem nameļiem, ne skatiena apkārt nepametot. Šautene, plecā uzkarināta, lēkaļāja augšup un lejup, it kā zem laides kutināta, un policists pats lēkāja līdzi ņiprs, darbīgs un sprigans.

— Vei, kā nu akaliņ danco! ... — noņurdēja bārdā viens no labrīta devējiem, gar žoga stūri vērodams, pie kuriem vārtiem Luriņa kungam labpatiks apstāties.

«Kad Juziks danco — asaras līs,» šis novērojums šai-pusē jau bija kļuvis par sakāmvārdu.

Luriņš pieturēja iepretī Fjodorovu sētai, un, gluži kā pasvilpts, klāt bija arī Zaharonoks, pašu sādžas okšķeris, Zaborjes kordona ārštata pakalpiņš un uzticības persona.

Pēc tā, kā viņi tur trīņājās, kā klausījās un glūnēja pa atslēgas caurumu, bija secināms, ka Luriņš ar Zaharonoku rīkojas cietokšņa sturmēšanai. Taču «cietoksnis» kapitulēja, kolīdz policists ar šautenes resgali padrebinaja vārteļus, kas atsprāga vaļā līdz galam.

Kailos plecus lakatā čunčinādama, no miega iztramdīta un pārbijusies, pagalmā izmetās saimniece.

— Ieročus! — klibiķis uzbrēca labrīta vietā. — Kur ieroči?

Fjodorovienei, protams, ieroču nebija, un šo patiesību viņa neslēpa arī Luriņam. Tomēr amatpersona uzskatīja par savu pienākumu neticēt; stundas laikā viņš izvandīja un apgrieza otrādi ne vien istabu, bet arī pagalmu, kūti, šķūnīti, pie kam to visu paveica viens pats; Zaharonoks stāvēja sētsvidū un noskatījās. Viņš bija aicināts vienīgi kā liecinieks un kā tāds uzvedās, visādi izrādīdams, cik nepatīkama un pretīga ir tāda vandīšanās pa citļaužu mantību.

No pakrēslaina istabas kakta, cieši kopā sakļāvušies, blenza Fjodorovienes puišeļi Pavļiks un Vasja. Kleinkājis bija viņus tincinājis; nešpetni rēkdams, pieprasījis uzrādīt visus, kas manīti pie Ļahovas; vēlīgi apvaicājies par šau-tenītēm, kas nepavisam neesot domātas rotaļām, un, atkal jau kliedzot un piedraudot, zvērējās ādu nomaukt pār acīm. Puišeļi bija turējušies godam un turējās vēl tad, kad Luriņš, gandarījumu neslēpdams, izķeksēja no patrepes divus stobru tīrāmos slauķus un piegrūda zēniem pie deguna.

— Kās tas?

— Birstes... — atšļupstēja gados jaunākais Pavļiks.

— Ak, birstītes, ko? Zobiņu pucēšanai! Paga, paga, tūlītēs paviksēsim! — Klibiķis, ļauni smīkņādams, sakampa Pavļiku aiz žokļiem. Vasja parāvās nostāk.

— Luriņa kungs! — Fjodoroviene metās vidū. — Puikas nezin, puikas nav vainīgi! Viņnedēļ atradu Zaborjes eglītēs, domāju, noderēs pudeļu skalošanai... Jūs taču zināt, kāda mums tā iztikšana: zemē pacelta nagla — i tā zelta vērtē!

— Ahā! — policists izsaucās. — Atradāt zeltu un nogrūdāt patrepē! Bet študentes tikām klimst ap Ļahovu un uzlasa blīkšķenes. Muļķus ķerat, vai! — viņš uzkliedza.

— Kur šauteņu slauķi, tur jābūt arī stobriem. Atslauki kverpļiem purdeļus, Fjodorovien, un ejam! Šķaunē ne tādiem vien mēles atpiņķētas! ...

Puikas nebija nekādi sīkie — Vasjam pāri pirmajam desmitam, un arī Pavļikam no tā necik netrūka — tomēr vienus māte šos nelaida. Izkliegusies un izraudājusies, taču apžēlošanu neiemantojusi, Fjodoroviene ar drebošām rokām saposa zēnus, piekopās arī pati un, visādam gadījumam pataisījusi ari ceļa maizi, noslēdza namdurvis, nebūdama pārliecināta, vai tik drīz iznāks atkal tas virināt.

Tik daudz klibais Juziks apjēdza, ka, turot māti un bērnus stobra galā kā vispēdlgos varmākas, viņš izskatītos smieklīgs, tādēļ, iznākot uz ielas, atvadījās no Zaharonoka un bezrūpīgi uzkarināja šauteni plecā. Palaidis arestētos pa priekšu, pats klumburoja nopakaļ, zinādams, ka viņpus baļķu ciešžogiem raugās desmitiem acu pāri, pavadot promgājējus līdz pirmajam ceļielokam, kur tie nokāpa rīta saules piespīdinātā ieplakā.

Vēsts par Fjodorovas mazgadīgo dēlu arestu uzdvesa saltu elpu ne vien Suržiem, bet satrauca un iztirpināja sābrus arī Zaborjē, Šeškos un citās kaimiņu sādžās, kas izkaisītas gar robežu akmens sviediena atstarpē cita no citas.

Bija siena laiks. Taču pļāvēji, padzirdējuši par notikušo, apstājās pusvēzienā; gabanu metēji un grābējas palaida darba rīkus pa roku galam un steidzās uz mājām glābt, kas vēl glābjams.

Tieši^ ar tādu nolūku uz dzimto Zaborji atskrēja arī Ņina Uzula — vecā Mihaila Filimonoviča Gaišā meita, kas izprecēta turpat netālu viensētniekam Mihailam Uzu-lam. Valodas saklausījusies, Ņina nosprieda, ka gluži bez grēka nebūs arī brāļuks Ļoņka, viens no nevaldāmākajiem sādžas rakariem un dēku uzsācējiem. Tāpēc, ieskrējusi tēva sētā, Ņina bija karsta un nešpetna.

— Puiku vajag nolupināt! — viņa uzstāja vecākiem.

— Un, ja ir kas atvazāts, tad jāklapatā, lai tiek tīrs!

Puikam par laimi, šoreiz iztika bez «lupināšanas», toties prasīt gan noprasīja bargi'jo bargi. Taču Ļoņka nodievojās balts kā eņģelis: ne šis kādu šaujamo redzējis, ne pēc tāda kārojis.

Zvērestu noklausījušies, tuvinieki aprima un, dienām apritot, pierādījās, ka panikai nav iemesla: Pintu Juziks pēc ieročiem vairs neošņāja, un Fjodorovas zēni pagai-gām bija vienīgie upuri šajā «kampaņā».

Pļavās atsāka šķindēt izkaptis.

Rudens pusē darbs steidz darbu līdzīgi pulksteņa zobratiem. Vakar pabeidza siena pļauju, bet šodien jau kārta rudziem; nokops druvu, un tūlīt ar steigu kartupeļi rokami. Diena aiz dienas, darbs aiz darba, cits citā saķērušies, cits citu dzen un steidzina.

Latgales zemnieka druva ar plaukstu apsedzama, visas viņa cerības — kartupeļu laukā. Ar kartupeli izaudzis viņš pats, ar kartupeli aug viņa bērni; ar smilšaino bumbuli pabaro sivēnu, no tā tiek gan sunītim, gan kaķītim, to pašu kartupeli ceļ galdā arī viesiem. Kartupelis paglābis pat visgarākajās un dziļākajās ziemās. Par naudu, ko nopelnīja, Sešku terpentīna tecinātavai celmus laužot, nopirka no ebreja mučeli ar siļķēm, ievēla pagrabā, un tur tad arī tā nostāvēja līdz vēlam pavasarim. Bet nereti jau drīz pēc Lieldienām mučeles sālījumā vairs nevarēja sasmalstīt ne asaku, tad pamērcēja kartupeli šķidrumā — un varēja iztikt.

Cepešus nesolīja arī 1941./42. gada ziema, kuras tuvumu atgādināja kļavu apsārtušas lapas un pa nakti uzkritušās salnas baltums, kas dažrīt jau sudraboja klajāka paugura galā, kaut arī bija tikai septembra nogale, kad brīdi pa brīdim saulīte vēl silda gluži mīlīgi.

Sašas tēvs Mihails Filimonovičs, pārējās rūpes pabīdījis nostāk, domāja par kartupeļiem. Pagalmā iznesis, viņš sakrāva kaudzē un pārlūkoja maisus, kur bija nepieciešams — pielāpīja ar adatu un sakrāva šķūnīša kaktā, lai būtu pie rokas, kad uzradīsies vajadzība. Pievakarēs, ar sābriem uz paviļas sēdēdams, viņš pielaboja arī grozus, no kuriem daži aiz ilgas lietošanas bija kļuvuši spuraini. Tādos brīžos večuki mīlēja kavēties atmiņās. Mihails Filimonovičs atcerējās notikumu ar popu, kurš toruden bija iegriezies sētā saņemt savu tiesu no zemnieka labuma. Katrā sētā melnsvārcim iemērīja pa pusmaišelim graudu un neaizmirsa pielikt klāt pa desas līkumam, kas vēl saglabājies no cūku bērēm. Savu tiesu graudu mācītājam atmērīja arī Mihails Filimonovičs, taču cienīgtēvs vēl nebrauca projām, desu gaidīdams.

— Šogad palikām bez barokļa, — pareizi sapratis cienīgtēva vilcināšanos, saimnieks bija paskaidrojis. — Cūku neesam kāvuši, bet varam piedāvāt ko citu...

Un Mihails Filimonovičs pieveda mācītāju pie siļķu mucas, kas jau dvakoja tā, ka elpu ņēma ciet.

— Dodiet nu šurp ķeseli, ieskaitīšu cienīgtēvam kādu pārīti... — saimnieks skubināja. Pops, ne vārda nesacījis, bija cirties apkārt un no pagraba laukā.

— Kad jau ne — ne! Ja jau mācītāja kungs iztiks bez siļķes, gan izdzīvos arī bez maizītes... — Mihails Filimonovičs savā zemnieka vientiesībā bija paņēmis atpakaļ arī graudu maišeli.

Pops pārskaities aizbraucis, ka rati vien norībējuši. Nē, ar melnsvārci Mihails Filimonovičs nekad nav mācējis sadzīvot, kaut arī retajās reizēs, kad mātei izdevās aizmānīt tevu uz baznīcu, viņa balss skanējusi pāri citam — zema, dobja un skaļa kā diakonam.

Ar tādiem un līdzīgiem nostāstiem, vakaros uz paviļas sēdēdami, večuki atcerējās vecos «labos laikus», bet domās tomēr neatlaidīgi kavējās pie šāsdienas rūpēm. Pa kādu vaļīgāku brīdi Mihails Filimonovičs apstaigāja arī kartupeļu bedres, izvāca pērnājos sapuvušos salmus un izoderēja par jaunu. Tāds darbs neprasa ne sevišķu spēku, ne lielas gudrošanas, tāpēc atliek laika arī citām domām, kas, uz brīdi atvairītas, tomēr prasās izdomājuma līdz galam. Un kā lai cilvēks nedomā, ja Saša tik neatlaidīgi uzstāj un mudina braukt uz Šķauni, lai pagasta valdē izkārtotu pierakstīšanos, jo citādi šis dzīvojot pa tēva mājām kā tāds laupītājs — bez pases un bez darba.

— Ne līdz ezeram ar makšķeri nokāpt, ne līdz ballītei aizstaigāt, — Saša bija sūrojies un vēl piedraudējis:

— Paliksiet abi ar māti bez vedeklas — ko tad iesāksiet?

Par vedeklu nebūtu jāuztraucas, vēl jau puikam pat ūsas īsti nedīgst, bet, ja padomā, tad tā nu arī nav nekāda dzīve — pa šķūni vien.

Jods ar Šķauni, varētu aiziet un papīrus izkārtot, bet sazini nu — ko tur vēl prasa? Un ja nu ieprātojas par sasodīto Rīgu? Ja pratina, ko Saša tur īsti darījis un kāpēc tik pēkšņi skrējis atpakaļ?

— Sacīsi, kā ir: sak, puika aizskrēja pasaulē laimi meklēt, — Saša bija mācījis. — Strādāja superfosfāta fabrikā vissmagāko darbu, vēlāk pie Neiburga par mūrnieka mācekli, bet pa vakariem amatnieku skolā. Gramstījās šo un to kā jau bezdarbnieks. Tur tad arī to laimi izredzējās. Bet pats pačinksti par veselību, pažēlojies, ka lāpstu vairs nevari noturēt un tāpēc aicināji rīdzinieku uz mājām, lai stājas vietā. Nu, vai tad man tevi mācīt? ...

Tā jau varētu sacīt gan: trīs dēli izklīduši pa pasauli, sētā palicis vienīgi Ļoņa — bet vai tad tas jau pie lāpstas liekams? Un kas tur kādam varētu rasties par šaubīšanos, ja tēvs, nejaudādams vairs tecīlu pagriezt, liek dēlu pie saimniekošanas? Tā jau tas būtu, nebijis tikai to dēlu tā pavairāk. Un ja nu sāk tincināt par Petju un Mišu — kur bijuši, kur palikuši? Tādam velna skrīverim ar tiem abiem vis neplātīsies; tam, sātanam, pavisam cita politika! Tāpēc patiesību stāstit nedrīkst, tad cilpa kaklā visiem. Tur tas āķis!

— Baidies? ... — Saša, nekrietnelis, bija noprasījis tieši acīs.

— Puika, neaizmirsti, ka tu runā ar ģenerāļa Brusilova kapteiņarmusu... — Mihails Filimonovičs atkliedzis.

— Būtu tu toreiz bijis manā vietā — slapjām ūzām stai-gatu ... Bet ar tukšu vezumu uz Šķauni nebrauksi... Nodursim suķi, tad varēs mēģināt.

Kaut ko zem deguna purpinādams, Mihails Filimonovičs vēl it kā turpināja šārlta ķīviņu ar dēlu. Nometies uz ceļgaliem pie kartupeļu bedres, kuru kāds nejēga sazin kāpēc bija pārsedzis ar apdzeltējušiem priežu zariem, viņš pabāza roku dziļāk un kārpīja laukā sapuvušos salmus, bet pēkšņi, pats sev par neizsakāmu izbrīnu, salmu vietā izvilka šauteni.

— Vot, vaina valns! ... — Večuks atkrita sēdus.

No šautenes ilgi nebija šauts: laidne mikluma traipiem izraibināta, stobra gals iekšpusē jau aprūsējis. Taču aizslēgs darbojās, un, pēc tā spriežot, ierocis vēl bija lietojams.

No pirmā pārsteiguma atguvies, Mihails Filimonovičs iežmiedza šauteni starp ceļgaliem un pieliecās tuvāk bedrei.

— Kas tur ir?... — viņš pasauca.

Neviens neatsaucās. Vēlreiz izčamdot ar salmiem izklāto bedri, atklājās, ka tā ir līdz pusei pilna ar ieročiem. Šautenes, pistoles, rokas granātas, durkļi, trīs grozi ar patronām — vārdu sakot, vesels arsenāls!

Piesedzis slepeno noliktavu ar priežu zariem, Mihails Filimonovičs manījās atpakaļ uz mājām un meklēja rokā puiku.

— Ļoņa! — viņš pasauca un cirta kāju pret zemi.

— Ļoņka! ...

Rakaris, kā parasti, atkal bija kur aizdauzījies; mate apzvērēja, ka neesot šo manījusi jau kopš brokasta. Bēglim pēdas dzenot, tēvs apskrēja visu Zaborji, nokāpa pat līdz ezeram, bet kas zudis — pazudis.

Visu pēcpusdienu Mihails Filimonovičs rīkojās pa pagalmu, kaut ko pie sevis ņurdēdams, bet, kad līdz ar vakara tumsu Ļoņa beidzot pārradās mājās, nogrāba nebēdnieku aiz auss un ievilka istabā, lai pasaule nedzird.

— Gādā, lai tā bedre būtu tīra!

— Kāda bedre? — viņš brīnījās. — Vai tad šoruden tik agri jau ķemertiņu mēzīsim?

— Pavei tikai, sātans tāds! Viņš man par ķemertiņu gvelzīs, kad pats jau mēslos līdz acīm! Vai tu maz saproti, ko tas mums var maksāt? Vai tad nav jau dzirdēts?

— Neesmu gan dzirdējis... — Ļoņa vēl mēģināja izlikties. — Vai tad atkal kāds iekritis?

— Tu! ... Tu, nolāpītais, esi iekritis! — Pārskaities par tādu ietiepību, tēvs atkal plucināja tiepšu aiz auss. — Karotājs atradies, piena puika tāds!

Apvainojums bija tik sāpīgs, ka spītniekam asaras sasprāga acīs, bet viņš tikai sakoda zobus un nesacīja vairs nekā: šitajās mājās viņu neviens nesaprata.

Tēvs aprimis palaida ausi vaļā un jau gluži ikdienišķi piebilda:

— Jaunnedēļ sāksim kartupeļus rakt.

— Nu, līdz jaunnedēļai vēl laika diezgan... — Ļoņa aizrādīja, taču tēvs strupi pārtrauca:

— Bedrei jātiek tīrai jau šonakt. Un lai tur nepaliktu, ne izšautas čaulītes! Aizvāksi pa tumsu, kamēr neviens neredz, un sametīsi mārkā.

Apjautis, ka pretī runāšana nelīdzēs, puika cirtās apkārt un izmetās laukā, pat vakariņas nenogaidījis.

Nākamajā rītā, kamēr citi — tēvs, Ļoņa un māsa 2eņa — vēl kavējās kur kurais, māte, paaicinājusi Sašu istabā, pačukstēja ari viņam, kadu trakumu puika pastrādājis. Padzirdis, ka tik daudz ieroču noslīcināts, Saša tikai ar pūlēm novaldījās, nesācis klaigāt un plosīties: ko gan tas vairs līdzētu? Pie brokastu galda viņš sēdēja klusēdams un pazagšus vēroja brāli, kas, tāds kā samiegojies, smalstīja ar karoti pa putras bļodu, bet domās acīmredzot kavējās kur citur. Ļoņa bija izstīdzējis, tievs un kaulains kā stādaigs un izskatījās pēc lamzaka, jo tādi jau izskatās viņi visi, kas sasnieguši robežlīniju starp puiku un jaunekli. Saša jutās sapīcis par to, ka puika tik vieglprātīgi izniekojis gandrīz vai veselu arsenālu, taču atzina arī to, ka Ļoņa tomēr malacis... Žēl, ka nav iespējams lasīt domas: Sašam pašreiz būtu ļoti svarīgi uzzināt, kas brālim padomā. Visu laiku viņš to bija uzskatījis par bērnu, un nu pēkšņi izrādās, ka tie aug neparasti ātri. Sašam tas bija vesels atklājums.

Nākamajā naktī pie Sašas Tumšā ieradās necerēts ciemiņš — Gaišais. Brālēns, kā parasti, čurnēja māsas šķūņ-augšā un bija no tiesas pārsteigts, ieraudzījis tādu viesi.

— Ejam! — Gaišais nepacietīgi aicināja. — Izstāstīšu pa ceļam.

Nakts tumsā neviena nepamanīti, abi vēlīnie gājēji aizlavījās pāri pagalmam un drīz jau stāvēja pie linu mārka, kas smakoja pēc pūstošām ūdenszālēm. Puiši izģērbās pliki un, drebinoties miklajā nakts saltumā, apņēmīgi iebrida dīķī.

— Jādabū laukā vismaz šautenes, — sacīja Gaišais.

— Granātas un patronas droši vien vairs nebūs lietojamas.

— Ek, skāde! — nosūrojās Tumšais.—Šito mantu!

Arī Gaišais jutās'sarūgtināts.

— Vai tad nevarēju patrāpīties klāt, kad vecais strostēja puiku? — viņš žēlojās. — Gan tad es būtu pievācis. Bet kam tad varēja ienākt prātā, ka knauķis pasācis kaut ko tādu? ...

— Labs knauķis, neko teikt! — Tumšais atsaucās, ar kailo kāju taustīdams pieglumējušo dīķa dibenu. — Tādu arsenālu savākt, tas nemaz vienam nav pa spēkam. Gan jau citi ari būs savu roku pielikuši.

— Bet vispār malači, vai ne? — Gaišais atzinīgi nosacīja, iekampa elpu un ienira uz galvas ūdenī pašā visdziļākajā vietā.

Dīķis tomēr apslēpto mantu neatdeva: krustām un šķērsām viņi to iztaustīja pēdu pa pēdai, bet ne čaulītes neatrada, it kā visa bagātība būtu iesūkta dūņās un aprakta.

Rītausma, kas jau blāvoja pāri Baltkrievijas siliem, izdzina viņus krasta dubļainus un pārsalušus.

— Vai nu tev nepareizi sastāstīts, vai arī kāds mums aizsteidzies priekšā, — Tumšais konstatēja, atmeta ar roku un aizcilpoja atpakaļ uz šķūni.

Todien Saša Gaišais savu neveiksmi uzticēja arī svainim, kurš bija atnācis pie sievastēva norunāt par kartupeļu rakšanu. Miša brītiņu padomāja, tad ieminējās:

— Parunā ar Ļoņku, bez viņa ziņas tas nebūs...

Saša notvēra brāli brīdī, kad tas gatavojās izšmaukt

pa vārtiņiem, lai atkal nezin kur pazustu uz visu dienu. Viņš uzvilka gūstekni pa kāpnēm augšā uz šķūņaugšas un nekavējoties uzsāka pratināšanu. Taču pretēji gaidītajam Ļoņka nemaz neliedzās.

Saša izbrīnījies raudzījās uz brāli, kas stāvēja izslējies visā savā izstīdzējušajā pusaudža augumā, — paskat, kāds! Nevienu vārdu nemin, neatklāj. Pavēsta pašu nepieciešamāko, un viss. Patiesību sakot, Sašam tagad vajadzētu sapluinīt viņu aiz auss, norāt, brīdināt un uz visstingrāko aizliegt nodarboties ar tādām lietām, bet kā lai to dara, ja, godīgi runājot, puika paveicis vairāk, nekā iespējis Saša pats. Pie tam nemaz jau nevajadzēja lielas gudrības, lai redzētu, ka šoreiz tā nav nekāda puiciska blēņošanās, bet gan apzināta nepieciešamība, kas iepriekš rūpīgi apsvērta un izlemta, skaidri apzinoties pasākuma bīstamību. Kā lai to aizliedz?

— Salasījām gar robežu, Ļahovas nocietinājumu rajonā, — Ļoņa lietišķi atbildēja uz brāļa vaicājumu, kur šie to visu dabūjuši. — Kas tur bija par kauju!

— Un, kad jūs lasījāt, vai neviens nemanīja?

— Mēs izlikām apsardzi, — puika lepni paskaidroja.

— Tātad vieni paši lasījāt?

— Nē, ne gluži... — Ļoņa sastomījās. — Citreiz tur staigāja arī citi...

— Kas tie citi? — Saša neatlaidās.

Ļoņa, kaut ko klusībā apsvērdams, nopietni ieskatījās brālim acīs un pēkšņi izlēmis vairs neslēpa neko.

— Vasja Ravinskis no Suržiem ar brālēnu Jegorčiku un mūsmāsiņas 2eņkas brūgāns 2oržiks, — puika nosmīnēja. — Un tad vēl no Šeškiem . .. Vaņka, Vaņka Daš-kins. Puikas uzoduši, ka Ravinskim ir divi ložmetēji, bet Daškinam viens. Tikai šitais Daškins kā tāds bosiks: nogriezis šautenei stobru un staigā apkārt pa ballītēm, plātīdamies un skuķus biedēdams.

— Bet tev? — Saša uzstāja. — Kāpēc tev tie stobri ievajadzējās?

— No sākuma domāju, pašaudīšu vārnas, zvirbuļus paplīkšķināšu ... Bet tad atnāca fricis... — Ļoņa iesāka stāstīt un pēkšņi, kaut ko atcerējies, sadrūma. — Abus Fjodorovus — Pavļiku un Vasku — nošāva. Zaharonoks uzrādījis.

— Tā... — Saša drūmi nosacīja. — Nu, un kas tie citi?

— Citi? — Ļoņa aprāvās, taču, izlēmis, ka nu jau vairs nav nozīmes neko slēpt, turpināja: — Visi tepat Meik-šānu skolā gājām: Petja Petračonoks, Sešku Gļebs, Kalna-čevas Katins, Ediks Meikšāns ...

Tie visi bija pazīstami, zināmi vārdi: puišeļi, kas tepat acu priekšā auguši un pinušies pa kājām. Bet, lūdzu, te tev nu ir puišeļil

Jā, izrādās, ka puikas iespēj daudz: ja vajadzēs, gan ieročus pagādās, gan pastnieka pienākumus paveiks, gan ari mēli aiz zobiem noturēs, ja būs tāda nepieciešamība. Tikai nedrīkst izlaist no acīm un jāpieskata.

— Redzi nu, — Saša nopūtās, — būtu mēs agrāk aprunājušies kā brālis ar brāli, tagad nevajadzētu pirkstos kost! Tik daudz bijāt savākuši, un nu viss pagalam, noslīcināts ...

— Nekas nav pagalam! — Ļoņka iesaucās, un viņa acīs iedegās draiskas uguntiņas. — Nekas nav noslīcināts! Viss ir piekopts un noglabāts drošā vietā tālāk no acīm. Vai mēs muļķi, vai, ka paši savu mantu slīcināsim? Visu nakti ar laivu vedām pāri ezeram uz Kausa kalnu, kur tad arī noslēpām. Bet, ja kapteiņarrnuss to zinātu, tad gan man āda pār kārti!... — puika priecīgi nosmējās.

RADU BŪŠANA

Sādžās dzīve kļuva nedroša. Patiesību sakot, tā vispār vairs nebija dzīve, bet eksistēšana.

Kā spējas vējpūtas no sētas uz sētu aizčukstēja valodas par padomju laika aktīvistu arestiem, par masveida slepkavībām apriņķa pilsētā Ludzā. Pa naktīm nereti varēja samanīt degošu māju atblāzmu, kas iespīdēja šaurajos lodziņos un ņirbēja caur bezmiegā aizdarītiem plakstiem, liekot domāt vismelnākās domas. Ik jauna diena rādījās tumšāka un bezcerīgāka par iepriekšējo. Nāve bija atvēzējusi izkapti pāri sādžām, tikai nebija zināms, kad sāksies pļauja.

Maļinovskas apgaitas mežsargs Eduards Luriņš no tā visa šķita pasargāts. Neviena netramdīts, viņš darīja savu ikdienišķo darbu, un vienīgi Jadviga laiku pa laikam vēl atcerējās klibā svaiņa pēdējo apciemojumu, kā arī zīmīgos vārdus, kurus tas sacīja prombraucot: «Ceru, ka turpmāk tiksimies biežāk!...» Un ne jau vienīgi tukšas runāšanas dēļ šis bija pieminējis gan sarkano stūrīti, gan Konstantīnu.

Taču, kad pusotra mēneša laikā nekas nepatīkams vairs neatgadījās, beidzot nomierinājās ari Jadviga, atzīstot, ka Eduardam taisnība: svainis vienkārši gribējis padižoties, galu galā nav taču svešinieks! Pie tam, lai rēķina, kā grib, Eduards sastāv oficiālā valsts dienestā, un toreiz to apstiprināja arī abi vācu zaldāti, pēc apliecības pārbaudes atdodot dokumentu mežsargam atpakaļ. Tātad viss kārtībā.

Un tā divus mēnešus Eduards ar Jadvigu nodzīvoja kā vientuļnieki. Bet 13. septembrī ieradās uzreiz divi: Vecslabadas policists Diņģelis un kāds viņa dienesta biedrs.

Kad Jadviga, satraukumu apvaldīdama, izmetās pagalmā, atbraucēji jau kāpa no velosipēdiem. Viņi pieklājīgi pasveicināja un vaicāja pēc mežsarga Luriņa kunga. Uzzinājuši, ka mežsargs aizgājis apgaitā, velosipēdisti atslēja braucamos pret šķūnīša paksi un apsēdās uz sola istabas priekšā. Viņi nesteidzoties. Un kundzei nepavisam neesot jāuzbudinās, tikai dažas formalitātes un nekas vairāk.

Saimniecei laiku īsinot, abi vecslabadieši aizgūtnēm runāja viens pār otru: kurš no pazīstamajiem sābriem apņēmis sievu, kura no kopīgajām paziņām izgājusi pie vīra, kurai atskrējuši dvīnīši, kurš nomiris, kam apslimusi govs un tā joprojām. Kundze, pa džungļiem dzīvojot, droši vien ne nieka nezinot, kas pasaulē notiek.

Šajā brīdī no meža iznāca Eduprds.

Nemitīgi atvainojoties par traucēšanu, policisti lūdza mežsarga kungu būt tik laipnam un braukt viņiem līdzi uz Vecslabadu.

— Kā, vai tad projām vedīsit? — Jadviga satrūkās.

— Vai nu tā kādu ved — ar velosipēdu? — Diņģelis pasmaidīja. — Bet trijatā jautrāka braukšana.

— Varbūt paraudzīt kaut ko ceļam?

— Nevajag! Saulīte vēl nebūs rietējusi, kad saņemsiet savu mednieku atpakaļ sveiku un veselu. Es gan tieši nezinu sacīt, bet sīkumi vien ir, kaut kādas formalitātes.

Eduards izveda no šķūņa arī savu velosipēdu.

— Nav jau vēl piereģistrēts, — viņš, vainīgi smaidot, sacīja. — Interesanti, kā tad jūs varējāt zināt, ka man tāds ir?

Diņģelis uz mirkli it kā samulsa, taču tūlīt atkal nosmējās:

— Vai no policijas ko noslēpsi? Varbūt tieši šitā rata dēļ arī izsauc.

— Vai nu tāda sīkuma dē) divus policistus sūtītu? — mežsargs šaubījās. — Bet, kad jābrauc, — jābrauc! Tos sešus septiņus kilometrus norullēsim vienā stiepienā. Bet tu, siev, ar vakariņām tomēr nesteidzies, ka neatdziest! ...

Pēc brīža visi trīs velosipēdisti jau aizripoja pa saknēm izložņāto ceļu un pagaisa silā.

Pāris dienu vēlāk, 1941. gada 10. septembrī, Vecslabadas policijas iecirknī ieradās gara auguma zemnieku puisis un palūdza audienci pie Diņģeļa kunga.

— Vārds, uzvārds? — dežurants pa ieradumam noprasīja.

— Konstantīns Kazimirenoks.

— Dzīves vieta?

— No Pintiem.

— Kādā lietā?

— Personīgā. Diņģeļa kungs ir mans bērnības un skolas biedrs.

— Ak biedrs?... — dežurants pavīpsnāja, noskatīja apmeklētāju no galvas līdz papēžiem, tad negribīgi cēlās no galdā un pavēra durvis uz blakus istabu.

— Diņģel, pie tevis! — viņš uzsauca un nenocietās nepiezīmējis: — Biedra kungs.

Diņģelis nebija viens. Papirosu dūmiem piedvingotajā kabinetā sēdēja tā paša iecirkņa policists Zaltāns.

— A, Kazimirenoks! — uzmetis skatienu ienācējam, Diņģelis gari nostiepa. — Kāds nelabais tevi atdzinis? Nu, klāj vaļā.

— Kur tu Ediku nobāzi?

Diņģelis iztrūcies pablisināja uz Zaltāna pusi.

— Kādu Ediku?

— Luriņu, Maļinovskas mežsargu Eduardu Luriņu.

— Ak to? Vai tad šis izčibējis?

— Ko nu izrādies! — Kazimirenoks sapīka. — Pats taču viņu saņēmi. Teicies, to pašu vakaru laidīšot vaļā, bet nav vēl šodien. Jadviga atskrēja pie mātes uz Pintiem, raud un vaimanā, ka ne atklausīties!

— Un kas tev jāklausās? — Diņģelis apskaitās. — Kāda tev bēda?

— Man? — apmeklētājs samulsa. — Kā tad man nebūs bēda, ja mēs ar Ediku no bērna kājas tikpat kā brāļi...

— Nu, no tādiem brāļiem labāk pa gabalu! — brīdinoši noņurdēja Zaltāns.

Diņģelis strauji pagriezās pret logu un izlikās vērojam zvirbuļus, kas lēkāja pa ielu.

— Luriņa šeit nav, — viņš strupi izmeta. — Aizveda uz Ludzu.

— Kas par lietu? — Kazimirenoks uztraucās.

— Nezinu. Nav manā kompetencē.

Apmeklētājs saprata, ka neko vairāk neuzzinās. Skolas gadu draudzībai šeit vairs nebija nekādas nozīmes.

Kazimirenoks pagriezās un gāja uz durvīm.

— Kostja, pagaidi! — Diņģelis pasauca. — Smēķi ap-trūkušies. Līdz bodei varēsim kātot reizē.

Spītīgi iecirties, Kazimirenoks soļoja līdzās kādreizējam skolas biedram un nebilda ne pušplēsta vārda, līdz beidzot tas ieminējās pats.

— Tu, Kostja, labāk tur nejaucies! — viņš brīdināja.

— Ar to tikpat nekas nebūs līdzēts.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tieši pintieši kāro pēc mežsarga ādas.

— Pintieši paši? — Konstantīns nesaprata.

— Visi trīs Luriņi: kleinais Juziks, Pāvels un Janka.

— Janka? Jadvigas švāģeris? Nupat jau atkal tu lej vistīrāko ziepjūdeni! Nu, ko tu staipies kā slieka?

— Es nestaipos! — Diņģelis pastā-vēja pie sava. — Visi trīs Luriņi un vēl Ceksters. .. Šie tad ari apsūdzējuši.

— Apsūdzējuši? — Kazimirenoks vēl arvien neticēja.

— Par ko tad? Kāpēc?

— To tu paprasi šiem! Tikmēr urķējās un nelikās mierā, kamēr savu panāca. Bet ar viņiem tu nečīksties: tev līdz policistam vēl tālu! — Diņģelis pamācīja un sniedza roku. — Tā ja, skolas biedri! Paši nejēdz sadzīvot, bet vaino citus.

Diņģelis iegāja veikalā.

Konstantīns jutās kā apdullis. Visu ceļu līdz Pintiem viņš mocījās šaubās un neziņā — ticēt vai neticēt. Apšaubīt it kā nebūtu iemesla. Līdzko palika divatā, Diņģelis runāja visai atklāti un pārliecinoši. Taču ari ticēt šķita pārlieku nejēdzīgi. Un ko lai saka Jadvigai, ko lai pavēsta vecajai Marijai Pintai, kad viena no viņas meitām noprecējusi dedzīgu jaunās kārtības aizstāvi, bet otra — šīs kārtības jaucēju? Kā to visu lai saprot, kā lai izskaidro? Ja sābris nostājas pret sābri, māsasvīrs pret māsasvīru, tad kāpēc brālis nevarētu nostāties pret brāli un dēls pret tēvu? Bet kur tādā gadījumā paliek cilvēcība, kur — svētais radniecības tikums?

Ai, ka to lai pastāsta Jadvigai, kā lai paziņo Edika mātei, tēvam, brālim un māsai? Kā to lai paveic?

Vecslabadas iecirkņa policists Diņģelis, apcietinot Maļi-novskas apgaitas mežsargu Eduardu Luriņu, sameloja, ka, pēc dažu maznozīmīgu formalitāšu nokārtošanas, viņu nekavējoties atbrīvošot un laidīšot uz mājām. Toties savam bijušajam skolas biedram Konstantīnam Kazimirenokam viņš bija stāstījis vistīrāko patiesību — apcietinātais mežsargs patiešām tika pārvests no Vecslabadas uz Ludzas cietumu.

Mežs bija Eduardu piejaucējis pie plašuma, pie tīra un skurbinoša, ar sveķu aromātu piesātināta gaisa, bet cietums viņu iespīlēja ļaužu pārpilnas kameras šaurībā un ļāva elpot tikai pretīgu saldensāju dvingu, no kuras viņš meklēja glābiņu pie aizrestotā loga; kvernēja tur stundām ilgi un stingi raudzījās pāri augstajam žogam uz pazīstamo mūra ēku — pilsētas pasta kantori.

Kamera atradās otrajā stāvā, un no turienes varēja redzēt, kā pa kaimiņēkas augšējo gaiteni staigā cilvēki, kā viņi atnāk un aiziet, kad vien iegribas un kurp vien vēlas. Nekad agrāk Eduardam nebija ienācis prātā, ka laime var būt arī atnākšanā un aiziešanā. Vai tiešām bija vajadzīgs cietums, lai to apzinātos? Vai tiešām bija vajadzīga šī sasmakusi kamera, lai pievērtām acīm izstaigātu ēnainas mežstigas, izbristu melnrāvas dumbru, brītiņu pastāvētu pie zibens sašķēlēta ozola un pievakarē, mājup ejot, apsēstos uz vēj lauztas priedes stumbra?

Tomēr, lai arī uz kuras stigas aizsākta, domu apgaita atkal un atkal atgriezās pie Jadvigas, un allaž Eduards redzēja viņu stāvam vienā un tajā pašā vietā — šķūņ-gala lēzenajā uzkalnītī, no kura pārskatāms viss meln-sila aplis, kas apņem sīksīko mežvidus laucīti ar mežsarga vientuļo sētu viducī.

Eduards domāja par sievu ar jaunekļa kaislo mīlestību. Viņu kopdzīves laiks vēl nebija pāraudzis ne pieradumā, ne^ ari savstarpējas cieņas pārpilnajās jūtās, ko godā par mūža draudzību un kas ar gadiem pamazām aizstāj visu to, ko pieņemts uzskatīt par mīlestību.

Kad Eduards sapņoja par Jadvigu — un tas notika ne-mitlgi —, viņš vēlējās būt viņai blakus, taču viņš gribēja ne tikai klausīties viņas balsī, ne tikai sēdēt pie sievas klātā vakariņu galda un laiski spriedelēt par veicamajiem darbiem, viņš neizteicami alka arī apskaut, alka glāstīt un skūpstīt. Alkas bija tik lielas, ka sagādāja gluži fiziskas ciešanas, un viņš no tām kaunējās.

Kameras biedri uzskatīja Luriņu par cilvēku, no kura vairāk par trim vārdiem dienā izdabūt nevar. Un tikai augumā pasīkais Vasilijs Kužeļevs, domājams — savas zēniskās ārienes dēļ, šķita iemantojis jaunpienācēja zināmu labvēlību, kas dažkārt izpaudās arī vārdos. Bet no Vasjas sekmējās izdibināt tikai to, ka jaunais kameras iemītnieks vēl neesot apradis ar svešajiem apstākļiem, pie kam, veselu nedēļu pavadījis ieslodzījumā, viņš vēl nezinot, par ko viņu apsūdz.

— Kurš tad šeit ko zina? — noklausījies Kužeļeva paskaidrojumus, kāds noņurdēja. — Varbūt vienīgi tie tur — kaimiņos ...

Kaimiņi — tie bija divdesmit komjaunieši, kas, pārnākuši pāri frontei, tomēr saķerti un ieslodzīti vienā kamerā. Komjauniešus ārkārtīgi uzmanīja, tiem pielika pastiprinātu apsardzi, par viņiem runāja viss cietums. Lai arī neviens no ieslodzītajiem vēl nezināja savu likteni, taču katrs cerēja uz to labāko, vienīgi komjauniešiem, pēc vispārēja atzinuma, diemžēl nebija pat cerību. Un tieši šī nolemtība izvirzīja viņus priekšplānā, lika par viņiem domāt, lika viņus žēlot un spēcināt, cik nu tādos apstākļos tas iespejams.

Vienpadsmitajā ieslodzījuma dienā Eduardu Luriņu beidzot aicināja uz nopratināšanu. Padzirdējis izsaucam savu vārdu, viņš uztrūkās kā no miega, pavirzījās nostāk no loga, un biedri ievēroja, ka allaž melanholiskais sav-rupnieks piepeši pārtop visai mundrā, enerģiskā jauneklī, kas pašapzinīgi atļaujas pat uzsmaidīt sargam, it kā tas viņu vestu nevis uz apnicīgu klaušināšanu, bet sengaidītu likšanos. Taču tā ari bija: tikšanos ar izmeklētāju Eduards tik tiešām gaidīja paļāvīgā ticībā uz atbrīvošanu, jo visu notikušo ieskatīja par pārpratumu, kas visdrīzākā laikā noskaidrojams un vēršams par labu.

Gaitenī iznākot, viņam vajadzēja uz brīdi piespiesties pie sienas, lai palaistu garām komjauniešu kameras ieslodzītos, kas atgriezās no pastaigas. Uzmetis puišiem ziņkārīgu skatienu, Eduards negaidot ieraudzīja bijušo apriņķa komjauniešu sekretāru Antonu Kalēju, par kuru Pintos runāja, ka šis aizgājis līdzi Sarkanarmijai. Izrādās tomēr, ka tālāk par Ludzas cietumu nav ticis.

Eduarda izbrīns, protams, bija liels, bet pārdomām pietrūka laika ...

— Velcies! — sargs uzbrēca, paskubinādams ar šautenes laidi.

Pratināšana notika cietuma dežurtelpā — kailā, nemīlīgā istabā, kur aiz veca ar tinti nolaistīta galda sēdēja izmeklētājs — barga izskata kalsns vīrs.

Ticis galā ar pirmajiem tradicionālajiem jautājumiem par pratināmā biogrāfiju, tincinātājs pēkšņi paslēja galvu un ieurbās ar skatienu savā upurī.

— Kādās attiecībās jūs bijāt ar mežsargu Jāni Plītnieku? — viņš noskaldīja.

— Ar Putnieku? — Eduards pārvaicāja. — Mēs bijām pazīstami.

— Tātad draugi, — prašņātājs precizēja.

— Nē, tikai pavirši pazīstami.

— Bet ar skolotāju Jevgeņiju Opincāni?

— Tāpat.

— Ko nozīmē — «tāpat»? — pratinātājs uzstāja.

— Tas nozīmē, ka arī ar Opincāni biju pavirši pazīstams.

— Ak atkal pavirši! — tincinātājs trūkās kājās. — Vai jūs gribat man iestāstīt, ka Putnieku un Opincāni nodevāt čekai vienīgi paviršības dēļ?

— Nodevis čekai? — Eduards pabrīnījās. — Kāpēc gan lai es to būtu darījis?

— Kā, vai tad krasi izteikts pretpadomju noskaņojums toreiz vēl nebija pietiekams iemesls? — pratinātājs tēloja naivo.

— Viņu noskaņojums man nebija zināms, — Luriņš pastāvēja pie sava. — Es jau teicu, ka mūsu pazīšanās bija ļoti virspusēja.

— Nu labi. Tādā gadījumā raksturojiet savas attiecības ar Vladislavu Ceksteru un brāļiem Luriņiem — Jāni, Pāvelu un Jāzepu! Vai arī tās ir paviršas?

— Jā, gandrīz ... — Eduards sastomījās.

— Ja tā, tad tā! — tincinātājs beidza pratināšanu.

— Apsolu, ka arī es centīšos būt pēc iespējas paviršāks ...

Tikšanās ar izmeklētāju, uz ko Eduards tik ļoti paļāvās, beidzās bezcerīgi. Pārpratumu neizdevās noskaidrot tāpēc, ka nekāda pārpratuma vispār nebija. Izdomātā apsūdzība par līdzdalību Putnieka un Opincānes represē-šanā padomju varas gadā kalpoja vienīgi kā klibā Juzika atriebes ierocis.

Tovakar, atgriezies kamerā, Eduards Luriņš beidzot uzticēja savas rūpes arī biedriem. Un tajā bezmiega naktī pie viņa lažas līdz pat rītausmai stāvēja Jadviga, bet kaut kur Vecslabadas pusē rudenīgi smagi ērģelēja Maļinov-skas sils.

ZABORJES DUMPINIEKI

Septembra mēneša pēdējās dienas vakarā, pa nokrēslu ejot pēc iekura, Mihails Ūzuls aiz malkas strēķīša ieraudzīja Arvīdu Tipānu, puisi, kurš kopā ar Sašu Gaišo laiciņu bija bēdzinājies šepat šķūņaugšā. Taču pirms pāris nedēļām ciemiņš bija aizgājis, un Miša pats pavadīja viņu lejā līdz ezeram; ja vien atmiņa neviļ, tad Tipānam pašreiz vajadzēja atrasties kaut kur ap Jelgavu, nevis Uzula skaidienā. Uz Jelgavu ejot, Tipāns neizprotamā kārtā bija nonācis atpakaļ Zaborjē.

Ciemiņš izskatījās iebaidīts; ievests istabā un nosēdināts pie vakariņu galda, viņš strēba aizgūtnēm, taču tajā pašā laikā tramīgām acīm zibsnīja visapkārt un sastinga pie katra skaļāka troksnīša, kas nāca no pagalma. Seja manāmi sadzeltējusi un iedubusi, mati, redzams, ilgi nesukāti, saķepuši lēšķēs. Vārdi raisījās ar grūtībām, un, lai teica, ko teicis, vienādvien pieminēja Sašu: ar Sašu viņam vajagot runāt, Sašu nepieciešams satikt. Tikai Saša un Saša ...

Diemžēl arī Saša nebija pārcilvēks; pretēji savai nemierīgajai iedabai viņš piespiestā dīkdienībā jau divus mēnešus gulšņāja pa tēva pūnīti, garās bezmiega stundās nolādot visu pasauli, jo īpaši Šķaunes šucmaņus, kuru dēļ viņam joprojām nākas slēpties un bēdzināties. Tie, kas viņu atsūtīja pāri frontei, gaidīja informāciju, taču informācijas nav un, liekas, arī nebūs. Kur lai to ņem, ja pat Tumšais — vienīgais līdz šim piesaistītais izpalīgs — diemžēl ir tikpat «akls» un «kurls» kā Saša pats; informators, kas nedrīkst ļaudīm ne degunu parādīt, pielīdzināms absolūtai nullei. Un viena vienīga nulle ir visa šī kver-nēšana, plānu kalšana un viss pārējais!

Protams, Sašam ir ierocis, viņš var iziet uz ceļa un nošaut pirmo pretimnācēju hitlerieti vai policistu, tomēr viņš to nedara. Dažkārt pašam smiekli uznāk, kad atceras izdomātus piedzīvojumu stāstus, ar kuriem mēdza padižoties saviem dienesta biedriem — čekistiem. Jā, tagad, kad ir tā iespēja šaut, viņš nešauj. Nešauj tāpēc, ka ir tomēr kaut ko mācījies.

Taču arī nomocījies viņš ir, nomocījies pats ar sevi, ar savu raksturu, ar nolādēto apziņu, ka nekas nav veicams. Patiesi, atgadījās brīži, kad Saša ar pistoli rokās glūnēja pa spraugu šķūnīša sienā un gaidīja «medījumu». Un notika arī tā, ka piepeši viss kļuva riebīgi vienaldzīgs un nebūtisks; galējs izmisums un apātija nolika viņu migā un necēla kājās dienām ilgi. Bet, ja dažreiz sagribējās kaukt kā vilkam, — nedrīkstēja arī to. Neko, neko nedrīkstēja, nekas nebija atļauts. Nekas! Itin nekas! .. .

Tieši tādā depresijas periodā Uzuls uzgrūda Sašam uz kakla Arvīdu Tipānu. Atveda naktī uz pirmo oktobri, ielaida šķūnītī un, pat kārtīgi neatsveicinājies, skrēja atpakaļ uz mājām.

Arvīds iekrita uz mutes sienā un, pirms Saša uzspēja kaut vārdiņu bilst, iesāka histēriski raudāt. Šņukstēja, šņaukājās un elsoja kā neprātīgs, ne apsaucams, ne mierināms. Bet vēlāk, kad beidzot tomēr aprima, visu nakti aizslāpis stāstīja, kā gājis uz Jelgavu un kā nācis atpakaļ.

Cik varēja noprast, Arvīdam bija radies iespaids, ka okupētajā Latvijā uz katru civiliedzīvotāju rēķināmi vismaz trīs vai četri policisti, par pašiem okupantiem nemaz nerunājot. Viņi stāvējuši visās krustcelēs, rēgojušies aiz katra paugura, katrā sādžā un viensētā. Pat naktīs tie spīdinājuši prožektorus pa visiem ceļiem un noceļiem, aiz katra krūma zibsnījuši kabatas lukturīšus un šķīluši sērkociņus. Malu malās tarkšķējuši ložmetēji, klakstējušas šautenes. Viņš, bijušais karaskolas kursants Arvīds Ti-pāns, piedalījies aizstāvēšanās kaujās pie Aizputes, tur viņš redzējis, kā vācieši tiek galā ar veselām karaspēka daļām, ko tad viņiem tagad nozīmējot kaut kāds vienpatis, kas ar revolveri kabatā klīstot apkārt pa siliem naivā ticībā iedragāt to spēku, kas dzelzī un tēraudā kalts.

Spraukties cauri tādai burzmai būtu pašnāvība, tāpēc viņš uz pāris dienām iekārtojies siena šķūnītī netālu no Rēzeknes. Bet jau nākamā rītā pa mežceļu, kas vedis ga rarn šķūnītim, aizslājuši četri žandarmi ar suņiem, un Tipanam, protams, bijis skaidrs, kas šiem meklējams. To pašu vakaru viņš pametis slēptuvi un pa mežiem slapstījies atpakaļ uz Zaborji, nespēdams atbrīvoties no riebīgās sajūtas, ka tiek izsekots. Un, ja brīnumainā kārtā tas nav vēl noticis, tad rīt vai parīt tas notiks. Agri vai vēlu, bet notiks! Viņš tagad ir tādu gabaliņu pastaigājis, ir kaut ko redzējis un tāpēc var vērtēt un spriest. Nav šaubu, ka katrs pretošanās mēģinājums lemts pilnīgai neveiksmei, kaut vai tikai tādēļ, ka viņu ir tūkstoši, bet Arvīds ar Sašu — divi vien.

— Jāiet atpakaļ! — Arvīds pēkšņi kā skaldīt noskaldīja.

— Atpakaļ?

— Pāri frontei uz Novgorodu.

— Uz Novgorodu! — Saša iesmējās. — Vai jums karaskolā ziņģēšanu vien dresēja, ka var tik stulbi gvelzt! Kas zina, kur šimbrīžam fronte? ...

— Vienalga, kur! Galvenais, ka tiekam pāri! Saproties, Sašiņ, — pāri pie savējiem! — Arvīds svētlaimīgi izdvesa un aizgūtnēm sāka čukstēt paļ lieliskajām iespējām, kas abiem pavērsies otrpus frontei, kur nebūšot ne žandarmu, ne šucmaņu, bet biedri vien visapkārt, ložmetēji, lielgabali, tanki... Tieši tur viņi pakalpošot dzimtenei labāk nekā šeit, čurnot šķūnīša pažobelē.

Atklāti runājot, šī ideja nebija sveša arī Sašam; ar pašpārmetumiem kaujoties, viņš to bija apvērtējis krustām un šķērsām, meklējis visdažādākos ieganstus atpakaļceļam, taču īsti piemērīgu, kas spētu pārliecināt priekšniecību un klusināt paša sirdsapziņu, tā arī neatrada. Atgādinādams par čurnēšanu šķūnītī, Arvīds bija pieskāries vaļējai brūcei, tomēr pārmest viņam to nevarēja, jo viņš runāja patiesību. Saša diemžēl nebija paveicis neko vairāk kā apkārtstaigufis Tipāns.

Pacietīgi noklausījies visus kārdinātāja argumentus, kas» acīmredzot jau priekšlaikus rūpīgi apdomāti un atšķiroti, Gaišais tomēr pasacīja tieši acīs:

— Neiešu.

Taču Arvīds nelikās mierā; neskaitāmas reizes atraidīts, viņš augām dienām un naktīm turpināja malt vienu un to pašu, līdz kādudien kārtējā «seansa» laikā Saša zaudēja pacietību un uzkliedza:

— Ej taču! ... Ej ratā!

— Viens? Bez tevis? — Arvīds, kā savām ausīm neticēdams, pārvaicāja un kopš tās sarunas kjuva aizvien neciešamāks, Tīšuprāt kaitinādams, viņš saukāja Sašu par dezertieri, katru aizdomīgāko troksnīti iztulkoja par nāves vēstnesi un dažbrīd, nemaz neslēpjoties, rīkojās uz pašnāvību, teatrāli izložņādams šķūnīti un pārbaudīdams katru naglu.

Sašam bija radusies izdevība legalizēties, un, šo cerību spārnots, viņš pacietīgi panesa visus pārbaudījumus, mierinādams sevi ar lieliskajām izredzēm, kad, atgūstot zināmu brīvību, droši vien izdosies normalizēt arī attiecības ar Tipānu un uzdabūt puisi atpakaļ uz ceļa.

Protams, bija jau bīstami pieturēt mājās vēl otru bē-guli, taču arī padzīt nav iespējams. To nepieļautu ne sirdsapziņa, ne Arvīda veselības stāvoklis. Atstāt Tipānu bez pajumtes būtu bīstami ne vien viņam pašam, bet arī tiem, kas viņu pieņēmuši un aprūpējuši. Ek, ķēpa vien ar tādu biedru!

Oktobra pirmajā sestdienā kāds no zaborjiešiem rīkoja balli, uz kuru, paklausot ermoņikas neatvairāmajam vilinājumam, sanāca ciemiņi pat no Šeškiem un Suržiem. Taču, neraugoties uz tik raibu «teritoriālo pārstāvniecību», nekādi nopietni incidenti netika gaidīti, jo visi bija savstarpēji labi pazīstami un — kā tas Latgales pusē mēdz būt — rads rada galā. Spējāku jūtu uzliesmojumu solīja vienīgi nevēlama konkurence, kuras aktualitāti jau apliecināja dažas meitenes nenovīdīgais skatiens vai greizsirdīga puiša pietumsušās acis, kas slēpa tāla zibens atspulgu. Ermoņikas, galvu skurbinoši valši un fokstroti, puspavērtu lūpu valšķīgums un aizskarts pašlepnums — tas viss pamazām uzpildīja ciemiņus ar neredzamiem elektriskiem lādiņiem, kas pie visniecīgākās neuzmanības draudēja pārvērsties augstspriegumā, no kā savu draugu Zoržiku Dubro tik pašaizliedzīgi sargāja Sašas māšele 2.eņa, neļaujot kavalierim ne brīdi atelpas. Puišu barā augstprātīgi ķiķināja kaprīzā skaistule Helēna Asajeva, toties dvīņu māsas Goldbergas aizvainotas čurnēja viskrēslainākajā nostūrī, nemākulīgi slēpdamas sašutumu par

Zaborjes džentlmeņiem, kuri nu jau kuro balli turējās pa gabalu gluži kā sazvērējušies. Bet uz sliekšņa, šauteni kā brūti krūtīm piekļāvis, glūnēja nezin no kurienes atklen-derējis policists, pa gabalu jau dvakodams pēc iecienītā Latgales ļurļaka.

Pašā karstākajā brīdī, kad puiši jau stampāja pa plān-vidu, virskreklos izmetušies, bet meitenes mirkli pa mirklim skrēja pie ārdurvīm vēsināties, negaidot uzradās vēl divi aizkavējušies ballinieki — Saša Gaišais un Tumšais. Abi jaunpienācēji, ziņkārīgos skatienus nevērojot, devās tiešā ceļā pie māsām Goldbergām, kuras, tik ilgi bezdarbībā nosēdējušas, pamira saldās cerībās un gaidās. Tumšais izvēlējās bruneti Helēnu, kura, kā viņš pats vēlāk apgalvoja, vairāk piestāvot viņa tumšajiem matiem nekā blondā Valentīna, kas pēc tik taisnīgas un lietpratīgas sadales palika Gaišajam.

— Nu, kas tad tu par Gaišo? — Va]a, beidzot tikusi pie dancošanas, aušīgi smējās Sašam tieši acīs. — Abi taču esat: melni kā velni!

— Tas gaišums man nevis uz galvas, bet galvā iekšā,— puisis atsmēja.

— Bet kā tad ar Tumšo? — skuķis turpināja ķircināties. — Teikšu māsai, lai no tāda tumsoņa turas pa gabalu.

— Tā jau šī tevi klausīs!

Abi brālēni nemaz tik akli nebija kā notēloja: viņi itin labi manīja gan meiteņu sarauktos degunteļus, gan pui-siešu greizos, iešķībos skatienus, kas uz viņu pusi vien griezās, taču nelikās par tiem ne zinis un turējās pie savām «dāmām» kā pielipuši.

Beidzot neizturēja māšele Zeņa: starpbrīdī viņa pienāca klāt un paaicināja neaptēsto brāli nostāk no tām abām, kas, visu apkārtni aizmirsušas, vidžināja kā žagatas. Turpat tuvumā patrāpījās arī Zoržiks.

Zeņa šķita no tiesas pārskaitusies.

— Vai tad jums meiteņu trūkst! — viņa pārmeta.

— Bet kas skuķiem vainas? — Saša spēlēja vientiesīti.

— Tu, Saša, pret mūsējiem necelies! — brīdināja arī Zoržiks. — Tās abas taču kordonietes!

— Kordonietes? Kas tad tā par tautu?

_— Zaborjes kordona fričiem par tulkiem pielaizīju-šās ... — māsa nošņāca.

— Tad jau prastas gan! — Saša pasmējās.

Šķita, ka tur vairs nekas nav līdzams: brālēni visu vakaru gluži kā apmāti lenca tikai abas Goldbergas, kas starot staroja uzvaras priekā.

Kāds tomēr vēl nelikās mierā, uzsūtīdams «dzimtenītes» apskurbināto policistu, kurš, šauteni padusē iežmiedzis, pietenterēja klāt un noprasīja:

— No kurienes?

— Tepat no Zaborjes, — Gaišais atbildēja.

— Dokumentus!

— Bet, lūdzu, policista kungs!

Puiši pasniedza varas pārstāvim savas apliecības, gluži atklāti smīnēdami par izbrīnētajām, skābajām sejām, kas iesāņus glūnēja no visām pusēm, kad policists, dokumentus desmit reizes pāršķirstījis un galu galā tomēr par pareiziem atzinis, beidzot atdeva atpakaļ. Pirms pāris dienām apliecības bija piereģistrētas un pierakstītas Šķaunes pagasta valdē, kaut arī par šo veiksmīgo operāciju Sašas tēva baroklim nācās samaksāt ar priekšlaicīgu nāvi, jo pagastvaldes zīmogs maksāja vismaz pāris kilogramu gaļas.

— Jus mus apkaunojat, policista kungs! — augstprātīgi aizrādīja Valentīna Goldberga. — Jums pienāktos mus un mūsu draugus aizstāvēt, bet ko jūs darāt?. .. Mēs sūdzēsim kordona komandantam!

Varas pārstāvis atvainojoties kaut ko nomurmulēja un drīz pazuda no balles pavisam.

Arī abas māsas mudināja savus kavalierus uz iešanu.

— Piepīpēts kā krogs! —Helēna vieba degunu. — Acis kož laukā! — Visi četri cēlās no sola un gāja uz durvīm, ienirdami vēja piešalktajā, melnajā naktī.

Divi bīstami pārnācēji un divas Zaborjes puišu noniecinātas skuķes veidoja divus vientuļus pārus, kurus kopš pēdējās baliītes pa vakariem varēja redzēt leja pie ezera vai arī pārdroši gar kordona pašu durvjpriekšu aizejam uz upītes pusi, kur līdz pat rīta svīdai tie klimta gar robežu. Patiesību sakot, ceļš gar kordonu, kur bezkaunīgi smīkņāja un rēca apdzērušies zaldati, māsām Goldber-gām nevarēja būt no patīkamajiem, tomēr meitenigā vientiesībā viņas allaž pakļāvās saviem kavalieriem, kurus tieši robeža pievilka gluži kā magnēts.

Kaut arī bija iegūtas divas itin simpātiskas sabiedrotās, tomēr šāda nepiemērota draudzība manāmi kaitēja abu brālēnu lielajām iecerēm, jo viņu neizprotamā rīcība atbaidīja pārējos zaborjiešus, kuru pulkā būtu meklējami īstie un patiesie cīņas biedri.

Māsas Goldbergas vidžināja kā putni; stundām ilgi viņas spēja tērgāt par visu, kas vien iešāvās prātā, un, protams, visvairāk par mīlestību, no kuras, kā meitenes pašas apgalvoja, abiem kavalieriem neesot ne vismazākās sajēgas: viņus interesējot tikai šauteņu slauķi, pistoļu kalibri, dzinējsuņi, kordons un tamlīdzīgas lietas, kam nebija nekāda sakara ne ar skūpstiem, ne saldi sērīgām nopūtām. Bet, tiklīdz valodas jau atkal vērsās uz kordona pusi, skuķes ar lūpām aizspieda jaunekļiem mutes, bet vēlāk, elpu atņemdamās, sacīja:

— Tas ir dienesta noslēpums... No dieva puses, nedomājiet tikai kādam stāstīt!

Ne jau aiz nepieciešamības, vienīgi pamundrināšanas dēļ Saša šos nevainīgos noslēpumus uzticēja arī Arvīdam, kurš, ilgāku laiku atšķirts no pasaules un cilvēkiem, pamazām veidojās par drūmu savādnieku. Kopš Gaišais legalizējies un nedzīvo vairs pa šķūni, Tipāns sācis izturēties pavisam ērmoti: greizsirdīgi, ar skaidri apjaušamu pārestības izjūtu sīki jo sīki iztincina par meitenēm, ik pa brīdim apvaicājas, kāds ārā laiks, vai kokiem lapas jau nobirušas, cik nedēļu vēl līdz Oktobra svētkiem un kāds izskatās ezers pēc pirmajļām nakts salnām.

Dažas naktis viņi pavadīja divatā. Un reiz vienā tādā naktī, kad pa šķūnīša skaidjumtu grabināja sīks, apnicīgs lietus, Arvīds, spēji pieplacis Sašam pie auss, pačukstēja, ka beidzot arī viņam radusies iespēja legalizēties. Vajagot tikai aiziet tepat līdz kordonam, izstāstīt savus piedzīvojumus, un viss būšot kārtībā ... Tad arī viņš varēšot meitās iet, drīkstēšot atkal klaiņot pa mežu un nokāpt lejā līdz ezeram, pavērot, kā ūdeņi stingst.

Saša pārbijās. Pēkšņās dusmās viņš uzklupa Arvīdam, dricelēja viņu kā salmu kūli, apsaukāja par gļēvuli un nodevēju, pārmeta nepateicību un biedēja ar cilpu, ko kordonieši uzmetīšot šim kaklā, kolīdz šis sadomāšot kaut vai solīti spert ārpus šķūņa.

Arvīds atjēdzās. Viņš savādi paskatījās uz Sašu, iesmējās un ņēmās apzvērēt., ka gribējis pajokot. Vēl jau šis neesot prātu izkūkojis! Vēl jau ne!...

Atdabūjis zināmu brīvību, Gaišais bija uzsācis rīkoties, lai kaut vai daļēji atgūtu bezdarbībā nokvernēto laiku. Viņš sāka ar Zaborjes kordonu, tieši no turienes, no pašu okupantu avota cerēdams pasmelt ziņas, kas nepieciešamas, lai veiktu uzticēto pienākumu. Un šajā virzienā kaut kas jau bija darīts. Vispirmām kārtām tas attiecināms uz draudzību, kas nodibināta ar kordona tulkiem — māsām Goldbergām, kuras, pašas to neapzinoties, bija kļuvušas par savu kavalieru «acīm» un «ausim» robežapsardzes punktā, kur diendienā ienāk informācija, kas katra atsevišķi varbūt nav nozīmīga, taču, apkopotas vienuviet, var dot zināmu ieskatu situācijā, kāda izveidojusies hitleriešu armijas tālā aizmugurē.

Diemžēl situācija bija tāda, ka sābris vairās no sābra, brālis no brāļa. Un tomēr atradās cilvēki, kas nesēdēja klēpī saliktām rokām, bet piesardzīgi mēģināja apvienoties nelielās grupās, lai, neko citu vēl neuzdrīkstoties, tomēr apmainītos kaut vai domām.

Vienu tādu domubiedru grupu vadīja Fēlikss Ravin-skis kaimiņu sādžā Suržos, ar kuru sakarus bija uzņēmis Tumšais.

Kaut arī mokoši gausi, informatoru tīkls tomēr bija sācis veidoties, tas pamazām paplašinājās un nostiprinājās.

Šādos apstākļos, kad darbs pamazītēm vērsās plašumā un līdz ar to uzradās arvien jaunas un jaunas rūpes, Ti-pāns bija Sašam tikpat kā akmens uz skausta: ne panest, ne nokratīt. Un, jo dienas, jo ļaunāk!

Kādreiz rīta agrumā, kad, brīvāku brītiņu atlicinājis, Saša ieskrēja šķūnītī apraudzīt biedru, viņš atrada to cieši aizmigušu. Arvīds šņākuļoja, līkumā saritinājies, un neuztrūkās vēl tad, kad Saša, uzskatīdams tādu gulēšanu par āzēšanos, jautri pabužināja gulētāja pakausi un pēkšņi parāvās nost. Mati bija slapji... Apdriskātās, miklumā saglumējušās kurpes, kas nevīžīgi nomestas turpat galvgalī, — vienos mālainos dubļos.

Naktī bija smīlājis lietutiņš. Un nevajadzeja nemaz aicināt izmeklētāju, lai nekļūdīgi konstatētu, ka Tipans nesen pārnācis no naksnīgas pastaigas.

Tātad pasācis klaidot apkārt! Lauku, mežu un ezera vilinājums acīmredzot kļuvis tik neatvairāms, ka nav viņam vairs spēka pretoties. Nelaime nāk virsū ar joni...

Par notikušo Saša pastāstīja mājiniekiem un piekodināja uzmanīt šķūnīti — diena vai nakts. Bargi nostrostējis arī pašu vainīgo un saņēmis puicisku solījumu «nekad mūžā tā vairs nedarīt», Gaišais drošības labad tomēr noslēdza šķūnīti ar aizkaramo atslēgu un priekšā vēl aizšāva bultu.

Ne tēvs, ne Ļoņka, kuri pārmaiņus nesa Tipānam ēst un apgādāja ar visu citu nepieciešamo: ūdeni, tabaku, grāmatām, triju dienu laikā nebija ievērojuši neko tādu, kas vedinātu uz domām par atkārtotu pastaigas mēģinājumu. Arvīds uzvedās normāli un likās pilnīgi samierinājies ar neapskaužamo likteni.

Ceturtās dienas naktī, nākot mājup no Uzula, kur bija aizsēdējies pie vakariņu galda, Saša satika Arvīdu uz ceļa netālu no kordona.

Tipāns, sablenzis sebajā pretimnācējā savu biedru, pār-klunkuroja pāri grāvim un pamuka aiz saplaisājuša tukš-vidus vītola, kur gūstītājs viņu tomēr dabūja rokā.

Bēglis mēģināja kliegt un ķepuroties pretī. Ar plaukstu aizspiedis muti, Saša turēja viņu pret vītola stumbru un pārmezdams čukstēja: — Aizšmaukt gribēji! Aizlaisties! Viens pats! Un tieši tagad, kad varētu kātot divatā, tāpat kā šurpnākot!

— Tu... tu iesi?... — Arvīds īdēja, taču pamazām sakritās un nepretojās vairs. — Tomēr iesi?

— Iešu.

— Kad?

— Rīt, tūlīt pec pusnakts, kamēr kordona nav vēl atje-gušies...

•— Iekriti? — Tipāns izsaucās, taču aprāvās un arī iesāka sazvērnieciski čukstēt: — Uzrāvies, ja?

— Tikpat kā ...

Šķūņdurvis izrādījās aizbultētas un noslēgtas ar priekškaramo atslēgu; Arvīds bija izspraucies pa spraugu, atraujot kādu pussatrupējušu dēli.

Tonakt Saša pārgulēja šķūnītī.

Tipāns bija gājis uz kordonu «legalizēties», to vairs nevarēja apšaubīt. Un, ja Saša tīšuprāt tēlojās tik naivs, ticēdams, ka Arvīds uzņēmis ceļu uz aizfronti, tad tas darīts tālab, lai bez trokšņa atgādātu viņu atpakaļ sprostā un apsvērtu, ko iesākt.

Taisnību sakot, te vairs nebija pat ko apsvērt. Svaru kausos bija liktas ne vien Arvīda paša, bet arī Sašas un viņa tuvinieku, kā arī Tumšā un vēl citu dzīvības.

Visu garo nakti Saša svaidījās kā karstumos un, ne acu neaizdarījis, rītausmā iztenterēja no šķūņa tāds, kā tikko no dzīru galda cēlies.

Ļoņa, nolikts uz visu dienu šķūņpriekšā par uzraugu, vakarā varēja ziņot, ka uzraugāmais izturējies pavisam smalki, i pie durvīm neesot pagrabinājis.

Patiešām, kad satumsas stundā Saša iegāja pie Arvīda, tas, galvu rokās saņēmis, sēdēja guļvietā rāms un nekustīgs kā statuja. Ieraudzījis Sašu jau saposušos ceļam un ar pārtikas maišeli pār plecu, viņš iztrūcies pacēla galvu un trausās kājās.

— Tad jau laikam būs jāiet? ...

— Vai tad tu esi pārlicis? — Saša pabrīnījās.

— Nē . .. man tupeles tādas čābīgas... Tālu neturēs.

Saša bija padomājis gan par apaviem, gan arī par vateni, kas ceļa vīram tik vēlā atrudenī zelta vērts. Par visu bija domāts, par visu gādāts.

Stundu pēc pusnakts viņi aizslapstījās gar apžogu, nokāpa lejā pie ezera, kas melnēja Kausa kalna aizvējā, un pa klaukstošo niedrāju grabinājās cauri aklai tumsai, kas stāvēja ceļā kā siena.

Vilka salts, mitruma pievildzis ziemelis. Kūkumus sacēluši, uzslietām apkaklēm un kabatās sastūķētām rokām, viņi klumpačoja pārtieši laukam — Saša pa priekšu, Arvīds — solīti iepakaļ.

Tikuši uz ceļa, soļoja pa to, tad pagriezās uz sila pusi, kas melns un nesaskatāms šņāca kaut kur sāņus.

Pārdesmit soļu no sila, ceļa malā ēnojās vientulīga, apkvēpusi pirtiņa. Lodziņi aiznagloti ar dēļiem, durvis sen nevirinātas.

— Varbūt atvilksim elpu? — būcenim garām ejot, ieminējās Tipāns.

— Elpu atvilksim mežā! — Sašav atteica un spēji aprāvās.

Spalgi čīkstēdamas, atsprāga vaļā pirtsdurvis.

— Stāt! — krēslainajā rīta klusumā kāds norēca.

Saša instinktīvi sakampa Arvīdu aiz rokas un lēca pāri

ceļmalas grāvim, gar kuru līdz pat mežam sniedzās pus-apbirušu alkšņu strīpa.

No pirtiņas izskrēja trīs policisti.

— Stāt! — viņi sauca vēlreiz.

Jau nospraukšķēja pirmie šāvieni.

Bēgļi pakrita krūmājā un piekļāvās zemei. Saša izvilka «Valteri».

— Nevajag!... — Arvīds uztraucās. — Tikpat nelīdzēs! ...

Vajātāji nedomāja atstāties. Saša nomērķēja un izšāva, taču netrāpīja.

Paģiduši, ka bēgli ir apbruņoti, policisti k]uva piesardzīgi. Viens no viņiem pabēga aiz pirtiņas pakša, bet abi pārējie — katrs savpus ceļam — slapstījās ar līkumu apkārt krūmājam, kurā gulēja Saša ar Arvīdu.

— Ielenc ... — Tipāns izdvesa.

Manevrs neradīja šaubas: policisti centās viņus apiet., lai atgrieztu no sila.

— Lienam! — Saša uzsauca un iesāka pa grāvi rausties uz meža pusi. — Lienam, kamēr vēl laiks!

Turpat sprīdi virs galvas jau spindzēja vajātāju lodes, taču arī mežs vairs nebija tālu.

Bet tad notika kaut kas negaidīts.

Arvīds četrrāpus izkārpījās uz ceļa, paslējās stāvus un, augšup paceltām rokām, metās skriet atpakaļ uz pirtiņu.

— Nešaujiet! — viņš auroja. — Nešaujiet! ...

• — Arvīd! — iekliedzās Saša. — Ar-vīd! ...

Taču Tipāns turpināja skriet.

Domājams, ka policisti šādā izrīcībā apjauda viltu, jo, neraugoties uz skrējēja paceltajām rokām, vēl arvienu nemitējās šaut.

Kad Tipāns bija vairs tikai f)āris soļu no pirtiņas, kur stāvēja viens no šucmaņiem, Saša nošņirkstināja zobus, nomērķēja un izšāva. Vienlaikus ar pistoles sprakšķi no-blīkšķēja arī šautene.

Tipāns, tāpat pa skrējienam, paklupa, nogāzās uz ceļa un vairs nekustējās. Saša vai arī kāds no policistiem šoreiz bija šāvis nekļūdīgi...

Gaišais vēl arvien līda pa grāvi, tad piepeši pielēca kājās un, cilpas mezdams, ieskrēja silā.

Tādu iznākumu viņš nebija gaidījis.

Bija plānots pavadīt Tipānu līdz tuvākajam dižvērim, tad norādīt ejamo virzienu un atzīties, ka pats tālāk vairs neies, bet griezīsies atpakaļ uz mājām, kur palicis tikko iesākts darbs.

Tā bija plānots, bet iznāca pavisam citādi...

Laimīgi atrāvies no vajātājiem, Saša visu atpakaļceļu saspringti domāja tikai par to, kurš trāpījis: viņš vai arī kāds no policistiem. It kā tieši tas būtu vissvarīgākais. Par to viņš domāja tobrīd un vēl ilgi pēc tam...

OTRĀ NODAĻA. LĒCIENS PĀRI SAVAM KAPAM

Kādā saltā novembra pievakarē, kad pāri Ludzai zēve-lēja spalgs, ledains austrenis, pasta kantori ienāca nosalis pusmūža vīrietis padilušā vasaras mēteli un noļukušu naģeni galvā. Salīgi nodrebinājies un uzpūtis dvašu uz kailajām, apsārtušajām plaukstām, viņš piesardzīgi uz-šmauca augšup pa kāpnēm uz otro stāvu un, pielēcis pie loga, iesāka plātīties ar rokām, it kā ar varu gribēdams kādam ko iestāstīt.

Līdzās pasta kantorim atradās apriņķa cietums. Tur aiz nomelnējušām restēm vīdēja pelēkas izvārgušu ļaužu sejas.

— Ko viņš tur saka? — augšstāva kamerā Luriņam aiz muguras stāvēdams, nepacietīgi vaicāja mazais Vasilijs Kužeļevs.

— Nevar saprast, — Eduards uztraucās.

Aptvēris, ka viņu nesaprot, uztraucās arī tas, kurš žestikulēja pasta kantorī pie loga; vairākkārt viņš ar pirkstu pabikstīja uz cietumnieku pusi un tad ar plašu žestu norādīja uz vārtiem.

— Vai nu laidis vaļā, vai arī vedīs prom, — ieslodzītie minēja.

— Paprasi — vai visus?

Luriņš, kurš stāvēja pašā priekšā pie restēm, plaša apskāvienā it kā apkampa visu cietumu, bet ziņotājs noraidoši pakratīja galvu un rādīja uz augšstāva logu.

— Tikai mūsējos, — arestanti secināja.

Luriņš, kārodams uzzināt ko vairāk, atgāza galvu atpakaļ un lēni pārvilka ar plaukstu sev pār kaklu, taču uz šo pilnīgi nepārprotamo žestu no pasta kantora atbildēja ar tikpat nepārprotamu plecu paraustīšanu.

Augšstāva kameras iemītnieki, paslepen klaudzinādami gar sienām, mēģināja sazināties ar saviem likteņa biedriem; katrā izdevīgā gadījumā viņi apvaicājās arī kara-gūstekņiem, kas bija ieslodzīti cietuma pirtī, mēģināja pat uzsākt sarunas ar kādu no apsargiem, taču neviens neko nezināja, izņemot cietuma vadību, kas, protams, klusēja.

Kāds no sargiem bija pārtvēris uz āru sūtītu vēstuli, no kuras varēja secināt, ka ieslodzītie gatavo dumpi un

masveida bēgšanu. So pārdrošo ieceri cietuma priekšnieks piedēvēja karagūstekņiem, kas par nebeidzamu postu un klapatām uzsūtīti tieši tādā laikā, kad «iestāde» jau tā stāvgrūdām pilna, ka ne apgriezties.

Ludzas apriņķa robežapsardzības pārvaldes priekšnie^1"’, nespēdams glābties no cietuma administrācijas nemīlīgajām žēlabām, beigu beigās ziņoja uz Rīgu, ar pārliecinošiem skaitļiem argumentējot savu lūgumu pēc palīdzības.

«No simt sešdesmit pieciem cietumniekiem, kas pašreizējā momentā atrodas Ludzas cietumā, vismaz simtu nepieciešams sašķirot pa citām ieslodzījuma vietām vai likvidēt.»

Šāda atļauja visžēlīgi tika saņemta, taču, neskatoties uz visstingrāko slepenību, tika zināma arī pilsētā, no kurienes to savukārt pavēstīja cietumniekiem.

Ieslodzītie posās pēdējam ceļam. Nezin kur sadabūjuši sīkas papīra strēmelītes, viņi mikroskopiskiem burtiem rakstīja uz tām īsas atvadu vēstules, kuras iemīcīja sē-nalrnaizes drupanajā mīkstumā un caur restēm pārmeta pāri žogam cerībā, ka ne jau visu uzknābās zvirbuli.

Jādomā, ka arestantu paslepeno rosīšanos ievēroja arī priekšniecība, jo drīz vien paklīda vēstis no tā saucamajām «oficiālajām aprindām»: patiešām, daļu ieslodzīto tuvākajās dienās pārvedīšot uz Rēzeknes cietumu, kas esot ietilpīgāks un ne tik pārpildīts kā Ludzā. Jā, nudien apskaužama gādība!

Todien, kad pagalmā iebrauca divas smagās automašīnas un pie visām izejām tika pastiprināta apsardze, neviens vairs nešaubījās, ka tas brīdis ir klāt. Un katrs klusībā domāja par sevi: izsauks vai neizsauks. Tie, kurus izsauca, atvadījās no biedriem, izgāja gaitenī un, rindā sastājušies, virzījās uz ārdurvīm. Viņi bija sešdesmit četri. Ieslodzītais, kas patrāpījās blakus Vasjam Ku-že|evam, pačukstēja:

— Nezin, uz kuru mežu vedīs? ...

Taču Vasilijs vēl ticēja «oliciālajai versijai» par Rēzekni. Ticēja tāpēc, ka gribēja ticēt.

— Šoreiz jau vēl ne ... — viņš atčukstēja. — Pārāk gaišs...

Vasilijs Kužeļevs iekāpa mašīnā, kura stāvēja tuvāk pie vārtiem, līdzās melnam limuzīnam, kas acīmredzot domāts virsnieku kungiem.

Uz lēzena, ar kokiem apauguša paugura iepretim cietuma vārtiem drūzmējās pūlis, kas bija sācis veidoties jau kopš rītausmas, pamazām izaugot par drūmi klusējošu ļaužu mūri. Līdz acīm satinušās melnos lakatos kā mūķenes, saltajā ziemeļu vējā stāvēja sievietes, bet vīri smagnēji knaukšķināja pa garozā sasalušo zemi, un zem viņu kājām strinkšķēdami birza vižņi. Ļaužu biezumā pavīdēja arī vīrs apdilušajā vasaras mētelī un noļukušajā naģenē, kurš pirms pāris dienām no pasta kantora bija «telegrafējis» augšstāva kameras iemītniekiem par gaidāmo notikumu. Pūlim pieaugot, ietiepīgāka un nešpetnāka kļuva arī apsardze, kas, izvietojusies gar uzkalna malu, turēja brīdi pa brīdim uzbangojušo ļaužu masu drošā atstatumā no vārtiem, neļaujot pārplūdināt ielu, kas no baznīcas veda augšup līdz cietumam, lai tad, at kal noslīgusi lejup, drīz vien pagaistu līkumā. Abos ielas galos stāvēja posteņi, nelaižot vairs garām ne braucējus, ne gājējus.

Tieši 16.00 beidzot atvērās masīvie vārti. Pūlis salīgojās, un piepeši nevaldāmi skaļi ievaimanājās sievietes.

— Ardievu, biedri! ... — iesaucās vīrs noļukušajā naģenē un, kaut gan viņa balss it kā noslāpa raudās un vaimanās, taču tie, kas brauca pirmajā mašīnā, tomēr sadzirdēja.

— Nekādas Rēzeknes vairs nebūs... — pēkšņi visu sapratis, izdvesa Vasilijs Kužeļevs.

Izbraukusi uz ielas, mašīna nogriezās pa kreisi. Aizbraucēji māja ar rokām un, pavērsušies pret pūli, mēģināja tajā saskatīt savus tuviniekus.

Melniem, pāri sejai pajukušiem matiem, histēriski spiegdama un uz priekšu izstieptām rokām, no pavadītāju drūzmas izlēca čigāniete un gandrīz pakļuva zem otrās mašīnas riteņiem. Viņa spārdījās ar kājām, koda, skrāpēja un visdrausmīgākajiem čigānu lāstiem noladēja apsargus, kas, zem padusēm satvēruši, stiepa viņu atpakaļ.

Bet mašīnā divi biedri valdīja prātu zaudējušo Fiļku, kurš, pret viņu notēmēto ieroča stobru nevērodams, centās izlauzties līdz bortam. Čigāns aprima tikai tad, kad ļaužu pārpildītais uzkalns pagaisa ielas likumā.

Drausmīgo likteni apjauduši, braucēji kā sastinguši čurnēja pretvēja stindzinošajās brāzmās, kas zēvelēja pāri šofera kabīnei.

— Kur tas būs? ... — kāds čukstus vaicāja. Cits pameta skatienu sāņus un tāpat čukstus atbildēja:

— Kaut kur ap Cirmu.

Izbraukušas gabaliņu no pilsētas, mašīnas apstājās uz ceļa klaju arumu vidū. Tālumā aiz kāda stāvāka paugura muguras zilgmoja lielmeža robotās galotnes.

— Vai jau? ... — aiz aukstuma zobus knaukstinādams, izdvesa Vasja.

— Vēl jau ne... — atbildēja Luriņš un pamāja uz meža pusi, kur brīdi pa brīdim kaut kas sausi nosprak-šķēja kā vējā lauzti, aizkaltuši zari. — Tur! ...

— Pie Cirmas ezera... — biedru sačukstēšanos saklausījis, kāds piebilda.

— Neļurkšķēt! — skarbi apsauca viens no tiem, kas ar ieroci rokās stāvēja kravas kastes aizmugurē.

Kaut kas bija atgadījies ar priekšā braucošo mašīnu, taču drīz vien tā atkal ierūcās un, paklausot uzbrēcie-nam no limuzīna, automobiļu karavāna devās tālāk.

Necik ilgi vairs nebija jābrauc: pie Rižanku mājām mašīnas nogriezās no lielceļa un, kramā sasalušu grambu svaidītas, rāpās uz meža pusi, kur jau biezēja agrīna novakara salti iepelēkā krēsla.

Rižanku pagalmā bļaustījās apdzērušies policisti un, viņiem piebalsodams, bez aprinpas kvekšķēja suns.

Priekšējā mašīna neapstājoties iebrauca dziļāk silā, bet otru apturēja mežmalā, jo nāve necieš drūzmēšanos, kuru izmantojot kāds varētu izsprukt no viņas negausīgajiem zobiem.

Brauciena laikā izmisīgi klusējis, krūmu dēls Fiļka pēkšņi iekrampējās mašīnas apmalē un smeldzīgām, ilgu pilnām acīm urbās sīku eglīšu biežņā, droši vien atsaukdams atmiņā vasaras saulrietus ar zirgu samtaino sabubi-nāšanos sprakšķoša ugunskura piedūmotā silmalā, kur dvēseli sasilda brīnumaina brīvības izjūta, kas klaiņotā-jam svētāka par visu. Krūmu aicinājums bija neatvairāms: Fiļka piepeši saspringa un metās pāri bortam. It kā to vien gaidījuši, pāri malai pārlidoja vēl septiņi... Vasja paguva pamanīt arī Eduardu Luriņu. Cits aiz cita nosprakšķēja vairāki šāvieni. Kāds saļima turpat pie mašīnas riteņiem, bet Fiļka tomēr tika līdz pirmajām eglītēm, uzgāzās tām virsū ar visu augumu, nopūtās un tad lēni noslīga gar adatainajiem zariem sūnās.

Luriņu nekur neredzēja.

Citiem vairs nebija nozīmes lēkt, jo visapkārt jau glūnēja ieroču stobri. Palikušie saspiedās ciešāk bariņā un klusēja. Divi, visiem saskatāmi, gulēja, kur krituši, bet sešiem tomēr bija laimējies. Sešiem no sešdesmit četriem... Taču arī tiem līdz dzīvībai vēl jāaizskrien, jo, padzirdējuši notikušo, no Ri/ankām joza vajātāji un iedrāzās silā kā izsalkušu vilku bars.

Mašīna, kurā atradās Vasilijs Kužeļevs, ierāpojusi gabaliņu mežā, palīda zem vakara ēnu pielietiem staltegļu zariem un nostāja stigas malā. Uzvēdīja smaržas, kas atsauca atmiņā kapsētas īpatnējo dvašu ar vīstošu skuju un miklu smilšu rūgteno aromātu. Kaut arī tumsa nāca virsū ar joni, zem apaļīgāku eglīšu cera dažviet vēl varēja samanīt ložmetēju draudīgos snuķus, kas cietsirdīgi blenza uz atbraucējiem. Iesāņus pa kreisi no mašīnas meža košajā zaļumā kontrastaini balgoja nesen raktu smilšu dzeltenums, kur nepacietīgi jau dīdījās bendes. Nebija nekādu šaubu, ka tur izrakta bedre.

Vasilijs pa ausu galam saklausīja netālu šaudīšanos, kas nosprakšķināja gar mežmali, kur bija palikusi aizmugurē braucošā mašīna, taču dzirdētais nenonāca līdz apziņai, kas drausmīgā izmisumā skaitīja atlikušos soļus līdz kapam. Tāpēc viņš nemanīja arī to, ka policisti izbrī-nējušies pablisināja uz mežmalas pusi un sāka steidzināt arī savu darāmo, pirms vēl nav uznākusi nakts. Vasilijs atģidās tikai tad, kad pēkšņi viņu kāds krampjaini apskāva un drudžaini, nevaldāmi elsodams, ņēmās purināt.

— Kāpēc ... kāpēc viņi šauj? ...

Tagad Kužeļevs ieraudzīja līdz šim aiz biedru mugurām nepamanītu, sīku, novājējušu pusaudzi, gandrīz vai puišeli, kurš, piekļāvies kā pie matēs, šņukstēja drausmīgā pārbīlī.

— Kā tad tā? ... — uz mirkli pats savu postu aizmirsis, Vasilijs izsaucās. — Par ko tad tevi? ...

— Kaklautu atrada... — puišelis izmocīja, un tūlīt kāds no policistiem izrāva viņu no mašīnas.

Šaudīšana mežmalā bija mitējusies, bet toties jo dedzīgāk ieroči klakšķināja pie lielās, apmēram trīs metrus platās bedres, kuras pretējā pusē kā pazems, bet necaurskatāms mūris melnēja savvaļā augušu kociņu biezoknis.

Izdzīti no mašīnas, upuri lēnām virzījās gar ložmetēju stobriem tuvāk bendēm, kuri nelielām grupām nostādīja viņus gar bedres malu tā, lai, saņēmuši lodi pakausī, tie paši iegāztos kapā. Nostāk no citiem, ar revolveri rokās stāvēja Rēzeknes apriņķa 4. iecirkņa priekšnieks Puntu-lis, kurš pēc katras ložmetēju kārtas pielēca klāt, pārliecināties, vai kāds vēl nekust, bet, ja tādu pamanīja, dāvāja tam «žēlastību», nobeidzot ar pistoles šāvienu.

Savu kārtu gaidīdams, Kuželevs kā caur miglu redzēja puišeli, kuru līdz ar vēl dažiem biedriem nostādīja pie bedres.

Upuri it kā saļodzījās, salīgojās un cits aiz cita sabruka bedrē. Tikai pats mazākais no viņiem vēl aizvien stāvēja savā vietā, tad lēni noslīga uz kapa malas un, līkumā sakucis, it kā sastinga. Vai nu šāvējs bija patrāpījies pārāk neveikls, vai ari patiešām pēdējā acumirklī viņā bija ierunājusies sirdsapziņa, taču, kad Puntulis piesteidzās ar savu «žēlastības dāvanu», izrādījās, ka puišelim sašauta vienīgi roka. Pārējo paveica pats iecirkņa priekšnieks.

Gatavojoties jaunai zalvei, bendes klaudzināja šauteņu aizslēgus. Šajā mirklī kāds no pāri palikušajiem upuriem metās uz priekšu, vienā stiepienā pārlidoja savam trīs metrus platajam kapam un iedrāzās eglīšu biezokni. Tas bija tik pārdroši un negaidīti, ka neviens no slepkavām neattapa izšaut.

Ielēcis jaunaudzē, bēglis metās garšļaukus. Beidzot aiz-spindza arī lodes, taču, tikko tās bija apklusušas, viņš atkal pietrūkās kājās un aizjoņoja dziļāk mežā, kur tumsa jau bija samilzusi gluži melna. Bēglis gāzās iekšā visbiezākajos paegļu ceros, traucās pāri nedrošām liek-ņam, kur ledus kamara birza zem kājām kā stikli, cilpoja apkārt kritalu pielūžņotām cirsmām, lauzās cauri neizbrienamai čūkslienai, diedza pa izdegu un lēkšoja pāri celmainei uz priekšu vien, uz priekšu vien. Beidznt spēki bija galā. Bet, tiklīdz viņš apstājās un, līdz nosrna kūmam aizelsies, atspiedās pret priedes stumbru, — jau saltajā tumsā aizvaukšķējās suns un, skujām nočaukstot, aizdzilkstēja neredzamas lodes.

Paskriet vairs nebija jaudas, viņš tipšināja, viņš meimuroja, slampāja, vilkās un šļūca, līdz beidzot izklam-zāja pie čiekuriem piebirušas mežupes un šļaugani nogāzās salā sastingušajās krastmalas papardēs, kas nostrinkšķēja kā skārds. Atdzisušajai zemei piekļautā auss samanīja attālu soļu dipoņu, un necerēti vēl radās tik daudz spēka, lai noripotu pa nogāzi lejup, kur mel-neja vaļēja ūdens josla.

Kaut kur aiz krastmalas stāvuma kā vientuļš šāviens nokraukšķēja aizkaltis zars. Bēglis pašļūca vēl gabaliņu un, ne brīdi nevilcinoties, gluži kā apmāts ievēlās čaukstošajā vižņu putrā. Augšup uzšļācās smagas, sabiezējušas šļakatas.

No tumsas izlēca suns un, mēli izkāris, metās lejup uz upi. Aizjozis līdz malai, tas iesmilkstējās un apjucis skraidelēja gar ūdens joslu, nemācēdams vairs attapt pazaudētās pēdas.

Krastmalas papardēs stāvēja divi policisti. Brītiņu pa-mīņājušies, viņi pasvilpa suni un devās projām.

— Aizgāja pa burbuli, velns tāds! ... — viens no vajātājiem vēl apmierināti norūca. — Bet vai nav vienalga — upe tāda pati bedre vien ir ...

Netālu no Cirmas ezera, dižmeža aplenktā viensētā, kur reti kāds ieblandījās pat dienas viducī, bet naktīs gar pakšķiem gaudoja vilki, sava garā, rūpju pārpilnā mūža pēdējos gadus vadīja klusa, savārgusi večiņa. Viņai sāpēja kājas, taču acis un ausis, kā par brīnumu, vēl kalpoja itin labi. Viņa saklausīja vissīkākos meža trokšņus un zināja arī to, ka aizsila pusē uzradušies cilvēku mednieki, kas ar savu drausmīgo šaudīšanu pieblīkšķināja visu tālumu. Līdz rītausmai ar bezmiegu kaudamās, večiņa īsināja garās nakts stundas, vērīgi uzklausīdama katru neparastāku skaņu un iegalvodama pati sev, ka, lūk, tūlīt, tūlīt kāds piegrabinās pie vārtiem un palūgs ielaist, lai pēcāk ar dažādiem nostāstiem atalgotu par pajumti, tādējādi remdējot vientuļnieces nebeidzamās ilgas pēc cilvēka.

13. novembrī stundu pirms pusnakts, kad saimniece, petroleju taupīdama, jau posās uz gultu, kāds patiešām pieklaudzināja. Uzmetusi uz pleciem vecu, jau krietni vien apvalkātu lakatu, večiņa paņēma vējlukturi un, slimās kājas pa zemi šļūcinot, izvilkās pagalmā. Piegājusi pie vārtiņiem, viņa pavaicāja:

— Vai tur kāds ir?

— Ielaidiet... — ārpusē kāds vārgi nosvepstēja. Saimniece varēja prašņāt, ko prašņādama, neviens neko vairs neatbildēja. Vārgulīgās balss iedrošināta, saimniece atšāva bultu, noņēma bomi, kas no iekšpuses aizlikts vārtiem priekšā, un, pacēlusi lukturi virs galvas, palūkojās lauka. Tajā pat brīdī viņa instinktīvi parāvās atpakaļ un pārmeta krustu. Pret vārtu stenderi atspiedies, tumsā stāvēja apledojis cilvēks. No piedurknēm nokarājās lāstekas, uzacis vižņu pilnas.

Uzveikusi pārbīli, vecenīte ielūkojās dziļāk melnajā naktī, ņēma dīvaino viesi zem rokas un palīdzēja nokļūt līdz istabai, kur tas atkrita uzklātajā guļasvietā.

Saimniece ielēja lielajā čuguna katlā ūdeni, uzcēla to uz riņķiem blakus tējas trumulim un pakūra uguni apakšā. To paveikusi, viņa atgriezās pie vēlīnā viesa. Piepūlē pūzdama un stenēdama, izģērba to līdz ādai un sasedza ar segām, pārklājot vēl pāri ari lielo, apvalkāto lakatu. Pēc tam pacēla lādes smago vāku un, kaut ko tur meklēdama, ņēmās pārcilāt dažādas kārbas un turziņas. Istaba pieplūda ar meža smaržām.

Atradusi meklēto, saimniece nocēla no plīts trumuli, kas jau skaļi burbuļoja, iebirdināja tajā pa šķipsniņai izkaltētu zālīšu, brītiņu nogaidīja, kamēr ievelkas, tad ielēja dzeltenīgo šķidrumu skārda krūzē, pasaldināja ar saharīnu, pakrāsoja ar mežā lasītu aveņu ievārījumu un pienesa pie gultas. Cilvēks ierādījās tā pārsalis, ka ar vienu krūzīti vien nespēja atsilt. Tikai ticis ar trešo līdz pusei, viņš atdeva to atpakaļ večiņai un pats nevarīgi atslīga gultā.

Kamēr ūdens lielajā katlā vēl vārījās, ciemiņš gulēja, taču zilganajos, iekritušajos vaigos pamazām atgriezās sārtums un piere norasoja sīkiem sviedru pilieniem.

Mājasmāte ievēla istabā prāvu koka toveri, piepildīja to līdz pusei ar verdošu ūdeni, piešāva klāt arī saltu un, pamodinājusi gulētāju, aicināja uz vannu.

Visu laiku, vēl ne vārdu nebildis, viesis sautējās gandrīz stundu. Tikai pēc tam, kad bija jau atgriezies atpakaļ gultā un sasedzies, viņš beidzot ieminējās:

— Pa tumsu iekūlos upē . ..

— Kas tevi, dīdelnieku tādu, trenca? ...

Pēkšņi viņš atkal trūkās kājās un metās pie savām miklajām, atkusušajām drānām, kas gulēja pamestas uz sola.

— Kur tad nu lobīs? — večiņa iztrūkās. — Vēl jau tik pustrešā stunda.

— Tad jau līdz gaismai vēl pagūšu... Bet, ja palikšu, tad beigas abiem ... No rīta droši vien atskries un izložņās visas pažobeles ...

— Tad jau, eku, būsi no turienes! ... — saimniece iztrūkusies nenoteikti pamāja uz loga pusi.

— No turienes gan, no kapa ...

Beidzot vecīte apjēdza, ka tikpat ciemiņu vairs nenoturēs; viņa sameklēja nelaiķa vīra drēbes un atdeva tās viesim.

— Esmu nojaucies no ceļa, —• viņš, veicīgi ģērbjoties, sacīja. — Uz kuru pusi te Pilda?

Saimniece pavadīja viesi līdz vārtiem un parādīja, uz kuru pusi jāiet. Aizgājējam nebija ar ko atlīdzināt: viņš zemu paklanījās un noskūpstīja večiņas grumbaino roku. Tikai nostaigājis jau krietnu gabalu uz Pildās pusi, Va-silijs Kužeļevs — jā, tas bija viņš! — atģidās, ka aizmirsis pavaicāt saimnieces vārdu.

Bet vientuļajā mežvidus mājoklī lukturis izšķērdīgi blāvoja līdz pat rītausmai.

VISI GALI ŪDENĪ...

19. novembrī Konstantīns Kazimirenoks kārtējo reizi posās uz Ludzu pie Eduarda Luriņa.

— Runā, ka viņiem tur nemaz nekurinot... — raizējās Edika māte, groza apakšā ieklādama siltu flaneļa auduma apakšveļu, ko rūpīgi pārsedza ar avīzes lapu, uz kuras savukārt salika ēdamo: skārda krūzīti ar sviestu, speķa kancīti, olas, rudzu maizes klaipu.

— Viņnedēļ bija atklumburējis klibiķis, — vecīte pēkšņi atcerējās. — Jā, grūsi mums ejot, šis grasās it kā žēlot. Bet nu jau drīz tikšot vieglāk, viņš saka. Par vienu ēdāju būšot mazāk. Nez, vai šis to uz mani mērķēja vai tēvu?

— Paskat tik, vēl ņirgājas, maita! — Konstantīns nošņācās, bet prāts kļuva nemierīgs: ja nu tas par Ediku sacīts? Vai tiešām greizkājis jau būtu ko uzodis? Nē, muļķības! Bez vainas nevienu nedrīkst nošaut, kaut arī to pieprasītu paša tēvs. Un bez tam vēl taču pat tiesa nav bijusi.

— Eh, — pati savu domu domādama, māte smagi nopūtās, — ieprecējās gan mūsu Ediks rados!

No pagalma ienāca tēvs.

— Slepkavnieki tie ir, ne radi! — viņš nošņirkstināja zobus. — Bet gan, gan jau reiz pārradīsies Kostja un tie citi, kas aizgāja mūsējiem līdzi... Gan jau šiem pienāksies izlaist arī Ediku. Mēs tāpat esam Luriņi, un man arī ir trīs dēli tāpat kā Zenonam. Tad paskatīsimies, kurš kuru veiks!

— Saša! — māte iztrūkās. — Tāda atdarīšana nekad pie laba nenoved. Šitā jau tos ķīviņus ne mūžam neizbeigs!

Kazimirenoks apvilka mēteli, ņēma sasaiņoto grozu un devās uz durvīm.

— Raugi nu uzzināt, kad tad beidzot tiesa būs! — tēvs piekodināja.

— Tak jau raudzīšu! — Konstantīns nevaļīgi attrauca un izsteidzās pagalmā.

Tomēr uz Ludzu viņš todien neaizbrauca. Viņu aizkavēja paša brālis Antons Kazimirenoks, kurš, neraugoties uz agro rīta stundu, bija jau paguvis atskriet no Pedeļe-vas uz Pintiem.

Konstantīns vēl grozījās sētvidū ap pajūgu, kad pa vārtiņiem negaidīts iemetās Antons.

— Kas tad tevi vanckā? — Konstantīns nobrīnījās.

— Apspriesties vajag, — brālis izdvesa.

— Pagalam nelaikā esi uzkūlies, — Ludzas braucējs noņurdēja un grasījās rausties ratos. — Vai citudien nevar? Man nupat braukšana uz cietumu pie Edika...

Antons iekrampējās brāļa mēteļa piedurknē.

— Edika cietumā vairs nav ... — viņš izdvesa.

— Kā nav? — Konstantīns nobāla. — Kur tad viņš ir?

— Piev manis, Pedeļevā, — Antons nočukstēja un ievilka brāli šķūnītī.

— Ko tu muldi, sātans tāds! — Konstantīns uztraucās.

— Kā tad Ediks var būt pie tevis, ja sēž aiz restēm?

•— Viņš izbēga.

— No cietuma?

— Nē, no nāves. Uz nošaušanu vedot...

— Bez tiesas uz nošaušanu? — Konstantīns šausminājās.

— Kāda tur tiesa! — Antons atmeta ar roku, — Labāk padomā, ko darīt! Pie manis nav droši. Un Ediks grib tuvāk pie mājām.

Pirmās divas dienas pēc izbēgšanas viņš esot slēpies Pasienas pagastā pie skolas biedra Mihailovska, kas tikai vakarnakt viņu atvedis uz Pedeļevu.

Pieri grumbās saraucis, Konstantīns saspringti klausījās, ko Antons stāsta, un, kad tas bija beidzis, pavaicāja:

— Kad viņš izmuka?

— Pirms sešām dienām, 13. novembrī.

— Savādi, ka neviens vēl nav Pintos okšķerējis.

— Šiem tajās asinslietās būs kas samistrojies, — pede-ļevietis prātoja. — Būs pierēķinājuši Ediku pie līķiem.

— Tā rādās, — Konstantīns piekrita. — Nu labi, ved šurp. Gan es izpunktierēšu, kur nobēdzināt. Ap pusnakti būšu lejā pie ezera.

— Bet kā lai atved, ja zirga nav? — Antons noprasīja.

— Kā, vai tad? ...

— Nē jau, nē! — Antons pasteidzās nomierināt. — Tikai ar kāju kaut kas atgadījies, nekādu tālu ceļu staigātājs vēl nav.

— Tad gaidiet Pedclevā. — Konstantīns izlēma. — Vakarā aizšaušu pakaļ.

— Bet Ediks negrib, lai kādam stāsta, — Antons piekodināja. — Pagaidām arī Jadvigai ne. Ja nu varbūt vienīgi vecīšiem ...

Konstantīns pamāja ar galvu. Izlaidis brāli pa vārtiem, viņš devās atpakaļ uz istabu.

— Tu vēl tepat? — pabrīnījās vecenīte.

— Kad jau nevedas, tad nevedas! — Konstantīns šķendējās. — Priekšritenim stīpa maucas nost.

— Ak tā? — saimnieks noņurdēja, rīkojoties pa plīts-priekšu. — Tad jau šodien braukšana neiznāks.

— Lūkošu pieknibināt, — puisis atsacīja. — Var būt, ka pret vakaru varēs klidzināt.

— Kas nu tā par klidzināšanu pašā nakts melnumā!

— Pati īstākā reize! Kamēr aizklidzināšu, tā vien būs. Tūlīt no paša rīta aiziešu uz cietumu, un visa diena vēl paliks citām lietām. Vienreiz taču jānoskaidro, vai tiesa vispār būs vai nebūs.

— Kā nu zini.

Saimnieks pietupās pie kurtuves, ar žagaru paurķēja oglītes un pēkšņi noprasīja:

— Kāpēc tad nevedi brāli uz istabu?

— Antonu?... — Konstantīns apjuka. — Nu jā, šis jau nenāca. Pa ceļam tikai uz mirklīti pieskrējis.

•— Lai arī uz mirklīti, bet vai tad šķūnītī labāk?

— Ak šķūnītī?... Kā tad, šķūnītī tā nevelk... Domāju, jāparakņājas, vai nav kāds lieks ritenis, — Kazimi-renoks stomījās.

— Nu, ko tad Antons stāsta? — painteresējās saimniece.

— Ko nu stāsta? Tāpat vien melš gan šo, gan to... — Konstantīns nopurpināja un žigli izmetās pa durvīm.

īstam, rūpīgam saimniekam rati allaž ir kārtībā. Tāpēc tāds pussabrucis ritenis ir kauna traips, no kura jātiek vaļā pēc iespējas drīzāk. Edika tēvs veselu stundu līkāja ap vāģiem; raustīja spieķus, taustīja stīpas, uzblieza pat ar akmeni, kas pagadījās turpat pa rokai, iejūdzās ilksīs un aplieca līkumu visapkārt pagalmam, tomēr nekādas vainas neatrada; visu četru riteņu apkalumi turējās kā piekniedēti.

— Nu, nu ... — apskati pabeidzis, večuks aizdomīgi nopurpināja un visu to dienu grozījās pa māju neparasti domīgs un apmākts.

Pievakarē sāka snidzināt. Sauss sniedziņš sīkām pārslām laidelējās ap kailajiem kokiem un sabira uz stingā smilšzemes klona, ko divi nedēļas jau kaldināja pliksala.

Piekrēslas stundā Konstantīns beidzot posās uz braukšanu. Riteni esot pielāpījis, nu turētu līdz pat Rīgai.

•— Varbūt tomēr atliksi uz iītu, — Edika tēvs ieminējās. — Pavei, ka snieģelē!

— Vai nu tāda nieka dēļ kavēsies, — Konstantīns attrauca, nokabināja no vadža kažoku un vēl palūdza večiņai viņas lielo baznīcā ejamo lakatu.

— Nem vien, — Edika māte atvēlēja. — Līdz rītam vāģos tupēdams, kramā sasalsi.

Tēvam tovakar sāpēja kauli. Tie smeldza tik gauži, ka par gulēšanu nebija ko domāt. Visu nakti viņš krekstē-dams čāpuļoja pa istabu un brīdi pa brīdim nostāja pie loga, aiz kura nemitīgi mirdzināja šāgada pirmais sniegs.

Večuku bendēja ļaunas atskārtas.

Melnā, smalka sniedziņa piebirdinātā naktī vientuļi klakšķēja pakavi. Par akmeni saspelgušajās ceļa gropēs nodevīgi drašķināja pajūga riteņi. Kaut kur viensētās, no miega iztramdīti, vankšķēja suņi. Šķita, ka visa pasaule dārd.

Konstantīnam pašam ausis jau aizkritušas, sirds pamirusi saspringtās gaidās. Bet Ediks, kažokā un mātes lakatā sačunčināts, kluknē mēms un uzblīdis kā alus vāts.

No Pcdejevas viņi bija izbraukuši jau tūlīt pēc pusnakts, lai pirms gaismas tiktu Pintos; šķiet, ka nakts jau vēršas uz rīta pusi, bet vēl ne pusceļš nav noklidzināts.

Zem pakaviem nokluikstēja dēļi. Un tiltgalā tūlīt atskanēja skarbs uzbrēciens:

— Stāt! Kas brauc?

Ar šauteni rokās no tumsas iznira policists, paspīdi-nāja kabatas lukturīti. Tas bija Kazimirenoka skolas biedrs Diņģelis.

— Ka tevi nolāpīts! — viņš iesaucās. — Kostja! Ko tad tu, čangali, valkājies apkārt pa naktīm kā runcis? Pavei, kaķenīte arī pie sāniem! Nezināju, ka esi apsie-vojies.

— Nu, nav jau ... — Konstantīns centās iebilst, taču šucmanis nelaida pie vārda.

— Ir nu gan baļļa! — viņš atzinīgi nosēca. — Sitamā punktā, Kostja, mēs abi pār vienu kārti metami, man jau arī tās tumīgās vairāk pa degunam.

Šucmanis bija negarlaikojies, bet pats sev apnicis cilvēks ir briesmīgāks par policistu: tas tevi ātrāk vaļā nelaidīs, pirms nebūsi sadzīts putās.

— Būtu nu pakutinājis, lai mostas! — nekauņa vedināja, bet Kazimirenoks, greizsirdību tēlodams, protestēja.

— Un kas tev tur ko ķīķerēt? Nav jau tava baļļa!

— Ak, tad neradīsi vis? — Diņģelis aizdomīgi pavērās uz spītnieku. — Tad jau, kas zina, varbūt nemaz nav sieva?...

— Tur jau tā lieta, ka nav... — Konstantīns sakautrējās.

— Kas, velns, no tevis, tāda mūlāpa, to varēja domāt? — šucmanis noķiķināja, saintriģēts pārliecās pāri ratiem un centās ieskatīties zem lakata. Bet pēkšņi viņš parāvās atpakaļ un noburkšķēja:

— Laid nu, laid, kamēr nav vēl atdzisusi!

— Jālaiž ir, — vedējs atviegloti noteica un paraustīja grožus. — Ja turēsi muti, lūgšu kāzās.

— Iet tā lieta!

Rati sāka ripot. Policists vēl panācās līdzi un pamācīja:

— Dzirnavās friči met pa lampu, tur tu nebrauc! Izcels

tavu bābieti no karietes ar visām ūsām. Laid apkārt gar mežmalu. Un apsedz savam sievišķim celīšus, citādi bikses var redzēt...

Gabaliņu pabraucis, Konstantīns vērīgāk palūkojās uz savu ceļa biedru un iztrūcies iesaucās:

— Ka tevi nolādēts! Galvu ievīstījām, bet pakaļu aizmirsām.

Edika lielais kažoks bija parāvies uz augšu, un zem lakata bārkstīm skaidri varēja saskatīt vīrieša bikses un pamatīgus četrdesmit piektā numura stulmzābakus.

Pintos visi vēl gulēja. Ja arī rīta saldajā nomidzī kāds saklausīja ratu rīboņu, tad, pārsviedies uz otriem sāniem, tas atkal laidās miegā, nebūt neapskaužot agrīnos braucējus, kurus kāda neatliekama vajadzība jau izcēlusi no gultas.

Uz rīta pusi beidzot bija iesnaudies arī Edika tēvs. Taču, ratiem iegriežoties pagalmā, pielēca kājās un sāka ģērbties.

Istabā ienācis un ieraudzījis večuku jau apģērbušos, Konstantīns pačukstēja:

— Pārvedu cietumnieku ...

Notrīcēja večuka augums, un visas priekšnojautas pagaisa kā nebijušas, atkāpās pat kaulu sāpes.

— Vai māti arī modināsim? — viņš čukstus pavaicāja, jo atskārta, ka pēc tik naksnīgas un noslēpumainas pārnākšanas dēls ir slēpjams un rūpīgi sargājams.

— Modini gan, — Konstantīns sacīja. — Lai aprunājas. Un mēģināsim pa visiem ko izdomāt.

— Kur tad viņš ir?

— Pirtiņā.

Apspriešanās notika rūgtenas dūmu dvakas piedvingo-tajā lāvas telpā, kur zem melni nokvēpušajām sijām vēl valdīja bieza tumsa. Apspriedās vīri; māmuļa, uzzinājusi, ka dēls aizbēdzis tieši no stobra gala, visu laiku drudžaini šņukstēja.

Jo ilgāk vīri sprieda un prātoja, jo situācija rādījās arvien sarežģītāka. Pamazītēm kļuva redzams, ka tieši Pinti salīdzinājumā ar citām sādžām ir vissasodītākā vieta pasaulē, kur vajātam cilvēkam nav iespējams nobēdzināties no glūnīgām acīm. Un arī Maļinovskā pie Jadvigas, protams, nedrīkst. Luriņu pirtiņā pa vienam vien tika pārrunāta katra pintieša kandidatūra, taču neviena nešķita pietiekami droša; pat tiem, kas nepārprotami simpatizēja padomju varai, katram piemita pa trūkumam; citam mēle pārāk vajīga, cits par daudz tramīgs, cits atkal pārlieku bravūrīgs. Toties policistu — cik uziet: visi trīs Zenona Luriņa dēli, Čeksteri... Pat zābakus no tiem nepaslēpsi, kur nu vēl valkātāju. Tāpēc nolēma, ka Konstantīns apskatīsies pēc drošāka patvēruma, bet Ediku tikmēr nobēdzinās māsasvīrs Alberts Meikšāns, kam tepat Pintos pašam sava neliela mājele.

Nākamajās dienās drīz vienā, drīz otrā kaimiņu sādžā parādījās pintietis Konstantīns Kazimirenoks. Viņš iegriezās pie paziņām, pakvernēja stundiņu, papļāpāja par šo un to, tad cēlās kājās un atvadījās, tā arī neizteicis apciemojuma īsto iemeslu. Viņš vienkārši nevienam vairs nespēja uzticēties, kaut arī tādēļ, no sādžas uz sādžu klīzdams, nemitīgi zākāja sevi par mīkstčauli, pienapuiku un zaķapastalu.

Un tā kādu saltvakaru, šitā sunījoties, vietraudzis atkal vilkās gar ezermalu no Pintiem uz Meikšāniem. Tāpat vien, garām iedams, iekūlās skolā pie Jāņa Meikšāna.

Tovakar saimnieks bija mājās viens pats. Situācija tieši kā radīta konfidenciālai sarunai, taču Konstantīns, gluži kā nolādēts, atkal gvelž vienu un to pašu: nakts spelga šķēpelējot ābeļu stumbrus, bet ezers jau sabiezējis kā līme, soloties nešpetna ziema ...

— Ko tad es tur varu līdzēt? — Meikšāns nepacietīgi pārtrauca. — Šite ir skola, nevis meteoroloģiskais birojs. Un ar ziemu tu man nedraudi! Klāj vaļā, kas par lietu!

Tādas uzņemšanas iztrūcināts, Konstantīns neapzinīgi nomurmināja:

— Ediks pārradies ...

— Ja pārradies, tad ved šurp! — Saimnieks atkal neļāva izstāstīt līdz galam, it kā viņam viss jau būtu skaidrs.

— Bet šeit taču skola, cilvēki apgrozās! — tik pēkšņa pavērsiena mulsināts, ciemiņš iebilda.

— Tas taisni labi, ka skola, — Meikšāns aizrādīja.

— Kurš iedomās te urķēties?

— Puikas. Tie izšņuburē katru kaktiņu.

— Priekš mana kakta puikām šņaucamais par īsu, — mājastēvs apgalvoja un ņēmās pierādīt, ka drošāku slēptuvi Edikam nekur citur neatrast. I ne sieva nezināšot. Pa abiem ar dēlu izrīkošot, ka ne čiku, ne grabu.

— Un nav ko vilcināties! — viņš skubināja. — Šovakar pat, tiklīdz satumsīs, paiešos pretī līdz kalnam...

23. novembrī pie Ludzas cietuma vārtiem citu sieviešu barā pacietīgi kvernēja arī melnā lakatā savīstījusies vecenīte. Pāri uzkalnam zēvelēja spalgs ziemeļrītenis, bet gaidītājas, kamolā sarāvušās, drūmi čurnēja kā pie kapličas.

Tā viņas beidzot sagaidīja brīdi, kad atvērās sardzes būdas durvis. Sabrukušas iekšā, sievietes saspiedās ap šauro lodziņu, aiz kura sēdēja dežurējošais cietumsargs, kas pieņēma arī pienesumu.

— Eduardam Luriņam, — nočāpstināja tantiņa un cēla smago grozu uz palodzes.

Taču pēc stundu ilgas gaidīšanas to atdeva atpakaļ pilnīgi neaizskartu.

— Par ko tad šitā? — viņa vientiesīgi nobrīnījās.

— Nosmādēja, — dežurants paņirdza. — Sito mūžīgo speķi jau atsukājies līdz kaklam. Pamēģini ar medutiņu vai teļa cepeti... Bet varbūt vispār jau atradinājies no rīšanas...

— Neāzējieties, jaunskungs! — vecenīte sāka uztraukties. — Kāpēc viņš neņem?

— Nav taču, kas ņem! — cietumsargs izmeta.

— Kas nav? Vai Edika nav? Pirms pāris nedēļām tak vēl bija. Kur viņš varēja palikt? Paskatieties nu vēlreiz, priekšnieka kungs!

— Es taču teicu, ka nav! — dežurants noskaldīja.

— 13. novembrī pārsūtīts uz citu cietumu, uz Daugavpili.

— Uz Daugavpili! — tantiņa atkrita uz sola. — Vai dieniņ, kā tad tik tālu aizkulšos? . ..

Sieviešu līdzcietīgu skatienu pavadīta, vecenīte negribīgi izčāpoja laukā, ierausās ar visu grozu ratos un grieza atpakaļ uz mājām.

Pēc nedēļas viņa jau stāvēja Daugavpils cietuma kancelejā.

— Nē, Eduarda Aleksandra dēla Luriņa pie mums nav, — jau kuro reizi apgalvoja cietuma ierēdnis. — Nav un nekad arī nav bijis.

Vecenīte noskaitās.

— Ludzā nav, Daugavpilī r.av, tad jau vai zemē būs ielīdis!

— Visādi var būt... — ierēdnis pavīpsnāja. — Un var būt arī tā, ka tiešā ceļā aiztransportēts uz Rīgu.

Pēc visām braukšanām viens nu visnotaļ bija skaidrs: Eduards Aleksandra dēls Luriņš tikpat kā bedrē iekritis... Precīzi tā tas bija ierakstīts arī Ludzas cietuma reģistrācijas grāmatā: «Likvidēts.» Un, ja līdz šim par ieraksta pareizību vēl varēja šaubīties, tad tagad, kad māte, dēlu meklējot, apskrējusi pusi pasaules, nekādu šaubu vairs nedrīkstēja būt: ja 13. novembra eksekūcijas laikā kāds izbēdzis, tad tikai ne Luriņš. Šāda pārliecība apbrīnojamā kārtā vienlaikus nomierināja kā slepkavas, tā arī upuri, jo mirušie nevienu vairs netraucē, un to, kas miris, neviens vairs nemeklē.

CILVĒKUS MEKLĒJOT

Pēc 13. novembra akcijas Ludzas cietuma «lietderīgi apdzīvojamā platība» pieauga par veselu trešdaļu, tomēr cietuma priekšniekam tas sagādāja ne vien zināmu labumu, bet arī nepatikšanas, kas izpaudās augstākstāvošu personu pārmetumos un paša neskaitāmos rakstveida ziņojumos un paskaidrojumos.

Tika izdarīts nekaunīgs mēģinājums novelt uz cietuma priekšnieka pleciem atbildību par neprecizitātēm, kas pieļautas eksekūcijas laikā, kaut gan jebkuram jefreito-ram ir zināms, ka šādas akcijas izved un, protams, par tām arī atbild pavisam cits resors, no kura tad būtu jāprasa paskaidrojumi arī par tiem, kas izbēguši. Cietuma priekšnieks var tikai konstatēt faktu, ka trīs nošauti bēgot, bet pārējos meklē.

Drošības labad priekšnieks norakstīja arī šos «pārējos», cietumā reģistrācijas žurnālā pie bēgļu uzvārdiem izdarot lakonisku ierakstu: «Likvidēts.» Šāda rīcība norādīja uz piesardzīgu raksturu un zināmu tālredzību, kas, visai necerot uz ķērāju izveicību, paskubināja jau laikus nodrošināties pret turpmākām komplikācijām.

Akcija bija cietumu nedaudz izbrīvējusi, taču atstājusi neskartus «apakširniekus» — pirtī nometinātos kara-gūstekņus, līdz ar to sagādājot priekšniekam zināmu vilšanos.

«Apakšīrnieki» diemžēl nepiederēja viņam, bet Ludzas ortskomandantam, tāpēc cietuma priekšnieks nekādi nevēlējās saprast, kādēļ tieši viņam uzkrautas rūpes par svešu «īpašumu».

Pie tam šis «īpašums» bija gaužām nemierīgs. Ik rītus, vēl tumsā uz darbu ejot, un vakaros, atpakaļ velkoties, gūstekņi nekad nepalaida garām iespēju pārmīt kaut dažus vārdus ar cietumniekiem, kas nejauši patrāpījās ceļā. Viņi mēģināja noorganizēt cietuma iekšējo «pastu» un dažvakar savā pirtī uzdrošinājās pat «koncertu» sarīkot, klusām, skumīgām balsīm velkot žēlas melodijas.

Pēc administrācijas vērtējuma, tie visi bija rūdīti, nelabojami boļševiki, kas, pat ellē nonākuši, vēl gudrotu, kā izķepuroties. To viņi bija jau pierādījuši, bēgdami no Rēzeknes un Daugavpils nometnēm, bet, atkal notverti un savākti vienuviet Ludzas cietuma pirtī, neapšaubāmi prātoja par to pašu, uz ko norādīja arī nesen pārtvertā vēstule par rīkošanos uz dumpi.

Uzraugs, kam vairākkārt trāpījusies «laime» nelūgtam ierasties viņu «koncertā», par galveno «solistu» apsūdzēja kādu ikdienišķa izskata, toties visai izaicinošas uzvedības «krieviņu», kuru pārējie pirtnieki dēvējot par Ļoņku.

Sarkanās Armijas kadru virsnieks — leitnants Leonīds Boļenko nokļuva gūstā otrajā kara nedēļā, kad, noklīdis no savas karaspēka daļas, kas paklaidus pa mežiem atkāpās uz austrumiem, uzskrēja tieši virsū hitleriešu ķēdei, kas bija noguldīta slēpņos visaplīk silam.

Kopš tā laika viņu nepārtraukti vazāja pa dažādām nometnēm, līdz iespundēja Daugavpils cietokšņa bijušajā pulvera noliktavā — «Štalags 340».

Leonīda iespītīgais, pašapzinīgais raksturs nekapitulēja pat apstākļos, kad katra gūstekņa dienas deva bija tikai simts grami erzacmaizes ar zāģu skaidām un puslitrs strē-bekļa, kas bez sāls un taukvielām vārīta no sagandētām kāpostu un biešu lapām, sapuvušiem kartupeļiem vai kartupeļu mizām.

Ik rītu pulksten sešos grupās pa piecdesmit cilvēkiem gūstekņus dzina uz pilsētu darbos, un pa ceļam zem kājām dažkārt pagadījās pusizsmēķēta cigarete, ābola serde vai cits kāds «gardums», taču Boļenko, būdams tikpat izbadejies kā parejie, ne reizes tomēr nenoliecās, lai «kārumu» paceltu.

Vakaros, pa to pašu ceļu atpakaļ velkoties, izvārgušajiem cilvēkiem nācās iet garām biedru līķiem, kas nenovākti gulēja turpat, kur no rīta nošauti un pamesti. Un Boļenko tad ikreiz noņēma savu apaļo, noskrandušo mici, brīdi paturēja to rokās un, ja līdzās patrāpījās kāds no apsargiem, izlikās, ka noņēmis cepuri tikai tādēļ, lai apsausētu pieri.

Dāsna bija nometnē praktizējamo soda veidu kolekcija, un Leonīdam nācās to iepazīt visā pilnībā, izņemot nāves sodu, lai gan cilpa viņam tika apsolīta ne vienu reizi vien.

Solījums netika izpildīts, jo 15. oktobrī, strādājot Daugavpilī pie krāsmatu novākšanas, Boļenko aizbēga. Taču jau trešajā dienā pēc bēgšanas viņu notvēra un ievietoja Ludzas cietumā.

Bēgšana nesekmējās tādēļ, ka naktīs it brangi piesala un zem atklātas debess tās vairs nebija ciešamas. Bet tie, kurus viņam gadījās satikt un kuri varētu piedāvāt pajumti, rādījās pārlieku neuzticīgi un iebaidīti, lai nezināma bēguļa dēļ riskētu ar paša dzīvību un mantu.

Ludzas cietuma pirtī salasījās četrdesmit deviņi neveiksminieki, taču, pārrunājot un analizējot katru bēgšanas gadījumu atsevišķi, visi nonāca pie vienprātīga atzinuma, ka viņiem gluži vienkārši nav laimējies.

— Pārāk gausi esam špegojuši, — puspajokam kāds ieminējās. — Kā tad citi — kā muka, tā izmuka!

— Galvenais — atrast cilvēku! — apgalvoja Boļenko.

— Bez cilvēka i suns neizķerpīs. Bet cilvēki, kā zināms, ir gan šādi, gan tādi. Atradīsi īsto — būsi glābts, neatradīsi — neko darīt!...

Domās nenoliedzami saglabājies zināms rūgtums par tiem, kas neatdarīja durvis, kad tika klaudzināts, kas ne-novīda rudzmaizes garoziņu, kad pastiepa plaukstu, kas aizgriezās, kad vajadzēja pasniegt roku. Un tomēr savās neveiksmēs viņi nevienu nevainoja, uzskatīdami, ka netaisnīgi būtu prasīt, lai viņu — sakautu, beztiesīgu un jebkuru nozīmību zaudējušu būtņu dēļ cilvēki upurē paši savu un tuvinieku mieru, mantu, sapņus un, protams, arī dzīvību. Kāda mērķa labad, kādas idejas vārdā, ja tieši viņu — no ierindas izgājušu cīnītāju dēļ mērķis ticis tālāks kā jebkad, ideja kļuvusi neaizsniedzama. Nē, nevis

prasīt un pieprasīt, bet lugt, pamatojoties uz vienīgo attaisnojumu, uz vienīgo tiesību — cilvēcību!

Protams, šajās pārdomās daudz kas bija pārspīlēts, daudz kas pārprasts un nepatiess, taču tā viņi domāja, un tā viņi apsūdzēja sevi un savu nelaimi, nēsājot to kā bluķi uz sirds.

5. decembrī pulksten trijos dienā pastaigai pavisam neparastā laikā gūstekņus negaidot izkruķēja pagalmā, pār kuru sīks, bet ass snieģelēja sīkputenītis.

— Beigas! ... — kāds izdvesa. — Cauri ir! ...

— Uzošņājuši, nolādētie! — cits nošņāca caur zobiem.

Cietuma uzraugs tomēr nekādas diskusijas nepieļāva.

— Žaunas turēt! — viņš uzbrēca. Atlasīja no bara tos, kas patrāpījās pa rokai, un aizveda sev līdzi.

— Un tieši šovakar! ... — palicēji nervozēja, lēkādami pa vēja piezēģelēto pagalmu. — Citādi nav — kāds ir palaidis muti! ...

Boļenko nez kāpēc smaidīja.

— Būs ko citu palaidis! ... — viņš pazobojās. — Rau, nāk kā šinderi!

— Utis kaus! — Visi atviegloti atelsās.

Aizgājēji atgriezās, sarīkojušies darbam. Ar slotām, lāpstām un spaiņiem apbruņojušies, viņi uzsmaidīja biedriem, kas drebinājās bezdarbībā, un sagāja pirtī.

Pāris stundu laikā pirts bija izmēzta un izdezinficēta. Gūstekņi, rūpīgi pārskaitīti, tika atpakaļ pajumtē, bet cietuma dežurants — pie priekšnieka ar ziņojumu, ka viss kārtībā.

Divdesmit divos un trīsdesmit minūtēs, vēlā vakara stundā, kad pieklājīgi cilvēki bez spiedošas vajadzības cits citu vairs netraucē, cietuma priekšnieka dzīvoklī iedrāzās uzraugs Antons Turovskis.

— Projām ir! ... — viņš izgrūda, bet, ieraudzījis mājastēvu vienā apakšveļā, sastomījās.

— Beidzot! — priekšnieks līksmi saberzēja rokas.

— Beidzot esam vaļā no tās sērgas! Jauki, patiešām jauki!

— Bet... viņi taču ir projām, priekšnieka kungs!

— Tieši tas jau ir labi, ka projām! Nu ko tu elšā kā teļš? Nebūsi taču atgrūdis bez papīra?

Uzraugam drebēja žoklis.

•— Kāda papīra?

— Ceru, ka ortskomandants gan būs bijis tik laipns un, saņēmis atpakaļ savu īpašumu, apliecinājis to ar savu parakstu . ..

— Parakstu! — Uzraugs vairs nevaldījās. — Viņi taču ir aizmukuši, velns lai parauj, priekšnieka kungs!

Kad priekšnieks beidzot atskrēja notikuma vietā, viņam atlika vienīgi konstatēt faktu.

Mums ir jau zināms, ka minētais kungs ne visai mīlēja sacerēt dažādus paskaidrojumus, un tomēr, lai arī kā viņš vilcinājās un ķepurojās, 19. decembrī viņam tomēr nācās sēsties pie rakstāmgalda un rakstīt cietuma pārvaldes priekšniekam.

«Š. g. 5. decembrī apm. pīkst. 22.30 pie manis uz dzīvokli atskrēja uzraugs Antons Turovskis un paziņoja, ka gūstekņi izlauzuši pirts ārējā sienā caurumu un vairāki no tiem aizmukuši nezināmā virzienā.

Nekavējoties ieradies cietumā, es iepazinos ar gūstekņu bēgšanas apstākļiem un noprasīju cietuma dežurantam, vai viņš ir paziņojis vietējām vācu drošības iestādēm un citur par gūstekņu bēgšanas gadījumu. Dežurants atbildēja, ka viss ir izdarīts. Tai pašā brīdī devu arī rīkojumu nekavējoties ierasties cietumā visiem no dienesta brīvajiem darbiniekiem. Pēc neilga laika vairāki uzraugi bija ieradušies cietumā, un katram devu norādījumus, kādā virzienā doties izbēgušo meklēšanā.

Kad izbēgušo gūstīšana bija noorganizēta, cik tas bija iespējams, u/. ātrāko pats ar savu palīgu un virsuzraugu aizbraucām uz PSRS robežas pusi apm. 10 km pa Ludzas—Pildās lielceļu, taču, pārmeklējot pa ceļam aizdomīgākās vietas, nevienu gūstekni no izbēgušajiem manīt, kā arī noķert neizdevās.

Atgriežoties atpakaļ cietumā, uzsāku izziņu, lai noskaidrotu izbēgušo skaitu, kā ari bēgšanas apstākļus, pie tam izrādījās, ka ir izbēguši pavisam 27 gabali gūstekņu.

Pirls, kur nometināti gūstekņi, atrodas cietuma apbūves pagalma stūrī, tai divi sāni atrodas ārpusē un dežurējošam posteņa uzraugam nav pārredzami. Cietuma uzraudzībai ierīkoti pavisam 3 posteņi, no kuriem 1 atrodas pie ieejas vārtu slēgšanas, 1 pie kameru uzraudzīšanas un 1 pagalmā, kas pārredz visapkārt cietuma eku, kā arī no pagalma puses pirti un darbnīcas.

Ārpus cietuma pagalma posteņa nav. Tur arī gūstekņi izlauzuši ārējā sienā 24X33 cm lielu caurumu (sienas biezums 70 cm), pa kuru izlīduši un izbēguši nezināmā virzienā.

No pirti palikušo gūstekņu izteicieniem noskaidrots, ka daļa izbēgušo gūstekņu katru dienu bija gājuši darbos vācu kareivju uzraudzībā un no darba vietām līdz atnesuši dzelzs stieni, ar kuru izlauzuši pirtī minēto caurumu. Strādājot vācu kareivju norīkotos darbos kopīgi ar privātajiem, tie dažādi pierunāti un pamudināti uz bēgšanu, jo frontē vācu armija jau atkāpjoties un gūstekņu nometnē šaujot nost katru dienu . . .»

«Galvenais — atrast: cilvēku!» — šo savu atziņu Leonīds Boļenko paturēja prātā. Rūgtas pieredzes skolots, viņš vairs neuzticējās katram pretimnācējam, bet apdomīgi lieca likumu apkārt sādžām un viensētām, kas allažiņ iegadījās ceļā un nemitējās kārdināt ar kūpošu dūmeņu pavedinošo siltumu, gaismas atspigu sala uzziedi-nātu lodziņu rūtīs un taukumā vārītu skābkāpostu smaržu, ko decembra vējelis iznēsāja kā ielūgumus uz vakariņām.

Boļenko nebija viens: kopā ar viņu bēguļoja ari bijušais saimniecības vada kareivis Sergejs Kukuškins — kluss, bezmaz nepamanāms virs jau labi pāri pusmūžam. Miera laikā ilgus gadus viņš bija strādājis vienā no Ņiž-ņijtagilas rūpnīcām par kurinātāju un, domājams, tieši tur no diendienīgas ogļu tačkošanas iemantojis kūkumu. Būdams pilnīgi bez iniciatīvas un neizjuzdams ne mazāko pašlepnumu, Kukuškins izskatījās gaužām bezpalīdzīgs, kāds viņš īstenībā ari bija. Ja Leonīds vienmērvien ne-paskubinātu un neiedrošinātu, Sergejs neuzdrīkstētos ne bēgt, ne slapstīties.

Ņižņijtagilā viņam bija palikusi sieva un trīs bērni, un tieši šo bērnu dēļ Boļenko tad ari uzņēmās aizbildnību pār sagrauzto, nelaimīgo cilvēku, kas bez citu palīdzības laikam nejaudātu ne soli paspert.

Notinis kājas ar laukmalā paceltu satrunējuša tupeņu maisa lanckām, Kukuškins divi dienas un naktis paļāvīgi sekoja ceļvedim, nezūdoties ne par saltumu, ne izsalkumu. Viņu pabaroja atmiņas par mājās palikušajiem mazuļiem un sildīja cerība vēl kādreiz tos redzēt.

Protams, viņi gāja tikai pa mežiem, pa ledū aizgā-lējušām purvūkņām un dzedziedā aizlaistām krūmainēm, vispirmām kartam meklejot pajumu, kur pabēgt no ziemas un vajātājiem.

Visumā nelielie, dažviet vai caurredzamie Latgales meži greznojas ar leknām, gleznainām ieliekņām, kas līdzīgi zaļām, ziedošām silupēm izgrozās cauri biezokņiem, šķiras un atšķetinās ēnainos nolīčos un zarojas neskaitāmās attekās. Pavasaros un rudeņos tur ganās staltradži, ciemojas biklās stirnas un ļenkato zaķis garausis. Bet pašā vasaras viduci uzrodas cilvēki, klinkst izkaptis, dūmo ugunskuri un skanīgās atbalsīs atdzīvojas viss pirmatnējais klusums.

Ar to, kas papļaustīts māju tuvumā, visai ziemai nepietiek, tādēļ, apdarījuši steidzamākos vasaras darbus, zemnieki jau kopš aizseniem laikiem jūdz zirgus un brauc uz tālajām mežpļavām.

Siena uzglabāšanai pļavās sacelti romantiski šķūnīši, kuru paspārēs iemitinās lapsenes, bet vēja un saules ārdēta baļķēna paslieksni zummina kamenes.

Kad atnāk ziema ar bargiem puteņiem un kūtī siles top pustukšas, tad pienācis laiks doties uz silu, kur noglabāts vasaras pļāvums. Un ziemas saltnējās dienas tad smaržo pēc zirga mēsliem un siena.

Bet nemierīgos laikos dažs šķūnītis izmitinājis un paglābis ne vienu vien melnas varas dzenātu bēguli, vienalga, vai tas bija vagara rīkstei izmucis klaušinieks, muižnieku pilsligzdu dedzinātājs, mītiņu gājējs, lapiņu kaisītājs vai hitleriešu asiņainajām ķetnām izbēdzis drosminieks.

Šoreiz Boļenko un viņa ceļabiedram palaimējās. Trešās dienas vakarā, jau zaudējuši gan spēkus, gan cerības un ar šausmām apzinoties, ka vēl viena nakts pārlaižama zem klajas debess, kas laikam gan nebūs vairs izciešama, bēgļi iemaldījās ar kupenām piedzītā meža pļavā, pār kuru dzedrs un apdūmējis vīdēja mēness. Un tur mēness atstaru piezilnētā klajvietā ieraudzīja glābiņu — sprau-gainu, sniegā iešķetinātu šķūnīti, kas līdz pažobelēm pie-stūkāts ar aizvadītās vasaras pļāvumu.

No vītušu zāļu smārda un prieka apskurbuši, viņi ilgi čaukstinājās pa sienu, rakās tajā arvien dziļāk un dziļāk, tad aizkusuši pierima, atģērba, ko vien drīkstēja atģērbt, lai sataupītu ari miesas siltumu, sagūlās grodīgi kopā un, viens otra elpā sildoties, aizmiga nemaņai līdzīgā miegā, kas žēlsirdīgi sargāja no spelgas un salkuma.

Pamodās abi vienlaikus un, mirklī apķēruši situāciju, saspringti klausījās kraukstoņā, kas bija dzirdama ārpus šķūņa.

Brīdi nogaidījis, Boļenko tomēr izlēma paskatīties.

Apspūrušu ausaini galvā, ar siksnu apņemtā vatenī un pa kupenām sabristās pastalās šķūņvidū rīkojās zemnieks — strups un kupls kā mučele. Papleta rokas, ieķērās siena strēķī, izpluinīja pamatīgu klēpi un, piekļāvis pie krūtīm, nesa uz raģēm, kas stāvēja pie durvīm.

Laukā valdīja mijkrēslis. Bija agrīns rīts vai ievakars — no gara miega uztramdīts, Boļenko to nezināja.

Zems, pluskains bērītis skurināja ausis, caur piesarmojušām nāsīm plēšāja garaiņus un ar padzeltējušiem, at-šņiebtiem zobiem kraukšķināja stenderi.

Saviedis notumsā kādu saružģelētu, ar siena nobirām apbirzušu galvu, zemnieks nospļāvās, taču, kā par brīnumu, tikai lietišķi izplēsa kārtējo siena nastu un devās uz ragavām.

Tā ar īsti zemniecisku gausumu viņš darbojās, līdz vezums bija pieridāls, un Boļenko jau iesāka bažīties, ka palicis nepamanīts, kaut gan visdrīzāk ticams, ka šāds pārsteigums večukam vairs nebija nekāds jaunums.

Un, tikai ienācis pēc plaukstaiņiem, kas, darbu darot, aizbāzīti aiz šķūnīša šķērskoka, beidzot pakremšļoja, pa-zibsnīja gar ausaines nagu augšup un nopurpināja:

— Spickas atdod!

Taču tūlīt atķēra, ka veltīgi prasījis, un pasteidzās piemetināt:

— Nav jau laikam i mahorkas ...

Iesāka ķerstīties pa kabatām, izcēla apvītinātu cūkpūšļa repi un raisīj a vaļā.

— Izčunčināju bez ceļa kules... — viņš skaidroja.

— Bet, kad penderis kurkst, tad i tabaciņa var noti nodzīt. Viens esi, vai?

— Divatā.

— Nu ja ... Dzīvojiet veseli! — večuks novēlēja, ņēma cimdus un devās uz durvīm. Vēl pagriezās atpakaļ, pavēstīja:

—; Es, tā sacīt, ne matījis ko, ne dzirdējis! ... Ne čiku, ne grabu!

Boļenko neattapa ne vaicāt, ne lūgt. Tā ari palika sēžot un klausoties, kā slieces aizčīkstina pār kupenām un noklust.

Nākamajā rītā gaismiņa vēl nebija aususi, kad atbrauca divi; vakarējais večuks un vēl otrs — krietni jaunāks, žiperigāks, pašaustas vadmalas pusmētelītī ar jērādas apkakli, velteņiem kājās.

Pa abiem veicīgi piedarināja vezumu, aizsmēķēja.

— Nāk nu uz leju! — večuks aicināja. — Eku, Hrisan-fijs arī atbraucis! Sacījās izmitināt. Tiksit ir pie pajuma, ir kāpostiem!

Ieraudzījuši tik izģindušus, noskrandušus un panīkušus cilvēkus, abi braucēji grozīja galvas. Sasveicinājās, pacienāja ar smēķi un vedināja uz ragavām. Ierušināja bēgļus sienā un sāka braukt.

Ragavu ieslidinātais ceļš veda no meža uz Lunu sādžu. Hrisanfijs, tāpat kā večuks, kurš turēja grožus, gāja vezumam blakus, prātojot par abiem sienā nobēdzinātajiem, un atcerējās arī pats savu neseno posta laiku.

Toreiz viņi atgriezās pa vienam; nāca pa augusta nakts melnumu ar līkumu apkārt dzimtajām sādžām, pa kājsti-dziņām no sila vai tīreļa puses. Un, tā nākdami, brīnījās, ka vēl atceras pērkoņa sašķērsto vītolu laukmalā, ka nav aizmirsuši ne akmeni uzkalnā, ne grantsbedres birztalas pavēnī, kur bērndienās skrējuši zemenes lasīt. Pa dižceļu bija aizgājuši, pa sāntaciņu vajadzēja pārnākt. Tukšām rokām, drebošu sirdi, bēguļu gaitās gurušām kājām. Devās pasaulē laimi meklēt, pārnesa nelaimi.

1941. gada atvasarā šādu pārnācēju uzradās ik sādžā. To vai citudien, pēkšņi atklājās, ka viņi ir klāt, ka visus šos gadus it kā tepat vien bijuši, tepat vien dzīvojuši pa tēva mājām, un tikai pa neilgam laiciņam viesojušies pie radiem kādā tālākā svešpusē. Saticis savsādžnieku, tāds pārnācējs padeva labdienu un, pārmijis pa nenozīmīgam vārdam, atkal aizsteidzās savās ikdienas gaitās. Un sābri, gluži cilvēcīgu ziņkāri apspiežot, iesaistījās šajā spēlē kā iejūtīgi, saprotoši partneri. Protams, pašu ļaudis vien ir.

Zemnieki par atmiņu nesūdzas: arī Lunu sādžas iedzīvotāji vēl nebija paspējuši aizmirst savieti — vecā Zei-liša dēlu Hrisanfiju, kurš pēc vairāku gadu prombūtnes kādunakt bija atgriezies tēva mājās un atsācis savu drēbnieka amatu. Bet tāds jau Latgales amatnieka liktenis: kad vienā vietā viss apšūts, tad ņem adatu un uzpirksteni un meklē citu apvidu, kur zeperi izauguši no biksēm un lielļaudis applīsušt līdz vīlēm. Staiguļa dzīve tādam sādžas šuvējam: ne tur ko apskaust, ne brīnīties! Un vai nu cilvēks visu mūžu pa pasauli klaidos?

Ir tādi apstākļi, kas māca ļaudīm vientiesību. Iekaluši šo mācību rūgtas pieredzes skolā, lunieši mīļuprāt tēloja nezinīšus: viņi izlikās noticējuši valodām, kas nāca no Zeilišu sētas un attaisnoja dēla ilgo prombūtni ar apkārtceļojoša Latgales amatnieka sūri grūto likteni. Sābri, protams, vēl nebija aizmirsuši tos laikus, kad Hrisanfijs— vēl zepera vecumā— bija devies uz Ludzu amatā skoloties, bet vēlāk — jau kā drēbniekzellis — nomātājās tepat pa apkārtnes sādžām līdz pat karaklausībai. Kopš tās dienas jaunais Zeilišs šaipusē vairs netika manīts, un tomēr Lunos tapa zināms, ka pēc atkalpotā dienesta laika Hrisanfijs «ticis robā» kādā no galvaspilsētas drēbniek-darbnīcām pie izslavēta amatmeistara. 1940. gada vasarā sādžā runāja par veiksmīgo savpusieti, kurš jaunās padomju varas apstākļos ticis par brigadieri lielajā šūšanas fabrikā «Rīgas apģērbs». Sābri parunāja un, aptrūkstot ziņām, pieklusa, jo katram sava rūpe tuvāka, bet Rīga tālu . ..

Attāluma dēļ līdz sādžai nenonāca vēsts par drēbnieku brigadieri Zeilišu, kurš līdztekus savam amatam aktīvi darbojies arī milicijas palīgdienestā un, iebrūkot hitleriešiem, aizgājis no Rīgas kopā ar milicijas darbiniekiem, bet pie Valkas kritis igauņu nacionālistu rokās un izmucis, lai pēc tam iekristu atkal — šoreiz jau latviešu aizsargu ķetnās.

Divas reizes sagūstīts un abas — izbēdzis, Hrisanfijs vairs nebija meklējis nez kur pagaisušo fronti, bet nācis atpakaļ uz dzimto ligzdu, tāpat kā desmiti un simti citi kara viesuļu izkliedēti gājputni.

Pārnācis mājās, Hrisanfijs ilgi nevaļojās; ar diegu un adatu strādājot, viņš pasāka vēl citu — svešām acīm nemanāmu, toties lielu un riskantu darbu, kura veikšanai drēbnieka amats bija kā radīts. Ja meistars pieņem savā mājā kundes, tad tas ir pilnīgi dabiski un saprotami, tāpat kā nekā aizdomīga nav arī, ja šāda aroda speciālists, mēru ņemdams un pasūtījumu pielaikodams, apstaigā ne vien kaimiņus, bet arī tuvākas vai attālākas sādžas, kur taču arī dzīvo cilvēki, kam nepiedien vazāties plikiem. Un tā, par miesu gādājot, meistaram iespējams iztaustīt ari dvēseli, ko Hrisanfijs arī darīja, pie tam rūpīgāk un uzcītīgāk nekā savu tiešo amatu.

Līdz sādžai vēl bija krietni ko klindzināt, kad Hrisan-fijs, no pārdomām uztrūcies, piestāja līdzās vedējam.

— Man, tā sacīt, viens par maz, bet divi par daudz... — viņš raizīgi ieminējās. — Abus pieturēt nevaru.

Večuks izbijās. Saplītēja ar grožiem zirdziņu un kaut ko purpulēja pazodē.

— Uz mani, Hrisanfij, nepunktierē! — viņš beidzot pasacīja skaidri un gaiši. — Man knaušļu pilna būda un vecene uz gultas... Vai šo lai viņai klāt guldinu!

— Skat, vecais velns, ko uzprātojis! — Zeilišs pasmējās un samierinādams piebilda. — Labi jau, labi, ar varu nespiedīšu! Otru vedīsi Petrovskim!

— Pie Petrovska var, skaidra bilde!

Ar to šis jautājums bija izšķirts: Boļenko paliks Lunos, bet Kukuškinu aizvizināja tālāk uz Pampļevu. Un ne gailis vairs pakaļ nedziedāja.

Jā, šoreiz viņiem paveicās, jo, kā mēdza izsacīties Leonīds Boļenko, viņi bija «atraduši cilvēkus».

ZABORJES KORDONA SAVĀDNIEKS

«Ģenerālais» hitleriešu uzbrukums Maskavai bija cietis neveiksmi, Sarkanā Armija, kuru Hitlers pasludināja par sagrautu, bija izturējusi milzīgo ienaidnieka spēku triecienu un piespiedusi to apstāties. «Zibeņkara» stratēģija izrādījās bezjēdzīga karā pret Padomju Savienību.

Decembra pirmajās dienās vācu fašistiskie iebrucēji pie Maskavas bija spiesti pāriet aizsardzībā tiem neizdevīgos apstākļos bez pietiekamām rezervēm.

1941. gada decembra sākumā ienaidnieka karaspēks bija novājināts un noasiņojis. Jau novembra otrajā pusē padomju karaspēks bija pārgājis pretuzbrukumā pie Tih-vinas un Rostovas. Tas palīdzēja radīt apstākļus pretuzbrukumam galvenajā virzienā — Maskavas pievārtē.

5. un 6. decembrī triju fronšu — Kaļiņinas, Rietumu un Dienvidrietumu — armijas pārgāja izšķirīgā uzbrukumā.

Ienaidnieka aizsardzības fronte tika pārrauta. Pamezdams kritušos, ievainotos un kara tehniku, ienaidnieks sāka atkāpties. 11. decembra naktī Padomju Informācijas birojs paziņoja, ka vāciešu plāns ielenkt un sagrābt Maskavu cietis neveiksmi. Vēsts par fašistiskā karaspēka sakāvi zibenīgi aplidoja visu pasauli.

Nomaļajā Latgales sādžā Zaborjē to uzzināja ari Saša Gaišais.

— Atklāti jau nerunā... — bažīgi pačukstēja Valentīna Goldberga, kad kādu pavakari abi atkal klaiņāja gar aizsalušo ezeru. — Bet sabubinājas... Klimst, degunus nokāruši. Diviem — pašiem jaunākajiem — pavēles jau kabatā. Tie tagad kravā čemodānus un pošas uz fronti. Savu reizi gaida arī citi. Ak, Sašuk, Sašuk, es nemaz nezinu, kā tagad būs, kas notiks! ...

«Kas tagad būs, kas notiks!...» Saša pie sevis nosmīnēja. Skuķis, protams, ir naivs, un vaicājums priekšlaicīgs.

Bez šaubām, sakāve pie Maskavas hitleriešu uztverē ir nepieredzēta katastrofa, taču tas vēl nav fināls. Tas ir tikai norieta sākums.

Māsas Goldbergas, kā viņas pašas apgalvoja, par politiku neinteresējās. No sava tēva — vācu kolonista — viņas bija mantojušas valodas zināšanas, un, kad kordonā piedāvāja vieglu, varētu pat sacīt — smalku, inteliģentu darbu, viņas neatsacījās.

Savus pienākumus abas meitenes pildīja tikpat auksti un bezkaislīgi, kā būtu to darījušas jebkurā citā iestādē. Ar darba biedriem ieturēja lietišķas, koleģiālas attiecības: zaldāti viņām neimponēja, belļ; virsnieki savukārt rādījās nepieejami. Un sādžinieku nosodošo attieksmi māsas iztulkoja vienīgi kā nenovīdību, kas raksturīga cilvēkiem ar zemu stāvokli sabiedrībā.

Sīkos, būtībā maznozīmīgos kordona noslēpumus, kas Goldbergām dažkārt tapa zināmi, viņas izpļāpāja saviem kavalieriem ne jau aiz apzinātas vajadzības, bet vienkārši aiz nepārdomātas aušības.

Pēdējā laikā Vaļa apsūdzēja Sašu neuzticībā. Tikšanās reizēs, kas iegadījās arvien retāk, meitene pārmeta viņam pārlieku nopietnību, vēsumu un atturību, kas izpaudās nemitīgās pašam vien zināmās pārdomās, stundām ilgā klusēšanā un piepešā neiecietībā, kas nereti sapostīja visromantiskāko noskaņu.

Pagurumu un grūtsirdību Sašam pārmeta arī Tumšais, taču, atšķirībā no Vaļas, nemotivēja savus pārmetumus ar greizsirdību, bet ar biedrisku līdzjūtību, pārdzīvojot patiesas rūpes par brālēna neizskaidrojamo pārvērtību. Šķita, ka Gaišais vairs nespēj ne rīkoties, ne organizēt.

Jā, kopš zināmā notikuma pie mežmalas pirtiņas Saša Gaišais bija ļoti pārmainījies. Viņš nēsāja savu noslēpumu kā nemitīgu sāpi dvēselē, kas likās nedziedējama. Un nelīdzēja vispārliecinošākie argumenti, ar kādiem viņš varēja sevi attaisnot, — sāpe palika un vārdzināja.

Un tomēr jaunībā bēdas uzkrīt kā sniegs un kā sniegs arī izkūst. Sākumā saldē tik spīvi un neganti, ka liekas, nebūs vairs spēka ciest, taču aizvelkas dienas un, lūk, jau palāses tek! ...

Palēnām pieklusa un aprima arī Sašas Gaišā sāpes un pašpārmetumi, atstājot vienīgi tālas un saltas atmiņas.

Izdevās uzņemt sakarus ar Aleksandra Kozlovska grupu Pasienes pagastā. Sāka ienākt arī daža būtiska informācija no kordona, taču tā diemžēl palika neizmantota. Ne Sašam, ne pasieniešiem nebija rācijas, kas ļautu sazināties ar kādu no padomju armijas izlūkdaļām. Nebija pat sakarnieku, kurus sūtīt pāri frontei. Riskantais, ar tādām grūtībām pasāktais darbs rādījās bezmērķīgs. Tam pietrūka paša galvenā — lietderības.

Sāpīgi pārdzīvodams radušos situāciju, Saša Gaišais kaira mēneša piecpadsmitajā datumā ezermalas «lidlaukā» pārdroši kurināja ugunskuru un nepacietīgi gaidīja apsolīto «cilvēku ar bārdu».

Bārdainis bija vajadzīgs ne tikai sakaru dēļ, bet arī disciplīnas labad. Jauneklīgajam, gluži vēl puiciskajam Sašam, kas tepat visu acu priekšā audzis un dzīvojis, nebija un, protams, nevarēja būt tās autoritātes, kāda būtu pieredzējušam, no štāba atsūtītam izlūkam. Bet, ja domāja par nopietnu, plaši izvērstu darbu, tad šāda personība bija pilnīgi nepieciešama.

Gaišais jutās gandrīz vai personiski apvainots, ka par izcilo notikumu pie Maskavas viņš uzzinājis tikai, kad par to pazagšus jau runāja un sačukstējās visās apkaimes sādžās.

Par radio uztvērēju nenodošanu varas orgāniem un raidījumu slepenu klausīšanos draudēja nāves sods. Taču tagad bija piinīgi skaidrs — par spīli šaušalīgajam piedraudējumam dažs labs pamanījies gan aparātu nobēdzināt, gan arī paklausīties, ko runā Maskava. Tādi cilvēki acīmredzot bija, bet viņš — pāri frontei atsūtītais padomju izlūks Aleksandrs Gaišais to nezināja. Vai tad tas ir darbs, vai tā ir strādāšana? Un vispār, kas viņš par izlūku, kas par organizatoru!...

Decembra otrajā nedēļā atgadījās notikums, kas uz laiku vēl vairāk sašķobīja viņa jau tā nestabilo autoritāti.

Vienā no kārtējām pļāpības lēkmēm Valentīna Gold-berga bija Sašam pastāstījusi, ka no Ludzas cietuma izbēguši vairāki karagūstekņi. Sašam tas nebija nekāds jaunums, jo par to jau čukstējās malu malās. Taču pēc pāris dienām Vaļa pavēstīja kaut ko satraucošāku ...

Bēgļiem pēdas dzenot, vācieši pārģērbjot par gūstekņiem savus okšķerus un izsūtot tos pa sādžām, lai uzokšķerētu bēgļu slēpējus un atbalstītājus.

Tadu ziņu padzirdējis, Saša kļuva nemierīgs.

Tuvojās Ziemsvētki, gaidāmā pamatīga kurināšana, bet malkas piedarināts tik, cik ar pāris klēpjiem aiznesams. Noledojušie, lempīgie, sētmalā sakrautie priežu kluči ar šķērszāģi un cirvi vien nav sašķerdējami, tāpēc Sašam pienācās iet pie tēvoča Arsenija un palūgt lielo mežnieku zāģi, kas diviem vīriem velkams katram aiz sava spala.

Iegājis tēvoča pagalmā, viņš ieraudzīja Arseniju runājam ar kādu nepazīstamu pusmūža puisieti, kas, pazemīgi nodurtu galvu, mīņājās sētvidū un klausījās saimniekā.

Tēvocis ieveda svešnieku istabā pasildīties pie krāsns, bet pats izmetās atpakaļ pie Sašas.

— Esot izsprucis no Ludzas cietuma. Robežu prasa ... — tēvocis pavēstīja.

— Robežu? ... — Saša saausījās. — Bet pašam pufaika mugurā un žokene — lai arī nolanckāta — galvā. Kulaiņi ķepās, šalle ap kaklu ...

— Labi cilvēki būs uzšķiņķojuši... — tēvocis minēja.

— Bet ģīmis notaucēts, ka ļum!

— Nu, ļumēt jau neļum! Bet diezcik novadējies arī nav...

— Nuka nav! — Saša piekrita un pasāka čukstēt:

— Runā, ka šitādus friči pasākuši izšrnugulēt pa sādžām, lai izdibina, kāds kurš ir... Dzird, ka ne viens vien ar tādiem ieķepurojies ...

— Dzird gan! — uztraucās arī tēvocis. Piepeši, kaut ko iedomājis, nosēca: — Tā ir! ... īsts bēgulis gaišā dienas laikā apkārt neklimtīs... Tev, Saša, tas zāģis nedeg! Pasēdi, pagaidi!... — viņš piekodināja un izšāvās pa vārtiem.

Zāģi Saša sameklēja pats un, kad saimnieks atgriezās ar diviem kordoniešiem, manījās projām.

Vēlāk biedri Gaišajam pārmeta neapdomību un pārsteidzību. Kaut ari Saša viņiem uzticēja visu, ko bija dzirdējis no Valentīnas, viņi tomēr kļuva it kā saltāki un atturīgāki.

Saša arī mocījās pašpārmetumos un pierima tikai tad, kad tēvocis reiz atnāca un pasacīja: — Vakar redzēju mūsu paziņu Šķaunē pie pienotavas. Vaņģiniekus apvaktēja.

Taču šo atgadījumu pilnām atsvēra dižais, priecīgais notikums pie Maskavas.

Tas atbalsojās arī Zaborjes kordonā. Ne vienu vien frontes dienestam piemērotu kordonieti izcēla no siltās vietiņas un nosūtīja uz kaujas lauku pielāpīt robus, kas laikam gan vairs nebija pielāpāmi.

Aizgājušo vietā pieņēma citus. Protams, steigā savervētus un bez pienācīgas pārbaudes.

— Padomā tikai! — Vaļa reiz sašutusi pavēstīja Gaišajam.'— Atklešņā kaut kāds mužiks pie komandanta un izklāj šim visu kā uz delnas: tāds un tāds sastāvējis komjauniešos, tādam un tādam kūtsaugšā aiz spāres nobāzta flinte, bet tāds un šitāds augas dienas špacierējot pa mežu...

Viendien atkal viens tāds atlenterē šepat no Šķaunes un komandantu prasa. Bet pretī patrāpās viens no jaun-pienācējiem — Nikolka, un tas šitam glumiķim noprasa, kas par vajadzību. Tā un tā: sābris pieturot no cietuma izmukušus areštantus... Tad nu mūsu Nikolka paved šiteno lipšķi aiz kordona, kur citi neredz, un liek pie koka: lai skaitot pātarus! Kāpēc agrāk neziņojis? Kāpēc tikai tagad atvilcies? Izdrebināja nelabajam dvēseli un palaida, lai diedz. Ne šis vairs komandantu meklēja, ne sūdzēt gribēja ...

Par savādnieku Nikolku no Helēnas bija dzirdējis ari Tumšais. Robežsargs skaitoties, bet neesot ne vācietis, ne latvietis: kārtis nespēlējot, pašbrūvēto nedzerot un ar bļauri Hugo mūždien uz nažiem.

— Un smuks pēc nešķīsteņa! — Helēna reiz neviļus atzinās, kad draugi, meiteņu jūsmīgo nostāstu saintriģēti, ņēmās tincināt.

— Tikai nevienam ne pušplēsta vārda! — Valentīna brīdināja, iečukstēdama Gaišajam ausī: — Esot it kā tepat no Pildās ...

«Tātad gluži parasts nelietis,» Gaišais nodomāja, taču pret šādu novērtējumu tūlīt arī radās iebildumi: «Bet kā lai tādā gadījumā izskaidro notikumu ar ziņu pienesēju no Šķaunes? Kā lai savieno Nikolkas atturību ar pārējo robežsargu izlaidibu? Kā to visu lai saprot?»

— Varbūt varat iepazīstināt? — Gaišais reiz pajautāja.

— Ar Nikolku?... — Helēna sarauca uzacis.

Valentīna neizpratnē raustīja plecus.

— Ja esat sadomājuši kādu apsūdzēt, tad labāk nepūlieties: Nikolka pieliks pie koka arī jūs! ...

— Par ko tad mūs? — Gaišais pasmējās.

— Par Tumšo es nezinu, bet tevi kaut vai tāpēc, ka tu esi milicis! ... — Vaļa savam sirdsdraugam atcirta.

— Milicis? — Gaišais samāksloti ierēcās.

Taču no iecerētā humora šoreiz nekas neiznāca: pamazām pa vārdiņam vien izdevās izdibināt, ka Vaņa Zaha-ronoks — viens no tiem, kas pie gadījuma labprāt izpalīdzēja kordoniešiem ar savām vācu valodas zināšanām,—■ pavisam nopietni bija brīdinājis māsas Goldbergas no vieglprātīgi izraudzītajiem paziņām. Sevišķi jau viņām kā vācu militārās iestādes darbiniecēm neklājoties ar tādiem pīties.

— Vistīrākā greizsirdība! — Gaišais apgalvoja. — Lai nu kurš, bet Zaharonoks jau nu gan varēja izpunktierēt ko ticamāku; kā nekā — «intelbeņķis», popa radagabals! ...

Tovakar puiši tā arī palika neziņā: noticēja vai nenoticēja. Bet vēlāk, palicis ar brālēnu divatā, Gaišais pastāstīja, ka Zaharonoks reiz saticis viņu Rīgā uz ielas un jau tad ērmoti noglūnējis uz miliča formu, kas tobrīd, uzdevumā ejot, viņam bijusi mugurā. Saša gan mēģinājis iegalvot, ka steidzoties uz dramatiskā pulciņa izrādi, kur šim tēlojama miliča loma, bet, kā tagad redzams, tads izskaidrojums šķitis pārāk naivs.

— Muti palaiž, nolāpītais! — Tumšais noņurdēja.

— Nāksies aizbāzt, ja niķi neatmetīs ...

Kaut arī jauns un izskatīgs, Zaborjes kordona robežsargs Nikolka pretēji dienesta biedriem necentās ārējo pievilcību izmantot kā ieroci dažādām mīlestības ofensīvām, tāpēc māsu Goldbergu piedāvājums pavadīt viņas līdz mājām pārsteidza viņu nesagatavotu.

— Ko tad es viens ar divām?... — viņš pajokoja, veltīgi pūloties uzminēt, kas skuķiem īsti padomā, lai gan, patiesību sakot, par šādu uzaicinājumu nemaz nebūtu ko galvu lauzīt, jo decembra vakars jau bija samilzis tumši peleks un, protams, biedēja meitenes ar aukaina vēja džīgām, kas šņāca koku piesnigušajās galotnēs, pār kurām zemas un smagas liecās draudīgu mākoņu pieēnotas debesis.

Taciņa veda cauri skrajam priedulājam, kas sagaidīja vēlīnos nācējus ar melnu tumsu, skuju rūgteno dvašu un skaļu, bet vienmuļu šalkoņu, ko viņi centās klusināt ar smiekliem, tīšuprāt pārspīlētu ķiķināšanos un zobgalībām.

Kājceliņa līkumā negaidot pavīdēja divu nekustīgu stāvētāju silueti.

— Parādies nu, skaistumiņ, kāds tad tu īsti izskaties! ... — kašķīgi noburkšķēja Gaišais un paspēra soli tuvāk nācējam, kas nogaidoši apstājās uz taciņas.

— Varbūt sapazīsimies, ko? — ierosināja Tumšais.

— Kāpēc ne, var jau... — robežsargs, vienaldzīgs izlikdamies, paraustīja plecus. — Koļa Strogonovs.

— Nikolka! ... — Izaicinoši smīnēdams, Tumšais apgāja Strogonovam apkārt un nopētīja no galvas līdz kājām. — Neko jau neteiksi vis — gatavā bilde!

Savu pielūdzēju nepārprotami draudīgās izturēšanās satrauktas, meitenes izbijās.

— Vai tā mums bija norunāts? — Vaļa pārmeta.

— Kāpēc tad jūs šitā? ... — uztraucās arī Helēna.

— Nečinkstiet! — Gaišais īgni apsauca. — Saņemsiet atpakaļ tikpat smuku kā atvedāt. Tikai tad nav te ko stāvēt, citādi mēs par viņu negalvojam... Tas, kas mums runājams, nav skuķu ausīm domāts

Reizi pa reizei neuzticīgi pašķielēdamas pār plecu, māsas negribīgi aizgāja pa celiņu, izgaisdamas tumsā.

Puiši palika trijatā.

— Nu tad tā, Koļa-Nikolka! — Gaišais iesāka. — Vai tev nešķiet, ka esi apvilcis svešu mundieri?

Pēc tik tieša un asa jautājuma varēja gaidīt eksploziju, taču Koļa stāvēja, rokas kabatās sabāzis, un drosmīgi, pat ar zināmu interesi nolūkojās uz saviem tincinātājiem.

— Pastāsti, kā tu ielavījies kordonā! — Tumšais devās Gaišajam talkā. — Un nav nozīmes liegties!

— I nedomāju! — Strogonovs nosmīnēja.

— Nu, bet ja mēs tagad ejam uz kordonu un visu izstāstām, ko tad? — Gaišais piedraudēja.

— Ar to neko nevar nopelnīt! Tad jau drīzāk padomājiet par sevi! Galu galā es esmu okupācijas varas pārstāvis un ar jums vistiņas nespēlēšu! — Strogonovs pārgāja uzbrukumā.

Taču ari pretinieki nebija tik viegli iebiedējami.

— Bet kā tad paliek ar šķaunieti, kurš gāja pie komandanta kunga, taču tika pielikts pie koka tikai tāpēc, ka bija sadomājis ziņot par jaunās kārtības pretiniekiem? — Gaišais indīgi apvaicājās.

To padzirdējis, robežsargs beidzot satrūkās.

— Sakiet īsi un skaidri: ko jūs īsti gribat? — viņš noprasīja.

— Draudzēties, — pilnīgi negaidot, atbildēja Gaišais.

— Tikai draudzēties.

— Kungi, bet man taču jāzina, kas jūs tādi esat!

— Tie paši, kas tu, tie paši... — Tumšais viltīgi pasmaidīja.

— Padomā vien! — ieteica Gaišais. — Iespējams, ka tā būs labāk gan tev, gan mums. .. Bet, kad būsi izlēmis, pasaki Vaļai vai He|ai. Tikai, ja sadomāsi iezāģēt, tad atceries, ka mēs zinām ne vien notikumu ar šķaunieti, bet vēl daudz ko citu! ...

— Ir nu gan labie! ... — Strogonovs nomurmināja un, sapratis, ka ir brīvs, aizgāja pa taciņu atpakaļ uz kordonu.

Tāpat kā vasarā, kad vēl dokumenti nebija kārtībā un vajadzēja bēguļot no ļaužu ziņkārīgajām acīm, tā arī kopš naksnīgās sarunas ar Koļu Strogonovu abi Sašas, visādus nepatīkamus pārsteigumus gaidot, veselu nedēļu nočurnēja pa istabu, neuzdrošinādamies parādīties pat savām neatlaidīgajām pielūdzējām, kuras, protams, jutās aizvainotas, pieviltas un pamestas. Toties ar katru laimīgi aizvadītu dienu nostiprinājās pārliecība, ka nav Stroiļo-novā vīlušies, jo kā gan citādi lai izskaidro to, ka pēc pārdrošās tikšanās priedulājā kordons vēl arvien neizrāda par viņiem nekādu interesi? Iespējams, ka robežsargs tik aizdomīgā pasākumā neielaidīsies, taču uzskatīt viņu par nodevēju arī nav iemesla.

Beidzot kādu pavakari atskrēja Ļoņka un, ieskāni smīkņādams, pavēstīja, ka ārpusē pie vārtiņiem goroties «kordona mamzele» un neatlaidīgi prašņājot pēc Gaišā.

«Kordona mamzele», protams, bija piepūtusies.

— Desmitos Nikolka gaidīs priedulājā, — viņa izšāva, salti pagriezās un devās projām, no sākuma teciņus vien, tad aizvien lēnāk un lēnāk, līdz apstājās pavisam un zibenīgi paskatījās atpakaļ, ar smagu nopūtu konstatēdama, ka pie vārtiņiem neviena vairs nav.

Abi brālēni ieradās nosacītajā vietā jau ceturksni pirms noliktā laika un paslēpās jaunaudzē. Piesardzība tomēr izrādījās lieka: Koļa Strogonovs atnāca viens pats un nekas neliecināja, ka mežiņā būtu uzstādītas lamatas.

No tās dienas priedulājs kļuva par iemīļotu tikšanās vietu, tur, apdomīgi vienam otru izprašņājot un iepazīstot, tika izrunātas valodu valodas.

Tā abi zaborjieši drīz vien uzzināja, ka Koļa, pēc tam kad ar velosipēdu aizbrauca no Mariampoles, devies uz Cegeļņu pie tantes, kas beidzot viņu iekārtojusi Zaborjes kordonā par robežsargu, tādējādi paglābjot no turpmākajām nepatikšanām, kas, gluži dabiski, varēja piemeklēt komjaunieti. Tik necerēti atklāta valoda samulsināja Koļas jaunos biedrus: draudzībā, kas pamazām bija augusi un kļuvusi ciešāka, atkal iezagās zināms saltums. Abi brālēni kļuva gaužām piesardzīgi, pieņemdami tādu pārgalvīgu uzticēšanos vai nu par nepiedodamu vieglprātību, vai provokāciju.

Drīz vien arī Strogonovs nomanīja, ka kaut kas nav vairs kārtībā. Kādu vakaru, atnācis uz kārtējo likšanos, viņš nepacietīgi iesaucās:

— Vai nu tā, vai šitā, bet ilgāk tas nav vairs ciešams! Lēkājam viens otram apkārt tikpat kā ar sapītām kājām ... Skaidrībai vienreiz jābūt!

Koļa apņēmīgi izvilka no kabatas savu komjaunieša biedra karti un pasniedza Gaišajam.

— Izpētiet labi, varbūt ir viltota! — viņš sarūgtināts piebilda.

Protams, varēja jau būt arī tā, taču Gaišais atviegloti un sirsnīgi pasmaidīja.

Strogonovs iekārtoja kordonā par oficiantēm tuvējo sādžu zemnieku meičas: Lidiju Ravinsku un Gaļinu Gromu. Radās ne vien uzticami cilvēki, bet arī samērā bagāta un nozīmīga informācija, kas no kordona ar Koļas starpniecību nonāca līdz Gaišajam, kurš to visu rūpīgi krāja un sistematizēja. Taču vēl arvien tā bija «iesaldēta bagātība», kas nedeva nekādu labumu, jo nebija izmantojama cīņai pret ienaidnieku.

Katra mēneša piecpadsmitā datuma naktī pie Zaborjes ezera liesmoja ugunskuri, taču veltīgi izdega un pārvērtās pelnos. Tumšais jau sāka pagurt.

— Ne velna nebūs! — ugunskuram rītausmā izplēnot, viņš nospļāvās un pasacīja brālēnam tieši acīs: — Cilvēku ar bārdu tu esi vienkārši izdomājis!

Kādu pavakari, kad Gaišais, Tumšais un Strogonovs bija sanākuši Mihaila Uzula istabā uz tējas dzeršanu, Koļa paaicināja Sašu nostāk no galda.

— Aerodroms jāklapē ciet vai arī jāpārvāc uz citu vietu, — viņš paziņoja. — Kordonā beidzot sākuši interesēties, kas tie par ērmīgiem bļitkotājiem, kas nāk uz ezeru pa naktīm. Pagājušajā reizē Hugo jau gribēja iet raudzīt, bet es piesacījos viņa vietā.

Tas, ko viņš pašreiz dzirdēja no Kojas, tikai lieku reizi apstiprināja Sašas nojautu, ka pieredzes trūkuma dēļ lidlaukam izraudzīta pavisam nepiemērota vieta, kur Bārdainis tieši no lidmašīnas varētu nokļūt kordonā.

— Iztiksim turpmāk bez aerodroma, — Gaišais noslēpumaini atbildēja. Atgriezies piq galda, viņš svinīgi paziņoja:

— Biedri, ir pavēlēts apvienoties!

— Pavēlēts? — Uzuls nesaprata. — Kas tad pavēlēja?

— Cilvēks ar bārdu, — Gaišais izgrūda vienā elpas vilcienā.

— Ko? — visi iesaucās. — Bārdainis?

— Tikai nedomā mūs āzēt! — Tumšais aizdomīgi paskatījās uz brālēnu. — Ka lidmašīna nav bijusi, to es zinu tikpat labi kā tu.

— Nav gan bijusi, — Gaišais piekrita. — Gaidījām Bardaini no debesīm, bet viņš izsprāga no elles...

— Kājām atnācis, — Strogonovs beidzot aptvēra. — Ak tad tāpēc tev lidlauks nav vairs vajadzīgs?

— Bet kur tu viņu nobāzi? — Tumšais uzplijās. — Kāpēc nevedi šurp?

— Tā pavēlēts. Sakarus ar Bārdaini uzturēšu vienīgi es. Konspirācija, brālīši! — Gaišais paskaidroja.

Kad Ņina ienesa vakariņas, pacilātā garastāvoklī viņi sedeja pie galda un kala visrožainākos nākotnes plānus, līdz beidzot atkal atduras pret veco, vēl nepārvarēto šķērsli.

— Vai tad Bārdainis tukšām rokām atnācis? — Tumšais uztraucās.

— Tukšām gan, — Gaišais pavēstīja. — Taču sola, ka atsūtīšot radistu.

— Gaidi nu atkal! ...

KRUSTMĀTE VARJA UN TĒVOCIS FEDJA

Piedzīdama Latgali ar sniegu līdz pažobelēm, ziema jau pašā sākumā rādija raksturu. Visu decembri bira tikpat kā no maisa: lauki kļuva balti, nosirmoja sili, bet ceļi pazuda pavisam. Apgruzduši dūmeņi kūpēja sprīdi virs kupenām, kas atgādināja sabangotu un pēkšņi saltā klusumā sastingušu jūru, kurā noslīkušas gan viensētas, gan ciemi.

Cūku kaujamajā laikā barokļu pirmsnāves kviecieni iztramdīja Zaborjes suņus un kordona zaldātus, kuri, gar kazarmas galu pabriduši, ošņāja gaisu, kas smaržoja pēc svaigām asinīm, putraimu biezputras, žāvēta speķa un desām. Bet vēlāk, kad beigām jau tuvojās Ziemsvētku gavēnis, vakari oda pēc sutinātiem kāpostiem un svaigas, tikko no krāsns izvilktas maizes. Tādas smaržas ir tikai pirmssvētku dienām, kad, pēc stiprāka, taukāka kumosa izsalkuši, ļaudis, siekalas rīdami, visiem spēkiem turas pretī kārumam, kas nešpetni vilina uz grēku.

Kādā no pēdējām gavēņa laika naktim, kad versmains spelgonis brīkšķināja koku stumbrus un gaiss strinkšķināja kā stikls, Mihaila Filimonoviča Gaišā sētā negaidot aizčīkstējās namdurvis un kāds izslīdēja laukā, ģērbies apakšveļā un uz pleciem uzmestā puskažociņā. Brītiņu paklausījies, vēlīnais nācējs ar basajās kājās ieautajām tupelēm uzmanīgi aizklumzāja līdz pirtiņai. Izvilcis no puskažociņa aprūsējušu metāla āķīti, viņš pagrābājās gar nomelnējušajām durvīm un piepeši izbrīnējies pamanīja, ka lielā priekškaramā atslēga nemaz nav bijusi noslēgta. Protams, no saimnieku puses tā bija nepiedodama aizmāršība.

Gari neprātodams, baltais, aizdomīgais stāvs ielavījās pirtiņā, kas smaržoja pēc kvēpiem un apvītušām bērza slotām. Taču priekšiņā viņš lieki neuzkavējās; tāpat pa tumsu aizčamclījās uz sutas kambari, ielīda līdz pusei krāsnī un iesāka grābāties pa dūmeni. Kad beidzot viņš atkal izlīda laukā, rokā tam bija dūmos apžāvētas desas luņķis, kuru aplūkojot nācās atzīt, ka turpat vai puse no rituļa jau nolauzta; tātad kāds bija aizsteidzies priekšā.

Atlicis pārdomas uz vēlāku laiku, kārumnieks noknieba no desas līkuma pamatīgu gabalu un iecirta tajā zobus, ka noskraukšķēja vien.

— Vot, antikrists! ... — pirtiņas tumsā kāds pēkšņi ierēcās un sagrāba ēdēju aiz pleca. — Vai tad grēka nemaz nebīsties?

— Tev jau pašam, tēv, grēks vēl pa muti valstās! — no pirmā izbīļa atguvies, kārumnieks pasmīnēja.

— Nu, nu, nāc te uz lāvas, piesēdi! ... — večuks aicināja. — Un nošņāp man arī vēl kādu skripsniņu! Necik jau vēl nepaguvu ...

Brīdi pirtiņā dzirdēja vienīgi apmierinātu šņakstināšanu, bet drīz vien tēvs jau atkal iedunckāja ar elkoni Sašam ribās.

— Nošķieb nu vēl!

— Prātīgi, kapteiņarmus, prātīgi! — dēls brīdināja.

— Viens luņķis tikpat jau kā nošņakāts. Kad māte pamanīs, ādu mums abiem nobrucinās!...

— Vai Nu ši skaitīs? — večuks mēģināja apšaubīt.

— Bet es tikmēr tev ko teikšu ... Kad tu pēdējo reizi biji Rakovā?

— Pie krustmātes Varjas? — Saša pārvaicāja un paraustīja plecus. — Sen nav būts.

— Bet ja nu tagadiņ, kā pie Ziemsvētkiem, tu ņemtu un aizšautu? Citādāk taisni kauns: radinieki, bet mēnešiem ilgi ne acu nerāda!...

— Vai nu tagad tās kupenas izbridīs?

— A, kam tev jābrien? Palūdz Mišu, lai iejūdz Orļo-noku; tas aizraus tieši pāri ezeram, ka nosvilps vien.

Kaut arī tumsā sejas nevarēja saskatīt, Saša skaidri noprata, ka vecajam «kapteiņarmusam» kaut kas aiz ādas.

Večuks pieliecās dēlam pie auss.

— Melš, ka Rakovā pieturot izmukušus vaņģiniekus...

— Vai tu mani par policistu uzskati? — Saša pabrīnījās, bet pats pie sevis nodomāja, ka padoms nemaz nav zemē metams. Ja patiešām tā ir, kā tēvs stāsta, tad

Rakova jābut cilvēkiem, kas grib un ari spej kaut ko darīt.

Tonakt viņi par to vairs nerunāja un drīz vien piesardzīgi viens aiz otra aizlavījās atpakaļ uz istabu. Bet. no rīta, it kā nekas nebūtu noticis, lielā priekškaramā atslēga, kārtīgi noslēgta, atkal karājās pie pirtiņas durvīm.

Ziemsvētku sestdienas rītā, kad saltajos klajumos vēl zilgmoja neizkliedētas nakts ēnas, bet tālu zvanu skaņas, gar pamali dundēdamas, jau aicināja baznīcēnus uz svētrīta agrīno dievkalpojumu, cauri Zaborjei, slieces šņirk-stinot, slīdēja kamanas, kurās sēdēja treji_līdz padegunēm apkaklēs ierāvušies braucēji: Mihails Uzuls ar sievu Ņinu un svaini Sašu. Orļonoks cītīgi kapāja uz ceļa uz-kārtušo sērsnu, bet visi trīs ceļinieki, melodiski svinīgajā dunoņā ieklausoties, klusēdami vēroja piesnigušo sādžu, kur dažā logā jau blāvoja iedzeltenas gaismas plankumi.

Patiesību sakot, Zaborji par sādžu vairs dēvēja tikai ieraduma pēc, jo pirms gadiem desmit, paklausot tā laika modei un valdīšanai, zaborjieši, tā sakot, bija cēluši savas mājas uz kamiešiem un panesuši nostāk cits no cita, tādējādi no sādžiniekiem pārvēršoties par viensētniekiem. Ragavu slieču iezīmētais ceļš tagad veda gar atstatus stāvošiem pagalmiem, kas, četrstūrī ar ēkām un masīvām guļbūves sētām iežogoti, atgādināja mazus, nomelnējušus cietokšņus ar šaujamlūkām līdzīgiem šauriem lodziņiem, stingri nobultētiem vārtiem un salmiem apjumtiem sargtorņiem nocietinājuma stūros.

Uzuls pagrieza Orļonoku lejā uz ezeru, kas balsnīja aiz nosarmojušajiem krastmalas kokiem.

Saša, pret sēdekļa atzveltni atlaidies, domāja par Stro-gonova atnesto ziņu, ka Pildās pusē slapstoties no nāves izbēdzis puisis Vasilijs Kužeļevs, kuru pēc iespējas drīzāk vajadzētu nogādāt tādā vietā, kur okšķeri tam vairs netiktu klāt. Bet kur tad tāda vieta atrodama? Tāpat jau riskēja viņi visi, kas paslepen gatavojās cīņai. Un arī sakaru ar Lielo zemi vēl arvien kā nav, tā nav.

Pēkšņi kaut ko iedomājies, Saša klusītēm pie sevis pasmējās un, pārdomās iztraucēts, paraudzījās apkārt. Pa šauru un ieslīpu, sniega piedzītu ceļu Orļonoks apdomīgi kāpa krauji stāvajā Kausa kalnā, kas tikai desmit metru plats, iežņaugts starp Zaborjes un Pintu ezeriem, no Meikšānu senču pilskalna aizstiepjas jūdzēm tālu gar Latvijas—Baltkrievijas robežu kā varens, ar staltu, mūžvecu silu apaudzis uzbērums.

Pavisam savāds, citur neredzēts ir šis Kausa kalns; stāvs un apsnidzis, grūti uzbraucams, grūti uzkāpjams. Mūžīga, noslēpumaina klusuma pieliets, pa augstkalna muguru aizvijas kājceliņš, dažā skrajākā vietā pavērdams skatienam apvārsni, gar kuru visapkārt sirmo tālu dižmežu robotās galotnes. Neaprakstāms, pirmatnējs skaistums!

No kalna visaugstākā uzkupra var tālu redzēt, tālu dzirdēt. Divu dziļezeru pakraujā drūzmējas raksturīgās Latgales sētas ar vēja izpluinītiem un puteņa piebārstītiem salmu jumtiem, kupenās iestigušiem zedeņu žogiem un krucifiksiem ceļu staklēs. Visgarām krastmalai nekustīgi kā strēlnieki baltos apmetņos stāv brīnumaini, piesarmoti koki, bet lejā pie paša ezera zem sniega snauž neliela ieplaka, ko apkārtnes ļaudis iedēvējuši par «tautas druviņu». Tur sensenos laikos no Meikšānu pilskalna ļaudis nokāpuši svētkus svinēt. Un arī pirms kara «lautas druviņā» skanēja «līgo», aizšalcot tālu pāri robežām uz Krievijas un Baltkrievijas pusi. Jā, Kausa kalna visdižākā egle šalc laikiem pāri!

Neuzkāpis līdz virsotnei, Orļonoks nosprauslājās un apstājās, iešķībi blenzdams uz piesnigušu ceļmalas eglīti, gar kuru sprīdi virs kupenas tramīgi glūnēja divas neuzticīgas acis. Tur, acīmredzot nelaikā iztraucēts, stāvēja gadus sešus vai septiņus vecs zeperis, nobridies balts kā sniega vīrs.

— Paskat, kāds mežainis! — Ozuls pabrīnījās. — Kur tad tu, rezgali, tik agri jau kājās?

Taču puika stūrgalvīgi klusēja, sagatavojies mukt, tiklīdz kāds no braucējiem grasīsies kāpt laukā.

— Brauc nu, brauc! ... — Ņina iebukņīja vīram. — Nebiedē bērnu! Lai iet vien cilvēciņš savu ceļu!

Kad kamanas, sasniegušas kalna muguru, pagriezās uz pretējās nokraujas slīpumu, kas liecās lejup uz Pintu ezeru, Saša nejauši pavērās atpakaļ.

— Redzi, kāds žipčiks! — viņš uzjautrināts iesmējās.

Domādams, ka braucēji jau pagaisuši aiz nogāzes, no

apsarmojušas eglaines iztuntuļoja ceļā satiktais puišelis un, satvēris aiz stobra nezin kur atrastu šauteni, stīvēja to pa kājceliņu uz Meikšānu pusi.

— No lielajiem noskatījies, kā gan citādi! — sprieda Mihails. — Rādās, ka arī citi uz ausīm vis neguļ.

— Vai nu tas kāds darbs tādam knīpām! — Ņina nopūtās.

Atstājuši aiz muguras Kausa kalnu un gar Pintiem izbraukuši cauri gadsimtus vecam kapu laukam, kur līdzīgi kurmja rakumiem balsnīja apsniguši zemes uzkupri, visi trīs braucēji ap brokastlaiku tuvojās Rakovai reizē ar baznīcēniem, kuri, sniegu zem zābakiem braukšķinot un ragavu sliecēm žverkstot, pēc agrīnā dievkalpojuma plūda pa visiem ceļiem un sāņceļiem.

— Skat, kādu pili Fjodors uzcirtis! — Mihails rādīja jau pa gabalu. — Uz jumta — nevis bleķis, bet spogulis! Un arī sniegu jau paguvis nošķūrēt, lai redz, kas par mantu . ..

Taču ne jau tikai jumts — katrs ēkas paksis, durvju slieksnis, logu apmales, katrs visniecīgākais sīkums apliecināja īsta namdara ķērienu, ko tik labi pazina gan tuvi, gan tāli kaimiņi. Ūzuls to zināja labāk par citiem, jo cik tad nebija līkājušies abi ar Fjodoru katrs savā zāģa galā, no viszarainākajiemjjaļķiem gluži kā ar gateri sagarinot apskaužami līdzenus, it kā mērīt nomērītus dēļus, no kuriem celts ne jau viens vien ļaužu mājoklis. Fjodoram patiešām bija zelta rokas, kas allaž smaržoja pēc sveķiem un zāģu skaidām.

Semjonovu sēta piesaistīja ari Sašas uzmanību, taču atšķirībā no Mihaila viņš tik daudz nejūsmoja par tās ārējo izskatu kā par veiksmīgo novietojumu, kas pie gadījuma lieliski noderētu kādai citai vajadzībai... No dzīvojamās ēkas, kas stāvēja uz paugura, skatienam pavērās plašums, kas nolika visu apkārtni tikpat kā uz delnas. Taču nepieciešamības brīdī varēja patverties tuvīnajā bērzu birzī, no kuras savukārt viegli aizsniedzams visai paprāvs, biezi sakuplojis sils, pa kuru ātri var aizstaigāt arī līdz nepārskatāmajiem Osvejas mežu masīviem. Pie tam Rakovā nebija ne fašistu garnizona, ne policistu, vārdu sakot — ideāla vieta!

Tādās pārdomās kavējoties, Saša lūkojās uz spožo skārda jumtu, kas pamazām it kā cēlās augšup, gribēdams palepoties viesiem, kuri tuvojās savam ceļa mērķim.

Radīdama svinīgi pacilātu noskaņojumu un atsaukdama atmiņā neaizmirstamus bērnības gadus, istabā vēdīja saldi rūgtena skuju smarža. Līdzās logam, vizuļus mirgodama, stāvēja eglīte, atgādinot, ka ir taču Ziemsvētku laiks. To pašu atgādināja arī bagātīgi klātais pusdienu galds un abu meiteņu — Poļas un Dusjas jūsmīgās acis, kas kavējās gan pie zajā, uzpostā kociņa, gan arī pie sen neredzētajiem viesiem, kuri cītīgi vien ņēmās nobaudīt svētku cienastu.

Dižens un zaļoksnēja spēka pilns, kuplām, švītīgi uz-virpinātām Budjonnija ūsām galda galā sēdēja plecīgais rudmatis Fjodors Semjonovs, prasmīgs amatnieks stiprām darba vīra rokām, ar kurām darināts vai ik priekšmets šajā lietpratīgi iekārtotajā, visai pārticīgajā istabā. Arī balss bija piemērota augumam: rāma un nosvērta kā jau saimniekam; tikai laiku pa laikam šķelmīgi piemiegtajās acīs uzspridzēja kaut kas no zemnieka viltības.

Vienu otru tuvāku vai tālīnāku savpusieti pieminēdami, Fjodors ar Mišu atcerējās tos laikus, kad ar zāģi pār plecu abi staigāja pa dzimtā novada jaunbūvēm. Bet krustmāte Varja, strupo degunteli pret viešņu pavērsusi, sēdēja blakus savam saimniekam zema un apaļa kā bumbiņa, nemitīgi izvaicājot Ņinu par pazīstamajiem zabor-jiešiem: kā kurš dzīvo, kura jau paguvusi iziet pie vīra, kurai mantinieki uzradušies, kurš pārnācis, kurš pazudis . ..

Saša, pats savu domu pārņemts, izklaidīgi vēroja pazīstamo istabu, līdz skatiens beidzot apstājās pie fotogrāfijas, kura rūpīgi darinātā koka rāmītī karājās pie sienas. No attēla pretī lūkojas saimnieka vecākā meita Valentīna.

— Kā ar mūsējiem aizgāja, tā ar mūsējiem arī pārnāks, — Sašas skatienu ievērojusi, negrozāmi pavēstīja krustmāte. — Es Fedjam allažiņ saku: jo ātrāk atgriezīsies mūsu armija, jo ātrāk mēs sagaidīsim savu Vāju.

— Bet kur tad viņa ir, tā mūsu armija? — Fedja pavaicāja, viltīgi pašķielēdams uz ciemiņiem: sak, tūlīt jūs dabūsit dzirdēt jaunumus ...

— Tāds kā tāpiņš! — saimniece uztraucās. — Vai tad es viņdien tev jau neteicu? Saklapēja fričus pie Maskavas, tagad tepat pie Idricas stāvot...

— Nu, nu? ... — Saša pabrīnījās. — Bet tie, kas pa naktīm klausās Maskavu, apgalvo, ka pie Veļikije Lūkiem ...

— Varbūt vakar bija pie Veļikije Lūkiem, bet šodien ir jau pie Idricas, — saimniece nelokāmi palika pie sava.

Fjodors iecietīgi pasmaidīja.

— Viņai pašai savs Informbirojs. Un uz to viņa paļaujas vairāk nekā uz popu.

— Atradis, uz ko pajauties! — sieva jau sāka piktoties un, pēkšņi kaut ko iedomājusi, pagriezās pret Sašu.

— Bet kā tad tu? Runāja jau, ka dzīvojot pa Rīgu .. .

— Ko nu Rīga! — Saša izvairīgi atbildēja. — Mājas tomēr paliek mājas.

— Bet kā tad ir? — tēvocis pieliecās tuvāk. — Ko tad zaborjieši? Sēž, rokas klēpī salikuši? ...

— Kā nu kurš... — Saša atsacīja un, izlēmis, ka pienācis laiks ķerties pie lietas, ieminējās: — Bet jūsu pusē gan, kā dzird, šis tas notiekot...

— Dzird?... — Semjonovs cieši ieskatījās Sašam acīs.

— Gūstekņus pieturot, — sarunā iejaucās arī Miša.

— Paskaties tikai, Varjuša, kādi šucmaņi sabraukuši! — Fjodors iesmējās. — Varbūt pateiksim, ko?

— A, ko tur no savējiem slēpt? Lai padomā arī paši, ko sacīs Sarkanarmijai, kad tā atnāks ...

Apjautusi, ka valodas kļūst aizvien riskantākas, krustmāte izvadīja meitenes virtuvē un pati tūdaļ griezās atpakaļ.

— Seši, no nometnes izmukuši, slēpjas Baškos, — viņa atklāti pasacīja un nogaidoši vērās uz ciemiņiem, kādas sejas tie rādīs. Taču, nekā bīstama nesaskatījusi, turpināja: — Lunu sādžā ir tāds Hrisanfijs Zeilišs.

Par Zeilišu Saša jau zināja, tas viņam vairs nebija nekāds jaunums. Toties saimniece it kā samulsusi vērās uz krustdēlu.

— Padomā tikai! — viņa iesaucās. — Par gūstekņiem viņam jau zināms, par Hrisanfiju arī... Kas tad tu galu galā tāds esi?

Ja gribēja uzzināt kaut ko vairāk, tad nebija nozīmes slēpties, tāpēc Saša paskaidroja, ka atsūtīts pāri frontes līnijai ar zināmu uzdevumu.

To padzirdējuši, saimnieki acis vien iepleta.

— Tad jau esi atnācis tikpat kā saukts! —• saimnieks nopriecājās. — Citādi mēs nemaz vairs nezinājām, ko. iesākt...

No tēvoča turpmākajiem vārdiem Saša noprata, ka abi Semjonovi dara bīstamu, rūpīgi slēpjamu darbu. Šurp

braucot, par kaut ko tādu viņš pat neiedrošinājās sapņot. Izrādījās, ka, domu biedrus meklēdami, arī gaļieieši bija mēģinājuši uzņemt sakarus ar Baltkrievijas pagrīdnie-kiem Prošku sādžā, taču pagaidām cietuši neveiksmi, jo sābriem viss, kas nāca no aizrobežas, acīmredzot vēl šķita gaužām aizdomīgs.

Tēvocis ar savu stāstu nebija ticis ne līdz pusei, kad krustmāte nepacietīgi jau metās vidū, savukārt pavēstīdama par baškoviešiem, kas aprūpējot sešus jau zināmos sarkanarmiešus, kuri, izbēguši no gūstekņu nometnēm, tagad savās paslēptuvēs gaidot pavasari, lai tad, ne mirkli nekavējoties, ķertos pie ieročiem. Savi cilvēki esot ari Osinovkā.

— Bet vai ar Maskavu sakaru nav? — Saša nenocietās, uzzinājis tik daudz jauna un iepriecinoša, ka gribot negribot jāsāk ticēt brīnumiem.

— Nē, tik tālu gan vēl neesam aizkļuvuši, — Semjo-novs pasmējās.

— Velns parāvis! — visu to noklausījies, aizgrābti izsaucās Miša. — Nu gan būs Bārdainim ko brīnēties!

— Kas tas par bārdaini? — krustmāte saausījās.

— Ir mums viens tāds ... — Miša nostomījās un pavērās uz Sašu, it kā vaicādams, drīkst sacīt vai nedrīkst. Taču Saša atbildēja patsl:

— Sarkanarmijas izlūkdienesta pilnvarotais.

— Vai tu re, ko!... — izdzirdusi par Sarkanarmiju, ko ar tādu nepacietību gaidīja atpakaļ, krustmāte sasita plaukstas. — Nu tikai jāgādā šaujamie un jāsāk šaut! — viņa kareivīgi izsaucās.

— Ieroču pamaz, — Saša atzinās.

— Kas tad tas par pilnvaroto? — uztraucās tēvocis.

— Vai tad ar plikām rokām lai ejam frici sist?

Saša aizrādīja, ka ieročus varētu sadabūt, ja vien netrūktu paša galvenā — sakaru ar Lielo zemi. Tad atsūtītu lidmašīnas ar visu nepieciešamo.

— Tātad atkal nekā! — Varja vīlusies nopūtās. — Cik tad ilgi tā nīksim?

— Pašiem vien būs jāizlemj, ko darīt, — Saša uzaicināja.

«Ko darīt» — tas patiešām bija grūti atrisināms, gandrīz vai neatbildams jautājums, ap kuru viņi nomocījās līdz vēlam vakaram.

Kad aiz loga jau sakrēsloja zilgans ziemas novakars, krustmāte aizdedza svecītes un viņi sēdēja pie eglītes kā svētku brīdi sapulcējušies vienas ģimenes locekļi. Šādās reizēs pieņemts dziedāt svinīgus korāļus, kas aizkustina un iesilda dvēseles gluži bērnišķīgā sajūsmā. Pāri pasaulei skan austrieša Franča Grūbera brīnišķīgā dziesma «Klusa nakts, svēta nakts» un, sentimentālu jūtu uzbrāzmā uz bridi nolikuši ieročus sāņus, šo korāli dzied arī Zabor-jes kordonā, lai pēc tam ar varizejisku liekulību sacītu: «Miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts...»

Eglīte mirgoja arī Rakovas ciema zemnieka Fjodora Sernjonova istabā, taču dievvārdu vietā tur tika lietoti vārdi, kas nepavisam neliecināja, ka «virs zemes valdītu miers un cilvēkiem būtu labs prāts».

Atceļā nedzirdēta un nemanīta no melnajiem padebešiem nolaidās nakts, kas, puteni solīdama, gulēja apsnigušu koku galotnēs, gluži vai ar roku pasniedzama.

Garās, neticami veiksmīgās, bet arī satraucošās dienas nogurdināts, Saša atslīga pret kamanu atzveltni un, klausoties Orļonoka žirgtajā riksī, vēlreiz rūpīgi pārdomāja un apsvēra visu, par ko pie svētku galda bija runāts, spriests un nolemts.

Par vienu no visnozīmīgākajiem šāvakara lēmumiem Saša atzina ieceri par bruņotās pašaizsardzības grupas izveidošanu, kuras uzdevumos ietilptu represijām pakļauto biedru aizstāvēšana un arestēto atbrīvošana, izdevīgā gadījumā ar ieročiem rokās uzbrūkot konvojam.

Tomēr, sekojot gaļiciešu piemēram, par pašu steidzamāko un neatliekamāko uzdevumu jāuzskata sakaru uzņemšana ar Osvejas un Sebežas rajona pagrīdniekiem, no kuriem viens otrs Mihailam Uzulam un Fēliksam Ra-vinskim jau bija padomā. Nolēma griezties pie baltkrievu biedriem ar lūgumu paslēpt viņu nomaļākajās sādžās tos Latgales nelegālistus un pretošanās kustības dalībniekus, kam draud arests vai arī izsūtīšana uz Vāciju.

— Paskat, kapteiņarmuss vēl eglīti dedzina! — Sašu no pārdomām iztraucējot, pasmējās Mihails un pamāja uz nespodro uguntiņu, kas plaiksnāja virs kupenām kā no debesīm nokritusi zvaigznīte.

Sliecēm čīkstot, kamanas iebrauca Zaborjē un nostāja vārtu priekšā. Saša izkāpa, atvadījās no ceļa biedriem un, pametis skatienu uz apgaismoto logu, aizkustināts pasmaidīja: patiešām, tēvs vēl aizvien gaidīja.

Pirmo Ziemsvētku rītā, kad, brāzmaini šalkdams, pāri Zaborjei virpuļoja sniegputenis, divi vakarējie ceļa biedri jau atkal bija kājās pirms rītausmas un cauri sirmajai dūmakai brida uz robežas pusi.

— Trakot dīdelīgs tas_ tavs bārdainis! — līkumā pret vēju sakucis, šķendējās Ūzuls. — Neļauj pēc vakardienas ne elpu atvilkt. Vai tad nevarējām nogaidīt, kamēr pierimst?

— Pati īstā reize! — apgalvoja Saša. — Šitādā virpulī pat kordona Krancis mūs neuzošņās. Un vispār — paši taču nospriedām, ka jāiet, ko tad vēl šļaukāties? Kas jādara, tas jādara.

Putenī ievīstīti, abi gājēji pārtuntuļoja pāri robežupītei un drīz vien pagaisa vēju šūpotā un negausīgi krācošā Baltkrievijas dižsilā, uzņemdami ceļu uz Proškiem.

TREŠĀ NODAĻA PĀRGALVĪGIE «IEROČU MEISTARI»

Baltkrievijas dienvidrietumos gar niecīgu, silmežos noslēpušos robežupīti, kuru šī krasta ļaudis dēvē par Siņuhu, bet Latvijas pusē — par Zilupi, grūtsirdīgi šņāc ezeru un muklāju pieslīkšņotie Osvejas mūža meži, kuru krokās pieticīgi slēpjas Proški — necila, ar koka ēkām apbūvēta pierobežas sādža, kas virknējas divu ceļu satekā. Līdz karam Proškos dzīvoja ap trīsdesmit ģimeņu; tur atradās Dzeržinska vārdā nosauktā kolhoza centrs ar skolu, klubu un veikalu. Mežvidus ļaudīm tie bija klusi, mierīgi darba gadi, ja vien neskaita trauksmainās naktis, kad nereti pie logiem klaudzināja robežsargi, modinādami piedzīvojumu kārus jaunekļus riskantai dēkai, kas palaikam risinājās melnajos biezokņos, kur pa zvēru slepenajām takām zagās pāri Siņuhai pārlavījušies svešzemju okšķeri un diversanti, kurus nedrīkstēja laist ne soli tālāk milzīgās zemes neizmērojamajos plašumos.

Četrdesmit pirmajā gadā, kad skaidri jau bija jūtama tuvēja negaisa smacīgā dvesma, Prošku komjaunieši iesaistījās Ļahovas nocietinājumu būvē, ko steidza triju brālīgu republiku — Krievijas, Baltkrievijas un Latvijas — robežu saaudzē. Taču karš aizsteidzās viņiem priekšā; celtnieki apmainīja lāpstu pret šauteni. Grigorijs Sergejevičs Lukašonoks, Prošku ciema padomes priekšsēdētājs, no komjauniešiem izveidoja iznīcinātāju vienību, kura, jau apguvusi zināmu pieredzi robežpārkāpēju lenkšanā, vērīgi uzmanīja katru svešinieku, cenšoties atmaskot un padarīt nekaitīgus ienaidnieka spiegus, izpletņu lēcējus un diversantus, kas, frontei tuvojoties, kļuva arvien uzmācīgāki kā dunduri pirms pērkona.

Un tomēr kādu dienu viņi bija klāt... Ļahovas nepabeigtajos nocietinājumos uzliesmoja īsa, nežēlīga kauja, kas drīz aizvēlās uz austrumiem. Pirms kara Proškos bija septiņpadsmit komjauniešu, tagad, kad daži no viņiem aizgājuši līdzi Sarkanarmijai, bija palikuši četrpadsmit.

Grigorijs Sergejevičs ieveda savu iznīcinātāju vienību mežā, kur laiku pa laikam ar jaunām vēstīm atzagās arī kāds no tiem, kas palika sādžā. Jaunpienācēji stāstīja, ka ciema padomes tiekot likvidētas un to vietā okupanti organizējot pagasta valdes, kur visa teikšana būšot stārastiem. Proškiešiem par laimi, nomaļais sila kakts tomēr atbaidīja no sādžas kā vāciešus, tā arī viņu ielikteņus — policistus. Noskaidrojās, ka tuvākais ienaidnieka garnizons atrodas nepilnus piecus kilometrus no Proškiem, aiz meža Latvijas pusē — Zaborjē. Izlūki vēstīja, ka spēcīgas hitleriešu vienības apmetušās arī pašu rajona centrā, divdesmit piecus kilometrus attālajā Osvejā, uz kurieni tika sūtīti sakarnieki, lai sazinātos ar rajona pagrīdes centru, taču diemžēl pagaidām nesekmīgi.

Puiši apraka ieročus mežā, rūpīgi nomaskēja un devās atpakaļ uz sādžu. Iznīcinātāju vienību izformēja, bet tās vietā nodibināja nelegālu pagrīdes komiteju, kuras vadību uzticēja Grigorijam Sergejevičam Lukašonokam.

Sādža vēl zvilnēja vissaldākajā nomidzī, bet tumsā kaut kur aiz kuplajiem bērziem, kas abpus ielai noslēpumaini čakstināja septembra vītuma apbrucinātās lapas, zem skubīgu gājēju soļiem jau gurkstēja nakts drēgnuma pie-gludinātā smilts. Soļi aizdipēja garām Jūlijas Lukašono-kas sētai, kas ciemata austrumu galā bija pati pēdējā, un mirkli pieklusa iepretī kapsētai, kur visapkārt kapličas melnajam blāķim tumīgajā nokrēslā spocīgi balsnīja baltu krustu puduris.

Agrīnie gājēji bija brālēni Lukašonoki: gadus sešpadsmit vecais sausnējais, taču visai izveicīgais Miša un nedaudz vecākais, bikli mazrunīgais Petja, kam bija iesārtas, saulē un vējā saplaisājušas plaukstas kā piemiņa no traktora, uz kura kolhoza laikos viņš strādāja par pieka-binātāju.

Miša iešķībi pašķielēja uz biedīgajiem krustiem, palūkojās augšup uz dziestošajām zvaigznēm un noprasīja:

— Stupāsim apkārt pa ceļu vai arī diebsim pārtieši cauri mežam?

— Pārtiešām cauri... — Petja atņurdēja.

Sils bija dzelmīgs un tumšs kā bedre, kas piedvakota ar sēņu un trūdu rūgteno dvašu. Zem kājām žļakstēja atvasaras lītavās piežulgusī sūna, laiku pa laikam biedīgi noknaukšķēja uz takas nokritis zars, un šmaugas priedes sniedzās pretī debesīm kā milzīgas sveces, kurās nespodri plāvājas zvaigžņu iezilganās uguntiņas, rādot abu mežinieku uzņemto gaitu uz ziemeļaustrumiem. Ne stundas ceturksnis vēl nebija nostaigāts, bet Mišām ceļš jau šķita neizmērojami tāls un apnicīgs.

— Kāda velna pēc fricis bažās virsū tieši Ļahovai? Vai nevarēja vilkties, nolādētais, gar Proškiem? Tad mums tagad viss būtu tepat pie rokas un nevajadzētu vazāties to gaisa gabalu cauri džungļiem! — viņš no-šķendējās un, nesagaidījis no brālēna ne visniecīgāko atsaucību, turpināja uzsākto sarunu pats ar sevi. — Bet, kad nonāksim galā, tad tik pieskati kājas, citādi atraus kā sienāzim!...

— Jegorka nāks līdzi, — Petja beidzot pavirināja muti.

— Vai tas tavs Jegorka sapieris, vai? ... — Miša sapīcis izmeta un apklusa arī pats, a. izbrīnu vērodams ausmas apblāvoto, nedabīgi iezilgano Petjas seju.

Reizē ar saullēktu Viņi pēdīgi iznāca malā.

— Vei, kur Riļki! ...

Petja stāvēja aiz eglītes un, roku pastiepis, norādīja uz klajumu, kur, cik tālu vien sniedza skatiens, biezu silu ielokā pa gabaliņu cita no citas drūzmējās gan lielākas, gan mazākas sādžas, pār kurām asinssārta kvēloja uzlēcošā saule.

Kamēr Miša palika mežmalā, Petja aizskrēja līdz tuvākajai sādžai Riļkiem, kur mājoja viņa radinieki, un nepagāja ne stunda, kad atkal jau bija atpakaļ ar ceļvedi.

— Jegorka, — Petja iepazīstināja Mišu ar savu radagabalu — pazema auguma kautrīgu pusaudzi, kurš, ne vārda nesacījis, tikai pamāja ar roku un, pagājies gabaliņu dziļāk mežā, sāka iet uz rietumiem, uz Latvijas robežas pusi.

— īstais cīniņš bijis pie Skrabovas, — Petja paskaidroja Mišām.

Apliecis līkumu nelielai sila slīkšņai, ceļvedis pēc nepilna kilometra ieveda viņus briksnājā, pār kuru, spārnus švīkstinot, riņķoja iztramdīti kovārņi, kas kraucināja tik neganti, ka šermuļi tirpināja pa kauliem.

Jegorka apstājās.

— Tālāk vairs nedrīkst! ...

— Baidies, ka kovārņi noknābās? — Miša pavīpsnāja.

— Nesen bija tkūlušies kaut kādi no Latvijas... Vienu saraustīja krikumu krikumos ...

— Tā? — noņurdēja Petja.

— Tad nu es vilkšos atpakaļ... — ceļvedis paziņoja un, kad neviens neko neiebilda, drīz vien pazuda mežā.

— Nu, tad kā? — Miša noprasīja.

— Jāiet ir... — atsacīja Petja, saspringti blenzdams uz krūmāju, kur viju vijuinis cauri biezoknim izlocījās ar zāli apauguši grāvji. — Tranšejās mīnu nebūs. Cita lieta stigas un taciņas: tur jāpiesargās.

Līdz tranšejas galam, kas rēgojās tikai desmit, divpadsmit soļu atstatumā, viņi taustījās minūtes piecpadsmit, sprīdi pa sprīdim spraucoties cauri cieši saaugušu eglīšu biežņai, pār kuru, it kā nelaimi vēstīdami, visu laiku vēl krākāja kovārņi. Dažviet, kur pašķīrās biezokņa zaļais priekškars, skatienam atsedzās kaujas lauks ar nomelnējušu ierakumu rētām, brūna, pieglumējuša ūdens pilnām bumbu bedrēm, aprūsējušu dzeloņstiepļu adatai-najiem murskuļiem, pusē nocirstu priežu un bērzu apsvilušajiem stumbeņiem un patronu čaulām piebārstītiem pauguriem, kurus apspīdēja sarkana saule, papildinot jau tā gluži rēgaino, posta pārpilno ainavu. Tranšejas atgādināja izgāztuvi, kas piedrazāta ar savu laiku nokalpojušiem priekšmetiem: tukšām konservu kārbām, sadriskātu apģērbu skrandām, plankumainas marles strēmelēm, iedauzītiem zaldātu katliņiem un lietus pielijušām kas-kām, kurās, derdzīgi acis valbīdami, tupēja gaļīgi, piepūtušies purva krupji. Kā nevērtīgas malkas pagales visapkārt mētājās šautenes bez aizslēgiem, šķēpelēs saskaldītām laidēm un aprūsējušiem, saliektiem stobriem. Taču nereti patrāpījās arī vēl gluži lietojamas.

— Cik jaudāsim, tik stiepsim! — Miša skubināja brālēnu, kurš, kā allaž, klusēja, ne vārda nebilstot par Gri-gorija Sergejeviča stingro piekodinājumu, pašiem neielaižoties nekādos riskantos pasākumos, apmierināties tikai ar Ļahovas nocietinājumu rajona izlūkošanu, noskaidrojot vienīgi apstākļus, kā un kur iegūstami tik ļoti nepieciešamie ieroči. Tomēr pavedinošā manta, kas gulēja tepat pie kājām, pieveica pat tik nopietnu un apdomīgu puisi, kāds bija Petja.

— Ar zirgu vajadzēja atšaut! — Miša īgņojās, vēlre(z pārlaižot mantrausīgu skatienu baismīgajai postažai.

— Puišiem tiktu katram pa pagalei...

— Paši atkāps, — nosacīja Petja.

Ap pusnakti puiši beidzot sasniedza slepeno noliktavu mežā netālu no Proškiem, kur tos gaidīja necerēts pārsteigums: smēķi kūpinot, uz nosūnojuša celma pacietīgi sēdēja Mišas vecākais brālis Grigorijs Sergejevičs Luka-šonoks.

— Re nu, Griša, kas par stroķiem! — Miša palielījās.

— Grūd tik patronas iekšā un zēvelē!

— Tā nozēvelēšu, ka ausis svils! — vecākais brālis, aizkaitināti ņurdēdams, slējās kājās. — Ko es jums nosacīju? Tā ka tranšejās lai savu kāju nespertu! Bet. jums, āmurgalvām, komandiera pavēle bijusi nebijusi!... Lai jau Griša pasēž, lai tik vāķē cauru nakti, kamēr jaun-kungi pastaigājas! Vai maz kas var gadīties?... Bērnudārzs, vairāk nekas!

— Grigorij Sergejevič! ... — Petja pietvīka.

— Griša! — līdz sirds dziļumiem aizvainots, iesaucas arī Miša.

— Aizvāciet, lai vismaz nerēgojas acīs! — Grigorijs Lukašonoks pamāja uz blāķī sakrautajiem ieročiem.

Gaidītās uzslavas vietā saņēmuši, pēc viņu domām, pilnīgi nepelnītu apvainojumu, puiši, mēmi klusēdami, ķērās pie darba: ievīstījuši šautenes vaska drānā, viņi noguldīja tās blakus citām priežu jaunaudzes biezumā izraktajā bedrē. Kamēr Petja pārsedza tranšeju ar dēļiem, uzmeta smiltis un nomaskēja ar sūnām, Miša atvilka aiz paugura sacirstas priedīles un sastādīja slēptuvei pa virsu. Kaut arī bija nakts, viņš to paveica tik lietpratīgi, ka pat Grigorijs Sergejevičs, piekasīgi apkārt mīņājoties, nespēja sablenzt neko brāķējamu.

— Viss jāsavāc vienuviet! — Grigorijs sacīja. — Arī tas, ko ap rakām citur. Jādomā, ka vietu vēl atceraties.

Tie, kam tas bija vaicāts, mēmi pamāja ar galvām.

— Nu tad rīkojies, arsenāla priekšnieki

Miša ar Petju vaicājoši saskatījās: par tādu priekšnieku līdz šim nekas vēl nebija dzirdēts.

— Kā tad tā?... — Grigorijs pasmējās. — Pēc izdarības vien priekšniecība jāpazīst! Nu, kurš tad šeit visvairāk urķējas, kurš rauš kā tāds negausis? ...

Petja šoreiz visu aptvēra ātrāk nekā pats jaunieceltais amata vīrs Miša, kurš tikai pēc laba brīža apjauta, k;i viņam uzticēts atbildīgais «ieroču meistara» gods un tāpēc turpmāk nekādu puiciskumu vairs nedrīkstēs atļauties. To viņš arī stingri jo stingri apņēmās.

Neļaujoties nekādām resgalīgām pārgalvībām, veselu mēnesi Miša turējās kā vīrs, un tomēr, kā saka, «cilvēks domā, dievs dara ...». Uznākot oktobra pirmajām salnām, «arsenāla priekšnieks» beidzot devās ceļā uz divdesmit kilometrus attālo dižvēri, kur, okupantiem ienākot, komjauniešu iznīcinātāju vienība bija aprakusi savus ieročus, kurus tagad, izpildot Grigorija Sergejeviča norādījumu, vajadzēja atgādāt uz slepeno noliktavu tuvāk Proškiem. Par līdzgājējiem Miša izraudzījās šādos pasākumos jau pārbaudīto, nosvērto un allaž apdomīgo Petju, kā arī bijušo skolas direktoru Volodju Vestenbergu, kura kandidatūru apsverot «ieroču meistars» nebija ņēmis vērā to, ka Volodja Josifovičs pēc tautības ir vācietis un tāpēc varbūt būtu atstājams mājās, kaut arī, komjaunietis būdams, viņš neskaitāmas reizes jau paguvis apliecināt savu nesatricināmo uzticību padomju zemei. Taču laiki bija mainījušies un, kā zināms, laikiem līdzi nereti mainās arī cilvēks, vēl jo vairāk tad, ja šādai pārvērtībai varētu atrast pat attiecīgu ieganstu. Bet Mišām tādas domas pat prātā nenāca; viņš uzticējās Volodjam tāpat kā pats sev, un tā kādā dzestrā oktobra rītā, kad sastingušajos laukos vēl valdīja akla tumsa, viņi devās ceļā visi trīs.

Pa sāņceļiem un meža stigām naski kājojot, drīz pēc pusdienas viņi nokļuva pie mērķa, piestūķēja kabatas ar patronām, uzkrāva šautenes plecos un, lieki nekavējoties, devās atceļā, lai vēl līdz pusnaktij tiktu ar visu galā. Tā kā šāda bīstama «bagāža» nebija citiem rādāma, tad šurpnākot iestaigātā taka vairs nederēja, tāpēc nosprieda iet taisni cauri lielsilam, tādējādi jūtami īsinot arī veicamo attālumu, kas, ar tik smagu nastu ejot, nebija nekāds niecīgais.

Pievakarē, kad zem kājām negaidot sāka strinkšķēt vižņi un apavos smēlās brūna, ledaini salta rāva, gājēji beidzot atskārta, ka iekūlušies necaurbrienamajā Turovšči-nas purvā, par kuru bija dzirdēti neskaitāmi rēgu stāsti.

Gribēdams izkliedēt vienmuļā ceļa garlaicību, Vesten-bergs iesāka stāstīt teiksmu par Turovščinas tīreļa spīganu, kurai esot tik bezdibenīgi dziļas acis kā akači, kuros tā ievilinot vēlīnus ceļiniekus.

Savukārt Miša atcerējās nostāstu par purva velnu, kas rudens vakaros uz celma žāvējot zelta naudu.

— Patrāpītos man tas sātans šovakar, kamēr vēl vin-tenes uz pleca, — nokniebtu kā gailēnu! — stāstītājs pasmējās. — Bet zeltu — ķešā!

— Paskat, kāds budzis! — arī Vestenbergs nosmaidīja.

— Ko tu ar tādu bagātību iesāktu?

— Ko iesāktu? Nopirktu lielgabalu.

Tā mēļodami, viņi sasniedza rudens saltumā stingstošu melnupīti, kas, biezus, lipīgus ūdeņus slidinādama, plūda cauri staignājam uz Osvejas ezeru. Šautenes piesleja pie bērza stumbra, paši sasēdās uz vēja izgāztas priedes resgaļa.

īslaicīgu atelpu baudīdami, pūtināja kājas.

— Trakot savāda, īsti partizāniska jušana! — apgalvoja Miša.

Petja piekrītoši nokrekšķināja. Bet Vestenbergs, pats savu domu sagūstīts, it kā aklām, neredzošam acīm stingi vērās uz biedriem, tad pēkšņi pasniedzās pēc ieroča, iegrūda patronu stobrā un noklaudzināja aizslēgu.

— Sitās mūzikas vien vēl trūka... — viņš piebilda.

— Nu ko — uzspēlēsim! — Miša jau aizsvilās. — Spersim vienu zalvi par godu nākamajiem partizāņiem!

Meža krēslainajā klusumā cits aiz cita aizskanēja šāvienu sprakšķi; vēl un vēlreiz ...

— Pietiek! — Petja apsauca. — Sadzirdēs Grigorijs Sergejevičs — bērnu dārzā iespundēs ...

— Tā jau viņš sadzirdēs! ... — Miša atcirta, tomēr aprāvās.

Apmēram stundu klīduši pa tumstošo silu, kur koku stumbri jau krāsojās melni, viņi negaidot ieraudzīja to pašu pussastingušo melnupi, no kuras nesen bija aizgājuši.

Miša parskaities nospļāvās.

— Kas tad tie par spokiem?

— Turovščinas spīgana... — Vestenbergs mēģināja pajokot. — Uz akaci vilina ...

— Neāksties! — «arsenāla priekšnieks» apsauca. — Tu, skolmeistar, esi pietiekami mācīts, lai izlasītu, kas zvaigznēs rakstīts! Ej pa priekšu un rādi ceļu!

īsi pirms pusnakts Vestenbergs patiešām izveda viņus pie jaunaudzes, kurā atradās ieroču noliktava. Novietojuši «bagāžu» un visu atkal rūpīgi sakārtojuši, viņi, klusi un līdz nāvei pārguruši, atgriezās sādžā.

Taču nākamajā rītā tūlīt pēc saullēkta pie «ieroču meistara» drūms un neizgulējies atskrēja Petja.

Pamodinājis gulētāju, viņš izdvesa:

— Proškos dzirdējuši...

Miša nekādus tuvākus paskaidrojumus vairs nekāroja, viņam tāpat viss bija skaidrs... Veselu mēnesi viņš dzīvoja vienās bailēs, gaidīdams atcelšanu no «ieņemamā amata», taču Grigorijs Sergejevičs, kā par brīnumu, ne ar pušplēstu vārdu nelika brālim nojaust, kas īsti viņam zināms par to sasodīto «salūtu» melnupītes krastā. Jādomā, ka Grigorijs to jau bija aizmirsis, tāpat kā pamazām aizmirsa pats Miša.

Kādu dienu novembra beigās Grigorijs Sergejevičs kopā ar Prošku pagrīdes organizācijas komsorgu Vasiliju Luka-šonoku posās uz Bondariem, kur, kā ziņoja sakarnieki, ļaudis savākuši ieročus veselai noliktavai. Šo bagātību vajadzēja aizgādāt drošā vietā, tālāk no lielās policistu uzmanītās dižceļa sādžas.

To uzzinājis, Miša apvainojās.

— Kā tad bez manis? Bez «arsenāla priekšnieka»? — viņš Grigorijam pārmeta. — Ieročus gādāt — tas taču mans amats.

— Tavs amats ir vazāties ar stobru pa mežu un vārnas biedēt! — vecākais brālis dusmīgi atcirta, līdz ar to apliecinādams, ka zināmais notikums nebūt nav vel nodots aizmirstībai.

Ar to pašu Mišām bija mute ciet, un viņš manījās nost no acīm, kamēr nav noticis vēl kas ļaunāks.

Grigorijs ar Vasiliju sēdās pajūgā un devās ceļā. Līdz Bondariem bija kilometru piecpadsmit, lielākoties pa meža ceļiem un stigām, kas gar Nicas ezera rietumgalu beidzot izveda uz lielceļa. Netālu no Zāvinas līkumā pie kapsētas abus braucējus sagaidīja dienu iepriekš no Proš-kiem izsūtīts izlūks.

— Nu kā? — Grigorijs viņam nepacietīgi noprasīja.

— Nekā ... — tas tikai rokas noplātīja. — Aizvakar no Sebežas saskrējuši friči un iztīrījuši visu līdz pēdējai čaulītei. Kāds no Bondaru policistiem būs uzokšķerējis...

— Nogulējām, velns lai parauj! — Grigorijs apbēdināts izsaucās un grieza pajūgu apkārt. Neko darīt, ne jau vienmēr pasaulē viss rit kā pa diedziņu!

Atceļā sagriezās pamatīga ķēpa. Ratu riteņi aplipa ar bieza, mikla sniega lēšķēm, un zirdziņš tikko vairs jaudāja vilkt.

Proškieši gaidīja aizbraucējus atpakaļ ap pusnakti, bet viņi atgriezās tikai uz rīta pusi, pārsaluši, izvārguši un nosniguši balti kā sniega vīri.

— Tukšā! ... — visu nakti nogaidījies, izsaucās Miša.

— Tukšā gan, direktora kungs! — Grigorijs noguris pasmaidīja. — Bet nekas, līdz pavasarim piestūķēsim lavu arsenālu pilnu līdz malām. Pa ziemu tikpat nekāda karošana vēl neiznāks...

Reiz iesācis vērpt, sniegputenis ar nelieliem pārtraukumiem turpināja virpuļot līdz pat Ziemsvētkiem, pamazām aizvilkdams visas stigas un taciņas, kas no meža veda uz Proškiem. Drīz vien sādža izrādījās atgriezta no visas pasaules.

DRAUGI UN NEDRAUGI

Putenim par Zaborjes kordonu tikai nošņākties: ja zaldātu kungiem nepatīk, lai skrien, lai šauj, lai rīda suņus ... Tāda fīrera vēl nav, kas spētu pavēlēt mākoņiem un vējam.

Putenis, bezmaz visu mēnesi neatlaidīgi plosījies aiz Baltkrievijas siliem, pašā Ziemsvētku vakarā pilnā ieskrejienā triecās ari pret kordona akmens mūri, pagram-stījās gar pažobelēm, uzlēca uz jumta, iekliedza dūmenī, paklupa atkal pie zemes, pagrāba kupenu un iesvieda sala izrakstītajās rūtīs, kas krāsaini ņirbuļoja svecīšu mirgā.

Silti sakurinātajā un egles mirdzuma piekrēšļotajā ēdamtelpā ap garajiem galdiem sēdēja jau manāmi ieskurbušie kordonieši un svētku mielastam uzaicinātie goda viesi: elegantais, žilbinošā uniformā tērptais Šķaunes SD atbalsta punkta vadītājs hauptšturmfīrers Kaufmans un pāris zemāku virsnieku no kaimiņkordona Borouhas. Mājastēvs, pēc dabas visai labsirdīgais austrietis Maksis, kurš aizstāja atvaļinājumā aizbraukušo komandantu, bija ielūdzis arī savu ārštata tulku Ivanu Zaharenoka kungu no Zaborjes, izdarīgo policistu Reču un allaž pakalpīgo likkāji Luriņu no Pintiem. Šai raibajai kompānijai vajadzēja apliecināt Zaborjes kordona komandanta vietnieka viesmīlību, uzmanību un cildeno vēlēšanos sadzīvot ar cilvēkiem neatkarīgi no viņu dienesta stāvokļa un ieņemamā amata.

Viesus apkalpoja abas oficiantes — Lidija Ravinska un Gaļina Groma, reizi pa reizei priekšnieciski izrīkojot māsas Goldbergas, kuras šovakar bija piekomandētas viņām par izpalīdzēm. īsus, cietinātus, baltus priekšautiņus apsējušas, pietvīkušiem vaigiem un rūpīgi cirtotiem matiem meitenes izskatījās patiešām jaukas un piemīlīgas. Maksis jau manāmi aizmiglotām, puspievērtām runča acīm glāsmaini lūkojās uz spulgvaidzi Helēnu Asajevu, kas, pati sava krāšņuma apreibināta, sēdēja līdzās komandanta vietniekam nepieejama un vīzdegunīga kā galma dāma.

Beidzot Maksis bija nobriedis tostam: viņš pieskandināja ar dakšiņu pie šķīvja, pietrausās kājās, pacēla glāzi un paklanījās pret iespaidīgo esesieti Kaufmanu.

— Hauptšturmfīrera kungs! Godājamie viesi un mīļie dienesta biedri! — viņš iesāka. — No Baltrutēnijas mūža mežiem pāri robežai šovakar atjoņojis putenis, kas gaudo aiz logiem kā izsalkušu vilku bars un neļauj mums pieticīgi baudīt svētvakara mieru un klusumu. Visas vētras — gan tās, kas jau bijušas, gan tās, kas vēl būs, — nāk tikai un vienīgi no austrumiem, tāpēc uz to pusi lai allaž pavērsts katra vācu kareivja modrais skatiens, tāpēc pret vētru lai griežam mēs arī savas krūtis. Domāju, ka izteikšu visu klātesošo domas, ja sacīšu: izņemot sīkus, gaužām nenozīmīgus incidentus, par Latgali mums pagaidām būtu grēks žēloties. Lielvācijas īstenā robeža iet gar Zilupes rietumkrastu, to es lūdzu ņemt vērā un uzskatīt, ka mūsu īstie, patiesie ienaidnieki atrodas vienīgi viņpus šai robežai. Bet vācu kareivis pret saviem ienaidniekiem allaž bijis bargs.

Taču ne jau par to, kungi, es gribēju runāt šajā baznīcas zvanu pieskandinātajā vakarā. Ne jau par naidu un puteni, bet gan par mieru, labklājību un cilvēkmīlestību, kuru tik brīnišķīgi apdziedājuši vācu tautas radošie ģēniji un kuru sludina mūsu kristīgās mācības evaņģēlijs, sacīdams šos priecas vārdus: «Miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts!» Uz to es paceļu savu glāzīti un, pievērsis skatienu svētku brīnumā mirdzošajai eglītei, no mīlestības pārpilnas sirds man gribas teikt... Paldies par uzmanību, kungi! ...

Jau labu brīdi Helēnas raustīts un bikstīts, Maksis aprāva runu pašā visjūsmīgākajā vietā un, atkritis krēslā, glupi blenza uz savu skaisto kaimiņieni, tā arī neattapdams, kur un kā samuldējis šķērsām.

Taču to, ko neapjēdza komandanta vietnieks, apjēdza hauptšturmfīrers; viņš pietrūkās kājās, noklaudzināja papēžus un, pirms vēl samulsušie viesi paguva reaģēt uz Makša dīvaino tostu, svinīgi iesaucās:

— Manas dāmas un kungi! par fīreru! Par vācu zobena nerūsējušo mirdzumu!

Protams, šāds tosts piecēla no galda visus bez izņēmuma, arī robežsargu Koļu Strogonovu, kurš pacēla glāzi un iztukšoja līdz dibenam, sacīdams pats sev klusus, bet nozīmīgus vārdus, kas, skaļi izrunāti, ikvienu no klātesošajiem būtu pārbiedējuši līdz nāvei. Tas bija pamudinājums un apsveikums tiem, kas sīksti aizstāvēja dzimtenes galvaspilsētu, asiņainās, izšķirošās kaujās kaldinādami pirmo grandiozo uzvaru.

Nomaksājuši nepieciešamās nodevas fīreram un dievam, viesi atkal nadzīgi ķērās pie šķīvjiem un glāzītēm. Atcerējās Ziemsvētku vecīti, ar pūdercukuru apbārstītu piparkūku, marcipāna rūķīti, brīnumsvecītes, svētku ugunīs mirdzošus dievnamus un zvanu svinīgo dunēšanu, kas reiz skanējusi pāri mēnesgaismas apzilgmotajām Alpu virsotnēm un līdz pažobelēm sniegā ieputinātiem, idilliski krāsainiem Bavārijas ciemiem.

Krāsainās pastkartes lika atcerēties arī kādu pusaiz-mirstu dziesmu, kas pamodināja pat snaudā iekritušo alkoholiķi Hugo, kurš, atzvēlies pret krēsla atzveltni, spējā jūtu uzplūdā veltīgi mēģināja pārkliegt savu biedru piesmakušās, nodzertās zaldātu balsis. «Klusa nakts, svēta nakts...» Līdz sirds dziļumiem aizgrābtais Makša novadnieks mīkstčaulīgais austrietis Lībings raudāja un siekalojās kā bērns. Koļam Strogonovam no tādas pliekanības sametās nelabi, viņš izgāja gaitenī, kur nejauši sastapa Lidiju, kas steidzās uz virtuvi pēc uzkodām.

— Palēnām, Liduk! — Koļa aizstājās ceļā. — Lai jau pagaida tie rīmas!

It kā šādu mirkli vien cerējusi, meitene spēji pieglaudās puisim un iečukstēja ausī:

— Mūsējie šonakt iet pāri uz viņu pusi... «Cilvēks ar bārdu» liek pieskatīt, lai kāds neuzkuļas virsū.

— Skaidrs. Bet kas tādā gadījumā liks «cilvēkam bez bārdas»?...

— Koļeņka ... labais... nevajag!...

Aizmugurē kāds skaji nožagojās.

— Hik... Liels brīnums, hik, šonakt ir noticis... Hik ... Mūks apsviedies par skuķu ģēģeri, hik ... Nu, ko tad vēl meņģējies, hik — lingo tik atšļaukus! ...

— Negribas rokas nozieķēt... — Ko]a iznīcinoši atskatījās pār plecu uz Hugo, kurš, nemitīgi žagojoties, zvalstījās pa krēslaino gaiteni. — Citādi es tevi vienreiz tā atšļaukātu, ka tu vairs nemūžam nežegotu! ...

Lidija piesarkusi aizmetās uz virtuvi.

Koļam atgriežoties ēdamistabā, pāris kordoniešu jau stutējās kājās un meklēja jostas, kas, pie galda ieturoties, bija atsprādzētas un nez kur nomestas. Tiem Ziemsvētki jau bija beigušies: tūlīt viņi izies ģērbtuvē, apvilks kažokus un, dienestu pildot, līdz rītausmai maisies gar puteņa apsēsto robežu.

— Neko darīt, brālīši, — tāds tas ordnungs!... — valšķīgā līdzjūtībā Koļa uzsita vienam no patruļniekiem uz pleca. — Kamēr zaldāts vēju lok, tikmēr Maksis šņabi ninnā...

— Par ko viņš, lops tāds, mums šito iegrieza? — patruļnieks blāvi žulganām acīm pablisināja uz priekšniecības pusi. — Pats vis nevilktos!

— Es jau nu arī neietu! — Koļa kala dzelzi, kamēr tā karsta. — Gan es mācētu šo apvārdot. Galu galā ir taču Ziemsvētku nakts!

— Tu domā?

— Kas tur ko domāt? Vai tad Maksi nepazīstat, vai?...

Patruļnieki sablisinējās, pērna viens otru zem rokas un

visi barā saklupa apkārt komandanta vietniekam, murmulēja, gvelza un bļaustījās, līdz beidzot piņķerēja jostas atkal nost un ielingoja kaktā. Šādu nepieļaujamu patvaļu hauptšturmfīrers Kaufmans būtu kvalificējis kā militāra rakstura noziegumu, taču, patvaļniekiem par laimi, iespaidīgais SD vīrs bija nogrimis valodās ar kaimiņu kordona virsniekiem, kuri, pēc sarunas spriežot, jutās augstākā mēra aizvainoti un šokēti par viņiem uzspiesto līdzdalību dažādās masveida akcijās.

— Mēs neesam asenizatori, bet Lielvācijas armijas virsnieki, — viņi uztraucās. — Vai tad patiešām nav iespējams atrast šādiem pasākumiem piemērotākas personas?

— Šis jautājums ir jau apsvērts un izlemts augstākās instancēs, — hauptšturmfīrers aizrādīja. — Manuprāt, šādas akcijas nav izvedamas bez incidentiem, kas apspiežami vienīgi un tikai ar bruņotu, dzelžainu spēku. Šajā ziņā es paļaujos uz jums, mani kungi!

Tas bija pateikts skaidri un nepārprotami, abiem virsnieku kungiem atlika vienīgi piecelties, paklanīties māsām Goldbergām un meklēt aizmiršanos ugunīga fokstrota ritmā. Pusi "Eiropas apbraukāji?, vecais, sagrabējušais patafons ķērca to pašu simt un tūkstoškārt deldēto «Roza-mundi», kurai tomēr vēl piemita apbrīnojamā spēja savaldzināt zaldātus tiktāl, ka tie dāmu deficīta dēļ samierinājās pat ar kazarmas biedru, ja vien tas prata sievišķīgi gorīt dibenu. Protams, komandanta vietnieks Maksis, pateicoties Helēnas jaunkundzes atsaucībai, arī šajā ziņā bija daudz privileģētākā situācijā.

Koļa Strogonovs, atskatījies šādus varietē numurus līdz pilnīgam riebumam, lūkojās pēc Lidas, taču meitene, droši vien programmas turpmāko gaitu paredzēdama, bija jau pamanījusies nozust. Koļa devās viņu meklēt, aizlaipoja garām saļimušajam Hugo un ieskatījās virtuvē, bet, arī tur meklēto neatradis, apvilka šineli, uzmauca auseni un izgāja pagalmā.

Gar stūri izlēca putenis, piešķieda acis ar švirkstošiem pārslu zvirgzdiem, uz riņķi dancojot, ievīstīja kūpoša sniega lēveros un, puiciskā pārgalvībā svilpodams, ņēmās purināt aiz šineļa. Koļa sagriezās šķērsām pret vēju, aizclnījās līdz šķūnim, kur izsalkuši ķiukstēja suņi. Viņš, protams, zināja, ka šādā nelaikā nesaviedīs pat savu degungalu, un tomēr, nemiera gumdīts, vērās uz lielceļa pusi, meklējot Mihaila Uzula sētas pazīstamos apveidus, kurus bija izdzēsusi nakts un aizsegusi nerimtīgi krācošā dūmaka.

Piepeši tepat līdzās kāds ieminējās:

— Nu jau būs aizgājuši...

Reizē iepriecināts un izbrīnējies, Koļa strauji pagriezās pret meiteni, kas, vateni pleciem apņēmusi, stāvēja šķūņgalā kā no Ziemsvētku pasakas iznākusi brīnumaina parādība sniega vizuļos dzirkstošiem matiem.

— Sniegbaltīt! ... — pēkšņi jūtu uzplūdā puisis nočukstēja. — Sniegbaltīt!...

Ieputinot divus laimīgus cilvēkbērnus līdz pacelēm kupenā, pāri pasaulei vērpās teiksmains putenis, kas pakalpīgi izdzēsa arī divēju slēpju pēdas, kuras no Uzulu pagalma aizsniedzās pāri robežupei un pagaisa Baltkrievijas silā...

Prošku sādžas stārasts Gerasims Jakovļevičs Froļonoks, neraugoties uz cienījamo vecumu, gulēja jauneklīgi dziļā miegā, ko nespēja iztramdīt pat uzmācīgais putenis, kas augu nakti kasījās gar pakšiem, klidzināja rūtis un stabulēja dūmenī. Līdz ar Gerasimu Jakovļeviču neuzmodināma dusēja arī viņa sirdsapziņa, kurai, spriežot pēc visa notikušā, vajadzētu gausties par bezmiegu un sava pavēlnieka neizskaidrojamo «karjeru», kas kādreizējo kolhoza priekšsēdētāju pārtaisījusi par okupācijas varas pārstāvi — stārastu.

Taču stundu pēc pusnakts «okupācijas varas pārstāvim» tomēr nācās celties no iesildītās guļvietas: laukā aiz sniega apbārstītā lodziņa būkšķināja tik skaļi un prasīgi, ka tas nekādi nebija liekams uz puteņa rēķina. No miega iztrūcināts, viņš saīdzis piegrūda degunu pie rūts.

— Vai tad svilst, vai? ...

— Paļauj nu, radiniek, kājas attirpināt! — ārpusē atsaucās.

Gerasimam Jakovļevičam Froļonokam radinieku bija kā sunim blusu: tos visus pa kārtai pārskaitīdams un mēģinādams uzminēt, kurš tad īsti atblandījies, viņš saģērbās un izslāja pagalmā, pie kam pārējie mājinieki, laikam ar tādu kārtību vai, pareizāk sakot, — nekārtību jau apraduši, saimnieka vēlīno rosīšanos it kā nemaz nemanīja.

Kad stārasts beidzot atcēla vārtiņus, izrādījās, ka at-blandījies nevis viens, kā viņš domāja, bet gan divi — abi uz slēpēm un tā nosniguši, ka ne pazīt.

— Priecīgus Ziemsvētkus! — saimnieku ieraudzījis, vēlēja viens no ciemiņiem.

— Mums līdz Ziemsvētkiem vēl divi nedējas, — saimnieks atturīgi aizrādīja. — Pareizticīgu ļaužu esam ...

— Tad jau mums, kā saka, viena baznīca un viena tēvzeme!... — Viesis tomēr nesamulsa.

Taču, pēc Gerasima Jakovļeviča domām, ne kopēja ticība, ne kopēja tēvzeme vēl neapliecina radniecību, tāpēc, ievedis ciemiņus virtuvē un uzaicinājis atģērbties, viņš pilnīgi atklāti ņēmās tos nekautrīgi pētīt.

— Pēc ģīmja jau nesazīmēsi: neesam tak redzējušies ... — gados vecākais viesis noguris pasmaidīja.

— Radagabals no Latvijas... Mihails Uzuls. Bet šitais,— viņš pamāja uz līdzās stāvošo jaunekli, — ir mans sievasbrālis Aleksandrs...

— Saša! ... — neļaudams ceļa biedram izteikt visu līdz galam, puisis iesaucās un dedzīgi sakratīja saimnieka roku. Taču Gerasimu Jakovļpviču, kā rādās, interesēja vienīgi Miša.

— Es tā sveru un punktierēju, Mihail, bet tā arī nevaru izpunktierēt, pa kuru sliedi mums tā radu būšana satek.

— Kad tā pamatīgi parēķina, tad iznāk, ka pa manas māmuļas Anastasijas Ivanovnas sliedi...

— Stasjas?

— Nu tak jau Stasjas! No Steļmakiem aizprecēja...

Ciemiņiem vēlamo radniecību Gerasims Jakovļevičs nenoliedza, taču arī neapstiprināja; viņš vairāk izprašņāja, nekā stāstīja pats.

Brīdi pacietīgi klausījies, Saša noskaitās:

— Kas jums tie par radiniekiem, velns lai parauj! Viens otram muguru vien rāda! ... Neuzticas ...

— Bet vai tad tavi radi, puis, ir bez mugurām? ... — večuks lēnīgi novaicāja.

— Es vismaz ceru, ka viņi ar tām neplātīsies... Vēl šonakt mēs ar Mišu būsim Osvejas Končanos pie manas tantes...

— Saška! — Miša raudzīja apsaukt, taču jauneklis tikai pargalvīgi atmeta ar roku.

— Vienalga, citas izejas mums nav! Spēlēsim ar atklātām kārtīm, varbūt tad arī Gerasims Jakovjevičs liks galdā trumpi...

— Ar tik karstiem sprukstiņiem es netrumpoju... — večuks it kā pārmezdams grozīja galvu.

Saša tomēr vairs nebija apvaldāms.

— Mums nepieciešami sakari ar Lielo zemi, — viņš pārdroši paziņoja. — Un tāpēc mēs ejam uz Osveju, cerēdami, ka tante iepazīstinās mūs ar kādu no baltkrievu pagrīdniekiem, kas varētu šajā ziņā palīdzēt. Bet varbūt nemaz tik tālu nevajadzētu kulties, varbūt palīdzēsiet tepat uz vietas, Gerasim Jakovļevič?

— Tas nu gan izbrīns, ka jūsu pusē kaut ko tādu uzdomājuši! ... Tur taču, kā dzird, baltie vien esot un neviena sarkanā, — saimnieks jutās pārsteigts. — Bet tāpa-tās jau arī šepat pie mums Proškos — cik nu kādreiz viņu bijis, tik izbijis kur nu kurais... Jā, ja nu varbūt vienīgi Osvejā? ...

Neveiksmes saniknots, Saša pielēca kājās, pagrāba virsdrēbes un, saimnieka pētošā skatiena pavadīts, metās uz durvīm. Uzuls kā atvainojoties noplātīja rokas un sekoja aizkaitinātajam ceļa biedram.

— Atceļā tomēr iegriezieties! ... — Gerasims Jakovļe-vičs viesmīlīgi uzaicināja, pavadīdams ciemiņus līdz vārtiem. — Kas to zina, kā dzīvē reizēm iegrozās! ...

Pieri grumbās saraucis, Prošku sādžas stārasts Froļo-noks tonakt vēl ilgi sēdēja uz gultas un, sniegputeņa elsās klausoties, errīgi murmulēja kaut ko par radiem un ne-radiem...

Sašas Osvejas radi izrādījās izpalīdzīgāki: mātesmāsa Arina Linkeviča izgādāja tikšanos ar savu paziņu Antonu Ļitvinovu, kurš, tālos ciemiņus uzmanīgi uzklausījis, cēlās kājās un meklēja cepuri.

— Ejam uz Osveju pie burgomistra! — viņš aicināja.

— Kur? — viesi iztrūkās.

— Pie burgomistra, — Ļitvinovs, blēdīgi smīkņādams, atkārtoja.

Nebūtu Ļitvinovs smīkņājis, abi ciemiņi neparko neietu līdz, taču tagad, viltīgā smaidiņa iedrošināti, viņi nolēma, ka «burgomistrs» droši vien ir tikai kāda pagrīdes vadītāja segvārds.

Patiešām, ceļvedis bija nedaudz pāršāvis pār strīpu, jo burgomistra vietā viņus pieņēma tikai burgomistra vietnieks Simacka kungs, kura seja ar enerģiskajām, vērīgajām acīm un augsto, stūraino pieri apliecināja nenoliedzamu vīrišķību. Šis apbrīnojamais cilvēks, kādreizējais finansu darbinieks, bija iespējis apvienot šķietami neapvienojamo: viņš bija gan burgomistra vietnieks, gan Os-vejas partijas pagrīdes centra vadītājs. Pagāja zināms laika sprīdis, pirms apmeklētāji spēja aprast ar šo kutelīgo situāciju, kas likās gan aizdomīga, gan jocīga, gan arī bīstama. Kad Vladimirs Simackis beidzot uzzināja, kāda vajadzība vedusi latviešu biedrus tik riskantā ceļā, tad tālākais jau ritēja kā pa diedziņu. Vladimirs Simackis apsolīja paziņot pāri frontei, ka Saša laimīgi ieradies paredzētajā vietā un gaida palīdzību. Bez tam tika norunāts uzturēt pastāvīgus kontaktus starp Osveju un Zaborji, izmantojot Prošku pagrīdes vadītāja Grigorija Sergeje-viča Lukašonoka starpniecību.

Nogaidījuši vakara tumsu, Saša ar Mišu devās atceļā, kas pēkšņi bija kļuvis vieglāks un mazāk bīstams nekā šurpnākot, jo šķita, ka visapkārt aiz sniegā nosirmojušo koku stumbriem līdzās slēpo daudz neredzamu cīņas biedru, gatavi ik brīdi paglābt un aizstāvēt. Patīkami bija apzināties, ka kaimiņi baltkrievi neuzticīgi nenovērsās, bet gan izrādīja patiesu vēlēšanos palīdzēt kā vien iespējams, pat ar savām asinīm.

Taču līdztekus labajam un iepriecinošajam kaut kur domas dziļumos Sašu urdīja arī neveiksmes, kas vēl arvien nebija pārvarētas. Vispirmām kārtām tas sakāms par savākto informāciju, kura tik ļoti noderētu Sarkanajai Armijai, bet kuru nebija iespējams nogādāt tālāk tikai tāpēc, ka trūka sakaru. Kur kavējās frontes izlūkdaļas solītās lidmašīnas? Kur paliek apsolītie sakarnieki? Vai tiešām visi viņu jau aizmirsuši? . ..

Nedēļu ārdījies, putenis pēdīgi bija apgūlis, un Sašu no apceres iztrūcināja durvju krakšķēšana, kas atskanēja tāltālu naksnīgajā klusumā, atgādinot, ka līdz silmalai atlikuši tikai daži soļi. Šajā vietā viņi šķīrās: Uzuls, jau tā aizdomīgi ilgi palicis ārpus mājas, griezās uz Latvijas pusi, bet Sašam, Osvejas norunu pildot, vēl vajadzēja pakavēties Proškos, lai uzmeklētu pagrīdes vadītāju Gri-goriju Sergejeviču Lukašonoku.

Pirmajā mirklī uzdevums rādījās pārlieku viegls, taču tas necerēti sarežģījās, kad, izslēpojis klajumā un pavērojis kupenās noslīkušo sādžu, Saša spēji atskārta, ka nebūs ne ceļa rādītāja stabiņa, ne izkārtnes, ka, lūk, tieši tajā sētā dzīvo komunists tāds un tāds . .. Pie kurām durvīm lai klauvē, ja visas liekas vienādas un ja aiz tām nav ne radu, ne paziņu, ja vien neskaita viltīgo stūrgalv-nieku Cerasimu Jakovļeviču Froļonoku, pie kura jau bija izciemojušies gluži veltīgi. Tomēr, atcerējies večuka uzaicinājumu atceļā iegriezties vēlreiz, Saša nolēma aicinājumam paklausīt, jo neko citu piemērotāku viņš tobrīd izdomāt nespēja.

Nepilnu stundu pirms pusnakts vēlīnais viesis gar piesnigušo kapsētu ieslīdēja sādžā un, neviena nemanīts, aizslapstījās līdz Froļonoka mājai, kur viegli piegrabināja pie loga. Jādomā, ka mājnieki vēl nebija aizmiguši, jo drīz vien noklaudzēja vārtu aizšautnis un gaidītā večuka vietā Saša ieraudzīja gadus trīsdesmit vecu sievieti, kas, lielā lakatā savīstījusies, pa vārtu spraugu vaicājoši vērās uz atnācēju.

— Man ... man ... vajadzīgs Gerasims Jakovļe-vičs ... — puisis sastomījās.

— Ak, jūs pie stārasta?

— Kāda stārasta? Pie Gerasima Jakovļeviča Froļonoka.

— Tad viņš, šitais Gerasims Jakovļevičs, jau ari ir stārasts! — sieviete uztiepās.

«Tad tāpēc šis lika pienākt vēlreiz! ...» Sašam iešāvās prātā, un, pēkšņi atģidis visu, ko savā puiciskajā aušībā stārastam sastāstījis, jau grābājās pa kabatu pēc pistoles, apjēdzot, ka šoreiz tik viegli vaļā vairs netiks. «Te tev nu bija radinieks!...»

Saša dzīrās ņemt kājas pār pleciem, taču sieviete satvēra aiz piedurknes un turēja ciet.

— Es jūs ievēroju jau viņnakt... — panākusi laukā pa vārtiņiem, viņa nočukstēja. — Tikai tumsā tūliņ nepazinu. Ejam!

— Uz kurieni?

— Uz turieni, kur gribējāt nokļūt... Man pieteikts aizvest jūs pie Grigorija Sergejeviča.

Padzirdējis pieminam Prošku pagrīdes organizācijas vadītāju, Saša nolēma riskēt: viņš gāja pa kupenā iestaigātu, apzilējušu kājceliņu soli aiz pavadones un prātoja par to, ka šonakt ir ticis šeit gaidīts, kaut ari nav vēl zināms — aiz laba vai ļauna nodoma. Logs, pie kura meitene piegrabināja, bija aizklāts ar biezu segu, taču, ciešāk ieskatījies, Saša samanīja, ka istabā blāvo iedzeltena gaisma.

— Grigorij Sergejevič, atnācis cilvēks, kuru gaidījāt, — izdzirdusi kādu grābājamies gar vārtiem, ceļvede pačukstēja.

Plecīgs pusmūža vīrs ielaida Sašu pagalmā, pamāja pavadonei, lai steidzas atpakaļ, nobultēja vārtus un, pats pa priekšu iedams, veda ciemiņu cauri tumšai, aizmigušu cilvēku elpas piešņākuļotai istabai uz otru mājas galu, kurā iegājis atnācējs sastinga ...

— Man ... man ... — viņš sastomījās, ieplestām acīm stīvi blenžot uz vienu no diviem vīriem, kas, kreklos izmetušies, sēdēja pie galda, — man vajadzīgs Grigorijs Sergejevičs Lukašonoks!

— Sapazīsimies! — padeva roku tas, kurš ielaida pa vārtiem. — Atvelcietiesl

Taču ciemiņš uz atģērbšanos nemaz neposās.

— Es varu runāt tikai ar Grigoriju Sergejeviču, — viņš uzstāja.

— Runājiet droši! — namatēvs skubināja. — Pašu ļaudis vien esam.

— Pašu ļaudīm pašiem ari savs stārasts! ... — Saša izsmējīgi piebilda, pamājot ar galvu uz Gerasimu Froļo-noku, kurš sēdēja pie galda un nogaidoši klusēja.

— Kā tad bez stārasta? — pēkšņi visu sapratis, Grigorijs Sergejevičs iesmējās, un šie smiekli tikpat kā akmeni novēla Sašam no sirds.

— Nu jā, ja jau Osvejai ir burgomistrs, tad arī Proš-kiem vismaz stārasts vajadzīgs! ... — Par zīmi, ka tagad viss kļuvis skaidrs, viņš jautri pamirkšķināja ar aci.

— Ar Gerasimu Jakovļeviču jūs, kā redzams, esat jau pazīstami, — Grigorijs Lukašonoks turpināja un, kamēr viesis atģērbās, iepazīstināja viņu ar Prošku pagrīdes komitejas trešo locekli — zaļoksnēja auguma gadus divdesmit vecu puisi sievišķīgi ieapaļu seju un bieziem, rūpīgi atpakaļ atsukātiem matiem — Vasiliju Lukašonoku.

Pirms kaut ko izlemt, pagrīdes komiteja pirmām kārtām gribēja dzirdēt, kā ciemiņam sekmējies Osvejā, bet, uzzinājuši, ka Simackis sūtījis viņu tieši pie Grigorija Lukašonoka, visi atviegloti uzelpoja.

— Šitenais stārasts, — Grigorijs smīnīgi pamirkšķināja Froļonokam, — šorīt vēl melnā tumsiņā iejoņoja pie manis kā viesulis. Naktī šim esot uzkūlušies kaut kādi radi vai neradi no Latvijas... Klaušinājuši, prašņājuši, kacinājuši pēc pagrīdniekiem, bet šis bijis kā akmens. Tad šie lēkuši kājās un jozuši uz Osveju taisnību meklēt.

— Bet mēs, tostarp, šito tavu taisnību šepat Proškos noorganizējām... — Gerasims Jakovļevičs tīksmi iesmējās.

— Jebšu arī mežs priekša kā siena, tomēr no jūspuses vējelis atčabina arī līdz mums, — Grigorijs turpināja.

— Šis tas jau ir dzirdēts gan par «cilvēku ar bārdu», gan citām tamlīdzīgām būšanām... Domāju, varbūt patiesi vajadzība nopietna. Salasījāmies kopā visi trīs, lauzījām galvu, spriedām, ecējāmies un gudrojām, līdz beidzot izstrīdējām to, ka atstumt nedrīkst. Nolēmām, ka jāturas kopā; galu galā esam taču kaimiņi.

— Un pareizi izlēmām, ja jau reiz arī Osveja mūs atbalsta, — noteica Vasilijs Lukašonoks.

Tajā naktī par Prošku pagrīdes komitejas locekli uzņēma arī Sašu Gaišo no Latvijas.

Kopš šī mirkļa viņi viens otru uzrunāja ar «tu», un varbūt tieši tāpēc Saša jau pirmajā tikšanās reizē iedrošinājās uzticēt baltkrievu biedriem rūpes par karagūstek-ņiem, kas, no nometnēm izbēguši, patvērās Latvijas pusē pie Bašku ciema pagrīdniekiem, kuriem negaidītas nodevības dēļ tagad pašiem draudēja iekrišana. Proškieši nekavējoties bija ar mieru ņemt gūstekņus savā aizgādībā un nogādāt drošākā vietā. Domājot par gaidāmajām cīņām un paturot prātā Osvejas pagrīdes centra norādījumus, tika nolemts savākt vienkopus un atgādāt uz Prošku slepeno «arsenālu» arī ieročus, kas pagaidām paslēpti Latgales zemnieku sētās zem žagaru grēdām, kartupeļu bedrēs, šķūņaugšās, siena kaudzēs un citās tamlīdzīgās vietās.

Viņi šķīrās dažas stundas pirms rītausmas. Gerasims Jakovļevičs uz atvadām vēl pienāca pie Sašas un pa-brīdināja:

— Vakarnakt tu man kā stārastam pārāk izplātījies... Bet mēle tikpat kā suns — pie ķēdes turama... Jā, karsts tu esi, puis, karsts kā uguns!...

UPES IZKĀPJ NO KRASTIEM

Dzedras dūmakas piemiglotā marta naktī virs Zaborjes kordona uzšvirkstēja sarkana raķete, kas, spocīgi atblā-vojot piedugušajās debesis, aizspurdza kā komēta un iepretī Baltkrievijas krastā stāvošajam trigonometriskajam tornim iekrita pavasara ūdeņu saceltajā Zilupē, kur čūkstēdama apdzisa virs ledus uzplūdušajās lāmās. No miega iztramdīti, pasāka kvankstēt kordona suņi; pagalmā zem zābaku zolēm šņirkstēja vižņi, kas laiku pa laikam izšautu raķešu atspīgā mirguļoja kā varavīk-šņaina stikla lauskas. Paši sevi iedrošinādami un uzmundrinādami, kordonieši pa naktīm zibiņoja jau kopš decembra, kad pienāca vēsts par vācu karaspēka sakāvi pie Maskavas.

Nebija vēl apdzisusi kārtējā raķete, kad Zaborjes krastā atskanēja divi īsi, aicinoši svilpieni.

— Laiva! — no turienes kāds pasauca.

— Sēklis, — atbildēja Baltkrievijas pusē.

Brīdi nekas vairs nebija redzams, ne dzirdams. Tad Latvijas krastā nočakslēja izburbis sniegs, no krūmāja iznāca divi zem nešļavām sakumpuši vīri un, piesardzīgi šļakstinot, pa saltūdens lāmām, kas izplūdušas virs izčākstējušā ledus, vilkās pāri upei, kur tos sagaidīja Vasja, Miša un Petja Lukašonoki.

Viesi no Latvijas — Saša Gaišais un Mihails Ūzuls — ciemkukulim atnesa katrs pa ložmetējam. Acīgi pavēries sagaidītājos, Uzuls nogrāba Vasiliju aiz krūtīm, atrāva puiša vateni un izbrīnījies iesaucās:

— Va velns! Uzcirtušies kā brūgani! Vai tad ar šitādiem ancukiem var pa mežu klenderēt?

— Mēs tieši no balles... — Vasilijs taisnojās. — Padancojām, lai redz, ka esam uz vietas, un tad pa vienam izčibējām ...

— Jaunkungi paliek jaunkungi! — Uzuls pasmējās un, paaicinājis Sašu, devās atpakaļ uz Latviju, no kurienes abi drīz atkal atgriezās, stiepdami kasti ar patronu diskiem un munīciju.

— Mišām jūs tagad paklanieties! — Saša iesmējās.

— Viņa radinieku Vasiliju Uzulu friči iecēluši par Sešku terpentīna fabrikas direktoru. Pielūkojiet, ka celmu lauzēji nenolīž jūsu mežus plikus kā noru!

— Tā jau mēs ļausim! — Miša Lukašonoks atcirta.

Garām pārrunām neatlika laika, taču Gaišajam sirds bija pilna un viņam vajadzēja to izkratīt.

Turpat trīs mēnešus, nezin uz ko gaidot un cerot, viņš nosēdējis kā āpsis alā, ar sūnu apaudzis. Sakaru vēl arvien nav, tāpēc apsīkusi arī sākotnējā aktivitāte informācijas^ vākšanā. Bet, jo dienas, jo uzrodoties ļaudis, kas gribētu darboties, kurus pienāktos organizēt un iesaistīt tajā pasākumā, kas viņam uzticēts. Uzvara pie Maskavas atraisījusi ļaužu iniciatīvu, drosmi un pienākuma apziņu. Tauta mostas, vīri, tā sakot, prasa darbu, bet viņš, viens no tiem, kas sūtīti šos vīrus pulcināt, nezin, ko iesākt, jo nedrīkst pārlieku izvērsties, nedrīkst priekšlaicīgi apsteigt notikumus, iekams nav radīti nepieciešamie apstākļi. Bet, kā tos radīt, to neviens nepaskaidro.

— Parunā ar bārdaini! — pamācīja Grigorijs Lukašo-noks. — Sim būtu jāzina.

— Bārdainis! ... —• Saša izsaucās un aprāvās. — Bārdainim tā pati rūpe ...

— Nečinksti! — Griša apsauca. — Tā pati viena rūpe mums visiem. .. Arī mūspusē. Bet nu jau sākam kustēties ... — viņš apgalvoja. — Nupat jau sākam! Tad arī tevi neaizmirsīsim ...

Saša apklusa. Puiši sadevās rokās un šķīrās.

Pāri trigonometriskajam tornim vēl ik pa brīdim lidoja raķetes un kordonā nenogurdināmi vaukšķēja suņi, sanervozēdami paši sevi un savus saimniekus.

Aprīlī viena no Zilupes necilajām, līčainajām pietekām — Vīgoda izkāpa no zemajiem krastiem un izplūda pa silu ietvertām palienes pļavām kā iespaidīgs, priežu un egļu pieēnots mežezers, kurā ap noslīkušu kārklu spurainajām galotnēm grozījās atsevišķi, zilgani ledus kluči, visādas meža kritalas, kāds nomelnējis līķis, līdz pusei ar ūdeni piesmelta kaska, tukšas munīcijas kastes un no bērza darināts krusts. Šļācoties cauri Ļahovas kaujas laukam, Vīgoda mazgāja asiņainās pēdas, kas vēl patvērušās ļaužu pamestos un kara nobirām pielūžņotos pauguros, kur rēgojās krāsmatas, salauztu automašīnu vraki un steigā uzmestu kapu izciļņi.

Kādā no mēness pieblāvotajām palu laika naktīm šajā postažā atskanēja cilvēku soļi, kas gar pašu sila paēnu uzmanīgi šļakāja apkārt uzplūduša lielūdens lāmām, Drīz vien klajumā pavīdēja triju nācēju stāvi, kas palēnām virzījās līdztekus Vīgodas palienei uz Zilupes krastu. Netālu no Vīgodas ietekas Zilupē nācēji patvērās krūmājā un nogaidīja.

— Es, Grigorij, paiešos uz kordona pusi pieskatīt, lai kāds neuzgāžas virsū, — piedāvājās Volodja Vesten-bergs.

Atspiedies pret Vasilija Lukašonoka plecu, Grigorijs Sergejevičs noāva zābaku.

— Piesmēlu kā liekšķeri! — viņš nopiktojās.

Mēness apspīdēti, uz krauja uzkalna ūdeņu vidū spocīgi balsnīja bērzkoka krusti, aiz kuriem nemitīgi krāca ūdenskritums un brīdi pa brīdim kaut kas noplunkšķēja.

— Līdakas meņģējas, — Grigorijs pusbalsī ieminējās.

— Nemaz jau kāda asaka neskādētu... — piebilda Vasilijs. — Vajadzētu atkāpt ar makšķeri.

— Vajadzētu... Paklausies tikai, kā šņāc un gurguļo! Bet ko nu vairs — pēc pāris dienām nāksim kopā, norunāsim, kur un kā ...

— Kas nāk? — kaut kur iesāņus iesaucās Vestenbergs.

— Savējie.

Pāri mēnesgaismas piesudrabotai, ūdeņu pilnajai pļavai mīcījās grupa vīru, viens otru pieturot un atbalstot.

— Mortīra! — kāds no bridējiem nosauca paroli, un Grigorijs nekļūdīgi pazina Sašas balsi.

— Tanks! — jautri atsaucās Vasilijs.

Kuļoties pāri palos uzblīdušajai Zilupei, vīri bija saslapuši līdz kaulam.

— Te nu viņi ir, tie gvardi! — Saša Gaišais iepazīstināja ar pienācējiem. — Padomju izlūks Kravčenko, leitnants Boļenko, Kukuškins ...

Viņi bija pavisam seši: četri no gūstekņu nometnem izbēguši sarkanarmieši un divi vietējie komjaunieši.

— Nu, puiši, karosim? — Grigorijs novaicāja.

— Karosim! — atsaucās Boļenko un piezīmēja: — Ja vien nebūsim aizmirsuši...

Pa slēptuvēm mitinoties, daļa jaunpienācēju bija tapuši bikli un tramīgi, turējās bariņā un nevaicāti paši nepateica ne vārda, skaidri apzinoties, ka tikai ar savu klātbūtni vien pakļauj briesmām cilvēkus, kas viņu dēļ gatavi uzupurēties. Tas bija pieredzēts jau Baškos.

No tā, ko Ziemsvētku vakarā pastāstīja Semjonovi, Gaišajam bija zināms, ka Bašku sādžā tiek bēdzināti no nometnēm izbēguši gūstekņi. Diemžēl to bija uzzinājuši ari okšķeri, un situācija kļuva riskanta.

Apsprieduši un novērtējuši savas iespējas, gūstekņu atbalstītāji saprata, ka pašu spēkiem galā vairs netiks, tāpēc, izmantojot Gaišā uzņemtos sakarus ar baltkrievu pagrīdniekiem, lūdza viņus palīdzēt.

Par šo lēmumu Lunu sādžā bija padzirdējis arī Hrisan-fijs Zeilišs un, nelāgu priekšnojautu mākts, palūdza ieskaitīt grupā ari savu «ciemiņu» Leonīdu Boļenko un viņa biedru Kukuškinu.

Kamēr jaunpienācēji atvilka elpu un sarīkojās tālākajam ce)am, Grigorijs ar Sašu pagājās pa uzkalnu līdz trokšnaiņajam ūdenskritumam, kas vārījās upes grīvā.

— Tātad «cilvēks ar bārdu» domā, ka jāsāk tieši ar Šķauni... — Grigorijs Sergejevičs, atgādinot kādu senāku sarunu, ieminējās.

— Jā, tā viņš saka, — Saša apstiprināja. — Šķaunē jau ieradies vergu uzkupcis Grudulis. Pagasta valdē listes jau safabricētas, tagad tikai jāgaida, kad grābs ciet un sūtīs uz fāterlandi...

— Un ko tad viņš? Tā arī tup savā migā kā āpsis?

Saša iztrūkās.

— Kāds viņš?

— Nu tak jau tavs «bārdainis»! Gudrus padomus dod, bet pats ne acu nerāda!

— Ak bārdainis?... Gan jau atnāks... Vēl neesot īstais laiks, viņš saka.

— Kādu laiku tad šis vēl gaida? — Grigorijs sāka skaisties, taču aprāvās, ieraudzījis Vestenbergu, kurš, paskrējis gabaliņu pretī, signalizēja, ka jādodas ceļā.

Atvadījušies no Ūzula un Semjonova, kas bija līdzi nākuši, Saša un proškieši ar saviem jaunajiem biedriem devās uz Turovščinas mežiem, kur pašā vismelnākajā biezoknī bija ierīkota laužu apmetne. Tur jau kopš februāra mēneša uzturējās deviņi jaunieši, kam palaimējies izbēgt no ebreju masveida apšaušanas Osvejā. Baltkrievijas sili bija vajātu ļaužu glābiņš un patvērums.

Stundu pēc saules lēkta, kad Hugo, paģiraino galvu vēsinādams, izslāja kordona pagalmā, kaut kur viņpus vēl neaprimušajai Zilupei negaidot nospra.kšķēja vien-tujš šāviens. Kamēr šāviena atbalss nokļuva līdz kordo-nieša apziņai, nosprakšķēja vēlreiz un tad laiku pa laikam turpināja sprēgāt vienā sprēgāšanā. Šaudīšanu padzirdējis, pusapģērbies pagalmā izmetās arī austrietis Lībings.

— Kas tur blikšķina? — viņš nervozēja.

Hugo tikai vienaldzīgi paraustīja plecus:

— Laikam jau žīdus šauj.

Nemitīgās blīkšķināšanas saērcināts, ap pusdienas laiku sētvidū salasījās vai viss kordons. Visai enerģiski izlingoja no kazarmas komandanta vietnieks Maksis un uzklupa pirmajam, kas patrāpījās ce]ā.

— Kur šauj?

— Šķiet, kaut kur pie Ņeverevicas. — Uzrunātais laiski pavērās uz robežas pusi.

Pēc brīža Maksis jau ziņoja komandantam notikuma vietas koordinātes:

— Zilupes Baltrutēnijas krasts, pieteka Ņeverevica...

Līdz ar Zaborjes kordona komandantu raizējās ari oficiante Lidija Ravinska, kas, parocīgu mirkli noskatījusi, pieskrēja pie sava drauga, kurš nostāk no pārējiem stāvēja šķūņgalā un domīgi lūkojās tālumā.

— Kojeņka, mīļais! ... Kas tur varētu būt?...

— Būs Osvejas friči uz pīlēm izgājuši, — Strogonovs, vienaldzību tēlodams, atteica. — Kurš cits tad šaudīs gaišā dienas laikā?

Pievakarē, kad Maksis beidzot sāka atlasīt zaldātus izlūkgājienam, Koļa Strogonovs piedāvājās brīvprātīgi, tādējādi lieku reizi apliecinot savu uzcītību. Par to kolēģi izlēcējam atspēlējās ar ķeksi, ko pamanījās iegrūsi tam rokās, lai nu šis tad arī pacenšas pārķeksēt no tukšām benzīna kannām uzmeistaroto pontonu pāri straumei, virs kuras kā iezilgana migla jau biezēja nokrēsla.

Līdzko šļakatās izmirkušais «desants» izcēlās Baltkrievijas krastā, noslēpumainie šāvēji, it kā briesmas ar ošanu saoduši, nosprakšķināja vēl beidzamo reizi un apklusa.

Ņeverevica saņēma atnācējus ar žulganu dzedrumu, tuvēja sila šalkoņu un nemitīgi burzguļojoša ūdens klaidu, kurā dažviet pludinājās pa līdakai, kas rādīja baltas augšup vērstas pavēderes. Taču tās tūlīt tika aizmirstas, tiklīdz pašā palienes nokraujā uz kāda ieapaļa mežmalas paugura uzgāja izšautu patronu čaulas, no kurām vēl vēdīja rūgtenu dūmu dvaka. Spriežot pēc divu cilvēku pēdām, kas samalušas uzkalnu vienos dub|os, varētu secināt, ka šeit risinājusies neparasti ieilgusi divkauja, taču Maksis apgalvoja ko citu: uz paugura divi ielenktie esot splvi turējušies pretī kaut kādiem nezināmiem uzbrucējiem. Makša versija tomēr neapstiprinājās, jo tādā gadījumā uzbrucēju lodes būtu skārušas arī koku stumbrus, bet tajos nekā tamlīdzīga neredzēja.

Valgajā zemē skaidri saskatāmas zīmes bija iestampā-juši gumijas apavi ar rievotām zolēm, un tas vien jau noradīja uz to, ka paugurā nav saimniekojušas naglotos zabakos apautas militārpersonas, bet gan civilisti, kuri, kā apliecina ar ūdeni piežulgušās pēdas, vēl itin nesen nozuduši mežā, kas glūnēja melns un neizdibināms.

— Partizāņi... — nedroši ieminējās Lībings.

— Ko žvanksti! — Hugo uzbrēca un nospļāvās. Saksijā, viņa dzimtajā pusē, ar spļāvienu atgaiņāja nelabo, tāpēc pilnīgi iespējams, ka ar šo izdarību viņš cerēja izlīdzēties ari pie Ņeverevicas. Līdz šim partizāņi pierobežā netika manīti — bet kurš galvos, ka viņi neuzklīst tieši šonakt? Sādu iespējamību pieļaujot, Maksis paziņoja, ka tumsā pēdas vairs nebūs saskatāmas, tādēļ izvietojama apsardze un gar upmali ierīkojams slēpnis.

Nakts satumsa dzestra, un miklā zeme dzesēja pat cauri egļu skujām, kuras paklāja gulēšanai, ko traucēja gan sila noslēpumainie trokšņi, gan pašu gulētāju smagās nopūtas, jo viņi bija pieraduši pie gultas un siltuma.

Austrietis Lībings, pret mežmalas priedi atzvēlies, snauduļoja stāvus un sajutās visai iepriecināts, kad īsi pirms atausmas viņu nomainīja Koja Strogonovs.

Sils stāvēja priekšā saulei, kas pamazām cēlās augšup un piesārtoja skaidrās debesis, izlaistot rožainu atgaismu ēnu pieblīvušajās atstraumēs, pa kurām, sidrabotus sānus zvildzinot, kaitējās sapali. Klausoties ūdeņu plunkšķēšanā, Koļa negaidot izdzirdēja aizlauzta zara knikšķi un, vērīgāk ielūkojoties, ieraudzīja divus agrīnus nācējus, kas ar šautenēm plecos neslēpjoties tuvojās pa meža pelēko nokrēslu. Brīsniņu tos pavērojis, apsargs pārsteidzīgi paspēra soli uz priekšu uz klajāku vietu, kur tas bija saskatāms kā uz delnas, un pilnīgi nelaikā nošķaudījās. Abi nācēji pēkšņi cirtās apkārt un ielēca eglīšu smalkaudzē, kur, smagos, garos gumijas zābakus blaukšķinādami, lauzās uz mežvidus pusi. Un tikai tad, kad bēgošo soļu dipoņa bija tikpat kā apklususi, Koļa Strogonovs atjēdzās uzsaukt:

— Stāt! Kas nāk? ... Šaušu!

Trīs reizes izšāvis uz sauli, Koļa ziņoja klāt pieskrējušajam komandanta vietniekam Maksim par divu cilvēku ēnām, kas it kā esot pavīdējušas mežā un tūlīt atkal izkūpējušas.

— Velns viņus sazina! — Apsargs raustīja plecus.

— Varbūt man tikai rēgojās ...

Taču viņš šaubījās nevietā, jo, pārlūkojot eglāju, kordo-nieši atklāja gumijas zābaku rievotās pēdas, gaužām līdzīgas vakarējām, bet rēgi, kā zināms, pēdas neatstāj. Drīz vien tās pazaudēja arī lencēji, kas, ķēdē izvērsušies, līdz pat ievakaram maldījās pa biezokņiem kā mednieki, kam pasprucis medījums, ir ne smakas neatstājot. Neveiksmes saērcināti, silajēgeri visbeidzot izbrida malā iepretim Proškiem un, daudz neprātodami, iebruka sādžā. Uz ielas nemanīja ne dzīvas dvēseles, ja vien neskaita vistas, kas klukstēdamas kašņājās gar pažogiem, un Gera-simu Jakovļeviču Froļonoku, kurš viens vienīgs, kā jau tas stārastam piedienas, iztecēja saņemt negaidītos ciemiņus.

— Kur rāvāt ieročus? — Maksis uzbļāva.

— Kas nabagiem dos ar lielgabalu šaut? — stārasts lūkoja izlīdzēties ar joku. — Ne acīs neesmu matījis!

— Pagaidi tikai, gan es tev uztaisīšu brilles! — Maksis piedraudēja. — Kas tas par stārastu, kurš ne velna neredz? Bet jācer taču, ka nebūsi vismaz kurls! Droši vien esi dzirdējis, kurš no jūsējiem velkas uz robežu...

— Kas tad šiem tur ko žukurēt? — Gerasims Jakovļe-vičs iepleta acis. — Nē, nē, nav gan dzirdēts!

— Gatavais kroplis! — Hugo norēcās. — Akls un kurls jau ir, ka tikai nebūtu arī klibs!

Prošku stārasts, lai nu kāds, bet klibs gan nebija: vāc-kungiem pa priekšu viņš nadzīgi lampatāja no sētas uz sētu un neatlaidīgi pūlējās kordoniešiem iegalvot, ka visādas atslaukas aiz pakša šie atradīšot, bet kārtīgu kramenīcu gan nemanīšot.

Ieročus, saprotams, neatrada, toties visa sādža dvakoja pēc svaigām zivīm, un Lukašonoku pagalmā melns runcis alkatīgi našķējās ap mēslainē izmestām ķidām, bet durvj-priekšā uz sola noliktā skārda vannītē vēdinājās uzšķērstas līdakas, sakrautas cila virs citas kā pagales.

— Ar tīklu dukurējāt? — Maksis painteresējās.

— Nē, kur nu_ ar tīklu! . .. Tāpat ar žebērkli... — stārasts nopurpināja, arī pats būdams pārsteigts par tik neparastu atklājumu.

— Šimbrīžam Zilupē visas paceres Jum... — apsār-tušās dzērāja acis no Gerasima Jakovļeviča nenovēršot, ieminējās arī Hugo.

— Kur nu mums tiktāl? — Froļonoks atmeta ar roku.

— Tepat pa ieliekņām pačamdāmies.

— Pa ieliekņām tikai tāda velna dzīšana ... — Maksis aizrādīja. — Tie daži kilometri līdz Zilupei vienam grun-tīgam copmanim tikai tāds spļāviens .. .

Koja Strogonovs grāba ar abām rokām vannītē, izcēla divas visbrangākās līdakas, vienu iespieda rokās priekšniekam, otru ielocīja savā zaldāta somā un slāja uz vārtiņiem.

— Jādabū uz uguns, kamēr vēl nesmird, — viņš skubināja.

Jādomā, ka tā pati rūpe skubināja arī Maksi, jo, spēji aprāvis tincināšanu, viņš sapulcināja savējos un aizveda tos atpakaļ uz mežu.

Līdzko aizgājēji pagaisa aiz pirmajiem kokiem, pie Gerasima Jakovļeviča atskrēja Grigorijs un Vasilijs Luka-šonoki noskaidrot, kāds nelabais uzlaidis viņiem uz kakla kordoniešus, taču stārasts par to nezināja neko sacīt, piemetinot vienīgi to, ka meklējuši šaujamos.

— Bet kā iegrūda tam sātanam līdaku ķepās, tā šite-nais ar to pašu arī aizrijās... — Froļonoks nosmīnēja.

— Kādu līdaku? — Grigorijs Sergejevičs nesaprata.

— Prasi Vasjam! — večuks atteica un, zodu pastiepis, norādīja ar smailo ķīļbārdiņu uz komsorgu. — Šim pa pagalmu ķidas vien šļaukājas ...

Vasilijs nenoliedza: jā, vakarvakarā Grigorija brālis pārnesis tik necerētu lomu, ka nav pat zinājuši, kur grūst.

— Sauc viņu šurp! — izrīkoja Grigorijs.

— Vai Petju, vai? — Vasilijs pārvaicāja. — Kas tad šo, vazaņķi, sasauks, ja šorīt jau pirms saules aizvilkās atkal abi ar Mišu?

— Taisni vai ieēdināti!

— Nu, bet ir arī kukaiņi kā šķilas! Ja nāksi līdz, ļaušu apčamdīt, — Vasja uzaicināja.

Pašā pievakarē, kad augstajās debesīs jau trīsuļoja pirmās zvaigznes, pa satumsušo meža ceļu Proškos ielavījās divi klusi, ar skujām apbiruši jaunekļi garos gumijas zābakos un, tramīgi acis apkārt šaudīdami, slapstījās gar sādžas bērziem. Tomēr necik tālu viņi netika, jo uz ielas negaidot parādījās Zeņa Froļonoka.

— Grigorijs Sergejevičs gaida... — viņa līdzcietīgi pavēstīja.

Istabā kopā ar Grigoriju bija arī Vasilijs. Piedāvājis abiem vēlīnajiem viesiem piesēst, mājastēvs apvaicājās:

— Nu, kā tad ķērās?

Tādu jautājumu padzirdējis, jau tā mazrunīgais Petja kļuva mēms kā zivs, bet Miša tikai rokas vien noplātīja:

— Ne asakas.

— Kā tad uzreiz tik trūcīgi? — Grigorijs tomēr nelikās mierā. — Vakar taču piegāzāt pilnu māju.

— Nu jā... vakar jau gan... — Petja izmocīja.

— Gar Zilupi klamzājāt?

— Nē, kur nu gar Zilupi! — Miša pārbijās. — Gar Ņeverevicu.

— Vilkāt uz āķa vai tāpat ar žebērkli? — apjautājās arī Vasilijs.

— Uz āķa.

Grigorijs grozīja galvu.

— Re, cik jocīgi iznāk! Uz āķa vilkuši, bet dažai līdakai visa mugura vienos caurumos... Vai tad tā zivis šauj? Jātēmē taču blakus!

— Mēs jau tēmējām... — aizskarts izdvesa Petja.

— Ar pirkstu, vai? — Vasilijs pietvīka. — Kur jūs nolāpītie, šautenes ņēmāt?

— Tepat... no arsenāla... — Miša sašļucis atzinās.

Grigorijs Sergejevičs vēl valdījās.

— Ir nu gan mums arsenāla priekšnieks: asakas dēļ gatavs ar lielgabalu vālēt!

— Bet kāpēc jums vajadzēja stāstīt? — Miša negaidot cirtās pretī. •— Kāpēc, no Vigodas pārnākuši, par līdakām vien spriedāt?, Nu, un tad mums sakārojās...

— Sakārojās! — Grigorijs pārskaities pielēca kājās.

— Sakārojās gaišā dienas laikā vazāties apkārt ar šauteni, sakārojās blīkšķināt tieši kordona durvjpriekšā! Pienapuikas! Amurgalvas!

Zemu noliektām «āmurgalvām» abi neveiksminieki pacietīgi ļāvās bargajiem vārdiem, kas, dusmu zibeņus

šķildami, grandīja turpat veselu stundu, skaidrodami prātu un šķīstīdami sirdsapziņu. Bet pērkoni, kā zināms, briedina ozolus, kas ieaug dziji zemē un lepni izslējās pretī vētrām.

PURVA BRIDĒJI

Kaut gan aprīlis nāca uz beigām, agrie pirmslēkta rīti vēl bija dzedri. Taču staltradzis, caurspīdīga mijkrēšļa apņemts, jau stāvēja uz stigas un miklām, nedaudz uz āru izspiestām acīm, kas atgādināja tikko atvērušos kastaņus, tramīgi lūkojās tālumā, kurp aizsniedzās ar papardēm aizcerojušās ceļvietas zilgmainās aprises. Briedis paslēja valgano purnu, neuzticīgi paošņāja pēc skujām un sūnām smaržojošo gaisu, spēcīgi atspērās uz visām četrām un, zemei nodunot, ielēca brikšņos. Tā izrīkodamies, briedis darīja pareizi, jo drīz vien uz stigas parādījās divdesmit vīri, kas, pacilāti tērzējot un velnu dzenot, visi drūzmā šļankāja pa mētraini. Agrīno gājēju jūklī pavīdēja arī dažas jau redzētas sejas: Prošku komjaunatnes pagrīdes sekretārs Vasilijs Lukašonoks un viņa brālēns — «slepenā arsenāla priekšnieks» Miša. Viņi rādīja ceļu pārējiem astoņpadsmit, kas nāca no mežvidus apmetnes, kur, proškiešu sargāti un aprūpēti, bija pārlaiduši bezgala garu, sūru un grūtu ziemu. Mežļaužu pulkā bija deviņi no masveida apšaušanas paglābušies ebreju tautības osvejieši, kā arī deviņi ielenkumā palikuši un no gūstekņu nometnēm izbēguši sarkanarmieši, kuri, kā zināms, pirmajā laikā patvērās Latvijas pusē pie Bašku ciema pagrīdniekiem, bet vēlāk, kad slēptuvi apdraudēja okšķeri, pārnāca pie proškiešiem, kas viņus paslēpa slepenajā miteklī.

Saulei lecot, viņi iznāca mežnorā, kuru no visām pusēm aplocīja jaunas priedītes. Apguruši, tomēr laimīgi mež-nieki sakrita sūnās atpūtināt tālajā ceļā notirpušos locekļus.

Jaunaudzes malā piepeši parādījās Prošku pagrīdes vadītājs Grigorijs Lukašonoks un kāds pusmūža vīrs platiem, spēcīgiem zemnieka pleciem. Grigorijs Sergejevičs pārlaida vērtējošu skatienu puišiem un uzsauca:

— Sveiki, partizāņi!

— Esiet sveiks! — tādas necerētas uzrunas pārsteigti, puiši nesaskanīgi sauca cits caur citu.

— Tā jau tikai pātarus skaita! — Lukašonoks nosmējās un norādīja uz līdzās stāvošo svešnieku: — Iepazīstieties! Jakovs Zunde.

— Lisnas sādžas zivju bende un jūsu galvenais teku-zinātājs, — Zunde smaidīdams papildināja.

Patiesi — šajā dižvēra laucītē apnīkušie meža puiši pārtapa par partizāņiem. Izrādījās, ka priedīšu smalcē jau laikus savesti ieroči, un, kad beidzot Grigorijs Lukašonoks ķērās pie dalīšanas, katrs saņēma pa šautenei, divām rokas granātām un divsimt patronām. Dažam uzticēja pat rokas ložmetēju. Un tomēr visskaudīgāki viņi bija uz Leonīdu Boļenko, Jevgeņiju Bordoviču un melnīgsnējo tatāru Halimu Ahmedjarovu, kuriem nezin kādu nopelnu dēļ tika piešķirti PPŠ automāti. Taču tūlīt ari tas kļuva skaidrs.

Puišus nostādīja ierindā, kuras priekšā iznāca Grigorijs Sergejevičs.

— Biedri partizāņi! — viņš iesāka. — Ilgi un nepacietīgi gaidītā diena beidzot ir pienākusi. Kopš šī brīža jūs nesat cildeno tautas atriebēja vārdu — partizānis. Lai dziļais, bezgalīgais naids, kas kvēlo jūsu sirdīs, un neizmērojamā dzimtenes mīlfestība dod jums spēku un izturību svētajā cīņa par tēvzemes brīvību!

— Kalpoju Padomju Savienībai! — visi kā vienā mutē aizkustināti atsaucās bijušie karavīri. Bet tie, kas pirmo reizi mūžā turēja rokās ieroci, klusēja, samulsuši par savu gaužām nemilitāro stāju un uzvedību.

Lukašonoks turpināja:

— Jūsu grupa tiek pakļauta Osvejas partijas pagrīdes komitejas sekretāram Ivanam Kuzmičam Zaharovam. Par grupas komandieri iecelts leitnants Halims Ahmed-jarovs, par viņa vietnieku — seržants Fadejs Volkovs.

Tur nu nevienam vairs nebija ko iebilst: Ahmedja-rovs un Volkovs ir pieredzējuši karavīri un kā tādiem viņiem, protams, pienākas arī labākie ieroči. Automāti atradās drošās rokās.

Atvadījušies no Grigorija Sergejeviča, partizāņi devās ceļā. Jakovs Zunde veda viņus pa meža takām arvien dziļāk biezoknī. Šaurajā zemes strēmelē starp Lisnas un Belojes ezeriem pēkšņi ceļā nogūla plašs, nepārskatāms purvs, kas aizstiepās uz ziemeļaustrumiem, ne pāri pārbrienams, ne apkārt apejams.

— Pieraugiet, lai kājas nesamirkst! — Jakovs pasmējās un apņēmīgi iebrida muklājā.

Tajā vietā reiz viļņoja ezers; tagad tas ir aizaudzis, piezāļojis un sakrūmojis par neizbrienamu slīkšņu, bet zem līganās sūnu apsegas vēl arvien gurguļo melni zemzernes ūdeņi. Brūnas, purva graušļiem piedrāztas rāvas pilnas glūn «velna acis» — bezdibenīgi dziļas aka-tas; piesaulē ap baltsūnu činkuriein un sapraulējušu celmu siekstām snaikstās zalkši un odzes, viss acij nepārskatāmais tīrelis saindēts ar vaivarāju un puvekļu smacīgo dvingu. Četrus kilometrus uz ziemeļaustrumiem no tuvākās mežvidus sādžas Voļesi pašā dumbrāja viducī pakāpjas lēzens uzkalns, līdz kuram vairs nesniedz pieglumējusi rāva. Uz purvsalas sausnējā kupra gigantisku priežu azotē iemitinājušās sīkas eglītes, gar kurām paugura piegāzē aizlīčo slīkšņupe, melna un dzedra kā avots. Viens vienīgs kājceliņš, mezglu mezglus metot, linkojas pāri tīrelim, tikai zinātāja acij ieraugāms, tikai zinātājam izbrienams.

Uz tādu pasaules nostūri Jakovs Zunde atveda savus ceļabiedrus, kuriem pēc pāris dienām radās papildinājums: atnāca Prošku skolotājs Volodja Vestenbergs ar dažiem neprecētiem savas sādžas puisiešiem, kam nevajadzēja baiļoties ne sievu, ne bērnu dēļ.

Purvsalas austrumu pusē paralēli citu citai izbūvēja trīs zemnīcas — katrai nodaļai savu. Augstāk pret salas vidu ieraka zemnīcu arī štābam un sanitāriem. Bet lejā pie upītes ierīkoja virtuvi, uzmeistaroja galdus un solus ēšanas reizēm, iedalīja «apdzīvojamo platību» dažādām saimnieciskām vajadzībām.

Neraugoties uz to, ka nometne atradās grūti pieejamā vietā, tālu no ceļiem un cilvēkiem, pie kājceliņa, kas veda pāri purvam, allaž stāvēja sardzes postenis, bet pa naktīm apkārt salai staigāja bruņotas patruļas.

Steidzamākos darbus apdarījuši, puiši, līdz viduklim atsegušies, gozējās spožajā saulītē, kas dienas vidos sildīja jau itin jauki, žāvēja dūkstī izžulgušos apavus, spodrināja ieročus un tērgāja par visu, kas vien iešāvās prātā. Gaisā biezēja cirtīga, skurbinoša sveķu smarža, bet agros purva piemiglotos rītos un vakaros vēl ilgi pēc satumsas rāvupītes čūkslājā vilka lakstīgalas. Augas naktis pa muklāju plikšķināja pīles. Dabas krāšņums atlaidināja sirdis, un puiši aiz labsajūtas pamazām apslinka. Tikai Vasja Rassomohins palika uzticīgs savam nemieram.

— Atkal jau sēžam! ... — viņš mēdza izsaukties visnepiemērotākajos brīžos, tieši tad, kad, saules siltuma ieaijāti, citi jau laidās pussnaudā. — Kas tad mēs galu galā esam — partizāņi vai perētājas pīles?

— Kad ieradīsies lvans Kuzmičs, tad arī sāksim ... — viņam atbildēja. -4- Bez komandiera nedrīkst.

Jā, vienības komandieris lvans Kuzmičs Zaharovs kavējās. Nometnē runāja, ka viņš staigājot pa ciemiem un pulcinot vīrus, kas ilgojas pēc ieročiem un cīņas. Taču viņa prombūtne pārāk ieilga, viens otrs nepacietīgāks gaidītājs jau sāka nervozēt un uztraukties, tāpēc nosprieda sūtīt izlūkus uz Lisnu pie Jakova Zundes, lai tas noskaidrotu, kur aizķēries «meža brāļu pavēlnieks».

— Pie tās pašas reizes varētu atstibīt arī kādu svaigu asaku, — lika priekšā pavārs. — Jakovam jau tādas mantas netrūkst.

— Lai iet Vasja! — kāds ierosināja. — Tikpat miera no viņa nebūs! Urkņājas kā driģenes sasukājies!

Tiklīdz vakarpusē saule aizlīda aiz priežu cekuliem, Vasja Rassomohins, Leonīds Boļenko un divi viņu biedri — ar rokas ložmetēju, diviem automātiem un šauteni apbruņoti — devās ceļa.

— Tikai līdakas neaizmirstiet! — palicēji vēl nosauca pakaļ.

Rassomohina grupa tonakt silā apmaldījās. No nometnes viņi bija izgājuši ar tādu aprēķinu, lai vēl pirms rītausmas tiktu galā, taču rīts atausa, apsārta un iedzeltēja debesis, un nu jau saule kāpa pāri apvārsnim, bet izlūki vēl arvien klaidoja pa biezokni, veltīgi raugoties pēc silmalas gaišuma.

Iznākot uz stigas, rassomohinieši nepiesardzīgi uzgrūdās trim bruņotiem vīriem, kas, stobrus pret nācējiem pavērsuši, stāvēja eglīšu skupsnā. Neskatoties uz dramatisko situāciju, kaut kāda iekšēja nojausma lika viņiem savaldīties, pie kam nojausma bija abpusēja, jo instinktīvi viņi apjauta viens otrā radniecīgas dvēseles.

Uzzinājušas par kaimiņiem, abas puses jutās bezgala pārsteigtās.

— Grupas komandieris Suvorovs! — militāri stādījās priekšā kāds jauneklis, no pirmā acu uzmetiena gluži vai puišelis.

— Va tu velns! Pats Suvorovs! — domādams, ka viņu grib izāzēt, zobgalīgi izsaucās Vasja un stīvi paklanījās.

— Feldmaršals Kutuzovs. Man ir tas gods!

— Paskat, kādi satikušies! — iesmējās viens no Vas-jas līdzgājējiem, bet Rassomohins vēroja svešinieku.

— Kā tad tevi, ģenerālisimusu, par grupas komandieri degradēja?

— Šitais Suvorovs vēl līdz ģenerālisimusam pagaidām nav ticis, bet nekur nav teikts, ka netiks.

Visiem k]uva jautri. Puiši sanāca kopā, sasēdās stigas malā uz celmiem, sasmēķēja.

Pāvels Suvorovs bija ļeņingradietis. Pagājušajā vasarā skolas brīvlaikā viņš atbraucis uz Sebežas rajonu pie radiem atpūsties, un tur viņu pārsteidzis karš. Kamēr šis vēl domājis, ko iesākt, hitlerieši jau bijuši klāt. Tad sanākuši kopā komjaunieši un nosprieduši parādīt fricim zobus...

— Pilnīgi traki mēs bijām! — Pāvels pasmējās. — Gribējām sākt tūlīt ar friču štābu vai vismaz ar garnizona mantu noliktavu ... Stulbi, vai ne?

— Nez vai! ... — Vasja saintriģēts izmeta. Suvorovs izbrīnījies paskatījās uz viņu, brīdi kaut ko apsvēra un tad turpināja:

— Tajā laikā, pie Kišiņevas izlauzies no aplenkuma, kaimiņu sādžā Bogomolovā atgriezās jautrs, simpātisks puisis Sergejs Moisejenko. Šis mums uzlika iemauktus . .. Vispirms vajagot cilvēkus saorganizēt, viņš teica, apgādāt ieročus. Tad nu staigājām pa apkārtējiem ciemiem, skrējām uz ballītēm, pētījām un vērojām, kurš mūsējais, kurš ne. Pussagruvušā pirtiņā ierīkojām ieroču noliktavu, turpat nodevām arī zvērestu, ko uzrakstīja Sergejs. Solījām, cik drīz vien iespējams, ienaidnieku patriekt un iznīcināt.

— Par to zvērestu labi bijāt izdomājuši, — Rassomohins pacildināja.

— Tā nu radās mūsu cīnītāju grupa, — Suvorovs stāstīja tālāk. — Sergeju, protams, iecēlām par komandieri, bet skuķi, Nadju Fjodorovu, nezin kāpēc — itin kā par vietnieku vai tādu kā komisāru. Rakstījām un izplatījām Padomju Informbiroja ziņojumus, ko sacerēja Sergejs ar Nadju, jo mums, patiesību sakot, radio nemaz nebija. Šajos ziņojumos stāstījām galvenokārt par padomju karavīru varonību.

— Paskat, sātani! — Vasja bija stāvā sajūsmā. — In-formbirojs, ko tu neteiksi!

— 22. janvārī daļa mūsējo iegāja mežā, kur jau bijām uzbūvējuši blindāžu. Kopš tās dienas tad arī darbojās mūsu, sergejeviešu, partizāņu vienība.

— Velns lai parauj! — Rassomohins pielēca kājās.

— Šie visu ziemu jau nokarojuši, bet mums no sēdēšanas tulznas uzmetušās. Un turpinām sēdēt vēl arvien...

Suvorovs, manīdams, ka klausītāji jau iekarsuši, sāka plātīties.

— Karsti mums iet: katru nedēļu vismaz pa kaujai... Deviņpadsmit friču jau esmu nostiepis gar zemi, un no tiem sešus — ne zemākus par leitnantu...

— Jā, tā vis nav dibenu sautēšana! ... — Leonīds Bo-ļenko nenovīdīgi nosēca.

— Kas ir, puiši, — Suvorovs piedāvāja, — nāk pie mums! Dabūs rokas izvicināt, par to es garantēju!

— Nu, nu, garantētājs! — Boļenko negaidot kļuva pikts. — Domā, mēs tam visam ticam, ko tu te nolēji? Suvorovs jau gan esi, bet līdz ģenerālisimusam tev vēl tālu!.. .

Pāvels tomēr neapvainojās: aizskarošos vārdus viņš laida gar ausīm un, it kā neko tamlīdzīgu nebūtu dzirdējis, ņēmās stāstīt par pēdējo kauju, kurā friči tā dabu-juši pa ādu, ka gandrīz vai kravājot čemodānos un pošoties atpakaļ uz «fāterlandi».

Pa to laiku saule bija ne vien uzlēkusi, bet paguvusi arī nostaigāt ceturtdaļu no debesu loka un, pakāpusi ieslīpi virs stigas, ar zeltainu staru vēdekļiem taustījās cauri skujotnei, uzskatīdama par savu pienākumu atgādināt puišiem, ka tuvojas brokastlaiks.

Reizē ar vakara tumsu purvsalas nometnē beidzot ieradās vienības komandieris Ivans Kuzmičs Zaharovs. Spriežot pēc dokumentiem, ko viņš rūpīgi glabāja žaketes iekškabatā, Ivans Kuzmičs bija sodu izcietis kriminālnoziedznieks, kurš par valsts īpašuma izlaupīšanu zināmu laiku pavadījis cietumā. Izziņa, protams, bija fiktīva, to izrakstīja tādēļ, lai, riskanto pagrīdes darbu strādājot, grūtā brīdī būtu ko uzrādīt okupantiem. Īstenībā Ivans Zaharovs pirms kara vadīja Čapajeva vārdā nosaukto mašīnu traktoru staciju Osvejas rajonā Krasilovkā.

Komandieris atveda uz nometni arī papildinājumu, tāpēc, jaunpienacējiem sapazīstoties ar «veterāniem», pētot gaidāmās dzīves apstākļus un pārrunājot nākotnes ieceres, zemnīcas līdz pat pusnaktij dūca un vārījās kā tirgus. Lejā pie upītes blāzmoja ugunskurs. Pavārs, iespējams., uz medaļu cerēdams, bija nolēmis pamielot komandieri ar zivju zupu, tāpēc visu laiku vēl turēja katlu uz oglēm un ik pa brīdim skrēja pie Jevgeņija Bordoviča, kurš stāvēja sardzē uz taciņas pie ieejas nometnē. Pie tam katru reizi pavārs uzstādīja sargam vienu un to pašu jautājumu:

— Vai tad šos vēl nemana? ...

— Aprimsti, velns lai tevi parauj! — Bordovičam jau apnika. — Ko skraidi apkārt kā apsvilis? Kad atnāks, tad būs...

— Kad atnāks!... Sen jau vajadzēja būt! Kamēr at-vilksies, slīmesti tādi, tikmēr zivis var iesmakt... Kā lai es tādas katlā lieku?

Bija stunda pāri naktsvidum, kad beidzot nāca. Saklausījis rāvu burzguļojam, Bordovičs uzsauca:

— Stāt! Kas nāk?

— Es nāku... — tumsā kāds atbildēja un, sargam uzstājot., nosauca paroli.

No četru vīru lielās Rassomohina grupas, kas iepriekšējā vakarā atstāja nometni, lai ietu uz Lisnu pie Jakova Zundes, pārnāca viens vienīgs — Leonīds Boļenko.

— Kur citi? — sargs noprasīja.

— Tu-tū! ... — pārnācējs īgni izmeta un, uzzinājis, ka purvsalā atrodas ari vienības komandieris, steidzās pie tā ar ziņojumu.

Štāba zemnīcā atnācēju sagaidīja visa vadība vienkop: pats Ivans Kuzmičs, štāba priekšnieks — vecākais leitnants Trofimovs un bijušais robežsargs, labsirdīgais komisārs Petrienko.

— Kā tad tā?... —- noklausījies ziņojumu, brīnījās komisārs. — Pametuši mūs un aizgājuši pie citiem?

— Tieši tā! — Ziņotājs militāri izslējās. — Pārgāja pie sergejeviešiem. Ir tur viņiem viens tāds Suvorovs, tas sapūta pilnas galvas... šie slānot fričus pat ar šauteņu slauķiem. Bet mēs, žēlojās Rassomohins, purvā taukus audzējot...

— Tā viņš urdījās arī pa nometni, — piezīmēja Trofi-movs. — Uz kauliņu kā uzburts!

Vēlāk, kad partizānīs bija aizgājis un komandieri jau posās naktsguļai, Ivans Kuzmičs vēl ilgi sēdēja pie kvē-pekļa un sarunājās it kā pats ar sevi.

— Pašu vaina, neko vis neteiksi! ... Puiši raujas cīņā, bet mēs patiešām sānus sutinām... Taču bez disciplīnas partizāņu vienība arī nevar pastāvēt. Kas tad notiks, ja katrs ies, kur iepatiksies? Tā jau var uzķerties uz provokatoru makšķeres!

Komandieris domāja par Ivanova partizāņu vienību, par vienību, kas pēc visu kopēja lēmuma nosaukta viņa vārdā. Taču uz rīta pusi arī štāba zemnīcā izdzisa kvē-peklis.

Jau vairākas dienas proškieši nebija redzējuši skolotāju Vestenbergu un vēl vienu otru jaunekli, kuru skaļās, dižmanīgās balsis un neapvaldītie smiekli citkārt neaprima līdz pat vēlai naktsvidus stundai. Sādža bija kļuvusi klusāka un it kā tukšāka. Taču jaunieceltais stārasts Boriss Proška, ko izraudzīja Gerasima Froļonoka vietā, kurš «vecuma nespēka dēļ» bija no amata atlūdzies, par šādām aizdomīgām pārmaiņām nemaz nejutās satraukts; jo mazāk rakaru, jo rāmāka un mierīgāka dzīve. Taču stārasts gauži maldījās Vienā no aprīļa pēdējās nedēļas pievakarēm sādžā negaidot iebruka policisti — civilap-ģērbos tērpti, bruņoti vīri zilām lentām ap piedurknēm. Pašus pirmos sagrāba abus pagrīdes vadītājus — Grigo-riju un Vasiliju Lukašonokus. Pēc tam tāds pats liktenis piemeklēja vēl daudzus citus, kas, notikušā pārsteigti, stāvēja, rokas gar sāniem nolaiduši, un padevīgi spiedās barā kā jēri pirms kaušanas. Vienīgi Vasilijs sadūšojās pavaicāt:

— Par ko? ...

— Par tīro sūdu! ... — liekulīgi smaidīdams, atbildēja viens no policistiem, gara auguma tēvainis. — Par mīlestību uz savu tuvāku... uz partizāņiem, tā sakot.

— Bet mēs taču! ... — Vasja vēl gribēja ko iebilst, bet garais sabrēca:

— Žaunas turēt!

Savam uzbrēcienam viņš pielika punktu, ar šautenes resgali uzplājot Vasilijam pa sēžamvietu.

Kliegdamas no pagalmiem izskrēja sievas, taču policisti stāvēja priekšā kā mūris.

Uz ātru roku tika pārmeklēti arestēto dzīvokļi, tad vīrus izvietoja pa pāriem un, lieki neuzkavējoties, dzina cauri visai sādžai uz mežu.

Asarās mirkdamas un vaimanādamas, sievas pavadīja aizgājējus līdz kapsētai.

— Suns! ... — iesaucās Vasilija māte Marija Petrovna un ārkārtīgā nicinājumā nospļāvās stārastam pie kājām.

— Manas vainas tur nav! ... — Boriss Proška, pa sievu drūzmu mīņājoties, taisnojās. — Ne es saucu, ne aicināju ... Velns zina, no kurienes uzradās. Varbūt no Osve-jas, bet varbūt — no Zaborjes vai Sebežas... Ne acīs neesmu tādus redzējis!

Sadzīti mežā, arestanti pēkšņi pārvērtās: no pazemības vairs ne vēsts! Barā saskrējuši, viņi sita viens otram uz pleca, smējās un zobgalīgi rādīja ar pirkstu uz policistiem.

— Gatavie sātani! ... — viņi rēca. — Labākus sitējus visā Osvejā neatradīs...

— Tu!... — Vasilijs uzkliedza savam pavadonim.

— Kas tev, velnam, lika tik nešpetni slānīt! Trīs dienas nevarēšu vairs ne sēdēt, ne gulēt. ..

— Bet es taču centos! No biksēm lēcu laukā, lai tikai būtu pareizāk, lai tikai būtu ticamāk! ... — savu vainu apzinoties, taisnojās Pāvels Mališevs.

«Policisti» rāva nost no piedurknēm zilās lentes, smējās arī paši un plātījās, cik neviltoti un patiesi viņi nospēlējuši šo «traģikomēdiju».

Stārasts Boriss Proška, apzvērēdams sievām savu nezināšanu, prasti samelojās — īstenībā viņš kopā ar partizāņu vienības komandieri Zaharovu un Grigoriju Luka-šonoku bija viens no izrādes inscenētājiem.

Operācijas vadītāji par policistiem izraudzīja parti-zāņus, kuri proškiešiem nav pazīstami, tādējādi notikuma aculiecinieki nevienu no tiem nespētu uzrādīt pat tad, ja hitlerieši sadomātu šo mīklaino gadījumu izmeklēt. Bet notikums patiešām neparasts: gaišā dienas laikā no sādžas ar varu tiek aizdzīti gandrīz vai visi cīņas spējīgie vīriešu kārtas iedzīvotāji, taču nevienā komandantūrā vai cietumā tie neparādās. Izmeklētājiem tas liktu domāt, ka arestētie likvidēti jau pa ceļam... Tāda iespēja izslēdza represijas pret «cietušo» sādžu, kur pazudušo vīru tuvinieki, lai arī patiesību zinādami, tomēr laiku pa laikam pacentās izspiest pa asarai, līdz ar to lieliski iekļaujoties gudri izdomātajā spēlē, no kuras atkarīgi daudzu ļaužu likteņi.

Dziļāk mežā «policistus» un viņu «gūstekņus» sagaidīja Ivans Kuzmičs Zaharovs un pārējie partizāņi. Drīz vien visi kopā viņi devās uz purvsalas nometni.

Ivanova partizāņu vienība pieņēmās spēkā.

CETURTĀ NODAĻA «CELMLAUŽI»

Tomēr suņa dzīve stārastam, lai saka, ko grib! Rīts tikko vēl atplaiksnījis, lielākā daļa ļaužu vēl snauduļo, bet viņš jau stāv pie vārtiem un uzmana, kā sādža ienāk jauna diena. Taču prātā vēl arvien vakarējā... Sābri muguras vien griež un blenž uz viņu kā sumpurņi, dažkārt iemetot tieši acīs:

— Nodevējs! ...

Ko tādi zina par kordonu, uz kurieni stārastam jāvelkas ik pārdienas atbildēt gan par graudiem, gan cūkām, vilnu un oliņām, ko sādžinieks iepraties nobēdzināt, ka ne čiku, ne grabu?... Bet viņam uzstāj, viņam bāž stobru padegunē un piedāvā cilpu... Lai sola, ko grib, viņš palīdzēt nevar, viņš zina tikai to, ka sādža ir tukša kā baznīca un zemniekam pašam nekā nav. Ja kungi netic, lai vaino paši sevi: nelgas bija, viņu par stārastu likdami... Tads pats vien ir kā Gerasims Froļonoks.

Pie sevis smīkņādams, Boriss Proška sacēla rokas virs galvas, pastiepās uz pirkstgaliem, izstaipījās un gari nožāvājās. Kaut kur noblaukstēja durvis. Nereizē iztramdīts, aizvankšķējās suns, nograbēja ķēde un atkal viss aprima. Tikai vistas čērkstēdamas kašņājās gar pažogiem. Prāvs, melns gailis, ar spārniem smiltis kuldams, pārplīkšķināja pāri ielai un iespurdza pavērto vārtu spraugā.

— Tiš, nelabais!... — Boriss nošņāca, ar nagiem paecēja krūtīs un snaudas pilnām acīm īgni pablenza uz kapsētas pusi.

— Nolādēts! — viņš nospļāvās. — Atkal jau kordona caurbirasl ...

No meža izbrauca pieci vai seši vīri uz divriteņiem, un tūlīt parādījās ari savi desmit vai piecpadsmit kājāmnā-cēji. Uzlecošas saules staros tur kaut kas vizuļoja un zvī-goja kā spoguļi. Kad pienāca tuvāk, varēja saskatīt zāģus un cirvjus.

Stārasts izgāja ielas vidū.

— Labrīt, saimniek! — sveicināja jauns, tumšmatains puisis. — Vai ciemiņus gaidīji?

— Gaidīju, kā nu negaidīs! — Boriss Proška iepriecināts atsaucās, pazinis zaborjieti Sašu no Latvijas. — Re, svētki jau arī tepat durvjpriekšā.

— Kas tad tev, stārast, tie par svētkiem?... — smīnīgi noprasīja kāds no Sašas biedriem.

— Tak jau mūsu pašu Pirmais Maijs.

— Padomājiet tikai, — Saša iesaucās, — viņi šitajos Proškos tādus arī vēl svin! Nu, jo labāk! Bet tev, Boris, nāksies šito varzu kaut kur izmitināt! Ne jau svētku dēļ esam nākuši. Lauzīsim celmus Sešku terpentīna tecinā-tavai. Un dokumenti arī mums ir — viss kā pieklājas.

Iekārtojušies, kur nu kurais, celmlauži pievakarē atkal sapulcējās visi kopā pie Borisa Proškas, kur tad arī stārasts dabūja dzirdēt par pēdējo dienu notikumiem Latvijas pusē.

Šķaunē bija ieradies Gruduļa kungs, okupācijas varas iestāžu pilnvarota persona «brīvprātīgai vergu vervēšanai». Taču ne Šķaunes, ne Pasienas pagasta jaunieši, uz kuriem tik ļoti cerēja Gruduļa kungs, nepavisam nebija tik «brīvprātīgi», lai aušīgi pamestu tēva mājas un dotos svešumā. Viņi labprātāk raudzījās uz meža pusi... Tomēr daudzi no viņiem, tāpat kā lielākā daļa pagrīdnieku, kas nepacietīgi sapņoja par ciņu ar ieroci rokās, raizējās par ģimenēm, kuras neapšaubāmi tiktu pakļautas okupantu necilvēcīgajām represijām. Ģimene bija važas uz cīnītāja rokām. Un tomēr viņi kaut ko izdomāja...

Kā mēdz teikt, vienā jaukā dienā notika brīnumi: prastais, neskolotais Zaborjes viensētnieks Vasilijs Uzuls kļuva par terpentīna tecinātavas direktoru. Iespējams, ka tāds gods beidzot atmiekšķēja viņa iemīļotās Marijas Ravinskas brāļa Filipa Amosoviča Ravinska nocietināto sirdi, jo, neraugoties uz domstarpībām politiskos jautājumos un pilnīgi pretēju dzīves uztveri, direktora kungs ar nākamo radagabalu pēkšņi sadzīvoja itin labi. Viņš uzticēja Filipam pat savas dienesta rūpes. Vācieši pieprasīja terpentīnu, taču tas bija iegūstams vienīgi no celmiem, kuri, kā zināms, vispirms izceļami no zemes. Risinot sasāpējušo darbaspēka problēmu, šefs izkaulēja no saviem pavēlniekiem tiesības atbrīvot celmu lauzējus no klaušām Vācijā. Tā, protams, bija ievērojama privilēģija, tomēr diez vai dotu jūtamus panākumus, ja neizpalīdzētu Filips, kurš ierosināja izraudzīt par mežstrādnieku brigadieri Sašu Gaišo no Zaborjes. Iecelšanas gadījumā brigadiera amata pretendents apsolīja atsvabināt direktora kungu no turpmākajām raizēm par fabrikas kadriem: tos viņš sameklēšot un izvēlēšoties pats.

Jaunais brigadieris patiešām rāvās ar apskaužamu enerģiju: šefs nepaguva pat attapties, kad celmlauži, ar cirvjiem un zāģiem bruņoti, jau aizgāja pāri robežai uz celmiem pārbagāto Baltkrievijas silu.

— Prātvēderi, neko vis neteiksi! — visu uzmanīgi noklausījies, atzinīgi nosacīja stārasts. — Vilks paēdis, un kaza dzīva ...

— Jā, ar šito gājienu mums vajag vinnēti. — Saša pasmaidīja un pēkšņi pavaicāja par pašu galveno: — Bet kā ar zaharoviešiem? Iegriežas?

— Iegriežas gan, — Boriss Proška piemiedza aci. — Neaizmirst ...

— Viens, divi — reizē!... — Saša skaita, pašauj zem bomja arī savu plecu un ceļ. Puiši atsperas sūnās, piepūš vaigus un pamazām pa sprīdim vien slejas stāvus, kustinot iesīkstējušu meža milzeni. Saknes strinkšķ kā pārrautas stīgas. Pašķīst balti smilšu pinkuļi, un priedes dzeroklis uzvarēts apveļas augšpēdu.

— Uh! ... — puiši noelšas un slauka sviedrus.

Jau visu nedēļu no agra saullēkta līdz pat vakara pelēkajai nokrēslai Prošku silā spindzēja zāģi un klaudzēja cirvji. Šefs, pirms pāris dienām atbraucis pārlūkot darbu, paslavēja un jutās patīkami izbrīnīts gan par brigadiera necerēto izveicību, gan arī par celmlaužu apbrīnojamo čaklumu: sakārņi gulēja līdumā kā ragainu simtkāju

drūzma. Direktors devās atceļā gaužām apmierināts un nosolijās parūpēties arī par attiecīgu atalgojumu.

— Par atalgojumu parūpēsimies paši... — puiši daudznozīmīgi nopurpināja. Lai neradītu priekšlaicīgas aizdomas, viņi strādāja uzcītīgi, taču tajā pašā laikā nepacietīgi gaidīja arī vēstis no Zaharova.

Pirmā Maija svētkus celmlauži nosvinēja kopā ar Prošku jauniešiem. Sapulcējušies vienviet, viņi parunāja par rītdienu, iztēlojoties dzīvi, kāda tā būs pēc uzvaras. Tie tad arī bija visi svētki: bez klātiem galdiem, bez runām, bez aplausiem. Iztika ar paklusu, sirsnīgu vārdu un iemīļotu dziesmu.

Kādu pavakari līdumā beidzot ieradās Zaharova sakarnieks Jevgeņijs Bordovičs. Puiši, palaiduši cirvjus pa roku galam, saskrēja apkārt.

— Nu? ... — viņi noprasīja.

— Ko — nu? ... — Bordovičs ķircināja.

— Kā tad ir?

— Ir tā, kā jābūt... — sakarnieks noteica. — Vīru saradies turpat vai vesels pulks. Tikai ar ieročiem čābiski ... Par to jāgādājot katram pašam.

— Ir jau gādāts! — atsaucās Sašas bērnības draugs Vaņa Daškins. — Tukšām rokām nepaliksim.

Vēlāk, no meža uz sādžu ejot, Bordovičs ar Sašu palika gabaliņu iepakaļ.

— Kas attiecas uz Šķauni, tad Ivans Kuzmičs neatsakās, — sakarnieks paziņoja. — Par to tiekot domāts.

Pirms gulētiešanas celmlauži, kā parasti, vēl uzkavējās pie stārasta, noturot, kā paši smējās, «kārtējo ražošanas apspriedi», kas tieši šovakar izcēlās ar dedzību un skaļumu, pie kā, protams, vainojams sakarnieks ar saviem nostāstiem par dzīvi purvsalas nometnē.

— Lai velns fricim tos celmus lauž! — sajūsmojies izsaucās Vaņa Daškins. — Es eju uz purvu! ...

— Gājējs atradies! — apsauca Tumšais. — Kad iesim, tad iesim visi reizē.

No lauka ienāca saimnieks Boriss Proška, nesteigdamies uzkabināja cepuri uz vadža un tikpat gausi pavērsās pret puišiem.

— Mežā ieklīdis svešinieks, — viņš paziņoja. — Tads ar brillēm un kompasu ...

— Ko tad šis?... — iztrūcies noprasīja Saša Gaišais.

Stārasts raustīja plecus.

— Vai tad var ko atskārst? Krieviski tikpat kā ne vārda ... Liekas, stāsta kaut ko jūsu — latviešu mēlē. Tik vien nopratu, ka taujā pēc partizāniem.

— Tā? ... — Gaišais aprāvās, mirkli kaut ko apsvēra, tad sacīja: — Ej nu sazini, kas tādam naktsputnam iekšā!...

— Bet varbūt cilvēkam patiešām vajadzība, — Boriss izsacīja arī savas domas.

— Tad pats pasaki, ka vedīsi pie partizāņiem. Pusnaktī gaidīšu kapsētā, Tad jau redzēs! ...

*

Uz kapsētu atslapstījās trijatā: Vasilijs Ravinskis, Tumšais un Saša Gaišais. Ceturksni pirms norunātās stundas viņi aizslāja garām nomelnējušajam bērkambarim, aiztaustījās gar baltu krustu rindu dzijāk tumsā un, uzgājuši piemērotu krūmu pudurksni, iespiedās tajā un nebija vairs ne redzami, ne dzirdami.

Silta un tumīga kapkalnā sabiezēja maija nakts. Visapkārt kā lieli, kūkumus sacēluši runči tupēja eglīšu skup-snas, bet dižkoku pieblīvušajā skujotnē čabinājās gause-nis, kas atvējoja no sādžas pļavām. Spārnus švīkstinot, aizspurdza iztramdīts naktsērms un pagaisa.

Tieši pusnaktī iečaukstējās taciņa, kas gar nosūnojušiem kapu rakumiem aizsniedzās uz sila pusi. Ik brīdi skaidrāka un uztveramāka kļuva divu nācēju sačukstēšanās.

— ... stāstīsi partizāņiem, jupis ar ārā! — viens no viņiem piktojās krieviski.

— Jā, jā, partizāņi! ... — otrs atsaucās latviski un piebilda: — Korošo! ...

To, kurš runāja krieviski, Saša Gaišais pazina pēc balss: tas, protams, bija stārasts. Tātad otrajam jābūt ar kompasu.

Brīdi nogaidījis, Saša izgāja uz taciņas pretī nacejiem. Tie apstājās. Boriss pakāpās atpakaļ un veikli iemetās krūmā pie Ravinska un Tumšā. Uz kājceliņa palika divi...

— Ieroči ir? — Gaišais noprasīja latviski. Laikam jau necerējis Baltkrievijas kapsētā satikt tautieti, nepazīstamais pazibsnīja caur acenēm, mirkli kaut ko apsvēris, pačamdījās pa kabatām un izvilka granātu bez degļa, kā arī vecu bezspala nazi.

— Trūcīgi, vai ne? — Viņš mēģināja pasmaidīt.

— Grabažas varat paturēt! — Saša tīšuprāt izlikās bargs. — Bet tagad īsi un skaidri: kas esat un ko vēlaties? Būsit mūsējais — labi, nebūsit — vēl labāk! ... Būs par vienu okšķeri mazāk ...

Svešais ieskatījās Sašam tieši acīs un, mirkli izlēmis, paziņoja: — Imants Sudmalis, Latvijas komjaunatnes Centrālās Komitejas loceklis. Liepājas apriņķa komjaunatnes komitejas sekretārs.

— Vai nebūs par daudz to titulu? — Gaišais aizdomīgi pavaicāja.

— Par daudz gan, — Sudmalis atzina. — Tieši tāpēc jau man jātiek pie partizāņiem.

— Un jūs gribat, lai es tam ticu?

— Protams! — Imants pamāja ar galvu un piebilda:

— Varbūt pastāstīt kaut ko par sevi?

— To var, — Saša atbildēja un paaicināja arī savus pavadoņus. Paņēmuši jaunpienācēju barā, viņi izgāja no kapsētas un devās dziļāk mežā. Tonakt Imants Sudmalis viņiem stāstīja līdz pat rītam, bet Gaišais tulkoja krieviski.

— Esmu dzimis Cēsīs, taču patiesībā sevi uzskatu par liepājnieku. Tur aizritēja mana bērnība, un tur sāku strādāt nelegālajos jaunatnes pulciņos. Par piedalīšanos komunistiskās jaunatnes nelegālajā darbā 1933. gadā tiku ietupināts cietumā un nosēdēju veselus trīs gadus. Otru reizi mani apcietināja 1940. gadā. Šoreiz nosēdēju līdz tam brīdim, kad mani kopā ar citiem politieslodzītajiem atbrīvoja no Rīgas centrālcietuma 1940. gada jūnijā.

— Vai Rīgas pilsētas Kirova rajona komjaunatnes komitejas sekretāru Aleksandru Ozoliņu atceraties? — stāstījumā negaidot iejaucās Saša un vēl uzmanīgāk ielūkojās svešinieka sejā.

— Atceros. Kādu laiku sēdējām kopā.

— Ozoliņam ir kāda sevišķa pazīme, kas var noderet personības noskaidrošanai. Nu, vai varat to pateikt?

— Diezgan paprāva dzimumzīmīte uz muguras.

Saša juta, ka svešais pēkšņi kļūst it kā tuvāks, labāks... Pagaisa sasprindzinājums, kas visu sarunas laiku neļāva svabadi elpot, un tagad Saša pievirzījās savam sarunu biedram tuvāk. Tas vaicājoši pavērās caur briļļu stikliem un pavaicāja:

— Vai turpināt?

— Turpiniet, turpiniet! ... — Saša mudināja.

— 1940. un 1941. gadā strādāju Liepājas apriņķa komjaunatnes komitejā. 1940. gadā iznāca piedalīties arī LKP IX kongresā Rīgā.

— Jūs bijāt kongresā?.— Saša pārvaicāja.

— Biju.

— Vai atceraties kādu neparastu notikumu, kas toreiz tur notika?

— Jūs laikam domājat Baltijas kara apgabala virspavēlnieku ģenerāli Laktionovu, kam sēdes laikā uznāca sirds vājums?

— Labi, turpini... — Saša skubināja, pats nemaz neapjauzdams, ka nemanot pārgājis no pieklājīgi atturīgās uzrunas «jūs» uz draudzīgo, tuvo «tu».

Un Imants turpināja... Stāstīja par kara ugunīs liesmojošo Liepāju, par pilsētas aizstāvju varonīgajām cīņām. .. Atcerējās savu drošsirdīgo draugu Vaņu, ar kuru kopā bija cīnījies Liepājas ierakumos. Sudmalis stāstīja arī par Rīgas komjauniešiem Maldi Skreiju un Džemu Bankoviču, Tusneldu Rozentreteri un Almu Miķelsoni. Beidzot pieminēja arī savas laukstrādnieka gaitas pie Iecavas budža, kur pēc Liepājas krišanas bija devies, lai arī laukos noorganizētu un atstātu savus cilvēkus... Nu tas bija paveikts.

Ilgi tonakt runāja Imants Sudmalis. Ilgi... Un, kad apklusis pavērās pāri egļu galotnēm, rīta pusē jau svīda ausmas bālums.

Vīri piecēlās. Saša sniedza Imantam roku, un tās spiediens bija silts un draudzīgs.

— Rīt tiksimies, Imant!

— Uz redzēšanos, biedri! — aiz acenēm izplauka īss, atklāts smaids.

DZENIS KALA KRUSTU ...

— Klak, klak, klak... — pusdienīgajā sila klusumā skubīgi klakšķināja dzenis. Ņēmās tik skaļi un steidzīgi, it kā tam, kas viņam tur izkaļams, vajadzētu būt gatavam tieši nosacītajā laikā un ne mirkli vēlāk.

Ivanova vienības vīri, kas gulēja slēpnī pie Osvejas— Kohanoviču lielceļa, laiku īsinot, klausījās dzeņa klak-šķināšanā un domāja katrs savu, pašam vien zināmu domu. Imants Sudmalis atcerējās:

«Dzenis kala krustu

Sausā eglē...»

— Fricim, kam tad citam... — viņš vāciski sacīja Volodjam Vestenbergam, kurš, vaigu ložmetēja spalam piekļāvis, snauduļoja līdzās — Klabiķis droši vien uz fīrera pasūtījumu raujas ...

Nākamajā rītā pēc naksnīgās sarunas ar Sašu Gaišo šitais pats Vestenbergs bija aizvedis Imantu uz nometni. Taču karotājs, kam nav savas šautenes, nometnē tika uzskatīts par vispēdējo tukšinieku, un partizāņu vienība nav nekāda labdarības iestāde, kas apgādātu trūkumcietējus ar visu nepieciešamo, ja pie tam vēl arī pašiem dažlabu reizi jāiztiek pa diviem ar vienu šauteni. Tomēr Ivans Kuzmičs, uzzinājis, ka Sudmalis pie Liepājas jau ievingrinājis roku kā ložmetējnieks, bija tik vēlīgs un piekomandēja viņu pie Vestenberga ložbera par «otro numuru». Un tā viņi abi tagad gulēja krūmos pie sava ieroča un jau kopš rītausmas gaidīja ienaidnieku.

Slēpnī aiz ceļa ieloka ar ložmetēju bija iekārtojies arī astoņpadsmit gadus vecais Osvejas ebreju puisis Bļah-mans; pie nosūnojuša, švīkām saplaisājuša laukakmeņa ceļu vēroja vienības komandieris Ivans Kuzmičs Zaha-rovs.

— Klak, klak, klak... — vienmuļi un monotoni vēl arvien kala nenogurdināmais sila kalējs.

Tak, tak, tak .. . Nē, tas vairs nebi ja dzenis... Aiz ceļa pagrieziena klabēja Bļahmana ložmetējs.

Līkumā izšāvās kravas automašīna pilna ar fašistu zaldātiem. Imants paslējās uz elkoņa un ar skatienu ieurbās braucējos.

Vestenbergs pieplaka pie sava ieroča. Nošķīla pāris kārtas pa labi saskatāmo, taču kustīgo mērķi. Pajuka lielceļa smiltis, lodes ģērēja šofera kabīnes durvis, tomēr mašīna neapturami rāvās uz priekšu.

Nereizē aizrijās Vestenberga ložmetējs. Noklikstēja vienreiz, otrreiz — un aprāvās. Rupji izlamājies, Volodja jau nervozi grābājās ap niķīgo nāves rīku, kas sadumpojies viskritiskākajā brīdī.

Bet mašīna jau tepat stobra galā.

Imants izmisīgi pameta skatienu sāņus, kur vajadzēja atrasties Bļahmana ložmetējam, taču ari tur neko vairs nedzirdēja ...

— Aizies, nolādētie! ...

Imants pietrūkās kājās un pielēca pie akmens, aiz kura gulēja Ivans Kuzmičs.

— Granātas!...

Dabūjis prasīto, Sudmalis paskrējās uz ceļa pusi, nikni atvēzējās un meta ... vienu, otru ...

īsā acumirklī mašīna pārtapa par lūžņu kaudzi. Vispirms, vidū pušu pāršķelts, atkal kopā sagrūdās vērsmai-nais, pusdienas tveices piesautētais gaiss, tad viens pēc otra nogranda divi sprādzieni, mašīnas skārda apšuves atvāzās kā vāki un riteņi, augšup pavērsti, turpināja griezties jau pilnīgi nevajadzīgi. Kā melna, bieza un lipīga asinslāma ar ceļa smiltīm sajaucās eļļa, gar grāvmali sīkām tērcītēm ložņāja benzīns.

Taču tagad vēl tikai gāja vaļā... Dzīvi palikušie friči iekūleņoja grāvī, no kurienes plaucēja baltu uguni. Visapkārt sprakšķēja, spindzēja, klakstēja... Pa ceļmalas krūmāju pakšķināja svina krusa.

Imants paklupa zālē un piespiedās pie zemes.

Beidzot atkal sāka darboties Vestenberga ložmetējs. Nokūpējis melns kā velns, Volodja skubīja kā ar izkapti, mēģinādams nosegt kļūmīgā situācijā nokļuvušo pārinieku. Diemžēl kavēja ar vārpatu apaudzis uzkalniņš, kas bāza savu cekulaino pakausi tieši stobra galā.

— Sasodīts!... — Vestenbergs nosēca, pasviedās sāņus gar uzkalniņu, pieklupa pie pussatrupējušas egles stumbeņa un velēja no turienes. Pāri grāvī sabirušajiem hitleriešiem dzindzināja nemitīgs ložu spiets.

Šobrīd Imants bija nosegts, toties Volodja pats, pievērsdams sev ienaidnieka uzmanību, ieskrējis tikpat kā ugunī. Satrunējušas egles stumbenis nav bruņuplāksne: ložu pluinīti, prauli kūpēja kā dūmi. Bet līdzās tikai noputējusi vārpata, nevienas priedītes, neviena krūmu čin-kuļa, kur galvu pabāzt. Vestenbergs fričiem tikpat kā uz delnas.

Imants spēji uzšāvās kājās, ar pāris lēcieniem iemetās krūmos un joza pie Bļahmana, kurš uztraukumā drebošiem pirkstiem visu laiku vēl ķimerējās ap apklusušo ložmetēju.

•— Nost!... — Imants skarbi uzsauca, pieklupa pie ieroča, noklaudzināja aizslēgu, paraustīja iesprūdušo patronu lenti un pēkšņi — gara, trasējoša kārta pārzibeņoja pāri ceļam. Liepājas pieredze tagad lieliski noderēja.

Tādas trāpīgas uguns izsvaidīti, fašisti pasāka plīkšķināt pavisam juceklīgi. To izmantodams, Vestenbergs atrāpoja atpakaļ aizsegā.

Un tad atkal varēja dzirdēt, kā spējā vējpūtā iešalcas sils. Tepat otrpus eglīšu skupsnai pārskaities plosījās Ivans Zaharovičs, aizgūtnēm šņākuļoja Bļahmans.

Imants pārcilpoja pāri ceļam un, ielūkojies grāvī, saskaitīja divdesmit trīs hitleriešu līķus.

— Turpmāk strādāsi ar Bļahmana ložmetēju par pirmo numuru, — Zaharovs sacīja Sudmalim.

— Lai palikt! .. . Puisis lip-top! Būs zubrīt. A es strādāt ar barahlo, — Imants, ar mokām meklējot krievu vārdus, norādīja uz friču ložmetēju, ko bija izcēlis no grāvja un pārvilcis pāri ceļam. — Es darīt piņķer-miņķer un būs iekš ordnung!

Bļahmans, prieku valdīdams, paraudzījās uz savu aizstāvi ar tik pateicīgu skatienu, ka to pamanīja arī citi un nenoturējās nepasmaidījuši.

— Tu, brāl, pieproti ne vien no stobra blicināt, bet arī nākotni izzīlēt! — Vestenbergs, Imanta valodas uzjautrināts, iebukņīja viņam sānos. — Kā teici, tā ir: guļ, nešķīsteņi, grāvī kā pagales!

— Vai tad es to pareģoju? Nekā, brālīt, šitenais gods pienākas klabiķim!... — Imants vāciski atsmēja, pamājot uz sila pusi.

— Tak, tak, tak ... — Dzenis vēl pāris reižu paklau-dzināja pa egles stumbru, tad cēlās spārnos un pārlidoja pāri ceļam. Krusta kalējs savu darbu bija paveicis...

ŠĶAUNES OPERĀCIJA

— Nomadi! Klejotāju tauta! — sacīja Gruduļa kungs 1942. gada 8. jūnijā. Sajā dienā viņš stāvēja blakus Šķaunes SD atbalsta punkta vadītājam hauptšturmfireram Kaufmanam, kurš pa pagastvaldes logu domīgi lūkojās uz jauniešiem, kas ņudzēja ārpusē pie durvīm.

— Dodiet viņiem tikai lāpstu un rādiet, kur rakt! — Grudulis paspilgtināja iepriekš izteikto domu par nomadiem. — Nav svarīgi, kāda zeme rokama: Kurzeme, Vidzeme vai Vāczeme, galvenais — lai būtu ko rakt. Ari kaps taču grāvis vien ir ...

Hauptšturmfīrers joku neuztvēra. Kaut gan akcija noritēja necerēti veiksmīgi, Kaufmana kungs tomēr šķita ar kaut ko neapmierināts, jā, viņš pat izskatījās vīlies.

— Nebūs, hauptšturmfīrera kungs! Nebūs ne rokas granātu, ne ložmetēju! Pat musinoša vārdiņa nedzirdēsiet! — it kā priekšniecības domas uzminējis, pasteidzās apgalvot Grudulis. — Es taču jau izskaidroju: vēsturiski apstākļi, gājputnu domāšana un tā tālāk... Nekādu incidentu nebūs! . . .

Lai cik savādi tas arī neliktos, hauptšturmfireru visvairāk satrauca tieši incidentu trūkums. Viņu darīja nemierīgu tieši šī neiedomājamā pazemība, pakļaušanās un stoiciskā padevība liktenim, šis neizprotamais miers, šī gluži vai pašnāvnieciskā filozofija, ar kādu Šķaunes pagasta jaunieši pakļāvās varmācībai. Pat kokam saknes strinkšķ, kad to izrauj no zemes, kurā tas audzis.

Nē, Kaufmana kungs neticēja ne vēsturiskiem apstākļiem, ne gājputnu filozofijai! Protams, arī nomads labprātīgi nepamet savu jurtu. Bet šiem grāvračiem, kā mīlēja izteikties Grudulis, galu galā taču bija savs salmu jumts, savs pagalms, sava baznīca! Pamēģini padzīt kaķi no mūrīša, tas tev saskrāpēs roku. Jā, raugi kaut vai āpsi izvilkt no alas un pēc tam paskaties uz saviem pirkstiem, tad redzēsi, ko tas maksā! Dzimtās mājas nav tikai būcenis četrām baļķu sienām, mājas ir cilvēks pats. Ja gribat, mājas ir cilvēka otrā āda, viņa otrā dvēsele. Protams, ādu dažkārt var novilkt, bet dvēsele ir jāizmāna vai jāpaņem ar varu.

Kad hauptšturmfīrers sūtīs ziņojumu priekšniecībai, tad būs jāraksta, ka Šķaunes pagasta jaunieši pieteikušies darbam Vācijā gandrīz vai brīvprātīgi. Bet priekšniecība taču nav bērns — pasakām neticēs! Mednieku stāsti noder tikai mežā pie ugunskura, bet nav apstiprināmi ar zīmogu un savu parakstu. Tā kādreiz var parakstīt pats savu nāves spriedumu vai norīkojumu uz austrumu fronti, kas galu galā ir viens un tas pats.

Hauptšturmfīrers nervozēja. Bet Grudulis, šis aprobežotais muļķis un piparbodnieks, akcijas sekmīgo norisi pieskaita saviem nopelniem.

Par Gruduli runājot, jāsecina, ka katrai bodītei, tā sakot, ir savs kupcis, bet katram kupcim — sava prece. Kacnelsonam — zelts, Marcinkēvičam — zirgi, bet Gru-dulim — savi tautas brāļi. Vecu vecā kupču gudrība māca, ka preces vērtību noteic pieprasījums. Bet 1942. gadā pieprasīja vergus. Topošajam cilvēku uzkupcim Grudulim jau tolaik bija pašam sava filozofija. Tā mācīja: «Kļūsti par tirgoni, ja negribi kļūt par preci! Vai nu pārdosi tu, vai tevi pārdos.»

Tāpēc Grudulis nolēma pārdoties pats. Instinktīvi viņš apjauta, ka lielāka vērtība ir tai precei, kas pirmā nonāk uz letes.

Karjeru uzsākot, kupča amata kandidāts laida apgrozībā vienīgo preci, kas tolaik viņam piederēja, — savu mēli. Viņš to pārdeva par dažiem Jūdasa grašiem, par valūtu, kas bijusi apgrozībā kopš bībeles laikiem. Tā nebija numismātika, kas viņu uz to iedvesmoja, nepavisam arī ne! Viņš ievāca monētas, lai vairotu kapitālu. Jūdasa graši ienesa procentus, tie vairoja peļņu. No vienkārša ziņu pienesēja, no policijas priekšnieka izsūtāmā puikas viņš uzkalpojās par komiju asiņainajā akciju sabiedrībā «Hitlers un Ko».

Komija amats uzlika pienākumus, bet deva ari tiesības. Tiesības uz kāškrustu, uz paaugstinājumu, uz apbalvojumiem un mundieri. Tiesības deva viņam iespēju izlemt cilvēku likteņus, vairoja pašcieņu. Tās apgādāja ar grezni iekārtotu dzīvokli un darba kabinetu pagasta valdē, ar pelnītiem un nepelnītiem komplimentiem, ar pelņu un draugiem.

Savas tiesības ir prokuroram, savas — advokātam. Grudulis izmantoja vienīgi prokurora tiesības: viņš apsūdzēja, bet neatzina aizstāvību. Pie tam jāiegaumē, ka pienākums no tiesībām atšķiras ar to, ka pienākums ir — visu prasīt tikai no sevis, bet tiesības — visu prasīt tikai no citiem. Pienākumu personificē ierindnieks, tiesības — virspavēlnieks.

Amata prasmi Grudulis apguva līdz pilnībai. Ar vienu vienīgu acu skatienu viņš nosacīja «preces» patieso vēr-lību, noteica gan materiāla izturību, gan ari nolietotības pakāpi. Pie tam viņš nevienam nebāza pirkstu mutē un neskaitīja zobus, netaustīja muskuļus. Politisko pārliecību noteica pēc acīm, tikumību — pēc sejas krāsas.

Grudulis pie pienotavas aizturēja kādu puisi un nogā-tiāja pagasta valdē reģistrēšanai darbam Vācijā tikai tāpēc, ka jauneklim bija nedaudz uzkumpusi mugura un neparasti garas rokas, kas sniedzās vai līdz ceļgaliem. Grudulis uzskatīja, ka tādi greiziķi ir nepārspējami ķerras stūmēji. Bet ogļraktuvēs pēc ķerras stūmējiem pašreiz bija pieprasījums.

Vergu tirgotājs apgalvoja, ka drūms, īdzīgs ģīmis norādot uz kaprača talantu, īsi, paresni pirksti esot labas slaucējas pirmā pazīme, bet dzelteni, bojāti zobi liecinot par kuņģa darbības traucējumiem, kas savukārt radot īgnumu — pirmo nepieciešamo priekšnoteikumu vagara amata kandidātam.

Vēl pirms Hitlera pavēles par okupēto zemju iedzīvotāju piespiedu vervēšanu vergu darbam Vācijā Grudulis bija izvērsis aktīvu aģitāciju. Viņš sasauca jauniešu sapulces, rādīja kinofilmas ar pasakaini krāšņām Tiroles ainavām, ar Reinas apgabala rūpīgi koptajiem tīrumiem, ar Drēzdenes mākslas un arhitektūras pieminekļiem. Saviem klausītājiem viņš uzbūra paradīzi, kuru pats ne reizes nebija redzējis.

Neilgā laikā Grudulis izvērtās par izcilu savas nozares speciālistu. Uzticēto darbu viņš darīja ar patiesu aizrautību, jo saprata, ka viduvējība ir ķirmis karjeras kāpnēs. Akcijai atvēlētais laiks Grudulim bija tas pats, kas ticīgajiem gavēnis. Grudulis atsacījis no sievietēm, viņš izvairījās no kāršu spēles, viņš centās atturēties arī no alkohola, protams, cik nu tas bija iespējams, neapvainojot priekšniecību. Vārdu sakot, Grudulis centās.

— Velns, kas par Herkulesu! — viņš notīksminājās, pa gabalu apbrīnojot spēcīga auguma puisi, kas pašreiz stāvēja pie reģistrācijas galda. — Labi gan, ka domāšana notiek ar smadzenēm, nevis ar muskuļiem! ...

Puisis izskatījās patiešām iespaidīgs. Viņš bija veidots gandrīz vai vienīgi no muskuļiem, kuru stingrie, izspīlētie apaļumi skaidri iezīmējās zem pabalējušā virskrekla. Tāds spēks rada reizē sajūsmu, skaudību un bijību. Bet spēka pārpilnība jaunībā ir dinamīts — nekad nevar zināt, kad eksplodēs.

— Paprasiet, vai nebūs žēl aizbraukt! — Kaufmans sacīja Grudulim.

— Nez vai vajadzētu, hauptšturmfīrera kungs? — Grudulis šaubījās.

— Nekas, paprasiet vien!

Jautājumus noklausījies, jauneklis vientiesīgi paraustīja plecus.

— Vēl jau nevar zināt, kā būs... — viņš noducināja un, citus jautājumus negaidot, devās uz durvīm.

— Kas tā par atbildi? — uztraucās viens no palīgpo-licistiem. — Es viņus pazīstu! Sarkani, ka vai acis žilbst! ...

Hauptšturmfīrera kungam apnika. Viņš piemeta roku pie cepures naga un devās projām. Pārgājis pāri ielai, iegriezās policijas iecirknī.

Tovakar viņa dzīvoklī sapulcējās neliela kompānija: Šķaunes pagasta vecākais Jermaks, Grudulis un komandanta vietnieks Maksis Štafs.

Namatēvs pacēla glāzīti par akcijas sekmīgu norisi.

— Astoņdesmit trīs procenti, — Grudulis ziņoja. — Tas ir krietni vairāk, nekā iedrošinājāmies cerēt. Pie tam jāņem vērā, ka rīt arī ir diena: tie iztrūkstošie septiņpadsmit procenti nekur nezudīs! To esmu gatavs apzvērēt!

— Tātad Grudulis apzvēr, ka latvietis ar visām savām garīgajām un organizatora spējām tomēr vēl ir politiski nenobriedis, — Kaufmans pasmīnēja.

— Nevis latvietis, bet latgalietis! — Grudulis atļāvās aizrādīt. — Grāvracis!

— Jūdz tik ratos, un vilks dziedādams! — ierēcās Maksis Stafs, iztukšodams kārtējo glāzīti.

Pagasta vecākais Jermaks sadrūmis pablenza uz haupt-šturmfīreru.

— Es baidos, kungi, kaut tikai šī dziesma nebūtu «Internacionāle»! ... — viņš skeptiski norūca.

Maksis to uztvēra kā personisku apvainojumu. Viņš pierausās kājās un piebāza degunu Jermakam pie auss, it kā šis būtu kurls un nedzirdētu, ko komandanta vietnieks auro.

— Latgalē «Internacionāli» nedziedās! — Štafs bļaustījās. — Šitā dziesmiņa paliks Baltrutēnijas mežos!

— Partizāņu kustībai Latgalē nav perspektīvas, — Grudulis viņu atbalstīja. — Pārāk niecīgi mežu masīvi, pārāk neuzņēmīgi ļaudis. Pie tam — cik tad viņu vispār ir, to grāvraču? Lielvācija tikusi galā ar Poliju, ar Franciju, gandrīz vai ar visu Eiropu, kas viņai tāda Latgale! Ja šie arī mēģinās — paši sev kapu izraks...

— Rok jau! — hauptšturmfīrers atcirta. Viņu kaitināja Gruduļa pārliekā pašpārliecība un miers, viņu saniknoja Stafa plātīgums.

Protams, tie abi nezināja un nevarēja zināt to, ko zināja SS hauptšturmflrers, un tomēr — vai tad viņi bija pilnīgi kurli un akli, ka neko nemanīja? Nu labi, pagaidām partizāņi šaipus robežai nav manīti, pagaidām tie vēl nelien laukā no Baltrutēnijas siliem — bet cik ilgi? Un kur ir garantija, ka partizāņi beidzot nerodas arī pašā Latgalē? Kurš ņemsies to apgalvot, ka robeža paliks robeža, ka Zilupei pāri šie nenāks? Un, ja nāks, tad ne jau Maksis šos atvairīs!

SS hauptšturmfīrers Kaufmans bija puslīdz informēts, kur meklējami Latgales vulkāni, kas reizi pa reizei iz-virda naida lavu. Audriņu vulkāns nebūt nebija viena vienīga atsevišķa dabas parādība, kā to domāja Grudulis. Kaut arī Ančupānu kalna smiltīm apbērts, tas tomēr vēl nebija apdzisis. Kaut kur pazemē darbojās karsti avoti. Laiku pa laikam atvērās jauni krāteri, notika jauni izvirdumi. Latgale drebēja. Tās dzīlēs darbojās apslēpti spēki, tur kaut kas mutu|oja un vārījās. Brīdi pa brīdim jau varēja apjaust spēcīgus pazemes grūdienus, kas solīja jaunas katastrofas.

Ja vien gribētu, Kaufmans varētu pastāstīt Grudulim, ko SS un policijas novada vadītājs ziņo žandarmērijas komandierim. Lūk, ko var izlasīt tādā ziņojumā: «Saņemamo personu lielākā daļa aizbēga mežā, kur starp apbruņotiem ļaudīm un policiju notika apšaudīšanās. 1942. gada 4. maijā akcijai vajadzēja notikt Ozolaines pagastā. Tika konstatēts, ka ļaudis samukuši Losu purvā. Purvu pārmeklēja, pēc tam izcēlās apšaudīšanās starp policiju un bēgļiem. Beidzot apcietināja 9 iedzīvotājus, kas bija apbruņoti ar 6 krievu šautenēm, 1 krievu pusautomātu, 1 saīsinātu pusautomātu, 3 rokas granātām un 64 patronām. Pēc drošības policijas rīkojuma Losu ciemu pilnīgi evakuēja un 160 iedzīvotājus apcietināja.»

Gestapovieši ziņo: «Akcija novadā radījusi neiedomājamu satraukumu.» Esesieši uztraucas: «Pretojas ar ieročiem.» Gebītskomisārs sūdzas: «Lauki paliek neapstrādāti.» Policijas iecirkņu priekšnieki brīnās: «Izrādās, ka iedzīvotājiem ir ļoti daudz ieroču.» Daugavpils novada SS un policijas vadītājs rezumē: «Ieročus nenodod un līdz ar to neapliecina nekādu gribu pakļauties.»

Būtu Grudulis kaut vai avīzes cītīgāk lasījis! Jau 1941. gada 17. decembrī «Rēzeknes Ziņas» rakstīja: «Pamatojoties uz civilpārvaldes jau pietiekoši zināmu rīkojumu par ieroču nodošanu, trīs latvieši, piederīgi pie Rugāju pag., par rīkojuma pārkāpšanu un patvarīgu ieroču turēšanu ir notiesāti uz nāvi. Nitsens, hauptmans un komandants.»

Un Grudulis vēl grib Iegalvot, ka latgalieši prot vienīgi grāvjus rakt. Ar pistolēm? Ar šautenēm? Un kur viņi to visu dabū? Kam viņiem tie vajadzīgi?

Pēc visa tā, kas Kaufmanam zināms, tas nelga Grudulis vēl mēģina iestāstīt, ka Latgale ir tīrais rožu dārzs. San-susī uz pulvera mucas!

Hauptšturmfīrers Kaufmans ilgot ilgojās pēc nekārtībām, pēc protesta, pēc dumpja. Viņš sapņoja par musinošām, pret pastāvošo iekārtu vērstām runām, par atvāztu nazi, rokas granātu vai ložmetēja kārtu. Tas būtu dabiski, tas būtu tipiski. Uz āru izlauzies dumpīgums ir vieglāk likvidējams nekā vēl čaulā paslēptais. Dumpis atdotu hauptšturmfīreram mieru. Musinošas runas būtu balzams viņa nerviem, granātas sprādziens izārstētu no bezmiega. Ja pagastā notiktu nekārtības — viss būtu kārtībā. Tādā gadījumā viss ritētu pareizi.

Bet, neraugoties uz visas pārējās Latgales draudīgo nemieru, Šķaunes pagastā viss ritēja nepareizi jau kopš pirmās dienas. Jaunieši ieradās pagasta valdē kā uz laulības reģistrāciju: atdeva savas personas apliecības, parakstījās grāmatā un brauca mājup. Sādžās rīkoja atvadu ballītes, dziedāja un dancoja.

Kaut apnicīgs kā dundurs, tomēr stāvokļa novērtēšanā pagasta vecākais vismaz bija gudrāks par tiem abiem — Gruduli un Štafu. Glāzīti rokās žņaudzīdams, Jermaks dīca kā ods.

— Boļševikiem draudzīgā iedzīvotāju daļa cer, ka boļševiku karaspēks drīz ienāks Latvijā, — viņš apgalvoja vienu un to pašu jau kādā desmitajā variantā.

— Tā viņi pazūd pa vienam vien... — Jermaks nerimās. — Reizēm atrod kaut kur grāvmalā, bet reizēm ne gailis pakaļ nedzied!...

— Piedodiet par salīdzinājumu, bet tie ir tikai blusas kodieni zilonim, — Grudulis dzērāja nepacietībā pārtrauca. — Nu labi — boļševiku pagrīdei Pagraba žurkas, tā sakotl Bet es atvainojos, ja runcim reiz apniks — tad peļu ādiņas varēs izkārt tirgus laukumā vispārējai apskatei.

— Pēc sava aicinājuma jūs esat deratizators, Gruduļa kungs! — hauptšturmfīrers rupji aizrādīja. — Jūsu īstā vieta būtu grauzēju apkarošanas komandā.

Grudulis jutās reizē apvainots un izbijies.

— Piedodiet, bet es nesaprotu! ... — viņš nomurmināja.

— Jūs vispār neko nesaprotat!

— Pillā! — no pussnaudas uztrūcies, ierēcās Maksis Štafs. — Deratizators ir pillā!

— Žurkas, jūs sakāt? — pagasta vecākais turpināja vērpt savu vērpjamo. — Bet ar ko šīs žurkas šāva Audriņos? Ar šķipeli, jūs domājat? Un kas nošāva virskār-tībnieku Ludboržu, kas policistus Muginu, Gleizdu, Pur-mali?...

— Policisti ir šauti visos laikos, — Grudulis aizrādīja.

— Tas vien vēl nedod iemeslu panikai.

Un atkal viņš pastāvēja uz savu «grāvraču filozofiju». Viņš centās to pamatot tik uzskatāmi un tēlaini, ka Štafs beidzot trieca glāzi pret galdu un iebļāvās:

— Ar šķipeli pa pakaļu, un miers mājās!

— Maksi, tev laiks atvadīties! — hauptšturmfīrers aizrādīja.

Aizrādījumu uz sevi attiecināji arī Jermaks un Grudulis. Viņi atvadījās un aizgāja reizē ar Štafu, pametot hauptšturmfīreru dziļās pārdomās.

*

Šķaunes pagasta Zaborjes sādža posa savus jauniešus ceļā uz svešumu. Ir pieņemts pirms tāla ceļa brīdi apsēsties un klusēt, taču Zaborjē rīkojās otrādi: tur nevis sēdēja, bet dancoja, tur nevis klusēja, bet dziedāja. Tā viņi bija pieraduši sen, jau kopš grāvraču laikiem.

Šoreiz svinības notika Sašas tēva sētā. Pagalms, kas radīts ģimenes noslēpumu glabāšanai, pārvērtās par skatuvi. Tajā vairs nebija malkas skaldāmā bluķīša, nekur vairs neredzēja tecīlas, aizvāktas bija veļas žāvējamās virves: pagalmā valdīja ermoņikas. Citkārt klusais pagalms, kas bija iemantojis vispārēju cieņu un atzīšanu, nonāca ļaužu valodās. To aprunāja tie, kas nebija aicināti, un pēla tie, kas bija gan lūgti, bet nebija nākuši.

— Mihails Filimonovičs pasacis brāļoties ar kordonie-šiem, — spļaudījās veči. — Cik tur kandžas vien neiz-temps!

— Apdzersies un sāks bučoties! — vaibstījās sievas.

— Asajevu Helēna esot tam Maksim tikpat kā pielaulāta ...

— Bet ko tad Vaļa un Meļa? ... Kauns sacīt! ...

— Šīs jau kordonā tikpat kā savējās. Pārceļot no latviešu un krievu mēles friču mēlē visu, ko šie nesaprot.

— Zinām jau, ko tādas pārceļ. .. Brunčus pāri galvai — tāda šīm tā celšana!

Mājās palicēji allaž jūtas apbēdināti un neapmierināti. Toties viesiem Mihaila Filimonoviča pagalmā vajadzētu justies apmierinātiem, ja vien apmierinājums slēpjas sīvā pudelē, ermoņiku plēšās un apskāvienos.

Pirmām kārtām tāds ir iekarotāja apmierinājums. Atļaujiet iebrucējam piedzerties līdz nemaņai, izliecieties neredzam, ja okupants apšauj roku meičas viduklim, un iekarotājs uzskatīs, ka viss ir vislabākajā kārtībā, iekarotājs jutīsies apmierināts.

Vācu tautības ciemiņi no tuvējā robežkordona nesūdzējās. Piemēram, kordona komandanta vietnieks Maksis Šlafs uzkoda žāvēta speķa šķēli, piedzēra paštecināto un ņurcīja Helēnu Asajevu. Ļenai to vajadzēja uzskatīt par pagodinājumu, bet Maksim tas bija iepriecinājums. Katrs dabūja savu.

Kaut kur Minhenes pusē Maksim bija sieva, kuru sauc par Loti, bet kuru Maksis pats uzskatīja par tādu kā attālu radinieci. Katru mēnesi «radinieks» kārtīgi sūtīja Lotei pa kārumam no Latgales zemnieka pagraba, tādejādi atgādinot, ka mīlestību un uzticību apliecina ne vien mīļi vārdi, bet arī sviesta kubuliņš, speķa kancītis vai medus pods. Maksis Štals ar naturālajām nodevām atpir-kās no grēka.

Maksis, necerēti uzaicināts uz jauniešu izvadībām Za-borjē, bija paņēmis līdzi dažus no sardzes brīvos zaldātus, tāpēc gar mājas ārsienu stāvēja rindā saslieti ieroči.

Pretīgs izskatās ierocis zemnieka sētā, kur esam pieraduši redzēt izkaptis, grābekļus un arkla lemešus. Zemnieka darba rīki simbolizē mieru un dzīvību, ieroči — nāvi. Bet, ja jau reiz tie ienesti pagalmā, tad par to lai atbild tie, kam šie ieroči pieder. Par nāvi lai atbild Ādolfs Hitlers, par dzīvību atbildēs Latgales zemnieks: viņa izkapts nav vēl sarūsējusi, tikai nobāzta aiz spāres un gaida pļaujas laiku.

Kad uzpūta spirgts vakara vējiņš, pāri pagalmam no-vējoja darvas un terpentīna smarža. Tā uzplūda no turienes, kur otrpus garajam viesību galdam sēdēja pulciņš Zaborjes puišu.

— Kurš, velns, te terpentīnu lok? — ošņājās policists Rečs. — Vai tad Jergas vairs nav?

Bija, ļergas vēl bija papilnam: pietiks līdz jaunai dienai un varbūt vēl paliks pāri.

— Kurš nu būs tik dulls, ka terpentīnu laks? — Saša Gaišais pārliecās pār galdu tuvāk Recam. — Tāda manta taupāma citai vajadzībai... Gadījumā, ja kur jāskrien vai tamlīdzīgi. ..

Sasarkušām dzērāja acīm policists pablenza uz tumšmataino puisi un ķildīgi paliecās tam pretī kā āzis uz badīšanos.

— Tu, Saša, labāk neļerksti, lai nav jāmeklē pagale! ... — viņš nepārprotami glūnēja uz šautenēm.

Bet Zaborjes puiši tiešām oda pēc terpentīna. Uz viņu tulznainajām plaukstām redzēja grūti nomazgājamus sveķu traipus. Vēl tikai pievakarē viņi bija pārnākuši no celmu laušanas Baltkrievijas silā. Un jāteic, ka celmu laušana bija ne vien grūts, bet arī gudrs darbs. Tas deva iespēju izvairīties no vergu klaušām Vācijā. Kaut reizi nedēļā viņi redzēja savas mājas, savus tuviniekus: tāda iespēja tolaik ne katram bija dota.

Policists Rečs bija noskaņots uz ķīviņu. Viņš bāzās Sašam virsū kā miegs un droši vien panāktu savu, ja tobrīd pie puišiem nepasteigtos Vaļa un Heļa. Zinādams, ka abas meitenes strādā kordonā, Rečs nedaudz aprima.

— Tā arī kluknēsiet līdz rītam? — meitenes pārmeta. Pārmetumu vajadzēja saprast kā aicinājumu uz deju, un puiši tā ari saprata. Saša Gaišais sagrāba Vaļu, Tumšais — Ileļu un iejuka dejotāju barā, kas mīdījās pa sētvidus mauriņu.

— Tu taču esi gatavais mušpapīrs: līp vien! — Heļa smējās, pieglauzdama seju pie puiša sveķainās plaukstas.

— Skaties, netiksi vairs vaļā!... — Tumšais paķircināja.

Vēla vakara tumsā ļirināja ermoņikas un pa pagalmu slampājās dejotāji. Dažam «ciemiņam» vairs nebija ne spēka, ne īstas saprašanas: tas bradājās uz vienu vietu vien, kāpa uz kājām. Rečs jau atkal vīstīja dūres, skanēja stipri, nerakstāmi vārdi.

Vaļa uzlika galvu Sašam uz pleca un čukstēja ausī. Dūdoja saldi un mīļi kā balodis. Paskat, redz, kuru tā Vaļa uzdomājusi! Vienu no brašākajiem Zaborjes puišiem! Ak tu velna rupucis, ne skuķis! Līp klāt salda kā medus.

— Mūsu Maksis vakar pa telefonu runāja ar Kauf-manu, — Vaļa čukstēja. — Šķaunē visas noliktavas piedzītas ar miltiem, cukuru, tabaku, šņabi... It kā arī zaldātus esot pieprasījis ...

— Tad jau mūsējos laikam drīz dzīs uz staciju?

— Iespējams.

Pārītis brīdi apklusa, aplaida līkumu pār pagalmu un atkal — pieres kopā.

— Ar Seņku jau runāji? — tagad čukstēja Saša.

Vaļa piekrītoši pamāja.

— Lai neuztraucoties, viņš visu izrīkošot, kā nākas...

Saša gribēja vēl ko vaicāt, bet pēkšņi dejotāju barā

izcēlās ķīviņš. Meitenes spiegdamas muka kur nu kurā. Puiši, aiz rokām sagrābuši, turēja iekarsušo Reču. Tas spārdījās pretī un pūlējās izrauties.

— Turīt mani: aš garačs! Vysus razobju! Ka īdzēru pa vysom pravilam! ... — viņš plosījās, satraukumā aizmirsis, ka policistam pienāktos runāt tikai labā literārā valodā.

Tikpat pēkšņi kā iesācies, tracis atkal norima. Naids pārvērtās mīlestībā, rokas vairs nekāroja sist, bet apskaut.

Drīz pēc pusnakts celmlauži posās projām. Krietns gabals viņiem kājojams līdz Baltkrievijas silam. Labi, ja ar rītausmu vēl tiks galā.

Paņēmis Helēnu zem rokas, uz vārtiņiem meimuroja arī komandanta vietnieks Maksis Štafs.

— Lībing! — viņš iegrūda pirkstu krūtīs zaldātam, kas patrāpījās tuvāk. — Tu pavadīsi puišus līdz robežai!

Tādu laipnību celmlauži izpelnījās Helēnas dēļ. Meitene bija Sašas Gaišā māsīca, bet ar radiniekiem jāsadzīvo. Pie tam jāņem vērā, ka pakalpojums tika atalgots ar Helēnas smaidu. Tāds apbalvojums, protams, nav dzelzs krusts: pie krūtīm to neliek, taču pie sirds gan. Meitenes smaids ir apbalvojums dvēselei, nevis uniformai.

— Uh! ... — ciemiņus aizvadījuši, palicēji noskurinājās. — No tās prūšu smakas vēmiens nāk!

Kamēr puiši vēl grozījās pie vārtiņiem, pienāca saimnieks.

— Divpadsmit stopus izlaka, divkuprainie kamieļi! — viņš pažēlojās. — Kas zina, kad atkal tikšu pie tecināšanas! Graudi tikpat kā cauri: pāris spaiņiem vēl iznāks, ne vairāk.

— Ko tad tu, tēv, tik cēlam mērķim sīvo žēlo? — Saša pabrīnījās.

— Lai taču tempj, lai aizrijas! — Mihails Filimono-vičs aiz niknuma nospļāvās. — Bet no sābriem kauns! Šie saka — ar kordoniešiem brāļojoties, pakaļas laizot sātaniem!...

Saša iesmējās.

— Nu, zaborjiešiem mutes kā kūts durvis! Bet tu nebēdā: pienāks arī tavā sētā mēslu mēžamais laiks! ...

Sādžas malā Saša panāca savus biedrus. Lībings klun-kuroja tiem pa priekšu snauzdams: automāts kūļājās pār plecu, kājas ik uz soļa ķērās aiz ceļa kukuržņiem.

— Sitais savu pagali vairs nejaudā nest... — Saša smīnēdams raudzījās uz pavadoni. — Varbūt palīdzēt, ko? ...

— Liecies mierā! — kāds brīdinoši norāja.

Nakts bija līdzīga čigānietei! tumša un silta. Un iesmaržojusies tā bija ar vislētākajām, taču vissaldākajām smaržām, kas cēlās augšup no miklajiem upes līčiem, kur jau dvašoja pirmie siena vāli.

Sādžas pusē vēl ļerkstēja Aļboviča ermoņikas.

Ceļš pienāca pie upes, kas gulēja klusa un rāma kā aizmigusi. Laiku pa laikam tur noplunkšķēja kāda līdaka, pašļakstināja kāds nemierīgāks vilnītis, un atkal viss norima. Sprīdi virs līmeņa kūpēja blāva, tikko apjaušama migliņa.

Taču Zilupe patiesībā nebija tik nevainīga, kāda raudzīja izlikties. Tīri sievišķīgā viltībā upe tēloja atturību, kaut gan pāri tai bija gājusi vēsture un tautu likteņi. Šo vētraino dzīves veidu nosacīja ģeogrāfiskais stāvoklis. Zilupe bija robežupe: šo pusi reiz dēvēja par buržuāzisko Latviju, viņpusi — par Padomju Savienību. Šīs puses kaimiņš bija naidīgi noskaņots pret viņpuses kaimiņu. Punduris neieredzēja milzi. Mazais centās norobežoties no lielā. Ierīkoja robežapsardzes posteņus, sacēla bunkurus.

Zilupes krastos vankšķēja suņi, kas rēja viens otru. Ieroča stobrs glūnēja pret stobru, nāve skatījās acīs nāvei. Un tomēr upe izrādījās par šauru. Tumšās, melnās naktīs nereti kāds pārbrida tai pāri. Šis «kāds» bija Patiesība — viscītīgāk apkarotā kontrabanda, kuru drosmīgi, uzņēmīgi cilvēki atnesa no pārupes kaimiņa. Šī «kontrabanda» bija jo sevišķi bīstama tāpēc, ka ļaudis to pārnēsāja savās sirdīs.

Bet 1940. gada vasarā no upes krastiem aizvāca suņus, izformēja apsardzes posteņus. Bunkuri kļuva par mājvietu sikspārņiem. Zilupe no tautu šķīrējas pārvērtās par tautu vienotāju. Šajā krastā Latvijas PSR, pretējā krastā — Baltkrievijas PSR. Divas brālīgas, vienlīdzīgas padomju republikas.

Taču drīz vien no betona bunkuriem atkal padzina sikspārņus, tur ieperinājās kāškrusta ērglis. Ērglim bija asiņaini nagi un metālā kalts knābis. Ērglis uzņēmās nosargāt to, ko nebija spējis nosargāt Krancis. Pāri Zilupei atkal glūnēja ieroču stobri.

Lūk, tāda bija upe, pie kuras tonakt pienāca celmlauži.

Lībings, svaigā gaisā nedaudz atskurbis, piemeta ļenganu roku pie cepures naga, pagriezās un aizklamzāja pa ceļu atpakaļ uz kordonu. Jā gan, arī Lībings bija viens no kāškrusta ērgļiem, kas apsargāja veco robežu. Bet šis ērglis oda pēc sīvā.

Iesāņus no ceļa, sprīdi virs meža melnās strīpas ēnojās trigonometriskā torņa smaile kā melna debesīs iedzīta nagla.

Puiši brīdi vēl pastāvēja, paklausījās, kā noklust aizejošā Lībinga soļi, pārlēca pāri ceļmalas grāvim un iegāja silā, virzoties uz torņa pusi.

Torņa ēnā uz augsta meža paugura_ divi jau stāvēja. Kājās tiem bija rasā sabristi stulmu zābaki, žaketes nevērīgi uzmestas uz pleciem, it kā mirkli vien būtu atnākuši pie torņa. Pat. krekla apkakles atpogātas līdz puskrūtīm.

Vīri stāvēja klusēdami un blenza uz melno strīpu, kas liecās lokā visapkārt pauguram. Kāds vējš gan bija viņus šeit atpūtis — tik vēlā stundā, uz tik nomaļu vietu? Kas bija tiem pavēlējis pamest savas guļvietas un kulties uz mežu?

Aiz melno priežu stumbriem švīkstēja sūna.

— Jūs? ... — pasauca no uzkalna.

— Mēs! — atsaucās no meža.

Viņi izrādījās pazīstami. Abi vientuļnieki bija vietējie zemnieki — Seņka Dubro un Jegors Ravinskis.

Vīri sasveicinājās un apsēdās uz torņa balstiem.

— Vaļa jau bija atskrējusi... — ieminējās Dubro.

— Saka, vajagot to un šito ...

— Nu, un kā? ... — Saša noprasīja.

— Ja vajag, tad būs! — Seņka apgalvoja. — Tieši naktī no divpadsmitā uz trīspadsmito. Sīvo nežēlošu, lai nāk kaut vai viss garnizons ar pašu Kaufmanu un Gru-duli!

— Tie, brāl, naktī pat uz butku noiet! — Jegors pasmējās.

Vīri sasmēķēja, brīdi vēl patērzēja par šo un to, tad cēlās kāiās, lai ietu: vasaras naktis ir īsas.

— Kā jums ar blīkšķenēm? — Seņka Dubro apvaicājās.

— Puikām dažas pagales esot pabāztas zem malkas strēķa...

— Iztiksim! — Saša noteica. — Četri ložmetēji, viens automāts, šautenes... Pietiks. Un tie, kas piesolījās palīgos, arī nenāks tukšām rokām.

Viss bija izrunāts. Dubro ar Ravinski nokāpa no paugura un pazuda mežā. Brīdi nņgaidījuši, pa uzkalna pretējo nogāzi aizgāja arī celmlauži.

Pamalē jau zilgmoja jauna diena.

*

Tāpat kā katru rītu, celmlauzis 2oržs Dubro posās uz darbu. Izlīdis no skuju būdas, viņš nomazgājās, uzvilka sveķiem aplipušo virskreklu, gari nožāvājās un nepacietīgi skatījās uz meža pusi, kur, augšpēdus apvelti, rēgojās vakar izlauztie celmi.

Īgni un tādi kā neizgulējušies gar skuju būdām knosījās arī Zorža biedri.

— Zaborjē skuķu netrūkst... — kāds ņurdēja.

— Ātrāk par pusdienu diez vai atvilksies, — atrūca cits.

Varēja dzirdēt, kā Prošku sādžā dzied gaiļi.

Puiši samiegojušies ecēja izspūrušos matu ērkuļus un īgņojās.

— Bus jasak kātot, — kads noburkšķēja.

— Sadedzis esi uz tiem friču celmiem, vai! — Zoržs atcirta. Viņš negribīgi piecēlās, paņēma bomi un pārmeta pār plecu.

— Nupat jau velkas!... — viens no celmlaužiem iesaucās.

Gar izlauztajiem celmiem atgriezās biedri, kas vakar bija aizgājuši uz mājām papriecāties. Kad tā padomā, neparasti, vai ne: mājas atrodas Latvijā, bet celmus lauzt nāk uz Baltkrieviju. Vai tad Latvijā vairs celmu nav?

Pārnācēji tika sagaidīti neviesmīlīgi.

— Paskat, lūpas kā pastalas! — kāds pazobojās. — Uzreiz redzams Vaļas vai Heļas kodiens .. .

— Velk nu tos brūgānu ancukus nost un nāk uz mežu! — 2oržs uzsauca. — Celms nav skuķis — ar to jūs vēl dabūsit pacīkstēties!

— Cīniņš laikam iznāks gan ... — daudznozīmīgi sacīja Saša. — Met taču vienreiz tos bomjus nost.

— Kā? — puiši satraucās. — Vai tad uz mežu šodien neiesim?

— Iesim gan, taču ne ar bomi, bet šauteni, — Saša pavēstīja.

Celmlauži neauroja, viņi nesauca uravas, bet tikai nopietni saskatījās, palaida bomjus pa roku galam un, cits citu apsteidzot, traucās uz mežu.

Beidzot tas laiks nu bija pienācis! Ilgi viņi bija tam gatavojušies, ilgi gaidījuši. Tas bija nospriests jau pašā sākumā, ka celmus lauzīs tikai līdz zināmam laikam ...

Celmlauži zināja, ka viņi nav vienīgie Baltkrievijas mežu iemītnieki. Viņi bija ievērojuši daudzu gājēju pēdu nospiedumus miklajā purva sūnā; viņi bija dzirdējuši cilvēku balsis aiz eglīšu jaunaudzes. No darba pārnākuši, puiši reizēm stundām ilgi sprieda par šāvieniem, kas bija skanējuši tālumā. Tuvējā Prošku sādžā viņi bija pamanījuši ar šauteni bruņotu vīru, kas gar sakņu dārziem aizlavījās uz mežu. Puikas uzlasīja kādreizējo kauju vietās pamestus ieročus, sievas cepa maizi tādos daudzumos, kas vienai ģimenei nekādi nav apēdami. Baltkrievijas pusē kaut kas brieda un gatavojās. Bija dzirdēti arī neparasti vārdi: «tautas atriebēji», «partizāņi», «slēpnis», «uzbrukums no flanga» . .. Runāja pat par kritušiem un ievainotiem. Pieminēja tādu un tādu kauju, paslavēja drosmīgu ložmetējnieku, veiksmīgu izlūku. Neviens, protams, to neizkliedza Prošku sādžā uz ielas, bet to iečuk-sleja ausī, to pavēstīja tā, kā kādreiz sādžas sievas mēdza pavēstīt mīlestības noslēpumus: bikli, bet aizrautīgi. Viena cilvēka čuksts ir tikko apjaušama vēsma, veselas taulas čuksts ir brāzma. Tas aizskan arī pāri robežām.

Patiesību sakot, tikai šo apslēpto valodu dēj Zaborjes puiši bija nākuši uz Baltkrievijas siliem celmus lauzt. Viņi ticēja, ka pienāks brīdis, kad ari paši tiks uzņemti vīru pulkā, kas jau pulcējās biezajos silos.

Pēc visa spriežot, šis brīdis beidzot bija pienācis. Jo kādai gan citai vajadzībai Saša lika atkārpīt velēnas un izcelt no slēptiives ieročus, kurus viņi tik rūpīgi un pacietīgi bija vākuši visu šo laiku, kopš strādāja Baltkrievijas silā.

— Vai tad tūlīt jau sāksim vicoties? — puiši tincināja.

— Tad jau manīs! ... — Saša noslēpumaini atbildēja.

Celmu laužamā bomja vietā nest uz pleca šauteni —

ko jūs teiksit par to? Mēs teiksim: tai jābūt neparastai sajūtai, kur sava spēka apziņa aužas kopā ar savādu biklumu. Šautene pārvērš jaunekli par vīru, vīru — par cīnītāju, cīnītāju — par varoni. Šautene tāpēc ir tik smaga, ka tā uzveļ uz pleciem arī atbildību. Šautene pārbauda vīrus, tā noteic nekļūdīgi — drosmīgs vai gļēvs. Zaborjes puiši pašreiz gāja uz savu pirmo pārbaudi.

— Esmu redzējis, ka nes aiļī ar stobru uz leju, — kāds sacīja.

— Un nokniebj pats savu papēdi! — cits pasmējās par gudrinieku. — Gribat, es jums pateikšu, kā turama šautene.

— Klāj vaļā!

— Šautene turama ar stobru pret ienaidnieku.

— Visdrošāk, ja stobru ir kur atbalstīt: tad pūcē tikpat kā ar šujmašīnu!

— Ar šujmašīnu var tikai bikses lāpīt! Manējai mājās ir: pamina sen jau nolauzta, bet es piemeistaroju kloķi, lai griež tāpat ar roku. Un, ko domā, šī griež, ka tarkšķ vien! Bet tagad atnāks Maksis ar savu bandu un pievāks to pašu ...

— Kāpēc lai šis vāktu?

— Kāpēc? Tagad taču mēs esam nevis celmlauži viņu terpentīna brūzim, bet partizāņi. Ģimenes ierakstīs melnajā listē...

— Ne velna šie neierakstīs! Tāpēc taču pieteicāmies celmlaužos, lai neieraksta. Mājinieki nobirdinās pa asarai, pažēlosies, ka esam krituši partizāņu nagos, ka esam aizvesti ar varu un — beigta balle!

Pa mežu viņi apmeta likumu Prošku sādžai.

Pēkšņi no kādas eglīšu jaunaudzes pretī glūnēja ieroča stobrs. Saša zināja paroli.

Tas, ko celmlauži ieraudzīja aiz jaunaudzes, pārspēja visu gaidīto. Mežs šķita cilvēku pilns. Tie sēdēja uz celmiem, līkņājās gar skuju būdām, staigāja gar priedēm šurp un turp, it kā ko svarīgu darīdami. Piramīdā saslietas, stāvēja šautenes, dažam uz pleca redzēja automātu. Nomaļus no citiem pāris vīru tīrīja ložmetēju. Dažviet sprakšķēja ugunskuri, no apkvēpušiem katliņiem cēlās garaiņi. Kaut kur aiz jaunaudzes sprauslāja un bubināja zirgi.

Jaunpienācējus saņēma ar zobgalībām.

— Ei, kas tā tev par pagali uz pleca? — kāds sauca jau pa gabalu. — ŠiLajā grēdā taisni vienas šķilas vēl trūka.

— No kurienes tādi uzradušies — terpentīna dzērāji! — sauca kāds cits, degunu pirkstos turēdams. — Smird vēl trakāk nekā fricis!

— Vai tavs ožamais kulaku nav baudījis, ka tik smalks? — celmlauži nepalika parādā.

— Vī, brālīši, tie taču sitēji! ... Bet vai par dubņakie-šiem esat ko dzirdējuši?

— Pagaidām vēl nav bijis tas gods, — celmlauži atcirta. — Bet gan jau dzirdēs!

Vīri sanāca barā, cienāja viens otru ar mahorku, raisīja vaļā pārtikas kules, piedāvāja maizi, speķi, sāli, ko nu kurš.

Uzzinājuši, ka jaunpienācēji ir no Latvijas, vīriem atkal bija ko brīnīties.

— Tādi šitajos mežos vēl nebija manīti!

— Toties tagad manīs! — celmlauži cirta pretī. — Un būs vēl. Bet pirmajiem vienmēr lielāks gods un cieņa — lūdzam ņemt vērā un neaizmirst!

Kāds pavecāks vīrs sāka skaitīt uz pirkstiem:

— Sergeja zēni — krievi, zaharovieši un dubņakieši — baltkrievi, bet šitie, kā viņus, celmlauži — latvieši...

— Runā, ka jūsējie aicinājuši mūs uz talku, — kāds no partizāniem sacīja celmlaužiem. — Vai tad šņabi arī dos, vai tikai alu vien?

— Mēs esot šos aicinājuši? — tagad brīnījās celmlauži.

— Pirmā dzirdēšana!

Patiešām, neviens no klātesošajiem neko daudz nebija dzirdējis. Runāja un sprieda visādi, bet skaidrs bija tikai tas, ka gatavojas kaut kas nopietns, ja jau reiz savākts tik daudz vīru vienkop.

Uz izgāzta celma sēdēja melnīgsnējs puisis austrumnieciski izspīlētiem vaigu kauliem un mazliet iešķībām acīm. Tas bija Halims Ahinedjarovs, zaharoviešu ložmetējnieks. Celmlauzis Tumšais piedāvāja Halimam savu tabakas repi, ložmetējnieks pagrāba no tās, piegrūda pie deguna, paostīja un rūpīgi uzbirdināja uz papīra strēmeles, ko noplēsa no avīzes.

— Kūtspakaļa, — viņš nekjūdīgi konstatēja tabakas «mārku». — Izrādās, ka šito puķi audzē arī pie jums.

— Kāpēc lai neaudzētu, ja zeme viena un tā pati? — Tumšais atvaicāja.

Draugus bija sameklējis arī celmlauzis Filips Ravinskis. Viņa jaunie paziņas bija Prošku komjaunieši: Vitja Jezu-tovs un Vasja Lukašonoks.

— Viens latvietis mums jau ir, — Vasja paziņoja.

— Imants Sudmalis. Strādājam abi pārī pie viena ložmetēja.

— Paskat tikai! — Filips nobrīnījās. — Aizsteidzies priekšā! Kur gan tikai tos latviešus neredz? Visur, kur gaidāms kautiņš, tur šie klāt!

— Imants sitas kā velns! — Vitja apgalvoja. — Jūs vēl neesat pulveri oduši, bet uz mūsu rēķina jau pa kālī-tim friču skaitās ...

— Nez, kur nu būs šoreiz? ... — prātoja Vasja.

— Lai nu kur, bet pa jokam nebūs! — Vitja noteica.

— Ja tik daudz vīru kopā, tad ar sīkumiem neķēpāsies.

Kamēr partizāņi iedraudzējās, komandieri apspriedās

skuju būdās. Tur bija dubņakiešu komandieris Dubņaks, īstajā vārdā — Pēteris Mironovičs Mašerovs, bijušais lizikas skolotājs, Rosonu rajona komjauniešu pagrīdes organizācijas organizators un vadītājs. Tur bija arī zaharoviešu komandieris Ivans Kuzmičs Zaharovs un vēl daži komandieri, kurus Saša nepazina.

— Saša Gaišais! — Ivans Kuzmičs iepazīstināja ar jaunpienācēju. — No celmlaužiem.

Komandieri pašreiz pārrunāja kādu kaujas epizodi, un Pēteris Mašerovs sūdzējās, ka trūkstot sakaru ar Lielo zemi, tāpēc iznākot taustīties kā pa tumsu un rīkoties katram uz savu roku. Gaidāmā operācija būs pirmais nopietnais mēģinājums darboties kopējiem spēkiem.

— Uz robežas izvietoti divdesmit līdz četrdesmit cilvēku lieli ienaidnieka garnizoni, — Saša ziņoja iepriekšējās izlūkošanas rezultātus.

— Ja pieskaitām vēl Rosonu, Sebežas, Osvejas, Idri-cas, Drisas un Ludzas garnizonus, tad friči var savākt līdz divi tūkstoši zaldātu, — Ivans Kuzmičs rēķināja.

— Ko varam likt pretī?

— ils atvedu deviņdesmit vīrus — savējos un sergeje-viešus, — paziņoja Mašerovs.

— Es dodu simtiņu, — piebilda Zaharovs.

— Kvartiņš atnāca līdzi arī man, — pavēstīja Saša.

— Tad kopumā varam rēķināt ap divsimt vīru, — Mašerovs sarēķināja. — Nu, vai zināt, partizāņiem tas nav nekāds mazais spēks!

— Savu spēku mēs vēl parādīsim! — apgalvoja Kuzmičs. — Fricis būtībā nemaz vēl īsti neapjauš, cik bīstami mēs esam.

— Friči dzīvo pa Šķauni kā pa tēva kāzām. Tempj sīvo un knakstās ap skuķiem, — celmlauzis raksturoja viņam zināmos vietējos apstākļus. — Viņi uzskata, ka partizāņi ir kaut kur tālu Baltkrievijas biezokņos pie lāčiem. Un par mūsu skaitu arī viņiem nav jēgas.

— Jo labāk, — būdas pakrēslā kāds norūca.

— Pagrīdes grupas savu darbu paveiks, par to varam būt droši! — Saša turpināja. — Pret nejaušībām būsim pasargāti. Uzskatu, ka viss sagatavots.

— Nē, vēl ne! — Zaharovs iebilda. — Vēl jāsagaida «cilvēks ar bārdu».

— Pareizi, — Mašerovs atcerējās, — Ivans Kuzmičs solīja, ka celmlaužus vadīšot pats Bārdainis.

— Kurš slēpjas kā āpsis alā, — piebilda kāds cits.

Saša pasmīnēja.

— Nekur viņš neslēpjas! Bārdainis klāt un pašreiz ai jums apspriežas.

— Tu? ... — Ivans Kuzmičs apjuka. — Bet kur tad bārda?

— Vēl aug, — Saša vainīgi noplātīja rokas.

— Nu, vai zini! ... — Zaharovs saskaitās. — Vai mēs kādi puikas, vai? Karu spēlējam!... Kāpēc tu āzējies?

— Tāpēc, ka bez bārdas nekādi nevar... — Saša raudzīja taisnoties. — Padomājiet paši — kas es par komandieri, šitāds pienapuika! Kurš mani klausīs? Kam varēšu pavēlēt? Bet ar bārdu — tas tikpat kā ģenerālis...

— Puika kas puika! — Ivans Kuzmičs noņurdēja.

Pēc stundas partizāņu nometnē sākās rosība. Vīri vairs

dīki nemēļoja, bet darīja darbu: tīrīja ieročus, skaitīja un ķīvējās par katru patronu, pielāpīja zābakus, kārtoja apģērbu, baroja Zirgus. Kūpēja katli, sprakšķēja ugunskuri, skraidīja sakarnieki. Nometne dūca un mutuļoja līdz pat pavakarei.

Vīri kārtojās kaujai. Partizāņi savilka dūri belzienam. Viņi posās savai pirmajai operācijai Latvijas teritorijā.

*

Cauri vakara krēslā tumstošajam silam partizāņi devās uz rietumiem. Ceļa stabiņu vietā abpus gājiena kolonnai stāvēja priedes. Skujām piebirusi taka aizvietoja lielceļu, zilgani bāla, čaukstoša sūna aizstāja asfaltu vai dižceļa granti. Nezvanīja aizjūgu pulksteņi, bet šķindēja ieroču metāls.

Vīriem bija pavēlēts klusēt, un viņi klusēja, it kā nestaigātu paši pa savu zemi. Jā, vīriem varēja pavēlēt _— bet kas pavēlēs zirgiem? Zirgij sprauslāja, uz resnajām saknēm klaudzēja pajūgu riteņi.

Partizāņi spiedās kopā kā upes straume stāvu klinšu iežmaugā. No vienas puses viņus spieda plašais Osvejas ezers, no otras — liels, neizbrienams purvs. Palika vienīgi šaurs meža gaitenis ar vakara tumsu, kas kļuva aizvien biezāka. Bet priekšgalā gāja ceļveži, un tie saTru gaitu zināja.

Reizi pa reizei kāds paklupa, kāds sulīgi nolamājās, uzgrūdies priedes stumbram.

— Velns, kur mēs tā jožam? — pusčukstus šķendējās neveiksminieks.

— Pie Šķaunes skuķiem, — viņam atbildēja. — Naktis taču priekš tam vien ir ...

Vasaras naktis ir plānas kā partizāna maizes rieciens. Šīs naktis spīd cauri: jau vakarā var saskatīt jaunu rītu. Bet tieši tādas naktis partizāņiem neder, tāpat kā plāns maizes rieciens. Un-tāpēc viņi steidzās, tāpēc traucās uz priekšu kā iepelēkas ēnas, kam jātiek galā, pirms vēl gaiļi nav dziedājuši.

Tumšais soļoja līdzās savam jaunajam draugam Hali-mam.

— Stāsta, ka pie jums uz katru komjaunieti esot pa diviem policistiem, — Halims bažījās.

— Bet toties kas tie par komjauniešiem! — Tumšais izsaucās. — Ar budža pātagu rūdīti, sviedros un asinīs mērcēti.

Vīri tomēr nervozēja. Pirmo reizi viņi gāja uz Latviju, par kuru pirms kara bija dzirdēts daudz neparasta un satraucoša. Krieviem un baltkrieviem Latvija bija zeme, kas atrodas aiz Ķīnas mūra. Pārsteidzoši īsajā padomju varas gadā viņi nebija paguvuši to iepazīt.

— Jums tur neesot biedri, bet kungi ...

— Un kapsētās esot krusti tikai ar vienu šķērskoku ...

— Ziemas svētkus svinot pa divi nedēļām agrāk, bet Oktobra svētkus nemaz.

— Pārtraukt sarunas! — pavēloša balss apsauca.

Un atkal viss apklusa. Tikai zirgi sprauslāja vēl aizvien, rībēja rati un brīdi pa brīdim nošķindēja ieroči.

Nakti no 1942. gada 12. uz 13. jūniju padomju parti-zāņi pirmo reizi pārgāja Baltkrievijas—Latvijas robežu. Viņi apstājās mežmalā un lūkojās apkārt.

Pie kājām gulēja satumsušie Latgales lauki. Kā milzīgas siena gabanas ēnojās ozoli, upmalā sačukstējās krūmi, un gaišpelēki lielceļu dzīpari aizvijās uz visām pusēm.

•— Sasodīts, kas par ceļiem! — raizējās Ivans Kuzmičs,

— Pa tādiem rullē tikpat kā pa galdu!

Saša viņu saprata.

— Jā, pa pusstundu friči var atjozt no Ludzas vai Sebe-žas, — viņš apstiprināja komandiera aizdomas.

— Vai tad tādā zemē var karot? — Kuzmičs īgņojās.

— Ceļi zem ienaidnieka kājām tikpat kā riteņi: brauc, kur tikai ievajagas!

Pēteris Mironovičs visu laiku kaut ko aizdomīgi klausījās.

— Padomā tikai — viņi dzied! Kliedz un auro cauru nakti kā pa kāzām. It kā nebūtu nekāda kara...

Saša pasmaidīja.

— Tur Seņka Dubro apdzirda Šķaunes komandantu ar visu garnizonu. Šitā ballīte uzrīkota pēc mūsu lūguma: lai nemaisās pa kājām, kad sāks sprakšķēt pagales.

— Ahā, uz tādu vīzi var arī iedzert un uzdziedāt! Tādas dziesmas nāk par nāvi tikai fricim, — Kuzmičs atplauka.

— Nu, nav ko laizīties ap citu galdiem! — Mašerovs sarosījās. — Laiks sākt!

Pati pirmā ceļā devās Halima Ahmedjarova grupa. Viņiem līdzi aizgāja arī baltkrievu ložmetējnieki — Vo-lodja Vestenbergs un Vasja Lukašonoks, kā arī Imants Sudmalis. Saša Gaišais piekomandēja viņiem ari savus celmlaužus: Vasju Ravinski un brāļus Dubro — Koļu, Nilu im 2eņu. Tiklīdz tie bija pagaisuši tumsā, sakustējās arī pārējie, kas tuvojās Šķaunei no dienvidiem.

Vīri centās iet pēc iespējas klusāk un nedzirdamāk. Viņi pārlēca ceļa grāvim, un pēkšņi kaut kas nošķindēja. Sašas bērnības draugs Vaņa Daškins nostiepās gar zemi visā augumā.

— Cilpas izlikuši! — viņš nošņāca.

— Sitās cilpas faktiski domātas fričiem, — Saša paskaidroja. — Sābri nav pievīluši.

Daškins bija sapinies telefona stieplēs, kas šķetinājās gar grāvmalu kā samudžinātas stīgas. Visas sakaru līnijas starp robežapsardzes kordoniem bija nopostītas, ceļi, kas veda uz Šķauni, vairs nebija lietojami. Par visu ticis padomāts, par visu gādāts. Pagrīdes grupas bija strādājušas nevainojami. Tagad bija pienākusi partizāņu reize.

Pēteris Mironovičs Mašerovs palūkojās augšup uz pelēki melnajām nakts debesīm, saskatījās ar biedriem un pacēla raķešu pistoli. Šņākdama gaisā uzšāvās sarkana čūska un nodzisa kaut kur viņpus Šķaunes.

Suņi vienmēr pamostas pirmie. Tie iesāka vaukšķēt pa visiem pagalmiem un rāva cilvēkus augšā no miega. Dažā logā jau iedegās sīka, drebelīga uguntiņa, kaut kur skaļi noklaudzēja durvis.

Pēkšņa uzbrukuma laikā skraida visi: gan tie, kas uzbrūk, gan tie, kas bēg. Negaidīts uzbrukums ir degoša pagale skudru pūznī. Viss it kā savērpjas juku jukām, un nav izprotams, kurp katrs skrien. Nezinātājam grūti saprast, kurš uzklūp un kurš laižas lapās.

Pa galveno ielu, smagus soļus dipinot, gar baznīcu aizskrēja pulciņš vīru un pieklupa kādas mājas stūrim. Tie bija Košeļeva ložmetējnieki. Kaut kur notarkšķēja gluži kā šujmašīna. Pret cieši aizvērtajām policijas iecirkņa durvīm kāds trieca zirņu sauju, bet šie zirņi bija no svina. Tos spļāva Košeļeva ložmetējs.

No iecirkņa durvīm atlēca skabargas. Logu stikli sašķīda kā ledus vižņi, taču neviens nepienāca paskatīties, kas iztraucējis vasaras nakts mieru un klusumu. Šie logi palika tukši un akli.

— Nevar būt, ka tur neviena nav, — nosēca Košeļevs savam pāriniekam. — P]auj pāri palodzei!

Sazin no kurienes līdzās ložmetējam parādījās Maše-rova partizāņi. Visiem pa priekšu — Vitja Jezutovs un Vaņa Daškins.

— Dzīvoklī nav! ... — viņi uzkliedza ložmetējniekiem, it kā tie zinātu, kas viņiem meklējams un ķerams.

— Kur nav? Kas nav? — nevaļīgi atkliedza Košeļevs, ne acu nenovēršot no iecirkņa logiem.

— Nav ne Gruduļa, ne Jermaka! — izmeta Vitja Jezutovs un aizdrāzās tālāk ar visu baru.

No dienvidu puses ciematā ieskrēja celmlauži. Saša Gaišais tāpat pa skrējienam pagrāba granātu un metās pie iecirkņa loga. Ložmetējs uz brīdi apklusa. Saša parāva granātas gredzenu un atvēzējās metienam. Taču granāta nesprāga: bija bojāta kapsula. Toties no iecirkņa izlidoja «citroni» — nelieli ovālas formas spridzekļi. Tātad tur iekšā kāds tomēr bija ...

Kad noklusa granātas, Saša uzsauca biedriem:

— Iekšā ir jātiek! Kam tas izdodas, tas vispirms meklē sarakstus...

Nogaidījis klusāku brīdi, Saša pieklupa palodzei un grasījās lēkt pāri. Palodze nebija augstu, bet to sargāja automātu uguns. Pat policistiem pirmais izbīlis ir tas briesmīgākais, kad no tā atgūstas, tad var pamēģināt nosargāt dzīvību. Bet Šķaunes policistu dzīvības pašreiz bija atkarīgas no iecirkņa palodzes — izdosies to nosargāt vai neizdosies. Pagaidām tas vēl izdevās. Uguns nospieda Sašu pie zemes. Šobrīd te nekas nebija līdzams.

Pamājis ložmetējniekiem, lai atsāk iecirkņa apšaudi, puisis nolīda aizsegā. Tur viņš mirkli uzkavējās, lai novērtētu situāciju un apsvērtu, kas darāms.

Pēkšņi kaut kur kāds iebrēcās vāciski:

— Ach, mein Gott!

Vācietis ārdījās aiz viena no augšstāva logiem.

— Hallo, hallo! ... — tas kliedza kā negudrs un lamājās pavisam prasti.

Jā, SS hauptšturmfīrers nu bija dabūjis dumpi! Nu viņam bija viena īsta kauja. Taču Kaufmana kungs netvēra ieroci, bet trakoja ap telefona aparātu.

Viņa miegu bija iztraucējušas jau pirmās automātu kārtas. Izlēcis no gultas, viņš vispirms mēģināja sazvanīt policijas iecirkni, lai noskaidrotu, kas īsti noticis. Bet iecirknī visi bija vai nu apdzērušies, ka nespēja vairs klausuli nocelt, vai arī tur vispār neviena nebija. Tad hauptšturmfīrers pieprasīja telefonistei pagasta valdi, bet atbildei saņēma tikai kaut kādus nesaprotamus brīkšķus.

Kaufmans trakoja. Viņš pieprasīja pagasta vecāko, kliedza pēc Grucjuļa, palūdza kordona komandantu, pieprasīja kādu no robežapsardzes kordoniem, taču visi šie pieprasījuma veidi nedeva nekādus rezultātus. Un tikai tad hauptšturmfīrers atģidās, ka visu laiku runājis tukšam gaisam: telefoniste jau sen vairs neatbildēja.

— Ach, mein Gott\ ... — viņš nostenēja un izmisīgā bezcerībā tomēr mēģināja sasaukt vēlreiz: — Hallo, hallo! ...

Telefonisti viņš nesasauca, bet sasauca lodes, kas pa atvērto logu iespindza istabā. Kaufmana kungs nometa klausuli, pagrāba automātu un drāzās uz kāpnēm.

Lejā pie loga stāvēja Saša. Pāris reižu izšāvis, viņš paklausījās: nē, vācietis vairs nelamājās. Toties viņpus ielai pie ložmetēja lādējās Košejevs.i Lādējās tik spīvi un neganti, ka visa Šķaune skanēja. Acīmredzot kaut kas bija atgadījies ar ieroci.

Pagastnamā ieskrēja partizāni Saša Kozlovskis un Vaņa Kozlovs. Taču satika tur vienīgi līdz nāvei pārbiedētu vecīti. Salīgi viņš vīstījās lakatā un nespēja dabūt pār lūpām ne vārda. Jādomā, ka.Šķautnes varasvīri tādus ciemiņus nebija gaidījuši, citādi viņi neuzticētu pagastnamu neapbruņotam večukam.

Skapja durvis atvērās viegli. Spridzeklis atdarīja arī seifu. Svarīgie, slepenie un pilnīgi slepenie okupācijas varas papīri pašķīda uz visām pusēm kā nevērtīga makulatūra. Dubļiem notašķīti zābaki bradāja pa kāškrusta ērgli. Pie sienas pakārtais fīrera ģīmis dabūja pamatīgu zilumu, jo, redzat, partizānis Saša Kozlovskis bija metis Lielvācijas kancleram ar tintes pudeli.

Partizāņi ierāķās papīros līdz elkoņiem. Viņi tos vandīja, grieza uz riņķi, burzīja un pluinīja. Saša Kozlovskis un Vaņa Kozlovs revidēja Šķaunes pagasta valdi. Viņi pārbaudīja kasi un rekvizēja zīmogus. Atsevišķā kaudzītē salika zemnieku nodevu kvītis, atsevišķā — uz Vāciju sūtāmo jauniešu sarakstus un personības dokumentus. Pēc tam piešāva uguni klāt, paraudzījās, kas vēl noderētu, un devās projām, pieklājīgi palaižot pa priekšu vecīti.

Dega pasta kantoris, dega policijas iecirknis un arī gar pagastnama logiem jau kārstījās sarkanas mēles. Koše-jeva ložmetējnieki ne acu nenovērsa no iecirkņa, līdz beidzot iegruva liesmu apņemtais jumts, aprokot gan gestapo aģentu slepenos sarakstus, gan arī pašus gestapovie-šus un policistus, ja tādi tur bija.

Vietvietām vēl sprakšķēja atsevišķi šāvieni. Gaudoja suņi. Namu logi grima tumsā, ja vien par gaismu nesauc ugunsgrēka atspīdumu rūtīs.

Pie tautas nama, kura vienā galā okupanti ierīkojuši noliktavu, nemierīgās nakts satraukti, kārpījās zirgi. Vīri krāva pajūgos maisus, kastes un mucas. Gluži jaunus, spožus zābakus nesa klēpī kā malkas šķilas. Dažādu pakāpju uniformas sameta vezumos nevērīgi kā lupatas.

Tautas gudrība māca: «Kas meklē, tas atrod!» Neatlaidīgais Vaņa Daškins bija sameklējis Gruduli. Gluži bālu un trīcošu viņš to izcēla no kāda pagraba, kur vergu uz-kupcis bija meklējis glābiņu. Grudulim nācās parakstīt savu pēdējo rēķinu. Tiesa, vēl viņš mēģināja no bankrota izvairīties, lietojot šādai vajadzībai gluži nepiemērotu priekšmetu — pistoli. Pie tam viņš to nevērsa pats pret sevi, kā tas būtu darāms, rīkojoties pēc literāriem paraugiem, bet pagrieza pret savu kreditoru partizāni Vaņu Daškinu.

Partizānis tomēr izrādījās veiklāks: SD pilnvarotais darbaspēka apgādes jautājumos Gruduļa kungs savu pēdējo rēķinu tomēr bija spiests samaksāt...

Tiklīdz tas bija noticis, Šķaunē iestājās neparasts klusums gluži kā latviešu tautas pasakās, kad pēc Nelabā nāves pēkšņi viss vēršas uz labo pusi. Tikai kodīgi dūmi vērpās pāri ciematam, kur policijas iecirkņa vietā vēl gruzdēja nomelnējuši baļķi.

Partizāni pulcējās atceļam. Saša Kozlovskis no pagastnama atstiepa rakstāmmašīnu un iecēla vezumā pie pārējām mantām. Noguris viņš atspiedās pret pajūga ilksi un slaucīja sviedrus.

— trakoti karsti tie friču papīri!... — viņš apmierināti nopūtās.

— Kā nu priekš kura! — kāds pasmējās. — Piemēram, fricim pašam drīz vien kājas k]ūs saltas. Tagad kādu laiku no zemnieka neizspiedīs ne vanckara. Nodevu kvītis pārvērtušās pelnos, lai nu Jermaks pierāda, kurš ir ko nodevis un kurš nav!

— Bet Grudulis lai brauc uz fāterlandi pats! — bravūrīgi izsaucās viens no vezumniekiem.

Vaņa Daškins pavīpsnāja:

— Grudulis labākajā gadījumā brauks tikai līdz bedrei...

Pulciņos sastājušies, vīri pārsprieda savu veikumu. Tas nebija mazais. Šķaunes garnizons sagrauts, nodedzināts pasts, policijas iecirknis, pagastnams. Iznīcināti dokumenti un līdz ar to ap 800 Šķaunes jauniešu paglābti no verdzības; zemnieki, vismaz uz laiku, — no smagajām nodevu klaušām. Vai tāpēc nebija vērts cīnīties?

— Šilie tikai ziediņi, bet odziņas vēl būs! ... — puiši, pirmo reizi tā īsti savu spēku apzinājušies, plātījās.

— Šitā mēs viņus sitīsim vienmēr un visur!

Partizāni atstāja Šķauni reizē ar rītausmu, kas jau

blāvi zilgmoja virs attālajiem Baltkrievijas siliem. Gājēju kolonna stiepās pāris kilometru garumā, un, kad šī apbruņoto cilvēku straume, nenieka vairs nebaidoties, plūda tieši pa lielceļu, tad tas bija patiešām varens, grandiozs skats. Tad nav jābrīnās, ka sādžinieki, rīta nomidzī iztraucēti, grozījās pie vārtiem un melsa, ko nu kurš.

— Sarkanā Armija! — dažs labs jau priecājās gluži ka bērns.

— Paskat, kādu desantu izcēluši! — brīnījās veči, kam kara lietās sava jēgšana.

Jā, ko nu runāt par sādžiniekiem, ja drīz vien šādas valodas izplatījās pa visu Latviju. Pie Šķaunes esot notikusi divu armiju sadursme, friči sapērti lupatu lupatās. Vai nu Sarkanarmija, vai partizāņi, kas to tik tieši pateiks, bet skaidrs bija viens: Latgales pusē vīri cīnās. Un, kam netrūka dūšas, tas meklēja ceļu uz Šķaunes pusi. Un tieši tur arī slēpās šīs operācijas galvenais spēks, tās nozīme un ieguvums.

Ja sādžinieki noturēja atejošo partizāņu kolonnu par Sarkanās Armijas desantu, tad to vēl var saprast: Latgales zemniekam taču nebija vajadzīgās informācijas. Izvēloties starp vēlamo un esošo, zemnieka simpātijas allaž ir vēlamā pusē. Un sādžinieku uztverē arī partizāņi tā pati armija vien ir: galvenais, lai būtu ieroči un drosmīgi vīri, kas sadod fricim pa ādu.

Taču visai neparasti šķita tas, ka arī hitlerieši, kā rādās, domāja tāpat kā sādžinieki. Pēkšņā uzbrukuma pārsteigti, viņi neattapa pat kārtīgi aizstāvēties, izbīlī iztēlojoties veselas armijas uzbrukumu, kaut gan viņiem labi bija zināms, ka frontes līnija vēl aiz trejdeviņiem kalniem. Taču, kā saka, bailēm lielas acis: tās redz nevis to, kas ir, bet to — kā nav.

Izkliedētie Šķaunes garnizona zaldāti un policisti bēguļoja pa šķūnīšiem, slēpās pagrabos un kartupeju bedrēs. Viņi pa gabalu noskatījās, kā partizāņi aiziet un pagaist rīta miglas piedūmotā tālumā. Neviens viņus nesauca kopā, neviens neveda kaujā, jo tie, kam tas būtu jādara, vispār nekur nebija manāmi.

Neviena netraucēti, partizāņi drīz vien pārgāja Baltkrievijas robežu un pazuda biezajā silā. Un tikai tad, kad bija norimis aizbraucošo ratu troksnis, kad bija aprimusi aizejošo soļu duna un sādžinieki atkal atgriezušies savos pagalmos, tikai tad diezin no kurienes beidzot parādījās arī Šķaunes garnizona komandanta vietnieks Maksis Stafs. Paģirās sasārtušām acīm, izspūris, samiegojies un gaužām apjucis, viņš kā apdullis mētājās pa ciematu, vākdams kopā sava garnizona atliekas. Beidzot uzradās arī vēl citi priekšnieki. Uz Ludzas pusi aizjoņoja motociklisti, jātnieki auļoja uz tuvākajiem garnizoniem, iznēsādami vēsti par sakāvi. Un tikai ap brokastlaiku ienaidnieks sadūšojās tiktāl, lai sāktu domāt par pēdu dzīšanu Baltkrievijas mežos.

*

Šķaunes notikuma atbalss aizskanēja arī līdz Pintiem.

Jau aprīļa beigās tur bija paklīdušas valodas, ka aiz-ezerieši — Zaborjes un Suržu puiši — esot aizgājuši uz Baltkrievijas siliem celmus lauzt. Runāja arī, ka ar celmiem varot atpirkties no aizdzīšanas uz Vāciju. To uz-dzirduši, sādžas jaunekļi pasāka rēķināt, vai Baltkrievijas meži neiznākot tuvāk kā kaut kāda Bavārija vai Prūsija. Taču, kamēr šie tā rēķināja un punktierēja, pēkšņi nošķīla tikpat kā zibens no skaidrām debesīm: celmlauži pagalam! ... Kādudien, šiem ap celmiem cīkstoties, uzklu-puši partizāņi, savalgojuši striķos un ierāvuši biezoknī — visus līdz pēdējam vīram. Nu, ko tagad lai saka? Ko lai domā?

Katrs savu raizi raizēdami, Pintu puiši atkal valkājās apkārt kā apmāti, līdz 13. jūnija naktī aizkvēlojās visa ezergala pamale. Tad «Pintu prātnieki» dieba uz Kausa kalnu, izraudzīja katrs pa slaikākai eglei un ķepurojās augšup. Tur viņi saspringti klausījās, kā ložmetēji rej, un ātrāk zemē nekāpa, iekams uguns blāzma nesa tecēja kopā ar saullēkta sārtumu.

Veči visu nakli bija nostāvējuši sādžā pie vārtiem.

— Mūsējie! . .ļ. — kāds nebija nocieties. — Sarkanā Armija.

— Kas tad cits, — otrs apliecināja. — Pavej, kā uguņo!

Taču reizē ar jaunu dienu atausa arī patiesība par satraucošās nakts notikumiem. Izrādījās, ka pāri robežai pārnākuši partizāņi, metušies virsū Šķaunei, izšķaidījuši garnizonu un pie tā paša nolikvidējuši arī dažu frici vai viņa pakalpiņu, tajā skaitā arī vergu kupci Gruduli. Bet Pintu greizkājis Juziks ar Vladislavu Ceksteru tikai ap brokastlaiku izkašņājušies no kartupeļu dobes un aizlaidušies uz Zaborjes kordonu grēkus sūdzēt.

— Va tu velns! — Pintu puiši apmierināti krekšķināja.

— Šitāds tesiņš! Jā, kur šitā villojas, tur ir vērts klāt būt! Trāpījusies tikai kāda pa,gale pa rokai, tūlīt skrietu mežā.

Nav zināms, kurš to samelsa, taču kāds no pintiešiem tonakt esot bijis Šķaunē. Un tur, citu mežabrāļu jūklī, it kā saviedis arī Zaborjes Sašu. Tomēr to apzvērēt pintietis neņemoties. Šis aiz pārbīļa droši vien spokus saskatījies. Saša, kā zināms, aizgājis celmlaužos, bet ar tiem, kā runā, — viss cauri...

Konstantīns Kazimirenoks pa naktīm vairs negulēja. Aiz krāsns izraktā bedrē viņam paslēpts no gūsta izbēdzis sarkanarmietis; turpat arī Eduards, kurš līdz ar pavasari atkal pārnācis mājās. Bet, ja ir tā, kā sābri valodo, tad tiem abiem mežā būtu drošāk nekā aizkrāsnē. Tā domāja arī Jadviga, kas no Maļinovskas mežmājas atgriezusies pie vecākiem,

Un tā viennakt, atkal ar bezmiegu cīkstoties, Konstantīnam iešāvās prātā Suržu sādžas Ravinski. Filips aizgāja celmus lauzt, bet Katja taču palika mājās. Un, ja nu tā ir, kā ļaudis melš, tad Katjai vajag zināt — nepalaidīs tak vīru vējā ...

Tomēr, kad Konstantīns nākamajā dienā pēc Šķaunes kaujas aizstaigāja uz Suržiem, Katja Ravinska jau jutās ka atraitne, viņa slaucīja ar priekšautu acis un nemitīgi šņaukājas.

— Vai to maz varēja domāt? — saimniece gaudās.

— Bija cilvēks un pēkšņi vairs nav. Sakaluši visus ķēdes, iestiepuši tīrelī un nomušījuši...

— Bet ja nu nav nomušījuši? — Konstantīns cieši raudzījās uz šņukstētāju.

— Kā — nav nomušījuši? — viņa satrūkās.

— Nu tā... Vakarnakt, kad notika tas burkšķis, Za-borjes Saša manīts Šķaunē ...

— Abet Suržu vecenes manījušas purvā trīsgalvainu velnu! — Ravinska pikti atcirta. — Kā tad Saša varēja būt Šķaunē, ja ir pagalam tāpat kā Filips?

Katja atkal iešņukstējās.

— Bet vai nevar būt tā, ka visa tā jezga ar celmlaužiem izdomāta tikai tāpēc, lai fricim aizmālētu acis? — Konstantīns neatlaidās.

— Izdomāta! — sieviete novaidējās. — Vai tad kaut ko tik briesmīgu var izdomāt? Lai nu kurš, bet Filips uz tādiem kumēdiņiem neielaistos, — par to es stāvu un krītu! Nu, kāpēc tu mani spīdzini?

— Ne mūžam nenāktu un neprašņātu, ja nebūtu tik traka vajadzība, — Katjas raudāšanas mulsināts, ciemiņš taisnojās. — Pats saprotu, ka par tādām lietām nepļurkšķ. Bet ko man citu iesākt? Ediks pārradies...

— Ediks! ... — Ravinska iesaucās. — Runāja taču, ka esot nošauts...

— Arī to runāja, ka partizāņi nolaupījuši celmlaužus, — Konstantīns atgādināja un pastāstīja mājasmātei visu, kas stāstāms.

Viņa neko vairs neprašņāja, tikai priekšauta stūrī no-sausināja acis un, iznākusi pavadīt, piekodināja: — Sēdi mājās un gaidi! ...

LISNAS KAUJA

Maršējot cauri pierobežas silam, vīri raudzījās viens uz otru, kā vaicādami: vai tiešām mēs to izdarījām?... Un kā gan mums paveicās? Kā mēs to nostrādājām? ... Raug, šitais pats Latgales zemes rūķis Mihails Uzuls, šitais melnīgsnējais tatārs Halims Ahmedjarovs, vācu valodas skolotājs — Prošku skolas direktors Vladimirs Vestenbergs, bijušais karagūstenis Leonīds Boļenko, visi šie sābri un kaimiņi, zemnieki, no kuriem dažs vēl nesen cūku kaujamā laikā valkājās apkārt bāls kā nāve, nespēdams paciest asins salkano dvaku. Bez asinīm neiztika ari Šķaunē. .. Tomēr Šķaunes garnizons ir sagrauts, dažs varmāka saņēmis to, ko pelnījis, kāškrusta papīri un vergu saraksti pārvērsti pelnos, bet partizāņu trofeju vezumus zirgi tikko jaudā pavilkt.

Jā, tā nu tas ir! Tātad kaut ko mēs tomēr varam, tātad spēka mums pietiek, tātad ari «velns nemaz nav tik melns, kā viņu mālē» ...

Saullēkta piestrūklotajā dzijmežā krakšķēja pajūgu riteņi, uz saknēm pieložņātās stigas klaukšķēja pakavi, dzirkstīja ieroču stobri un sasaucās vīri. Līdzās plecu pie pleca gāja ivanovieši, dubņakieši, sergejevieši un «celmlauži». Vīri iepazinās, šķīla asprātības, ņēma viens otru uz grauda, zvaigāja, rādīja zobus un bridi pa brīdim palaida lielo zviedzienu, uz ko cits tūlīt atsaucās ar vēl trakāku joku. Viņi, pats par sevi saprotams, tērgāja par aizvadīto kauju, pēkšņi atceroties ik sīkumu, kas pamazām pa kripatai vien atbirza no kopējā iespaidu jūkļa. Valodās jaudās pacilātība, prieks un necerēti veiksmīgo kauju un pašapziņa.

Mežā netālu no Proškiem beidzot pienāca kārotais atpūtas brīdis. Izlūki ziņoja, ka vāciešu tuvumā neesot un, domājams, tik drīz arī nebūšot, jo, saklausījušies sādžinieku pārspīlētajās runās par to, it kā Šķaunei uzbrucis Sarkanās Armijas desants, friči tagad neuzdrošinoties atiet ne soli no saviem garnizoniem.

To uzzinājuši, komandieri nolēma pārlaist tepat ari nakti, lai tad nākamajā dienā ar atjaunotiem spēkiem turpinātu ceļu uz nometni, līdz kurai vēl krietns gabals kājojams.

Kaut ari egles stāvēja priekšā kā mūris, proškieši tomēr paģida dzimtā pavarda dūmus. Tos sukstīdami, viņi nerimtīgi klaiņāja pa apmetni, kur, augšup paslieti, rēgojās puskaili, saules nobrūnināti stilbi un basas, uzberzu miem pietulznotas pēdas. Dažam proškietim tulznu bija vairāk nekā tiem, kas tīksmi jau šļaukājās pa čagano baltsūnu, tomēr čulgu smelgums ir tīrais nieks salīdzinājumā ar smeldzi, kas bendē dvēseli.

— Blenž kā zirgi pēc auzām! ... — Ivans Kuzmičs Zaharovs piktojās, taču iežēlojās: — Ņemiet kājas pār pleciem un joziet, ko nagi nes! Bet tā, lai pusnaktī būtu atpakaļ! — viņš vēl piekodināja.

Izdzīvojušies pa mājām, proškieši atgriezās precīzi no-sacītaja laikā — tieši divdesmit četros nulle nulle. Piesardzīgi, lai netraucētu guļošos biedrus, pārnācēji atāva kājas un laidās slīpi.

Jaunpriežu smalcītē čubinājās zirgi: bubināja, knosījās, svipšķināja astes un smagi stampājās. No eglīšu pacerēm un ratapakšām uz visām četrām debespusēm sniedzās atkailinātas kājas, apavi nolikti turpat līdzās pa ķērienam: zābaki, puszābaki, kurpes. Dažs izstiepies tieši toviet, kur apsēdies — stāvpaugura nogāzītē, uz samtsūnu ciņa, paparžu biežņā, uz aļņa vai mežcūku stidziņām. Cits — miegā vēl šauteni auklēdams, cits — piesedzis acis ar cepuri, lai netraucē jūnija īsnakts, kas šņākuļo priežu blāvajos cekulos, tāpat kā vīri uz sakņu cietajām virvēm. Nomodā bija vienīgi sargi.

Diemžēl sargi neko nebija dzirdējuši. Tajā stundā, kad saule jau zeltīja visslaikāko priežu galotnes, kuru paēnā vīri vēl steidza izgulēt iepriekšējā naktī aizkavēto miegu, tuvīnajā Prošku sādžā negaidot iemaršēja Zaborjes kordona robežsargi. Aizvadījuši satraucošu bezmiega nakti, kad novada pavēlniecība, visbeidzot atguvusies no pārbīļa, zvanīja pa visiem telefoniem un pulcināja spēkus aizkavētai soda ekspedīcijai, zaldāti bija snaudulīgi, bet īgni un neganti. Līdz pat rītausmai nemitīgā sasprindzinājumā turētus, viņus īsi pirms saullēkta sadzina mežā, lai cauri Proškiem ietu uz ekspedīcijas pulcēšanās vietu, kuru, protams, zināja tikai priekšniecība.

— Visi apsprāguši, vai? — sādžas mironīgā klusuma saērcināts, šķendējās Hugo.

— Savādi! — brīnījās arī austrietis Lībings. — Kas tie par zemniekiem, kas sūt līdz brokastlaikam?

— Nu, uz izēšanos i neceri! — aizrādīja Koja Strogo-novs, vērīgi lūkojoties uz logiem, aiz kuriem dažviet sakustējās aizkari, pavīdēja kāds nemierīgs acu pāris vai gar loga stenderi pabāzts degungals.

— Pat suņi nekvankšķ, — Lībings turpināja brīnīties.

— Vai viņi mūs ar ošanu saož, šitie smerdeļi?

— Varbūt pa vējam saož arī, — Strogonovs smīkņāja.

— Kur te stratēģija?

Hugo to lietu tomēr ņēma nopietni.

— Kas nu par stratēģiju — ar pilnām biksēm! — viņš ņurdēja. — Skaidrs, ka vajadzēja no pretvēja puses! ...

Ja arī sādžinieki būtu apmiruši, stārastam tomēr pienācās būt dzīvam. Robežsargu vienībai piekomandētais tulks — korpulents, robusta izskata aizsargs — dārdināja ar šautenes laidi pa vārtiņiem ar tādu niknumu, ka uzceltu guļavu pat.no miroņiem, par miegu nemaz nerunājot.

— Jūdz zirgu! — aizsargs uzkliedza, kad Boriss Prošlca beidzot atšāva b tiltu. — Un gādā vedēju!

Stārasts bija ar mieru pat limuzīnu apgādāt, ja vien šie aizvācas, pirms nav vēl uzskrējis kāds no tiem, kas pašreiz uzturas tepat piesādžas mežā. Palūdzis virsnieku kungus nedaudz paciesties, Boriss aizmetās pie Froļo-noka.

— Ar tavu kleperi šie vilksies tikpat kā pēc nāves ... — stārasts iegalvoja. — Pats brauksi līdz par šķūtnieku, tad nu izkārto, lai zirģelis pakavu nomet vai arī kāds ritenis izput!... Vienalga, ko un kā, bet galvenais — trīs soļi uz priekšu, trīs — atpakaļ.

Pa to laiku, kamēr stārasts istabā instruēja vedēju, pagalmā sanākušie kordonieši tincināja Zeņu Froļonoku, interesējoties, kur palikuši ļaudis, ja sādža šķiet tik tukša kā izmirusi.

— Būs aizmukuši, ko? — redzēdams, ka meitene nedabū ne vārdu pār lūpām, Koļa Strogonovs nāca viņai talkā.

— Aizmukuši gan ...

— No mums vai no bandītiem?

— No bandītiem gan.

— Vai tad bija? — pēkšņi izsaucās klātpienākušais aizsargs.

— Bija gan.

— Ahā! — Strogonovs, it kā uzmundrinādams, māja ar galvu. — Un tad jūsējie laidās lapās!

— Tā gan.

— Kad tad? — Aizsargs kļuva aizvien nemierīgāks.

— Vakar.

— Varbūt draudēja, ko? — Strogonovs vēl arvien 2e-ņai centās palīdzēt.

— Draudēja gan.

— Kam tad?

Vīriešiem. Kurš negribēja iet līdzi, to teicās likt pie sienas.

— Tad jau laikam daudzus aizveda? — Strogonovs prašņāja.

— Daudzus gan. Tepat mūssādžniekus un tos, kas celmus lauž — latviešus.

— Ieroči arī bija? — vaicāja aizsargs.

— Bija gan.

-— Kādi tad tie bija, velns lai parauj! — prašņātājs jau sāka nervozēt.

— Visādi bija. Gan uz pleca nesa, gan padusē stiepa, gan uz riteņiem ripināja . . .

To padzirdējis, aizsargs skrēja pie komandiera ar ziņojumu, bet pēc mirkļa jau bija atpaka] un iedrāzās istabā: zirga vairs nevajagot...

Pa ielu skrēja kordonieši un iepretī stārasta mājai steigšus kārtojās ierindā.

Pa Froļonoka mājas logu saspringti glūnēja stārasts. Ja maršēs taisni projām pa lielceļu, tad varēs mierīgi likties atpaka] gultā un izsnaust līdz galam neizgulēto miegu, bet, ja nogriezīsies uz mežu, tad jāsauc kopā ļaudis un jāņem kājas par pleciem... Ja friči iegriezīsies sila, tad bez pamatīgas uguņošanas neiztiks, tas bija vairāk nekā skaidrs.

*

— Variet izklaidēties! — paziņoja Ivans Kuzmičs, kad, nogulējuši turpat līdz brokastlaikam, vīri beidzot slējās kājās. Pienācīgi atpūtušies, visi atkal jutās mundri un pacilāti. Drīz vien jau skanēja dziesmas, jautri izsaucieni, dzirkstīja asprātības. Atradās akrobāti, kas uz rokām spēja pāriet pāri pauguram, parādījās stiķu meistari, kuru apbrīnojamā māka iemantoja skatītāju visdziļāko atsaucību. Jokdari smīdināja vīrus līdz asarām. Katrs rādīja, ko spēj un prot. Partizāņu apmetne dažbrīd atgādināja gada tirgu.

— Klusu! ... Rimstieties, velni lādi! — satraukti plātoties ar rokām, no priedulāja izšāvās Prošku sādžas stārasts. — Friči tepat blakus, bet jūs taurējat kā pažarnieki! Cik tur trūka, lai šie uzgāztos virsū! ... — viņš stāstīja pēkšņi apklusušajiem vīriem, kas saskrēja apkārt.

Spriežot pēc tā, ko vēstīja stārasts, partizāņi uzskatīja, ka no kaujas izvairījušies aiz vistīrākās nejaušības vai, pareizāk sakot, kāda kordonieša dēj, kas negaidot ierosinājis iet taisni pa lielceļu, tādējādi novirzot soda ekspedīciju tālāk no meža, kur, kā viņš pamatoti apgalvoja, iešana būtu daudz grūtāka, gausāka un arī bīstamāka.

«Koļa...» pats pie sevis smaidīdams, nosprieda Saša Gaišais, klausoties, ko Boriss stāsta par to pašu savādo kordonieti, kurš gluži vai ar varu skubināja Žeņu sacerēt pasaciņu par partizāņu iebrukumu sādžā.

«2eņas pasaciņā» esot tikpat kā paša Hitlera parakstīts dekrēts par amnestiju, Saša skaidroja saviem puišiem, kurus drīz pēc stārasta aiziešanas sapulcināja vienuviet. Šis meitenes izdomājums pasargāšot mājās palikušos celmlaužu tuviniekus no tincināšanas, visāda veida vajāšanām un represijām.

— Varbūt mūsmājniekiem pat kādu medāli iešķiebs... — atviegloti nosmējās Mihails Ūzuls. — Kā nekā, šie tagad pierindojami pie cietušajiem ...

— Jā, ar to celmu laušanu trakot gudri bija izdomāts! — nopriecājās ari Tumšais.

Toties vienības komandieri, pretstatā starojošajiem, nebēdīgajiem celmlaužiem, izskatījās visai noraizējušies. Apsprieduši Borisa atnestās ziņas, viņi secināja, ka vācieši beidzot sadūšojušies atmaksai. Lai pēc iespējas izvairītos no pārsteigumiem, jau tūlīt pēc pusdienām tika izsūtīti izlūki uz Sebežas—Osvejas šoseju, kuru šonakt nāksies šķērsot ar visu trofeju vezumu garo, neērto virteni.

Stundu pirms dziesnas pienāca pavēle atstāt apmetni. Gājienu uzsākot, vīri vēl arvien jutās ņipri un pacilāti, taču valdījās. Ik skaļāku vārdu klusināja nosodoši skatieni. Nodevīgi čīkstēja tikai pajūgu asis. Laiku pa laikam puršļāja zirgi.

Izlūki, kas piepulcējās kolonnai reizē ar krēslu, pārnesa gluži vai neticamas ziņas: viņi apgalvoja, ka netālu no Kostrovas sādžas vācieši ierīkojuši slēpni, pie tam tieši tajā vietā, kur partizāņiem vajadzēja pāriet šoseju.

— Ir nu gan tiem llkknābjiem šņaucamais! — kāds pabrīnījās.

— Vienkārši cucene, ne šņaucamais! — cits iebilda.|

— Sagadīšanās.

Protams, slēpni viegli varētu apiet, ja vien netraucētu pajūgu rinda, kas drakšķēdama velkas pakaļ kā aste. Taču kā lai nocērt tādu asti, pēc kuras paši kārojuši, ne- ; vairoties ne risku, ne pūļu, ne satraukuma? Nē, te vajadzēja izprātot ko citu.

Tomēr situācija izrādījās daudz kritiskāka, nekā sākumā ! domāts. Kostrovas slēpnis nepavisam nebija radīts tikai nejaušības dēļ, uzticoties vienīgi līkkuprainajiem deguniem un «cūkas laimei». Sis slēpnis ietilpa vienā veselā, rūpīgi izplānotā un pēc visiem stratēģijas likumiem izstrādātā sistēmā, kas aptvēra apkārtējo silu masīvus. Vietējie iedzīvotāji brīdināja partizāņu izlūkus no lietpratīgi nomaskētām lamatām, kas uzstādītas uz visiem meža ceļiem un krustceļiem. Sāda saskaņotība un neatlaidība neapšaubāmi norādīja uz to, ka šoreiz vācieši apņēmušies darīt visu iespējamo, lai atriebtos par Šķauni.

Šim šķietami nevainojamam plānam tomēr piemita arī kāds trūkums. Vācieši bija svešzemnieki un kā tādi, protams, gaužām vāji orientējās vietējos apstākļos. Ņemot vērā to, partizāņu komandieri nolēma doties gar Osvejas ezeru pāris kilometru uz ziemeļiem, lai tur netālu no Kostrovas visai piemērotā vietā beidzot mēģinātu tikt pāri sasodītajam dižceļam.

Kamēr aizkūlās līdz ezeram, uznāca nakts. Viss ļaužu un vezumu lērums spraucās pa tumsu cauri niedrājam, stampājās pa slīkšņu un pa žagarceļu vilkās pāri popei, kur virspusē spurojās zāle un čaukstēja sūna, bet apakšā — klundzēja rāva. Riteņi apauga ar kūdras žļāgu, asis vairs nespiedza; toties lādējās vīri, celdami laukā no striegoņa līdz rumbām iegrimušos ratus. Viņi jūdzās pie ilksīm blakus zirgiem un stiepa pajūgus pāri muklājam kā sendienās Volgas strūdzinieki, žampā izmirkuši, dubļiem notašķījušies kā melni purva velni. Tāds ceļš tālu nebija izturams ne zirgiem, ne vīriem.

Četrus kilometrus uz dienvidiem no Kostrovas slēpņa mežabrāļi beidzot krustoja Sebežas—Osvejas ceļu. Neraugoties uz kņadu, kas nenovēršami izraisās tādā ļaužu un dzīvnieku drūzmā, neviens viņus netraucēja. Tieši pusnaktī aiz pārnācējiem aizvērās mežs kā melns, necaurskatāms priekškars. Partizāņi bija izslīdējuši slazdiem pa vidu.

Pie Gorodilovičiem, kad cauri staltegļu skujotnei jau spraucās blāva, tikko apjaušama pagaisma, pienāca sen-kārotais atpūtas brīdis. Nakts bija izsūkusi ne vien vīrus, bet arī pajūgu vilcējus lopiņus, kas tik tikko vairs slinka uz priekšu. Puiši gāzās gar zemi turpat, kur apstājušies, taču komandierus Ivans Kuzmičs vēl pulcināja uz apspriedi.

Zaharovs precizēja pašreizējo situāciju un raksturoja to kā sevišķi bīstamu. Trūkstot ziņu par ienaidnieka spēku izvietojumu un skaitlisko sastāvu, net ot zināmi ari viņu turpmākie plāni iļn nodomi. Ivans Kuzmičs pat pieļāva varbūtību, ka friči uztaustījuši partizāņu nometni. Viņš uzskatīja, ka šādos apstākļos bez pamatīgas iepriekšējas izlūkošanas vairs nedrīkstot nometnei tuvoties ne soli.

Izcēlās ķilda. Ivanova vienības komandiera Zaharova viedokļa aizstāvji apgalvoja, ka apstākļu diktēta piesardzība esot viens no pirmajiem partizāņu baušļiem. Toties šāda uzskata pretinieki — un tādu izrādījās vairums — aizrādīja, ka viņi spriežot par iešanu nevis uz baznīcu, bet gan nometni, kur, kā zināms, palika daļa biedru. Vai tos lai pametot savam liktenim?

— Es taču teicu — vispirms vajag pienācīgi izlūkot! — Zaharovs atgādināja.

— Ko tu mežā izlūkosi, ja friļcis, kā zināms, tālāk par pirmajām priedēm nelien? — oponenti turējās pretī. — Kā tad šie lai nometni uzošņā?

— Bet ja nu tomēr? ...

— Atvilkties nost vienmēr pagūsim.

Nepacietīgie ceļā mudinātāji, savu taisnību pierādīdami, lietoja pat tik spēcīgus argumentus kā puišu ārkārtīgo pārgurumu, acīm redzamo nepieciešamību pēc ilgstošas atpūtas, kā arī sasodīto pajūgu varzu, kas beidzot taču nogādājama drošībā.

Nepacietīgie galu galā izcīnīja uzvaru, jo, pirmkārt, viņiem taču bija skaitlisks pārsvars un, otrkārt, nometne ir partizāņa mājas, bpt savs pagalms, kā zināms, pievelk spēcīgāk nekā magnēts.

Un atkal čīkstēja ratu riteņi, atkal dipēja zirgu pakavi un vīru soļi. Pāris stundu pēc saullēkta kolonna piesardzīgi jau tuVojās lielajai Lisnas sādžai. Drīz vien pārnāca ari izlūki un pavēstīja, ka ne pašā sādžā, ne arī tās apkaimē ienaidnieks neesot manīts. Ceļš uz nometni bija brīvs.

— Nu?... — pavaicāja viens no Zaharova viedokļa nesenajiem pretiniekiem un uzvaroši paskatījās uz komandieri. Taču tas uzskatīja strīdu par izbeigtu un nepievērsa kaitinošajam jautājumam ne vismazākās vērības. It kā nemaz to nebūtu dzirdējis, Ivans Kuzmičs pavēlēja partizāniem doties uz sādžu.

*

Paļaujoties uz informāciju, kas iegūta no Lisnas sādžas ļaudīm, Zaharova izlūki tomēr pievīlās. Taču viņi neuzdrīkstējās apsūdzēt arī sādžiniekus, jo patiešām — jau pāris dienu vācieši nebija tuvumā ne dzirdēti, ne manīti

Tomēr, kā vēlāk noskaidrojās, fašisti tepat slēpnī pie sādžas bija dēdējuši visu nakti. Tikai rītausmā viņi beidzot atskārtuši, ka ir apieti. Tā kā slēpnis līdz ar to ir zaudējis savu nozīmi, glūniķi drīz pēc saullēkta posušies projām. Tobrīd, kad partizāni jau tuvojušies Lisnai. hitlerieši savukārt steidzīgi pārbāzējušies uz Rudņas sādžu, kur pulcējās soda ekspedīcijas galvenie spēki.

Nomaļajai, mežu un purvu aplenktajai Rudņai bija bīstami kaimiņi. Sādžas puikas pat ar aizvērtām acīm mācētu izložņāt slepenās mežtakas, kas caur biezokņiem ved uz partizāņu purvsalas nometni, taču viņi to nedarīja. Rudņieši — vīrus un sievas ieskaitot — raustīja plecus, purināja galvas un rādīja lielas, izbrīnītas acis. Vācieši lika tiem stobrus pie vēdera, ar pistolēm bakstīja pakaušus. Bet sādžinieki paši vēl slānīja ar dūrēm sev pa krūtīm, ka skanēja vien: vai patiešām kungi viņiem neticot?

Vienbrīd jau šķita, ka kungi noticējuši. Pa kaklu pa galvu tie salēca mašīnās, iedarbināja motorus un aizbrauca.

— Uz Sebežu pēc palīgiem... — čukstēja rudņieši, kas kaut ko bija noklausījušies. Hitlerieši visā nopietnībā rīkojās uz pamatīgu mežu ķemmēšanu.

Visi tomēr neaizbrauca. Sādžā palika kāds gara auguma izkāmējis SS oberšturmfīrers un skaitliski visai paprāva zaldātu vienība.

Oberšturmfīrers darbojās enerģiski un operatīvi. Viņa skaļā, ķērcošā balss drīz vien piekliedza visu sādžu. Tikpat skaļi un nepiesardzīgi klaigāja arī kareivji.

— Lai arī dzelzs — tāds krustiņš tomēr ir zelta vērts, — kāds pūlējās iegalvot. Cits uzskatīja par vajadzīgu iebilst:

— Tikpat visiem jau nedos. Labi, ja vēl oberšturmfī-rera kungam iznāk ...

— Tāpēc jau arī šis raujas uz mežu kā buks.

— Tīrais špacieris, es jums saku! — pirmais turpināja iestāstīt. — Promenāde pa Rudpas mežu.

— Bet kā tad bija Šķaunē? ...

— Šķaunē tiem lupatlašiem vienkārši palaimējās. Meža valkata nav karotājs.

— Zaķis tas ir, ne zaldāts!

Jauzdams savu kareivju bravūrīgo noskaņojumu, ober-šturmfīrers kala dzelzi, kamēr tā karsla. Paklausot viņa pavēlei, zaldati iebruka ziņkārīgo pusaudžu barā, kas pēkšņi aizspurdza uz visām pusēm. Viņi notvēra vienīgi večuku — Isaku Filipoviču Terehovu.

Večuku paņēma līdzi, un visa varza iedrāzās mežā. Isaks Filipovičs pie pirmajām priedēm it kā sastomījās, piepeši apstājās un pagriezās atpakaļ. Grūti nopūšoties, viņš pārlaida smeldzošu skatienu sādžai, pakremšķināja un apņēmīgi devās nopakalis zaldātiem, kas jau neuzticīgi lūkojās pēc sava ceļveža.

Divas stundas Isaks Filipovičs vazāja hitleriešus pa neiedomājamu džunglāju, pa akačainu sūnākli, pa vējlauzas pielūžņotām kritalām. Tīšuprāt izmeklējis visnecaurejamākās zvērgaitas, viņš allaž atkal un atkal virzījās sāņus, malās uz riņķi vien un meta cilpas kā zaķis. Katra cilpa, kurai vācieši vēl noticēja, paildzināja večuka mūžu.

Taču liktenīgais brīdis vairs nevarēja būt tālu. Ober-šturmfīrers, apbiris ar skujām kā meža cirtējs, arvien biežāk jau lūkojās kompasā, arvien biežāk pietupa uz celma un pētīja karti. Taču karte mežā ir tikai nevērtīga papīra strēmele. Raugies uz kuru pusi gribi — visur priedes, kas līdzīgas cila citai, visur līkumotas, mezglu mezglos samudžinātas takas, stigas un krustojumi, kurus tik grūti iegaumēt.

Satrauktas, nemierīgas domas tirdīja ari ceļrādi. Viņš taču zināja, ka nometne atrodas tepat blakus, bet tai pašā reizē apzinājās arī to, ka jāaizved tai garām, lai tas maksātu ko maksādams. Bet, ja nu mežabrālis, uz purvsalu steidzoties, nejauši uzskrien virsū, ko tad? Varbūt bēgt jau pie laika! Tomēr, ja arī bēgšana sekmētos, vācieši tūlīt saprastu, ko tas nozīmē. Tādā gadījumā viņi sāktu meklēt paši. Un, kas meklē, tas atrod.

Isaks Filipovičs klusēdams vilkās tālāk.

Beidzot oberšturmfīreram apnika. Spēji viņš pagriezās pret večuku un strupi noskaldīja:

— Nošaut!...

Taču tūlīt vēl nešāva. Iespējams, viņi vēl cerēja, ka nāvei nolemtais pēdīgi pārdomās un samaksās par savu dzīvību to cenu, kādu no viņa pieprasīja.

Tomēr Isaks Filipovičs savu dzīvību tik augstu nevērtēja un tāpēc nevēlējās pārmaksāt. Lai no tā izbēgtu, viņš piepeši šāvās krūmos. Fašisti ieplestām acīm ķīķerēja pakaļ bēglim, kas brīdi pa brīdim pavīdēja biezmeža zaļa jā blīvā. Viņš meta cilpas kā zaķis, viņš kūleņoja pāri kritalām un skrēja tā, kā droši vien nebija skrējis pat jaunekļa gados. Tieši tas pārsteidza, varētu sacīt, pat uzjautrināja tos, no kuru nagiem viņš tikko bija izsprucis.

Kad fašisti atģidās, bija jau par vēlu. Notrakšķinājuši dažas automātu kārtas, viņi aprima. Biezokni pārredzēt nebija iespējams.

Palikuši bez ceļveža, vācieši kļuva tramīgi. Oberšturm-fīrera garais, kaulainais pirksts jau nervozi meklējās pa’ karti, taustīdams īsāko ceļu līdz mežmalai. Beidzot pirksts aprima pie neliela, kartē iezīmēta punktiņa, kas norā-ļ dīja tuvāko apdzīvoto vietu. Tā bija Lisna.

Ap brokastlaiku, kad ļaudis izklīduši savās ikdienas gaitās, sādža ir tukša un klusa kā izmirusi. Apātiski čērkstot, pa pagalmiem kužinājas vistas; gar Svoļņas nokrauju peras pīles un klaigā zosis. Upe plūst sādžai pa vidu, palien zem prāvā planku tilta un, gabaliņu vien vairs paritējusi, saplūst ar ezeru, kas vizuļo līdzās sādžai kā milzīgs spogulis priežu zaļibrūnajā ietvarā. Tiltam pa vienu pusi — ezers, pa otru — slīkšņas un purvi. Iepretī uz paugura šaurajā zemes iežmaugā ēnojas baznīca nomelnējušām baļķu sienām, apsūbējušiem krustiem. Bet zilajās debesīs kveldējas saule, solīdama versmainu dienu.

1942. gada 15. jūnija rīts atšķīrās no citiem vasaras rītiem ar nedaudz novēlotām brokastīm. Saule jau stāvēja krietnā gabalā, taču daļa sādžinieku vēl arvien kavējās pie galda un mieloja ciemiņus — skujām apbirušus, pagurušus, izsalkušus vīrus. Ienākuši Lisnā, viņi, paklausot saimnieču lūgumiem, bija izklīduši pa mājām, lai stiprinātos.

Bet komandieri tā ari nedabūja pienācīgi ieturēties. Izlūki tekalēja ap galdu kā skudras: cits nāca, cits gāja. No izlūku pārnesto ziņu drumstalām pamazām veidojās priekšstats par vispārējo situāciju. Tā nebija iepriecinoša.

Ap deviņi simti cilvēku liela soda ekspedīcija — galvenokārt vērmahts — bija nobloķējusi visus ceļus ap Osvejas un Belojes ezeriem, kā ari pie Ņečericas un Lisnas. Negaidītākais bija tas, ka ienaidnieks šajā operācijā pielietoja partizāņu taktiku, izliekot slēpņus vietās, kur gaidāma mežabrāļu pārvietošanās. Taču vislielākās bažas sagādāja slēpņi ap Rudņas sādžu. Tas lika domāt, ka, iztaustot apkārtni, hitlerieši patiešām meklē purvsa-las nometni, kas atradās turpat tuvumā.

— Tātad Ivanam Kuzmičam taisnība, — norūpējies ieminējās viens no komandieriem. — Friči kaut ko uzoduši ...

Pulksten desmitos pie Zaharova aicināja Ivanova vienības trešā vada komandieri vecāko leitnantu Mihailu Nikolajeviču Kuzminu.

— Iesi uz nometni, — pavēstīja Ivans Kuzmičs,

— Viens?

— Kopā ar grupu. Puišus izmeklē pats.

Spriežot pēc tā, ka Zaharovs izšķērdīgi piešķīra izlūk-grupai ne vien dažus automātus, bet pat divus «Degtja-reva» sistēmas ložmetējus, vecākais leitnants nekļūdīgi secināja, ka ceļš nebūs no vieglajiem. Tieši par to viņu brīdināja arī komisārs Petrienko.

— Friči salīduši kā utes kažokā. Bez sevišķas vajadzības zem naga neliec. Taču, ja kož, — kod pretī! Tad nu pastaigā, Mihail Nikolajevič, to gabaliņu līdz nometnei un apskaties, vai varam turp tikt!

Pēc piecpadsmit minūtēm Kuzmina izraudzītie divdesmit vīri atstāja sādžu un drīz vien nozuda mežā.

Vecākais leitnants, ņemot vērā komisāra brīdinājumu, rīkojās piesardzīgi. Viņš izsūtīja uz priekšu avangarda grupu, kuras divi vīri soļoja tieši pa ceļa vidu, bet otri divi — dziļāk pa mežu. Katrs savpus ceļam kājoja abi ložmetējnieki — Vasilijs Lukašenoks un Volodja Vesten-bergs. Pienācīgā atstatumā aiz avangarda nāca izlūkgru-pas galvenie spēki.

Pēc pāris kilometriem abi avangarda priekšējie vīri pagāja garām nelielai meža norai. Sādža vēl bija tuvu, un tāpēc nekādu satraukumu viņi neizjuta. Viņi labprāt būtu papļāpājuši, taču bija pavēlēts turēt mēli aiz zobiem.

Ceļš liecās likumā apkārt eglīšu brikšņiem.

— Hall! Hände hoch!

Abi iespruka krūmos kā zaķi. Nosprakšķēja pāris automātu kārtas un atkal viss apklusa.

Vecākā leitnanta Kuzmina grupa sagūla čūkslienā viņpus norai. Tur tiem pievienojās tie, kas iespruka krūmos, kā arī abi ložmetējnieki.

Ienaidnieks nelika gaidīt. Tas nevilcināja laiku ne ar izlūkošanu, ne ar avangardiem, visi reizē tie izplūda gar noras pretējo malu kā melns, pēkšņi uzbangojis vilnis.

— Nāk kā buļļi, ragus izcēluši! — par tādu neapdomību pabrīnījās kāds no partizāņiem.

Patiešām, esesieši izskatījās pašpārliecināti. Sevišķi garais, izstīdzējušais oberšturmfīrers, kurš, cigareti kūpinādams, plātījās pa mežmalu ar karti rokās. Kopš ceļvedis bija aizlaidies lapās, virsnieka kungs no kartes vairs nešķīrās; atkal un atkal viņš cēla to pie acīm. Tādu sīkumu kā divu tēviņu parādīšanos uz vientuļa meža ceļa ober- . štunnfīrers izskaidroja ar nejaušību, kas nav vērā ņemama. Sāda vieglprātība izmaksāja dārgi.

Ložmetēju krustuguns pļāva hitleriešus tikpat kā ar izkapti. Pāris acumirkļos tas noslaucīja noru tukšu, ja vien neskaita tos, kas sastinguši gulēja sūnās. Pārējie samuka atpakaļ mežā.

*

Kad mežā sāka ducināt pat mīnmetēji, kļuva skaidrs, ka par latviešu ciematu Šķauni nāksies maksāt baltkrievu sādžai Lisnai.

Sādža gatavojās neizbēgamajam. Pa saules nokaitēto, putekļaino smilšceļu uz Makutu pusi aizauļoja trofeju pajūgi, tieši pār pļavām un laukiem muka sievietes un bērni, cerēdami rast patvērumu kaimiņu sādžās. Lisna kļuva arvien tukšāka.

Vācieši tuvojās no ziemeļrietumiem. Tādā gadījumā tie varēja ielauzties sādžā tikai pāri Svoļņas tiltam. Bet ceļš, kas ved uz tiltu, stiepjas pa šauru cietzemes iežmaugu starp ezeru un purvu slīkšņām.

Zvaniķa vietu baznīcas tornī ieņēma novērotājs — celmlauzis Zoržiks Dubro, bet apakšā pie dievnama ārsienas savu mašīnu uzstādīja ložmetējnieki — Imants Sudmalis un Vasilijs Ravinskis.

Pēkšņi iestājās dziļš, gaidu pilns klusums. Un tikai tagad vīri ievēroja, ka klusē arī mežs.

Pāri pamirušajai sādžai liela un apkvēpusi gailējās saule. Paēnā nolīduši, izkārtam mēlēm tusnīja suņi. Gai pakšiem gurdi un apslinkuši valkājās kaķi.

Negaidot no meža. izjoņoja Kuzmina izlūki. Tāpat pa skrējienam viņi pieklupa līdzās vīriem, kas bija ierīkojušies tiltgala tranšejās, kuras saglabājušās vēl no tā laika, kad gar Lisnu stiepās frontes līnija. Brīnumainā kārtā kuzminieši visi kā viens izrādījās sveiki un neskarti. Viņi prasmīgi bija atrāvušies no ienaidnieka un dieguši uz sādžu.

— Vai daudz to sumpurņu? •— Ahmedjarovs pavaicāja klāt pieskrējušajam Vestenbergam.

— Bija daudz, — tas atsacīja, — taču jādomā, ka tagad būs mazāk ...

Pie baznīcas netālu no Sudmaļa un Ravinska ar savu «Degtjarevu» nometās Vasilijs Lukašonoks.

Vēl arvien valdīja dziļš, mironīgs klusums. Viss it kā sastinga un nekustējās vairs.

— Nāk! — tornī iesaucās npvērotājs. — Nupat jau nāk!

Drīz vien Zoržiks Dubro no torņaugšas pavēstīja, ka mežmalai tuvojoties hitleriešu izlūku vads.

— Paskat, kas par ceremoniju! — nopriecājās Vesten-bergs. — Beidzot taču parāda mums to godu!... Bet pirmiņ mežā vēl valkājās visi barā kā buļļi.

Meža paēnā pavīdēja esesieši. Malā iznākuši, viņi neuzņēmīgi knosījās turpat ap pirmajām priedēm un, aizsegušies ar plaukstām pret žilbinošo sauli, vēroja sādžu.

Parādījās arī oberšturmfīrers. Ilgi un rūpīgi viņš blenza tālskatī, lūkojās uz visām pusēm, taču, kā liekas, neko šaubīgu nesaskatīja. Apcirties pret tiem, kas kluknēja līdzās, virsnieka kungs plātīja garās rokas un kaut ko skaidroja. Šķiet, kāds bija iedrošinājies ko iebilst, jo oberšturmfīrers pagrāba tālskati un ķīķerēja vēlreiz. Acīmredzot pēc šīs apskates nevienam iebildumi vairs neradās, tāpēc drīz jo drīz jau ņudzēja visa mežmala.

Kļuva skaidrs, ka vācieši nolēmuši iemaršēt Lisnā ar «mūziku». Vispirms viņi uzstādīja mīnmetējus. Taču uvertīru nospēlēja ložmetēji. Un tikai tad nokauca arī pirmās mīnas. Tās pārlidoja pāri Svoļņai un nogāzās sādžā, uzvandot smiltis, dūmus un šķēpelēs saskaldot baļķus. «Mūzikas» iedvesmoti, zaldāti izvērsās ķēdē un apņēmīgi devās lejup no kalna.

Tā bija izlūkošanas kauja.

Notecējis gar paugura ieslīpo nogāzi, uzbrucēju pirmais vilnis piesardzīgi vēlās tālāk uz baznīcas pusi. Pēkšņi viņi uzmeta kūkumu un, automātus blīkšķinot, metās skriešus.

Partizāņu pretuguns nošķīla kā zibens no skaidrām debesīm. Uzbrucēji atgrūdās kā pret sienu, mirkli sastinga, tad sazvāļojās atpakaļ, taču ne visi... Dažs jau nekustīgi gulēja tveices izdedzinātajā zālē, cits vēl vāļājās pa ceļmalas smilti.

Dzīvi palikušie atmuguriski uzrausās piekalnītē, sakārtojās un no jauna metās lejup. Trieciens sekoja triecienam, taču visi allaž noplaka aiz paugura. Beidzot viņi vairs neizturēja un diedza uz mežu.

Kaut arī mīnmetēji visu laiku vēl plucināja sādžu, lielkalibra ložmetējs kapāja baznīcas baļķus, bet automāti pluinīja tiltgala pozīcijas, tomēr ienaidnieka uguns ar katru mirkli kļuva aizvien gaudenāka un nevarīgāka. Zaldāti svaidījās gar mežmalu kā apsviluši. Brīdi pa brīdim viņi saskrēja barā, tad pašķīda atkal kur kurais. Cauri kaujas kņadai varēja saklausīt niknos uzbrēcienus, lāstus, histērisku klaigāšanu.

— Nu ir bikses pilnas, ko? ... — uzvaras apskurbināts, tiltgalā iesmējās Saša Gaišais un pielēca kājās.

— Vai valdīsies, dullais! — kāds no biedriem apsauca un nogāza pārgalvnieku gar zemi. — Fricim ūzas ar šķēlumu pakaļā — tas tik lēti vis nesašmucēsies.

Tveicīgās bula laika debesis nemanot bija pierībējušas ar dobju dūkoņu, izsaucot neizprotamas gaviles mežmalā. Un līdz ar gavilēm arvien splvāka atkal kļuva ienaidnieka uguns.

— Skat, maita! — palūkojies augšup, nogārdza Kuz-mins.

— Kā? Vai tad šitais sikspārnis mums domāts? Tad, redz, ar ko pagodinājuši! ... — brīnījās Mihails Ozuls.

— Nu tik, brālīši, saturas! Dabūsim karstu lietutiņu uz galvas, — brīdināja Saša Gaišais, vērodams kāškrusta lidmašīnu, kas, mērķi mekledama, jau grozījās virs sādžās.

«Izsaukuši pa radio,» Saša nodomāja un piegūla zemei. Ložu krusa jau kapāja tiltu.

Baznīcu apšaudīja ienaidnieka lielkalibra ložmetējs, kas zvetēja ar sprāgstošām lodēm. Nemitīga svina krusa slānīja sausos, skanīgos dievnama baļķus. Juka skaidas un šķēpeles. Partizāņu ložmetējnieki — Sudmalis, Ravinskis un Lukašonoks -r- turējās pie baznīcas ārsienas kā pielipuši.

Uzvēdīja gruzduma dvaka. Pa masīvo durvju sprēgām spiedās kodīgu dūmu blāvas. Iekšpusē uzšāvās liesmas.

Novērotājam tornī tika par karstu, viņš pārlingoja pāri palodzei un meklēja aizsegu citur.

— Aizsvilināja, nolādētie! — viņš uzkliedza un pagaisa dūmos.

Dievnams dega sprakšķēdams. Svelmē čokurojās lapas, sprikstēja skujas. Ložmetējnieki atšļūca nostāk. Tornis pēkšņi sazvāļojās, nošķiebās un līdz pusei iestrēga jumtā. Drīz vien brakšķēdama sagruva arī pati baznīca. Pašķīda dzirksteļu kūļi, pāri vīru galvām aizšņāca liesmojošas pagales. Uzvandījās pelni, dūmi un uguns. Sādžu vairs nebija iespējams noturēt.

Pienāca pavēle atiet. Vīri trūkās kājās un metās uz tiltu, bet iesprūda tiltgala šaiurajā iežmaugā un jaucās cits citam pa kājām. Piespiests pie upes, dažs tāpat pa ieskrējienam laidās peldus. Laime, ka lidmašīna jau bija projām un netraucēja atkāpšanos.

Vēl Sudmaļa un Lukašonoka ložmetēji turēja uzmāku-ļus pienācīgā attālumā no tilta. Imants jau nokūpējis melns kā velns, aiz briļļu stikliem redzami tikai acu baltumi.

— Davai pāri! — viņš uzsauca Ravinskim un piemetināja: — Drīz aptrūks, ko stobrā grūst...

Ravinskis saprata. Nevilcinoties tas iežāvās upē un zem nemitīga ložu lietus, kas sita burbuļus, peldēja uz viņu krastu, cerēdams tur sagrabināt kaut nedaudz munīcijas.

Sazin kur ai7,kavējusies, atskrēja medmāsa Lidija Pav-lovska.

— Netieku līdz tiltam! — viņa satraukti elsoja.

Imants ar roku parādīja uz upi.

— Davai pļavai!

Meitene aizjoza līdz Svoļņai un nozuda krūmos.

Pēc brītiņa aizskrēja arī Vasilijs Lukašonoks ar savu pārinieku. Šajā krastā Sudmalis palika viens. Un tad pēkšņi viņš saklausīja automāta blīkšķināšanu kaut kur ezermalas niedrās. Tātad tur vēl kāds turējās. Tas bija Koše-ļeva vada partizānis Volkovs, kurš, vadam pajūkot, nebija paspējis tikt pāri ezeram.

Uzkalnā iepretī tiltam parādījās ap desmit hitleriešu. Tos pamanījis, Imants iekūleņoja grāvī un, ložmetēju līdzi stiepdams, virzījās pretī ienaidniekam. Paslējies pāri grāvja malai, viņš nobēra pāris kārtu un parāvās atpakaļ. Varēja dzirdēt, ka drudžaini klabina arī Volkovs.

Friči piespiedās zemei.

Ienaidnieks vairs negribēja samierināties ar Sudmaļa līķi; tagad, kad šaipusē tas palicis viens, kāškrustnieki kāroja saņemt viņu dzīvu. Tiklīdz Imants īsiem pārskrējieniem metās uz upes pāreju, tā arī friči jau bija kājās un joza pakaļ.

Piegulis aiz kāda mājas pakša, no upes pretējā krasta Imantam raudzīja palīdzēt Ahmedjarovs, iedzīdams ložmetēja uguns ķīli starp bēgli un vajātājiem. Taču tie, medībās iekarsuši, neatstājās. Un tad izrādījās, ka ezermalas niedrās dzīvs vēl arī Košeļeva vada partizānis celmlauzis Volkovs. Pielaidis fričus pa šāvienam, tas šaustīja ar automātu ienaidnieka kreiso flangu.

Pēkšņi Volkovs apklusa. Viņš bija izšāvis beidzamo patronu. Pareizi iztulkojuši viņa klusēšanu, cauri niedrām spraucās hitlerieši un uzvaroši jau sniedzās pēc drosminieka. Tad nogranda granāta. Pēdējā, ko otrā vada komandiera vietnieks Fadejs Volkovs bija pataupījis pats sev...

Ieguvis īsu atelpu, Sudmalis pa to laiku bija pamanījies aizskriet līdz tilta vidum. Ahmedjarova ložmetējs nez kāpēc klusēja. Uz ceļgala nometies, Imants atšaudījās tāpat no rokas.

Un tad atkal ietarkšķējās partizāņu ložmetējs.

— Biedri! Imantu neatdosim! — tur kāds sauca. Sudmalis pazina pēc balss — Volodja Vestenbergs.

Netālu no Vestenberga, piekļāvies pie guļbaļķu žoga, savu «pirmo numuru» nepacietīgi gaidīja arī Vasilijs Ra-vinskis. Viņš bija saskrapstinājis cik necik munīcijas un, kolīdz Imants pārskrēja pāri tiltam, notupās tam līdzās pie ložmetēja un ķērās pie darba.

— Vāķās! — Imants uzsauca savam pāriniekam un Vestenbergam. — Atsveicināšos no kungiem un jozīšu pakaļ...

Abi Sudmaļa cīņu biedri izlīkumoja cauri degošajai sādžai un diedza uz pulcēšanās vietu mežā. Imants vēl nošķīla dažas reizes pa pretējo krastu, tad atlīda sāņus un kopās projām.

Pāri uguns pluinītajiem jumtiem nosvilpa divi ienaidnieka bumbvedēji. Sablenzuši sārtdzelteno liesmu blīvā upes pelēko svītru, tie izbārstīja pār to savu nāvējošo kravu. Kopā sagrūdās uguns un saules piesvelmētais gaiss, sadrebēja zeme. Eksplozijas vilnis atsvieda Imantu pret apgruzduša koka stumbeni. Tomēr viņš ļaunā priekā pavīpsnāja: «Nogulējāt, putniņi! Sitās jūsu oliņas tagad vanckari vien ir ... »

Ilgi plosījusi dzirdi un nervus, kauja spēji aprima. Ausīs smeldza klusums — tik neparasts tas šķita.

Sudmalis atkrita uz mutes mežmalas sūnā un, saspringtiem muskuļiem atslābstot, ļāvās brīnišķīgajai klusuma izjūtai, mirkli nedomādams vairs neko.

Izsitot partizāņus no sādžas, kāškrustnieki it kā būtu izcīnījuši uzvaru, taču veiksminiekiem pašiem uzvara šķita tik apšaubāma, ka neviens no tiem neuzdrošinājās pat domāt par pakaļdzīšanos. Bravūra, ar kādu viņi vēl šorīt drasēja pa mežu, bija pārtapusi piesardzībā. Pie tam par šo pārtapšanu, par šo rūgto pamācīšanu iebrucēji bija acīm redzami pārmaksājuši.

Ar brezentu pārsegti, pajūgos gulēja līķi; vezumos pa salmu klājienu kārpījās ievainotie.

Lisna bija iekarota. Atriebes alkas uzvarētāji remdēja ar uguni, ko piegrūda pie sešām kaujas neskartām mājām, kas patrāpījās turpat pa rokai.

Hitlerieši steidzās. Oberšturmfīrers paskrēja gar pajūgu rindu, kaut ko norēja, un visa varza skubīgi aiztark-šķināja pa dižceļu uz Osvejas pusi.

Abpus Svoļņai kā milzīgs, juku jukām savandīts sārts liesmoja Lisna, pār kuru biezēja dūmos apsvēpušas debesis.

*

Mežabrāļi nepavisam neatzina sevi par sakautiem. Viņi uzskatīja, ka, neraugoties uz sādžas zaudēšanu, grūto pārbaudījumu izturējuši godam. Ja pēc veiksmīgās Šķaunes operācijas vīros modās ticība saviem spēkiem, tad tagad pēc Lisnas ticība kļuva par pārliecību. Viņi taču bija cīnījušies ar skaitliski nesalīdzināmi pārāku, daudzkārt labāk apbruņotu un pieredzes bagātāku pietinieku, tomēr nebija ne sakauti, ne saberzti miltos. Viņi bija tikai bezgala aizkusuši, sviedros un ūdenī izmirkuši, dūmos nomelnējuši. Tādi viņi arī nāca pa vienam, pa pāriem, nelielās grupiņās un pulcējās norunātajā vietā mežā, kur savlaicīgi jau bija nogādāti arī Šķaunē iemantoto trofeju vezumi. Puiši vēl spēja jokot, šķīla asprātības, smējās. Ar katru jaunpienācēju garastāvoklis tika aizvien pacilātāks ... Bet piepeši vīri apklusa. Viņi bija uzzinājuši, ka celmlauzis Fadejs Volkovs kritis varoņa nāvē.

Drīz noskaidrojās, ka bez Volkova trūkst vēl otrā vada komandiera Košeļeva un medmāsas Pavlovskas.

— Kad citi jau bija pāri, meitēns iespruka upmalas krūmos, — atcerējās Imants Sudmalis.

To padzirdējuši, partizāņi sadrūma. Upe paliek upe — pat no puisiešiem tā prasīja zināmu piepūli, kur nu vēl no meitenes, kas, iespējams, pat peldēt neprot. Un nedrīkst taču aizmirst, ka ūdeni vandīja mīnas un vanckāja ložu krusa ...

Pārlieku ilga aizkavēšanās tik tuvu kaujas laukam bija bīstama, tāpēc, pajūgu riteņiem čīkstot, partizāņi devās tālāk. Apliekuši līkumu ezeram, viņi pasteidzinātā solī izmaršēja cauri sādžai, pagāja garām Latigovai un jau krietnā pievakarē apstājās mežā pie Ardavskas, apmēram septiņu kilometru attālumā no Lisnas. Tur viņi iekārtojās nakšņošanai.

Līdz ar rīta zilgano svīdu apmetnē parādījās vada komandieris Košeļevs. Vēl neizgulējuši pārmērīgo nogurumu, puiši lēca kājās un cits pār citu traucās izprašņāt pārnācēju, kur šis tik ilgi bijis, ko darījis.

— Tu taču esi gatavais čempiņš! — noklausījies pārnācēja paskaidrojumus, Saša Gaišais atzinīgi uzsita tam uz pleca.

— Tu, sābri, būtu tāds pats čempiņš, ja friči stāvētu visgarām gar ūdensmalu un sprakšķinātu savas pagales, — Košeļevs norūca.

Bet, kad beidzot pārpeldējis pāri ezeram un izrausies krastā, tad gan kājas trīcējušas kā diedziņā iekārtas. Ar pēdējiem spēkiem aizvilcies līdz kādai piekrastes sādžai un tur pārlaidis nakti. Taču jau īsi pirms gaismiņas cēlies atkal augšā un nācis šos meklēt.

Tāds kā iztrūcies un sakaunējies, klusi pienāca Zoržiks Dubro un piestāja līdzās Gaišajam.

— Ar mani nav vairs lāgā... — Zoržiks raizīgi čukstēja.

— Kas tad ir?

— Mošķi māņojas ...

— Mošķi? — Saša pārvaicāja. — Tas būs aiz nerviem ...

— Kādi tur nervi? Zvilnu zem priedes, klausos jūsu vāvuļošanā, pa brītiņam pablisinu acis un pēkšņi skalos — aiz eglītēm stāv!. ..

— Kas stāv?

— Taisni nesmuki sacīt! ... Stāv puspliks sievišķis un blenž tieši man virsū . ..

— Puspliks sievišķis! — Gaišais iespurdzās. — Tad tas patiešām ir no nerviem ...

— Neņirdz! — Zoržiks pietvīka. — Pats jau nodomāju, ka murgi vien ir. Pietrūkos sēdus, bet šī — spudūc — krūmos iekšā! Taču pēc laiciņa redzu — glūn atkal. Šoreiz vairāk uz pajūgu pusi, aiz priedes stumbra. Un, kolīdz sakustos, tā šī pazūd. Nupat, vēl šurpnākot, pamanīju tepat viņpus jaunaudzei...

Košeļevs vēl nebija beidzis savu stāstāmo, kad prie-dīšu sīkaudzē piepeši gāja vaļā ellišķīga jezga, tur dipēja zeme, locījās kociņu smailās^1 galotnes, knaukšķēja kritalas. Vīri pēc balss pazina abus celmlaužus — Sašu Gaišo un Zoržiku.

— Ķer! — viens mudināja.

— Joz priekšā ar līkumu! — otrs pamācīja. Bet abiem pa vidu kāds spiedza gluži kā pārbiedēts meitietis.

Vīri metās uz jaunaudzi raudzīt, kas noticis. Taču tiktāl viņi netika. Nošvīkstēja skujas, lūza zari un šķita, ka cauri biezoknim laužas iztramdītu briežu bars.

Pirmajā mirklī puiši palika vaļā pavērtām mutēm. Tad ierēcās visi reizē.

— Paskat! ... —- viņi taurēja. — Paskat tikai, kādu stirniņu šie izcēluši! ...

Katrs aiz savas rokas satvēruši, Saša ar Zoržiku izvilka klajumā baskājainu, puskailu meiteni, kas bija ģērbusies vienās biksītēs. Meitene, aiz kauna satvīkusi, kvēloja sārta kā uguns. Tā bija medmāsa Lidija Pavlovska.

— Ko blenžat! — viņa uzkliedza, pārskaitusies līdz asarām. — Aizgriezieties taču, nešķīsteņi!

Taču puiši izlikās nedzirdējuši: viņi drūzmējās tai apkārt un šķiltin šķīla asprātības, no kurām Lidai sametās vēl karstāk.

— Apkārt griez-ties! — negaidot kaut kur iesāņus atskanēja Ivana Kuzmiča pavēlošā balss.

Negantnieki visi kā viens spēji cirtās apkārt un, pagriezuši meitenei muguru, sastinga miera stājā.

Parakņājoties pa trofeju vezumiem, laimējās atrast šādus tādus sieviešu apģērba gabalus: medmāsa Pavlovska drīz vien atkal uzdrīkstējās rādīties ļaudīs.

Pie visa vainīgs esot Sudmalis, Lida pūlējās iegalvot tincinātājiem, kas, zobgalīgi smīkņājot, neatkāpās no viņas ne soli. Kaujas laukā, kad šī nav vairs zinājusi, kur sprukt, «šitas Sudmaļa resgalis» saskubinājis mesties upē. Viņa tā ari darījusi, taču iepriekš iemukusi krūmos un norāvusi virsdrēbes, lai vieglāka peldēšana. Tikai vēlāk, aiz-plunčājusi līdz pretkraslam un nokļuvusi drošībā, pēkšņi atskārtusi, ka iekūlusies tādā ķezā, kas meitieša cilvēkam draņķīgāka par nāvi. Kad neko citu nav varējusi izdomāt, beidzot sadūšojusies aizslapstīties līdz savējiem un mēģinājusi satikt kādu no sanitārēm vai medmāsām, kas palīdzētu izkļūt no likstas. Tā viņa pazagšus nākusi aiz šiem līdz pat apmetnei, kur visu nakti ložņājusi pa jaunaudzi gluži kā ragana. Taču, kā par spīti, visapkārt tikai puisieši vien. Nu, un tad beidzot viņu nogrābuši Gaišais ar Zor-žiku, «šitie lūriķi un brunču ģēģeri!» ...

— Bet tev taču brunču nemaz nebija! — Zoržiks aizstāvējās.

Un atkal čīkstēja rati, dipēja gājēju soļi. Partizāņi devās tālāk.

Tomēr ari ceļā medmāsai Pavlovskai nebija miera.

— Tagad nu saprotam, kāpēc friči tā pūdelēja ... — zobgaļi nerrojās. — Lai izģērbtos ienaidnieka acu priekšā — tur vajag dūšas. Tad nu nākamreiz, kad šis nāks virsū, lūgsim tevi to numuru atkārtot...

— Ja vajadzēs — atkārtošu arī! — Lida atcirta.

Atpūtušies, spirgti un mundri partizāņi virzījās uz jauno

nometni.

Lisnas kauja apstiprināja to, ka Ivanam Kuzmičam Za-harovam bijusi taisnība: hitlerieši patiešām meklēja mežabrāļu galvenās apmetnes vietu un, kā rādīja pēdējo dienu notikumi, bija tai bīstami tuvu. Tādēļ neviens no Zaharova nesenajiem oponentiem vairs necēla iebildumus viņa ierosinājumam apmesties rezerves nometnē, kas jau iepriekš bija ierīkota ziemeļos no Makutu sādžas.

Uz jauno nometni veda divējas dziļām gropēm izdangātas ratu sliedes, kas palikušas vēl no tiem laikiem, kad zemnieki čunčināja uz tālīniem sila pločiem pēc siena. Ceļi nāca no Makutu un Milovidu sādžām, lai ap mež-vidu atkal saritētu kopā, veidojot nelielu krustojumu, aiz kura tālāk sniedzās vairs tikai viena šaura stidziņa, kas pēkšņi notrūka dzidrupes krastā. Kājnieki tika pāri pa laipu, bet pajūgiem nācās meklēt braslu, kas lielu piepūli gan neprasīja, jo vasaras vidū upīte nebija dzel-maina. Dažviet apaugusi ar krāšņiem lapu kokiem, tā līčoja cauri pievilgušām dūkstpļavām, un tomēr ūdens tajā bija dzidri salts kā avots, vienlīdz noderīgs gan virtuvei, gan veļas toverim.

Pārupē uz līdzenas noras staltojās slaikas mastu priedes, kuploja dižegles. No dienvidiem un austrumiem nometnei piekļāvās līgani ploči, vietvietām ar jaunaudžu biežņu aizceroti. Ziemeļu pusē pletās skrajš priedulājs.

Partizāņi drīz vien aprada ar jaunajiem apstākļiem. Vienas dienas laikā viņi pamanījās uzsliet vairākus «apdzīvojamos kvartālus», samērā plašus, ietilpīgus slietņus, kurus darināja no bērza vai ievas zariem un pārsedza ar egļu skujām. Katrā tādā «jaunceltnē» izvietojās vesela nodaļa. Bet pajūgus nobēdzināja birztalā, kur iekārtoja arī munīcijas noliktavu.

Gandrīz ik dienas mežabrāļu ciemats papildinājās ar jauniem iemītniekiem. Pie tam nometnē vēl kavējās arī Sergejeva un Dubņaka vienības, kas posās atceļā uz saviem darbības rajoniem.

Viņpus upei, toviet, kur kopā satek abas ceļvietas, augu dienu stāvēja apsardzes postenis. Sardzes vīrs slēpās egļu biezokni, no kura cauri retajam priedulājam lieliski varēja pārredzēt abus ceļus vismaz puskilometra attālumā.

Šis postenis bija iemantojis partizāņu cieņu un mīlestību. Brīvajos brīžos tur mēdza uzturēties tie, kurus vārdzināja garlaicība. Tādēļ krustojumā vienmēr valdīja dzīvība. No turienes savās bīstamajās gaitās devās izlūki: turp viņi arī atgriezās no norīkojuma un tieši tāpēc tur allaž dabūja dzirdēt ko jaunu. Ceļu krustojumā posteņa sargs ne mirkli nejutās vientuļš.

Toties skumji un nemīlīgi bija otrajā postenī, kas atradās nometnes pretējā pusē — nelielas birzītes malā, gar kuru aizlocījās tranšejas. No birztalas uz ziemeļiem un austrumiem pletās pārpurvotas pļavas, ik rītus un vakarus tur kūpēja drēgna, pietvanējusi migla. Taču vismokošākās bija naktis, kad no miklajiem čūkslājiem uzklupa odi un, asinskārīgi spindzot, sitās acīs, līda nāsīs un spraucās mutē; nešķīsteņi pamanījās palīst pat zem apģērba, kur dzēla tik skaudri, ka vai gaisā jālec. Paglābties varēja tikai ar nemitīgu lēkāšanu vai bērza zaru. Vienīgi rīta pusē negantnieki kaut cik aprima.

Dzīve nometnē šķetinājās vienmuļi stundu pa stundai. Dienas sākās septiņos no rīta ar vingrošanu, bet noslēdzās divdesmit trijos ar vakara pārbaudi. Pa vidu vēl bija mazgāšanās pie upes, brokastis, ieroču spodrināšana, kā arī komisāra Petrienko lekcijas par politiskajiem jautājumiem un šad tad arī pa kādai informācijai no frontes, kas allažiņ izrādījās gaužām novēlota un pārlieku skopa. Pusdienas, daži nometnes saimniecības darbi, veļas beršana, apģērba un apavu lāpīšana, kārtējā tērgāšana krustojuma postenī, vakariņas — tas viss nemainīgā ritmā atkārtojās dienu no dienas. Partizāņi paslepšus jau sāka kurnēt, viņi alka un ilgojās cīņas.

Tā kā Sergejeva un Dubņaka vienības posās atpakaļ uz savām bāzēm, tad pirms došanās ceļā vēl vajadzēja sadalīt Šķaunes trofejas. To ievērojamu daļu komandieri ieteica atdot sādžiniekiem, kas aktīvi sekmējuši aizvadīto operāciju. Protams, lielākā tiesa pienācās lisniešiem, kuri bija zaudējuši ne vien savus pārtikas krājumos un apģērbu, bet arī jumtu virs galvas. To, kas palika pāri, sadalīja līdzīgi starp krievu, baltkrievu un latviešu vienībām.

Komandieri bija izanalizējuši arī izcīnīto kauju rezultātus. Tagad, pirms šķiršanās, vajadzēja padomāt par turpmāko. Taču, patiesību sakot, nākotne vēl nevienam nebija skaidra. Līdz šim viņi bija cīnījušies ar ienaidnieku, bet darījuši to savrup no Sarkanās Armijas, nesaskaņojot ne plānus, ne ieceres, kaut gan paši saprata, ka tādai sadarbībai noteikti ir jābūt.

— Biedri, es uzskatu, ka pats galvenais un neatliekamākais uzdevums ir tiešu sakaru uzņemšana ar Lielo zemi, — komandieru apspriedē paziņoja komisārs Petrienko. Taču viņam atgādināja, ka jau pagājušā gada nogalē, kad vienības vēl atradās organizēšanās stadijā, nesekmīgi bija mēģināts sazināties ar 4. triecienarmiju, kas toreiz atradās netālu no Osvejas. Vēl šī gada janvārī, apgādājies ar nepieciešamajiem dokumentiem, pāri frontes līnijai bija devies Dedinskas septiņgadīgās skolas skolotājs Lavriņenko ar sievu, bet vēl arvien nav pārnākuši.

— Riskēsim vēlreiz! — komisārs neatlaidās. — Un riskēsim tik ilgi, kaiņēr sakari būs.

Savu viedokli aizstāvēdams, Petrienko ieteica nekavēties, jo vasara tādam pasākumam ir pats labākais gadalaiks. Viņš uzskapt, ka partizāņi jau kļuvuši tik spēcīgi, ka tiem vairs nēesot tiesību darboties tikai pašiem uz savu roku vien. Partizāņu cīņai jāiekļaujas kopīgajā cīņā kā sastāvdaļai, kas rīkojas pēc vienota plāna ar armiju. Apģērbu un munīcijas pagaidām netrūkstot, taču neesot citu, ne mazāk nozīmīgu «ieroču»: rācijas, laikrakstu, brošūru, grāmatu ... Puiši prasot, kas notiek frontē, un viņiem esot tiesības to prasīt, tāpat kā iedzīvotājiem, kas tikšanās reizēs to vien vaicājot.

Neviens no komandieriem, protams, neiebilda. Un tā tika nolemts izveidot nelielu grupu un sūtīt to vēlreiz pāri frontei, lai uzņemtu sakarus ar armijas pavēlniecību un Vitebskas apgabala partijas komiteju.

Pēc apspriedes dubņakieši atsveicinājās no cīņu biedriem un, sava komandiera Pētera Mironoviča Mašerova vadīti, uzņēma kursu uz Rosonu rajonu. Drīz vien savus sergejeviešus aizveda arī Stepans Harlamovičs Korjakins. Viņi devās uz savu pusi, kur starp Sebežu un Idricu atradās sergejeviešu teritorija.

Uz vietas palika vienīgi Ivanova vienība un latviešu celmlauži, kuriem jāturpina darboties Osvejas un Latvijas pierobežas novados.

Nometne kļuva vēl klusāka.

PIEKTĀ NODAĻA NEGAIDĪTI CIEMIŅI

Lunu sādžas drēbnieks Hrisanfijs Zeilišs, nemanāmi iztaujājot savus klientus, pamazām bija iepazinis savpuses ļaužu noskaņojumu, uzzinājis viņu domas un izpētījis raksturus. Kad no gūsta izbēgušiem sarkanarmiešiem bija nepieciešams patvērums, tad Hrisanfijam tā vairs nebija nekāda problēma. Gada laikā viņš bija noorganizējis Lunos visai paprāvu pagrīdes grupu, kā ari uzņēmis sakarus ar citsādžu nelegālistiem, to skaitā — ar Pampjevas Petrovski un Vladimiru Razuvajevu no Razuvajevas.

1942. gada vasaras sākumā Hrisanfijs Zeilišs negaidot saposās promiešanai.

— Uz kurieni tad tu? — māte uztraucās.

— Uz Folemejevku. Anna atbraukusi.

— Anna? Ko tad šī nenāca uz Luniem? Esat sanīdušies, vai?

— Kurš tad viņai teica, ka esmu pārnācis? Tāpēc ari gāja pie mātes, — Hrisanfijs aizrādīja.

Un tā jūnija pirmajās dienās Zeilišs no Luniem devās uz Folemejevku pie sievasmātes Nadeždas Smoļakovas, pie kuras viesojās viņa vistuvākais, visdārgākais cilvēks.

Šī iemesla dēļ Lunu pagrīdnieki uz laiku palika, tā sakot, bez pieskalīšanas.

10. jūnija vakarā Pamplevas sādžas zemnieks Vladimirs Petrovskis, iznācis pie akas pēc ūdens, ieraudzīja pagalmā svešiniekus, kas neuzņēmīgi trīņājās pie vārtiem.

Viņi bija divatā: izskatīgs, vēl pajauns, taču manāmi pavārdzis vīrietis un kāda visai dūšīga sieviete pusmūža gados ar baku rētām izrēpuļotu seju un kārpu uz labā vaiga.

Padevuši labvakaru, ciemiņi vaicāja pēc Petrovska kunga.

— Petrovskis tā kā būtu, tikai kunga nav ... — pagodinājuma mulsināts, saimnieks atjokoja.

— Jo labāk! — sieviete noteica. — Kungi ir maitas.

Petrovskis nogaidoši vērās uz ciemiņiem.

— Jums labdienas no Lazareva... — viešņa sacīja.

— Ak no Gavrila? Bet es jau domāju — būs kājas atstiepis. Senāk šad tad pa vēstulei apmainījām, bet taga-diņ, kur tas laiks, ka nav skripstinājis! — mājastēvs stāstīja. — Bet ko tad mēs tā stāvam kā pa durvīm izkru-ķēti? Nāk uz iekšu! — viņš aicināja.

Viesiem par godu istabā iededza karbīda lampu.

•— Vai jūs tomēr neaizklātu?... — sieviete palūdza un pamāja uz logu. — Pats saprotat — tāds laiks!...

— Kas laikam vainas? — saimnieks liekulīgi pabrīnījās, taču ņēma gultas galam pārmestu segu un aizkari-nāja aiz augšējās palodas. — Bet ja nu ciemiņi tā vēlas...

Viešņa izņēma no rokassomiņas aploksni.

— No biedra Lazareva, — viņa sacīja. — Nemaz tik slinks nav, kā nosūdzējāt.

Lazarevs rakstīja: «Sveiks, Vlaģka! Šito vēstuli tev nonesīs sievišķis ar kraupi ģīmī. Tā būs Kuzņecova. Viņa ir no Centra. Ja vari, tad izpalīdzi! Gavrilka.»

Petrovskis kasīja pakausi, tad, ne vārda neteicis, piegāja pie skapīša, parakņājās pa atvilktnēm un, sameklējis dažas nodzeltējušas vēstules, rūpīgi salīdzināja tās ar likko saņemto sūtījumu. Nē, tas taču redzams pat analfabētam: tie paši greizie, iešķībie burti, tie paši ķekši — mats matā! Gavrušas ķeburi — ne tur ko pielikt, ne atņemt!

Kuzņecova smaidīja; zemnieks nav no lētticīgajiem — pārbauda, viltnieks!

Saimnieks atgriezās pie galda.

— Nu, kas tad ir uz sirds?

Sieviete pamāja uz savu pavadoni, kurš pa visu šo laiku nebija izteicis ne pušplēsta vārda.

— Vārdu nenosaukšu; pietiks ar to, ja pateikšu, ka viņš ir slavens padomju lidotājs. Kritis gūstā un izbēdzis. Bet tagad viņam steidzīgi jātiek pāri frontei.

— Un ko es tur varu līdzēt? — Petrovskis nesaprata.

Viešņa palūdza tikšanos ar partizāniem, bet, kad mājastēvs, vēl arvien piesardzīgs būdams, apgalvoja, ka tas neesot viņa spēkos, Kuzņecova sanervozējās.

— Ceru, ka vismaz pajumti neliegsiet, — sieviete sapīka. — Kaut vai uz pāris dienām, kamēr nokārtošu pārējo.

— Pie manis nevar. Bet kā būtu, ja paslēptu viņu tepat Pamplevā pie Anufrija Ivanoviča?

— Vienalga. Galvenais, lai būtu droši.

Petrovskis jau cēlās kājās un meklēja cepuri, taču Kuzņecova iebilda:

— Tas nebūtu labi. Nav nepieciešams, lai kāds redzētu mūs visus kopā.

— Bet bez manis Anufrijs jums neticēs, — saimnieks aizrādīja.

— Uzrakstiet zīmīti!

Anufrijs Ivanovičs uzņēma vēlīnos viesus gaužām skarbi un neviesmīlīgi.

— Kāpēc tad Petrovska kungs pats nevarēja atvilkties? — viņš niknojās. — Vai šim kāju nav?

— Mēs nejāvām, — Kuzņecova paziņoja. — Tas nebūtu labi, ja mūs visus redzētu kopā...

— Un vai šitais būs labi, ja es uzņemšu savā mājā kuru katru garāmgājēju?

— Ne jau kuru katru... — sieviete daudznozīmīgi aizrādīja un pasniedza saimniekam Petrovska zīmīti, kurā bija rakstīts tā: «Anufrij! Cilvēki ir droši un pārbaudīti. Izdari man to pakalpošanu! Petrovskis.»

Kuzņecova atprasīja zīmīti, saplucināja sīksīkās driskās un palaida pa vējam.

— Nu, kā tad būs? — viņa noprasīja.

Anufrijs vēl it kā šaubījās.

— Nu jā, pagrūti būs ... — viņš krekšķināja.

— Neba uz ilgu laiku! — Kuzņecova drošināja. — Pie tam man jums jāsaka, ka arī Anna sūta jums sveicienus un lūdz izpalīdzēt.

— Kas tā par Annu? — Anufrijs pabrīnījās.

— Zeiliša. Anna Zeiliša.

— Ak Hrisanfija laulene? Nu, ja jau Anna lūdz, tad jāmēģina ... — saimnieks kļuva pielaidīgāks un aizskrēja uz šķūni sakārtot slēpni. Kad viņš atgriezās, abi ciemiņi dedzīgi par kaut ko sačukstējās.

— Tāds klēpītis salmu vēl pataupījies, būs biedram mīkstāka gulēšana, — Anufrijs pavēstīja, vezdams jauno iemītnieku uz šķūni.

Pēc pāris dienām Kuzņecova vēlreiz iegriezās pie Anu-frija apraudzīt savu aprūpējamo, kas šķita ar slēptuvi pilnīgi mierā.

No saimnieka atvadoties, viņa paziņoja, ka visā drīzumā vedīšot lidotāju pie partizāņiem: sakari ar mežu Jaudīm jau esot uzņemti.

— Tad nu jums, Anufrij Ivanovič, tā klapata būs no kakla nost! — viņa pateicīgi pasmaidīja.

*

Padzirdējis par Šķaunes garnizona sagrāvi, Hrisanfijs Zeilišs nebija Folomejevkā novaldāms.

— Ne vairs ēd, ne guļ, — Anna apskaitās. — Cik tad ilgi cilvēks tā var izturēt? Tad būtu gājis un apskatījies, iekams vēl pavisam neesi izģindis!

Un tā, sievas paskubināts, Zeilišs devās atpakaļ uz Luniem pie mātes un tuvāk saviem pagrīdniekiem.

Pārnācis Lunos un nosēdies pie brokastu galda, Hrisan-fijs ievēroja, ka mātei rokas dreb.

— Ļoņa bija atnācis... — viņa ieminējās un apsēdās līdzās uz sola.

— Boļenko? — dēls pavaicāja, domādams par vienu no saviem «audžudēliem», kurš vēl pavisam nesen bija nogādāts pie partizāņiem. Māte piekrītoši pamāja ar galvu un piezīmēja, ka Leonīdu pavadījuši vēl divi nepazīstami mežinieki.

— Pāvelu meklēja... — viņa pēkšņi iesāka čukstēt un pieliecās klātāk.

— Kuru Pāvelu?

— Hamkovu.

— Kā, bet Pāvelam taču jābūt mežā, — Hrisanfijs pabrīnījās.

— Vajadzētu būt, bet nav----— večiņa noslēpumaini

atsacīja. — Tāpēc jau meklēja. Solījās nokniebt.

— Nošaut? — Zeilišs pietrūkās kājās. — Paši savējo! Par ko tad?

— Viennakt nolikts meža lēģerī uz vakts, bet šis izčibējis, — māte paskaidroja un .piebilda, ka viņai tomēr esot izdevies soģus atrunāt. Ja šie nomušīs Pāvelu, tad Hamkovi to pašu izdarīs arī ar Hrisanfiju, par kuru šiem viss zināms. To saprata arī mežinieki un, brītiņu apspriedušies, bija devušies atpakaļ uz silu. Tak jau laikam arī pašiem necik negribējās ar Pāvelu ķēpāties! ...

Vēlāk, galdu nokopdama, māte ieminējās par ko citu:

— Pampļevas Anufrijam esot atskrējis «svarīgs putns» ... Aeroplānists ... Stāsta, atvests no Rīgas...

Šis jaunums satrauca Hrisanfiju vairāk nekā atgadījums ar Hamkovu. To padzirdējis, viņš trūkās kājās un posās promiešanai.

Piesardzības dēļ viņš negāja tiešā ceļā uz Pampļevu, bet vispirms iegriezās Razuvajevas sādžā pie Vladimira Razuvajeva.

— Pļāpas, nekas vairāk! — Viesi uzklausījis, Razuva-jevs atmeta ar roku. — Anufrijs nav nekāds auša!

— Auša vai neauša, bet, ja ļaudis gvelž, tad labi vairs nav, — Zeilišs pastāvēja pie sava un palūdza Razuva-jevu aizstaigāt līdz Pampļevai.

Tautas sakāmvārds māca: «Nav dūmu bez uguns.» Šo mācību apliecināja ari Razuvajevs, kad, pārnācis no Pampļevas, pavēstīja Zeilišam, ka tomēr ir tā, kā ļaudis runā.

— Sievietei, kas pavada lidotāju, bijusi vēstule no Pet-rovska, — viņš, Anufriju aizstāvot, skaidroja. — Kā šis varēja nepieņemt?

— Nu, tos pārdesmit soļus līdz Anufrijam cienījamais Petrovska kungs jau gan varēja aizstaigāt pats, — Zeilišs ņurdēja. — Vēstulītes pasākuši rakstīt kā tādi brūgāni!

— Ko mēs tur varam zināt? — Razuvajevs iebilda.

— Var būt, ka tieši tobrīd Petrovskis nedrīkstēja iet. Un nevajag no mušas izpūst ziloni! Kā nekā, pat tavs sievišķis lūdzis, lai izpalīdzot...

Zeilišs salēcās.

— Anna? — viņš iesaucās. — Pirmā dzirdēšana, bet ja tā ari būtu, — no manis taču neslēptu. Un vispār, kā tad šie varēja sazināties, ja no Folemejevkas līdz Pamp-ļevai turpat sešdesmit kilometru? Nē, nē, Vladimir, te kaut kas neklapē! ...

Nelāga aizdomu mākts, Zeilišs steidzās uz Pampjevu.

Tomēr Anufrijam viņš neko nepārmeta, tikai palūdza tikšanos ar lidotāju. Šādai nepārprotamai konspiratīvai sarunai saimnieks atvēlēja siena šķūni, līdz pusei piedzītu ar pirmo šīs vasaras pļāvumu.

Zeilišu iepazīstināja kā vienu no tiem, kas apņēmušies nogādāt bēgli pāri frontei. Šāda apņēmība, protams, dod ari tiesības uzstādīt dažus nepieciešamus jautājumus.

Lidotājs atbildēja īsi, konkrēti un lietišķi kā militārpersona.

Notriekts pie Pleskavas 1942. gada 7. janvāra nakti, atgriežoties no izlūklidojuma. Samaņu atguvis hitleriešu motociklista blakusvāģī. Pēc nopratināšanas pārsūtīts uz Rīgu, kur ievietots nomelnē. Nometnē darbojusies pagrīdes grupa, kurai bijuši sakari ar pilsētu. Rīdzinieki vairākkārt organizējuši gūstekņu bēgšanu. Viņi palīdzējuši izmukt arī lidotājam. Slēpies mazajā Nometņu ielā pie kāda Grigorjeva, kuram viņš uzticējis savu noslēpumu, kas saistīts ar ārkārtīgi nozīmīgām izlūkziņām, kuras nepieciešamas Sarkanās Armijas pavēlniecībai. Maija beigās ieradusies pagrīdes centra pārstāve Kuzņecova, pavēstot, ka viņai uzdota lidotāja aprūpēšana un nogādāšana pāri frontei.

Kuzņecova sagādājusi dokumentus ,un apģērbu. Braukuši ar vilcienu, pēc tam gājuši kājām. Nu jau vairākas dienas viņš uzturoties šeit pie saimnieka.

Stāstītājs pasmaidīja un pamāja uz Anufriju, kurš, vērīgi klausoties, sēdēja šķūņvidū uz ratu ilkss.

Stāsts šķetinājās nepiespiesti, tas nemodināja nekādas aizdomas. Tomēr Hrisanfijs, cerēdams samulsināt, pavaicāja:

— Kad un kur tikāties ar Annu Zeilišu?

Šādu tikšanos lidotājs noliedza, tomēr viņš atcerējās, ka, runājot ar saimnieku, Annas vārdu esot minējusi viņa pavadone. Iespējams, ka Anna esot kāda no Kuzņecovas paziņām.

Jā, arī pret šādu izskaidrojumu nebija ko iebilst.

Zeilišs pateicās par atklātību, paspieda lidotājam roku, novēlēja laimīgu ceļu un, atvadījies no Anufrija, atstāja šķūni. Viņš steidzās pie Vladimira Petrovska.

Lai arī nekas jauns nebija noticis, «profilakses nolūkos» Hrisanfijs nostrostēja Petrovski tik pamatīgi, ka tam, nabadziņam, asaras sasprāga acīs. Viņš piegrūda Zeilišam pie acīm Lazareva vēstuli un taisnojās:

— Jau kopš puikas gadiem mēs ar Gavrušu kā vienas mātes bērni!... Un šitie ķeburi ir viņa, par to es galvu lieku ķīlā! Salīdzināju ar citām vēstulēm: nu, mats matā!

— Ķeburi, tad ķeburi, bet kāpēc vēl Annu ķimerējāt klāt? — Zeilišs piktojās.

Nē, par Annu arī Petrovskim nekas nebija zināms, tas paliekot uz rīdzinieces sirdsapziņas. Bet tāpēc jau nevajagot citam pie rīkles krist. Tā jau drīz nākšoties mukt pašiem no savas ēnas.

Hrisanfijs aprima. Ja padomā, tad Petrovskim taisnība: kāpēc plosīties un trakot? Un, lai prāts kļūtu pavisam mierīgs, atliek tikai pajautāt Annai.

Tieši ar tādu nodomu Zeilišs to pašu dienu traucās atpakaļ uz Folemejevku pie sievas.

*

Hrisanfijs sasniedza Folemejevku 14. jūnija rītausmā. Neviena nemanīts, viņš ielavījās Nadeždas Smoļakovas sētā, aizšāva vārtu aizbīdni un brīdi vēl pastāvēja, klausoties mājas dziļajā klusumā. Ar pirkstu galiem viegli pieklikstināja pie rūts.

Anna vēl bija samiegojusies. Cauri lakatam, kas apņemts ap kailajiem pleciem, vēdīja miesas siltums.

— Vai mātei kas lēcies? — viņa čukstus noprasīja un nemierīgām acīm lūkojās uz vīru. — Tik ātri jau vēl negaidīju ...

Hrisanfijs novilka Annu uz sola, pats piesēdās blakus. Varēja dzirdēt, kā pretkaktā aiz priekškara krēkaļā sievasmāte.

Pārnācējs pavaicāja par lidotāju.

— Muļķa prātā esi, vai? — sieva iztrūkās, strauji paliecās tuvāk un paošņāja. — It kā nav arī dzerts, bet glupības gvelž! Nu, kādam velnam man tas lidotājs? ...

— Vai tad es par to?... — Hrisanfijs sapīka. — Bet kas tā par Kuzņecovu, ar kuru tu sūti sveicienus Pomiš-čevas Anufrijam?

— Anufrijam Ivanovičam? Sveicienus? — Anna iesmējās. — Nudien, būsi prātu izkūkojis!

— Tad neesi ne labdienas sūtījusi, ne lūgusi pilotu nobēdzināt? — uzmākulis tincināja.

— Skrej tu ratā ar savu pilotu! — Anna beidzot pārskaitās. Viņa noliedza itin visu, pilnīgi un negrozāmi. Hrisanfijam nebija iemesla neticēt. Tomēr viņš bija kļuvis svešādi nerunīgs un dzīvojās vairāk pa kūti nekā pa istabu. Pagatavoja vāku vircas bedrei, uzmeistaroja jaunu cūkaizgaldu. Bet pa naktīm, caurmiegā zvalstoties, tik trakot draikšķināja gultu, ka ne pašam gulēt, ne citiem.

Pēc pāris dienām viņš beidzot atdabūja valodu. Izlēcis no gultas, kā skaldīt noskaldīja:

— Šovakar iešu uz Luniem ...

Līdz brīdim, kad savā aizslietnē sāka knosīties arī sievasmāte, pārpratums bija nokārtots. Sīki jo sīki visu izstāstījis, Hrisanfijs pateica, ka iešot uz Luniem apspriesties ar saviem pagrīdniekiem, jo tāda nasta vienam tomēr neesot panesama.

Un tomēr uz Luniem viņš neaizgāja. Nepaguva aiziet pat līdz vārtiem, kad no šķūņa kāds pasauca:

— Hrisanfij! ...

Siena smalkumiem apbirzis, šķūņa tumsā stāvēja tāls un pavisam neticams viesis — Mihails Hamkovs no Luniem.

«Būs atnācis Pāvela dēļ...» Zeilišs nodomāja.

Hamkovs paspēra soli tuvāk un izdvesa:

— Tavējos saņēma ...

— Kā — saņēma? — Hrisanfijs apstulba.

— Visus: tēvu, māti, brāli, māsu... Arestēja un aizveda. Tincināja arī pēc tevis .. .

Zeilišs atzvēlās pret siena pantu. Viņš lūkojās uz Ham-kovu, taču neredzēja to, viņš klausījās Hamkova vārdos, taču tie nenonāca līdz atjēgai.

— Tas pats arī citās sādžās... — viesis turpināja.

— Pavisam arestēti ap trīsdesmit cilvēku: Šķaunes Laza-revs, Pampjevas Anufrijs Ivanovičs ...

— Anufrijs? — Hrisanfijs pēkšņi atģidās. — Bet lidotājs?

— Kāds lidotājs?

— Anufrija «mītnieks».

— Mītniekam paveicies, — Mihails paziņoja. — Stundu pirms Anufrija apcietināšanas atnācis kāds sievišķis un aizvedis mītnieku sev līdzi...

— Ragana! Padauza, nolādētā! ...

Hrisanfijs, zobus šņirkstinot, ar dūrēm rībināja šķūņa dēļus. Nedaudz pierimis, pabienza uz Hamkovu un nostenēja:

— Ak, un tas viss Petrovska stulbuma dēļ!

— Petrovskis saņemts pats pirmais.

•— Ak tad šitā gan! ...

Naktī uz 17. jūniju Hrisanfijs ar Annu atstāja Foleme-jevku. Savu aiziešanu viņi iekārtoja vēlīni tumšā stundā, kad ciešā miegā gulēja ne vien sievasmāte Nadežda Smo-ļakova, bet arī pārējie sādžinieki.

Izgājuši no mājas tikai ar to, kas mugurā, abi bēgli pāris nedēļu klīda no sādžas uz sādžu, līdz beidzot nokļuva Rakovā pie Semjonoviem.

Vēl un vēlreiz pārdomādams notikušo, Hrisanfijs atzina, ka darījis pareizi, kad, uzticoties savām «priekšnojautām», jau laikus bija parūpējies par «audžudēla» Leonīda Boļenko drošību un, izmantojot pirmo izdevību, nosūtījis to uz mežo pie partizāniem.

Nelaime uzbruka pavisam no citas puses, no tās puses, kur vismazāk to varēja gaidīt. Lai arī kā Hrisanfijs lauzīja galvu, šis notikums viņam palika neatrisināta mīkla.

Bet notika tā, ka pēc kāda provokatora nodevības jau

1941. gada 1. novembrī Rīgā bija sākušies pagrīdnieku aresti. Apcietināja arī kādu sētnieci — izbijušu neķītrības

perēkļa saimnieci Annu Kuzņecovu, kas jau pirmajā aresta dienā piesolīja savus pakalpojumus policijai.

Septiņus mēnešus vēlāk, 1942. gada vasarā, kad Latvijas—Baltkrievijas pierobežā sāka rosīties tautas atriebēji un gestapovieši meklēja ceļus, kā iedabūt partizānos savus cilvēkus, viņi atcerējās arī latgalieti Kuzņecovu, kurai pierobežas apvidū bija radinieki un paziņas.

Izdomājuši gudru plānu, gestapovieši sameklēja Kuzņe-covai arī izpalīgu un pavēlēja doties ceļā.

Taču pierobežas ļaudis sargāja partizāņus kā savu acuraugu. To atskārtusi, nodevēja zaudēja pacietību un izlēma pietikt ar to, kas jau paveikts: «labāk zīle rokā, nekā mednis kokā ...».

Un tā, apmierinājusies ar dažu Latgales nelegālistu arestu, Kuzņecova ar savu līdzgaitnieku atgriezās Rīgā, taču cerētās pateicības vietā saņēma pamatīgu brāzienu.

Partizāņi palika neaizsniegti.

Nodevības pirmssākumu Hrisanfijs, protams, nevarēja zināt. Un tāpēc tās dažas dienas, kuras pēc bēgšanas no Folemejevkas viņš un sieva pavadīja pie Semjonoviem, veltīgi nopūlējās atšķetināt neatšķetināmo.

Kādā no pērkona pierībinātām jūlija naktīm tēvocis Fedja, iepriekš sazinājies ar partizāņiem, pavadīja abus Zeilišus pāri Kausa kalnam un gar Zaborjes ezera ziemeļaustrumu galu ieveda mežā, kur apstājās pie savādas pussatrupējušu baļķu sienas.

— Aizsargu vecā šautuve, — ceļvedis paskaidroja.

Tur viņus sagaidīja Saša Gaišais.

UZBRUKUMS OSVEJAI

Grigorijs Sergejevičs Lukašonoks, uzzinājis par Lisnas kauju, jutās apvests ap stūri. Jau tūlīt pēc Šķaunes operācijas viņš esot, tā sakot, «iedzīts mežā» tikai tāpēc, lai nebūtu klāt tieši tobrīd, kad fricim tik sirsnīgi iešķilts pa sprandu. Jā, kamēr biedri cīnījušies, šis valkājies apkārt pa Baltkrievijas gāršām. Grigorijs Sergejevičs pat dzirdēt negribēja par to, ka kauju neviens iepriekš nav varējis paredzēt, ka uzdevums, kas viņam uzticēts, varbūt bijis daudz nozīmīgāks par to, ko paveikuši pārējie.

Protams, visa nometne jau zināja, ka Lukašonoks runājis ar Lielo zemi. Šis nozīmīgais, vīru uztverē pat vēsturiskais brīdis piepildījies kādā no partizāņu vienībām, ko Grigorijs Sergejevičs beigu beigās uztaustījis kaut kur biezoknī pēc tam, kad dienām un naktīm jau bija klai-dojis pa bezgalīgajiem dižsilu masīviem vienatnīgs kā no bara nomaldījies vilks.

Jā, Grigorijam Sergejevičam bija laimējies dzirdēt lielās Padomju zemes baisi! Viņš bija apspriedies ar tālajiem aizfrontes biedriem un pavēstījis tiem par Ivanova vienības vīriem, lūdzis atsūtīt radistu un rāciju, kas arī apsolīts. Pēc Lukašonoka pārnākšanas nometnē mežabrāļi par rāciju vien sapņoja, dzīvi iztēlojoties, kā viņi tad sazināsies ar Sarkano Armiju, kā saņems un izpildīs atbildīgus virspavēlniecības uzdevumus un nemaz vairs nejutīsies vientulīgi zaļajā mežu jūrā.

Bet pagaidām rācija bija tikai sapnis, un vīri drīz vien atkal sāka kurnēt par dīkdienību. Taču, kamēr lielākā daļa partizāņu baudīja jau apnikušo atpūtu, komandieri un izlūki nebija vadījuši laiku nelietderīgi.

Paslepen tika gatavota jauna, pārdroša operācija. Iztaustot apvidu, izlūki strādāja tik intensīvi, ka nepaguva pat iegriezties nomelnē. Viņi sūtīja sakarniekus ar ziņojumiem, kas pamazām radīja priekšstatu par situāciju, kāda izveidojusies pēc Lisnas kaujas,

Okupanti acīmredzot sāka apgurt. Pēdējā laikā viņi bija izšķērdējuši tik daudz spēka, ka nepietika vairs zaldātu, lai pārvaldītu mežus, kam tagad bija citi saimnieki. Mežus tagad pārvaldīja tie, kam tie pieder.

Padzīti no mežiem, hitlerieši pulcējās rajona centrā, lai, sablīvuši vienuviet, raudzītu atbaidīt partizāņus vismaz no militāri nozīmīgākām komunikācijām.

Pamatojoties uz izlūku sniegtajām ziņām, komandieru padome nolēma uzbrukt Osvejai. Šāda riskanta, taču pilnīgi paveicama operācija neapšaubāmi aktivizētu partizāņu kustības attīstību rajonā. Tā būtu, tā sakot, «spēka demonstrēšana», taču tai pašā reizē varētu apgādāties arī ar pārtiku un izpildīt spriedumu dažam nodēvējam, par brīdinājumu tiem, kas pasākuši sadarboties ar okupantiem. Rajona centra sagrābšana, kaut arī tikai uz neilgu laiku, būtu nolikums ar tālskanīgu atbalsi.

Vienību nostādīja ierindā. Priecīgi pārsteigtajiem par-tizāņiem paziņoja kaujas uzdevumu, un viņi devās ceļā.

Kolonna izmaršēja cauri Makutu sādžai un virzījās tālāk. Sasnieguši mežmalu, viņi apmetās ilgākai atpūtai.

No saules glābjoties, palīda zem eglēm un tīksmi izstiepās sūnās. Tagad vajadzēja gaidīt izlūkus un norunāto uzbrukuma signālu.

Izlūki drudžaini rosījās pa Osveju. Viņu atsūtītais sakarnieks stāstīja, ka prāva hitleriešu grupa atstājusi pilsētu jau drīz pēc pusdienām un aizbraukusi pa lielceļu Kohanoviču virzienā. Taču jebkuru brīdi varot atkal atgriezties. Tāpēc izlūki nopūloties dabūt precīzākas ziņas par šī izbrauciena mērķi.

Pēc stundām ilgas, apnicīgas gaidīšanas pievakarē uz Osveju aizgāja Grigorijs Sergejevičs Lukašonoks un vēl daži puiši. Tuvojās norunātais laiks, kad Grigorijam vajadzēja tikties ar pilsētas pagrīdniekiem.

Koku ēnas pamazām saplūda kopā, mežmalas sūnās uz-margoja rasa. No zemienes pļavām cēlās migla.

Jau tumsā atskrēja izlūku sakarnieks. Un tūlīt vienību cēla kājās, izkārtojot kaujai. Daļa no Košeļeva pirmā vada devās uz slēpni pie Streiku sādžas, daļa otrā vada vīru uz Krasilovku, tādējādi nosedzot galveno spēku flangus. Visi pārējie Ivana Kuzmiča Zaharova vadībā traucās tieši uz Osveju.

Pusnaktī partizāņi ieņēma Osveju gandrīz vai bez kaujas. Četrpadsmit kilometrus no izejas pozīcijām līdz pilsētai viņi bija nomaršējuši pusotrās stundās.

Osveja jau gulēja. Logi bija tumši un visapkārt valdīja dziļš, naksnīgs klusums. Bet pēkšņi atskanēja skrejošu soļu klaudzoņa, kaut kur norībēja pajūga riteņi, nosprakšķēja atsevišķi šāvieni un iesāka kvankšķēt suņi. Tie, kam trausls miegs, ziņkārīgi pārliecās pāri palodzēm un spēji atrāvās atpakaļ.

— Ak kungs... — kaut kur kāds novaidējās. — Viņi ir klāt!...

— Velna puikas! — izsaucās cits.

Visos krustojumos glūnēja ložmetēji. Pa tumšajām ielām patrulēja civilisti ar ieročiem rokās.

Policistus un nodevējus ilgi nenācās modināt. Kolīdz piegrabināja pie durvīm, tā viņi bija kājās. Dažs meklēja logu, dažs skapi vai pagulti, bet cits izmisīgi grieza stobru pretī un atšaudījās. Taču palaimējās tikai retajam, jo komisārs Petrienko un latviešu celmlaužu grupa strādāja veikli un prasmīgi: kas nedevās rokās, tas palika turpat uz vietas, pārējos salasīja pa vienam vien un sadzina skolā, kur darbojās tautas tribunāls. Pelnītajam sodam neizbēga arī pats Osvejas policijas priekšnieks Bileja kungs.

Un tā visu nakti šauteņu laides klaudzināja cieši nobultētās durvīs, trakšķināja automāti, pliukšķēja pistoles. Viens otrs no tiem, kurus meklēja, nebija mājās, sākās tvarstīšana. Līdz ar to operācija ieilga, tā zaudēja pēk-šņumu, Jaujot ienaidniekam atjēgties. Bez tam ik brīdi varēja atgriezties arī aizbraucēji.

Pilsētu piedārdināja pajūgi. Piepeši tie izšāvās pa vārtiem, izrībināja gar ielas stūri un aizjoņoja visi vienā virzienā — uz labības noliktavām. Mobilizētajos pajūgos par ormaņiem brauca Pāvela Mališeva puiši. Kājas iepletuši, tie stāvēja ratos un vēcināja grožus.

Pa noliktavām saimniekoja Halima Ahmedjarova grupa. Piepūlē sēcot, viri vēla maisus uz muguras un pusteciņus joza uz pajūgiem, kas piebrauca cits aiz cita.

Pa tumšajām sānielām skraidelēja melnas, šaudīgas ēnas. Drīz tur, drīz citur noskanēja īsi, aprauti uzkliedzieni, tikpat īsas un strupas atbildes:

— Stāt! Kas nāk?

— Savējie.

— Parole?

Četri puiši izgāza aptiekas durvis. Pa tām iemetās medmāsa Pavlovska. Nošķirida ļ stikli. Uzvēdīja kampara, terpentīna, joda un vēl citas nenosakāmas smaržas. Puiši ošņāja gaisu.

— Spirtiņš! — viņi konstatēja un, paliekušies gar stenderi, brīdinoši uzsauca: — Uzmanīgāk, dakter! Šitāds šķidrums pa upi vis netek!...

Pa to laiku Ivans Kuzmičs ar partizāņu grupu pārmeklēja pilsētas pārvaldes ēku: izvandīja kabinetus, izrakņāja skapjus, plauktus un atvilktnes, pievācot veidlapas, anketas, sarakstus un citus vērtīgus dokumentus.

Pa pašu ielas vidu tieši gar pārvaldi divi automātiem bruņoti vīri dzina burgomistra vietnieku Simacka kungu.

Gar aizkara malu glūnēja sētniece.

— Zēl gan, — viņa līdzcietīgi nopūtās, — labs cilvēks bija .. .

Pulksten piecos operācija beidzot tuvojās noslēgumam. Uzdvesa rēns rīta vējelis, un varēja dzirdēt, kā ezera niedrēs brēkā putni. Taču tai pašā brīdī patīkamās skaņas pārmāca ellišķīga dārdoņa, kas, akmens bruģi un logu rūtis drebinot, vēlās pāri Osvejai kā pērkona negaiss. Cauri pilsētai līkumoja gara, smagi piekrauta vezumu verdze un, tikusi uz lielceļa, aizvilkās Veļikoje Selo virzienā.

Tikpat pēkšņi kā parādījušies, no ielām nozuda ložmetēji, pagaisa arī patruļas. Atstājusi Osveju, partizāņu kolonna soļoja tieši pa šoseju uz Borisovas pusi. Saules piestrāvotajā silā tai pievienojās arī abas apsardzes grupas no Streikiem un Krasilovkas.

SMAGS ZAUDĒJUMS

Pēc sekmīgā Osvejas karagājiena nometnē valdīja pacilāts noskaņojums. Zobgalību epicentrs no medmāsas Pavlovskas pārsviedās uz Vladimiru Simacki, kurš, pēc zobgaļu domām, taisījis neiedomājamu «karjeru» un no Osvejas burgomistra vietnieka kunga pārtapis par Iva-nova vienības partizāni biedru Simacki.

— Tā tik ir metamorfoza! — liekuļoja Vestenbergs.

— Ja tādas lietas tik elementāri organizējamas, tad kādudien es no mežabrāļa pārvērtīšos par vērmahta feldmaršalu un uzlaidīšu gaisā reihstāgu ar visu fīreru.

— To tu gribētu gan! — Simackis nosmējās.

Pa vienības atbūtnes laiku nometnē bija uzradušies jaunpienācēji, tos tagad pazagšus vēroja un pēc parti-zānim vien zināmām pazīmēm raudzīja noteikt — būs karotājs vai nebūs.

Saša Gaišais bija atvedis laulātu pāri — Lunu sādžas drēbnieku Hrisanfiju Zeilišu un viņa sievu Annu.

Par sievišķi skaidrs — vārīs putru. Bet kā būs ar drēb-niekmeistaru? Ņems šauteni vai uzpirksteni? Kaut gan, godīgi sakot, arī tāds amats nepavisam nav niecināms, jo sevišķi tur, kur vīriem pašiem nav nedz vaļas, nedz lietpratības ar to nodarboties. Mežs — skaidra lieta! — nav danču zāle, taču plikam staigāt pat partizānim nepiedien.

Jaunpienācēju vidū daži pazina arī Maļinovskas apgaitas mežsargu Eduardu Luriņu.

Pēc Konstantīna Kazimirenoka apciemojuma Katja Ra-vinska ar vīra Filipa starpniecību bija sazinājusies ar vienības vadību un darījusi tai zināmu visu, kas ar Eduardu noticis.

Saņēmusi atļauju, Ravinska bija nogādājusi Luriņu vecajā aizsargu šautuvē, kur, tieši tāpat kā Hrisanfiju un Annu Zeilišus, gaidīja partizāņu sūtīts sakarnieks.

Nometnē uzturējās arī Eduarda Luriņa likteņa biedrs Vasilijs Kužeļevs.

Jāatzīmē, ka pēdējā laikā vienības skaitliskais sastāvs papildinājās galvenokārt ar cilvēkiem, kam draudēja iekrišana, kas tika vajāti un apdraudēti par dažnedažādām pret okupācijas režīmu vērstām protesta izpausmēm, par nelegālu pagrīdes darbību, gūstekņu atbalstīšanu un sakariem ar partizāniem. Bet, ja mežabrāļi ņēma savā paspārnē tos, kas pierādījuši savu uzticību padomju dzimtenei un tās idejām, tad tas bija likumsakarīgi, jo kur vēl citur lai viņi meklētu patvērumu, ja ne pie padomju varas, kuru šajā gadījumā simbolizēja partizāņi.

Apziņa, ka sūrā brīdī nebūsi viens, ka atradīsies cilvēki, kas palīdzēs un paglābs, šī apziņa spārnoja cīņai un atd/.emdināja ticību uzvarai.

Viendien paklīda valodas, ka Grigorijs Lukašonoks ar dažiem ceļvežiem iešot uz Latviju. Pievakarē vienības komandieris Zaharovs pieņēma veselu delegāciju: Petju Lukašonoku, Trofimovu, Bļinovu un Vestenbergu.

— Grigorijs Sergejevičs ar celmlaužiem iešot pāri robežai ... — Trofimovs uzmanīgi iesāka.

— Un kas jūs tādi? Muitnieki, vai? — komandieris saausījās.

— Ilgi nav tajā pusē būts ... — sadūšojās arī Vesten-bergs. — Un cik tad tālu no robežas līdz Proškiem? ...

Beidzot Zaharovs saprata, kas šiem padomā.

— Uz mājām puisīšiem sagribējies! ...

— Taisnība, Ivan Kuzmič! — iesaucās Bļinovs. — Ja sūtīsiet mūs līdzi Lukašonokam, tad tas iznāks tikpat kā pa ceļam . . .

— Pa ceļam varēsiet pastaigāties pēc uzvaras! — komandieris atcirta. — Kara laikā jāiet tikai tur, kur sūta!

Sapnis bija izsapņots. Partizāņi pazina Ivana Kuzmiča strikto iedabu pietiekami labi, lai vēl lolotu ilūzijas uz labvēlīgu iznākumu. Taču domās viņi jau bija izstaigājuši ceļu, kas ved uz sādžu, viņi bija izdomājuši, kā piegrabinās pie vārtiņiem, ko sacīs tuviniekiem pirmajā atkalredzēšanās priekā. Iecerētie, bet nu jau tālākam laikam atstājamie vārdi gulēja uz sirds, tie vēlējās būt izsacīti.

Petja Lukašonoks «noorganizēja» papīra strēmelīti, sadabūja zīmuļa galu un nokāpa lejā pie upes. Apsēdies uz celma, viņš ķērās pie rakstīšanas. Protams, Grigorijs Sergejevičs nebūs muļķis: gan jau, sādžai garāmejot, kaut vai uz brīsniņu ieskries pie savējiem. Un vai tad vēstule, ko Petja palūgs aiznest, ir kāds smagums? Nē, Grigorijs droši vien neatteiksies izpalīdzēt tam, kam šoreiz sasodīti nepaveicās.

Pie līdzīgiem secinājumiem nokļuva arī pārējie. Taču Vestenbergs, ticis ar vēstuli līdz pusei, negaidot pārdomāja. Sapulcinājis savus «bēdu brāļus», viņš pārsteigto biedru acu priekšā sapluinīja vēstuli drisku driskās.

— Nu? ... — Viņš paskubinādams uzlūkoja tos, kas vēl kavējās. — Lai tad iet, tā sakot, pie vienām sāpēm!

— Nepaguvu vēl uzrakstīt, — Trofimovs noplātīja rokas.

— Es arī ne, — paziņoja Bļinovs.

Un tā nu iznāca, ka Petjam tagad vajadzēja vienam pašam tikt galā ar savu «rakstu darbu», kas pieskaitāms pie vissmagākajiem konspirācijas likuma pārkāpumiem. Izlūks, uzdevumā ejot, nedrīkst ņemt līdzi neko lieku un nevajadzīgu, tāpēc nepieklājas ar to uzbāzties Grigorijam Sergejevičam, kaut arī vēstule nepavisam nebūtu pielīdzināma nevajadzīgajam.

Grigorija Sergejeviča Lukašonoka izlūkgrupai, kurā ietilpa Saša Gaišais, kā arī Mihails Ozuls un Tumšais, līdztekus ikdienišķajam izlūkdarbam šoreiz bija uzticēts vēl īpašs uzdevums: viņiem vajadzēja no Latvijas atvest zirgus, kas nepieciešami iecerētam reidam pāri frontes līnijai, uz ko gatavojās arī Saša Gaišais un Imants Sud-maīis.

Astotā jūlija vakarā Lukašonoka izlūkgrupa atstāja nometni un gar Dubrovas, Cerkovnas un Ignaļinas sādžām virzījās uz Latvijas robežas pusi.

Ap naktsvidu viņi iznāca mežmalā pie Krasovas, kas acīmredzot jau gulēja dziļā miegā, pat suņus tur nedzirdēja; visi logi bija tumši un akli.

Grigorijs Sergejevičs steidzināja tālāk.

— Tos astoņus kilometrus līdz Proškiem uzspēsim vienā lobienā! — viņš skubināja.

— Paskat, cik šoreiz karsts uz lobīšanu! — Saša Gaišais pabrīnījās. — Citkārt mūdījies ap katru sādžu kā kaķis ap peli, pirms gāji iekšā... Jēdzīgāk būs, ja arī lagad vispirmāk iegriezīsimies šepat Krasovā un izdibināsim, kas un kā ...

— Kā tad, — piekrita arī Mihails Ozuls. — Vēl jau brangi, ko kātot. Tāpēc brīsniņu kājas attirpināt nemaz nebūtu par nāvi.

Lukašonoks tomēr domāja citādāk.

— Vai nu kāju dēļ cilvēkus traucēt? Laižam tikai tālāk! Friči, kā zināms, pa naktīm apkārt nevalkājas, bet. stilbus atlaidināt varēs arī Proškos.

— Pareizi tomēr darīja Ivans Kuzmičs, nelaižot līdzi vēl tos citus!... — Gaišais jau sāka pukoties. — Jūs, puikiņas, taču ķīķ^rējat uz māju pusi tikpat kā zirgi uz silēm!

Saklausījis pārmetumu, Grigorijs Sergejevičs vairs ne-uztiepās. Mirklīti nogaidījuši, viņi uzmanīgi devās uz sādžu.

Vāciešu Krasovā nebija.

Gaiļi ķērca ceturto rīta stundu, kad izlūki atkal sanāca kopā, lai turpinātu ceļu. Biedriem par izbrīnu, Lukašonoks piebrauca pie norunātās vietas pats ar savu_ transporta līdzekli — velosipēdu, ko kādreiz, šeit garāmejot, bija atstājis savam paziņam uzglabāšanai.

— Vienreiz tak jāved tā ķerra uz mājām, — viņš aizbildinājās. — Varbūt Mišām ļ ievajagas vai kādam citam...

«Ir nu gan iededzies! Droši vien šonakt ne aci nav pievēris, par sādžu domādams,» Saša Gaišais nosprieda un ieteicās:

— Pats sātans tevi dīda! Citādi tu gan atcerētos, ka nekāda uzkavēšanās Proškos nav paredzēta.

— Kāda tur uzkavēšanās! — Grigorijs Sergejevičs iebilda. — Tikpat garām jāiet. Un, kamēr jūs atkājosiet, rkām es jau būšu uz ceļa pretī.

Te nu vairs nebija ko iebilst. Lukašonoks sēdās uz divriteņa, jautri pamirkšķināja ar aci un sagrieza pedāļus sparīgi kā sacīkšu braucējs.

Ceļi mežā nekad nav tādi kā sādžas tuvumā. Tikuši patālak no ļaudīm, tie sarūk aizvien šaurāki, sprīdi pa sprīdim uzmet kupri, pabāž zem riteņa akmeni, grambu vai bedri un pārvēršas baltsmilšu irdnē, kas, sakņu tauvām izložņāta, raušas uzkalnā, kur saplūst ar egļu paklātajām ēnām tik pelēka, ka vai kaklu var nolauzt.

Kainvidū Grigorijs tomēr bija spiests nokāpt no velosipēda un dzīt pie rokas.

Labi, ka šauteni atstājis biedriem, tagad tā tikai traucētu. Un nav jau arī nepieciešams plātīties pa sādžu ar ieroci, ja melnā uzvalka kabatā nobēdzināta pistole un granāta, kā mēdz teikt, — katram gadījumam... Bet kas tad var gadīties? Līdz šim vācieši Proškos nekad vēl nav nakšņojuši — kādēļ gan lai viņi to būtu darījuši tieši šonakt?

Un tad, iedomājies par tuviniekiem, Lukašonoks sajutās laimīgs, bet laimīgie mēdz būt augstsirdīgi. Šī iemesla dēļ viņam kļuva žēl biedru, kas palika nometnē. Tos atcerējies, Grigorijs pačamdīja žaketes iekškabatu, lai pārliecinātos, vai abas vēstules vēl ir savā vietā.

Pirmais bija piesacījies Trofimovs: tūliņ pēc vakariņām pavilcis Lukašonoku nostāk no citiem un, ne vārdiņa nebilstot, iespiedis saujā papīra trīsstūri. Grigori-jam nenācās pat taujāt, kam vēstule nododama; protams, Jūlijai, kam tad citam! Jūlija taču bija pieņēmusi no gūsta izbēgušu Sarkanās Armijas vecāko leitnantu, slēpusi to, ēdinājusi, apģērbusi un kopusi līdz pat aiziešanai partizāņos. Ko gan te vēl vajadzētu paskaidrot?... Un tomēr Lukašonoks bija mēģinājis atrunāt:

— Atstāj uz citu reizi, Aļoša! Pats aiznesīsi!

— Citas reizes var arī vairs nebūt!... — Trofimovs nočukstēja.

Kad vēlāk pienāca Bļinovs, tad vairs nebija iemesla atteikt. Ja reiz vienam esi paļāvies, kā lai pret otru iespītējas? Pie tam otrajam tas varēja būt svarīgāk nekā pirmajam. Bļinovam taču bija arī bērni. Nē, uz Gavriļinu Grigorijs pats neies, taču — cik tad tur tālu no Proš-kiem! — iedos kaut vai Mišām, tas aiznesīs.

Protams, nav jau liela jaukuma tik paslepenā pastnieka būšanā — bet kā lai cilvēkam atsaka? Un vispār — ko tagad vairs gremzties un filozofēt? Kas darīts — padarīts! Ak, un vai nu tādas blēdībiņas vien darītas?...

Sasniedzis kalngalu, Lukašonoks notrausa sviedrus un paskatījās apkārt. Cauri koku tumšajām virsotnēm jau varēja nomanīt gaišzilo debesu jumolu, kas vāzās pāri silam kā dižas, brīnišķīgas katedrāles kupols. Zem šī kupola smaržoja skuju, sūnu un rītausmas veldzēta gaisa skurbinošais vīraks. Elpot bija viegli un patīkami.

Pārdomās nogrimis, velosipēdists kavējās krustojumā.

Braucot taisni pa lielceļu, viņš nokļūtu tieši uz sādžas galvenās ielas. Taču var braukt arī pa labi; tur gan iznāk pamatīgs līkums, toties iespējams ierasties Proškos nepamanītam. Pie tam, braucot pa sānceļu, būs redzami arī žāvēšanai izkārtie palagi par zīmi, ka sādžā vāciešu nav. Grigorijs pats tā bija ar komjauniešiem sarunājis. Diemžēl tas prasītu zināmu laiku. Izvēloties apkārtceļu, ciemiņš nedabūs pat kārtīgi apsveicināties, kad arī biedri būs jau klāt un skubinās doties tālāk. Bet ir taču vēl tik agrs; pat, ja friči sadomājuši tieši šodien nākt uz Proš-kiem, arī tad viņi vēl nav paguvuši ierasties.

Mirkli pavilcinājies, Lukašonoks apņēmīgi sēdās uz divriteņa un laida taisni pa lielceļu. No kalna lejup gāja tikpat kā ar spārniem.

Palagus, kas bija sakarināti uz žogiem mežceļa pusē, proškieši novāca jau vakarā un tāpat pa roku galam sameta toverī līdz citai reizei. Tas notika tik pēkšņi un negaidīti, ka sastulba pat allaž mierīgais stārasts un līdz pusnaktij nemācēja sadalīt zaldātus pa mājām nakšņošanai. Kaut kas tāds Proškos atgadījās pirmo reizi. Pie tam vācieši, kā par brīnumu, neko daudz neplosījās; pavirši viņi ielūkojās dažā istabā, paošņāja pa kādu pagalmu un likās mierā. Bet tieši tāda neparasta rimtība biedēja vairāk par visu, jo nez vai gulēšanas dēļ vien būtu ievilkušies pa tumsu uz nomaļo sādžu. Acīmredzot tiem bija padomā vēl kas cits . ..

Stobra galā spēj aizmigt tikai rūdīts karavīrs. Bet proškieši bija zemkopji; viņus nervozēja pat šautenes ēna. Visu nakti sādžinieki novārguļoja pussnaudā, saspringti klausoties āra skaņās — ik spējāka vējbrāzma, ik spalgāks krakšķis nama paksī skrēja caur sirdi kā saltas trīsas.

Piecos no rīta uz ielas atkal parādījās zaldāti. Nīgri, ērcīgi un sabozušies tie slāja uz pulcēšanās vietu ceļa krustojumā pie skolas. Knosījās gar pajūgiem, gremzās viens uz otru un par kaut ko kašķojās. Šķiet, ka arī viņiem miegs nav bijis no saldajiem.

Kad noņēma posteņus, kas bija izlikti visapkārt sādžai, proškieši atviegloti uzelpoja. Tātad nelūgtie ciemiņi patiešām neko citu nebija ieplānojuši kā vienīgi gulēšanu. Tagad viņi posās projām.

Gar aizkara malu vai mājas stūri dažviet glūnēja ziņkārīgas acis. Miša Lukašonoks grozījās ap palagu toveri, gatavs ķerties pie žaušanas, tiklīdz friči būs aizgājuši drošā attālumā no sādžas. Un uz to, liekas, ilgi vairs nenāksies gaidīt.

Zaldāti jau stāvēja pie skolas ierindā, vezumnieki rausās ratos.

Virsnieks pavēloši kaut ko nokliedza, kolonna jau spēra pirmo soli, iespiedzās pajūgu asis.

Gar šķūņa stūri sādžā iedrāzās velosipēdists. Ieskrējies, tas vairs nepaspēja nobremzēt, izlēca no segliem un iemetās grāvī. Pirms vēl vācieši patapa ko apjēgt, no grāvja izlingoja granāta, bet nesprāga. Friči pašķīda kur kurais un pieplaka pie zemes.

Ceja vidū gulēja spridzeklis. Dzijā, saspringtā klusumā apritēja viena sekunde, otra, trešā... Pēkšņi kāds no fričiem pielēca klāt un spēra ar kāju. Granāta ieripoja grāvī.

Trīs sekunžu laikā viss bija galā... Pirms Lukašonoks paguva izraut pistoli, nosprakšķēja automāti. Grigorijs Sergejevičs spēji sarāvās un nekustējās vairs...

Visapkārt sādžai atkal izlika slēpņus, krustojumā uzstādīja ložmetēju, pajūgus nobrauca malā. Novērotāji blenza uz meža pusi, it kā zinādami, ka kuru katru brīdi tur jāparādās Grigorija ceļa biedriem — celmlaužiem.

Pie kritušā atvilka stārastu. Tam uzkrītoši raustījās vaigu muskuļi. Mēli starp zobiem sakodis, Boriss Proška ilgi lūkojās pazīstamajā, tagad jau stingajā sējā, līdz beidzot izmocīja vienu vienīgu vārdu:

— Nepazīstu ...

Līķi pārmeklēja. No saltajiem pirkstiem izņēma pistoli, kas tā arī nepaguva izšaut. No žaketes iekškabatas izvilka divus papīra trīsstūrus, aprakstītus ar ķīmisko zīmuli.

— «Nodot Bļinovai Gavriļinas sādžā», — burtoja tulks. Bet uz otra trīsstūrīša bija rakstīts pavisam lakoniski: «Jūlijai Lukašonokai».

Lukašonoku uzvārds Proškos bija tik izplatīts, ka tas nevarēja palikt nepamanīts pat vāciešiem. To izdzirdis, virsnieks ierēcās:

— O! ...

Paklausot viņa mājienam, zaldati sagrāba stārastu un vilka projām. Četri no viņiem ielēca pajūgā, uzšāva zirgam un aizrībināja pa lielceļu.

No malu malām saskrēja izmisušas sievietes.

— Vaļa! ... Vaļuša! ... — viņas vaimanaja pilna balsi.

— Grišu nošāva! ...

Valentīna glauda pie krūtīm gadu veco dēlēnu Volodju un kā nemaņā atkārtoja vienu un to pašu:

— Nē . .. nē ... nē! ...

Virtuves kaktā rokas lauzīja Grigorija māte; viņai piekļāvusies, kliedza gadus piecpadsmit vecā māšele Aņisja. Brālis Miša bija kur nozudis.

Mājā iebruka vācieši.

— Beigts un pagalam tavs bandīts! — viņi ņirdza.

Valentīna iespļāva tiem sejā. Kaulainas dūres belziens

sievieti nogāza gar" zemi, taču, pat krītot, viņa neizlaida Volodju no rokām.

Visa Lukašonoku iedzīve tika sakrauta marodieru vezumos. Zaldāti šķibīja no jumtiem salmus, sastūķēja tos gar pakšiem un laida uguni klāt. Liesmas aplaizīja saplaisājušos ārsienas baļķus. Iegaršojās. Uzvaroši tās šāvās augšup un kāri ieklupa ēkas čukurā.

Pastnieks bija kritis; Jūlija Lukašonoka vēstuli vairs nesaņēma. Tās vietā draudēja ar automātu, kura stobru fricis turēja viņai pie muguras, kamēr māju apņēma uguns un dūmi.

Toties stārasta mājā vandāļiem nepaveicās. Visus kaktus un pažobeles izokšķerējuši, viņi tur neatrada ne dzīvas dvēseles. Taču neizprotama iemesla dēļ uguni viņi šoreiz tomēr pataupīja.

Sādžā atgriezās pajūgs, kas nesen bija aizbraucis pa lielceļu. Tagad tajā bez vāciešiem sēdēja arī partizāņa Bļinova sieva un bērni. Tātad arī Gavriļinas sādžā vēstules vietā bija dabūjuši ieskatīties ieroča stobrā.

Hitlerieši nonāca laika trūkumā. Tagad, nepilnas stundas laikā izrēķinājušies ar sādžu, viņi steigšus kopās projām. Pie tam ik pa brīdim meta bažīgus skatienus uz meža pusi.

Pāri Proškiem cēlās nielnu dūmu stabs. Steidzīgā marša solī aizsoļoja zaldāti; riteņiem čerkstot, aizvilkās pajūgu rinda. Vezumos sēdēja arestētie: Bļinovu ģimene no Gavriļinas, Prošku stārasts Boriss, Jūlija Lukašonoka ar saviem tuviniekiem, Grigorija vecā māte, sieva Valentīna, māšele Aņisja un dēlēns Volodja. Ar skatieniem pavadot aizbraucējus, sādžinieki ievēroja, ka no visas Grigorija ģimenes trūkst vienīgi brāļa Mišas.

Taču neilgi pēc hitleriešu aiziešanas Miša pēkšņi atkal parādījās. Ne vārda nesakot, viņš rosījās ap pagalmu žogiem, izkarinot uz tiem baltus palagus.

Ieradušies sādžā, celmlauži nodurtām galvām stāvēja pie kritušā biedra līķa un atvadījās no Prošku pagrīdes komitejas vadītāja, lieliskā cīņu biedra un drauga. Iespējams, ka Grigorijs arī pieļāvis kļūdu, bet karo taču cilvēki, nevis mašīnas. Jā, vispirmām un galvenām kārtām tu biji cilvēks, Grigorij Lukašonok! Drosmīgs, atsaucīgs iejūtīgs un dzimtenes mīlestības pārpilns padomju cilvēks.

*

Kaut arī bēres bija noliegtas, uz kapa tomēr ziedi nenovīta. Viņu apbedīja divatā — Konstantīns un Arkādijs Lukašonoki, taču ik vakaru uz kapsētu aizstaigāja kāds no sādžiniekiem un pakavējās pie smilšu kopiņas, zem kuras gulēja viens no Osvejas rajona partizāņu kustības organizatoriem — Prošku nelegālās pagrīdes komitejas vadītājs Grigorijs Sergejevičs Lukašonoks.

Kapu kalnā valdīja miers un klusums, toties sādža dzīvoja diendienīgā uzbudinājumā.

Kādu rītu Konstantīna Lukašonoka ērcīgais krančelis atkal vēstīja nedienu. Tas bija niecīgs, taču ērmots šunelis, kas necieta vāciešus ne acu galā. Tiklīdz tam izdevās tos saost, tā suns saboza spalvu un metās uz vārtiem, kvankšķēdams tik spalgi, nikni un skaļi, ka visi Proški skanēja. Un, tā ka Konstantīna sēta atradās pie paša krustojuma, tad briesmu signāls allaž atskanēja tieši laikā; vācieši vēl nepaspēja ienākt sādžā, kad viss slēpjamais jau bija nobēdzināts. Pamatojoties uz sunīša ziņojumu, no žogiem nekavējoši aizvāca arī palagus par zīmi, ka ienaidnieks ir tuvu.

Liktenis piedzēruša hitlerieša uniformā šoreiz piemeklēja stārasta sētu. Taču, iebrūkot mājā, viņi tur notvēra vienīgi Borisa sievu Jefrosiņju; meita Marija un pārejie tuvinieki, modrā sunīša brīdināti, jau bija iesprukuši mežā.

Jefrosiņjai pielika uzraugu — pamatīgi sametušos frici, kurš vairāk uzmanīja savus kolēģus nekā arestēto, Itet kolēģi krāva vezumus, iztukšoja māju līdz pēdējai kniepadatai. Par konflikta cēloni kļuva stārasta aitādas kažociņš. Kolīdz jaunais īpašnieks ar savu vērtīgo guvumu izmetās pa durvīm, Jelrosiņjas uzraugs ieķērās kažoka apkaklē un nelaida vairs vaļā ne lūdzams. Kamēr šie abi tā stīvējās, saimniece pamuka gar stūri un nebija vairs atrodama.

— Zemē jau neielīda, — laupītāji prātīgi nosprieda.

— Kad aizsvilinās būdu — pati pieteiksies. Bet, ja ne, — būs gaišāka uguns! ...

— Skaidrs! — noņirdza neveiksmīgais sargs. — Vai tad cepta vecene draņķīgāka par šautu!

Eka liesmoja sprakstēdama. Friči atsprāga nostāk no svelmes kā prusaki un izstreipuļoja uz ielas. Tobrīd mājas aizmugurē tieši no uguns iznira Jefrosiņja. Neviena nepamanīta, viņa pielēca pie žoga, uztaustīja pašai vien zināmu baļķu atspraugu un, izspraukusies tai cauri, aiztuntuļoja uz mežu.

Nestunda piemeklēja ne vien stārasta ģimeni, bet arī Lukašonokus. Pēc visa spriežot, hitlerieši bija nosprieduši izskaust tos ar visām saknēm. Un todien kārta bija pienākusi Prošku komsorga partizāņu vienības ložmetējnieka Vasilija Lukašonoka vecajai mātei Marijai Pet-rovnai.

— Kur tavs bandīts? — fašisti tincināja vecenīti, itin sparīgi darbojoties ar šauteņu laidēm. Bet, kad paši aizkusa, uzrīdīja večiņai plēsoņu — velnišķīga paskata asinskāru suni.

Beidzot, aicināti promiešanai, spīdzinātāji izmetās laukā, bet «sunīti» atstāja papriecāties.

Līdz nemaņai sadauzītu, ilkņiem saplosītu, veco māmuļu paglāba sābrienes.

No vēl barbariskākas izrēķināšanās proškiešus ik reizes pasaudzēja tas, ka slepkavnieki allaž nonāca lielā laika trūkumā. Viņus skubināja bailes. Visur viņiem nāca līdzi partizāņu draudīgā ēna. Un, bēgot no tās, neģēļi mēdza iebrukt sādžā ap brokastlaiku, kad ēnas vēl nav tik garas un biedējošas. Tad viņi plosījās, cik nu paguva, un, lieki neuzkavējoties, steigšus kopās projām, pirms vēl gruzduma dvinga nav aizsniegusi mežu.

Patiesību sakot, Proški bija okupantus pārbaidījuši. Viņi tos ienīda, nopūlējās neizlaist no acīm, iznīcināt. Sargsuņu pienākumus uzņēmās Zaborjes kordona robežsargi kā tuvākie kaimiņi. Tika pielietoti visi iespējamie līdzekļi: iebiedēšana, šantāža, terors, provokācijas, slēpņi sādžā, uz ceļiem, mežā.

— Vakar tomēr nošāvuši... — kādu vakaru pavēstīja Konstantīns Lukašonoks.

— Gavriļinas Mašketovu?... — pārvaicāja Prošku bijušais stārasts Gerasims Jakovļevičs Froļonoks.

Konstantīns pamāja ar galvu.

Visi trīs — Konstantīns, Arkādijs Lukašonoks un Gerasims Jakovļevičs, mirkli klusēdami, sēdēja Konstantīna mājas galā uz paviļas un sirdīgi sūca smēķus.

— Tad jau nebūs runājis... — beidzot ieminējās Arkādijs.

— Ne pušplēsta vārda neesot bildis, — Konstantīns apstiprināja.

— Jā-ā, — krekšķināja Froļonoks, — ar ciemiņiem tagadīt uzmanīgi! ...

— Bet kuram tad ienāktu prātā? — Konstantīns sprieda.

— Ķepas abiem bijušas nozieķētas ar sveķiem, skujas aiz krāga — mežabrāļi kas mežabrāļi. Vai nu savulaik tik vien viņus Mašketovs uzņēmis? Tad nu iekoduši, papļāpājuši par šo un to, nopriecājušies par Osvejas iztram-dīšanu, nu, kā jau tādās reizēs! Tad šie beidzot cēlušies kājās, pat paldies pasacījuši un, tikai projām ejot, piebilduši, ka mežmalā gaidot vēl citi.

— Bet Mašketovs, nelaimīgais, vēl sābrus aptecējis,— stāstīja Arkādijs. — Viens iedevis maizes donu, cits speķa kancīti, cits pa kādai oliņai... Pat pienu kanniņā salējuši.

— Bet uz mežu nevajadzēja iet, — aizrādīja Gerasims Jakovļevičs. — Kāpēc šie paši nevarēja aizstibīt?

— Tur jau ir tas buks! — Konstantīns iesaucās. — Kolīdz aizgājis, tā vesela varza no krūmiem laukā! Kur tu vairs spruksi?

— Stāsta, ka policijā esot pamatīgi slānīts, — Arkādijs pēkšņi sāka čukstēt. — Partizāņus prasījuši.

— Skaidrs, ko prasīja! — Konstantīns atmeta ar roku. Smēķi bija izkūpināti. Vīri cēlās kājās. Rītdienas laiku zilēdami, domīgi pavērās augšup uz apsārtušajiem saulrieta mākoņiem un devās uz vārtiem.

— Visādus nešķīsteņus pasaulē palaiduši! — Gerasims Jakovļevičs vēl noburkšķēja.

Bet tad vienrīt arī paša Froļonoka pagalmā ieblandījās svešinieks, noskrandis kā pēdējais ubags. Kreisās kājas īkšķis spraucās laukā no zābaka, zole apsaitēta ar stiepli, lai nekrīt nost. Bet šautene plecā. Stobrs sašvīkāts vienās šņīpās, tomēr, tuvāk ieskatoties, — tāds, kam pulveris ne tuvumā nav bijis. Ieroča siksna gar malām apspūrusi, bet vidu vēl spoža kā nolakota. Galvā naģene, noļukusi un saplakusi kā beka, toties ģīmis apaļš un laistās vien.

Svešais pavilka saimnieku sāņus, noglūnēja visapkārt un čukstus pavaicāja:

— Vai sen jau aizgāja? . ..

— Nē, nav nemaz bijuši, — Froļonoks nosmīnēja.

— Kas nav bijuši? — skrandainis samulsa.

— Nu tie, kas aizgājuši...

— Kas tad tā par gvelšanu? Es tev prasu par mūsējiem, par partizāniem ... Teicās pie tevis uzgaidīt...

— Bet vai tu vārtiņus redzi? — saimnieks uzbrēca.

— Taisies kā pazūdi un nebojā gaisu, bandīts nolādētais!

Un Gerasims Jakovļevičs sāka saukt un rīdīt suņus, kaut viņam tādu nemaz nebija.

Galvu plecos ierāvis, skrandainis aizmetās pa ielu, ka atrisusī zole vien plīkšķēja.

Bet nākamajā rītā vecais Froļonoks devās uz Zaborjes kordonu ar ziņojumu, ka sādžā uzklīdis bandīts un prasot pēc mežabrāļiem.

Todien, gandrīz vienlaikus ar Froļonoku, sādžā atgriezās arī Arkādijs Lukašonoks, kurš bija aizbraucis uz Sebežu uzzināt kaut ko par arestētajiem proškiešiem. Arkādijs pārveda sēru vēsti. Pēc nemitīgas pratināšanas un spīdzināšanas, neguvuši nekādus panākumus, hitlerieši bija nošāvuši visus: Bļinova ģimeni, Jūliju Lukašonoku un viņas tuviniekus, Borisu Prošku, Grigorija Sergejeviča veco māti, sievu Valentīnu un māšeli Aņisju. Dzīvu atstājuši vienīgi mazo Volodju, kuru pieņēmusi kāda līdzcietīga sebežiete Gudkovska. Taču arī viņu drīz pievācis gestapo. Kas noticis ar puišeli, to Arkādijs vairs nebija varējis noskaidrot.

Ienaidnieks deva Proškiem triecienu pēc trieciena. Un tomēr savās izdarībās tie dažkārt kļuva smieklīgi. Kādudien zaldāti saķēra un aizveda uz kordonu pat Konstantīna Lukašonoka mazo šuneli — nīgro vāciešu nīdēju, modro ziņotāju.

Un tikai viens vienīgs Gerasims Jakovļevičs Froļonoks, savlaicīgi ziņodams par aizdomīgo «bandītu», kuru taču bija uzsūtījuši paši kordonieši, iemantoja viņu uzticību, bet tas dažkārt varēja lieti noderēt.

BRĀĻA ZVERESTS

Bļinovs mēģinājis nošauties. Trofimovs augas dienas un naktis skraidot pa mežu kā sajucis. Vestenbergs triju dienu laikā neesot izteicis ne pušplēsta vārda. Par viņu vairs nevarot galvot; tas drošības dē] turams no tiem abiem pa gabalu.

Tādas valodas klīda pa nometni kopš melnās nestundas, kad pienāca vēsts par Grigorija nāvi.

Vīri valkājās apkārt kā apdulluši, nomelnējušiem ģīmjiem, sariem apauguši. Pavārs bija žēlojies Ivanam Kuz-mičam, ka vēl vakar šim nācies sagāzt upē ceturtdaļkatla vislabākās zirņu zupas, kaut gan vēl pirms nedēļas badakāši apsūdzējuši pavāru skopumā, nemākulībā un visādos citādos grēkos.

Taču ragos bija sagājuši arī komandieri paši. Satumsis pelēks kā pērkona debesis, Ivans Kuzmičs pieprasīja Bļi-novam un Trofimovam visbargāko soda mēru par brīdinājumu visiem, kas domā, ka uz mežu neattiecas kara laika likumi. Turpretī komisārs Petrienko uzskatīja, ka tie abi jau tā sodīti pārāk nežēlīgi. Prošku traģēdija taču skārusi arī viņus, pie tam vistiešākajā un visšausmīgākajā veidā: Bļinovam nav vairs ģimenes; Trofimovs zaudējis savu vistuvāko cilvēku ... Par kādu sodu tad vēl runāt?

Jautājums tā arī palika neizlemts. Toties tagad komandieri stundām ilgi līkņāja pār karti, bakstīja to ar pirkstiem, sašvīkāja ar zīmuli, meklēdami vietu kaujai. Sajā ziņā tie bija vienprātīgi: krietns, pamatīgs kautiņš pašreiz būtu visīstākajā laikā.

Bet, kamēr vadība sprieda un gudroja, dienas gāja. Un neviena sāpe, lai arī cik dziļa, nav mūžīga. Sāpe aprimst, atstājot smeldzi, kurā dažkārt jau ieaužas kads gaišāks vārds, pa nedrošai asprātībai. Ar laiku droši vien pierimtu arī lielā zaudējuma skaudrums, ja negaidot nenācis jauns trieciens, kas bija tikpat kā sāls uz tikko apdzīt sākušām brūcēm.

Kādu vakaru nometnē ieradās Grigorija Sergejeviča brālis Miša. Mēmi un pārsteigti vīri mīņājās ap jaunpie-nācēju, nespēdami ne acīs ielūkoties, ne novērsties. Miša nemaz vairs neizskatījās pēc jaunekļa, pēc nebēdnīgā, zēniskas trakulības pilnā «arsenāla direktora», par kura rakarībām vēl pērnziem uztraucās visa sādža. Nē, tas patiešām vairs nebija Miša, tas bija Mihails Lukašonoks, kritušā cīnītāja brālis, pieaudzis, daudz cietis vīrs, cilvēks, kas traģiski zaudējis visus tuviniekus.

Tovakar Bļinovs un Trofimovs ielauzās pie Ivana Kuz-miča. Viņi lūdzās, viņi pieprasīja, piedraudēja ar «dezer-tēšanu», samelsa velns zina ko! ... Šeit viņi nepalikšot, viņi iešot uz citu vienību tālāk no «mūžīgā atgādinājuma, kas stāvot tepat nometnes vidū kā satumsis, pārakmeņojies pārmetums». Bet, ja Ivans Kuzmičs tomēr nelaidīšot, tad lai esot vismaz cilvēks un sūtot viņus ugunī, lai tikai pavēlot, un viņi divatā izsitīšot visu Sebežas gestapo.

Protams, par atlaišanu Zaharovs pat negribēja dzirdēt tomēr par sūtīšanu uzdevumā apsolīja padomāt.

Miša nevienam neko nepārmeta. Viņš tikai turējās nostāk no citiem un iztika pats ar savām domām, kuras, pēc sejas vērtējot, bija melnas kā rudens nakts. Komjaunieši sargājās viņu atstāt vienu, allaž tie grozījās viņam apkārt, gvelza visādas blēņas un centās iesaistīt visdažādākajos pasākumos, kurus paši turpat uz vietas izprātoja. Pat Petja Lukašonoks — šis mēmais klusētājs — pēkšņi bija tapis necerēti pļāpīgs, atgādinot dažādus jautrus atgadījumus no kopīgajām gaitām ieroču vākšanas laikā. Taču Miša nebija iekustināms, viņš tikai vāri pasmaidīja un atkal ierāvās kā gliemezis čaulā. Nē, ar viņu nekas nebija iesākams! Un, ja sadrūmis staigāja Miša, jo drūmāki kļuva ari Bļinovs ar Trofimovu. Visa vienība mocījās tikpat kā ar zobu sāpēm.

Tieši tādā melnā nestundas brīdī nometnē ieauļoja trīs kavalēristi. Katrs jātnieks uz sava zirga un katram vēl pārītis pavadā. Sevi izrādīdami, tie drasēja, uz riņķi griežoties, lepni un piepūtušies kā pāvi, taču no skatītāju puses nemanīja nekādas atsaucības.

— Kas tad ir? — izbrīnījies uzkliedza Saša Gaišais.

— Vai tad tā saņem kavalēriju? Ci, jūs, kājnieki, pietur aiz astes, lai tieku nost!

Joks izskanēja, klusumā. Ne vēsts no urravām un apbrīnošanas, uz ko jātnieki bija cerējuši.

Gaišais beidzot noskaitās.

— Nu, ko blenž kā ķēmi? Vai ķēve nav redzēta, vai ari tas, kas tai mugurā?

Un nu tikai Saša pamanīja, ka tie, nolāpītie, laikam nav šautenes redzējuši, jo nenovērsa no tām ne acu. Pie tam viņam uz pleca — divas: viena — savējā, bet otra ... Jā, otra! ...

Gaišais noš|ūca gar zirga sāniem un, ne vārda nebildis, aizmetās ar abām šautenēm pie Zaharova.

Todien tikko kā bija paēstas pusdienas un puiši savvaļā klīņāja pa nometni, kad pavisam neparastā laikā tos aicināja pulcēties laukumā.

«Beidzot taču!...» partizāņi atviegloti nodomāja un, kārtojoties ierindā, lūkojās uz štāba pusi, gaidot kaujas pavēli. Viņi taču saprata, ka pašreizējā saspīlētajā situācijā kauja būtu vislabākais līdzeklis kā atbrīvoties no sloga, kas pēdējās dienās milza pāri nometnei kā melns negaisa mākonis.

Drīz vien parādījās Ivans Kuzmičs, pāris soļu aiz viņa ar karabīni rokās nāca komisārs Petrienko.

— Mierā! — noskanēja pāri visam laukumam. Vīri sastinga.

Komandieris ar komisāru apstājās ierindas priekšā.

— Biedri! — Zaharovs svinīgi iesāka. — Ir kritis baltkrievu tautas slavenais dēls, kvēls savas Dzimtenes patriots, mūsu vienības partizānis Grigorijs Sergej evičs Lukašonoks.

Vīri bija gaidījuši kaujas pavēli, bet Ivans Kuzmičs runāja par to pašu, kas viņus visus jau tā mocīja un vārdzināja. Sākotnēji ziņkārīgās partizāņu sejas satumsa.

Zaharovs atgādināja Grigorija Sergejeviča lielos nopelnus tautas atriebēju kustības organizēšanā, cildināja viņa vīrišķību kaujās, pieminēja viņa labās, cilvēciskās īpašības, kā arī sīkāk pavēstīja par kritušā biedra pēdējiem dzīves mirkļiem.

Partizāņi noliektām galvām godināja viņa piemiņu.

— Partizāņi! — komandieris turpināja. — Vienībā ieradies kritušā varoņa brālis, Prošku nelegālās komjaunatnes pagrīdes organizācijas biedrs Mihails Sergejevičs Lukašonoks. Jūs redzat — Grigorija Sergejeviča vieta ierindā nav palikusi tukša.

Mirklīti klusējis, Ivans Kuzmičs nokomandēja:

— Partizāni Lukašonok — trīs soļus uz priekšu!

No pārdomām uztrūcies, drūms un apņēmīgs^ Miša drošu soli iznāca no ierindas un sastinga miera stājā.

Petrienko pasniedza komandierim karabīni; tas pacēla ieroci augšup un sacīja:

— Lūk, Grigorija Sergejeviča kaujas ierocis! Viņa biedri ir to saglabājuši un pārnesuši atpakaļ kā stafeti, kas nododama drošām un stiprām rokām.

īvans Kuzmičs piegāja pie Mišas.

— Ivanova partizāņu vienības komandieru un kaujinieku vārdā uzticam šo cīņās pārbaudīto ieroci varoņa brālim Mihailam Sergejevičam Lukašonokam un novēlam viņam veiksmi kaujās, kā arī būt tādam, kāds bija Gri-gorijs Sergejevičs. Vēlam godam turpināt Lukašonoku ģimenes cildenās kaujas tradīcijas!

Mišām saņemot ieroci, laukumā valdīja nāves klusums. Drūmie, cīņu ugunīs rūdītie vīri līdz pat asarām pārdzīvoja neparastā mirkļa svinīgumu.

— Es, Mihails Sergejevičs Lukašonoks, pieņemot man uzticēto brāļa karabīni, visu partizāņu priekšā apsolos. .. — Miša iesāka pavisam labi, bet tad pēkšņi sastomījās: — Es zvēru ... es atriebšu! ... Par Grigoriju ... un par Proškiem arī.. . par visu Dzimtenei ... Cīnīšos līdz pēdējai asins lāsei! Grigorija Sergejeviča Lukašonoka ierocis būs bīstams ienaidniekam arī Mihaila Sergejeviča Lukašonoka rokās!

Strauji apcirties apkārt, Miša atgriezās ierindā.

Runāja Petrienko, aicinādams partizāņus aizstāt Mihaila Lukašonoka tuviniekus un kaujā atriebt viņu ciešanas un kritušā biedra nāvi.

Vīri to nesolīja skaļi, viņi zvērēja paši sev.

Vīri bija iemācījušies pārciest arī sāpes. Viņus briedināja panākumi un rūdīja neveiksmes. Palēnām tie apguva paši savu, īpatnēju partizāņu cīņas taktiku, kas radīja pašapziņu un mulsināja ienaidnieku, iedvešot tam respektu. No atsevišķām, stihiski dzimušām pretestības grupām bija izaugusi partizāņu vienība, no atsevišķām kauju epizodēm veidojās tautas pretestības kustības vēsture. Bija noslēdzies pirmais — asins un sviedru sūrais organizēšanās periods, rītdiena solīja daudz ko lielāku un nozīmīgāku.

Nometnē kļuva pašauri. Šķaunes, Lisnas un Osvejas operāciju tālskanīgā atbalss pulcināja arvien jaunus un jaunus cīnītājus. Vienība atgādināja upi, kas pavasara palos izkāpusi no krastiem. Komandieri jau prātoja par dalīšanos, plānoja jaunu vienību radīšanu, sapņoja pārdrošus sapņus par partizāņu brigādi.

VIESI NO AIZFRONTES

Kādā no jūlija mēneša novakariem pa ēnainu dižmeža stigu soļoja vientuļš nācējs. Spriežot pēc apģērba, tas varēja būt tiklab augstākās dienesta pakāpes hitlerietis, kā ari zemnieks no kādas mežvidus sādžas. Nācējam galvā bija vērmahta ģenerāļa cepure, gar kuras lakoto nagu spraucās palaidnīga matu čirka, iepelēkās, manāmi apdilušās civilista bikses saturēja plata josta, pie kuras skaistinājās ģenerāļa duncītis apsūbējušā metāla makstī. Taču visu šo greznumu gaužām izbojāja smagie, pamatīgi noputējušie šņorzābaki.

Neizskaidrojamā bezrūpībā neparastais nācējs kājoja pašam vien zināmo ceļu. Viņš svilpoja. Uzkarinājis čiuto-mātu šķērsām pāri krūtīm, slāja pa pašu stigas vidu un acīmredzot jutās omulīgi, piešmaukstināja vāverei, mirklīti paklausījās dzeņa klaukšķināšanā un cilpoja tālāk.

— Halt! ... — pēkšņi uzsauca no eglīšu skupsnas.

— Stāt!

Tikpat kā vējpūta noslaucīja gājēju no stigas.

Bet no eglītēm sauca atkal: — Padodies!

— Latvieši nepadodas! — atsaucās otrpus stigas.

— Saša, nolādētais ģenerāl! Vai tā tava balss, ko te dzirdu?

— Malacis, Aleksandr! — Saša Gaišais paslavēja savu neredzamo sarunas biedru un izrāpoja no papardēm.

— Priekšnieka balsī jāieklausās tikpat kā lakstīgalā!

No eglāja iznāca Gaļicu sādžas puisis Aleksandrs Koz-lovskis — viens no pirmajiem Sašas līdzgaitniekiem gan pagrīdes, gan partizāņu izlūku darbā.

— No kurienes tad tu, šitā uzcirties? — Kozlovskis pavaicāja.

— No Latvijas, — Gaišais atbildēja. — Bet šitās ģenerāļa greznuma lietas noorganizēja mani pagrīdnieki. Saka, gan jau mums noderēšot. Nu, bet ko tad tu?

— Es neesmu viens... — Kozlovskis pamāja uz eglītēm. — Satiku pa ceļam uz nometni...

Sašu Gaišo iepazīstināja ar Georgiju Kazarcevu un Sai-hušu Nigomajevu — armijas štāba pārstāvju sakarniekiem, kas atsūtīti pāri frontei meklēt Ivanova, Dubņaka un Sergejeva vienības.

— No armijas štāba! — Saša liekulīgi pabrīnījās.

— Kāds gods!

— Mums ne mazāks, ģenerāļa kungs! — melnīgsnējais Nigomajevs nepalika parādā.

*

1942. gada vasarā Kaļiņinas frontes sektora hitleriešu aizmugurē jau bija izaugušas vairākas visai spēcīgas partizāņu vienības, kas jūtami dezorganizēja ienaidnieka piefronti simtiem. kilometru dziļumā. Tautas atriebēju varonīgā cīņa būtu vēl jo iespaidīgāka, ja atsevišķas vienības sistemātiskāk koordinētu savu darbu, kā arī visas nozīmīgākās militārās operācijas plānotu ciešā saskaņā ar frontes operatīvajiem mērķiem un vajadzībām.

Lai šādu sadarbību izveidotu, Kaļiņinas frontes štābs jau jūnija sākumā nolēma organizēt partizāņu brigādi, pakļaujot to vienotai frontes vadībai. 5ajā brigādē paredzēja ietilpināt partizāņu vienības, kas bāzējas Krievijas Federācijas un Baltkrievijas rietumu novados.

Uz šiem novadiem pāri frontes līnijai veda tā saucamais «Vitebskas koridors» — grūti izbrienama purvaina meža strēle, kuru ienaidnieks nespēja pienācīgi noslēgt. Jūnija mēneša nogalē pa šo gaiteni ienaidnieka aizmugurē ienāca bruņotu ļaužu grupa, kas pavadīja jaundibināmās partizāņu brigādes «Par Padomju Baltkrieviju» komandieri Andreju Petrakovu, komisāru Aleksandru Ro-manovu un štāba priekšnieku Nikolaju Dormeņevu.

29. jūnija pievakarē netālu no Mežnas sādžas pārnācēji sastapa partizānus un, izmantojot viņu viesmīlību, iekārtojās nelielajā apmetnē pie Mežnas ezera.

Komandieri bija ieradušies, bet brigādes nebija: tā slēpās kaut kur Baltkrievijas dižmežu biezokņos. Taču jau nākamajā rītā pa šiem biezokņiem ložņāja sakarnieki, dzenot pēdas Ivanova, Dubņaka un Sergejeva vienībām.

Pēc ilgākas prombūtnes pirmie pārnāca sakarnieki Georgijs Kazarcevs un'Saihušs Nigomajevs.

— Biedri brigādes komisār! — papēžus noklaudzinā-dams, Nigomajevs ziņoja Aleksandram Vasiļjevičam Romanovam. — Atvedu brigādi...

— Šķiet, būsi pa ceļam dažus pazaudējis... — Aleksandrs Vasiļjevičs pajokoja.

Visa «brigāde» pagaidām sastāvēja no četriem vīriem, kas nogaidoši turējās līdzās ceļvedim Kazarcevam.

•— Nu tad sveika, brigāde!

Romanovs sniedza atnācējiem roku, bet tie viens aiz otra stādījās priekšā:

— Sergejeva vienības komandieris Stepans Harlamo-vičs Korjakins.

— Pēteris Mironovičs Mašerovs — Dubņalcs.

— ivanova vienības komandieris Ivans Kuzmičs Zaha-rovs.

— Celmlauzis Aleksandrs Mihailovičs Gaišais.

Komandieri tika aicināti teltī, kur viņus jau gaidīja

brigādes komandieris Petrakovs un štāba priekšnieks Dormeņevs.

Apspriede bija īsa un frontinieciski lietišķa. Dormeņevs nolasīja Kaļiņinas Frontes štāba pavēli par brigādes dibināšanu, iepazīstināja ar tās komandieriem un paziņoja, ka partizāņu brigāde «Par Padomju Baltkrieviju» tiek pakļauta frontes pavēlniecībai un Vitebskas apgabala partijas pagrīdes komitejai.

— Vai dzirdējāt? Pakļauta! ... — uzsvēra komisārs un piepeši pasmaidīja. — Tātad brīvība pagalam ...

Pēteris Mašerovs izslējās visā savā raženajā augumā.

— Nemaz jau tādi anarhisti neesam, Aleksandr Vasiļ-jevič! — viņš aizvainoti iesaucās. — Bet par brīvību mēs tikai vēl cīnāmies. Un, jo ciešāk turēsimies kopā, jo drīzāk to izcīnīsim.

— Dubņakam taisnība, — Korjakins viņu atbalstīja.

— Lai arī līdz šim esam dzīvojuši savrup kā viensētnieki, tomēr no brigādes neatteiksimies.

— Protams, — piekrita arī Zaharovs, —Tas, ka esam kļuvuši, tā teikt, par armijas sastāvdaļu, — norāda, ka situācija mainījusies mūsu labā.

— Jā, — komisārs Romanovs rezumēja, — sākam izvērsties.

*

Komandiera prombūtnes laikā arī Ivanova vienības nometnē ieradās ciemiņš no aizfrontes — Ivans Fiļipovičs Sava, kluss, noslēgts cilvēks. Visbiežāk viņš bija redzams pirmās nodaļas otrā vada komandiera Jegora Šakurova sabiedrībā, kā arī starp latviešu celmlaužiem. Tiem, kas par to interesējās, biedrs Sava neslēpa, ka viņš ir Viļeb-skas apgabala NKVD pārstāvis un mērojis tālo, riskanto ceļu pāri frontei tikai tāpēc, lai satiktu celmlaužu komandieri Sašu Gaišo.

Iespējams, ka tā bija vistīrākā nejaušība, taču todien, kad abi pārnācēji beidzot tuvojās nometnei, gabaliņu no tās viņiem pretī patrāpījās Aleksandrs Kozlovskis. Ivans Kuzmičs nevaļīgi pameta ar roku un aizdrāzās tālāk, aiznesdams savai vienībai svarīgo vēsti par brigādes dibināšanu. Kozlovskis ar Sašu atpalika.

— Tev ciemiņš, — draugs ieminējās.

— Ciemiņš?

— No aizfrontes. Gaida jau trešo dienu. Sava Ivans Filipovičs. Čekists ...

— Beidzot! — Saša nopriecājās un šķelmīgi pavaicāja:

— Cilvēks ar bārdu?

— Nē, pliks ...

«Vienalga,» nodomāja Gaišais. «Bet ilgi gan nācās gaidīt — veselu gadu! Toties tagad būs atkal pašam sava priekšniecība.»

Tā prātodams, viņš traucās uz nometni.

Biedrs Sava sagādāja Sašam vilšanos.

— Aleksandr Mihailovič, jūs izsauc Vitebskas apgabala NKVD operatīvā grupa, — viņš lietišķi paziņoja.

— Kāpēc Vitebskas? — S&ša nesaprata. — Es taču esmu pakļauts Padomju Latvijas drošības komisariātam. Kāds man sakars ar Vitebsku?

— Nezinu, — Ivans Fiļipovičs raustīja plecus. — Man uzticēts atrast jūs un pavadīt pāri frontei. Kopā ar jums ies biedrs Šakurovs un desmit jūsu celmlauži, kurus izraudzīsieties pēc saviem ieskatiem.

Saša izraudzījās Aleksandru Kozlovski, Mariju Ra-vinsku, Ivanu Dubro, Hrisanfiju Zeilišu, Eduardu Luriņu, Grigoriju Ravinski, Filipu Ravinski, kā arī brāļus Dubro — Zoržiku un Jevgeņiju.

Par līdzgājēju piesacījās ari Imants Šudmalis. Viņš bija sagatavojis republikas valdībai ziņojumu, kurā raksturoja tautas pretestības kustību okupētajā Latvijā, kā arī izteica vairākus rūpīgi apsvērtus priekšlikumus, kas ņemami vērā, vēršot partizāņu cīņu plašumā. Tagad bija radusies izdevība, tāpēc viņš nolēma šķērsot frontes līniju kopā ar biedru grupu, ko vada pieredzējis ceļvedis.

Zaharovs ieskaitīja grupā vēl četrus cilvēkus — sievietes un sirmgalvjus, kurus vajadzēja nogādāt drošībā.

— Tātad būsim pavisam septiņpadsmit, — Saša konstatēja.

28. jūlija rīta, atsveicinājušies no palicējiem, viņi devās ceļā.

— Pieņem, Ivan Kuzmič, manus bārenīšus! — atvadoties Saša sacīja Zaharovam un norādīja uz celmlaužiem, kas nebija ieskaitīti gājējos. — Kad nākšu atpakaļ, atprasīšu visus pēc skaita un svara.

Volodja Vestenbergs pavadīja grupu līdz pirmajam apsardzes postenim.

— Tikai neaizmirsti adresi! Baltkrievijas silā zem līkās priedes, — aizkustinājumu slēpdams, viņš uzsita Sašam uz pleca. — Sagaidīšu ar mūziku.

LATVIEŠU IZLŪKU DIVERSANTU GRUPA

Ceļvedis Ivans Fiļipovičs Sava izveda grupu cauri frontes ugunssienai pilnīgi neskartu, ne reizi pat netramdītu.

Tikuši taipusē, vīri vairs nemācēja iet pa ceļvidu, bet meklēja krūmāju un ilgojās pēc sila. Klajumi viņus biedēja un sādžas atbaidīja. Katrā pretīnācējā spokojās pārģērbts fricis.

Biedrs Sava sākumā smējās, tad sāka dusmoties un priekšnieciski pieprasīja bez iebildēm pakļauties viņa norādījumiem, citādi netikšot galā līdz pat kara beigām.

Apraduši ar jaunajiem apstākļiem, pārnācēji krita otrā galējībā: drasēja pa ceļu, krūtis izriezuši, skandēja sen nedziedātas patriotiskas dziesmas, svilpoja, trenkāja cits citu un ālējās kā pirmklasnieki.

Biedrs Sava apgalvoja, ka tādus rezgaļus savā mūžā neesot redzējis.

Piefrontes zonā viņi skaudīgi raudzījās uz sarkanarmiešiem, bet, nonākuši dziļāk aizmugurē, — izbrīnīti lasīja lozungus pie namu sienām un dažādu padomju iestāžu nosaukumus.

31. jūlijā grupa sasniedza Dolgovicus — Vitebskas apgabala NKVD operatīvās grupas mītni, kur viņiem kādā no ciemata mājām ierādīja paprāvu istabu un atstāja vienus.

Saposušies — cik nu viņiem tas bija iespējams — atnā

cēji līdz tumsai klaiņoja apkārt un ļāvās brīnišķīgai, ilgi nebaudītai brīvības izjūtai. Uz kuru pusi ieprātojās, uz to pusi gāja; ko domāja, to sacīja, balsi nečukstinot. Neviens viņus netraucēja, ne no viena nebija jāvairās.

— Uz mežu vairs neiešu! — Filips Ravinskis pajokoja.

— Galu galā neesmu vilks — kāpēc man jādzīvo pa biezokni?

— Tāpēc, ka klajumā dzīvot nemācēji! — atsmēja Koz-lovskis.

Un tikai pusnaktī, zem segas parušinoties, uzradās rūpes. Iešana pāri frontei nav pastaiga veselības uzlabošanai. Nieka dēļ neviens viņus šurp nevestu. Skaidrs, ka gaidāms kaut kas svarīgs, ko ne domājuši, ne cerējuši.

Karš nav atvaļinājuma laiks, tāpēc ilgi vaļoties viņiem neļāva. Jau nākamajā rītā pašu pirmo izsauca Sašu.

Viņu ieveda nelielā istabā, kur pie papīriem apkrauta galda sēdēja vidēja auguma, vēl pajauns vīrietis Sarkanās Armijas virsnieka tērpā.

Gaišais negaidīja, kamēr viņam ko jautās, būdams visai ekspansīva rakstura, viņš pašapzinīgi pasteidzās pirmais.

— Biedri kapteini! — Saša paspēra soli tuvāk galdam.

— Esmu Padomju Latvijas čekists. Lūdzu dot iespēju sazināties ar manu priekšniecību vai Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas pārstāvi!

Tādas steigas izbrīnīts, kapteinis palūkojās uz apmeklētāju.

— Kādēļ jums tas vajadzīgs? — viņš noprasīja.

— Atskaitei par manu līdzšinējo darbu ienaidnieka aizmugurē.

— Pagūsiet! Uzrakstiet ziņojumu, un mēs nosūtīsim pec piederības! — virsnieks salti sacīja, norādot uz ķeblīti.

— Sēdieties!

Kapteini interesēja Sašas biogrāfija: ko darījis līdz karam, kur dzīvojis okupācijas sākuma posmā, kādus uzdevumus veicis ienaidnieka aizmugurē, kas bijuši viņa palīgi un atbalstītāji. Iztaujāja arī par dzīves apstākļiem okupētajā teritorijā: kādas ir civiliedzīvotāju pārtikas normas, cik «melnajā tirgū» maksā kilograms maizes, kādas atļaujas nepieciešamas braukšanai pa dzelzceļu, cik lielas ir zemnieku naturālās nodevas. Vaicāja par parti-zāņiem, par ļaužu noskaņojumu, hitleriešu represijām. Uzaicināja parādīt uz kartes ienaidnieka garnizonus, robežapsardzības kordonus, nocietinājumus, lidlaukus un militāriestādes. Palūdza nosaukt Sašam zināmo padomju varas piekritēju vārdus, uzvārdus un dzīves vietas, kā ari pieprasīja ziņas par nodevējiem — aizsargiem, šucma-ņiem un citām nacionālistiski noskaņotām personām.

Uz tādiem un līdzīgiem jautājumiem todien atbildēja arī Gaišā biedri. Taču no tā visa nebija izsecināms pats galvenais: kādam nolūkam viņi atsaukti no savas vienības un atvesti pāri frontei.

— Neuzticas... — kāds bažīgi nopurpināja.

— Jums, šitādiem velniem, pat sievas nevar uzticēties! — Saša raudzīja pajokot. Kļuvis nopietns, piebilda:

— Liekas, ka vitebskieši gatavo fricim pārsteigumu ... Bet mēs, tā sakot, tiekam pieaicināti par ekspertiem, par konsultantiem friču aizmugures jautājumos.

— Va tu velns! — iesmējās Kozlovskis. — Es taču fricim to aizmuguri vēl nemaz tā īsti neesmu nopētījis...

— Kad šis sāks ļekot, atskatīsimies līdz nelabumam! — Zeilišs pasmīnēja.

3. augustā atkārtoti izsauca Hrisanfiju Zeilišu. Pēc tam neviens viņus vairs netraucēja.

Bezdarbībā nīkdami, puiši staigāja pa Dolgoviciem, vakaros dziedāja dziesmas, atcerējās mežā palikušos biedrus un pļāpāja gan par šo, gan par to, līdz pamazām tas viss sāka apnikt. Pēc dažu pesimistu domām, tāda neizprotama vilcināšanās neko labu nevēstīja.

Pesimistiem šoreiz izrādījās taisnība.

Kad pēc vairāk nekā nedēļu ilgas garlaikošanās 12. augustā viņus atkal atcerējās, situācija patiešām iegrozījās gluži nepatīkama.

Todien aizsauca Fedoru Kravčenko, bet, kad viņš atgriezās, uz biedru vaicājumiem atbildēja visai samulsis:

— To pašu vien maļ. . .

13. augustā atkārtoti izsauca Hrisanfiju Zeilišu, bet nākamajā dienā — ari Filipu Ravinski.

*

Pieraksta fragments no 12. augusta pārrunas ar Fedoru Kravčenko: «12. augustā Filips Ravinskis sarunā ar mani un Hrisanfiju Zeilišu sacīja, ka Gaišais A. nodevis vāciešiem kādu gūstekni — sarkanarmieti, kurš lūdzis palīdzēt nokļūt pāri frontei Sarkanās Armijas pusē. Bez tam Ra-vinskis F. teica, ka Gašais A. nogalinājis savu biedru, ar kuru Gaišais A. kopīgi strādājis diversijas darbu.»

Jautājums. Kurus no jūsu minētajiem cilvēkiem jūs ieteiktu kaujas operācijām pret vācu iebrucējiem un to pakalpiņiem?

Atbilde. Manuprāt, kaujas operācijām pret vācu iebrucējiem var iesaistīt visus manis minētos cilvēkus, izņemot Gaišo Aleksandru. Attiecībā uz Gaišo A. nepieciešams pārbaudīt Ravinska Filipa vārdu patiesību un, ja tie apstiprinās, tad nekādā gadījumā Gaišajam A. uzticēties nedrīkst.

Pieraksta fragments no 14. augusta pārrunas ar Filipu Ravinski.

Jautājums. Kas jums zināms par Gaišo Aleksandru Mi-hailoviču?

Atbilde. Gaišo Aleksandru Mihailoviču pazīstu jau sen, kopš bērnības. Viņš dzimis Ludzas apriņķī Šķaunes pagastā Zaborjes sādžā un dzīvojis tur līdz trīspadsmit gadu vecumam. Zaborje atrodas divu kilometru attālumā no manas dzimtās sādžas — Suržiem. Trīspadsmit gadu vecumā Gaišais A. pārcēlās uz Rīgu, kur dzīvoja līdz Tēvijas karam. Strādāja dažādās rūpnīcās un fabrikās. 1941. gada rudenī Gaišais atgriezās savā dzimtajā pusē — Zaborjes sādžā. Ar Gaišo A. tiivāk iepazinos 1941. gada decembrī. Mēs kopīgi organizējām padomju varai uzticamus cilvēkus cīņai pret vācu iebrucējiem. Protams, šo darbu mēs veicām nelegāli, pie kam Gaišais A. darbojās pēc labākās sirdsapziņas un ar entuziasmu. Cīņai pret vācu iebrucējiem mēs sagatavojām ap divdesmit cilvēkus. Visi viņi šī gada jūnijā iestājās Zaharova partizāņu vienībā.

Uzskatu par nepieciešamu piezīmēt, ka apmēram 1941. gada decembrī Zaborjes sādžā pie Gaišā A. radinieka (tēvoča) Gaišā Arsenija Filimonoviča ieradās no gūstekņu nometnes izbēdzis sarkanarmietis un lūdza palīdzēt pāriet robežu (varbūt — parādīt ceļu), lai dotos uz Sarkano Armiju. Tajā laikā tur atradās ari Gaišais Aleksandrs. Viņa tēvocis gūstekni aizturēja un nodeva robežapsardzības posteņa komandantam. Gaišais Aleksandrs, paskaidrojot sava radinieka rīcību, apgalvoja, ka gūsteknis bijis vāciešu uzsūtīts, par ko liecinājusi viņa savādā uzvedība un izturēšanās.

Apmēram šī gada aprīlī kādā sarunā ar mani Gaišais Aleksandrs atzinās, ka viņš Sarkanās Annijas Ziemeļu frontes štāba uzdevumā ieradies Latvijā, lai veiktu dažādus diversijas aktus. Ar viņu kopā nākusi neliela grupa, kas drīz vien aizgājusi atpakaļ pāri frontei. Gaišais Aleksandrs ar vēl diviem latviešiem no Jelgavas apriņķa palikuši Latvijas teritorijā. Gaišais atgriezies Zaborjē, bet viens no viņa ceļa biedriem devies tālāk uz savu dzimlo pusi. Tomēr drīz vien viņš atkal ieradies Zaborjē un skubinājis Gaišo Aleksandru, pārejot frontes līniju, doties uz Sarkano Armiju. Spriežot pēc Gaišā A. vārdiem, viņš baidījies, ka biedrs viņu nenodod policistiem. Lai no viņa atbrīvotos, Gaišais A. ievedis to mežā un nogalinājis. Gaišais A. lūdza, lai es par šo notikumu nekur un nevienam nestāstu.

Jautājums. Kam jūs esat stāstījis, ka Gaišais Aleksandrs nogalinājis savu biedru, kā arī par viņa līdzdalību gūstekņa — sarkanarmieša izdošanā vāciešiem?

Atbilde. Pāris dienas atpakaļ, t. i., 10. augustā, par to stāstīju saviem biedriem — Zeilišam Hrisanfijam un Kravčenko Fedoram.

Jautājums. Kādēļ par to neziņojāt NKVD izmeklētājam, kad ar viņu runājāt?

Atbilde. Neziņoju tāpēc, ka man to nejautāja.

Jautājums. Kas vēl jums ir zināms par Gaišo Aleksandru Mihailoviču?

Atbilde. Neko sliktu par viņu vairs sacīt nevaru.

17. augustā Sašu Gaišo vēlreiz aicināja pie kapteiņa, kurš viņam nolasīja Ravinska, Zeiliša un Kravčenko paskaidrojumus.

Jautājums. Vai šajā sakarībā jums ir kas papildināms vai piebilstams?

Atbilde. Nav.

Kapteiņa priekšā uz galda gulēja viņu iepriekšējās sarunas pieraksts. Tas bija rūpīgi pārlasīts, salīdzināts ar biedru izteikumiem un apsvērts.

Tagad kapteinis automātiski pāršķirstīja lapas un nezin kāpēc pēkšņi pasmaidīja.

— Pateicoties jūsu atklātībai, esam izvairījušies no liekiem sarežģījumiem un pārpratumiem, kā arī ieguvuši laiku tiešajam darbam.

Vēl neaizdzijušas, atkal no jauna uzplēstās brūces smel-dza un dedzināja kā toreiz, kad bija vēl pavisam svaigas, tikko cirstas. Un tomēr Sašam nebija iemesla biedriem pārmest. Patiesību sacīt bija viņu pienākums. Pie tam patiesība nešķiro, kurš draugs, kurš ienaidnieks, jo patiesība ir tikai viena, tā ir tāda, kāda tā ir.

Un šo patiesību jau otrajā tikšanās reizē Saša pastāstīja kapteinim pats. Lai izspriež tie, kam spriešana uzticēta: sodīt vai nesodīt! Un, lai kāds arī būs spriedums, vienreiz tam jānotiek, vienreiz jātiek vaļā no tā, kas spīdzina dvēseli.

Viņš nebija noklusējis neko: ne apstākļus, kādos tas notika, ne savus pārdzīvojumus, ne pašpārmetumus. Tagad, kad par notikušo kapteinis uzzinājis arī no citiem, lai viņš apsver un novērtē, kur beidzas nepieciešamība un kur sākas noziegums.

Gaišais nekustīgi sēdēja uz ķeblīša un gaidīja spriedumu.

Kapteinis pacēla galvu no papīriem un pavērās uz Sašu.

— Gadījumā, ja mēs no jūsu biedriem komplektētu atsevišķu kaujas grupu, vai jūs vēlētos būt šīs grupas sastāvā?

— Protams!

*

Kad Saša atgriezās kopmītnē, puiši, kas tobrīd tur uzturējās, izlikās aizņemti ar telpu uzpošanu. Neko nevaicādami, viņi pameta ienācējam putekļu lupatu un pieteica apslaucīt palodzes.

Brīdi pa brīdim Saša tomēr pamanīja kādu satrauktu acu pāri, kādu vaicājošu skatienu, ko centās apslēpt un neizrādīt. Puiši smalkjūtīgi izlikās neko nezinām, kaut arī viņi nemaz nevarēja nezināt.

Pēc dažām dienām, 19. augustā, viņus aicināja pie priekšniecības visus reizē.

Nedaudz uzbudināti, taču ziņkārīgi viņi sasprūda kapteiņa šaurajā kabinetā un izvietojās kur nu kurš: cits — uz ķeblīša, cits — uz palodzes, cits — turpat pie durvīm, muguru pret stenderi ātzvilis.

Kapteinis paziņoja, ka, pamatojoties uz PSRS Iekšlietu Tautas Komisariāta rīkojumu, tiek izveidota speciāla latviešu izlūku diversantu grupa, kuras sastāvā ieskaitīti latviešu partizāņi celmlauži: gan tie, kas atrodas šeit, gan arī tie, kas palikuši pie Zaharova.

Tādu vēsti padzirdējis, Kravčenko paklusi iesvilpās.

— Tad, redz, kur tas suns aprakts! — izdvesa Koz-lovskis.

Luriņš priecīgi grūda ar elkoni Sašam ribās.

— Uz mājām, ko? — viņš izsaucās.

Laiku pa laikam ieskatoties papīros, kas gulēja uz rakstāmgalda, kapteinis iepazīstināja puišus ar veicamo uzdevumu.

— 21. augustā jūs iesiet atpakaļ uz ienaidnieka aizmuguri, lai veiktu izlūkošanas un diversijas pasākumus okupētajā Latvijas PSR teritorijā, — viņš paziņoja. — Mēs dosim līdzi vēstuli, kas adresēta partizāņu vienības komandierim Zaharovam. Pamatojoties uz šo vēstuli, Ivans Kuzmičs ieskaitīs jūsu grupā arī tos celmlaužus, kas atrodas viņa vienībā. Pie reizes saņemsiet atpakaļ ieročus, kas atnesti no Latvijas.

Savu darbu darīsiet patstāvīgi. Šādam nolūkam iekārtosiet paši savu bāzi kādā no mežu masīviem Sebežas rajonā, pēc iespējas tuvāk darbības zonai.

Darbosieties uz Rīgas—Veļikije Luki komunikācijām: šosejām un dzelzceļa līnijas.

Pēc iekārtošanās nekavējoši jāķeras pie darba. Uz Rīgas—Veļikije Luki komunikācijām jāveic sekojošais: jāuzspridzina dzelzceļa un šosejas tilti, kas ved pāri Zilupei, jāiznīcina ienaidnieka ešeloni, kas pārvadā karaspēku un bruņojumu.

Izlūku grupai jāvāc ziņas par vācu garnizonu izvietojumu Latvijā, kā arī par šo garnizonu apbruņojumu un apsardzi. Jānoskaidro kara noliktavu, aerodromu un aizsardzības nocietinājumu atrašanās vietas. Jāveic to personu uzskaite un raksturojums, kas sadarbojas ar vāciešiem; vienmēr jābūt lietas kursā par visiem okupantu pasākumiem un iedzīvotāju attieksmi pret tiem. Cilvēki, kas pret iebrucējiem noskaņoti naidīgi, iesaistāmi aktīvā cīņā. Nepieciešamo ziņu iegūšanai organizējami uzticami ļaudis, taču tas darāms, ievērojot visstingrāko konspirāciju. Bez mūsu piekrišanas papildināt grupas skaitlisko sastāvu nav atļauts.

Par latviešu izlūku diversantu grupas vecāko iecelts bijušais partizāņu nodaļas komandieris Šakurovs Jegors Kuzmičs, par viņa vietnieku izlūkošanas darbā — Gaišais Aleksandrs Mihailovičs, par vietnieku diversijas darbam — Kravčenko Fedors Gavrilovičs. Visi pārējie grupas dalībnieki bez ierunām pakļaujas komandieru pavēlēm.

1942. gada septembra beigās izlūku diversantu grupas vecākais sūta pie mums sakarnieku ar atskaiti par paveikto darbu.

Parole sakariem — «Jakovjevs no Maskavas».

Tas ir viss. Vai būtu kādi jautājumi, biedri?

Jautājumu nebija.

SESTĀ NODAĻA BEŅISLAVAS TILTS

Partizāņu vienībām apvienojoties brigādē, Dubņaka vienību pārdēvēja par Ščorsa partizāņu vienību, bet iva-noviešiem piešķīra Frunzes vārdu. Jaunās, organizatoriskās pārmaiņas neizpaudās vienīgi vārdu došanā; pārkārtojumi bija jūtami itin visās partizāņu dzīves nozarēs. Vienību komandieri vairs nebija vienīgie noteicēji: jebkuru nozīmīgāku kaujas operāciju vajadzēja saskaņot ar brigādes štābu, katras atsevišķas vienības darbu nācās pakļaut kopīgām iecerēm, atbilstoši Sarkanās Annijas plāniem un nepieciešamībai. Froņtes pavēlniecība zināmā mērā plānoja un vadīja ari partizāņu cīņu.

— Ciemiņš uzradies... — kādu rītu pie brokastu galda ieminējās Frunzes vienības vada komandieris celmlauzis Mihails Ūzuls un slepus pamāja uz svešinieku, kurš sēdēja līdzās vienības komandierim Zaharovam.

Uzzinājuši, ka nometnē ieradies partizāņu kustības štāba pārstāvis, vīri, protams, nojauta arī pārējo.

— Ož pēc pulvera ... — viņi apgalvoja.

Svarīgu jaunumu gaidot, celmlauži atcerējās arī Sašu Gaišo un citus biedrus, kas aizgājuši pāri frontei, bet līdz kaujai droši vien nepagūs atgriezties. Bet par to, ka kauja būs, nešaubījās neviens.

Brigādes štābs rīkojās ar vērienu. To visspilgtāk izjuta vienību komandieri, kas bija saņēmuši uzdevumu veikt virkni diversijas aktu uz Polockas—Daugavpils dzelzceļa. Šai stratēģiski nozīmīgajai līnijai bija divēji sliežu ceļi, pa kuriem nemitīgi noritēja ienaidnieka armiju apgāde ar dzīvo spēku, apbruņojumu un pārtiku. Šo artēriju vajadzēja pārcirst.

Iecerēto diversiju ķēdē viens no vissvarīgākajiem posmiem bija Beņislavas tilts pār Drisas upi. Šī posma «amputēšanu» uzticēja Ščorsa vienībai, kas savukārt aicināja talkā Drisas rajona partizāņus un frunziešus.

Un tā 3. augusta rītā piecdesmit Frunzes vienības par-tizāņi, tajā skaitā arī nometnē palikušie celmlauži, trešā vada komandiera Kuzmina vadībā devās ce]ā uz Rovnoje poje sādžu, kur tolaik uzturējās Ščorsa vienība.

Pulcēšanās vietā atkal satikās «veterāni», kas oduši pulveri jau pie Šķaunes un Lisnas. Viņi sita viens otram uz pleca un dižojās:

— Kur tik daudz malaču kopā, tur fricim villa kūpēs! Būs iešana uz Berlīni vai vismaz tepat līdz Kēnigsber-gai...

Līdz Kēnigsbergai viņi tomēr neaizgāja, bet, vakaram sakrēslojot, apmetās ar krūmiem aizcerojušā upes liekņā; netālu no dzelzceļa līnijas. Vīri, aiz labsajūtas tusdami, stiepās gar zemi un ienira pievilgušajā zālē tikpat kā saltudens upē, kas jauki veldzē un dzisina dienas garajā gaitā apgurušos locekļus.

— Re, ka dažiem nemaz nav laimes! ... — kāds pašapmierināti noņurdēja, vērojot, kā gar sila aptumsušo nomali rindiņā aiziet izlūki. Un atkal viss noklusa.

Vīru lielu lielais vairums bija sagūluši lokā ap alksnāju, kurā, ar zariem un lapām nomaskēti, stāvēja divi lielgabali. Jau šurpnākot, viņi centās turēties pēc iespējas tuvāk artilērijai, bet tie, kas maršēja kolonnas priekšgala, laiku pa laikam lūkojās atpakaļ. Kaut arī tie bija trofeju lielgabali, tomēr, prasmīgu roku sameistaroti un uzspodrināti, izskatījās jauni kā no rūpnīcas nākuši. Tie priecēja ne vien acis, bet. arī sirdis. Lielgabali uzmundrināja partizāņus un sajūsmināja sādžiniekus, kad, pakaviem dipot un riteņiem rībot, mežabrāļu artilērija dārdināja cauri nomaļiem mežvidus ciemiem. Katrs pats savām acīm tagad varēja redzēt un pārliecināties, ka partizāni kļūst ik dienas bagātāki un varenāki.

Tomēr izlūki neko iepriecinošu nesolīja. Pat vietējiem iedzīvotājiem stingri noliegts pienākt pie dzelzceļa tuvāk par simts metriem; uz tiem, kas aizliegumu pārkāpj, tiek šauts bez brīdinājuma. Gar dzelzceļa līniju visā tās garumā nemitīgi kursē patruļas. Uz pārbrauktuvēm izvietoti posteņi, lielākās apdzīvotās vietās un pie tiltiem — hit-

Ieriešu 201. apsardzes divīzijas garnizoni. Štābs atrodas Polockā, divīziju komandē ģenerālmajors Jakobi.

Tālumā nosvilpa lokomotīve. Dzeltena staru mēle nolaizīja pamali, un pēkšņi gluži skaidri varēja dzirdēt, kā klinkst sliedes.

— Aizvelkas, rāpulis tāds! — tumsā kāds nosūkstījās.

— Bet mēs tikai šņaukājamies! — cits atņurdēja. — Šitā tie aizies cits aiz cita! ...

— Neaizies! Tagad vairs neaizies! ...

Svešāku balsi saklausījuši, vīri paskatījās uz pienācēju, kas stāvēja zem egles liels un plecīgs.

— Pēteris Mironovičs ... — kāds pačukstēja.

Mašerovs panācās tuvāk, apsēdās blakus.

Atskrēja sakarnieks ar ziņu, ka pārnākuši izlūki, un nu jau vairs nekāda sēdēšana neiznāca.

*

Nakts tumsā tilts šķita draudīgs. Atspēries upes krastos, tas cēla pāri dzelmenim varenu tērauda kupri kā lēcienam sasprindzis briesmonis. Pirms minūtēm desmit bija aizdārdinājis ešelons; brīdi pa brīdim uzvēdīja sadegušas eļļas un pārkarsēta metāla saldi rūgtenā dvinga, oda pēc izdedžiem.

Abos tilta galos katrpus uzbērumam rēgojās melni, šķērseniski sagāzti krusti, kas atgādināja reizinājuma zīmes. Krusti balstīja dzeloņstieples, aiz kurām slēpās betona dzoti. Šai krastā ēnojās tranšeju labirints: ierakumi veda no tilta uz vienstāva mūra ēku, kas balsnīja no-tumsā. Logi bija melni.

Pussnaudā murrāja Drisa. Smagi, satumsuši ūdeņi bur-zguļoja gar betona balstiem un, izlīduši cauri patiltei, aizslīdēja starp zemajiem krastiem, saplūstot kopā ar nakti. Krastā valgmoja valkanas ar krūmiem aizcerojušas pļavas. Uzbērums gulēja pļavas vidū kā kalns, aiz kura iezīmējās šķautnainu jumtu silueti. Jumti izskatījās pēc kaudzē sakrautiem zārkiem. Jaunu dienu jundīdami, sādžā dziedāja gaiļi.

Tiltgalā stāvēja zaldāts un, atmaucis kasku uz pakauša, aizkustināts klausījās gaiļa skanīgajā dziesmā. Pavecā, jau rievām izvagotā seja bija gaužām atmaigusi, bet acis vērās tālumā zemnieciski laipnas un sapņainas.

Zaldāts izvilka no kabatas prāvu, senlaicīgu pulksteni, pacēla to pie acīm un salīdzināja ar gaiļa dziesmu: laik-rādis vēstīja trešo rīta stundu.

Piecsimt metrus no tilta melnēja krūmi, no kuriem zaldāta vientulīgā figūra bija saskatāma tikpat kā uz delnas. Simtiem acu pāri saspringti sekoja katrai kareivja kustībai, katram viņa solim ...

Abpus Drisai krūmāja gulēja Ščorsa Sergejeva un Frunzes vienības vīri. Pa naktsvidu viņi bija atzagušies līdz upei, ieņēmuši izejas pozīcijas pļavas biežņā un gaidīja signālu, lai mestos triecienā pret tiltgala nocietinājumiem: dzeloņstiepļu aizžogiem, dzotiem un tranšejām. Abu lielgabalu stobri, kas glūnēja zaru spraugās, bija notēmēti pret garnizona ēku. Uzbrucēju ķēdes flangos norunāto brīdi gaidīja arī divas paprāvas Drisas partizāņu grupas. Bet visapkārt valdīja gluži neticams klusums. Nedzirdēja ne valodas, ne ieroču šķindu. Uz visstingrāko bija piekodināts neklepot, nešķaudīt un nešņaukāties. Bet dzirde un redze — saspringtas līdz galējai iespējamībai.

Gabaliņu augšpus krūmājam upes ielokā izpeldēja plosts un bez skaņas lēni slīdēja lejup reizē ar straumi. Uz plosta, garšļaukus izstiepušies, zvilnēja trīs vīri, tiecoties sakust kopā ar miklajiem baļķiem. Tomēr pakras-tes alkšņu cerā kāds viņus vēroja jau labu brīdi. Tas bija Ščorsa vienības komandieris Pēteris Mašerovs. Raķešu pistoli pirkstos žņaudzīdams, viņš vērīgi sekoja noslēpumainajiem braucējiem, reizi pa reizei ar nepacietīgu skatienu nomērīdams attālumu, kas vēl atlicis līdz tiltam. Plosts peldēja neciešami gausi.

Uz dzelzceļa uzbēruma steidza pēdējos priekšdarbus: zem sliedēm un telefona stabiem paraka spridzekļus, gatavoja detonatorus, izvilka degauklas. Bija nepieciešams sapostīt ienaidnieka sakaru līnijas, lai, kaujai sākoties, tilta apsardzi atgrieztu no kaimiņu garnizoniem.

Labā flanga vīri, kas sedza spridzinātājus, bija sagūluši vēl nepļautā rudzu laukā. Uzbērumu vērodami, viņi braucīja vārpas un birdināja mutē saldus, pārbriedušus graudus, lietpratīgi atzīdami, ka pļaujas laiks vismaz nedēļu aizkavēts.

Ausis uztvēra atsevišķus, neskaidrus vācu vārdus un zāles švīkstoņu.

Vācieši visi barā iznāca druvas malā un apstājās iepretī stobriem, kas glūnēja no rudzu biezokņa. Viņi aizsmēķēja, alkatīgi ievilka pa dūmam un, reizi pa reizei iesmejoties, turpināja gvelzt, nemaz negrasoties uz prom-iešanu, kaut gan tiltgalā tos nepacietīgi gaidīja tie, kas savu maiņu jau atstāvējuši.

«Tā viņi aizmuldēsies līdz nāvei! .. .» rudzos gulēdami, domāja partizāņi. «Kaut arī noliegts, kaut arī uz visstingrāko pieteikts pirms signāla ne aizslēgu neknaukšķināt, taču, kolīdz friči paģidīs stobrus, — jābliež...»

Vīrus mocīja mednieku kārums. Daudz nemaz nevajadzētu, tikai pāris kārtu, un muldoņas sakristu blāķī kā siekstas. Mērķis, tā sakot, ar rokām aptaustāms!

Pirksti trīsēja aizturētā niknumā. Tūlīt, tūlīt kāds nenocietīsies — un ies vaļā, lai tad notiek kas notikdams! Bet šitā murmulēšana arī vairs ilgāk nav ciešama!

Trijos un trīsdesmit minūtēs, brīdī, kad vajadzēja notikt sardzes maiņai, friči beidzot pagriezās uz tilta pusi. Viņi bija noblēdījuši saviem biedriem dažas minūtes, bet samaksāja par to katrs ar savu mūžu ...

4. augustā tieši trijos un trīsdesmit minūtēs virs upes izplauka raķete, spocīgi pieblāvodama visu naksnīgo apkārtni. Reizē ar raķeti zilganās ugunīs uzsprakstēja rudzu druva, taču šāviņu spriksti pagaisa četru sprādzienu dunā, kas reizē nogranda pār uzbērumu, pasviežot gaisā dzeltenu smilšu fontānus, sliežu metāla driskās un šķēpelēs saskaldītu gulšņu atliekas. Stāvus augšup paslējās telefona stabi, mirkli it kā palika karājoties sprīdi virs zemes, tad sazvāļojās un krita kā vētras gāzti koki. Melodiski strinkšķinādamas, trūka stieples. Bet druvas malā gulēja tie, kas bija aizpļāpājušies brīdi pirms nāves.

Uzbrukuma sagatavošanas uguns ilga divdesmit minūtes. Partizāņu ložmetēji slānīja garnizona ēku, pātagoja dzotus un slaucīja tranšejas, kas rēgojās kaujas atblāzmā kā vaļējas bezzobu mutes. Sargs, kurš mīlēja klausīties gaiļu dziesmās, pēkšņi it kā aizlūza un sakņupa pār tiltgala margām. Dobji, tālās atbalsīs dunēdami, ducināja lielgabali.

No krūmāja izlēca Pēteris Mašerovs.

— Uz priekšu! — viņš sauca. — Par Dzimteni! Urā!

— Urā! U-rā-ā! ...

Partizāņi gāzās laukā no slēpņa un kā pēkšņi uzbangojis, dzīvs vilnis vēlās uz tiltgala nocietinājumiem. Automātu un šauteņu drudžainās sprēgātās saplūda kopā ar aitilērijas piesmakušo dārdoņu.

Pa upes viduci, neviena nepamanīts, zem tilta paslīdēja plosts. Trīs vīri pieķērās betona balstiem un, viens otru atbalstīdami, rāpās augšup.

*

Četri sprādzieni, nograndēdami gandrīz vienlaikus, tilta apsardzes garnizonam vēl nevēstīja katastrofu. Sprādzieni tikai iztraucēja miegu un lika līdzjūtīgi nopūsties par tiem, kas pirms pusstundas devās nomainīt posteņus. Ja partizāņi uzspridzinājuši dzelzceļu, par ko neviens nešaubījās, tad atbildība gulstas vienīgi uz sardzes vīriem, kam pienācās būt nomodā par stratēģiski nozīmīgās maģistrāles drošību.

Un tad viņi izdzirda šauteņu un automātu sprēgāšanu, saklausīja ložmetēju riešanu. Šķindēja logu rūtis, no kaļķiem balsinātās sienas bira apmetums. Kā noklīdušas lapsenes pāri guļamvietām spindza lodes.

Zaldāti izlēca no gultām un čamdījās pēc apģērba, kas vakar nolikts kājgalā uz ķeblīša, bet tagad nav vairs atrodams.

Ducināja lielgabali. Un visa ēka pēkšņi nodrebēja līdz pamatiem. Kaut kas lūza, kaut kas gāzās, metāliski šķindēdams. Atsprāga durvis uz gaileni, no griestiem nokrita betona gabals, un viss piekūpēja ar putekļiem.

— Gaismu! — zaldāti klaigāja. — Gaismu, velns parāvis! ...

Kāds izmisīgi knikšķināja elektrības slēdzi, taču gaismu iedegt neizdevās. Neko nesaprazdami, akli un apdulluši, zaldāti pinās paši savās biksēs, nemācēja trāpīt roku piedurknē. Pusapģērbušies, dažs pat vienā apakšveļā, viņi metās pie automātiem, kas stāvēja sastatīti telpas kaktā.

Durvis uz gaiteni bija vaļā. Varēja dzirdēt, kā pie telefona klaigā leitnants, veltīgi mēģinādams sasaukt Polocku vai kādu no kaimiņu garnizoniem.

No mirkļa izbīļa atguvušies, zaldati mēģināja griezt krulis pretī: viņi spiedās pie palodzēm, kļāvās pie sienām un drūzmējās aizdurvē, nekārtīgi šaudami uz visām pusēm.

Pa gaiteni atklumburēja leitnants ar vilksugas suni. Suns turēja zobos papīra vīstokli, bet no vīstokļa pilēja slienas.

Kareivji pakāpās sāņus. Leitnants pieveda pēddzini pie

pusatvērtajām durvīm, papliķēja dzīvnieka iesirmo muguru un izgrūda ložu piesvilptajā pagalmā. Suns nozuda tumsā.

— Ja stundu vēl cietīsim, tad Vaņka varēs mums iepūst... — zaldāti sprieda.

Iespējams, ka aiz ēkas biezajiem mūriem viņi būtu ari noturējušies, ja vien kārtējā lielgabalu zalve nenorāvusi pusi jumta. Sijām iebrūkot, pagalms piešķīda pilns ar pusapģērbtiem vīriem, bet partizāņu ložmetēji viņus tur slaucīja kā ar slotu. Zaldāti uzgrieza muguru tiltam un pajuka kur kurais.

Pistoli blīkšķinādams, pa sētvidu skraidīja leitnants.

— Stāt! Atpakaļ! ...

Ierocis nospraukšķēja vienreiz, otrreiz... Divi jau nostiepās līdzās akai un nekustējās vairs ... Pārējie sastinga pussolī.

Enerģiskajam leitnantam beidzot izdevās sadzīt savu kara draudzi tranšejās. Tilta aizstāvju uguns tagad cirtās pretī partizāniem., kas traucās uz dzeloņstiepļu aizžogiem. Artilērijas neskarti, vēl turējās arī dzoti, kuros klabināja lielkalibra ložmetēji, pamazām spiežot uzbrucējus pie zemes.

Kauja draudēja ieilgt.

*

Kad trāpīgs lielgabala šāviņš izrāva pirmo robu garnizona ēkas murī, uzbrucēju ķēde bija noskrējusi vēl tikai pusi attāluma, kas šķīra krūmāju no tiltgala nocietinājuma. Pļava, pa kuru viņi joņoja, bija ciņaina un mikla, kājas pinās zāļu ceros un šļakstināja pa peļķēm. Bet no tdtgala dzotiem zibsnīja smagie ienaidnieka ložmetēji. Kaut arī nekārtīga, tomēr drudžaina uguns svelmēja arī no garnizona ēkas, uz kuru reizē ar Frunzes vienības vīriem traucās celmlauži.

— Puikas, — iebrēcās Tumšais, — fricis ar vilkiem mūs rīda! . ..

— Kniebt nost! — garāmskrejot kāds izmeta.

— Lai nu, lai paliek! ... — skrējienā aizelsies, izdvesa Mihails Uzuls. — Vai nu sunītis vainīgs? ...

Ar spēkpilno, muskuļoto augumu zemei pieplacis, suns pārdroši līda pāri pļavai tieši pretī uzbrucēju ķēdei. Grūti pamanāms, tas saplūda ar pelēko rīta krēslu.

_ Triecienā iekarsuši, vīri padrāza sunim garām, neuzskatīdami par nepieciešamu ķēpāties ar nāves baiļu pārņemto dzīvnieku, kas sazin no kurienes iemaldījies šajā ellē.

— Skat, rupucis!... — iesaucās Siničkovs un, pagriezies atpakaļ, nospieda ieroča sprūdu.

Suns iekaucās un smilkstēdams pierausās kājās, lai tūlīt atkal sabruktu pār pļavas cini.

Smičkovam blakus patrāpījās Ūzuls.

— Ek tu!... Suņa dvēsele! — Mihails nicinoši izmeta un aizjoņoja tālāk.

Tobrīd lielgabala lādiņš izšķaidīja garnizona jumtu, un viss pagalms piebira ar pusapģērbtiem fričiem. Baltie krekli, kas balsnīja notumsā, prasīt prasījās pēc lodes.

Panākuma spārnoti, uzbrucēji traucās uz garnizonu.

— Urā!,..

No pagalma izskrēja paprāva zaldātu grupa, kurai ar pistoli rokās dzinās pakaļ leitnants. Partizāņi nepaguva tos pienācīgi «pacienāt», kad visa varza jau ievēlās tranšejā, no kurienes atklāja automātu uguni pret tiem, kas tuvojās tiltam.

Daļa partizāņu iebruka garnizonā, kur valdīja viens vienīgs haoss: ķieģeļu suķes, kailas, ērmīgi izlocītas sijas, murskulī savandītas gultas, no kurām vēl dvesmo miesas siltums, putekļi, pa malu malām izsvaidīti stulmeņi, zal-datu frenči ar un bez uzplečiem, fotogrāfijas, stikla birzumi____ Vīri izložņāja visus kaktus un pažobeles, bet

neatrada ne pusdzīvu frici: tikai sastinguši līķi baltos kreklos gulēja zem gruvešiem kā pagales.

— Uz tiltu! — skubināja Tumšais. — Sitajā līķnīcā visi jau auksti...

Taču no ēkas jau vairs nedrīkstēja pat degunu pabazt: ienaidnieka uguns piesvelmēja visu pagalmu. Pie zemes piespiesti bija arī tie, kas uzbruka dzotiem un dzeloņstiepļu aizžogiem.

Klusāku brīdi nogaidot, garnizona šturmētāji patvērās aiz ēkas pussagrautajiem mūriem un atvilka elpu. Tumsa varēja dzirdēt vienīgi alkatīgu šņākuļošanu.

Un tad pa izgāztajām ārdurvīm ielēca vēl viens... Galvu apkaklē ierāvis, tas šļaugani atmetās ar muguru pret sienu un elsoja neatņemdamies.

— Smičkov!... — pabrīnījās Tumšais. — No kurienes tad tu?

— Kur Vestenbergs? — atbildes vietā noprasīja Smič-kovs.

— Seit.

Smičkovs iespieda Vestenbergam saujā baltu, lipīgām gļotām notašķītu papīra vīstokli.

— Lasi! ...

— Lasi pats! Analfabēts esi, vai? — Vestenbergs iebilda.

— Ne velna nevar saprast — vāciski skribelēts...

Vīri aiztaustījās līdz vistālākajam kaktam, sastājās aplī .

un uzšķīla sērkociņu.

— Vai tu redz, ko? ... — Vestenbergs nogrozīja galvu.

— Vēstule Drisas garnizona komandantam. Pēc palīdzības sauc. Vārdu sakot — SOS ...

— Vilkam no ilkņiem izrāvu, — Smičkovs paskaidroja.

— Pa telefonu vairs sazvanīt nevar, tad nu šie izprātoja sūtīt suni...

Ienaidnieka ložmetēji bezcerīgi kapāja pussabrukušo ēku, nenieka nenodarīdami vīriem, kas atradās drošībā aiz biezajiem mūriem. Tā, protams, bija izšķērdība, kādu tilta aizstāvji vairs nedrīkstēja atļauties, tāpēc drīz vien visu uguns spēku viņi koncentrēja pār uzbērumu, aiz kura slēpās tie, kas jau pievirzījušies bīstami tuvu tiltam. Šādu «laipnību» momentāni izmantoja garnizona šturmē-tāji: visi barā viņi izmetās pdgalmā un īsiem pārskrējieniem joņoja uz uzbērumu, kur piepulcējās pārējiem.

— Iesprūdām! — nosūkstījās Ščorsa vienības komandieris Pēteris Mašerovs. — Bet, ja fricis sadomās ielūkoties patiltē, tad velti būsim pulveri izšķieduši...

— Kāpēc tad veltīgi? — Vestenbergs nesaprata. — Kas tad tur īsti ir zem tā tilta?

— Puikas tur ir. Un pustonna tola ... Šie tagad sēž kā uz pulvera mucas.

Mašerovs aizkaitināts paslējās uz elkoņa.

— A! ... — viņš nošņāca, pamanījis hitleriešu leitnantu, kurš nepiesardzīgi skraidelēja pa tranšeju. — Nu tad labrīt, oficiera kungs! . ..

Mašerovs, Vestenbergs un vēl daži izšāva reizē. Leitnants atspiedās ar rokām pret ierakuma malu un lēni it kā zemē iegrima. Ienaidnieka uguns uz mirklīti apdzisa.

Mašerovs pielēca kājās un, uzskrējis uz uzbēruma, izslējās visā augumā.

— Uz priekšu! — viņš sauca. — Urā!

— U-rā-ā! ...

Ščorsa vienības vīri visi kā viens metās pakaļ savam komandierim. Gar uzbēruma pretējo pusi augšup rāpās ari sergejevieši.

Atģidušies vācieši atkal gāza virsū dzīvu uguni, taču partizāņus apturēt vairs nebija iespējams.

Mašerovs uzskrēja uz tilta. Un pēkšņi turpat līdzās kāds iebļāvās:

— Sanitār! Sa-a-ni-tā-ār! ...

— Ko tu kliedz? — komandieris noskaitās.

— Asinis! ... — Partizānis piedūra pirkstu Mašerovam pie piedurknes, gar kuru ritēja sīksīka sarkana strūkliņa.

— Rau, kur asinis! . ..

— Vai tās tavējās? — ievainotais komandieris atcirta, paskrēja vēl pāris soļu uz priekšu un, pārliecies margām, nobēra dažas kārtas pa tiltgala ierakumiem.

Partizāņi pļāva no augšas. Pāris acumirkļos tranšejas tika izslaucītas tukšas. Cits aiz cita aprima pretinieka ložmetēji, apklusa dzoti. Kauja tuvojās noslēgumam. Tiltgala pozīcijās palika viss apsardzes garnizons, un tikai neliels pulciņš vēl mēģināja aizšmaukt pāri kalnam uz sādžu. Bet. ari tie pakrita uzkalna galā.

— E-ū-ū! — dobji dunēdama, rimstošās kaujas troksni pārkliedza balss no patiltes. — Lai-žās! ...

Mašerovs stājās vīriem ceļā, ķēra tos aiz piedurknēm, un grūstīja ar plecu.

— Atpakaļ! — viņš kliedza. — Atpakaļ...

Zem tilta plunčājās plosts. Bet plostnieki, steigdami bīstamo darbu, vēl arvien kāpaļāja pa metāla sijām un viļņlaužiem. Dažviet jau uzšvirkstēja sērkociņš, nošņāca degauklas gals, un zilzaļas liesmiņas laizījās augšup gar betona balstiem. Bēgošu soļu atbalsīs visa patilte grandīja kā pērkondunā.

Degauklas nodega aizvien īsākas un īsākas . ..

Noskrējuši pusceļu līdz krūmājam, partizāņi tāpat pa skrējienam sakrita pļavā aiz lēzena uzkalna. Bija pavēlēts gulties, spiesties tuvāk zemei un turēt mutes vaļā līdz ausīm.

— Vai mums tas tilts jānorij, vai? — Tumšais uztraucās. — Un ko šie tik tur knakstās? Uzbrauks debesīs ar visu plostu!

— Būs vēl aizgājuši pa burbuli! ... — nervozēja ari Smičkovs.

Vestenberga pavadīts, pienāca Mašerovs: kreisā roka augšpus elkoņa apžmaugta ar siksnu, plauksta notecējusi ar asinīm.

— Vai tad vēl nemana?... — viņš pavērās atpakaļ uz upi un noslīga blakus vīriem pļavas miklajā zālē.

— Pēter Mironovič! — Vestenbergs pārmeta. — Tā taču nevar! Nu kaut vai līdz krūmiem vēl pagūsim! ...

— Pagūsim, pagūsim! — Mašerovs nepacietīgi attrauca.

— Bet šie varbūt tā arī vairs nepaspēs...

— Jūs taču esat ievainots!... — Vestenbergs neatlaidās.

Pēkšņi sēdus pietrūkās Mihails Ūzuls.

— Lien! ... Nupat jau lien! — viņš izsaucās. — Nupat jau nāk uz malu!

No patiltes izpeldēja plosts. Trīs vīri ar kārtīm kulstīja ūdeņus un ne skatienu nepameta atpakaļ uz draudīgi mēmo tiltu, kas liecās pāri upei vēl varens un neaizskarts.

— Vai viņi tur vidū pieāķēti, vai? — Smičkovs piktojās. — Nekust ne no vietas!

— Kā tad nekust? — Tumšais aizrādīja. — Āre, jau dibenu sniedz! Vēl pāris kārtīgu atspērienu un klāt būs!

Gar tilta zilganpelēko stāvu noplaiksnīja žilbinoša gaisma. Gaiss sadūrās kopā un sājingi iedzēla vīriem ausīs.

Trīs upes braucējus kā slaucīt noslaucīja no plosta. Šņākdami sagriezās atvari. Augšup šļācās putās sakulta ūdens fontāni.

Vaļā pavērtām mutēm partizāni spiedās pie zemes.

Notrīsēja tilts. Tas pārlūza vidu pušu, pasviedās augšup un ar apdullinošu šķindoņu krita atpakaļ. Krāca gaiss, burbuļodama vārījās upe.

Vīri bija kļuvuši kurli: viņi kliedza viens uz otru, auroja visi reizē un neko nedzirdēja.

— Vairāk uz leju!... Uz leju!... — klaigāja Smičkovs. — Viņiem jābūt aiz sēres . ..

— Vai tad šitajā katlā ko saskatīsi? — bļaustījās arī Ūzuls. — Kamēr nenorims, nav pat ko domāt! ...

— Paskat, paskat! — klaigāja Tumšais. — Nāk uz malu kā roņi!

Spridzinātāji izpeldēja krastā, nosprauslājās un visi trīs reizē pagrieza galvas atpakaļ, pārlaižot vērtējošu skatienu tilta vrakam.

— Bez pāris nedējām fricis to augšā nedabūs! — viņi palielījās. — Tīrs darbs, biedri komandieri!

Mašerovs neteica neko, tikai paslēja veselās rokas īkšķi un atzinīgi pasmaidīja.

*

— Kad uzzēģelēja vējš — sijas džīgāja kā pijoles, bet, kad bānis gāja pāri, — visapkārt ducināja tikpatās kā taures zajumplacī. Pa seši versti varēja dzirdēt...

— Ko tad tu, Sidorič, nelaiķi apraudi, vai?

Tumšais ziņkārīgi vēroja valodīgo večuku, kurš, saņēmis šauteni klēpī kā pagali, klumpačoja pāri rītsaules apspīdētai pļavai, kas šļakstēja zem atejošo partizāņu kājām.

— Sirds kāpj laukā pa muti, kad padomā! — večuks purpināja. — Saskaldījām drisku driskās! Paši savām rokām, paši savu mantu! ...

— Tu, Sidorič, kā rādās, būsi no drisēniešiem! — pasmīnēja Smičkovs. — Tāpēc tev šitais tilts tikpat kā laipa pāri kūtspakaļas grāvim. Bet pa šito tavu laipu fricis mūsējiem kaulaino ved ...

— Frici var nomušīt! — drisēnietis atcirta. — Šorīt pat — i ne sakārņa pāri nepalika! Par to es neko nesaku. Bet tiltu nāksies sliet no jauna . ..

— Uzsliesim! — vīri apgalvoja. — Uzcelsim divtik brašu!

— Jūs nu būsit tie cēlāji! — Sidoričs neticēja. — Pajuksit kur kurais. Bet mums, drisēniešiem, vajadzēs sakt visu no gala ...

— Ek, Sidorič, Sidorič! — kāds pārmetoši sacīja. — No nāves tu nebaidies, bet no darba, kā rādās, bēdz jau pa gabalu.

— Neko jūs neapjēdzat, velni tādi! — večuks sarūgtināts nospļāvās un ierāvās kā gliemezis čaulā.

Svelošu dienu solīdama, mēļajās debesīs liela un sarkana kveldēja saule; tā bija uzlēkusi tāpat kā katru rītu, jo dienas atnākšanu neaizkavēja ne pielūžņotā upe, ne šāviņu uzvandītā zeme, ne asinis, kas susēja reizē ar rasu. Saule un putni it kā neko nebija manījuši, tāpat kā gaiļi, kas atkal dziedāja viņpus uzbērumam, un govis, no kuru līksmajiem māvieniem vibrēja pamales. Vienīgi cilvēki uzvedās savādāk nekā citiem rītiem. Viņi stāvēja uz pie-sādžas paugura un, acis pret sauli ar plaukstām pieseguši, vēroja pa nakti izmainījušos upmalas ainavu un bruņotu viru drūzmu, kas aizplūda pāri pļavai un nozuda silā.

Partizāņi klausījās, ko stāsta labā flanga vīri, kas pienāca pēdējie.

— Tā viņš tur notusnīja visu to laiku, kamēr villojā-mies. Sliedes izrautas, uz priekšu tikt nevar, bet atpakaļ stumties — bail. Kad nācām garām, kurtuvē vēl plāvoja ogles, tak uz tendera — ne pusdzīvas dvēseles: ne mašīnista, ne kurinātāja, ne friču ...

— Spoku vilciens! — kāds nosmējās. — Droši vien no Polockas paša Jakobi sūtīts .,.

— Jā, šitam jakobiņam nu spokosies līdz nosprāgšanai!

AK, ŠIE KOHANOVIČI!

Nervozie, grīdsegas klusinātie soļi, mērodami ietilpīgo kabinetu no masīvā rakstāmgalda līdz logam un atpakaļ, nepārprotami vēstīja nepatikšanas. Drīzāk ar nojautu nekā ar dzirdi to uztvēra arī vērmahta virsnieki, kas, ieradušies uz izsaukumu, gaidīja priekštelpā, brīdi pa brīdim satrauktā godbijībā uzlūkojot cieši aizvērtās divviru durvis. Un tomēr, neraugoties uz to, adjutants uzdrošinājās vēlreiz piespiest ausi pie stenderes.

— Aprimis... — viņš pačukstēja virsniekam. — Tūlīt sauks priekšā ...

Tomēr tūlīt vēl nesauca. Staigāšanas nogurdināts, 201. apsardzes divīzijas komandieris ģenerālmajors Jakobi visbeidzot atzvēlās krēslā un piespieda sevi vēlreiz pārlasīt nepatīkamo dienesta vēstuli, ko armijas grupas «Centrs» pavelnieka uzdevumā parakstījis štāba priekšnieks. īpašu vērību ģenerālmajors veltīja dažām pašrocīgi pasvītrotām rindām: «Kādēļ tik daudz uzbrukumu austrumu maģistrālēm? Pie kam 80% šādu uzbrukumu pieskaitāmi Dri-sas—-Polockas dzelzceļa līnijai. Un kā varēja notikt, ka Drisas rajonā rietumos no Polockas uzspridzināts tilts, neraugoties uz to, ka apsardze izrādījusi sīvu, bruņotu pretestību? Kas vainojams: komandieris vai kādi citi ap-stākļi? Atbildēt nekavējoši!»

Atbildēt? Kāpēc ne? Ģenerālmajors Jakobi var arī atbildēt. Ja pavēlniecības kungi nezina, viņš var paskaidrot, ka, atšķirībā no iepriekšējiem kariem, šajā karā pastāv nevis viena, bet divas frontes: pirmā — pie Maskavas, bet otra — vērmahta dziļā aizmugurē pie Osvejas un Drisas, Vitebskas un Polockas... Pie kam šī otrā fronte, kurā viņš, ģenerālmajors Jakobi, komandē vienu no divīzijām, nebūt nav mazāk svarīga un nozīmīga par pirmo. Šeit, pie Osvejas, situācija top ik dienas kritiskāka. Vācu garnizonus pamazām atspiež no sādžām un ciematiem; noturēties iespējams vienīgi lielākos rajona centros, kur sablīvējas vairāk karaspēka. Bet, ja tā turpināsies, tad tālā frontes aizmugurē izveidosies svabada padomju teritorija un frontes galvenā līnija izrādīsies kā spdes iežmaugta. Un tas tikai tādēļ, ka viņam, ģenerālmajoram Jakobi, nepietiek zaldātu, lai noturētos; tas viss tikai tādēļ, ka fronte prasa arvien vairāk un vairāk, ka tieši tur viss pazūd kā nepieēdināmā rīklē. Lūk, tā viņš varētu atbildēt armijas grupas pavēlniekam! Un tā būtu patiesība. Tomēr no viņa patiesību neprasīja: no 201. apsardzes divīzijas komandiera gaidīja vienīgi atbildi par Beņislavas tiltu.

Ģenerālis nopūtās, izsauca adjutantu un jau pavisam lietišķi sacīja:

— Palūdziet majoru!

Majors bija pazema auguma, jau krietni gados. Ienākot viņš noklaudzināja papēžus, militāri pasveicināja un nogaidoši palika pie durvīm.

Uzmetis skatienu virsniekam, Jakobi atzvēla muguru pret krēsla atzveltni.

— Ziņojiet!

Majors paspēra pāris soļus tuvāk rakstāmgaldam un atvēra līdzpaņemto dokumentu mapi.

— Atjaunošanas darbi uzsākti jau vakar, — viņš ziņoja. — Objekta nodošanas termiņš — pēc piecpadsmit dienām, tas ir...

— Vai jūs, major, būvējat tiltu par Lamanšu? — Jakobi nepacietīgi pārtrauca.

— Piedodiet, ģenerāļa kungs, bet objekta nodošanas termiņu noteica kompetenta komisija, es esmu tikai izpildītājs. Ir sagrautas tilta nesošās konstrukcijas, sagrauti balsti un ...

— Sagrauts, sagrauts! ... To vien dzird no rīta līdz vakaram!

— Izpostīts... —- majors neveiksmīgi mēģināja labot savu kļūdu. — Tieši noliktajā laikā kustība pār Beņisla-vas tiltu tiks atsākta pa viensliežu ceļu, kas ...

— Viensliežu! ... — Jakobi pielēca kājās. — Vai jūs saprotat?

— Saprotu, ģenerāļa kungs! Stratēģiski ļoti nozīmīga dzelzceļa maģistrāle ...

— Ejiet! — Jakobi nostenēja. — Ejiet taču, stratēģi!

Majors cirtās apkārt un izmetās pa durvīm.

Jādomā, ka priekštelpā adjutants atkal smailēja ausis, jo kabinetā grīdsega tomēr nebija pietiekami bieza, lai pilnīgi klusinātu smagos, uzbudinātos ģenerāļa soļus, kas visu laiku vēl vēstīja nepatikšanas.

Ak, šis nolādētais Beņislavas tilts! Iegrieza, tā sakot, līdz kaulam! Bet vai nu vienīgi tas? Cik reižu dienā nezvana: «Sagrauts tāds un tāds dzelzceļa posms», «Sagrauts tilts pār Polockas šoseju», «Pie Osvejas uzspridzināts tilts. Ir upuri...». Kaut viņi izputētu, šie Drisas un Osvejas rajoni!

Kaut ko atcerējies, ģenerālis apstājās pie kartes un piedūra pirkstu sarkanas krāsas aplītim, kas apzīmēja Koha-novičus — prāvu apdzīvotu vietu Osvejas un Drisas rajonu pierobežā.

Jā, par Kohanovičiem jau bija runāts augstāko komandieru apspriedē, kad analizēja visai kritisko situāciju, kāda izveidojusies dažos Baltrutēnijas apvidos, kur, pēc vispārēja atzinuma, okupācijas vara saglabājusies vairāk simboliski nekā reāli. Šīs varas atjaunošanai un nostiprināšanai tika ierosināti vairāki pasākumi, starp tiem arī Osvejas garnizona skaitliskā sastāva papildināšana, kā ari pilnīgi jauna, spēcīga garnizona izveidošana Kohanovi-čos, kas atrodas stratēģiski nozīmīgā vietā, divu svarīgu zemes ceļu krustojumā. Pēc pavēlniecības ieceres Koha-noviču garnizons stiprinās okupācijas režīmu un atspiedīs partizāņus, turot tos pienācīgā attālumā.

Protams, kaut kas jau tiek darīts, tomēr visi šie pasākumi, pēc ģenerālmajora Jakobi domām, līdzinās pussa-trupējušiem mietiem, kam nav pa spēkam balstīt izļodzītos ēkas pakšus. Nepieciešams plašāks vēriens; nevis mieti vajadzīgi, bet tērauds un svins.

Ģenerālis atgriezās pie rakstāmgalda, uzmeta skatienu nelaimīgajai vēstulei un nogrima pārdomās, no kurām viņu iztraucēja adjutants:

— Ģenerāļa kungs! Pagājušajā naktī uzspridzināta degvielu noliktava. Netālu no Kohanovičiem ...

*

Vecis nāca pa Osvejas ceļu, bet apgalvoja, ka dzīvojot Streiku sādžā tepat netālu no Kohanovičiem. Taču melnīgsnējais, pusaudzim līdzīgais zaldātelis, kurš aizturēja nācēju ceļu krustojumā, ne vārda nesaprata no steidzīgās, pārlieku dedzīgās veča purpināšanas.

— Ek tu, miroņgalva! — večuks sarūgtināts izsaucās.

— Nu, kam tu te stāvi kā tāds putnubiedēklis?

— Vas, vas?...

Večuks izrāva no bikšu kabatas apdilušu papīra lapu, uz kuras rēgojās melns krusts, un piegrūda zaldātam pie acīm.

— Ja netici vārdiem — paļaujies uz krustāmzīmi! — vecis uzstāja. — Vaskam šoruden astotais gads, jāsāk skoloties, bet vai tur kas iznāks, jods viņu sazina! Vecene katru dienu kaļ kā ar āmuru: «Vai tad nevari reiz aizvilkties līdz Kohanovičiem un apklausīties, kā tad īsti ir: būs šoruden skola, vai nebūs!» Nu, ko tu blenz kā stulbenis? Skolu man vajag, skolu!

Zaldāts smējās sirsnīgus, puiciskus smieklus. Šitais dullais vecis sarīkojis izrādi, ar basajām pēdām dancojot pa ceļa putekļiem un nemitīgi vāvuļojot, velns zina ko!

Beidzot zaldātam tomēr apnika: viņš piegrūda pirkstu vecim pie pieres un skaļi iesvilpās, liekot saprast, ka pienācis laiks pazust.

Vecis meklēja skolu kā adatu siena kaudzē. Vispirms viņš pārstaigāja dziļo gravu ciemata dienvidu malā, taču, meklēto tur neatradis, kāpa atkal augšā un iegriezās kādā ieliņā.

Kohanovičus veidoja no ķieģeļiem un koka celti vienstāva nameļi un dārzi. Un aiz šiem dārziem — šoreiz jau ciemata ziemeļu pusē — atkal parādījās baskājis večuks. Uzrausies kapsētas paugurā, viņš brīdi pastāvēja zem lielajiem, vecajiem kokiem un raudzījās turp, kur aiz lapu zaļajiem kupoliem varēja samanīt kādreizējās MTS ēkas un nelielu strādnieku ciematu. Visbeidzot, laikam atskārtis, ka skola tomēr meklējama centrā, viņš nošļūca no uzkalna un devās atpakaļ. Pagājis garām veikalam un pienotavai, klaiņotājs nonāca plašā, senatnīgā parkā, kura paēnā skraidīja puikas. Tur viņš apstājās, brītiņu nolūkojās zēnos un it kā tāpat vien ieminējās:

— Suņa dzīve tagad rakariem! Ne vairs uz skolu jāiet, nekā!...

— Kur tad ies, ja skola pilna ar fričiem! — kāds no puikām garāinskrienot izmeta.

— Kā tad šitā? — večuks šķita kaut ko nesaprotam.

— Krievu skolā vāciešf'mācās?

— Sie tev zubrīs! — zēni nosmējās un, dīvainā tēvoča saintriģēti, saskrēja apkārt. — Savilkuši visriņķi skolai drātis, lai citi netiek klāt, mūrē cietokšņus un bedres šķipelē... Bet pa starpām plītē un bļaustās.

— Un vai daudz viņu, šito plītnieku?

— Savs simtiņš būs, — kāds no zēniem prātoja.

— Kur nu simtiņš! — otrs apstrīdēja. — Sanāks visi divi, ja ne trīs... Trīs simti ar visiem šoferiem un pavāriem.

— Vai tad skaitījis esi, ka tik skaidri zini? — tēvocis noprasīja.

— Kas šos, velnus, skaitīs! — puika atmeta ar roku.

— Bet midzenis ir pilns — mudž vien!

— Un kas jums tur ko brēkt? Kamēr šie pa skolu — jūs atkal pa placi... — večuks nosmējās un, atstājies no zēniem, iegāja dziļāk parkā. Saskatījis aiz kokiem iesarkanas ķieģeļu celtnes, viņš devās turp, īsti zemnieciskā vientiesībā iedams tieši virsū dzeloņstieplēm, kas savērptas gar parka malu. Un tur, pāris soļu no aizžoga viņu nogrāba aiz bikšu dibena.

— Kur lien, nejēga?

— Uz skolu. Vai tad nedrīkst?

Kāds parāva večuku aiz krūma un spieda pie zemes.

— Uz ceļiem! Uz ceļiem, vecais ķēms!

— Nu, pats arī vairs neesi no brūgāniem! — aizturētais apvainojās. — Bārda kā pirtsslota, bet vēl nekaunas pa krūmiem vazāties! ...

— Nemurkšķi! — bārdainis apsauca un iesāka rāpties atpakaļ uz parka vidu. — Velcies, nolāpītais!

Tikuši drošākā vietā, abi večuki pieslējās kājās un mēroja viens otru nikniem, aizdomīgiem skatieniem.

— Nu?...

— Nu?

— No kurienes lu, šitāds baskājis, uzkūlies? — bārdainis beidzot noprasīja.

— Seku no Streikiem.

— Ak no Streikiem?

— No Streikiem gan. Ivans Nikolajevičs.

— Bet mani atkal par Nikolaju Ivanoviču godā. Šepat no Kohanovičiem.

Sapazinušies abi večuki brīdī klusēja, nezinādami, ko teikt, ko prasīt.

— Nu, tad nu tā, Ivan Nikolajevič no Streikiem! — bārdainis svinīgi uzsāka. — Tad nu tagadiņ tev vajadzētu apstāstīt, kam triecies uz dzeloņdrātīm!

— A kas tevi krūmos dzina, Nikolaj Ivanovič no Kohanovičiem!

— Vidus apsāpēja ...

— Ahā! Un citas vietas nemācēji atrast kā fricim zem šņaucamā! — Ivans Nikolajevičs iesaucās. — Nesmuki, bārdaini, ai, cik neglīši! Bet man, ja gribi .zināt, nemaz nevajadzēja mukt: es godīgi gāju uz skolu.

— Tu? Uz skolu?

— Mazdēlu pierakstīt. Tādas tās lietas, Nikolaj Ivanovič!

— Tādas gan ... — bārdainis noņurdēja.

— Tad es nu sākšu čāpināt... — baskājis ieminējās.

— Vakars velkas virsū ar joni...

— Jā, slumpāsim ar, — Nikolajs Ivanovičs piekrita.

Iznākuši no parka, večuki gabaliņu vēl gāja kopā un,

pēkšņi kaut ko iedomājis, bārdainis pavaicāja: — Kā tiki garām celkrustam? Tur taču pogainis dirn!

— Nuka dirn! Bet es iegrūdu krustāmzīmi nāsīs, un šis palaida. Jā-ā, tad nu apvaktē gan jūs, šitamos Koha-novičos, kā tādus areštantus.

— Kā areštantus gan! Zaldāts — dižceja staklē, zaldāts — nolejā aiz gravas, pie MTS... Un arī pa naktīm valkājas, stobrus kaklā sakāruši. Nav jau vairs nekāda jaukuma! — bārdainis nosūrojās. — Paliec nu vesels, Ivan Nikolajevič!

— Dzīvo sveiks, Nikolaj Ivanovič!

«Kādi tagadiņ neklimst apkārt pa Kohanovičiem!...» palicis viens, nodomāja bārdainis. «Kopš miestā izvietojies Iriču garnizons, uzklīst gan šādi, gan tādi: veči, vecenes, pusaugu skuķes... Cits sakās nācis ciemos pie radiem, cits atkal sakārojis skolā iet, bet citam gadījies nejauši iegriezties pa ceļam... Bet kāpēc tad agrāk tā neiegriezās?»

Protams, Nikolajs Ivanovičs kļūtu vēl domīgāks, ja redzējis, ka baskājainais Ivans Nikolajevičs neiet vis lejā uz ceļa krustojumu, kā tas godīgam gājējam pieklātos, bet manīgi uzšmauc pa nogāzes stāvumu un nozūd aiz kapsētas kokiem.

Jā, savādi ļaudis parādījušies Kohanovičos ...

*

Pēc uzbrukuma Beņislavas tiltam grupa celmlaužu — Tumšais, Uzuls un Kuzmins, kā arī proškietis Vesten-bergs — vaļojās pa nometni, kurā uzturējās arī brigādes štābs. Bezdarbībā laiskojoties, viņi laiku pa laikam atcerējās Sašu Gaišo un pārējos biedrus, kuri, pēc viņu domām, pārlieku ilgi aizdzīvojušies otrpus frontei.

— Sie nu gan tagad izlustējas! — apgalvoja Kuzmins.

— Kas zina, vai vispār vairs atpakaļ nāks? Arī frontei vajadzīgi karotāji, ne tikai mežam vien.

— Kā — nenāks! — Vestenbergs uztraucās. — Kā tad var nenākt, ja apsolīju sagaidīt ar mūziku?

— Sagaidīsi vai nesagaidīsi, tas nav zināms, — Kuzmins noteica, — bet mūzika būs!:... Nupat spēlēs no visiem stobriem! . ..

— Tad jau būsi par kapelmeistaru ielikts, ka esi tik gudrs, — Tumšais nosmīnēja.

— Kāda nu tur gudrība? Ja cilvēkam acis pierē, tad prāta nemaz tik daudz nevajag... Rau, kur jau atkal viens uzradies! ...

Pa kājceliņu šķērsām pāri nolaidenajam uzkalniņam, kur puiši sildījās mīlīgajā atvasaras saulītē, nāca baskājis večuks, baltā, ar skujām nobārstītā linaudekla kreklā, noplukušās sarkanarmieša biksēs un zābaku pāri rokās. Ticis garām puskailajiem saulmīļiem, nācējs, ceļa nevaicādams, iegāja štāba teltī.

— Staigā kā pa savu sētvidu! — Tumšais brīnījās.

— Pirmīt viens tāds jau iegāja, tagad — otrs...

— Jāskrien raudzīt! — pasmējās Ozuls. — Varbūt Ivans Kuzmičs večiem pensiju maksā ...

Partizāņu brigādes štābs, protams, nav sociālās nodrošināšanas nodaļa, un, ja Ivanu Kuzmiču Zaharovu todien apmeklēja galvenokārt večuki, tad tā bija tikai sagadīšanās, jo citām dienām štāba teltī apgrozījās arī jaunatne, pat pusaudži zēni un meitenes. Apstrīdams nebija vienīgi fakts, ka pēdējā laikā brigādes vadība pasākusi interesēties par svešiem, nekad agrāk neredzētiem cilvēkiem, kas, pēkšņi parādījušies, tikpat pēkšņi atkal nozūd, dodot ieganstu dažādām valodām.

Tajā dienā, par kuru stāstām, Ivans Kuzmičs veselu stundas ceturksni veltīja kādam sirmbārdim večukam, sīki jo sīki izklaušinot par Kohanovičiem.

— Tikpat kā neviena grupa vairs neiziet sveikā! — Zaharovs sūkstījās. — Ja ne turp ejot, tad atpakaļ nākot, bet bez blīkšķināšanas neiztiek. Spridzinātāji saka, tas vairs neesot darbs, bet pašnāvība. Sitie Kohanoviči — lai viņus velns saspertu!

— iebraucamā sēta, vairāk nekas! — večuks ērcīgi atmeta ar roku. — Visādi sprukstiņi uzradušies, ložņā apkārt un kaut ko šņukurē . ..

— Sprukstiņi! — Ivans Kuzmičs iespurcās. — Sprukstiņi, jūs sakāt! — viņš smējās tik aizrautīgi, ka pat asaras sasprāga acīs. Un tieši tobrīd teltī ienāca apmeklētājs, kurš pirms brīža bija pagājis garām celmlaužiem.

— Labdieniņ jūsmājās! — viņš sveicināja.

Zaharovs nepatapa ne sveicienu atņemt, kad bārdainis pietrūkās no ķeblīša un, acis iepletis, rādīja uz ienācēju:

— Vai, šitamais arī viens no tiem... no tiem šņuku-rētājiem! Skolmeistars!...

— A, bārdainis jau priekšā? Nu, Guten Tag, krumjun-kura lielskungs! — baskājis nepalika parādā. — Kā ar veselībiņu, jūsu augstlabdzimtība? Vai viducīlis vairs nesāp? „ .

— E, ko tad jūs, brālīši? — Ivans Kuzmičs pasteidzas iejaukties. — Jau matos sagājuši. Nu, piesēž, piesēž, un aprunāsimies visi trīs kopīgi! Kā nekā, vienu darbu darām ...

— Kā, vai tad šis arī? ... — bārdainis iesaucās. — Ivan Nikolajevič, dārgais!

— Nikolaj Ivanovič, mīļais!

— Tad tādēļ tu līdi uz dzeloņdrātīm?

— Tad tādēļīt tu krūmos tupēji?

— Ivan Nikolajevič!

— Nikolaj Ivanovič!

— Vai jūs abi jukuši, vai? — Zaharovs apsauca. — Ko jūs tur penterējat: «Ivan Nikolajevič, Nikolaj Ivanovič?» Kas jums tie par vārdiem?

— Mums ... man ... — bārdainis saminstinājās. — Izlūku būšana...

Bet baskājis neteica neko, tikai sakautrējies nolieca galvu un krekšķināja.

— Nupat sāku saprast! — Zaharovs pasmaidīja.

— Konspirācija, vai ne? Nu labi! Bet tagad, Ivan Nikolajevič un Nikolaj Ivanovič, turpināsim apspriesties!

Būtībā abi večuki tikai lieku reizi vēl apstiprināja to, kas jau tapis zināms intensīvas izlūkošanas rezultātā.

«Sprukstiņu darbs,» Ivans Kuzmičs klusībā pasmējās, atcerēdamies bārdaiņa izteicienu.

Jā, brigādes izlūki pēdējā laikā bija darbojušies ļoti aktīvi, pateicoties viņu darbam, tagad bija pilnīgi skaidrs, ka Kohanovičos izvietojies ap trīs simti zaldātu liels ienaidnieka garnizons, kas steidzas nocietināties: būvē dzotus, rok tranšejas, ierīko dzeloņstiepļu aizžogus. To zinot, pilnīgi pamatota kļūst arī apgabala pagrīdes komitejas neatlaidīgā prasība dot iznīcinošu triecienu Koha-noviču garnizonam, pirms tas nav vēl paspējis nostiprināties. Apgabala komitejas pārstāvis tieši tā arī pateica: «Kohanoviču garnizons jāsagrauj un rajonā jāatjauno padomju vara!»

To padzirdējis, Ivans Kuzmičs tik vien bija paguvis kā izsaukties:

— Oho! Tad, redz, cik tālu jau esam tikuši! ...

*

Sajūsminādama puikas un izbrīnīdama pieaugušos, 1942. gada 7. augusta vakarā Streiku sādžā iemaršēja partizāņu brigāde. Viņi nāca pa ceļu stingrā, ritmiskā kareivju soli, taisnās, rūpīgi nolīdzinātās rindās kā parādē, kuras iespaidīgumu nedaudz mazināja vienīgi viru dažādie apģērbi.

Pati pirmā soļoja Frunzes vienība.

— Stāt! Uz krei-so! Izklīst!

Skanēja komandas saucieni, klinkslēja ieroči, nokrēslā zibsnīja stobri. Aizsteidzās sakarnieki, pa divi blakus aizgāja posteņi, visi pārējie sagūla putekļainajā zālē pie krustojuma. Sākot ar šo bridi no sādžas neviens vairs netika' izlaists.

Vakaram sabiezējot, stingri nosacītās laika atstarpēs cita aiz citas atmaršēja arī Ordžonikidzes, Suvorova, Ser-gejeva un Zdanova vienības. Smilšu mākoni tīts, atrlbi-nāja Košeļeva vadītais artilērijas divizions — divi 122 mm lielgabali.

Tajā laikā, kad Streikos ieradās brigādes komandieris Ivans Kuzmičs Zaharovs, sādža jau atgādināja kara apmetni, kurā atkal satikušies kauju biedri, kas, sadalīti pa vienībām, tomēr jutās kā vienas brigādes vīri. Apstaigādams posteņus, Ivans Kuzmičs bridi pa brīdim piestāja atsevišķām grupiņām, kas stāvēja tumsā zem sameklējušu koku zariem vai ari sēdēja grāvmalā un, kaut ko pārspriežot, kūpināja smēķus. . . Dažviet dzirdēja arī sieviešu balsis un meiteņu ķiķināšanu, un viņas mieloja karotājus no glazētām māla bļodām un piena krūzēm. Puikas bija aplenkuši lielgabalus un, laižot gar ausim Košeļeva uzbrēcienus, rāpās uz stobriem, pa desmit kopā sadevušies, nopūlējās izkustināt masīvos riteņus un nomocīja artilēristus ar tūkstots un vienu jautājumu. Nekas neliecināja, ka šonakt līs asinis — visa sādža ņudzēja un murdēja kā svētkos.

Kādas mājas galā uz paviļas zēnu barā sēdēja Volodja Vestenbergs, un pats mazākais bija ierušinājies ložmetējniekam klēpī, bet citi tupēja apkārt kā zaķēni.

— Un jūs mācījāt šito suņu valodu! — kāds sašutis iesaucās.

— Tādas suņu valodas nemaz nav! — Vestenbergs stingri noteica. — Katra valoda ir laba, ja vien labi ir cilvēki, kas tajā runā. Pie mums — Prošku skolā — vācu valoda bija obligāta ...

— Bet mums atkal — angļu ... Deitaim, pleimeit, skūl — mēli var izmežģīt! — kāds no puikām pasmējās.

— Jā, ar mēli gan piesardzīgi! — Vestenbergs pasmaidīja. — Tā vēl noderēs, kad vajadzēs reizrēķinu skaitīt. Cik tad vairs atlicis? Vēl pāris nedēļu, un tas laiks būs klāt! Nu jā, bet šoruden jau laikam vel neiznāks... — viņš nopūtās.

— Jā, vēl jau neiznāks, — zēni apstiprināja. — Lai nu kā mums kuram ar zubrīšanu, bet žēl ir! ... Bija jau pierasts.

Uzdvesa skumjas. Nevienam nekas vairs nebija sakāms, un viņi lūkojās naktī, domājot katrs savu un tajā pašā reizē arī vienu kopēju domu.

Izklaidus pāri sādžai skanēja īsi, aprauti izsaucieni, un pēkšņi itin viss it kā sakustējās, kjuva steidzīgs un nemierīgs.

Vestenbergs cēlās kājās.

— Snīpjus gaisā, studenti! — viņš uzmundrinādams pabužināja izspurušos ērkuļus. — Izsitīsim vispirms frici no Kohanovičiem, pēc tam arī no Osvejas, un tad jau atkal varēs ķerties pie grāmatām. Nu, līdz pirmajam zvanam, malači!

Krustceles čumēja kā iztramdītu bišu spiets. Vienību, vadu un nodaļu komandieri skraidīja pa tumsu, saukdami un pulcinādami savus vīrus; aizgāja izlūki, artilēristi jūdza zirgus. Pāri sādžai, pāri steidzīgo ļaužu drūzmai vāzās melns, draudīgi piemilzis padebess. No klajuma izlēca vējš.

— Ka tikai nesāktu miekšķēt! — vīri bažījās.

— Šitais nemiekšķēs! — citi mierināja. — Vējbrāzmas šilo blāķi saskaldīs šķēpelēs.

Aizmaršēja un nozuda tumsā suvorovieši, sergejevieši, ždanovieši, aizsoļoja Ordžonikidzes vienība. Aizbūkšķi-nāja un noklusa artilērijas divizons. Pirmie atnākuši, pēdējie aizgāja frunzieši.

Sādža aprāvās kā pēkšņi norimusi jūra. Pēc nesenā trokšņa un kņadas klusums izvērtās noslēpumaini biedīgs, taču līdz pašai saules stundai ļaudis stāvēja pie vārtiem un bažīgi klausījās uz Kohanoviču pusi.

Pēc naksnīgā, forsētā pārgājiena Frunzes vienības vīriem bija atvēlēts pāris stundiņu nosnaust, taču ir jābūt lidz nāvei pārgurušam vai galīgi piedzērušam, lai aizmigtu starp baltu krustu rindām ar kapa kopiņu pagalvī. Un tā viņi, nebūdami miruši, vaļā acīm zvilnēja Kohanoviču kapsētā un, čukstus sarunājoties, pūlējās noleja sajaust ciemata izplūdušās aprises un ieliņu labirintu, ko drīz nāksies izlodāt zem karsta svina krusas.

— Klau, vai nepakšķina? — ieminējās Ūzuls.

— Nē, vēl jau nejūt! — atņurdēja Smičkovs.

Gar kapkalnu vijās lielceļš, kas veda uz Kohanovičiem, un uz šī ceļa nošņirkstēja grants. Vīri piegūla ciešāk pie zemes un saspringti klausījās.

— Neko vairs nedzird... — pēc brīža nočukstēja- Tumšais.

— Droši vien aizgāja, — Smičkovs atbildēja. — Vai nu fricis, vai arī kāds no ždanoviešiem. Tepat kaut kur viņiem jābūt.

— Par ždanoviešiem nezinu, bet suvorovieši un serge-jevieši ir kaut kur tālāk — slēpņos pie Polockas un Drisas lielceļiem, — Uzuls skaidroja. — Esam saņēmuši Kohanovičus kā stangās.

Uz rīta pusi kļuva pavēsi. Vējš beidzot bija saskaldījis debesvāku un tagad stumdīja smagus, piķamelnus mākoņus, kuru šķirtnes gar austrumu pamali jau metās palsas. Vīri, mokoši garās nakts izvārdzināti, salīgi rāvās čokurā.

Kad pienāca pavēle ieņemt izejas pozīcijas, Frunzes vienība izslējās starp baltajiem krustiem, lai ietu uz Koha-novičiem. Jau iepriekš katrs savu uzdevumu un vietu zinādami, vīri sakārtojās pa vadiem un devās ceļā.

— Nu tad līdz rītam, puiši! — Volodja Vestenbergs pamāja celmlaužiem, uzcēla plecos savu ložmetēju un aizsteidzās līdzi Bļinova nodaļai, kas nozuda aiz kapličas. Ivanovs savu pirmo vadu veda uz nelielo strādnieku ciematu netālu no MTS, bet otrais Šamaļa vads izvietojās turpat kapsētas pakājē. Tikai piecsimt metru no Kohano-vičiem uz kāda augsta, toties pārlieku kaila paugura Košeļeva artilēristi uzstādīja lielgabalus šaušanai tieša tēmējumā, jo lielgabali nebija nākuši tieši no rūpnīcas un tiem trūka mērķēkļu.

Un tad pēkšņi viss atkal apklusa un pamira satrauktās gaidās.

*

Astotajā augustā trijos naktī virs Kohanoviču kapsētas uzplauka divas zaļas raķetes, un tajā pašā mirkli nobūkšķēja lielgabali, un divi lādiņi, velnišķīgi kaucot, aiz-lingoja pāri parkam, ar pērkonam līdzīgu grandoņu eksplodējot skolas pagalmā, kur aiz dzeloņstiepļu aizžogiem vienstāva ķieģeļu ēkā gulēja vācieši. Reizē ar lielgabaliem sāka klabināt arī partizāņu lielkalibra ložmetēji, kas plaucēja no visām pusēm: no MTS ciemata, no kapsētas, no bijušās Kohanoviču muižas un dziļās gravas ciema dienvidos.

Grupa frunziešu — celmlauži Uzuls, Kuzmins un Tumšais, kā arī Smičkovs un Isaks Smirins aizlavījās līdz parkam un sakrita krūmos — nogaidīt, līdz pierims uzbrukuma sagatavošanas uguns.

Šaipus parkam, krūmājā sakrituši, celmlauži gaidīja savu laiku, bet Tumšais pēkšņi pavēlās uz sāna un iesaucās:

— Ei, kas šitais tāds? ...

— Nu, kur tu līdīsi, vecais velns! — nošņāca arī Smič-kovs.

— Nevis velns, bet Nikolajs Ivanovičs! Un projām vis nedzenāt — es esmu jūsējais!...

— Nu, ja mūsējais, tad rausies vien atpakaļ uz krāsns ar visu kramenīcu! — Tumšais nevaļīgi izmeta. — Site, vecīt, tev bārdu apsvilinās!

Nikolajs Ivanovičs jutās apvainots. Medību divstobreni pie sāna piespiedis, viņš čurnēja līdzās puišiem un šņāca — pa tumsu cauri krūmiem rāpojot, bija aizkusis.

— Onkulīt, tā taču nevar! ... — aizrādīja Isaks Smi-rins. — Jums taču teica, lai ejat projām!

Sajā brīdī, pēc piecpadsmit minūšu nemitīgas vēlēšanas, lielgabali piepeši apklusa un puiši pielēca kājās.

— Urā! Par Dzimteni! — viņi sauca un nozuda aiz kokiem.

Artilērijai noklustot, vācieši guva atelpu. Daudzmaz apjautuši situāciju, viņi piekļāvās ēku stūriem, uzskrēja bēniņos, sakāpa kokos un noprganizēja tik spīvu pret-uguni, ka celmlaužiem atkal vajadzēja piegult pie zemes pārdesmit soļu attālumā no dzeloņstieplēm.

Klajotnē pie divceļu krustojuma ienaidnieka uguns turēja pie zemes arī otrā vada vīrus.

— Šitā mūs apknābās pa vienam vien! ... — raizējās vada komandieris Anatolijs Šamaļs. — Jāmēģina tikt līdz parkam. Bet jūs, — viņš pamāja ložmetējniekiem Vasi-lijam un Mihailam Lulcašonokiem, — lieniet pa grāvi!

Lienot uz vēdera, partizāņi apšļūca ar līkumu apkārt krustojumam, tad visi reizē piešāvās kājās un zem ložu spindzošās krusas pārjoņoja pāri klajumam, patveroties aiz pirmajiem parkmales kokiem.

Parkā gāja karsti. Malu malās tarkšķēja ložmetēji un automāti, blīkšķināja šautenes, brīdi pa brīdim sprāga granātas. Pat saprast nevarēja, kurš un no kurienes šauj ...

Abi Lukašonoki ar saviem ložmetējiem iesprūda seklajā grāvī. Visapkārt smilkstēja automāta kārtas, un ložmetējniekiem bija tāda sajūta, ka ienaidnieka automā-tists par viņiem ņirgājas, kaitējoties kā kaķis ar peli, kurai nav vairs izredžu izķepuroties.

— Velns, kas par šāvēju! — Vasilijs iesaucās reizē nīgri un atzinīgi. — Vanckā kā pēc notīm!

— Tāpēc, ka esam šim tikpat kā uz delnas, — atsēca Mihails. — Paskat, zēvelē kā no aeroplāna!

— Taisni vai uz mākoņa uztupies!

Un tad Mihails tomēr saskatīja: uz mirkli pacēlis galvu, viņš sazīmēja atstatus stāvošu liepu, no kuras nepārtrauktā virknē izlidoja it kā zilas, spīdošas bites.

— A, nu tu man esi nagos, friča kungs! — Mihails nopriecājās un nošķīla uguni pa liepas lapotni, no kuras atdalījās melns, čokurā sakucis kamols un nokrita zemē.

Lukašonoki vērsa ieroču stobrus pret skolas pagalmu un kapāja bez žēlastības. Un tomēr, neraugoties uz to, uzbrukums bija iestrēdzis un grasījās ieilgt.

Satrakojies un neapturams, no ciemata ziemeļpuses parkā ielauzās Ivanova vads un pierāva kājās arī tos, kas, nāvējošas uguns svilināti, kļāvās pie zemes.

Apvienotiem speķiem partizāņi vēlreiz metās triecienā, taču atgrūdās pret dzeloņstieplēm un atkal grasījās no-plakt.

— Granātas!... — ieaurojās Ivanovs. — Granātas, velns parāvis!

Norībēja it kā pērkoņa padebess, un vīri vai ar zobiem kodās cauri aizžogam. Tikuši taipusē, viņi iedrāzās pagalmā, bet tur viņus apdedzināja trāpīga uguns. Kāds no vāciešiem, pussagrautajos mūros slēpjoties, šāva tik alkatīgi, ka ne soli vairs nebija iespējams tikt tālāk, pirms tas nav apklusināts.

Isaks Smirins metās uz priekšu, uzlēca uz mucas, kas stāvēja cieši pie ēkas ārsienas, un lūkoja saskatīt neganto šāvēju. Piepeši viņš sastinga kā pārakmeņojies, brīdi tā pastāvēja un tad gāzās lejā, ar galvu ietriecoties uzvandītajās pagalma smiltīs.

To, kas neizdevās Smirinam, paveica Ivanovs. Vada komandieris ar automāta uguni noslaucīja jumta pažobeli, un, metāliski šķindēdams, kaut kur no augšas nokrita ienaidnieka ierocis. Bēniņu lūkā iesprūda arī pats snaiperis — iesprūda un palika karājoties.

Skola un ciemata centrs bija partizāņu rokās. No aizsega izsists, Kohanoviču garnizons meklēja glābiņu bēgot.

Meža vīri jau saimniekoja pa artilērijas sagrautajiem mūriem, pārmeklēja pagalmu un uzlasīja trofejas. Divi Ivanova vada puiši nopūlējās ierūcināt kravas automašīnu, kas stāvēja pagalma nostūrī starp tukšām benzīna mucām.

Netālu no savandītās dzeloņstiepļu sētas stāvēja Mihails Uzuls un nepacietīgi māja ar roku.

— Saša! — viņš klaigāja. — Saška! ...

Kad Tumšais pieskrēja, Mihails, reizē izbrīnējies un sadrūmis, vērās uz hitleriešu līķiem, kas sakrituši visapkārt. Kritušo zaldātu gūzmā Tumšais pēkšņi saskatīja kādu redzētu, vecišķu seju un sirmu, ar egļu skujām piebirušu bārdu. Turpat blakus gulēja divstobrene, un tās spals bija sašķaidīts šķēpelēs.

— Nikolajs Ivanovičs! ... — Saša bezpalīdzīgi palūkojās uz Mišu. — Bet kā tad tā? . .. Mēs taču teicām, lai nenāk, lai iet projām! ...

— Jā, tagad ir aizgājis... — Miša nočukstēja un apklusa.

*

Kohanoviču nomalē, toviet, kur izbeidzas ciemats un sākas lauki, izsausējušā grāvī, kas aizstiepās gar lažā sakritušu rudzu lauku, bija apmetusies Bļinova nodaļa, kas pārraudzīja lielceļu, ko no grāvja atdalīja ar dažām krūmu skupsnām piesnāta pļava. Bļinovieši sargāja trie-ciengrupu flangu no ienaidnieka palīgspēkiem gadījumā, ja tādi parādītos. Un tobrīd, kad sagrautais Kohanoviču garnizons mēģinās laisties lapās, nodaļai vajadzēs to sagaidīt ar iznīcinošu uguni. Bet, kamēr galvenie notikumi vēl risinājās ciemata centrā, bļinovieši, grāvī sēdēdami, klausījās netālās kaujas troksnī un raudzīja izzīlēt cīņas gaitu un iznākumu.

— Vasja Lukašonoks trākelē kā ar šujmašīnu, — Bļi-novs sacīja. — Pēc skaņas pazīstu____

— Paklausies, vai tie nav Smičkova zobi, kas tur klakst! — pavīpsnāja Vestenbergs.

— Liecies mierā, Volodja! — zobgalīgi apsauca mīn-metējnieks Zabello. — Nemaz jau komandiera ausu nevajag, lai pateiktu, ka cauri ir... Pa reizītei vien vairs sprēgā. Kaut nu tikai zinātu, kurš kuru veicis! ...

— Paprasi man, es pateikšu! — piedāvājās Bļinovs.

— Tās lodes, kas vēl spindz, tās ir mūsējās. Mūsējām skaņa dobjāka, varētu teikt — muzikālāka. Bet fričus tikpat vairs kā nedzird.

Vestenbergs, roku uz ložmetēja turēdams, apvēlās augšpēdus un garlaikoti vērās jau zilgmot sākušajās debesīs.

— Stobrs gluži auksts! — viņš žēlojās. — Tā arī ne reizītes neizšāvām: šie visu nodarījuši bez mums. Ko tagad teikšu Gaišajam, kad pārnāks un prasīs pēc mūzikas?

— Saki, ka Ivanovs ar Samaļu tev nospēra notis! — Zabello pamācīja un pēkšņi aprāvās. Ar krūtīm uzvēlies grāvmalai, viņš ieplestām acīm blenza uz ciematu.

Iztriekti no skolas, vācieši nekārtīgā jūklī gāzās uz nomali un sprāga laukā pa visām ielām un ieliņām, kas spēji notrūka klajumā. Un visi šie pusapģērbtie, cīņas versmē nosvīdušie, iztrūcinātie karaļaudis, cits citu apskriedami un grūstīdami, izplūda pāri pļavai, bangainām alpām veļoties uz rudzu druvu, kur cerēja glābiņu un patvērumu, taču pievīlās ... Gar rudzlauku nop'.avoja uguns, kas apsvilināja priekšējos, taču nespēja apstādināt tos, kas no aizmugures brāzās virsū kā lavīna. Apmetis kūleni, dažs pakrita smilgās, cits klupa aiz ciņa, cits pussolī nostiepās gar tērci.

— Piesaucu sātānus! — caur zobiem izgrūda Vestenbergs.

— Jā, nu tev ir stobrs karsts! — pie mīnmetēja atsaucās Zabello.

— Lien virsū kā utis, ne apkaut nevar! — Bļinovs sūrojās. — Mazāk par simtu nebūs...

Nodaļas vīri šāva aizgūtnēm, bet vācieši, cenšoties izrauties no ciema, nepalika parādā. Aizsākās īsa, bet neganta apšaudīšanās.

Hitleriešu skaitliskais pārspēks drīz vien izpaudās arī rezultātā: divi Bļinova vīri jau bija viegli ievainoti, bet ienaidnieka uguns izvērtās aizvien uzplijīgāka un trāpīgāka.

— Piešāvušies... Tagad brucinās mūs kā cāļus! — klaigāja Zabello. — Vietu vajag mainīt! Vietu... eh! ... — viņš nostenējās un, pēkšņi atlēcis no mīnme-teja, atkrita pret grāvja pretējo kranti. Bļinovs piešļūca klāt, sakratīja. Grāvmalas dadži un usnes krāsojās sārtas ...

— Viss! ... — nodaļas komandieris izgrūda. Un tūlīt nosūkstījās Vestenbergs: — Nolādēts! ...

— Kājā iecirpa? — BJinovs, lienot atpakaļ uz savu vietu, noprasīja.

— Nē, plecā.

— Bet kāpēc tad asins uz bikšu staras?

— Jā, laikam arī gūžā... — Vestenbergs nošņirksti-nāja zobus un pieplaka pie ložmetēja.

— Atpakaļ! — Bļinovs uzsauca. — Lien atpakaļ pa rudziem!

Vīri pārmetās pāri grāvja malai un ierāpoja druvā.

— Nekasies! — komandieris skubināja Vestenbergu.

— Es palieku nosegt.

— Kā ar plecu?

— Skramba!

— Nu, tikai neaizraujies!... — Bļinovs brīdināja un aizlīda pakaļ puišiem, kas čaukstinājās pa stiebriem.

Ievainojumi tomēr izrādījās bīstamāki, nekā domāts: jo sevišķi sāpēja kāja, un arī plecs pamazām noplūda ar asinīm. Vēl jau Vestenbergs turēja zem uguns visu klajumu, taču samanīja, ka spēki izsīkst; dažbrīd gar acīm jau vir-dzēja krāsaini apļi, un krūmu puduri saplūda kopā ar pļavu vienā vienīgā blīvā. Ja vēl gribēja tikt cauri rudziem, tad bija pēdējais laiks kopties projām.

Ložmetējnieks ņēma ieroci un pagriezās iešanai, taču ievaidējās un saduba grāvī. Viss satumsa. Tomēr tas bija tikai mirklis: to pašu brīdi viņš atguvās, pietrausās stāvus un, balstoties uz veselās kājas, pavērsās nevis prom-iešanai, bet atpakaļ pret ienaidnieku. Uzstādījis ložmetēju, viņš nostiepa gar zemi pirmos pārdrošniekus, kuri, izmantojot pēkšņo klusumu, jau metās grāvī. Vestenbergs bija sapratis, ka no šejienes viņš vairs neaizies...

Izkārpījusies cauri druvai, nodaļa sagūla laukmalā sagaidīt ložmetējnieku.

— Sauj, nolāpītais! ... — Bļinovs pukojās. — Es taču piekodināju, lai nošķiļ pāris kārtu un nāk pakaļ. Bet vai tāds tev klausīs?

— Nāk, nupat jau nāk! — puiši saausījās. — Apklusa.

Ložmetēju vairs nedzirdēja; viņpus druvai sprēgāja

vienīgi automāti. Cits aiz cita nogranda vairāki sprādzieni.

— Granātas... — vīri saskatījās. — Vai nu Volod ja apmētā šos ar rocenēm vai arī...

— Vai arī friči uzklupuši grāvim.

— Iešu atpakaļ! — Bļinovs sarosījās.

Iztukšoti bija ložmetēja diski, aizmesta pēdējā granāta. Vācieši, protams, to nezināja, bet viņi bija pieredzējuši kareivji un gluži labi varēja iedomāties, kas noticis grāvi. Vēl aizvien piesardzīgi, taču neatlaidīgi hitlerieši tuvojās aprimušajam ložmetējniekam.

Vestenbergs vēl bija dzīvs. Asinīm notecējis, kaujas dūmos nomelnējis un aplipis ar pļavas miklo smilti, viņš izskatījās briesmīgs. Atbalstījis muguru pret grāvja malu, ložmetējnieks pūlējās pierausties kājās, paslējās sprīdi un iekunkstējās: lode iedzēla arī otrajā plecā, un viņš atkal sakņupa. Nē, Vestenbergs vēl iespēja cīnīties, bet nebija vairs nevienas patronas, nevienas granātas.

Volodja atlieca galvu un miglainām, aizblīvušām acīm pavērās augšup, kur pirmslēkta debesis sārtojās tīras un skaidras kā nomazgātas. Mākoņi bija aizgājuši gar apvārsni, ņn rudzu druvā skraukšķinājās vējelis. Gaiss uz-smaržoja pēc svaigas, tikko no krāsns izvilktas maizes. Bet varbūt tā bija tikai iedoma ...

Pārdesmit soļus no grāvja sarunājās vācieši, un Vestenbergs saprata, par ko viņi tur spriež, viens otru drošinādami:

— Nu jau vairs nekustēs!...

Viņš tomēr vēl kustēja. Atcerējās aiz jostas aizbāzto pistoli, Vestenbergs ar visu augumu uzgāzās grāvja malai un, saviedis svešas, it kā dūmakā tītas sejas, centās savaldīt nespēkā trīcošo roku. Aptverē nebija vairāk par piecām patronām, un, tās izšaudams, viņš domās skaitīja līdzi, lai nekļūdītos.

— Viens, divi, trīs, četri.. .

Piekto Volodja vairs neskaitīja: pavērsis stobru pret sevi, viņš nospieda sprūdu ...

Parāpojis pusceļu atpakaļ līdz grāvim, Bļinovs uz mirklīti apstājās rudzos, lai paklausītos, taču šoreiz dzirde viņu pievīla: nodaļas komandieris sava ložmetējnieka pēdējo šāvienu vairs nedzirdēja, jo tas noslāpa automātu sprakšķos, kas uzvilnīja ciemata pusē.

— Beidzot! ... — Bļinovs atviegloti nopūtās.

Ivanova un Samaļa vadi bija aizkavējušies sagrautā

garnizona drupās nepilnas desmit, minūtes, un tomēr dažkārt pat acumirklim ir mūžības cena ...

Kad pienāca pavēle par atiešanu uz Kohanoviču kapsētu, nosacītajā pulcēšanās vietā Bļinova nodaļa ieradās pilnā sastāvā, taču divus šīs nodaļas vīrus biedri nesa

uz skujkoku nestuvēm un saudzīgi nolika pie kapličas, kur jau gulēja Nikolajs Ivanovičs un ebreju puisis Isaks Smirins. Tie, kas stāvēja paši uz savām kājām, nolieca galvas un klusēja. Sarunāties viņi atļāvās tikai otrpus kapličai, un ari tad vēl — pusbalsī.

— Kas varēja domāt, ka friči visi barā trieksies virsū tieši Bļinovam? — sūkstījās pirmā vada komandieris Iva-novs. — Rādījās, ka šie pašķīst kur kurais.

— Nudien tā izskatījās! — apgalvoja arī Šamaļs.

— Mums nebija ne mazāko šaubu, ka suvorovieši vai žda-novieši no saviem slēpņiem aplasīs fričus pa vienam vien.

— Jandāliņu dzirdējām, — atzinās kāds no suvoroviešiem, — bet tas bija vairāk uz ždanoviešu pusi. Nospriedām, ka ždanovieši tur pabeidz to, ko frunzieši uzsākuši. Un nebija taču ne pavēles, ne rīkojuma — ko mums var pārmest?

— Vai tad kāds pārmet? — Ivanovs uztraucās. — Necik ilgi jau tas nevilkās ... Ne pagalmu vēl nebijām pārlūkojuši, kad atskrēja sakarnieks, lai steidzas palīgā.

— Jā, bet ko tas vairs līdz? ... — noteica Šamaļs un apklusa.

Iepretī masīvam, norūsējušam čuguna krustam uz apsūnojuša sola sēdēja trīs celmlauži un sūca smēķus.

— Nemaz nezinu, kā mēs to pateiksim Gaišajam...— Smičkovs raizējās.

— Ar mūziku solīja sagaidīt, — atcerējās Ūzuls.

— Kāda nu vairs mūzika... — nopūtās Tumšais.

Vajadzēja celties un iet. Komandieri steidzināja ceļā,

jo no Drisas stacijas nāca hitlerieši, kas steidzās glābt jau sagrauto Kohanoviču garnizonu.

Rīta saules apspīdēta, partizāņu kolonna virzījās uz Kamenku sādžu.

I

Torīt uz ielām redzēja vienīgi zaldātus, kas siroja pa Kohanovičiem un klaigāja līdz aizsmakumam, piedrau-1 dot ar nošaušanu katram, kurš uzdrošināsies pabāzt, degunu gar durvju stenderi vai parādīties pie loga. Ienākuši ciemā trīsdesmit minūtes pēc partizāņu aiziešanas, hitlerieši slēpa no iedzīvotājiem savu kaunu, jo līķu uzlasītajiem nav ar ko lepoties. Asinīm notašķītas kravas

mašīnas transportēja kritušos projām no Drisas, tālāk no nevēlamu liecinieku acīm.

Kohanoviču iedzīvotāji bija pārlaiduši satraucošu bezmiega nakti. Ļaudis cerēja, ka atnākusi Sarkanā Armija, jo ne Kohanoviču garnizonam, ne partizāņiem nevarēja būt artilērijas, kuras valdonīgā balss bija izrāvusi cilvēkus no gultām un sadzinusi slēptuvēs. Nedaudz skaidrības atnesa rītausma, kad kauja aprima un pa ielām, draudīgi klaigājot, skraidīja hitlerieši, nepārprotami vēstīdami, ka atrodas vēl tepat un nav nekāda pamata ne gaidām, ne cerībām. Lai kas ari bijuši viņu nakts pretinieki, tie ir sakauti un padzīti uz neatgriešanos. Nekas sevišķs nav noticis, nekas nav mainījies. Par to ikviens varēja pārliecināties pats savām acīm, kad pēcpusdienā beidzot atcēla aizliegumu un ļaudis iznāca uz ielām, pa kurām kā allaž patrulēja vācu zaldāti. Līķi bija aizvākti, un tikai saārdītais skolas nams, kas rēgojās viņpus parkam, apstiprināja, ka kauja patiešām bijusi.

— Mūri vien palikuši... — pusčukstus stāstīja tie, kas nāca no tās puses. — Viens gruvešu blāķis!

— Savādi! — brīnījās citi. — Kur šitā dragāts, tur pienāktos būt arī līķiem, bet neredz. Vai tad pa kailu ķieģeli vien slānījuši? ...

— Pie tam šito vāciešu tagadiņ vēl vairāk, nekā bijis. Redzat, čum vien! Nesaprotu — kur šie tagadiņ tversies, kur mitināsies?

Jautājumi, par kuriem lauzīja galvas Kohanoviču iedzīvotāji, sagādāja rūpestus arī 201. apsardzes divīzijas štābam Polockā.

— Pa rāciju ziņo no Kohanovičiem, — adjutants sacīja ģenerālim. — Karaspēka daļa, kas uz laiku aizstāja sagrauto garnizonu, lūdz atļauju aizbraukt...

— Bet vai lodi viņi nelūdz? — Jakobi paironizēja.

— Nē, ģenerāļa kungs, nelūdz! Tiek paskaidrots, ka garnizona būves pilnīgi sagrautas, nocietinājumi izpostīti. Tāpēc ilgstoša uzturēšanās Kohanovičos neesot iespējama. Apakšvienības skaitliskais sastāvs nepietiekams; pastāvot atkārtota uzbrukuma draudi. Ļoti lūdz atļauju atgriezties Osvejā.

— Visi pasākuši atgriezties! — Jakobi noņurdēja un strauji pagriezās pret adjutantu.

— Palikt uz vietas! Sūtīšu papildinājumu.

Kohanovičos, protams, nezināja, par ko spriests un runāts Polockā, taču ciemata ļaudis redzēja automašīnu rindu, kas kādu pavakari iebrauca miestā un izvietojās gar parku. Atskaitot šoferus, mašīnās nebija neviena kareivja. Bet, kad sāka satumst, atmaršēja Kohanoviču apakšvienība un sakāpa automobiļos visa līdz pēdējam vīram. Tonakt viņi aizbrauca atpakaļ uz Osveju, jo ģenerālmajors Jakobi nebija izpildījis solījumu par papildspēkiem: viņam vairs nepietika zaldātu.

Šo rūgto patiesību apcerot, ģenerālis stāvēja pie kartes un, acu no tās nenovērsdams, konstatēja, ka visa Baltrutēnijas — Latvijas pierobeža faktiski atrodas partizāņu rokās. Tagad, kad atdoti arī Kohanoviči, palikusi vairs vienīgi Osveja — no visas pasaules atgriezta, niecīga saliņa mežu zaļajā okeānā. Bet gan jau šis neapturamais, spēji uzbangojušais paisums noskalos arī to! Ģenerālim ir zināms, ka visus apkārtnes ceļus kontrolē par-tizāņi, ka Osvejas apgāde ir apgrūtināta, bet sakarus iespējams uzturēt tikai pa rāciju. Cik tad ilgi var tā turpināties! ...

Pats sev par izbrīnu, Jakobi pēkšņi atskārta, ka kļuvis par pesimistu. Šādas atziņas saērcināts, viņš atgriezās pie rakstāmgalda un atkrita krēslā. Taču tieši tādā brīdī kabinetā ienāca adjutants.

— Pa rāciju ziņo no Osvejas... — adjutants iesāka,, bet, uzmetis skatienu ģenerālim, aprāvās pusvārdā un apklusa.

STIGA IR IZCIRSTA...

Pa dižmeža ēnainām stigām, nīgri spurlcšļādams, klam-zāja pavārdzis, mūža labākos gadus nodzīvojis zirģelis, negribīgi velkot pasmagus kravas ratus ar kara mantību: ieročiem, munīciju, sprāgstvielām.

Pajūgs piederēja latviešu izlūku diversantu grupai, kas naktī uz 1942. gada 25. augustu ienāca vācu armijas aizmugurē un zagās uz rietumiem.

Iesākumā viņi gāja tikai pa naktīm, kas jau bija tik biezas un melnas, ka vajadzēja sadoties rokās, lai nenoklīstu no bara. Viņi meta cilpas apkārt visvientuļākajiem mājokļiem un turējās atstatu no ceļiem.

Trešajā rītausmā pēc frontes pāriešanas grupa uzdrīkstējās iznākt mežmalā un kopš tā brīža viņi turpināja iet arī pa dienu, pārskrienot kādu nomaļāku klajumu.

Tā viņi gāja vēl divi dienas, ne sprīdi nenovirzoties no taisnes, kas iezīmēta kartē.

Puiši atāva kājas un mundri cilpoja pa smilšaino ceļu blakus vezumam, reizi pa reizei atbalstot to ar plecu un līdzot izkustināt dažviet līdz rumbai palsajā irdnē iestigušos riteņus.

Agrā, vēl gluži tumsnējā rītausmā meža ceļš veda pāri dzelzceļa stigai.

— Burvīga vietiņa! — nopriecājās Vaņa Daškins.

— Biezoknis visapkārt kā siena un sliedes pa vidu... Taisni žēl šķirties!

— Lopiņa arī žēl, — Saša Gaišais pamāja uz zirgu.

— Bet, ja cik necik patukšotu vezumu, šim būtu vieglāk un pašiem ari patīkamāk ...

— Nuka patīkamāk! — atsaucās Kozlovskis. — Citādi noziegums tas būtu, ja vesels vezums ar spridzekļiem pārripotu pāri, bet sliedes paliktu neskartas...

Vitja Kupcovs — ceļvedis, ko baltkrievu partizāņi sūtīja līdzi grupai, — neiebilda.

— Vietiņa tik liešām kārdinoša, — viņš atzina.

Spridzinātāja pienākumus uzņēmās Gaišais ar Daškinu.

Paņēmuši sprāgstvielas, puiši pagājās pa sliedēm nostāk no pārbrauktuves un paraka spridzekli zem pārmijas.

Piepeši viņi stiepās gar zemi un noripoja lejā no uzbēruma.

Iesāņus gar sila atstūri mirguļoja uguntiņas un sprēgāja automāti.

Ierāpojuši mežā, spridzinātāji pielēca stāvus un metās pakaļ grupai, kas pa to laiku jau bija aizkājojusi labu gabalu.

Aiz sāpēm sēkdami un nešpetni šķendējoties, abi dan-ceniski spolēja cauri silam. Viņi skrēja un lēkāja tik ērmoti it kā zem kājām būtu pakaisītas kvēlošas ogles. Bet ogļu, protams, nebija; basās pēdas dzelkstīja skuj-adatas un sakramējuši, atskabargaini čiekuri.

Partizāņu ikdiena ir nejaušību pilna, un nereti visu noteic vienkārši veiksme vai neveiksme. Bieži jo bieži nav iespējams pared/.ēt, kas gaida taciņas līkumā, kādus pārsteigumus sola spējāks dižceja pagrieziens, kraujāks klajuma uzkupris vai cauri pļavai izdzīts meliorācijas grāvis. Pēc ārējā izskata gaužām nevainīgā alkšņu cerā piepeši ierejas ložmetējs, gar mežmalas priežu stumbriem negaidot notarkšķina automāti. Iepriekš nav iespējams paredzēt gandrīz ne soli, kas sperams ārpus nometnes; kritiskā mirklī viss atkarīgs no partizāņa atjautas, viņa drosmes un veiklības.

Taču šoreiz ceļvedis zināja skaidri un gaiši: šaurais, grambās izbrauktais ceļš tajā vietā, kur tas sniedzas pāri tīrelim, ir mīnēts. Kupcovam nebija zināms vienīgi tas, kur tieši mīnas izvietotas, kur tās paslēptas.

Bīstamo ceļa posmu, protams, mēģināja apiet, bet zirdziņš drīz vien iemuka dūkstī līdz pavēderei, un tikai ar lielu piepūli paveicās dabūt pajūgu atpakaļ uz ceļa.

Puiši noraizējušies kasīja pakaušus.

— Ar līkumu aplīk purvam būs savi divdesmit kilometri, — Vitja rēķināja. — Bet ar vezumu i tur neizbrauksim ...

— Atpakaļ nevar! — Ravinskis piekrita. — Pēc tā jandāliņa uz dzelzceļa fricis, jādomā, nāk pa pēdām.

— Bet uz priekšu taču arī nevar... — uztraucās Zei-lišs.

Gaišais pagājās nostāk no bara, drūmi noskatīja bīstamo ceļa posmu, saslūkņāja rokas kabatās un apņēmīgi tuvojās nominētajai ceļa joslai. Un, tā iedams, viņš svilpoja. Svilpoja kaut ko nenosakāmu, taču jautru un uzmundrinošu.

Vaņa Daškins pieskrēja klāt, nogrāba pārdrošnieku aiz apkakles un vilka atpakaļ.

— Dulburis, ne komandieris!... — viņš nošņāca.

— Duša ir, bet apjēgas nemaz...

— Es tā skatos, jums tie komandieri no puiku zor-tes... — neapmierināti burkšķēja arī Kupcovs — Karu spēlē. Tēlo varoņus.

Tagad rīkojās Vaņa Daškins. Viņš piegāja pie vezuma un ņēma grožus, izritinādams tos visā garumā. Galā vēl piesēja ratos atrastu virvi, pašmaukstināja zirgam un, garos grožus no rokām neizlaižot, iesāka iet gabaliņu aiz pajūga.

Pa riteņu sliedēm rindiņā viens aiz otra nāca visi pārējie — drūmi, mēmi un saspringti.

Rāmi, nesteidzīgi skrapstēja pakavi. Pa ceļa kukuržņiem draikšķēja riteņi.

Biedrus iztrūcinādams, ieaurojas Daškins:

Heihei, ābolīti,

Kur tu ritinies?

Un tālāk jau auroja visi:

Buržujam zobos tiksi —

Neatgriezīsies...

Gāja lēni soli pa solītim kā bērinieki. Vilkās gausi, bet dziedāja skaļi un bravūrīgi. Ar dziesmas skaļumu klusināja sirdi, ar neprāta skurbumu kliedēja bailes.

Pagāja garām vientuļam purva bērzam, kur ceļš pēkšņi it kā padevās augšup un pa lēzenu nogāzi cēlās pretī silam, kas stāvēja visapkārt tīrelim.

— Viss! ... — izdvesa Kupcovs.

Dziesma spēji aprāvās. Puiši, kā neticēdami, vērās atpakaļ uz noieto ceļa posmu un slaucīja aprasojušās sejas.

Gurdeni un apklusuši viņi ievilkās mežā.

Tieši tobrīd staignāja pretējā pusē parādījās pēdu dzinēji. Taču partizāniem tie vairs nebija bīstami: viņus sargāja tikko pārietais mīnu lauks.

*

Pārgājiena ceturtajā dienā viņi aizdomīgi sāka lūkoties apkārt.

— Nemaz neizskatās pēc ienaidnieka aizmugures, — Ravinskis gudroja. — Ne frici kur mana, ne policistu . ..

— Šitā nav nekāda vazāšanās! — beidzot nosprieda Saša Gaišais. — Jāiet uz sādžu un jānoprasa, kas par velnu!

— Bet ja nu sādžā fricis? ... — Zeilišs ieminejās.

— Ja nav uz ceļa, nebūs arī sādžā! — Gaišais neatlaidās.

Ceļvedis Kupcovs noslēpumaini smīnēja.

— Tak jau nebūs! — viņš drošināja.

Paaicinājis līdzi Fedoru Kravčenko, Saša devās ceļā.

Sādža pletās gar lēzenu smilškrasta nogāzi, ko apspīdēja iedzeltena, jau pabalējusi atvasaras saule. Lejup pa nokalni uz atvarainu zāļupi klumpačoja zosis, un no putnu juceklīgajām gāgām skanēja visa iegrava.

Brunčus līdz pus stilbiem uzspraudījusi, uz nošļakstītas laipas sieviete skaloja veļu. Diviem bruņotiem vīriem

pienākot, viņa atlieca notirpušo muguru un nogaidoši vērās uz svešniekiem.

Izlūki padeva labrītu un piestāja laipas galā.

— Nekliegsit? — Saša pavaicāja.

— Kāpēc tad jākliedz? — sievišķis noprasīja.

— Re, kas par dūšu! — palielīja Kravčenko. — Piesitušies kaut kādi tēviņi ar stobriem, bet šī vēl smej!

— Kurš tēvainis tad bez stobra? Ja tāpēc vien sāksim klaigāt — pavisam bez vīrišķa paliksim... — sādžiniece divdomīgi atcirta.

— Ak tad stobrā visa tā skunste? — izlūki centās pieskaņoties sarunas rotaļīgajam tonim. — Un kurš tad sirdij tīkamāks — pilsētnieks vai laucinieks? Vai varbūt Iricis?...

— Vī, dieniņ, kur tad dzīvu frici vairs grābsi?

— Vai tad izčibējuši, vai?

Sieviete aizdomīgi pavērās uz puišiem un noplātīja rokas.

— Kā tad, ka izčibējuši! Tu-tū!

Izlūki saskatījās.

— Rauj velns frici! — Saša iesaucās. — Bet sakiet — vai tālu vēl līdz Osvejas rajonam?

— Tad šite pat jau ir... Raug, šeku, šaipus urgai!

— Kā? — Puiši neticēja. — Osvejas rajons un neviena friča?

— Bet vai tad pēc šiem tāda vajadzība? — meitietis noprasīja.

— Vajadzības nav nekādas. Tikai savādi gan... Kurš tad tagad šeit saimnieko?

— Paši saimniekojam. Padomju vara, tā sacK!

— Nu, vai zināt!... — Kravčenko noskaitās. — Savus sapņus varat stāstīt sābrienēm!

Izlūki nenoticēja gandrīz nevienam sievietes vārdam, uzskatīdami, ka tikuši vienkārši izcūkoti. Uzsākot sarunas par vāciešiem, viņi iekrituši pašu izliktās lamatās. Tas taču skaidrāks par skaidru, ka tādas lietas nav pārrunājamas ar jebkuru garāmgājēju.

— Tā sakot, neiemantojām mīlestību, — Kravčenko konstatēja.

— Bet, ja neuzticējās, tad šitais sievišķis ir vai nu neiedomājams pārgalvnieks, vai arī muļķa prātā! — apgalvoja Saša. — Ko viņa tur teica par padomju varu?

— Jā, sagvelza velns zina ko!

Kad izlūkošanas rezultātus pateica grupai, kas gaidīja ceļa malā, biedri jutās pievilti.

— Tādi gājuši, tādi negājuši! — Ravinskis raustīja plecus. — Iztincinājuši pustraku veceni un vēl domājas atklājuši nez kādu noslēpumu!

— Atklājuši gan! — apgalvoja Kupcovs. — Patiešām atklājuši! — viņš smējās, tā arī neko tuvāk nepaskaidrodams.

Izdomāja pret vakaru iegriezties kādā sādžā un apklaušināties pie saprātīgākiem ļaudīm, kas gribētu un mācētu izskaidrot neizprotamo situāciju.

Bet vakars vēl nebija sakrēslojis, kad grupa beidzot sasniedza pazīstamas, redzētas vietas, kas apliecināja, ka viņi patiešām ienākuši Osvejas rajonā. Līdz nometnei, no kurienes viņi bija devušies tālajā ceļā uz aizfronti, bija palicis vienas vienīgas nakts pārgājiens. Un pēkšņi neviens vairs negribēja ievilcināt līksmo atkalredzēšanās brīdi, tāpēc viņi atsacījās iet uz sādžu un, saprotamas nepacietības urdīti, devās tieši uz mērķi.

Bet, kad īsi pirms rītausmas latviešu izlūku diversantu grupa ieradās nometnē, viņi tur neatrada ne pusdzīvas dvēseles. Mistiskā kārtā bija pazuduši ne vien okupanti, bet arī partizāņi. Kur lai tagad tos meklē?

To nezināja arī ceļvedis Kupcovs, kurš piepeši bija pasācis uzmākties puišiem ar savādām runām par kaut kādu partizāņu novadu, par ienaidnieka okupētu teritoriju, kas tomēr atbrīvota no okupantiem. Kupcovs muldēja gandrīz vai to pašu ko neprātīgā sādžiniece. Tas, ko viņš stāstīja, bija tik fantastisks, ka kaut kam tādam vispār nav iespējams ticēt, un puiši, protams, neticēja. Minhauzens, ne Kupcovs!

*

— Vai jūs kurli, vai? Paklausās taču, kā murmulē! Ņudz kā pa gada tirgu!

— Filipam taisnība! Pirms vēl nebijām gājuši pāri frontei, šitajā Borisovā ļaudis uz pirkstiem varēja saskaitīt, bet tagad — mazāk par tūkstoti nebūs ...

— Tūkstotis ne tūkstotis, bet daudz arī netrūks.

— Būs kāds nolicis ķelli vai apsievojies, un sābri saskrējuši uz dzīrēm.

— Kaut nu sābru vietā tikai fricis nebūtu atskrējis!...

— Ja citur nebija, kāpēc lai būtu tieši Borisovā? Ko tu, Gaišais, par to saki?

— Es saku, ka jāiet iekšā! Tad jau redzēs!

Līdz ar vakara krēslu iznākusi mežmalā, izlūku diversantu grupa stāvēja aiz eglītēm un vēroja sādžu, kas izvietojusies uzkalnā. No tāda attāluma varēja saviest vienīgi samelnējušu ēku apveidus un logu dzeltenīgi drebelīgo gaismu, kuras blāvā pa ieliņu šaurajām spraugām šaudījās ļaužu ēnas. Šaipus sādžai paugura slīpumā iepretī silam balsnīja krusti, pār kuriem gūlās kvēpu un sodrēju piedvakoti dūmi.

Gar kapsētu kāpjot Borisovas kalnā, abus vietrau-džus — Gaišo un Kozlovski apstādināja trīs bruņoti vīri, kas iznāca pretī uz ceļa.

— Kas nāk?

— Savējie. Partizāņi.

— No kādas vienības?

— No latviešu izlūku diversantu grupas.

— Kas tā par grupu? Pirmā dzirdēšana!

— Gan vēl dzirdēsiet! ...

— No kurienes nākdami?

— No aizfrontes.

— Kurp iedami?

— Kur acis rāda... Pirms mēneša kaut kur šaipusē bija Frunzes partizāņu vienība ...

— Pirms mēneša arī rudzi ziedēja! Lūgsim ķepuroties uz priekšu un nemālēt vellu! Kas ķers pie blīkšķenes, to nokniebs!

Gar sādžas malu nesen bija raktas tranšejas. Krūmu skupsnā izlūku pētīgās acis sazīmē;a ložmetēj ligzdu. Bet līdzās nocietinājumiem gluži omulīgi kūpēja idilliska lauku pirtiņa, kuras dūmu rūgteno dvaku jaunpienācēji bija sajutuši jau mežmalā. Ap pirtiņu klaiņāja vīri ar zaļam tikko lauztām bērzslotām padusēs.

Borisova atgādināja karaspēka apmetni. Naksnīgās ielas bija pārpilnas ar bruņotiem ļaudīm, apgaismotu logu atspulgā zibsnīja stobri. Kaut kur atsāņus reizi pa reizei zviegāja zirgi. Zogmalās stāvēja rati augšup saslietām ilksīm. Kad gūstekņus veda garām bijušajam kolhoza klubam, no turienes uzdvesa ceptas gaļas smarža. Laukā pa durvīm nāca vīri, kas ar delnas virspusi braucīja lūpas un steigšus kaut ko vēl gremoja.

— Paskat, restorānu ierīkojuši! — Saša greizsirdīgi iesaucas. — Vai skuķi arī ir?

— Kā nu priekš kura! ... — atsacīja viens no pavadoņiem.

Sādžas centrā pie prāvas apgaismotas mājas stūra plandīja sarkanais karogs.

— Padomju vara! — Kozlovskis pārsteigts apstājās.

— Nudien, padomju vara! ...

— Izpildkomiteja. Nez vai tik vēlu vairs pieņems? — raizējās Saša.

— Pieņems, pieņems! Ejam tik iekšā! — skubināja pavadoņi.

Istaba, kurā ieveda gūstekņus, bija piesmēķēta līdz griestiem, un šajā kodīgajā dūmakā varēja. samanīt cilvēku siluetus, kas vīdēja kā miglā.

— Ir nu gan klimatiņš!... — slieksnim pārkāpis, Saša izsmējīgi iesaucās. — Rija, ne izpildkomiteja!

— Frunzes vienības štābs, — telpas stūri kāds aizrādīja.

— Frunzes vienības štābs? Paga, paga, un kas tā par lakstīgalu, kas tur miglā kņopē?... — Saša, līksmi sasprindzis, virzījās uz runātāja pusi. — Hei, Kalaidžan, vecais velns! Tad tu šite svēpinies — maitas gabals tāds!

— Gaišais! ... — Kalaidžans izplēta rokas apskāvienam. — Pasaules staiguli, nolāpītais!

— Un Kozlovskis arī! ... — sauca no visiem kaktiem, un vesels bars sadrūzmējās apkārt pārnācējiem. — Kur tad citi?

— Citi tup mežmalas eglītēs, — Gaišais pasmējās.

— Vai tad prātā varēja ienākt, ka Kalaidžans nodibinās Borisovā padomju varu?

— Mežu mežus izložņājām, šiem pēdas dzenot, bet šitie džentlmeņi tikmēr līksmo pa sādžu! — pajokoja Kozlovskis. — Sautējas pirtī uz lāvas, pa restorānu uzdzīvo...

— Kāpēc mēs to nevarētu? — vienības komandieris izrieza krūtis. — Kam spēks, tam vara!

Gaišais pētīja vīrus, paspraucās cauri baram un kaut ko meklēja.

— Kur tad manējos nobāzāt?

— Tavējos? — Kalaidžans nesaprata.

— Nu ja — manējos! Celmlaužus.

— Tepat jau kaut kur ganās! — vīri atsacīja. — Būs vai nu ēdnīcā, vai pie skuķiem.

— Uzuls, Tumšais un Kuzmins pirmiņ aizslāja uz pirti, — kāds zināja pateikt.

— Mums ari neskādētu... — Saša ieminējās.

— Varbūt vispirms tomēr iekodīsiet? — Kalaidžans piedāvāja.

Kozlovskis nepacietīgi atmeta ar roku.

— Kodīs pēc tam!

— Un aizstaigājiet kāds līdz mežmalai! — Gaišais palūdza. — Šie arī gribēs nokašņāties.

Pirts bija pieblīvusi ar sutu un dūmiem, kas cirta acīs kā ziepes. Durvis uz priekšiņu stāvēja vaļā: pie sijas piekāris, tur kvēpa vējlukturis, un nespodrā guntiņa nespēja kliedēt garaiņu piemitrināto krēslu, kurā vīdēja sviedros norasojuši plikumi. Rakstā plīkšķināja sutslotas, un cits par citu skaļāk aiz labsajūtas sēca vīri.. Uz nokaitētiem krāsns akmeņiem laiku pa laikam nošņāca ūdens gāzmas, un kāds tusnīdams jau spruka lejā no lāvas. Pirts smaržoja pēc kvēpiem un bērza lapām.

— Kur lien? — no lāvas atskanēja greizsirdīgi uzklie-dzieni. —- Vai neredz, ka pilns! . ..

— Kurš pilns, tas jāsviež laukā! — atsmēja viens no tiem, kas aizkavējušies iemetās pa ārdurvīm.

— Ak tu nolokāms, kas šitam par cekulu! Eu!... Ir taču tāds kā Gaišais! ... Tikai pliks.

— Miša! ...

— Puikas! Puikiņas! ... — Uzuls norēca. — Klaidoņi

mājās!

Šķindēdami gāzās skārda bunduji, murskulī saāķējusies, no lāvas noripoja kailu vīru varza un ņēmās dancot pa klonu, cits citam uz pēdām bradājot.

— Dulli kļuvuši! — pārējie šķendējās. — Ko tādi kāpj uz lāvas, kas nevar turēt? Vai rimsiet, nolāpītie!

Tūlīt pēc pirts un vakariņām, kas ieilga pāri pusnaktij, pārnācējus ieveda šķūnī, kur tiem ierādīja vietu uz siena vāla līdzās Uzulam, Kuzminam un Tumšajam.

— Uh-ca-ca! — Gaišais atkrita guļvietā. — Tik ilgi nav šitā gulēts!

— Liekas, nav nekāda kara, — piebalsoja Eduards Luriņš. — Vienkārši ir sestdienas vakars pēc pirts.

— Jā-ā, pirs-ni-ņa! ... — Kravčenko tīksmi izstaipījās. — Sarkanais karogs, padomju vara, ēdnīca... Kā jūs, rupuči, to dabūjāt gatavu?

— Garš stāsts, zēniņi! — Uzuls brīdināja.

— Un tomēr izstāstiet! — uzstāja Gaišais un tikmēr nelikās mierā, iekams nebija uzzinājuši, kas un kā noticis viņu prombūtnes laikā.

*

Nedēju pēc Gaišā grupas aiziešanas pāri frontei nometnē palikušie celmlauži bija līdzdarbojušies kaujas operācijā pie Beņislavas tilta, bet vēlāk piedalījušies arī Kohanoviču garnizona sagrāvē. Pēc šīm un dažām citām sīkāka apjoma kaujām viņi atgriezās nometnē, kur izvietojās ilgstošākai atpūtai.

Tajās dienās partizāņu apmetne zināmā mērā līdzinājās savdabīgam kūrortam, kur spirdzinošais priežu gaiss un regulārā visai pārticīgā ēdināšana ātri vien pārvērta kaujiniekus par omulīgiem laiskuļiem, kas īsināja laiku ar dažādiem saimnieciska rakstura pasākumiem: viņi lāpīja apavus, kārtoja apģērbu, mazgāja veļu un spodrināja ieročus. Laiku pa laikam tika sasauktas partijas un komjauniešu sapulces; vienības komisārs Litvinovs organizēja pārrunas, kurās iepazīstināja partizānus ar Informbiroja ziņojumiem. Bet tumšie, jau garie augusta vakari aizritēja pie ugunskuriem, klausoties visraibākos nostāstus.

Partizāņi pildīja sardzes dienestu, katrs savu reizi stāvot kādā no posteņiem, kas izvietoti visapkārt nometnei. Bija izveidota arī speciāla spridzinātāju grupa, kas Pētera Smičkova vadībā devās naktsgaitās uz visai attālām dzelzceļa maģistrālēm. Iegadījās dažkārt pa kādam norīkojumam slēpnī vai izlūkos, tomēr šiem pasākumiem trūka vēriena, tie neienesa ierastajā ikdienībā kaut cik nozīmīgas pārmaiņas.

Taču miers bija mānīgs.

Drīz pēc Kohanoviču garnizona likvidēšanas apgabala pagrīdes komiteja uzdeva Frunzes partizāņu vienībai atbrīvot arī Osveju — ienaidnieka pēdējo atbalsta punktu rajonā.

Šādam nolūkam partizāņu vadība uzaicināja pilsētiņas komandantu uz pārrunām, lai vienotos par garnizona kapitulācijas noteikumiem. Uz Osveju vairākkārt tika sūtītas bargas notas un ultimāti, bet, kad visi šie pasākumi tika atstāti bez ievērības, partizāņi ķērās pie iebiedēšanas.

Visapkārt Osvejai izlika slēpņus un, laiku pa laikam apšaudot nocietinājumus, turēja hitleriešus nemitīgā sasprindzinājumā. Kā saka, neticami, bet fakts: okupantu garnizons bija ielenkts pats savā teritorijā.

Taču, neraugoties uz to, ienaidnieks bija spītīgs un ne-iebiedējams. Lieki nešķērdēdams laiku diplomātijai, tas darīja visu iespējamo, lai nostiprinātos: būvēja dzotus, raka tranšejas un ierīkoja dzeloņstiepļu aizsprostus divām kārtām visriņķī garnizonam.

To nedrīkstēja pieļaut.

Kādā no augusta nogales tumīgajām naktīm, kad gar apvārsni plaiksnājas krītošas zvaigznes, bet uz zemes viss satek kopā vienā vienīgā tumsas blīvā, Frunzes partizāņu brigādi izveda no nometnes un lika tai taustīties uz Osve-jas pusi.

Kad cauri naktij beidzot pavīdēja lielezera apsūbējušais spogulis, vīri, klupšus krizdami, aizkusuši ķepurojās apkārt aizmigušajai pilsētai, sažņaudzot to tikpat kā spīlēs. Aizsegā uzstādīja mīnmetējus un lielkalibra ložmetējus, nobloķēja visus ceļus un taciņas.

Kauja sākās rītausmā un ilga divas stundas. Bet ikreiz, kad uzbrucēji cēlās triecienam, ienaidnieka pretuguns atkal piespieda tos pie zemes.

Uzlēca saule, bet partizāņi nebija pavirzījušies ne soli uz priekšu. Atklāti sakot, tas bija negaidīti. Osveja rādījās nepieveicama, jo to aizstāvēja izmisums.

Viena neveiksmīga kauja vēl nav katastrofa; kas neizdevās šodien, tas var izdoties rīt — jo cik tad ilgi friči noturēsies, kad jau zaudēta bezmaz visa rajona teritorija un arī skaitliskais pārsvars? Ja nerēķina Osveju, tad visas sādžas, miesti un ciemati atrodas partizāņu rokās. Uz ko tad friči vēl cer, uz ko viņi paļaujas?

Tieši šī izmisīgā, bezcerīgā pretestība vienības komandieriem šķita aizdomīga. Gribot negribot pienācās domāt par to, ka ienaidniekam apsolīta palīdzība, ka gaidāmas liela mēroga kaujas operācijas.

Šādā raizīgā noskaņojumā komandieri veda brigādi atpakaļ uz nometni.

Taču uzvaras fanfaras neskanēja arī Osvejas garnizonā. Kritušos aprokot, tur nespēlēja pat orķestris: līķus vienkārši sameta bedrē un apbēra ar asinīm slacīto smilti. Kritušie neprotestēja, jo dzīvajiem klājās vēl ļaunāk: tiem nebija pat lāga bedres, kur patverties.

Osvejas garnizona eksistencei vairs nebija attaisnojuma, jo garnizons nespēja pildīt tam uzliktos pienākumus.

Zemnieki novāca ražu, bet vācu armijas vajadzībām nebija iekasēta ne pusizbirusi vārpa, par gāju, pienu, sviestu un citiem produktiem nemaz nerunājot. Ko tad vēl gvelzt par armiju, ja komandants neiespēja paēdināt pat savu garnizonu! Bet ģenerālmajors Jakobi, ar kuru izdevās sazināties pa rāciju, pieprasīja noturēties, noturēties par katru cenu. Taču ģenerālis bija tālu, toties bads un partizāņi — tuvu ...

Kolīdz kļuva zināms, ka ievērojami partizāņu spēki devušies reidā uz kaimiņu rajonu, Osvejas garnizons ar visiem policistiem un citiem dažāda apjoma nodevējiem aizmuka uz Drisu.

No okupantiem atbrīvoto rajona teritoriju sadalīja četrās zonās un katrā no tām izvietoja skaitliski prāvu ar kadru komandieriem apgādātu, pieredzes bagātu partizāņu vienību, kas uzņēmās atbildību par kārtību savā zonā un tās drošību. Šādam nolūkam partizāņi iznāca no meža un apmetās sādžās.

Frunzes vienībai iedalītā zona atradās rajona teritorijas pašā viducī. Par tās «galvaspilsētu» kļuva Borisova, bet katrā pat visniecīgākajā apdzīvotā vietā tika iecelts sādžas vecākais. Pie bijušajām ciema padomēm sāka darboties partizāņu pilnvarotie.

Osvejas rajonā — tālā un dziļā ienaidnieka aizmugurē — bija atjaunota padomju vara.

— Tad jau iznāk, ka esam pielavījušies pie visa gatava, — noklausījies biedru stāstījumu, ieminējās Gaišais.

— Tā jau iznāk! — Tumšais pasmējās. — Tagad dzīvosit pa Borisovu, cepures kuldami!

— Kā nu kurš! ... — Gaišais iebilda un, augšup apvēlies, lūkojās uz griestiem, kur jumtspraugās jau varēja apjaust rītausmas blāvumu. — Par piemēru Smičkovam, Tumšajam, Ūzulam un vēl dažam nekāda cepures kulšana vairs nesanāks . . . Nav jau vairs Frunzes vienības partizāņi ...

Nočaukstēja siens. Vīri pietrūkās sēdus un blenza uz Sašu, kurš, pilnīgu vienaldzību tēlodams, vēl arvien lūkojās uz jumta spraugām.

— Ko tu muldi? — Tumšais sapīka. — Ja neesam vairs frunzieši, kas tad mēs esam?

— Latviešu izlūki diversanti, — Gaišais svinīgi paziņoja. — Pašiem sava grupa, savi komandieri.

— Iestāsti to Zaharovam! — neticīgi noņurdēja Tumšais.

— Protams, ka iestāstīšu! •— Saša atcirta. — Viņš atdos ne vien celmlaužus, bet arī ieročus, kas pārnesti no Latvijas. Tā ir pavēlēts! Tikko uzausīs gaisma — iešu uz brigādes štābu.

— Štābā viņu neatradīsi, — aizrādīja Uzuls. — Sakarā ar mobilizāciju Ivans Kuzmičs patlaban uzturas Za-ļesjē.

Pārnācēji saausījās.

— Kas tā par mobilizāciju? — viņi brīnījās.

— Iesaukums Sarkanajā Annijā.

Atjaunojusi rajonā padomju varu, Osvejas partijas komiteja uzskatīja par savu pienākumu palīdzēt arī frontei, kas tobrīd atradās pie Volgas. Iecere šķita fantastiska un tomēr tā bija realizējama. Vai tad tikpat fantastiska un neiespējama nebija ari situācija, kāda izveidojusies ienaidnieka dzijā aizmugurē, kur okupētas zemes teritorijā pastāv no okupantiem atbrīvoti novadi?

Iesaucamie nesaskatīja mobilizācijā nekā pārdabiska: padomju zemei — padomju likumi. Cīnītāji nepieciešami ne vien partizāniem, bet arī frontei. Ja dzimtene sauc, tad ir jāiet, jo tēvzemes aizstāvēšana ir viens no cildenākajiem padomju cilvēku tikumiem.

Visi, kas nebija pieskaitāmi pie partizāņiem, bet jaudāja ieroci nest un cīnīties, tajās dienās devās uz Za-ļesji, kur atradās iesaukšanas punkts.

Citkārt klusā, ikdienišķā sādža dūca kā bišu strops. Pa malu malām ņudzēja sveši, nepazīstami jaudis, kas atnākuši paši ar saviem azaida maišeļiem un dažs pat ar ieroci rokās. Ielas un sētienas bija cilvēku pilnas, un tomēr visbiezākā drūzma allažiņ valdīja pie reģistrācijas un medicīniskās komisijas ēkām, kur jūklis neizklīda līdz pusnaktij.

Tur, pašā patriotisko jūtu epicentrā, plānoja izredzes un apbedīja cerības. Iesauktie mierināja izbrāķētos; izbrāķētie apskauda iesauktos. Tie, kas bija apnicināti, meklēja «advokātus» un «līdzjutējus», kas pamācītu, kā

«apvedami ap stūri» stūrgalvīgie un nepielūdzamie komisijas dakteri.

Mobilizācijas norisi aprūpēja partizāni, tāpēc Zajesjē uzturējās arī brigādes komandieris Ivans Kuzmičs Zaha-rovs.

Pusi dienas nosēdējis pie reģistrācijas galda, pēcpusdienā viņš mēdza ielūkoties pie dakteriem, kur, savu klātbūtni neizrādot, pieticīgi tupēja maliņā, taču nepalaida gar acīm nevienu puisieti, neparēķinājis, cik noderīgs tas būtu viņa brigādei.

— Eh, kādi makani aiziet! ... — vēlāk viņš žēlojās komisāram. — Ozoli, ne vīri!

— Budzis tu esi, Ivan Kuzmič! — komisārs pārmeta.

— Ja varējis, sev vien visus būtu pievācis. Ko tu činksti? Ne jau uz dancošanu iet, bet uz fronti!

— Mani neaģitē! Pats zinu, ka uz fronti! Un tomēr sirds aptekas, to redzot.

— Bet tu neskaties!

Brigādes komandierim jau bija stāstīts, ka Borisovā no aizfrontes ieradusies celmlaužu grupa, tāpēc, ieraudzījis Zajesjē uz ielas šīs grupas vecāko Sakurovu un Gaišo, viņš nemaz nejutās pārsteigts. Viņi sasveicinājās, pagāja nostāk no burzmas un apsēdās kāda nampriekšā uz lie-vcnēm.

— Nu, rekrūši? — Zaharovs viltīgi iesāka. — Jūs arī uz fronti?

— Nē, mums uz citu pusi... — Gaišais sastomījās.

— Kā tad to saprast — uz citu pusi?...

— Uz Latviju iesim.

— Un kas tie gājēji būs?

— Mēs. Tas ir — celmlauži! Tie, kas nesen pārnāca pāri frontei, un ari tie, kas pie tevis mitinās, Ivan Kuzmič! Tev nu nāksies viņus atdot.

— Atdot? — Zaharovs uztraucās. — Kam tad?

— Mums ... — Saša steidzās paskaidrot. — Latviešu izlūku diversantu grupai. Ir tāda pavēle, biedri brigādes komandieri!

— Nav laimējies dzirdēt! Un vispār — manā brigādē nav nekādu celmlaužu! — Ivans Kuzmičs saskaitās. — Bet vai lielgabalus un tankus jums nevajag? Varbūt arī brigādi atdot?

— Brigāde ir tava, Ivan Kuzmič! To mēs nekārojam. Bet, kas ir mūsu, tas ir mūsu! — Gaišais uztiepās, izņēma no kabatas vēstuli un pasniedza komandierim. — Ludzu izlasīt!

Zaharovs apgrozīja aploksni pirkstos, negribīgi izņēma aprakstītu papīra lapu un cēla pie acīm.

— Ar papīriņu nodrošinājušies! — viņš noņurdēja un pēkšņi kļuva pielaidīgāks. — Esiet taču cilvēki! — Zaharovs izsaucās un pamāja uz Šakurovu. — Rau, šo tev atdošu! Bet bija vienības komandieris... Otru tādu tik viegli vis nesameklēsi! Un tos cilus ari gribat pievākt. Kuru lai dodu, kuru lai nedodu... Skaties, uz kuru gribi, — visi par komandieriem izauguši. Bet vēl pirms gada, tā sakot, puišeļi bija. Pieņēmu, izaudzināju, izskoloju... Tagad nu esi tik laipns un atdod! Bez komandieriem gribat mani atstāt?

— Komandierus neņemsim, — Gaišais apsolīja. — Paši izskolosim!

— Tā vajadzēja runāt no paša sākama! — Zaharovs pasmaidīja. — Bet ieročus aplūkojiet paši: kas ir jūsu, to varat ņemt. Nu, lai jums labi veicas, šķeltnieki tādi! — Zaharovs labsirdīgi novēlēja, pasniedza roku un pagaisa burzmā, kas spiedās ap reģistrācijas punktu.

*

Trīs dienas latviešu izlūku diversantu grupa dzīvoja pa Frunzes vienības «galvaspilsētu» Borisovu, «cepures kuldami». Viņi gulēja, ēda un atkal gulēja, līdz aiz miega pārtēriņa acis vairs nevērās ciet.

Saša Gaišais vēl arvien atcerējās neseno «saķeršanos» ar brigādes komandieri Zaharovu.

Ivanam Kuzmičam taisnība: vēl pirms pusgada tik neveiklie, biklie Latgales puiši izauguši par pieredzējušiem cīnītājiem, kļuvuši par komandieriem. Tagad viņi pulcē ap sevi jaunpienācējus, ierāda tiem partizāņu dzīves gudrības un visu to, par ko paši maksājuši ar sviedriem un asinīm.

Sūrais laiks, protams, nav gājis secen arī Sašam. Izvē-jojis daudz kas no puiciskuma, manāmi pieklususi uzspēlētā bravūra. Un tomēr vēl arvien liek sevi manīt gan pārgalvība, gan neapdomība un grūti valdāms temperaments.

Kaitina tas, ka ari pašreiz viņi iestrēguši Borisovā un nekādi nespēj izkustēties ceļam. Sašam vēl prātā saruna ar Eduardu Luriņu.

— Kas ir, vai nav luste pašancēt? — vienvakar Saša bija piegājis viņam klāt un noprasījis.

— Šance nekad nav par nāvi, — Eduards nogaidoši atbildēja. — Ko vari piedāvāt?

— Komandējumu uz mājām. Uz Pintiem, — Saša pasolīja un paskaidroja, ka Pinti atrodoties partizāņiem ļoti izdevīgā vietā, caur kuru vedot mežabrāļu iestaigāts ceļš no Baltkrievijas siltiem uz Latviju. Sādžā esot nepieciešama pagrīdes grupa, kur mežavīriem, izlūku gaitās staigājot, atpūtināt kājas un spēcināties tālākam ceļam.

— Pagrīdes grupa Pintos? — brīnījās Eduards. — Kur lai to grupu rauj? No kā tad, velns ar ārā, es tos pagrīd-niekus lai iztaisu? Varbūt no līkkāja Juzika, no Ček-stera? ...

— Nekas tev nav vairs jātaisa! — Saša smaidīja. — Pa-grīdnieki tur jau ir, tikai vajag tos apvienot, organizēt un vadīt.

— Kur, kur tad viņi ir?

— Nu, bet Konstantīns Kazimirenoks? Jānis Meikšāns? Tavi vecāki, brālis, māsa? Visi tie, kas tevi slēpa un bēdzināja, — vai tie jau nav tikpat kā pagrīdnieki? Un, ja pameklēsi, atradīsi vēl citus.

Tagad Eduards Luriņš bija aizgājis, bet visa pārējā grupa vēl arvien nīkuļoja pa Borisovu.

Ivans Kuzmičs reiz bija sacījis:

— Jums jāmaina tautība! Neesat vairs nekādi latvieši, bet baltkrievi... Dažam jūspusietim tā vien liekas, ka cīnīties iespējams vienīgi Baltkrievijas silos...

Saša to bija uztvēris kā personīgu pārmetumu sev. Un arī puiši jau kurn.

— Visi raujas, tikai mēs klimstam kā tādi bezdarbnieki! — viņi sūrojās, vērojot sādžas steigu un rosību.

Partizāņu vienības «metropolē» it kā nekas nebija manāms no kara. Ar militāra rakstura pasākumiem nodarbojās galvenokārt komandieri, izlūki un spridzinātāju grupas, kuras ar tumsu aizgāja un ar tumsu pārnāca.

Daļa partizāņu apmainīja šauteni pret izkapti un no kaujiniekiem atkal pārtapa par zemniekiem, kas viņi patiesībā arī bija. Pļāvēji skubinājās nokopt pārbriedā aizlaistās druvas.

Kalendārs apgalvoja septembra mēneša sākumu, bet Borisovā vēl saimniekoja augusts ar pļaujmašīnas ros-mīgo tarkšķēšanu, izkapts melodisko žvandzēšanu un kuļmašīnas rūķīgo murrāšanu. Pulvera dūmi bija noplakusi, un atvasarīgi rēnie ievakari smaržoja pēc graudiem. Jauniešus vilinot, pa notumsu ļirināja ermoņikas. Sādžinieki sadzīvoja ar partizāņiem kā arkls ar lemesi.

— Bet kur tad Volodja? — kādudien Gaišais pavaicāja.

— Kāds Volodja? — Tumšais pārprasīja.

— Nu, Vestenbergs taču! Solījās sagaidīt ar mūziku, bet pats klenderē apkārt!

— Volodja palika pie Kohanovičiem ... — Kuzmins izgrūda un novērsās.

— Palika? ... Vai tad uz šo pusi nenāks?

— Nenāks ... — nočukstēja Uzuls.

Tad Gaišais beidzot saprata. Iztrūcies viņš pavērsās uz biedriem un, neko vairs nevaicādams, izskrēja no šķūņa, kur torīt bija novārtījušies pa guļvietām līdz pat brokastlaikam.

Tajā dienā neviens viņu vairs neredzēja, bet, kad nākamajā rītā viņš atkal parādījās, pasacīja:

— Tagad mums jāuzņemas arī Volodjas daļa! ...

Puiši to uztvēra kā kaujas pavēli.

Pēc rajona komitejas aicinājuma zemnieki kārtoja naturālās nodevas. Mazliet priekšlkicīgi tika upurēti barokļi, kūpēja pirtiņas, un dūmeņos karājās brūni kārdinoši šķiņķa klunči. No steigā samaltiem graudiem saimnieces cepa maizi, klaipus sašķēlēja riecienos un kaltēja sausiņus. Ar žāvētas gaļas strupuļiem, sausiņu maisiem un labību piekrauti vezumi strīpām vien brauca no sādžas uz mežu, kur vecegļu biezumos bija iekārtoti «elevatori» un pārtikas noliktavas. Citviet, nostāk no ciemiem un lielceļiem, īpašas celtnieku grupas, par tuvīno ziemu domājot, paslepšus ierīkoja jaunas nometnes. Nelolojot ilūzijas par galīgo uzvaru, ļaudis gatavojās jaunām kaujām.

Vai ik pārvakarus Borisovā sanāca iedzīvotāju kopsapulces, kurās partizāņu komandieri mācīja izprast un pareizi novērtēt pašreizējo situāciju, kāda izveidojusies rajonā. Komisāri iepazīstināja ļaudis ar jaunākajiem notikumiem frontē. Partizāņu «galvaspilsētā» ritēja normāla, ārēji gluži vai ikdienišķa mierlaika dzīve.

Vērojot lietišķā darbā aizņemto Borisovas sādžu, Gaišajam sasmeldza sirds.

— Jāiet uz mājām! — viņš paziņoja.

Un, kolīdz ieminējās par mājām, tā kārtējo reizi atkal iedomāja biedrus, kas kara likteņgaitās izklīduši kur kurais. Atcerējās Rīgas čekistus Emīliju Austriņu, Pēteri Bogomoļņikovu, Vilhelmu Laiviņu, Kārli Rižakovu, atcerējās visus tos, ar kuriem kopīgi uzsāktas kara gaitas. Un tobrīd viņš, protams, nevarēja zināt, ka ar dažiem no tiem viņam vēl laimēsies tikties uz partizāņu takas, tāpat kā ar Zaborjes kordona robežsargu Koļu Strogonovu.

Grupas sastāvs beidzot bija nokomplektēts un apbruņots. Tagad varēja doties cejā. Un viņi nekavējās vairs ne mirkli, it kā pārliecīgi ilgi būtu aizciemojušies šaipus Zilupei, kur, pēc celmlaužu sprieduma, sētvidus jau iztīrīts un lielā talka iet uz beigām, atgādinot, ka pienācis laiks padomāt arī pašiem par savu pagalmu. Šīs svētās un cildenās talkas laikā Baltkrievijas sili nebija lieguši pajumti. Krievu, baltkrievu un latviešu vīru kaujas draudzība bija pāraugusi asinsbrālībā.

Jā, celmlauža darbs nu ir paveikts! Bet tas prasīja pusotra gada nemitīgas cīņas, sviedru, asiņu un moku. Mācekļu laiks ir galā; apguvuši partizāņu amata prasmi, viņi tagad ies atpakaļ pāri Zilupei, un zem kāškrustnieku kājām degs arī Padomju Latvijas zeme.

SATURS

Pirmā nodalaZilo ezeru zemē 5

Bīstamie pārnācēji  9

Zaborjes Saša 15

Cik garš var būt ceļš 21

Zemē paceļama manta 31

Radu būšana 42

Zaborjes dumpinieki  49

Otrā nodala

Lēciens pāri savam kapam . . . t 60

Visi gali ūdenī 68

Cilvēkus meklējot 76

Zaborjes kordona savādnieks ... 86

Krustmāte Varja un tēvocis Fedja . 96

Trešā nodala

Pārgalvīgie «ieroču meistari» . . . 105

Draugi un nedraugi ļ 113

Upes izkāpj no krastiem 125

Purva bridēji 134

Ceturtā nodaļa

Celmlauži    143

Dzenis kala krustu 149

Šķaunes operācija 152

Lisnas kauja 180

Piektā nodaļa

Negaidīti ciemiņi 203

Uzbrukums Osvejai 212

Smags zaudējums 216

Brāļa zvērests 228

Viesi no aizfrontes 232

Latviešu izlūku diversantu grupa . . 236

Sestā nodaļa

Beņislavas tilts  243

Ak, šie Kohanoviči 255

StIga ir izcirsta 275

Ллсксаядр Михайлович Гром Лаймон Мартынович Вацзсмннекс КОРЧЕКОПЫ Документальный роман Издательство «Лиесма»

Рига 1975

На латышском языке Серия «Рассказы об истории» Художник Л. Креслннь

Aleksandrs Mihaila d. Groms Laimonis Mārtiņa d. Vāczemnieks CELMLAUŽI Dokumentāls romāns

Redaktor* H. Galiņš. Māksi, redaktors A. Lipins. Tehn. redaktors L. Rudzītis. Korektore A. Giptere.

Nodota salikšanai 1975. g. 10. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 8. oktobrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 9,25 fiz. iespiedi.; 15,54 uzsk. iespiedi.; 17,49 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 18136. Maksā C4 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 583/27509-J-2448. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 2443-Ļ. Vāki iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 488.

Content

Groms leksandrs, et al Celmlauži

PIRMĀ NODAĻA. ZILO EZERU ZEME

BĪSTAMIE PĀRNĀCĒJI

ZABORJES SAŠA

CIK GARŠ VAR BŪT CEĻŠ

ZEMĒ PACEĻAMA MANTA

RADU BŪŠANA

ZABORJES DUMPINIEKI

OTRĀ NODAĻA. LĒCIENS PĀRI SAVAM KAPAM

VISI GALI ŪDENĪ...

CILVĒKUS MEKLĒJOT

ZABORJES KORDONA SAVĀDNIEKS

KRUSTMĀTE VARJA UN TĒVOCIS FEDJA

TREŠĀ NODAĻA PĀRGALVĪGIE «IEROČU MEISTARI»

DRAUGI UN NEDRAUGI

UPES IZKĀPJ NO KRASTIEM

PURVA BRIDĒJI

CETURTĀ NODAĻA «CELMLAUŽI»

DZENIS KALA KRUSTU ...

ŠĶAUNES OPERĀCIJA

LISNAS KAUJA

PIEKTĀ NODAĻA NEGAIDĪTI CIEMIŅI

UZBRUKUMS OSVEJAI

SMAGS ZAUDĒJUMS

VIESI NO AIZFRONTES

LATVIEŠU IZLŪKU DIVERSANTU GRUPA

SESTĀ NODAĻA BEŅISLAVAS TILTS

AK, ŠIE KOHANOVIČI!

STIGA IR IZCIRSTA...

SATURS