Bahrevskis Vladislavs Anatoļjevičs

Ceļojums pretim saulei

V. BAHREVSKIS

CEĻOJUMS PRETIM SAULEI

Grāmatu veltīju savam skolotajam Avraamijam Aleksejevičam Kaijevam.

sasirdījas bajars uz sievu

Galdā cēla klona pīrāgus un medusraušus, ar sevrjugu pildītos — pašam saimniekam, dižajam daudzinātajam bajāram Vasilijam par patikšanu, ar sēnēm — domes dja- kam, caram tuvīnajam cienīgajam Tretjakovam, tad vēl pīrāgus ar vienkāršāku zivtiņu, ar lielo stori, tāpatiņ gaļas pirāgus — gan ar cūkgaļu, gan ar pūdētu zaķi, gan ar tikko kauta teļa gaļu un arīdzan ar jērgaļu — pavisam četrus desmitus. Un uz pīrāgiem, uz di/dzīrēm no savām istabām iznākt labpatika visudārgajai namamātei jaunajai bajārienei Marijai Romanovnai. Viņa parādījās un palika durvīs tumšajās. Vai nu gaisma uz viņu krita, vai no pašas staroja, bet viesi nolaida acis: tavu kaunu un negodu.

Bajāram Vasilijam no šāda iznāciena pārtrūka ādas josta uz vēdera.

Marija Romanovna pie viesiem iznāca nekrāšļojusies, ne seja baltināta, ne sārtināta, ne uzacis melninātas. Iznāca tāda, kāda bija. Tavu bezgodi! Modi noskatījusi no kņazienes Čerkaskas. Tā jau arī uz baznīcu tāda brauc par apsmieklu visai Maskavai. Skaistu seju ir kņaziene Čer- kaska, bet Marija Romanovna — jo skaistaka! Uzlūkot bail! Tādu valdnieci dabūjis lielvēderis Vasjka. Pastiepa Marija Romanovna tumsā roku, tūdaļ rokā pavizēja glāzīte. Piegāja pie augsti cienījamā viesa — pie Tretjakova, pasniedza viņam glāzīti un, kolīdz šis bija iztukšojis, pati nozuda.

Otru reizi viņa iznāca citā tērpā, pasniedza glāzīti citam viesim. Sešpadsmit cilvēku tur bija, sešpadsmit kārtās iznāca bajāriene, beidzamais tērps bija par visiem skaistākais. Galvā mazais vainags — ar augsto torni, ar magonītēm, ar gailīšiem. Tornim rubīna logi, gailīšiem acis no smaragda akmeņiem. Mugurā viņai viegls ferjāzs apkaklīte tam pāri atlocīta, brīnumainām aizjūras pērlēm, kājās sarkani augstpapēžu zābaciņi ar zelta puķēm izšūdināti.

Nostājās Marija Romanovna pie sienas, galda malā, galvu noliekusi — viss, kā pieklājas, — un gaidīja, kad bajārs Vasilijs aicinās viesus nomutC'- sievu. Aicināja arī.

Mutēja visi pēc kārtas, pēc cienīguma, un katru Marija Romanovna apdavināja ar mežģīņu mutautiņu. Aizgāja Marija Romanovna uz savu pusi, pie savām ciemenēm — pie dižo un ievērojamo vīru skaudīgajām un muļķajām sievām, un dzīres ritēja savu gaitu.

Kļuva karsts. Atmeta bajāri un djaki kažokus, noņēma cepures. Noņēma un nolika uz ceļiem.

Sarunājoties bajārs Vasilijs it kā nejauši pieminēja, kā domes djaks Tretjakovs uzdāvinājis caram Mihailam vīna kausu.

Tretjakovs tīksmi nopriecājās.

— Valdnieks uzteica dāvanu gan par skaistumu, gan par vārdiem, kas viņam sagādājuši prieku. Kausa dibenā liku izgrebt: «Cilvēk, ko raugies manī? Vai tikai negribi

1 Ferjāzs — viegls senkrievu istabas lērps mani aprīt? Ja esi plītnieks, palūkojies, cilvēk, šā kausa dibenā un tur savu noslēpumu ieraudzīsi.»

Viesi sāka smieties, bet par visiem visilgāk smēja bajārs Vasilijs. Tas bija resns un viltīgs vīrs. Ļava Tretjakovam iekarst valodā, tad atcerējās, kā Mihails Fjodorovičs iecelts cara godā, kā Zaruckis uzdurts uz mieta, kā Marinas Mnišekas četrgadīgais dēlēns kārts un pēc tam pats dievs licis apsmiet polīšus. Tie esot gan ticību sašķobījuši, gan tikumus samaitājuši; jaunie, viņus vērodami, aizmirstot tēvu paražas, gribot dzīvot pēc savas saprašanas bezdievīgi. Sacēlās troksnis bajāros — sirdis bija pilnas! Bet Vasilijs, Tretjakovam otrām kārtām degvīnu liedams, atcerējās savu svaini muižnieku Borisu Zablocki. Boriss Zablockis, Marijas Romanovnas brālis, jau gadu sēdēja cietumā par bēgšanu uz svešam zemēm. Bajārs Vasilijs dzirdējis, ka cars taisoties aicināt ļautiņus uz Sibīrijas vojevodistēm, uz kurieni zemkopju darbos sūtot arī daudzus slepkavniekus un zagļus Tretjakovs, gudrs vīrs būdams, noklausījās klusēdams un pēc tam uzsāka valodas par bajāra Vasilija balto aizjūras ķēvi, to gauži uzteikdams.

Bajārs Vasilijs uzreiz it kā apskurba, sāka skaļi vāvuļot un — še tev! — lai visi godīgi cilvēki dzird:

— Es to dāvinu!

Dzīres bija izdevušās gods godam.

Ka vanags Marijas Romanovnas istabā iedrāzās resnais bajārs Vasilijs. Palika stāvam pie sliekšņa. Vienu aci piemiedzis, ar otru blenž uz sievu, ar vienu roku atspiedies pret stenderi, otra aiz muguras. Iekaucās kā satrakots tatārs:

—    Ragana! Kārnā bāba! Sātana dzimums. Ko boli savas acis?

—     Nekādā grēkā nejūtos vainīga, Vasilij Vasiļjevič, — rāmi bilda Marija Romanovna. — Aizviņvakar Marijas Pasludināšanas baznīcas priekšnieks pārmeta Maskavas sievām sejas krāšļošanu.

—    Un tu labaka par visām citām, sātana gabals?

1 Pur tādiem Krievzemē dēvēja arī politiskos noziedzniekus.

Negods. Kauns un negods pa visu Maskavu. Tavu pretīgu purnu.

—    Vasilij Vasiļjevič …

—    Mu-Ti tu-rēt!

Zaglīgi viņš pielēca pie sievas, aiz muguras rokā — pātaga. Cirta vienu reizi, cirta otru, kā savā laikā bija mācījis pirmo sievu, — un sametās baismi. Marija Romanovna nevaimanāja. Ar roku aizklāj seju, stāv un klusē, bet rokai pa apakšu veras pretī tik mierīgi, ka Vasilijam Vasiļjevičam neviļus iekšās kaut kas notrīsēja.

—    Ko tu tā? — un pātaga nokrita zemē.

Marija Romanovna pacēla pātagu un sniedza vīram. Viņš to paņēma kā neatmaņā.

—    Ej, bajār, uz savu istabu! Izvēdini skurbuli!

Balss kā mikls akmens rīta agrumā — salta. Bet uz Marijas Romanovnas pleca cauri saplēstajam plānajam fer- jāzam vīd gaišsārtas starainas zvaigznītes.

Pātagai bija dzelzs āķi.

Ar sirdēstiem atcerēdamās vakardienas pārestību, Marija Romanovna, rītā no baznīcas braukdama, iegriezās pie Arinas Nikitičnas Godunovas.

Arina Nikitična — patriarha Filareta māsa — bija tuvs cilvēks carienei. Carieni daudzināja ka klusu cilvēku, dzedrs vārds no viņas netika dzirdēts, cita bēdu viņa uzņēma kā savējo un nevienam nekad neko neatteica. Rūpējās par nelaimīgajiem cik vien spēdama, bet visgaužāk — par caru, kas sirga ar kājām.

Arina Nikitična Godunova, pusdienas pie carienes ieturēdama, kā noslēpumu pačukstēja, ka zinot cilvēku, kurš dziedē kāju vainas. Mihailam Fjodorovičam nupat bija lēkme bijusi, un cariene pavēlēja sameklēt dziednieku.

Tajā pašā stundā bajāru Vasiliju aizsauca uz Kremli. Cars viņu saņēma jautrs, nepacietīgs, vilkdams aiz piedurknēm bajāru no grīdas augšā.

—          Diezgan! Diezgan, draudziņ, Vasilij Vasiļjevič! Labāk palīdzi, pašam vairs nav spēka.

—    Kā lai es palīdzu? — bajārs nesaprata.

—    Kā zini, draudziņ, tā palīdzi.

—    Bet ko tad es zinu, valdniek?

—    Nezinu, ko tu zini. Tikai dziedē.

—           Apžēlojies, valdniek! — bajārs tik strauji izrāvās no cara rokām un tik spēji sita pieri pret grīdu, ka palika uz vietas, ne vairs šurp, ne turp, kaut vai raudi.

—           Ko tad tu, nolādētais, mani dziedēt negribi?! — valdnieks iebļāvās.

Vasilijam Vasiļjevičam nav spēka izslieties, un šausmās, ka tūlīt, tūlīt pārmetīs kūleni, pats ar savu bārdu aizrīdamies, viņš iekliedzās:

—    Valdniek! Esmu apmelots!

Beidzot viņš attapās saliekt ceļus un nu, jau uztrausies tupus, ar lūpām sniecās pie cara zābaka.

—    Nevaru, valdniek! Galvu nocērt, bet nevaru!

—           Un nocirtīšu arī, — Mihails Fjodorovičs sacīja klusi, bet skaidri un pakliedza strēļiem. — Dod viņam ar pātagu, lai savas gudrības drīzāk attop.

Mūžīgas ciešanas taviem ļautiņiem, Krievija, mūžīgas ciešanas.

Un tā nu veda uz pratināšanu laipnīgu cilvēku. Tas nebija draisks jauneklis vai vieglprātis, tas bija cilvēks, sapratīgs un skaists, — tādu grēkā iedzen gudrība, nevis trūciba.

… Laupītāju prikazs. Pie galda djaks.

Tas pamāj strēļiem, lai atstāj viņus vienus. Viņš papūta uz aizsalušo vizlas lodziņu, ar pirkstu izberzēja skaidru laukumiņu, ziņkārē pieplaka pie tā un tai pašā laikā ņēmās izjautāt, atbildes neklausīdamies un negaidīdams.

—           Boris, Zablocka dēls, kam bēgi uz polīšiem? Pie viņu nešķīstās ticības? Ar ko tu gribēji pie viņiem izkalpoties?

Un pēkšņi viņš pagriezās un palūkojās acīs. Pēc vesela gada cietumā, pēc daudzajām spīdzināšanām Boriss Zab- lockis pirmo reizi ieraudzīja gudras acis. Un, kaut ari djaks pratināja apnicīgi, tikai kārtības labad, un kaut ari Boriss saprata, ka viņa atbildes neko vairs negrozīs, ka viss jau izlemts, nāves sods varbūt jau piespriests, gudro acu dēļ viņš kaismīgi pateica:

—           Ticību neesmu nodevis, Krieviju neesmu nodevis, gribēju iepazīt tālās zemes.

Djaks nosmīnēja bez ņirdzīguma.

—          Ar cara žēlastību, muižniek Boris Zablocki, brauksi uz tālām zemēm.

Un, kad saviļņojās Borisam sirds, djaks atkal pasmīnēja un, skumīgi raudzīdamies, pabeidza:

— Pie jukagiriem, uz salto Sibīriju tev pavēlēts doties. Tavu māju Maskavā paņēmusi valsts. Ja tev ir kāds, kam ardievas pateikt, tad ej. Nakts otrajā stundā tev jādodas prom uz Lielo Ustjugu. Tur tu savāksi savvaļniekus — un tad ar dieva palīgu. Ko gribēji, to dabūji: būsi lielā tālumā — ceļā vien paies gadiņa pusotra.

No cietuma Boriss Zablockis devās uz pirti. Viņam līdzi divi strēļi. Viņš bija to priekšnieks, bet šie viņu apsargāja.

Tuvojas pavasaris, bet aukstums turējās bargs, un tumsa nolaidās agri.

No pirts Borisam pretim izvēlās mākulis. Saltā vakarblāzma uzšķīla bronzas svītru mākulī, zemais vējš salīgoja to uz vienu pusi, uz otru, līdz norāva. Borisa priekšā sta- vēja bronzas sieva.

Tā iesmējās.

Un vēlreiz iesmējās.

Skaļi smiedama, pašāvās garām un kā liela, balta zivs iegāzās mīkstajā dziļajā sniegā.

Tad nopūtās.

Un vēlreiz nopūtās!

Un Borisa acu priekšā stinga Maskava, un balti dūmi cēlās pār Maskavu, un tai, klusai, pāri skanēja baltās sievas nopūtas.

Vājš bija kļuvis Boriss. No pasolēm uzplūda sastāvē- jies biezs tvaiks. Tas sadullināja galvu. Viņš tikko neno- gāzās.

Iebāza savu apaugušo nežēlastībā kritušo galvu aukstā ūdenī. Atžirga. Vājām rokām viņš rīvēja savu cietumnieka miesu, uzšļakstīja ūdentiņu vienu reizi, otru un sāka svīst. Uznāca snaudiens. Nebija spēka un nebija patikas ne domāt, ne kustēties.

Neganta nieze kņudināja muguru, miesu kratīja drebuļi. Pirts dzina ārā no viņa akmens mūros uzkrājušos sal- tumus, un viņš smaidīja kā muļķītis.

Jau mirdzēja zvaigznes, kad Boriss ieradās bajāra Va- silija mājā. Bija nācis ar bažām, ka nepieņems, bet pieņēma uzreiz ar steigu, bez garajām krievu ceremonijām.

Tumlgums bajāram Vasilijam nokrities, seja kļuvusi sīka un izbiedēta:

—    Dieviņ tētiņ, Boris Romanovič! Kā priecājamies par tevi, bet bēda, ļauna bēda mūs piemeklējusi! Piedod, dieva dēļ piedod, nevaru vairs nekā apjēgt! Pamāci mani, tu gudrais cilvēk, apžēlojies!

Lai kādu saņemšanu Boriss Romanovičs bija gaidījis, bet to, ka dižbajārs viņam pie kājām gāzīsies, pat sapnī nevarēja noredzēt.

—    Esmu apmelots, Boris Romanovič! Mana galva pagalam! Pagalam! Beigas, beigas!

To jau bajārs dīca pats sev, un, nezinādams, ko darīt, ko iesākt, arī Boriss apsēdās uz grīdas. Vajadzēja ļaut pieglausties pie sava pleca svaiņa izblīdušajam vaigam.

Sis gaudās čukstus, bet šņaukājās kā bazūne, ka visa māja trīcēja.

—    Nosūdzējuši caram, ka es zinot zālītes pret kāju kaitēm. Caram tais kājās nieze iemetusies, bet es nekādu zālīšu nezinu, un viņš lika mani ar pātagu slānīt un līdz rītam domāt. . .

—    Kurš tad ir tas mēlnesis, Vasilij Vasiļjevič?

—    Nezinu. Varbūt Baturliņi, varbūt Obļazovi. Jo visi plēšas pēc vietām, un kautiņā ikviens manās trāpīt sāpīgāk.

—    Un ko Marija Romanovna doma?

—    Nezinu. Mēs esam naidā. Nelaiž mani pie sevis. Lai nu gan esmu pret viņu nogrēkojies, tomēr neesmu svešinieks. Tak vīrs!

Viņš strauji pielēca stāvus, piecirta ar savām pudu smagām kājām pa grīdas baltajiem dēļiem.

—    Esmu viņas vīrs! Kungs!

Viņš nosvieda cepuri, atsegdams pēc tatāru vīzes noskūto pliko plieķi, — un sašļuka. Aizvilkās uz kaktu pēc cepures, pacēla to un, rokā turēdams, žēli lūdzās Borisam:

—     Palīdzi nu, svaini. Es tak tevi no bedres izvilku, paglāb nu tu mani no bendes bluķa. Parunā ar Mariju Ro- manovnu, viņa ir gudra, bet man gudrība pavisam izsīkusi.

Boriss paklanījās bajāram.

—           Tencinu, Vasilij Vasiļjevič! Neaizmirsīšu tavu labsirdību! Droši vien djaki daudz noplēsa?

—           Ko nu! Radu būšana. Redz, kāda tā dzīve. Vakar vēl biju pats par sevi noteicējs, bet rīt mani nokaus. Draugam draudziņš jābalsta.

—            Lai balstītu — rokas par īsām, Vasilij Vasiļjevič. No Sibīrijas aizsniegt nevar.

—           Redzējies! Uz Sibīriju sūta! — bajārs izlikās nobēdājies. — Tas jau nav saldāk par cietumu. Tas ir ledus pagrabs.

Bet patiesībā viņš ir priecīgs, priecīgs! Gan palīdzējis rada gabalam, gan aizšķūrējis viņu, nežēlastībā kritušo, no acīm prom. Marija Romanovna, atkritusi pret Borisa krūtīm, tūdaļ apklusa. Viņš noskūpstīja viņas sausās acis, bet pats raudāja.

—    Atgūsties, Maša! Laika man maz.

Kā putnēns viņa ietrīcējās, raudzījās cieši jo cieši ar savām lielajām acim.

—     Uz Sibīriju?

—    Pagaidām uz lielo Ustjugu.

—     Uz Sibīriju?

—    Pēc tam — jā. Uz Sibīriju.

—           Brāļukiņ manu, Boris. Mans vienīgais draugs pasaulē. Tā taču nav iespējams dzīvot… Vientulība. Kas ar tevi notiks? Ak mans dievs, kam devi man saprašanu?

—           Nav jau tik briesmīgi, Maša! Dzīvo taču arī tur cilvēki. No brīvas gribas. Es, redz, braucu uz Lielo Ustjugu pēc savvaļniekiem.

—    Kažoku! Labs kažoks tev vajadzīgs!

Marija Romanovna sāka rosīties, pasauca kalponīti, lika atstiept kažokus.

—           Beidz par mani raizēties, — lūdza Boriss, — tev tur Vasilijs Vasiļjevičs galvu zaudējis.

—    Pagaidām nav zaudējis. To viņš zaudēs rīt.

—    Kas tad pie jums noticis?

—          Kas? Viņš mani pārmācīja. Biju izgājusi pie viesiem neuzkrāšļojusies. Un tad es ņēmu un pārmācīju viņu.

—           Ak šitā! — atskārta Boriss. — Viņš mani atsūtīja lūgt tava padoma.

—           Tātad nu esmu vajadzīga? Ak, bajār, bajār! Braukā uz Domi. Dod caram padomus.

Un viņa atkal sāka rosīties, lika galdus klāt, bet tad atkrita aizjūras atzveltni un parplūda rūgtām krievietes asarām.

Ar savu bajāru Marija Romanovna bija stingra. Runāja valdonīgi, šis tikai klausījās un māja ar galvu.

— Ņem izkaltētas maijpuķītes, no tām ciešāks miegs, tās aizdzen skumjas, ņem kalmju saknes — tās aizdzen grēmas, ņem pelašķus, caram bus laba ēstgriba, un garšai pieliec dilles. Šīs zālītes mums ir, sajauc tās —un dzērienā iekšā. Ļaunuma nebūs nekāda un arī labuma nekāda. Ja tev valdnieks pavēl būt dziedniekam, tad esi tas. Viņa vācieši, rādās, zina mazāk par tevi, bet tiek turēti cieņā un godā.

No rīta bajārs Vasilijs gāja pie cara, dziedināja un ar labiem panākumiem. Mihailam Fjodorovičam uzreiz tika vieglāk, viņš uzdāvāja bajāram kažoku, bet pēc tam lika sadot ar pātagu: zinājis zāles, bet klusējis, negribējis savu valdnieku dziedināt!

lielĀ Ustjuga

Zem sliecēm tecēja ce|š. Mfežs un debesu gabaliņš. Debesu nebija virs laukiem: balts uz zemes, balts augšā. Dūmi turējās virs aizputinatajām mājām, platos spārnus vēcināja krauklis, nevarēdams nekur aizlidot, krākāja sa- skrietie zirgi, bet izklausījās, ka tie ar purniem urdi pa silēm, košļā un snauduļo. Nekas nekur nekustējās, vienīgi ceļš tecēja zem iemidzinošas slieču čirkstoņas, virda bezcerību atriebes niknums.

Dievs tev, cilvēk, deva dzīvību. Kālabad? Tava prāta tavam valdniekam nevajag, tavu zināšanu tavam valdniekam nevajag, tava godīguma nevajag un drošās sirds arīdzan ne. Ja jau neesi vajadzīgs, kālab neļaut, lai iet, kur kājas nes? Kaut kur taču ir vajadzība pēc gudra cilvēka, kaut kur taču ir vērtē godīgums, nelokāms kā šķēps, kaut kur taču priecātos par drošsirdīgu karavīru. Bet nē! Ne pašam, ne citam. Cilvēks nav vajadzīgs, vajadzīgs maiss ar kauliem, ar rijamo caurumu, ar biezu sēžamvietu. Sēdi un klusē! Bet, ja tas nepatīk, — uz cietumu prom! Ja gribi savu gudrību rādīt, uz cietumu prom! Uzdomājies dzīvot nevis pēc vecvecām senču parašām, bet ar savu prātu — cietumā iekšā! Cietumā iekšā — par saviem nodomiem! Bet visi tavi nodomi — lai dzīve nepaietu velti. Lai kaut kas jel notiktu šai snaudošajā pasaulē.

Brauc ātrāk, važoni! Jo ce)š ir tāls un valdnieka likts.

Rostova Lielā bija tukša. Juku laikos poļi un kazaki pilsētu neganti izlaupījuši un izdedzinājuši. No drupām tā cēlas gausi. Labi klājās tikai Varņickas slobodas ļaudīm. Te tika vārīta sāls, bet sāls Maskavas caristē bija dārga manta.

Boriss Zablockis, no ceļa noguris, pēc cietuma savārdzis, uzkavējās Rostovā, cerēdams ierasties Lielajā Ust- jugā nevis kā nežēlastībā kritis vārgulis, bet kā valsts darbonis ar skaļu balsi, redzīgu aci un smagu roku.

Boriss vēroja, kā būvē desmitstūru smilšu cietoksni. Atkal uzvirda dusmas. Cietoksni būvēja pēc dižā Krievijas «labdara» — visusvētā cilvēka, pareizticīgo baznīcas tēva un Mihaila Fjodoroviča tēva pavēles, pēc patriarha Fila- reta pavēles. Tā paša Filareta,kas tika braucis uz Poliju aicināt Krievijas tronī karaļdēlu Vladislavu Filaretu Fomanovu, kas patriarhātu saņēma no Tušinas blēža rokām.

Krievija klusē. To sit — tā klusē. To dedzina — tā klusē, bet, kad sāk trakot, — tad no nesaudzīgas rokas krīt tie, kuriem nevajadzētu krist.

Borisa skatienu piesaistīja kāda jaunsieva. Viņa gāja pēc ūdens. Uz pleca nesa lielu māla krūzi. Aiz krūzes pati aizslēpās. Gar krūzi kā gar mājas stūri vērās pretī divi zili ezeri. Borisam piesala zābaki pie zemes — un pēkšņi sāka žvadzēt ķēdes, acu priekšā sagriezās muļķīša zilpelēkā seja.

—    Bajār labais, nopērc par grasīti Krievu zemi.

—    Pazūdi! — klusi un valdonīgi pavēlēja Boriss.

Muļķītis, ķēdēm apkārts, ar ienīsto žvadzoņu pēkšņi metās pie kājām un, galvu pārlieku atgāzis, savu kazbār- zdiņu slēja pret Borisu.

—    Bajār labais, nopērc krievu zemīti par grasīti! Nopērc, mī-ļu-miņ!

Tad sāka smilkstēt.

Boriss ar parnaču [1] labajā rokā kā nesamanīgs atvēzējās un sita. Vaids noklusa. Muļķīša mugura sarāvās, un viņš novēlās asiņainajā sniegā. Boriss ieraudzīja kailas sarkanas kājas, nospļāvās un devās uz pasta staciju.

Sirds smeldza skumjās. Viņš pavēlēja braukt. Viņi brauca visu dienu, bet muļķītis no prāta neizgāja. Nevarēja sev piedot neprāta dusmas.

Viņš joņoja kā apsvilis cauri naktij, ar trakiem mudinājuma kliedzieniem līdz nāvei biedēdams zirgus. Viņam sekoja strēļi — nikni, ka nepaguva pietiekami sadzerties. Nakts bija ugunīga kā murgi. Kā akli kucēniņi zemu no- plakušas zvaigznes, tās krita lejup, taustījās pa debesi. Zirgi krākāja. Aiz šausmām šņukstēja važonis. Kaut kur atskanēja bļāviens.

Boriss pēkšņi uzšāvās kamanās stāvus, sagrāba važoni aiz pleciem.

—    Atpakaļ! Griez apkārt, savvaļnieki

Iebelza viņam ar dūri pa muguru. Raudams ārā no rokām grožus, grieza apkārt zirgus.

—    Atpakaļ! Griez at-pa-kaļ! — pilnā kaklā brēca strēļi, jauzdami nāvi neatvairāmu — gan priekšā, gan aizmugurē.

Boriss dzina zirgus pats. Kamanas neprātīgi svaidījās nobraucienos, šļūca uz vienas slieces — līdz beidzot apstājās. Vai nu zirgi paši bija apstājušies, vai Boriss tos apturējis. Viņš pagājās pa ceļu. Klausījās sniegu gurkstam. Nolikās zemē kā zirgs, kas snaikstās pēc pēdējās elpas. Berza vaigu gar zemi, grozīja samocīto aci pret debesīm. Mēmi, krustu nemezdams, lūdza dievam klusumu.

Tad atkal pagrieza zirgus uz Lielo Ustjugu. Brauca jestri. Bez steigas'. Zirgi sprauslāja, šņirkstēja slieces. Un braucējiem uznāca salds ceļa miegs.

Lielajā Ustjugā Zablockis apmetās Nopūtu ielā. Voje- voda viņu saņēma goddevīgi: kaut arī nežēlastībā kritušais, tomēr bajāra Vasilija radinieks, bet bajārs Vasilijs sēž Domē un caram nederdz.

Vojevoda vadāja Zablocki pa cietoksni. Pestītāja vārtu tornī, kas vērsts pret Suhonas upi, Pestītāja svētbilde bija nosūbējusi un sašķiebušies. Viens tornis bija vesels, otrs

satrunējis. Divas vācu vaļņu bises, pusotrnieces bez lodēm; simt divdesmit astoņi krievu dižgabali cietokšņa aizsardzībai, puse šaušanai nederīgi, bet, kas derīgi, tie bez lodēm vai arī, ja tas ir, tad maz.

Pavasaris atnāca, ledus izgāja, tad beidzot sūtīja die- nestjaudis ar rakstiem pa sādžām vervēt savvaļniekus uz Sibīriju.

Gaidīja siltu laiku, lielo gada tirgu, jo tirgū savvaļnieki divkārt pieļāvīgāki.

Bet Zablockis ilgās pēc pavasara pavisam sadrūma.

PAĢIRAS

Vojevoda pasauca piecdesmitnieku Afoņku Česnokovu.

—           Zablockis tāds skumīgs. Veselu gadu cietumā nosēdējis. To ņem vērā, Afoņka!

Cesnokovs nosmīkņaja.

—    Tiks darīts un pat ļoti.

Viņš uzsauca kādam savējam strēlim. Iečukstēja viņam attapīgajā ausī un nobeidza, ka lai visa pilsēta dzird:

—    Bet lai galds būtu tāds, ka kājiņas ļodzītos!

No rīta bungāja pie durvīm un loga. Boriss piecēlās. Mierīgi, visu ko sagaidīdams, viņš apģērbās, ne visai cieši aiz jostas aizbāza pistoli un izgāja uz lieveņa.

Pie loga stāvēja kāds jauns vīrs. Līdz nabai pārplēstais krekls plivinājās kā tauriņš, un vīrs vilka to aiz stērbelēm uz leju, un no šīs cīstīšanās stērbeles guva plašumu un lielāku brīvību.

—    Ko tu rībinies?

Vīrs palaida stērbeles, paskatījās uz Borisu un pārmēdīja:

—    Un ko tu rībinies?

—    Nu, nu!

—           Še tev «nu nu»! — vīrs pārmēdīja atkal. — Vai neredzi, ka cilvēkam krekls saplīsis!

—    Bet kāpēc klauvēji?

—    Es tev teicu, ka krekls pušu. Muļķa desa! Jāsalāpa.

—    Bezkauņa! — Boriss izrāva pistoli.

Virs sasēja kreklu uz vēdera mezglā un tikai pēc tam parādīja uz zvirbulēnu, kas vientuļš tupēja pārjumto vārtu galiņā.

—    Vai tam trāpīsi?

Boriss piemiedza acis, attālumu novērtēdams.

—    Netrāpīšu.

—    Bet es trāpīšu.

—    Melo, suns!

—           Salīgsim! Ja trāpīšu, paģiru lāpīšana no tavas puses, bet, ja netrāpīšu, — vīrs noplātīja rokas, — tātad netrāpīšu. Naudas man nav.

—           Ja netrāpīsi, es tev, redz, no šitā, — Boriss paglaudīja otras pistoles spalu, — sašķaidīšu tavu pauri kā tukšu gurķi.

—    Esmu ar mieru, tad vismaz ta nesapes.

Bet zvirbulis, muļķis, projām vēl nelaidās.

Vīrs pakāpās uz lieveņa, pasvārstīja rokā pistoli, paskatījās uz Borisu, nosmīnēja un šāva vaļā. No zvirbuļa spalvas vien pajuka.

Spiegdama vienā kreklā lievenī izskrēja mājas saimniece.

—           Liec galdā paģirām, — Boriss viņai teica. — Bet tu ņem vēlreiz. Tur to čukuru uz jumta.

—           2ēl, — nosacīja vīrs, — es labāk pagaidīšu otru zvirbuli. Redz, tur uz jumta.

Noblikšķēja — un otrs zvirbulis tikpat kā nebijis.

—    Tu deri, — Boriss sacīja.

—    Kur?

—    Pie manis kazaku pulkā, ļ

—           Es deru, — nosacīja vīrs. — Bet ar tevi arī var iztikt. Neesi nekāds zaķapastala. Pistoli dot nebaidījies.

—    Mēle tev kā vāle!

—           Kā tad tā? — vīrs izbāza mēli un bolīja acis, gribēdams mēli saskatīt.

Boriss skaļi iesmējās.

—    Iesim, blēdi, iemetīsim. Kā tevi sauc?

—    Semeika!

—    Tātad Semjons!

—    Semjons Dežņevs.

—    Nu tad ejam, Semjon Dežņev.

No gaismas iekšā ieejot, istaba šķita tumša. Viens galds bija klāts. Laistījās bratinas apaļie sāni, glāzītes mētāja uguntiņu mirguļus, zvīgoja no vakardienas dzirēm atlikušās milzīgās zivs zvīņas.

Viņi apsēdās.

Paģirām saimniece pasniedza jērgaļas šķēlītes gurķu sālījumā ar sīksmalcinātiem sālītiem gurķiem, ar etiķi un pipariem. Semjons kāri kā negauša paķēra šķīvi, bez sa- valdas pieklupa ugunīgajam maišķim. Tad atvilka elpu un izdzēra visu šķidrumu, pēc tam, muti un nosvīdušo seju noslaucījis, ar smaidu atvainojās.

Abi sadzēra.

—           Vai patiesi esi ar mieru uz Sibīriju, vai tāpat vien pļāpāji? — Boriss noprasīja.

—           Kā, vai tad es esmu sliktāks par citiem? Vai zini, cik mūsējo viņpus Akmens '?

—    Zinu. Tikai nezinu, kas jūs uz turieni dzen.

—           Nemiers, šaurība. Pasper soli — Baltā jūra, pasper uz otru pusi — Maskava. Bet aiz Akmens, ej kurp iedams, zemei gala kā nav, tā nav.

—           Kam tev tas zemes gals vajadzīgs? — sarunā iejaucās mājas saimniece. — Tev jau tepat nekas nekait. Kad esi iedzēris, tad debess vai zeme — viss tev pieder.

—    Kādēļ tad man nav vajadzīgs tas zemes gals?

—    Nu tāpat vien nav vajadzīgs.

—    Ir gan vajadzīgs.

—    Kam tad, sēnalu pakausi?

—            Klusu, sieva! Ja teicu, ka vajadzīgs, — tad vajadzīgs. Tavs prātiņš tādai saprašanai par īsu! Vajadzīgs! Bet, kāpēc, — to es varbūt arī pats nezinu, tikai zinu, ka vaja- dzigs. Ai-ai-ai! Stāvēt pašā galotnītē. Visa zeme izstaigāta! Un, kas tālāk, — arī viss redzams.

—           Seņa, Seņa! No tevis iznāktu zelta vīrs. Strādāt proti, neesi arī nekāds dulburis, labs, piemīlīgs, bet tevi pastāvīgi velk prom nez uz kādiem kalniem.

Zablockis piecēlās.

—           Se tev, Semjon, degvīnam, kad diena pusē, atnāc uz Lielo tirgus laukumu. Ja gribi zemes galu redzēt, nāc man līdzi — un tu redzēsi. Atceries, ka uzticamu cilvēku neaizmirst. Es tevi neaizmirsīšu. Pagaidām — ardievu!

Semjons paņēma naudu.

—    Iešu nopirkšu kreklu.

VERVĒŠANA

Tirgus diena bija jautra un spoža kā Lielās Ustjugas četrdesmit baznīcu zelta kupoli.

Trijos tirgus laukumos rosījās Krievzeme.

Belozerskas kupcis Jemeļjans Jevsejevs bija atvedis karotes. Seštūkstoš no karēlijas bērza, desmittūkstoš no pāršķeltām šķilām darinātu un 300 kļavas karošu.

Saldumu tirgotavās tirgojās ar piparkūkām. Te bija gan Arhangeļskas, gan Holmogoras stirniņas ar četrām kājām. Putivļas un Tveras piparkūkas. Tāpat arī sālītas plūmes, ķirši medū. Laucinieki bija atveduši sešdesmit vezumu sīpolu un tikpat daudz ķiploku. Pārdeva uz svara un tūkstošos. Ar zivīm tīrā nelaime, letes stāvgrūdām pilnas, vezumi pilni. Kliedza un bļāva vīri, kas tirgojās ar ķīšiem.

Ķīsītis, kulbārdis, Zivtiņa mīkstiņa, Ar asaciņu. Kas viņu nopirks, Tas mutes dabūs No daiļas meitas, No braša puiša.

Spirinājās zeltainās dzīvās karūsas, zaļajos ar zāli piedzītajos grozos vizmināja asari. Šķaunacis, līdaka, zandarts, siļķes, tāpat ķēniņsiļķes no Pečoras, Dvinas, mazma- zītiņās muciņās tā iesālītas, ka mutē no tām gan salds, gan sāļš, gan sīvs. Garais sterlets, stores, beluga. Suzdalietis Griška Timofejevs atšķūrējis trīs vezumus ikru, 30 belugu, 200 svaigu storu, 74 svaigas belugas un vēl dārgās iecienītās iesmakušās zivis, visa prece 200 rubļu vērtē.

Liellopu taukus pārdeva mucām un vezumiem, cūkas taukus un lāča taukus — pardeva rituļiem; sviests kā mēness ripas rēgojās no sarkanajiem māla podiem, kupči tos pārdeva un pirka vezumiem, bet kaņepeļļu, rieksteļļu un lineļļu — mucām.

Medus smarža pārmāca visas daudzās smaržas un dvakas. Medus bija sapildīts kublos, cibās, tašu vācelēs, māla podos un krūkās. To tirgoja mūki, sirmi vecīši ābeles baltumā un jaunekļi, kam sirds kā uz delnas. Vilināt vilināja klusie ēnainie kakti, kur kulēs nule vēl snauda anīss un apīņi.

Semjons pablandījās gan šur, gan tur, pablenza uz dresēto lāci, kas pa apli vilka vezumu, uz kura aplociņā stāvēja aitas ar bailēs pārbolitām acīm, aizgāja uz tirgotavām, kur pārdeva apģērbus un šādas tādas mantas.

Zābaku pārdevēji raudzījās uz viņu ar aizdomām, bet pieci rokā pataustīt atļāva. Kreklu viņš nopirka tūdaļ, savējo novilka, uzvilka jauno, veco pasvieda nabagiem.

Sajās pārdotavās vēdīja jaunu audeklu smarža un salkana ādu dvaka. Ar ādām tirgojās savas četrdesmit pilsētas. Te bija zirgādas, jērādas, kazādas, govs jēlādas, cūk- ādas, kaķādas, mītas jērādas .. .

Zvērādu kalni vilināja ar savu pūkainumu un silto spīdumu. Te bija vāvere, zaķis, lapsa, cauna, sesks, sermulis, ūdris, zebiekste, lūsis — dzīvo, cepuri kuldams.

Semjonam patika zvērādas, īpaši cauna: laba tumšā cauna ar savu vienkāršo cienīgumu nebija zemākā vērtē par sabuli.

Semjons arvien vēl blenza uz precēm, kad laukuma vidū uz iepriekšējā vakarā no dēļiem uzceltā paaugstinājuma parādījās skaņu rīkli djaks un, uzkliedzis klusēt, sāka lasīt cara ukazu par brīvo savvaļnieku vervēšanu uz Sibīriju.

Zablocka vīri pievēla pie paaugstinājuma divas mucas degvīna, nolika uz paaugstinājuma skaistu krēslu. Zablockis, strēļu ielenkts, apsēdās krēslā, jautrs raudzījās pūlī un sāka gaidīt.

Iznāca kāds jaunpuisis. Pūlis viņam bija līdz pleciem. Milzīgās kājas bailīgi vienu pie otras nolicis, vienu plecu augstu uzrāvis paslēpies aiz tā kā jaunuve aiz platas piedurknes, smaidīgais vaigs kā meteņu pankūka.

—    Ņem mani!

Pēc tā, kā pūlis sakustējās, kā paspruka jautrības velniņš, cik grūti bija to apvaldit, ar zibošām acīm nogaidīt, Zablockis saprata: muļķītis.

—    Uz Sibīriju gribi?

—    Un kas tad ir?

—    Ja tā, tad ej un uzdzer degvīnu uz mūsu valdnieka veselību.

—    Lai nu paliek! Rūgts! Es labāk par cara tētiņu dieviņu palūgšos.

—    Tad par to, ka tu nenobijies, ka pirmais iedomāji paklausīt valdnieka gribai, saņem aitiņu.

Djaks noliecās pie Zablocka auss un kaut ko pačukstēja. Zablockis klausījās, un viņa sejā neapdzisa smaids. Viņš iedeva puisim aitiņu un noprasīja:

—    Kā tevi sauc?

—    Mitjais.

—           Klausies, Mitjai, caram vajadzīgi dienestlaudis ar stiprām rokām un labām galvām. Rokas, skatos, tev ir labas, ar tām var būt miera, bet kā ar galvu, cik tā tev stipra?

—           Galva nav stipra! — Mitjais sagrauzts nopūtās, un pūlis, nevarēdams valdīties, iespurcās.

Zablockis nesmējās.

—           Mitjai, atmini manu mīklu. Ja atminēsi, ņemšu līdzi uz Sibīriju, ja ne — tad nekā. Saki man, kas tas ir: «Sešas kājas, divas galvas, viena aste.»

—    Kazi, uts.

Tirgus laukums aiz smiekliem iegaudojās.

Zablockis nogaidīja, līdz smiekli norimst, tad spēli turpināja.

—    Kāpēc tad uts?

—            Un kas cits? Kājas tai ir. Tava galva un viņas galva kopā — divas.

—     Bet aste?

—    Kazi, varbūt tā uts zirga spalvā ielīdusi.

—           Redz tā, — nosprieda Zablockis, — ņemu tevi rezervē. Sibīrijā varbūt nezina, ka tu tāds pamuļķāks.

—    Zina, — Mitjais pavisam sabēdājās.

—    Kā tad tas nāk?

—            Biju Ivana Puļajeva gājējs. Reiz man zirgs iestiga, es to vilku, vilku ārā, kamēr norāvu asti. Skatos, ka lopiņam gauži, bet kāja ārā nenāk. Un es to kāju ar cirvi nocirtu. Bet Puļajevs mani maķenīt iekaustīja un aizgāja uz Sibīriju.

— Pagaidām paklimsti, Mitjai, mums darbs darāms.

Zablockis kļuva nopietns un noprasīja pūlim:

—           Vai Lielajā Ustjugā vēl iraid kāds gribētājs uz Sibīriju vai arīdzan nevaid vairs? Kas gribētu iet uz jaunām zemēm?

No pūļa iznāca savs desmits cilvēku. Kamēr viņi dzēra degvīnu, kamēr tos pierakstīja, salasījās vēl kāds desmits vīru. Zablockis kļuva jautrāks.

Bet Semjons pa to laiku staigāja pa Elles ielas dzertuvēm un plātijās:

—     Uz Sibīriju laižos. Šauj man līdzi! Apskatīsim pasauli, sabuļus padabūsim, citādi te pa mūsu purvu neko ne redzēsi, ne dzirdēsi, nebūs ne ko atcerēties, ne mazbērniem pastāstīt.

Kad pie Zablocka pierakstījās beidzamais savvaļnieks, viņš pūlim nolasīja žēlabainu sveicinājumu un lugumu caram valdniekam Mihailam Fjodorovičam no Sibīrijas arājiem: «… Visi mēs esam vientuļi cilvēciņi bez sieviņām. Kā, valdniek, no taviem tīrumiem pārnākam, tā maizi cepam, ēst vārām, ir grūžam, ir maļam paši. Ne brīsniņu nav atpūtas! Ja mums, valdniek, taviem bāra bērniem sieviņas būtu, mums vismaz mājas solis atkristu.

Žēlsirdīgais valdniek un car, piešķir, lūdzams, mums, taviem nabaga bāreņiem, algas naudu no savas žēlastības drēbītēm un apaviem un liec, valdniek, lai mums atsūta precējamus sievišķus.»

Pūlī sāka ķiķināt, bet Zablockis pamāja ar roku un uzsauca:

—    Jaunavas un atraitnes, vai nav starp jums gribētāju braukt par sievām Sibīrijas arājiem?

Tirgu ar joni pārņēma klusums. Visi tā kā nokaunējās. Vīri blenza uz sievām, bet šīs — notvīkušas kā dzērveņ- ogas un tikai irgojas. Zablockis saprata — starp sievām tādu gribētāju uz Sibīriju nebūs, bet notika brīnums.

Jauna meiča tirgojās ar izrakstītiem ķocīšiem. Ar ķoci pār plecu viņa uzkāpa uz paaugstinājuma un nostājās Zablocka priekšā. Sievas saka spiegt, vīri nejauki svilpa, apjuka arī Zablockis.

—    Esmu bārene. Bet vīriem Sibīrijā nevar ļaut pazušanā iet.

Vīri pavirzījās tuvāk pie paaugstinājuma, bārdas vien slaistījās, acīs delverības. Zablockis apskaitās.

—    Klusu, vīra galvas! Mūsu priekšā zelta meiča. Dievam tīkamā darbā grib doties, cara vēlētā darbā, cilvēku labā!

Bet pašam rokās sāk cilāties pernačs. Pūlis atsprāga atpakaļ. Norimās. Priekšā stāvēja jauna smuidra meiča. Par vienu plecu bize, gaiša kā strautiņš smiltiņās, par otru iesārti ķoči, vaigos uztvīcis meitenīgs kautrums, acis pacēlusi pret debesim, asaras plūst aumaļām, bet stāvēt stāv taisna un lepna kā dievmāte un klusa kā baltā ziemeļu nakts.

Visa Lielā Ustjuga sakaunējās par savām klaigām un mīņāšanos, par savu nepiedienibu, par nevilšu ļaunumu, par pēlumu.

Bet muļķītis Mitjais laukuma vidū nokrita ceļos tās sievietes priekšā un meta krustu kā pret svēto baznīcu.

VAĻAS NEDĒĻA

Zablockis savāca simt piecdesmit vīru. Par līgavām Sibīrijas zemes arājiem pagaidām taisījās tikai divas sievietes.

Zablockis izsniedza nākamajiem kazakiem mazumiņu naudas un palaida viņus uz nedēļu savvaļā paklaiņot. Ar strēļu priekšnieku tika norunāts — uz atvadu iedzeršanu skatīties caur pirkstiem.

Un «sibīrieši» sakāvās ar strēļiem. Piecdesmitnieks1 Afoņka Česnokovs, kā paradis, pilnā kaklā dzertuvē sabļāva uz plikatam. Citu reizi tie būtu aiz bailēm galvas ierāvuši, bet nu kāds atbildēja tik āķīgi, ka Afoņka aizrijās ar alu un satracināts laida šim ar smago krūzi. Šis ar plaukstu vilka piecdesmitniekam pa resno kaklu.

Strēļu brālība metās priekšniekam palīgos. Plikatas par to nopriecājās un naski vien izstiepa šos no dzertuves.

Strēļi pakliedza savējos un dzina plikatas pa Pastaigas ielu uz cietoksni. Pēc sensenā paraduma tie jau gribēja ņemt kājas pār pleciem, bet te kā no zemes izlīda Mitjais … Abām rokām nogrāba divus strēļus un iesvieda tos grāvja zaļajā ūdenī, tad paķēra vēl divus un iesvieda atkal. Te viņam nejauši trāpīja pa pieri, par ko viņš stipri apvainojās. Nu viņš strēļus vairs ūdenī nemeta, bet sāka kaustīt, ta kaustīt, ka šie laidās bēgt, bet plikatas paķēra Mitjaju zem padusēm un aizveda uz atkaroto krogu. Neviens dzīrotājus vairs neaiztika, tāpēc ka vojevoda aizsūtīja pie Afoņkas Cesnokova prikaza vīru un pavēlēja savaldīt savējos, jo tam, kurš brīvu prātu iet uz Sibīriju, atjauts dziesmas dziedat un dzert, cik grib.

Bet Mitjaju Zablockis tomēr sev līdzi neņēma. Iedeva viņam rubuli un lika ņemties prātā.

— Labs ir, — Mitjais piekrita. — Es jūs vēl panākšu.

no lielas ustjugas

«Sibīriešus» pavadīja visa pilsēta. Tika noturēts dievkalpojums Nikolaja Brīnumdara Aizgādņa baznīcā. Kazaki ceļa drānās, bet pilsētniekiem svētdienas drānas.

Pie piestātnēm Suhonas pelēkajos viļņos miegaini šūpojās lielas laivas.

Dievkalpojums bija beidzies, ļaudis gāzās ārā no baznīcas uz piestātni. Svētsvinīgi sāka dimdināt baznīcas zvani, lai tālajā Sibīrijas zemē braucējiem paliktu atmiņā dzimtenes spirgtais rīts, dzeltenais vējš pār Suhonu, maigie saules glāsti starp vēja grūdieniem; lai viņiem paliktu atmiņā, ka pavadīti tika svinīgi, ar cerībām uz ilgu dzīvošanu, uz priecīgu un dāsnu atgriešanos.

Laivas sāka peldēt. Laivās stāvēja varoņi, dižie jūras braucēji, tautu, kalnu un mūžīgās ziemas uzveicēji, stāvēja puiši, kas devās pēc sabuļa, bet gadījumā arī pēc mūžīga goda, pēc mūžīgas piemiņas, pateicības un gadu simtiem nevīstošas apbrīnas. Cilvēki gāja un gāja līdzi gausajām laivām, devās aiz pilsētas pa augsto krastu un visas pārestības piedeva tiem, kurus nebaidīja ziemeļu aukstums un nezināmā, svešā zeme, un tika iemīļoti un prātā paturēti visi, lai par visveiksmīgākajiem pastāstītu mazbērniem. Tika piedots arī sievietēm, žēloja tās un lepojās par viņu drosmi. Viņas stāvēja divatā apskāvušās, bikli vēcinādamas lakatiņus.

Ceļotāji bija kailām galvām. Viņi ticēja savai zvaigznei. Bet zināja gan arī to — ka retajam no viņiem laimēsies atgriezties šajā kraujajā krastā un svētā bijībā krist ar pieri pie šīs zaļās zemes, skūpstīt šo cieto zemi, un — kas lai zina — varbūt nevienam nebūs lemts rast mieru zem šiem varenajiem sapņainajiem bērziem.

Līdz Jugas upei cepures galvā nelika, bet, kad iebrauca Dvinā, — beigas svētkiem. Sākās ilgais pārgājiens, sākās kazaka dzīve: no laivas zirgā, no zirga kočā uzskrien koča uz akmeņiem — sašķīst lupatu lēveros un tad nu kājām, nezinādams, kurp, tikai ar ticību zemei, kuras labad dzīvības nav taupījuši tēvi un netaupīs arī bērni.

pāri akmenim

Verhoturjē Borisu Zablocki saņēma nelaipni.

Šejienes priekšniecība bija iesūnojusi, bez kauna un goda sniegdamas pēc kukuļiem. Zablockis tai bija nederīgs cilvēks — bez naudas, bez preces, turklāt vēl nežēlastībā kritis.

Viņos laikos Verholurji daudzināja. Katru gadu te pāri Akmenim devās pa tūkstotim, pa divi tūkstoši cilvēku ar precēm par sešdesmit, bet reizēm arī par simttūkstoš dārgo, vērtīgo Maskavas rubju.

Boriss kopā ar Semjonu apmetās vientuļa sirmgalvja mājā. Jau pirmajā dienā, kamēr viņš staigāja pie priekšniecības, viņa mantas bija slepeni izlūkotas. Turklāt ar tādu cītību, ka nabadzīgās ridiņas bija izmētātas pa visu istabu.

Boriss, to ieraudzījis, aiz dusmām sāka dauzīt ar kājām. Jau gribēja skriet pie priekšniecības, bet Semjons atturēja. i

Zablockis nomierinājās, taču pie vojevodas tomēr nogāja. Tas viņam bez aplinkiem pateica:

— Bija pavēlēts, tādēļ izkratījām. Necel spuras gaisā, citādi vēl kaut ko pielikšu no savas puses. Ej! Kad būsi no valdnieka izpelnījies piedošanu, tad manis pēc staiga, seksti izslējis, bet pagaidam labāk ciet klusu!

Līdz pašai aizbraukšanai no Verhoturjes Zablockis no mājām neizgāja. Gulēja un skatījās griestos.

Pirms trīssimt gadiem teiksmā par Sibīrijas zemi djaks Sava rakstīja: «Šī tātad ir ziemelaustrumzeme; tā atrodas no Krievijas valdošās pilsētas Maskavas liellielos tālumos, turpat vai lidz trim tūkstošiem diennakšu gājiena. Starp Krievzemes valsti un Sibīrijas zemi iegūlis

Akmens — augsts jo augsts, sniegdams ar savu muguru turpat vai debesu mākoņus … No šā paša Akmens milzums upju iztek, daudzas no tām plūst uz Krievijas cara valsti, daudzas atkal uz Sibīrijas zemi. Un upes ir skaistas un par nemēru plašas, un ūdeņi tajās saldi jo saldi, un visvisādu zivju tajās drūzmu drūzmām.»

Un parceļoja Zablockis pāri tam lielajam Akmenim — Urālam.

Ilgs bija ceļš, bet Zablockis pēc Verhoturjes nesa dusmas sirdī, kļuvis nikns, kauslīgs, nerunīgs.

Stepēs bija jākaro ar Cisanhana mongoļu pulkiem.

Jau teju, teju uzbruka tatāru bari, bet apsvilinājās, do- madami, ka tirgoņi brauc, bet uzdūrās uz kazakiem. Daļu no uzbrucējiem apšāva, citi aizbēga, bet vienu sagūstīja.

Zablockis lika viņu paēdināt un nedarīt tam pāri.

Naktī kāds piesardzīgi pieskārās Dežņeva plecam. Viņš pamodās. Pirkstu pie lūpām pielicis, pār viņu bija pārliecies Zablockis. — Klusu! — un aicināja viņu sev līdzi.

Viņi aizgāja stepē — tālāk no apmetnes. Zablockis gāja pa priekšu. Beidzot viņš apstajās. Semjons gaidīja, kas nu būs tālāk. Zablockis uzlika rokas viņam uz pleciem un paskatījās acīs. Un pēkšņi nometās ceļos.

—    Ne tavā priekšā krītu, vainīgs atzīdamies, es atzīstos visai krievu zemei, visai tautai. Ja vari, piedod arī tu man, grēciniekam.

Nojauta ieplaiksnījās Semjona dvēselē. Ari Zablockis saprata, ka Semjons ir atskārtis.

—    Jā. Es aizeju. Maskavā — cietums. Verhoturjē uzraudzība. Bet Sibīrijā — tā vien raugi, ņems un ar pātagu nositīs! Kādreiz gribējās uz vācu zemēm aizšauties, gudrības smelties — liktenis nebija lēmis. Raudzīšu tikt uz noslēpumaino Ķīnu. Tā ir sena, vieda zeme. Varbūt tur pratīšu mūsu Krievzemei labumu gūt. Vai nosodīsi, Semjon?

—    Nē. Ja nav savās mājās vietas, tad kaut kur tā stāv tev tukša.

—    Tencinu! Man ir lūgums pie tevis. Paņem šo vēstuli. Ja gadīsies nokļūt Maskavā, nodod to manai māsai Marijai Romanovnai. Pa pastu nesūti, neaizies.

—    Bet kad tad es Maskavā tikšu?

—    Varbūt kādreiz tiksi. Man tie ceļi liegti uz mūžīgiem laikiem.

Semjons paņēma vēstuli un noslēpa to uz krūtīm.

Abi apraudājās.

Viņi atsēdās uz zemes. Semjons piecēlās pirmais.

—    Vai nebūs laiks?

—    Laiks gan.

Zablockis klusu iesvilpās. No tuvējiem krūmiem kāds vīrs izveda divus zirgus. Semjons pazina tatāru.

—    Vai kopā ar viņu aizej?

—    Viņš parādīs ceļu. Ardievu!

Viņi trīsreiz apkampās. Trīsreiz samutējās.

—    Apmet zirgiem nagus ar lupatām, — bilda Semjons.

—           Ir jau padarīts. Tatārs ir prātīgs vīrs. Ardievu, Sem- jon!

—    Ardievu! Pagaidi! Nejāj vēl, ļauj man tikt nometnē. Semjons uzņēma naigu soli. Tad nogūlās pie zemes un

ilgi klausījās stepē troksni. Bet neko nesaklausīja.

CILVĒKI, KURUS NEVAR SAPRAST

Lēca saule, kad Boriss aiztika līdz Cisanhanam. Jauneklīgs vecis — bārda sirma, seja sārta kā jauneklim — atveda Borisu uz galveno telti.

Cisanhans bija atlaidies milzīgos spilvenos, bet viņa vareno vēderu balstīja zeltīts soliņš. Cisanhans raudzījās Borisā spīdošām, melnām acīm. un klusēja.

Boriss paklanījās, bet hans piat nepakustējās.

—           Lielais Cisanhan, — iesāka Boriss tatāriski, — esmu atnācis pie tevis ar atklātu sirdi. Gribu vairot cilvēka slavu un spēku. Man alga viena — krievi vai vācieši, talāri vai ķīnieši plūks mana koka augļus. Es lūdzu tevi, lielais Cisanhan, paļaudamies uz tavu dižviedību un labvēlību, palīdzēt man aizkļūt līdz jūsu brīnumskaistajām pilsētām, kur ticīgi un patiesīgi būšu noderīgs jūsu tautām.

Cisanhans kaut ko pamurkšķēja, un tūdaļ teltī ietecēja deviņos likumos saliekušies kalpi un pasniedza hanam pīpi.

—           Viņš tevi nedzird, — sacīja jauneklīgais sirmgalvis Zablockim. — Lielais Cisanhans nododas mūžīgā laika un telpas noslēpumu izzināšanai.

Tikai tagad Boriss saoda šķebigo, pliekano anašas1

' Anaša — narkotika no kaņepēm.

smaku. Boriss aizsvilās, gan paguva dusmas nomākt, bet jauneklīgais sirmgalvis visu bija pamanījis.

—    Tevi gaida Alli-Beše, kuru tu izglābi no gūsta. Savu brīnumjauko runu tu sacīsi rīt. Tā man patika, un es to labprāt noklausīšos otru reizi.

Jauneklīgais sirmgalvis runāja nopietni; bet Boriss redzēja, ka dīvainā prezidenta premjerministrs ņirgājas.

Alli-Beše par godu Zablockim uzrīkoja plašas dzīres. Alli-Beše bija dižas cilts un bagāts cilvēks, tuvs Cisan- hana radinieks.

Boriss izlikās jautrs, priecīgs, bet domas viņam plosījās kā vilks lamatās.

Viss, kas darīts, — padarīts, viss, kas bijis, — izbijis. Ja atgriezīsies pie savējiem — iekals tevi važās, te tāpat saudzēšanas nebūs. Varbūt līdz Ķīnai kaut kā arī aizkul- sies, bet vai būs kam pastāstīt par redzētajiem brīnumiem? Vai tiešām dzīve pagalam?

Boriss sniedzās pēc trekna aungaļas gabala, pūlēdamies nedzirdēt šmakstināšanas un žagošanās.

Vakarā viņam nāca zināms, ka mongoļi taisās sakaut viņa pulku. Krievi nakti pārlaidīšot upes krastā. Naktī viņiem uzbrukšot no trim pusēm, ietriekšot cilvēkus ūdeni, kurš palikšot dzīvs — to vergos prom.

Boriss ņēmās uzlielīt Alli-Bešes mongoļu zirgus. Alli- Beše veda viesi uz zirgu ganāmpulku. Tika noķerti divi diženskaisti zirgi. Vienā uzsēdās Alli-Beše, otrā Zablockis. Apkārt stāvēja karavīri, priecājās par zirgu augumiem.

—    Bet par visu augstāk paša tauta, — Boriss pēkšņi noteica krieviski.

—    Ko tu teici? — smaidīdams noprasīja Alli-Beše,

—    Ko teicu, to pateicu.

Boriss atvēziski zvēla Alli-Beše pa pakausi un izsita viņu no segliem.

Viņš savaldīja saslējušos zirgu un auļoja prom stepē. Viņam dzinās pakaļ. Jauzdami, ka pēkšņais uzbrukums izjaukts, tatāri sasēdināja zirgos visus savus vīriešus un pa Zablocka pēdām mina krieviem uz papēžiem.

Labs bija Zablocka zirgs. Izdevās aizbēgt. Viņš kā vējš iedrāzās krievu apmetnē.

—    Kazaki, uz kauju!

Ap viņu jau sāka pulcēties ar ieročiem, bet pa stepi jau vēlas melni putekļi, nebija vairs laika ne spriest, ne apsvērt. Zablockis no kāda paķēra zobenu un, kazaku priekšā zirgā riņķodams, kliedza:

—    Ja nav vietas zem savas saules, tad kaut zem svešas saules par savējiem galvu nolikšu! Ardievu, draugi!

Viņš drāzās virsū mongoļiem, saķērās ar pirmo, nošņāpa tam galvu, straujā skrējienā nocirta otru, uzdrāzās trešajam. Te kāds tatārs pielēca no sāniem un izgrūda skumjajam muižniekam cauri atskabargšķēpu. Kazaki atsita uzbrukumu, padzina tatārus, atrada Zablocka miesas un ap- bērēja viņu.

—    Divains cilvēks! — kāds noteica. — Pie tatāriem skrēja un tatārus kāva. Par Krievzemi sauca — bet pats tai nebija uzticīgs un tomēr par to savu galvu nolika.

Un tā Zablockis palika atmiņā — dīvains. Pēc tam kazakiem bija daudz pārgājienu, daudz kauju, daudzas zemes tika izstaigātas, daudzas tautas uzveiktas. Aizmirsās kauja, aizmirsās arī Zablockis.

Un arī Semjons varbūt aizmirstu. Bet uz viņa krūtīm bija noguldīta uzticētā vēstule — viņš turēja prātā muižnieka uzdevumu.

3 — i(il

mošusbriedis, sveķu ēdējs

Scmjons Dežņevs medija sabuļus. Viņš iznāca no ielejas un apstulba. Piecu soļu atstatu zemā zarā tupēja mednis! Pārbaudīdams likteni, Semjons stāvēja ilgi, bet mednis projām nelaidās. «Tā kā mednis neaizlaidās, būs laime.» Semjonam kājas kļuva vieglākas, viņš devās taisni iekšā taigā, un taiga pašķīrās. Semjons uzgāja uz trim jurtām, pie jurtām brieži. Skraidīja un klaigāja satraukti cilvēki.

Dzemdēja Baijanaja sieva. Sievietes pina vaļā bizes, slēdza vaļā visas atslēgas, atraisīja visus mezglus, bet sieviete nespēja izdzemdēt. Gan laida viņas rokas ūdenī, gan Baijanajs sašķēla jauna koka stumbru — nekas nelīdzēja.

Semjons prata šo valodu, viņš lūdza parādīt dzemdētāju.

Semjonu aizveda uz jurtu. Sieviete bija pārguruši un nevarēja pat pakliegt.

Semjons noņēma no jostas suleju — savu ceļa pudelīti, attaisīja to un pielika dzemdētājai pie lūpām. Viņa, kā glābiņu meklēdama, dzēra šo ūdeni, un ūdens tas bija karsts kā liela ugunskura liesma. Pašam sev negaidot, Semjons paņēma nost suleju, pasniecās pēc musketes un izšāva; telts priekškaram tika izrauts gabals, sieviete šausmās iebrēcās, un pēc mirkļa smalkā balstiņā iebrēcās piedzimušais puisēns.

Atnāca pie Baijanaja krievs, līdz ar krievu atnāca laime. Pārcieta jaunā sieva, izdzemdēja mednieku. Devās Baijanajs uz taigu, nošāva savvaļas briedi — atgriezās Baija- najam spēks. Par Baijanaju stāstīja, ka viņu mīlējusi meitene — dieviete. Viņš esot jaunībā bijis visveiksmīgākais mednieks, dalījies medījumā, bet, cik to bijis, — ne reizes nav stāstījis. Par Baijanaju runāja, ka viņš kļuvis neuzticīgs meitenei — dievietei kādas mirstīgās meitenes dēļ. Par sodu Baijanajam rokas kļuva slābanas, kājas kļuva slābanas, nevarēja vairs panākt medījumu. Slimībās nobeidzās viņa straujie brieži. Ganāmpulkā palika mazāk galvu nekā rokai pirkstu.

Bet vēlāk par Baijanaju stāstīs, ka pie viņa atnācis krievu šamans, pārplēsis jurtas priekškaru, pa šo plīsumu aizlidojuši ļaunie gari, un pie Baijanaja atgriezusies bagātība, spēks un laime.

Par godu Semjonam uzrīkoja lielus svētkus. Uz svētkiem sanāca meža ļaudis. Dejoja dzērves danci, dejoja derede danci. Gāja ritulī pa saulei. Sākumā lēnītēm, bet tad virpuļoja kā viesuļi. Viņi dziedāja Semjonam savas dziesmas, un viņš dziedāja tiem līdzi:

Bērzu biezokņos Radies dzīvnieku daudz. Bet egļu vēros Saviesies zvēru daudz Ar dzelzs spārniem. Līdzīgi putnu lidām Lidojam arī mēs paši, Lecam un lēkājam,

Skrējām, pat Kajas neskar zemi. Kopā visi sanākuši, Lai staigājam ar dziesmām, Soļus likdami kā putni, Lai dodamies uz priekšu Ar prieku!

Trīs dienas ilga svētki, trīs dienas vīrieši negāja jurtā pie nedēļnieces. Bet tad pienāca vīru laiks. Baijanajs ieveda jurtā Semjonu, un maziņā, priecīgā māte ļāva viņam paturēt uz rokām savu skaļo brēkuli.

Kad Semjons gāja projām, Baijanajs devās viņu pavadīt. Vadīja viņu trīs dienas. Bet trešās dienas rītausmā pamodināja un pateica:

—    Sabuļa man, Semjon, nav. Jums, krieviem, vajag sabuļa — man nav sabuļa. Ņem šo ādu. Tā ir lielā mošusbrieža āda. Paskat, spalva uz tās aug pret spalvu. Mošus- briedis dzimis no koka. Tāds briedis ēd sveķus. Kam ir viņa āda, tam ir arī laime. Medijums sekos tev pa pēdām, ieaudzēsi briežus, tie vairosies kā skudras.

—    Tencinu, — sacīja Semjons. — Es pieņemu tavu dāvanu. Tikai mēs parādā palikt nemīlam. Še tev nazis. Mūsu cars ir aizliedzis dot jums dzelzi. Bet es tev ticu, ka šo nazi tu nepacelsi pret krievu cilvēku. Bet, ja gadīsies sabulis, pataupi to man. Mums tas ir vērtē.

Viņi pastāvēja, paskatījās viens otram acīs un šķīrās.

Semjons gāja, mošusbrieža ādu pētīdams. Tā, protams, ir pagāna īpašums, taču tai ir sava burvestība. Un ko var zināt, varbūt patiesi tai piemīt sevišķs spēks. Pēkšņi kāds it kā piegrūstu. Semjons tver musketi, bet krūmi kust piecu soļu attālu — pielādēt vairs nav ko domāt. Semjons tver nazi, krūmi pašķiras — kazaka priekšā stāv meitene.

Semjonam aiz bailēm rokas nolaidās. Izkrita no rokām ir bise, ir nazis, ir burvestības pilnā mošusbrieža āda. Vai tikai viņam pretim nav iznākusi medību dieve, tā, kas mīlējusi Baijanaju. Daiļāka par daiļu, plecā loks, apģērbs izrakstīts. Stāv Semjons kā zemē ieaudzis, bet dievete pēkšņi paklanījās.

—    Krievs, ņem mani līdzi! — viņa runā savā valodā un skatās tieši, acis nenovērsdama. Tā jau ir — uzskrējis uz dievieti. Aukstas tirpas pārskrien Semjonam, viņš jauž: lai arī meiča ir skaista, lai arī bagātību atnes, bet gadu viņai nav, uz visu mūžu lemta jaunībai, turklāt nekristīta, — mūžīgs sievišķis!

—    Krievs, ņem mani līdzi!

—    IJz kurieni?

—    Par sievu. Vai tev ir sieva?

—           Ko vēl jautā, pati droši vien zini. Nav man sievas, — viņš krieviski pateica.

Meitene purina galvu: nesaprotu.

—    Ko tad tu, dieve būdama, mūsu valodu nesaproti?

— es esmu Sičja. Es trīs dienas eju pa tavām pēdām.

Semjonam piesitās klepus.

—    Paga. Es taču tevi redzēju pie Baijanaja!

—    Esmu Baijanaja masa.

Semjons apskaitās.

—           Lai arī esi skaists sievišķis, lai arī mums maz sievišķu, es tevi neņemšu. Kā lai tevi ņemu, ja Baijanajs ir mans draugs? Nodomās, ka esmu tevi aizvilinājis.

Sičja nolaida acis. Vārdus nesaprot, bet jauš, ka krievs dusmojas.

—    Ejam!

Un Semjons aizveda viņu atpakaļ pie Baijanaja.

Vai cik drūmi bija ap sirdi! Abakajada Sičja tik jauka, nu un ne jau velti viņa tā sekoja krievam, vajadzēja viņu mīlēt, ierīkot saimniecību. Nāca taču pati, tātad mīl — tas ir skaidrs. Un tomēr negribas, ka Baijanajs par krieviem domātu slikti. Tā jau par viņiem visur klīst nevalodas.

Divas dienas gāja klusēdami. Klusēdami ēda, klusēdami sildījās pie ugunskura, klusēdami likās viens otram līdzās gulēt. Sičja bija izdarīga, lai kur pielika roku, viss šķīrās raiti, un Semjons, sievieti noskatīdams, jau apsvēra, kādu kalimu pieprasīs Baijanajs un ko viņš, Semjons, varēs tam maksāt.

Otrā dienā pievakarē viņš pēkšņi iedomāja par nešķīsto spēku, kas nekad nesnauž, pareizticīgo dvēseles vajājot. Sevī nopūties, Semjons gausināja soļus, palaizdams Aba- kajadu Sičju pa priekšu. Viņš skaitīja lūgšanu un meta krustus pār Abakajadu ar bailēm— ja nu vilkate acumirklī aizmirguļo sīkām uguntiņām — un arī ar cerībām, ka sieviete paliks sieviete.

Sičja neaizmirguloja, gluži otrādi, no takas nokāpusi, māja Semjonam, lai viņai seko.

Viņa aizveda Semjonu pie kulema Pie tūkstošgadīga ciedra milzīgajām saknēm bija ierīkots sprosts. Virsa nosegta ar dēlīšiem, lai nepiesnieg. Pie ieejas, ar klučeli piežmiegts, ar aukliņā piesietu ēsmu zobos gulēja skaists sabulis.

— Tas tev, — sacīja Sičja. — Kulems ir mans. Sabulis — tavs.

Semjons sagrāba maziņo Sičju, pacēla augšup un nomutēja. Viņa nobijās, bet tad iekārtojās ērtāk viņa rokās un paplūkāja Semjonu aiz bārdas.

Darījumu ar Baijanaju nokārtoja priecīgi. Par Abaka- jadu Sičju Semjons deva kalimu — vara katlu un cirvi, bet Sičja pa ceļam uz Ļenas cietoksni pagādaja vīram vēl divus sabuļus un vienu noķēra Semjons pats.

Atamana Galkina iepirkumu grāmata togad parādījās ieraksts: «Iepirkts no dienestvīra — no Semeikas Dežņeva četri sabuļi bez astēm, izsniegts divdesmit septiņi bezmēni valsts miltu.»

Parfena Hodireva krišana

Bija nakts, bet pār Ļenas cietoksni bija nolaidies klusums, kāds virs zemes nemēdz gadīties. Pat suņiem nebija uz ko vaukšķēt.

Šis klusums turējās aiz nemiera, ne aiz laimības. Cilvēki slēpās pa mājām, ilgi tupēja uz ceļiem svētbilžu priekšā, bārdas virs galdiem kopa sabāzuši, čukstēja cits citam nez kur radušās pasakainas vēstis.

Pamatus Ļenas cietoksnim pirms astoņiem gadiem, 1632. gadā, lika strēļu sotņiks Pjotrs Beketovs. Pēc pāris gadiem uz sabuļu medībām Ļenas cietoksnī salasījās ap divsimt cilvēku, bet pēc astoņiem — mednieku jau bija trīs tūkstoši.

Par saviem pieciem rubļiem un atalgojumu graudā — pieciem četvertiem[3] rudzu, četriem četvertiem auzu, pusotra puda sāls gadā — kazaki nesēdēja, rokas klēpī salikuši.

33. gadā atamans Galkins atlaida lejup pa Viļujas upi Mihailu Staduhinu ar biedriem, un šie uzveica tur mītošās tungusu ciltis un atveda simt sabuļu.

Citi kazaki uzcēla Zigansku pie Ļenas upes un no turienes devās uz Janu un uz Indigirku — Suņupi.

Pārgājiena jau bija devies Ivans Moskvitins. Viņam pirmajam no krieviem bija lemts sasniegt Lielo okeānu Ohotskas jūras krastā.

Maskava, pārsteigta par iekarotajām plašajām zemēm, neskaitāmajiem sabuļiem, kas nāca no turienes, nodibināja jaunu Jakutijas vojevodisti, un uz Ļenu dētais tās pirmie vojevodas. Kopā ar vojevodiem devās trīssimt četrdesmit pieci kazaki, un ceļā viņi sabija trīs gadus.

Jo vairāk tuvojās vezumu rindas, jo trokšņainākas kļuva dienas Ļenas cietoksnī, jo noslēpumainākas bija naktis.

Bet šimbrīžam visas darīšanas Ļenas apvidū izrīkoja bajārdēls ' Parfens Hodirevs. Viņš gaidīja vojevodas. Un arī baidījās. Reiz trijatā bija sapulcējušies: viņš pats, Mihails Staduhins un Jurijs Seļiverstovs.

Cienāja Hodirevs labi, viņam gribējās sarunā izdibināt, ko par viņu domā dižkazaki. Vai vojevoda neliecinās viņam par ļaunu. Hodirevs bija zema auguma, bet pa durvīm spraucās sāniski, augums bija varens un platiem kauliem.

Mazliet uzcienājis ar sīvo, viņš ierosināja sacenšanos: kurš kuru dzeršana uzveiks. Mēriņš jāiztukšo vienā vilcienā, tad jāpieceļas kājās, jāpārmet krusts — un tikai tad uzkoda.

Lai nebūtu dzeršana pa tukšu, bet ar savu aprēķinu, lika sabuli ķīlā.

Četrus mēriņus Mihails Staduhins dzēra līdzi visiem, piekto atbīdīja nost,

—    Tik vien? — brīnījās Parfens.

—    Neiet vairāk.

Seļiverstovs saka smieties, bet Parfens piemiedza aci.

—    Spriedīšu jums tiesu, — sacīja Mihails, acu no Par- fena nenovērsis, — nebaidies, spriedīšu godam.

—          Mēs jau arī nemaz nebaidamies, — nosmīnēja Par- fens, Staduhina sabu]a spalvu glaudīdams. — Izdzeršu — un pagalam sabulītis.

—           Pagalam, — piekrita Mihails. — Velti paļāvos uz sevi. Uzdomāju ar stipru spēkoties.

—           Nevajag ar stipru spēkoties, Mihail, — Parfens zīmīgi noteica, izdzēra mēriņu, piecēlās, pārmeta krustu un apsēdās. Seļiverstovs arī izdzēra.

—           Mums, Mihail, vajadzētu ar tevi sadraudzēties. No tevis iznāktu labs tirgonis. Tu esi mats matā atsities savā tēvocī, bet Vasilijs Guseļņikovs pat Maskavā ir liels vīrs.

Seļiverstovs izdzēra sesto mēriņu, Parfens turēja līdzi.

—           Vasilijs Guseļņikovs ir liels tirgonis, bet mēs ar tevi tirgoņi esam te. Nu kas tu, Mihail, par kazaku? Tu esi tirgonis. Tu proti tirgoties.

—           Es esmu kazaks, Parfen. Dienējis esmu godam, un, ja viss labi sokas, tad tā ir dieva griba.

Viņš paskatījās uz Seļiverstovu. Tas izdzēra septīto mēriņu un tūdaļ arī astoto. Hodirevs atkal turēja līdzi.

—           Tātad tu negribi ar Ļenas zemju pārvaldnieku draudzēties?

—    Gribu.

—           Nu ko tad tu spurojies? Tirgonis esi, un beigta balle.

—           Lai būtu tirgonis, vajadzīga nauda. Bet man tās, Parfen, pats zini, cik kaķis uz astes var aiznest.

—           Melo! Bet, ja nemelo, — tad paņem no manis. Vai tad es tev, Mihail, varu aizliegties.

Izdzēra devīto mēriņu.

—    Bet varbūt no tiesas dosi?

—           E-e-ē! — Parfens iesmējās. Un kļuva nopietns. — Došu! Tikai šo un to vajadzēs norunāt, un tad es tev došu mīļuprāt. Redz, redz, jau kūko tavs draudziņš! Pagalam arī viņa sabulītis! Paklau, tu!

Parfens piecēlās, izdzēra mēriņu vienā ņēmienā, apsēdās un žļengani novēcināja roku pār savu vēderu.

—    Krustu, krustu met! — pieprasīja Staduhins.

Parfens saņēmās un tad stingri pārmeta krustu.

—    Tu domā mani piedzērušu?

—           Nē, — Mihails teica, — piedzēris neesi, bet naudas, ar kuru plāties, tev nav.

—    Ir.

Parfens piecēlās, piegāja pie lādītes, attaisīja to un izcēla papīrus.

—           Redzi? Parādu zīmes. Visu dienu skaitīsi. Tādu vien par četri tūkstoši.

—    Es dzeru! — iekliedzās Seļiverstovs.

Izdzēra un kliedza atkal:

— Es dzeru!

Izdzēra, piecēlās un nogāzās gar solu zemē.

—    Par diviem mēriņiem tevi pārspēju.

Parfens iesmējās. Savāca papīrus, noslēdza lādīti un kā skaidrā prātā, izsmējīgi vērodams Staduhinu, piegāja pie galda un, citu pēc cita pats sev ielējis, cirta iekšā trīs mēriņus.

—           Tev virsroka! — nobrīnījās Staduhins. — Stiprs gan esi, Parfen, pat gauži. Gribu uzdzert uz tavu veselību kopā ar tevi.

Viņi sadzēra, un Parfens aizmiga, ar galvu ieliecies bļodā. Mihails pagrāba viņu aiz apkakles, pablenza stingajā sejā un nicīgi atkal iegrūda bļodā.

Abakajada Sičja cēlās agrāk par Semjonu. Gulēja tumsā un klausījās, kā viņš guļ. Dievs vien zina ar kādu maņu viņa nojauta, cik ilgi vēl Semjons gulēs, un, ja juta, ka gulēšana vēl tik drīz nebeigsies, viņa izlīda no segapak- šas un devās uz istabas kaktu, uz ādām: tā gulēja jakuti.

Gadījās, ka Semjons Sičju atrada uz grīdas. Tad viņš nogūlās blakus un, kad Sičja pamodās, mīļoja viņu. Sičja bija laimīga, ka Semjons viņu nerāj, un dedzīgi sāka iztaujāt par tālo Krievzemi, ticēdama, ka šoreiz viņa visu sapratīs un ka tagad jakutu dievu griba neaizmānīs viņu uz ādām.

Sičja apkampa Semjonu un taujāja vienā taujāšanā:

—    Semjon, un kāda ir tava zeme?

Semjons smaidīja un stāstīja kā bērnam:

—            Zeme tāda pati: koki ir jums, koki ir arī mums. Jums ir zāle, mums ir — zāle.

—    Bet puķes citādas. Tu stāstīji.

—    Puķes ir citādas.

—    Briežu nav! — pateica priekšā Sičja.

—    Briežu nav, toties ir aļņi.

—    Un tavai zemei ne malas nav, ne gala. Upju vien ne mazāk par tūkstoti.

Kāds piesita pie loga. Sičja izbijusies piespiedās pie Semjona. Šis atbidija viņu no sevis un paskatījās.

—    Nez kālabad sauc uz dienestu.

Ziņa nebija no priecīgajām: taijons Sahejs — savas cilts vadonis — bija saļaunojies un nositis divus kazakus, kas bija sūtīti ievākt jasaku '. Šo ziņu rītā no lieveņa pavēstīja Mihails Staduhins, možs, it kā visu nakti būtu labi gulējis. Semjonam asins saskrēja galvā. Sahejs bija apkāvis draugus. Jefimu Zipunku un Fedotu Šivrinu. Apstulbis, šķiet, kā ar verdošu ūdeni būtu dabūjis pa kājām, Semjons metās uz pirti, kur kopš vakardienas sēdēja jakuts. Jakuts bija atvedis meslus, taču uz savu galvu bija ieradies pie krieviem bez neviena sabuļa.

Viņa mantiņas kazaki vakar bija izvandījuši, bet par to, ka neatveda neviena sabuļa, mazliet iekaustījuši. Tomēr ne stipri. Bija tāds nomērdējis, un viņu pažēloja. Taisījās jau no rīta laist vaļā, bet te uzreiz — ziņa par Saheju.

Semjonam līdzi bija pamatīga milna. Ar vienu belzienu viņš notrieca slēdzeni no durvīm. Iegāja pirtī, uzrāva aiz apkakles augšā šausmās pamodušos jakutu un izmeta to pūlī kazakiem pie kājām. Ar ko tur sita — kas to lai pasaka. Sniegā tikai palika saplosītu zvērādu skrandas un asiņaina lāma.

Izlietās asinis satracināja: kazaki atcerējās Hodirevu. Divus gadus nebija dabūjuši nopelnīto labību, pusi no atalgojuma naudas bija ievilcis pārvaldnieks, visiem bija kads rēķins ar viņu, katram uz viņu bija zobs.

Visi devās uz noliktavām.

Kamēr notika izrēķināšanās ar jakutu, uzticams cilvēks aizskrēja pie Hodireva, tik tikko uzbungoja no miega.

Lai mazinātu galvas sāpes, Hodirevs izdzēra divus mēriņus degvīna, ledainu kvasu — un uz noliktavam prom. Pie noliktavam stāvēja Hodirevam uzticamie vīri, muske- tes bija pielādētas, pat dižgabali uzstādīti.

Nostājas Hodirevs savu bruņoto vīru priekšā un pamāja ar roku kazakiem. Visi apklusa.

—           Izklīstiet ar labu! Neba mana manta noliktavās, bet cara. Pakustināšu mazo pirkstiņu, un jūsu pauri aizlidos viens divi!

No kazaku pūlīša iznāca zvērinātais

—           Slēdz vaļā, Parfen, noliktavas. Rādi šurp sabuļus, ko esi nobēdzinājis no mūsu cara.

Hodirevs pagājās aiz sava karaspēka un izvilka zobenu.

—    Kam gribas mirt, panāk šurp!

Pacēla zobenu virs galvas. Kazaki kāpās atpakaļ.

Pārgāja Semjonam dusmas, un viņa acu priekšā nostājās saplosītais jakuts. Aizskrēja Semjons uz kluso baz- nīciņu, kurā varēja ieiet tikai viens vienīgs cilvēks. Nokrita zemē svētbilžu priekšā, lūdza dievmātes sargātājas žēlastību; neskaitāmas reizes klanījās līdz zemei, kamēr vai acīs satumsa.

Te viņu sameklēja.

—           Staduhins steidzami sauc pie sevis. Skrej uz iebraucamo māju[4].

Iebraucamajā mājā pulcējās kādi divdesmit kazaki. Atkal bija dumpojušies. Parfens Hodirevs tad nolēmis parādīt savu varu — saķēris trīs dumpiniekus, ieslēdzis savā mājā, pēra tos ar pātagu un vilka pie kāķa.

Staduhins saņēma Dežņevu laipni.

—           Nu redz, arvien iznāk nevaļa ar tevi tikties. Mēs taču esam novadnieki? •

—    Novadnieki gan!

—           Nu redz, kur labi. Dzīrēm laika pietrūka, bet nelaimē novadniekam par novadnieku jāstāv un jākrīt. Vai nav tā?

—    Tā jau būtu!

—    Nu tad jau labi.

Viņi pagaidīja vēl kazakus, tad devās pie Hodireva. Izglāba visus trīs. Hodirevs draudēja Staduhinam ar visām debess un zemes sodībām, bet bija jau ieradusies visa Ļenas priekšniecība, sotņiki, zvērinātais. Staduhins un Seļiverstovs uzsauca, lai izkratot pārvaldnieka māju. Kratīšanu izdarīja. Atrada parādrakstus par 4156 rubļiem. Nāca

gaisma, ka Parfens piesavinājies pāri par trīstūkstoš sabuļu ādiņu.

Savīkša Parfens pajūgus un, neviena pie salaupītā klāt nepielaidis, devās projām no Jakutskas. Vasarā Ļenas valkā vojevoda Golovins saņēma ciet veiklo pārvaldnieku.

Bija beigusies Parfena Hodireva vara.

Bet pie taijona Saheja nosūtīja vēl vienu kazaku, pieredzējušo Ivanu Metjenku. Sahejs Metļenku nogalināja. Un tad pie viņa sūtīja Dežņevu.

Semjonu jau bija ievērojuši. Viņš bija braucis samierināt Baturas jakutus ar Meginas jakutiem, kuri viens otru apzaga bez žēlastības un mūždien karoja savā starpā. Semjons jakutus samierināja. Un tad atamans Galkins viņam uzticēja tikt galā ar Saheju. Dzīvību šajā braucienā varēja zaudēt, pat ļoti viegli, bet Semjons bija kārtīgs dienestvīrs un atamanam preti neko nerunāja.

SŪTNIS

Taijons Sahejs gaidīja šamani Durunu. Sahejs bija jauns un nikns kā tūkstoš vilku. Pirms trim gadiem viņam sejā bija iešķaudījis briedis: un nekur vairs nepaveicās. Taja gadā ar taijoniem Otkuraju un Bezeku viņi pienāca pie Ļenas cietokšņa. Boroginas kņazēns Logujs, arīdzan jakuts, centās tos atrunāt neiet pret krieviem, bet viņi tomēr gāja: iedzina krievus cietoksnī, mērdēja badā, taču uzvarēt nespēja.

Otkurajs un Bazeks — lielā taijona Tigana dēli — nebija lielie taijoni.

Tigans līdz pat savai nāvei nepakļāvās krieviem, bet Otkurajs un Bazeks maksāja jasaku. Kad vajadzēja izšķirties par brīvību un nāvi vai dzīvību un padevību, viņi izvēlējās pazemošanos. Viņi atkāpās no Ļenas cietokšņa, un atamans Galkins pats devās uz jakutu cietoksnīšiem. Jakutu cietoksniši bija divām ledus sienām apjozti, taču vienu cietoksnīti Galkins ieņēma un nogalēja piecdesmit jakutu.

— Un tie visi — betunieši un kongalasieši, namci, me- ginieši un odejieši, nerunājot jau par krieviem uzticamo kalpu Loguju, — visi samaksāja jasaku.

Sahejs bija karavīrs. Viņš nepakļāvās. Viņš aizbēga uz Orgutckas pagastu un vienmēr apkāva visus krievu sūtņus. Sahejs bija brīvs kā putns, bet viņam neveicās. Sa- hejam nolaupīja divdesmit govju, nomira mīļotā jaunā sieva: šamanis Duruns nebija atvairījis, kā nākas, ļaunos garus.

Sahejs gaidīja Durunu. Aiz nepacietības viņam sāpēja galva: Sahejs rija lapsu taukus — labākas zāles, — bet sāpes nerimās.

Duruns ieradās piesardzīgs kā lūsis. Tūlīt tika sanesti cienasti. Tik dāsni Sahejs nekad un nevienu nebija uzņēmis — Duruns saausījas.

—    Pastāsti man par Elleju, — pēkšņi ieteicās tai jons.

—    Man ir cita stāstīšana. Logujs atsūtījis ziņnesi. Uz tevi braucot krievs. Logujs lūdz tevi būt stingram. Nogalē viņu!

Taijons sāka smieties.

Sākumā klusītēm, bet tad novēlās zemē un valstījās pa grīdu šurpu turpu.

Viņš noslaucīja sasvīdušo seju, tad četrrāpus aizlīda pie Duruna un kā suns no apakšas uz augšu vērās tam sejā.

—    Saki man, Durun, — vai man jāklausa Logujam?

—    Kad runa ienaidnieks, tad jāuzklausās, bet vēlāk viss jāizdara otrādi.

Sahejs piecēlās.

—     Durun, tu neesi nekāds gudrais. Logujs grib ar sabuļiem nopirkt mierīgu dzīvi. Logujs zina, ka es viņu neieredzu. Viņš zina, ka es uzklausu viņa padomus un daru otrādi. Logujs kļuvis prātā pavājš. Es viņam redzu cauri.

—    Vai tu krievu nositīsi?

—    Tev, Durun, nav lemts to zināt. Durun, jakutiem nav lielā taijona. Logujs ir viltīgs kā upe pavasarī, bet viņš nekad nav bijis karavīrs. Es esmu karavīrs, no manis bīstas. Taijoni neļaus man tikt augstak par viņiem. Cerēju, ka mana jaunā sieva būs drošiniece. Tu viņu neizglābi, Durun. Ko tu esi izdarījis, Durun?

Sahejs apraudājās. Viņš nogulas un, acu no šamaņa nenolaidis, rapoja tuvāk, stiepdams pretī te vienu, te otru roku.

Nekad Duruns nebija redzējis taijonu tā pazemojamies. Doma, ka Sahejs salauzts, ka laiks viņu dabūt savās rokās, uzplaiksnīja un noplaka: «Tev, Durun, nav lemts to zināt?» Vai tie bija draudi?

Sahejs noguldīja savu galvu uz šamaņa ceļgaliem un raudāja balsī.

Duruns pasmīnēja augstprātīgi kā dievs, bet to pašu mirkli krievu dūcis no apakšas ieurbās viņam vēdera un vieglītēm slīdēja uz krūtīm.

Duruns gribēja kliegt, bet pietrūka elpas.

Naktī taijons pielūdza savu koka dieviņu. Viņš to baroja ar gardākajiem kumosiem, notriepa ar visādiem taukiem, kādi vien bija mājā. Bet tad paņēma to sev līdzi un devās uz upi. Iesēdināja dieviņu laivā un atkal dāsni to baroja, līdz beidzot iebāza tam mutē plāceni. Tad izlikās neviļus pagrūžam laivu, kas lēnītēm sāka peldēt projām, līdzi nesdama koka dieviņu, kas nebija attaisnojis cerības.

Semjons Dežņevs, atamana Galkina sūtnis, sēdēja pie izdzisuša ugunskura un ar ogli triepa seju. Tiku tikām no- triepies, viņš ieradās pie taijona Saheja, kas bija izbrīnījies par krievu sūtņa izskatu un viņa asarām.

—    Kurš ir tas, kas tev sagādājis bēdas? — noprasīja Sahejs. — Vai arī tu apraudi savu dzīvību, jo neviens krievs no šejienes nav projām ticis.

—    Es pats atnācu pie tevis, Sahej, — atbildēja Dežņevs. — Kādam taču vajadzēja nākt, un es atnācu. Es savu dzīvību neapraudu. Es apraudu tavas jaunās sievas nāvi. Esmu precējis jakutieti Abakajadu Sičju un zinu, cik jaukas ir tavas tautas sievietes. Sievietes nāve — tā nav vīrieša nāve. Sievietes mums dāvā bērnus. Un mani skumdina tava bēda: tava sieva nedabūja tev dzemdēt mednieku.

—    Karavīru! — iekliedzās Sahejs.

—    Mednieku, — iebilda Dežņevs. — Pārāk daudz asiņu izlej tava tauta veltīgajos karos. Ja es butu vojevoda, neviens mats nenokristu no mednieku galvam.

—    Kā tad — jums tik dod sabuļus!

—    Mēs visi kadam kalpojam, taijon Sahej. Jakuti siro pa mežiem, lai nogalētu sabuli un samaksātu mums

jasaku. Es kā vilks klimstu pa pasauli, zemītes meklēdams, lai izdabātu savam caram. Bet visi cari kalpo dievam.

—            Tu jau nu mūs saprast nespēj, bet dumjš tu neesi, — sacīja Sahejs un aicināja Dežņevu iekšā. — Mans ienaidnieks Logujs atsūtījis vēstnesi ar lūgumu tevi nosist. Viņš jūs ir nodevis!

—           Logujs grib mieru. Es pats lūdzu taijonu Loguju, lai sūta pie tevis vēstnesi. Cerēju, ka tu rīkosies pretēji sava ienaidnieka iegribām.

—           Es viņu izpratu. Es tikai domāju, ka pats Logujs ielaidies uz viltībām.

—           Tu esi gudrs, taijon Sahej. Ja jakutiem visi taijoni būtu tādi kā tu, mums klātos slikti.

—           Ja visi jakutu taijoni būtu tādi kā es, tad krievu cars mums maksātu jasaku.

—           Tā tas arī būtu, Sahej. Tikai līdz krievu caram pa viņa zemēm jāiet divi gadi.

—    Manos zirgos un ar maniem karavīriem!

—          Tiesa, taijon Sahej. Lai tavos zirgos ar taviem karavīriem tiktu līdz krievu caram, vajag pusotra gada.

Sahejs sadrūma.

—           Es zinu, ka jums ir šaujamie zirga lielumā. Mūsu ir maz, lai uzvarētu krievu cara neskaitāmos karavīrus. Mēs viņam neuzbrukām, kāpēc viņš sūtīja jūs šurp? Kāpēc viņam tik daudz zemes, kur no vienas malas līdz otrai pa to jāiet divi gadi?

—    Tā ir dieva griba!

—    Ko lika man pateikt pārvaldnieks Parfens Hodirevs?

—           Mani sūtīja atamans Galkins, lai tev pasaku, ka pārvaldnieks Parfens Hodirevs sēž cietumā. Mūsu caram nācis ausīs, ka Parfens Hodirevs darījis pāri jakutu tautai, un cars viņu atcēlis. Man pavēlēts tev pateikt, ka visas tavas apgrēkošanās tiek piedotas. Es atvedu tev dāvanas.

—    Parādi!

Dežņevs aizgāja pie zirgiem, atnesa sarkanas drānas paunu, no krāsainām lupatām šūdinātas piecas cepures un mazu vara katlu, pilnu ar gaišzilām krellītēm.

Sahejs, krellītes saujām grābdams, klakšķināja mēli.

—           Nāc, — viņš beidzot sacīja, — tev ierādīs mājokli. Es domāšu.

Bet viss jau bija skaidrs. Bija pienācis laiks pakļauties.

Ja vēl mazliet kavēsies, atnāks atamans Galkins kopā ar Loguju un to pašu Otkuraju, izkaus visu dzimtu, nesaudzēs ne bērnus, bet sievietes izvazās.

Trīs dienas domāja taijons Sahejs. Tā tika stāstīts Dež- i,ievām. Bet Dežņevs zināja, ka Sahejs ēd kaltētas mušmires un piedzēries sit kalpus.

Pēc trim dienām Dežņevam atnesa trīsreiz pa četrdesmit un vēl divdesmit sabuļus, tas ir, no katra vīrieša pa sabulim. Saheja dzimtā bija simt četrdesmit vīriešu.

kazaks māja

Cilvēks piedzimst, un liktenis par viņa vietu jau parūpējies. Piedzimst bajāram — būs būt bajāram, piedzimst tirgonim, būs būt tirgonim, zemnieka dēlam — būs muguru liekt.

Tā mūždien rati čīkstētu, tikai ceļmalēs zari izsit vecos riteņu spieķus.

Ak tu, brašuli Semjon Ivanovič!

Pie Jakutskas viņš nonāca vakarā. Pilsēta tikpat kā ar roku sasniedzama. Gaida sieva, gaida ēdamais, — kādu nedēļu bija vilcies pusbadā, — gulta silta, pirts ar lapu slotiņu, ar ledainu kvasu, bet viņš palika gulēt trīskārt nolādētajā sniegā.

Pilsētā viņš ieradās rīta dievkalpojuma laikā, kad ļaudis bariem steidzās uz baznīcām un zvani zvanīja. Tiklīdz zvaniķi pamanīja kazaku atgriežamies no pārgājiena, saka dindināt kā svētkos, un ļaudis ilgi kavējās uz ielām, lai sagaidītu veiksminieku sābri…

Kas par brašu vīru -tas Semjons Ivanovičs! Brīnījās draugi par viņa attapību. Viņš nokāpa no zirga pie baznīcas — un tūlīt prom uz svēto lūgšanu. Stāvēja savās zvērādās tērpies ar ieročiem visiem citiem priekšā blakus vo- jevodām. Pēc vojevodas Pjotra Petroviča Golovina un Matveja Bogdanoviča Gļebova pirmais nostājās svētību saņemt.

Vai maz kazaku atgriezās ar veiksmi, bet šoreiz paši vojevodas iztaujāja Semjonu par veiktajiem darbiem, ziedoja pa rublim un altinam cepurei, lai ļaudis redz: tas ir virs ar nopelniem cara un Krievijas priekšā.

Abakajada Sičja — saulīte strupdegunīte — sagaidīja Semjonu Ivanoviču ar dēlu.

Divas dienas Dežņevs nelīda zemē no krāsns, sildīja kaulus.

Ceļš viņu bija stipri pārgurdinājis. Pēc baznīcas, pēc vojevodu parādītās žēlastības viņš aizgāja uz pirti, pēc tam uzrāpās uz krāsns un iekrita dziļā miegā. Kad miegs reizēm pārtrūka, viņš augšā necēlās, acis vaļā nevēra un cauri saldajai snaudai dzirdēja, cik uzmanīgi un viegli pa māju slīd Sičja, kā šmakstina krūti bērns, kā viņš nopūšas, atviegloti, skaļi kā liels cilvēks. Semjons smaidīja un, muguru pagrozījis, juzdams cauri plānam paklājiņam siltos platos ķieģeļus, laimīgs aizmiga.

Beidzot Semjons pamodās. Viņš nokāpa zemē, novilka kreklu, noslaucīja sviedrus, nosausinājās un, uzsaucis sievai, izgāja priekšnamā.

Sičja lēja viņam ūdeni uz rokām, bet tad pēkšņi uzšāva viņam no kausiņa uz kumbra. Semjons ierēcās, sagrāba pārgalvi, pacēla augšup, sagrieza riņķī un samutēja.

Nomazgājies noslaucījās krievu rakstā izmargotā dvielī. Gaiļi uz ta bija ugunīgi, gaiļu celītes — izšūtas ar krustiņiem. Sičja raudzījās Semjonā ar gaidām, un viņš to uzteica:

—      Braša tu esi, mana jaukā Abakajaduška. Rokas tev zelta. Bet nu rādi šurp dēlu.

Viņš paņēma to kā spalviņu. Patālāk no bārdas, lai ne- sabītos. Puisēniņš melnīgsnējs, bet acis — zilzilas. Viņš uzsmaidīja tēvam, ar rociņām ķerstīdams pēc bārdas.

—      Ak tu, tuntulēn jakutēn, krievulēn mazais! — sajūsmā pārplūda tēvs.

—    Vai vārdu ieliki?

—    Tevi gaidīju.

—     Jākristī! Kristīšu jūs abus. Kristītam bērnam vajag kristītu māti. Ko teiksi, Abakajaduška?

—    Tu jau pateici.

—    Es pateicu, bet ko tu saki? Vai piekriti?

—    Piekrītu.

—    Tad labi. Mēs tagad dzīvosim labi, mīļā. Tavu viru pats vojevoda ievērojis, tā vien skaties, ņems un nosūtīs uz labu dienestu. Mēs ar tevi jau nu šā ta, bet mūsu dēliņš būs bagāts. Mēs ar tevi, Abakajada Sičja, būsim dzimtas sācēji. Krietnu dzimtu radisim. Vīrs nav muļķis, sieva skaistule, bērniem vajadzētu tikt muižniekos. Ko tu, Abakajaduška, sacīsi?

Abakajada redzēja, ka vīrs ir priecīgs, paņēma no viņa dēlu un noguldīja šūpulī, bet vīru apskāva maigi un cieši.

—    Dēlam dosim Ļubima vārdu! — pačukstēja Semjons Abakajadai ausī, kā noslēpumu uzticēdams.

Abakajadu nokrustīja, un nu viņa bija Abakana. Ļubi- mam bija jau gads. Abakana viņu lutināja, bet Semjons viņu mīlēja kā neprātīgs.

Vasarā trijatā viņi aizgāja taigā gatavoties ziemai. Semjons medīja zvērus, Abakana grieza gaļu sloksnītēs, karināja zaros žāvēt. Zavēja arī taukus un asinis. Abakana piestūķēja dzīvnieku zarnas ar taukiem, bet asinis sapildīja spurekļos. Nimena — asinsputra ziemeļu ļaudīm ļoti iecienīta.

Reiz Semjons noķēra lapsēnu. Sapriecājies aizstiepa to mazajam Ļubimam, ko rotājāties.

Semjons klusītēm piegāja pie jurtas un dzird, ka Abakana dzied. Dzied čukču pasaku jakutu valodā. Pasaka bija skaista, un Semjonam iesmeldzās sirds.

Viņš nosēdās zemē, atspieda muguru pret telts sienu un klausījās.

Iznāca mednieks Ite, Pie zivju ezera iznāca, Un saule spulgoja sārta, Un tās jautrā spozme Ņirbuļoja ūdenī Kā ziediņš svešejāds, Kā gaišā zivs, Tā, kurai sidraba rags, Ta, kura jūrā valda, Tā, kura iemīlēs Iti Par viņa labestību. Sai spozmē sārtajā, Dziļumā dziļajā Peldēja gaišās zivis,

Bet varbūt peldēja zvaigznes. Varbūt ezerā tajā Atguvās tās? Sls parādības gaišās Aklu nedarīja Iti, Ar mednieka lūša aci Laivu matīja viņš. Milzīgu melnu laivu, Un laivā nekustīgs sēdēja Tas, kurš klints šķita, Kuram apkārt aplido putni, Kuru vētra neskar, Kura priekšā vilki smilkst. Stūrēja uz milzi Laivu savu žiglo Nerimtais Ite, Ite, kas nepazīst baiļu.

—    Kam esi braucis ūdeņos šajos? Kā drīkstēji kliedēt zvejus? — Meta Ite vējā

Vārdus drošos. Bet Tas sēdēja rāms Kā akmens, domu pilns, Kā bezdibens mēms. Uzkliedza mednieks atkal:

—    Es — Ite — es tevis nebīstos! Es metu savus tīklus,

It kā tevis ttf nebūtu! . ..

Tālāk Semjons neklausījās. «Vai tad tiešām,» viņš domāja, «Ļubims izaugs par jakutu? Mate allaž ir pie viņa, māte iemācīs savā, nevis krievu mēlē runāt.» Saniknots Semjons ieskrēja jurtā un palika rāms. Sēž Sičja kā dievmāte, un Ļubims ar rociņām ieķēries krūtī, zīž un nopūšas mierā un svētlaimē. Sičja uzsmaidīja Semjonam, ar acīm pameta, kur lai paņem ēdienu, bet Semjons raugās savos bērneļos, un kļūst tik labi un mierīgi ir viņam, ka pašam gribas nopūsties, ka nopūšas Ļubims.

Apsēdās Semjons līdzās šūpulim, sāka stāstīt savu krievu pasaku par stiprajiem, spēcīgajiem krievu karavīriem, par daudzināto Iļju Muromieti.

Pa jūru, jūru zilo, Pa zilo Hvalunas jūru Braukāja šurpu turp Vanadziņš. Ne vairak, ne mazāk kā divpadsmit gadu. Uz enkura Vanadziņš it nekad nestāvēja, Pie krastiem kraujajiem nebrauca, Smiltis dzeltenas negrāba. Brīnumains greznojums kuģim bija: Priekšgalā — zvēri, sānos — čūskas. Saimnieks pats — Iļja Muromietis, Kalps viņam — Dobriņins,

Ņikitas dēls. Bija uz kuģa pieci simti irēju, Piecsimt irēju, strauju drosuju. Pamanīja kuģi — Vanadziņu turku hans, Turku hans, lielais Saltans, Dižais Saltans Saltanovičs …

Burbuļoja biļina kā pa akmentiņiem, nāca Semjonam prātā Krievzemes mauriņš, tvīkst kumelītes, debess augsta. Atlaidās Semjons blakus dēlam un iemiga. Sapņos redzēja Ļubimu — spēkavīru. Liels izaudzis, uzvelk stingri loku un sauc:

Lido, mana bulta skaudrā, Pāri pār mežiem, gar padebešiem, Krīti, mana bulta skaudrā, Turku pilsētā, dārzā zaļajā, Teltī baltajā, zeltgaldam pari, Aiz krēsla sikšņainā Pašam Saltanam krūtīs baltajās.

Vareni kliedz Ļubims krieviski, no galvas līdz kājām zvērādās tērpies, ziemeļu vīrs. Vajadzētu Semjonam skumīgam būt, bet skumju nav, viņš raugās Ļubimā, un viņam patīk spēcīgais dēls melnūgsnītis ar linziedu zilām acīm.

Sagatavojis ziemai gaļu, vējā un saulē izžāvējis zivis, iesālījis sēnes, Semjons Dežņevs atgriezās Ļenas cietoksnī un dzīvoja pārticis. Nopirka govi: atkal savas raizes, sapļāva sienu, sameta sētā kaudzē un aizmirsa ceļa gaitas.

Un taisni ap to laiku atgriezās no kuģošanas kazaks Jeļisejs Buza. Piecus gadus viņš bija ceļojis pa jūrām un upēm.

Neredzēti skaista diena turējās Ļenas cietoksnī. Saulaina, silta, un pēkšņi no sardzes torņa norībēja lielgabals.

Cilvēki skrēja uz upi sagaidīt nepazīstamās laivas. Ba- guto jau arī sagaida kā bagātnieku. Jeļisejs Buza ilgajā ceļojumā bija ieguvis tūkstoš astoņdesmit sabuļu, divsimt astoņdesmit sabuļu priekšējās pusītes, četrus sabuļa kažokus, deviņus sabuļa un lapsu kaftānus un divas fer- jāzas.

No vojevodas Pjotra Petroviča Golovina Jeļisejs Buza iznāca ir iedzēris, ir laimīgs: vojevoda bija pavēlējis viņam vest uz Maskavu sabuļu krājumus. Taču Jeļisejs pret kazakiem neturējās augstprātīgs, gāja viņiem līdzi krogā, dzirdināja visus un dzēra pats. Par pārgājienu stāstīja plaši, neveiksmes neslēpa, ar veiksmēm dižojās, un kā tad citādi? Veiksme paliek veiksme, nekas cits.

—    Arī jums, kazaki, esmu atvedis davanas! — iesaucās Jeļisejs. — Trīs jukagiru vīrus. Šie vīri zina kādu noslēpumu. Viņu noslēpums ir — par nezināmo upi Nerogu. Tajā upē Nerogā, pie grīvas, klintī virs ūdens — ir sudraba rūda. Tu šauj pa klinti ar stopu, un sudraba akmeņi krīt laivā. Vestu es pats vīru pulku, bet Pjotrs Petro- vičs Golovins, mūsu visudižais vojevoda, pavēlējis man šīs samedītās mantas uz lielo cara kasi, uz Maskavu aizgādāt.

—    Ja Nerogā sudrabs, ko mēs te Jakutskā velti bikses deldējam, — sacīja Staduhins. — Paldies tev, Jeļisej, par taviem jukagiru vīriem. Bez krietna dienesta te garlaicībā nīkstam. Paldies dievam, tad jau nu drīz būs ceļš zem kajam! Valdniekam — caram sudrabs vajadzīgs tikpat kā mums maize.

—    Drīz jau gan, drīz, bet tikai kuru sūtīs, — iespraucās sarunā Semjons Dežņevs.

—     Mani sūtīs, — Staduhins lepni, ar smīnu noskatīja kazakus. — Bet tu, Semjon, nebēdā. Es tevi ņemšu līdzi, tu jau esi gauži manīgs uz pārliecināšanu, pašu Saheju pierunāji.

uz oimjakonu, uz kolimu

Mihails Staduhins ieradās pie vojevodas Golovina. Pjotrs Petrovičs viņu saņēma nelaipni. Pats sēdēja pie galda, bet viesis stāvēja kājās. Viņš atsauca kalpu.

—    Ko atnesi mums, dižkazak?

—    Lapsādas kažoku un vienu sabuļa ādu.

Golovins pašķielēja uz Staduhinu.

—    Acīm redzot, esi kritis nabadzībā?

—    Nabadzībā gan.

—- Es jums visiem ādu pār kārti. Apzogat valdnieku. Neviens nenodod valsts mantu pilnībā. Uz kurieni lūdzies? Vai tik nedomā uz Nerogu?

—    Uz Nerogu.

—           Par tādu upi, kur sudrabs lāpstām grābjams, par dienestu, kas mūsu caram Mihailam Fjodorovičam ienesīgs un tuvs, tu atnesi lapsādas kažoku? Kaunies, Stadu- hin. Nerogas tev neredzēt. Es labu atceros, ar savu žēlastību tev pāri nedarīšu, bet Neroga tiks godprātīgam cilvēkam. Tu dosies uz Oimjakonu. Savāc četrpadsmit kazaku — un ar dieva palīgu.

Mihails Staduhins paklanījās līdz zemei.

—           Tencinu, mans labdari, Pjotr Petrovič, par žēlastību tavu.

Golovins pameta ar roku.

—           Ej, ej, bet pamēģini tikai no Oimjakonas nākt bez pienācīga sabuļkažoka, kas der maniem pleciem! — un viņš iesmējās. Palaida joku. Bet smiekli bija skarbi, zīmīgi.

Nebija pagājušas ne divas nedēļas, kad Mihails Staduhins bija savīkšies ceļam. Dežņevs paņēma līdzi sievu un Lubimu. Aiznagloja māju, govi ar telīti aizveda barībā jakutam Maņakujam. Viņš cerēja pēc gada tikt atpakaļ, bet liktenis izdarīja pēc sava prāta. Semjons Dežņevs ceļoja pa upēm, pa kalniem un purviem divdesmit gadu.

Ieročus, apģērbu, maizi vajadzēja pirkt par savu naudu. Simt piecdesmit rubļu izmaksāja pārcelšanās. Bet pārgājiens bija grūts un neienesīgs.

Oimjakonā turējās aukstums. No Momas upes, kā arī no Lamas upes šurpu nāca tungusi, Aldanas jakuti, bet pastāvīgo iedzīvotāju tur nebija.

Par savu dzīvi Oimjakona kazaki pārstāstīja plašajā lūgumrakstā, kas skanēja tā:

«Caram un valdniekam, un visas Krievzemes lielajam kņazam Mihailam Fjodorovičam zemu klanās tavi kalpi, Ļenas dienestļaudis: Miška Staduhins, Artjuška Šestakovs, Miška Konovals, Griška Fofanovs, Semeika Dežņevs, Va- vilko Leontjevs, Vtorko Gavrilovs, Sergeika Artemjevs, Artjuška Ivanovs, Borisko Prokofjevs, Romaška Ņemčins, Fedjka Fjodorovs. Pērnajā 7149.' gadā mūs tavus kalpus, nosūtīja no Ļenas dienestvietas tavā valdnieka dienestā uz Oimjakonas upi pie taviem jasaka ļaudīm — pie jakutiem un Mamelas tungusiem un Alamunas tungusa Cjuna ievākt tavu valdnieka jasaku. Ar dieva žēlastību un valdnieka laimi no tiem jakutiem un no Mameles tungusiem tavs valdnieka jasaks par šo 7150. gadu ievākts pilnīgi un ar uzviju.

Aprīli septītās dienas nakti nāca Lamunas tungusi, nāca virsū ar karu, apsita kazaku zirgus, tāpat jakutu ķēves un zirgus, arīdzan piecus jakutus un vēl dienestvīru Tret- jaku Karpovu, bet divus cilvēkus ievainoja, un pašu Cjunu viņi saukā par verga dvēseli. Un tagad nu, valdniek, nav ar ko tavai valstij pildīt zirdzinieku dienestu, bet tavā valdnieka vēlējumā stāv rakstīts, ka mums būs apzināt jaunas zemes, bet Oimjakonā nav pie kā apmesties, ļaužu nav nekādu, vieta te ir neapdzīvota, tukša bez ēdmaņas. Un jakuti, kas te mituši, arī aiz izputēšanas aizgājuši uz Ļenu, uz savām vecajām apmešanās vietām. Stāstīja mums, valdniek, taviem kalpiem, jakuts Uva, ka esot tāda liela upe Moma un ka pie šīs upes mītot daudz ļaužu un šī Oimjakona ietekot Momā. Tagad nu mēs, tavi kalpi, valdniek, esam dzirdējuši par šo upi un pat tiem daudzajiem ļaudīm, esam devušies ceļā uz to Momas upi meklēt tos cilvēkus, lai tie kalpotu tev, dižajam valdniekam.

Žēlīgais valdniek, car un dižais kņaz Mihail Fjodorovič, žēlo mūs, savus kalpus, pavēli, valdniek, lai mūsu posta lūgumu Ļenas cietoksnī pieņem Pjotrs Petrovičs Golovins un arīdzan Matvejs Bogdanovičs Gļebovs, kā arī djaks Jufimijs Filatovs, lai mūsu nabadzība un posts tev, lielais valdniek, taptu zināms un par mūsu kalpošanu viss skaidrs būtu.

Car un valdniek, apžēlojies, piešķir, ko lūdzam!»

Tais laikos gadu skaitīšana notika pēc bībeles, sakot no pasaules radīšanas. Lai zinātu gadu pēc mūsu skaitīšanas, jāatņem 5508 gadi.

Atklāt jaunu upi — nozīmēja sagādāt ienākumus valdniekam, vojevodam un sev pašam. Atklāt, lai iemantotu mūžīgu slavu, — tas kazakus nesaviļņoja.

Kolimu atklāja 1643. gadā, tāpēc ka līdz 1643. gadam kazakiem pietika ar tuvējām ganībām. Bet cilvēku Ļenas cietoksnī nāca klāt arvien vairāk. Vecie kazaki no padotajiem izauga par komandieriem un, dižodamies cits cita priekšā, veda savus pulciņus uz pasaules malu, līdz beidzot to arī sasniedza. Bet, kad šos jaunos komandierus čukči apkāva vai arī tos ar godu aizsūtīja uz Maskavu, vai par zagšanu iekala važās, jaunie, vienkāršie kazaki kļuva par vēl jaunākiem komandieriem. Arī tie kārot kāroja atklāt kādu jaunu upīti.

Bet Kolimas atklāšana notika tā.

Dmitrijs Zirjans savāca Janā sabuļus un nosūtīja savākto uz Jakutsku, bet pats devās uz Indigirku, no Indi- girkas uz Alazeju. Tur kazaki uzcēla nelielu cietoksnīti, ievaca no jukagiriem pirmo jasaku. Ar ievākto jasaku — septiņreiz četrdesmit sabuļu — Zirjans nosūtīja uz Ļenas cietoksni Fjodoru Čjukičevu, kurš tad Jakutskā pastāstīja par šo dižo pārgājienu, par to, kā kuģojuši pa Indigirku, pa jūru, pa Alazeju, kā karojuši ar jukagiru kņa- zēnu Noočičanu, kā saņēmuši gūstā Samanu un kā Šamans pavēstījis, ka no Alazejas triju dienu braucienā ar briežiem jūrā ietek liela upe Kolima, pie tas upes krievu neesot bijis, un tur dzīvojot pasauldaudz ļaužu, kas arī par krieviem nekā nezinot, bet sabuļu, zvēru un zivju viņiem esot tik, cik matu uz galvas.

No četrpadsmit Zirjana pulka vīriem deviņus ievainoja kaujā ar Noočičanu, un uz Kolimu iet krievi baidījās. Pa to laiku uz Alazeju no Oimjakonas pa jūru atnāca Staduhins ar biedriem.

Sākumā kazaki vispirms sakāvās, bet pie Zirjana atbrauca Dežņevs un visu nokārtoja. Pulki tika apvienoti, par priekšnieku kļuva Mihails Staduhins, bet Staduhinam ilgi domāt nepatika, viņš sēdās laivā, paņēma sev līdzi vienpadsmit kazaku — visus savējos, Zirjanu arī — un devās uz Kolimu.

Pirmo ziemošanas vietu ar zedeņu žogu apkārt uzcēla pie pašas grīvas, pie attekas, bet vēlāk pārcēlās vairāk lejup, kur Kolimā ietek Anuja.

Ziemas apmetni nosauca par Ņižņekolimsku.

KOLIMĀ

zirjans

Atskrēja pārbijusies Sičja.

— Kaujas!

Semjons uzmeta plecos kažoku un izgāja uz lieveņa. Pie sardzes torņa drūzmējās pūlis. Galvas tiesu pāri citiem viens pret otru stāvēja Staduhins un Zirjans. Semjons klupšus krišus metās tos izšķirt. Taču nokavēja. Iedrāzās vidu tieši tai mirkli, kad Zirjans sita. Sitiens bija drīzāk veikls nekā pārdomāts, bet Staduhins nokrita, un seja pārplūda ar asinīm. Nu bija gaidāms atbildes sitiens. Staduhins atsperīgi uzlēca un nostājās uz abām kājām. Viņš pacēla labo dūri un sāka šūpoties, lai atvēziens būtu spēcīgāks. Sitiens bija viltīgs, ar kreiso roku krūšu bedrītē.

Nu bija Zirjana reize sēdēt sniegā, berzēt seju un vārstīt muti pēc trūkstošā gaisa. Viņš piecēlās. Semjons jau gribēja līst vidū, bet viņu aizvilka prom. Zirjans nokrek- stējās, rokas nolaidis, saliecās vienu reizi, otru. Ievilka elpu.

—    Stājies! — viņš uzkliedza.

—    Es jau stāvu, — atbildēja Staduhins.

Atvēzējies Zirjans gāza viņam pa sānu. Mihails palēcās gaisā, apmeta kūleni un nokrita visā garumā nekustīgajam pūlim pie kājām. No sāpēm viņš līda četrrāpus, krizdams uz krūtīm sniegā, trūkdamies atkal augšā un krizdams atkal.

Zirjans stāvēja riņķa vidū, gaidīdams pretinieku atžilbstam. Mihails atguvās un trieca Dmitrijam Mihailovi- čam atkal pakrūtē. Dmitrijs Mihailovičs sabruka un nekustējās. Daži jau gribēja skriet pie viņa, bet šis pēkšņi apsēdās un abām rokām dzenāja pūli prom. Viņš nogāzās augšpēdus, ievilka elpu un sāka slieties augšā.

—           Beidziet, vīri, viens otru nobendēsiet! — uzkliedza Semjons.

Zirjans meklēja viņu ar acīm, atrada, pasmaidīja.

—           Nekas, Semjon! Izdzīvosim. Bet tu, Staduhin, celies augšā, gāzīšu atkal.

Gāza un nogāzās pats. Viņi gulēja, un galvas abiem blakus.

—           Mana reize! — caur zobiem šņāca Mihails. — At- vilkšu tikai elpu, celies augšā.

—    Nebaidies! Piecelšos.

—           Nolādētie! — Semjons trieca cepuri pret zemi un aizskrēja.

Kaušļi arvien vēl gulēja sniega, kad sardzes tornī izšāva lielais cietokšņa dižgabals.

Kazaki metās pa mājām pēc ieročiem.

Elsdami pūzdami, viens otram līdzēdami, kaušļi piecēlās, sameklēja sniegā svārkus un uzvilka tos mugurā. Tenteru tenteriem abi skrēja uz sardzes torni.

Tornī stāvēja Semjons Dežņevs.

—    Kur? — elsdams noprasīja Staduhins.

—           Tepat, mājā. Paši sevi nobeigsim līdz nāvei — tungusiem un jukagiriem nevajadzēs karot.

Sanāca kazaki ar bisēm, šķēpiem, zobeniem. Skaļi smējās.

—    Deriet mieru, priekšnieciņi! — tā tika nolemts.

—           Lai iet, — sacīja Staduhins. — Derēšu. Tikai pa- priekšu ļauj atmaksāt, lai ļaunu prātu uz tevi neturētu, lai tad būtu līdzīgi.

—    Sit, — sacīja Zirjans.

Šis piecēlās. Staduhins atvilka visu plecu, kazaki pat acis samiedza, bet šis sita pa jokam, ar plaukstu.

Abi apkampās un samutējās.

—           Nāciet uz manām mājam! — iesaucās Semjons. — Ja saderēts miers, tad nāciet pie manis.

—    Abakana! Sičja, mana dārgā, mīļā! Saņem viesus.

Uz galda parādijās lāceņu un dzērveņu reibīgie dzērieni. Sičja pasniedza pa krievu paražai. Vispirms krievu sarafānā — abiem pretiniekiem, citās — vienkāršākās drānās pārējiem kazakiem. Vēl trešo reizi mainīja ģērbu, bet ceturtā pārģērbšanās visus uzjautrināja: Sičja iznāca zvērādās virssvārcī.

—           Kazaki, — iekliedzās Staduhins, — vai es esmu jūsu galva?

—    Galva gan.

—           Kādēļ tad jūs, teļapakauši, man nepagādājat sievu. Apnicis man uz citu sievām blenzt, cita laimi skaust. Gādājiet man sievu — un beigta balle!

—           Dabūsim, Mihail Vasilija dēls! — šie viņam atbrēca pretī.

—           Lai tā būtu! Bet nu aizskrieniet uz manu māju, atnesiet sīvo. Staduhins ir bagāts vīrs, viņš uzstājas!

Semjons piesardzīgi sāka iztaujāt, kālabad sākusies plūkšanās. Zirjans atmeta ar roku.

—          Sastrīdējāmies par to, kur neesam bijuši, ko neesam redzējuši. Par Jauno Zemi.

—           Es saku, — iejaucās Staduhins, — ka Jaunā Zeme nav vis sala, bet gan dikti liela un brīnišķīga, tā sacīt, zeme. Tā aiziet talu uz ziemeļiem līdz pašai Janai un līdz Lielajam Akmens Ragam. Kad pie Janas bijām valdnieka dienestā, mēs ar biedriem šo zemi redzējām: auksta, lediem klata.

—           Bet es jaušu, — skaidroja Dežņevam Zirjans, — ka šī zeme iznāk gauži liela. Es jaušu — zeme tā nav, bet salu gan Saltajā jūrā ir, ka ne saskaitīt.

—           Ir zeme Saltaja jūrā! Un liela zeme. Salta kā pie mums un pēc tam atkal silta kā Ķīna.

—    Nav tā zeme — tā ir sala …

Gudrais Dežņevs steigšus iejaucās valodās.

— Bet es, redz, domāju par mamutiem. Tāds liels zvērs bijis, un arī tas aiz aukstuma iznīcis. Jādomā, arī Kolimā sensenos laikos bijis silts. Bet tad ledus ņēmis virsroku. Nu un es domāju, kad jūra vel nebija Saltā jūra, bet silta, tajā būs bijušas salas, un, kad uznāca aukstumi, tad šīs salas apaugušas ar ledu un radies viens vienīgs ledus blāķis no Jaunās Zemes līdz Lielajam Ragam.

Staduhins iesmējās.

—    Mal vien savu maļamo.

Atnesa degvīnu. Un vīri dzēra un reiba.

—           Klau, Semjon, liec galdā šahu! — uzkliedza Staduhins.

Semjons uzlika šahu un ātri apspēlēja. Staduhins iekaisa:

—    Zinu, ka tu esi stiprs. Likšu tā.

Viņš atņēma Semjonam karalieni, torni un bandinieku.

—          Ja tu mani apspēlēsi, no manas puses trīs četverti labības, ja uzveikšu es: trīsreiz nomutēšu tavu sievu.

—           Tā tā lieta neies. Mana sieva ir cilvēks, nevis kāda manta.

—           Tu, Semjon, esi gauži lepns. Bet es esmu tavs priekšnieks.

Kas jūs atveda uz Kolimu? Es, Staduhins. Spēlē! Ja negribi, ka es tavu sievu bučoju, visu tavu labību paņemšu, ja paspēlēsi.

Kazaki pieklusa, raudzījās greizi: jau pārlieku Mihails Staduhins ālējās. Bija gaužām piedzēries, bet atjēdza, ka visizdevīgāk tomēr dots pret dotu, bet karaliene un tornis paliks, — Dežņevam labi neklāsies.

Kamēr viņš medīja zirdziņu, iekļuva lamatās — vajadzēja atdot karalieni pret laidni. Zirdziņu nepamanīja. Nomainīja torni pret Dežņeva otru laidni. Lai gan spēki bija pārāki, Dežņevs ar zirdziņiem bandiniekus nospēra un tad virzīja uz priekšu savējos, un Staduhinam nācās par tiem atdot figūras. Viņš spēlēja līdz pašam matam un to ari dabūja.

Saniknots viņš pāri galdam metās virsū Dežņevam, sagrāba aiz krūtežas un rāva. Semjona svārki pārplīsa, un visi ieraudzīja uz Semjona krūtīm ādas maisiņu.

—    Izliecies par nabadziņu, bet uz krūtīm nēsā naudiņu.

Staduhins norāva maisiņu, un no tā izkrita uz pergamenta rakstīta vēstule. Viņš sniecās ar roku pēc tās, bet Semjons ar visu spēku lika pa ķepu. Paķēra vēstuli — un metās pie sienas, kur karājās zobens.

Staduhins atskurba. Samiedza acis.

—     Trīs četvertus labības tu rīt saņemsi. Kā teicu, tā būs. Svārkus šodien atsūtīšu. Lai visi pošas pārgājienam. Ievākt no tungusiem jasaku. Laiks vest uz Jakutsku nodevas. Kuru katru dienu nāks vajā upes …

.Viņš izgāja no istabas, un kazaki viņam sekoja.

Tikai viens pats Zirjans aizkavējās.

—    Semjon, vai tikai neiedzīvojies ienaidniekā?

—    Tā izskatās. Bet dievs ir žēlīgs.

īpaši nebaidies. Pāri darīt neļausim. Bet uz krūtīm glabāto vēstuli nobēdzini labāk. Tā nedos Staduhinam mieru.

—     Paldies, Zirjan! Dievs ir žēlīgs.

Jasaku ievāca, kā vienmēr, ar uzviju. Ievāca ar labu, tikai skaistules Kalibas dzimta saņēma krievus ar karu. Sabuļi bija jāpaņem ar varu, bet Kalibu par sievu paņēma Staduhins. Bija ievērojis meiteni, iegājis pie viņas jurtā, . bet izlidoja no tās tenteru tenteriem. Kaliba viņam garām — un laidās bēgt. Kazaki dzinās šai pakaļ, bet Staduhins viņiem kā vilks: «Pats noķeršu!» Pusi dienas kaut kur dzenājās, bet pret vakaru Staduhins atveda kazaku apmetnē apmierināto un nomierināto sievu.

— Nu, tagad var arī uz Jakutsku, — sacīja Staduhins. — Taisies, Zirjan, mēs abi vedīsim nodevas. Kolimā mūsu vietā paliks Semeika Dežņevs un Ivans Beļana.

Jautri nebija, kad lejup pa Kolimu aizslīdēja Staduhina stiprā laiva. Biedri devās pārgājienā, pameta viņus grūtai dzīvei. Dabūs jukagiri un tungusi zināt, ka Ņižņeko- limskā krievu palicis uz pusi mazāk, celsies uz karu atkarot amanatus

1 Amanati — gūstekņi.

allajs

Un karš atnāca.

Jūnija vidū jukagiru kņazclis Peleva aizklīda ar savu cilti pie Ņižņekolimskas. Cietoksnītī mita amanati, kurus Staduhins bija atņēmis Pelevam. Dežņevu kremta raizes, viņš gribēja jukagirus padzīt, bet Peleva apgalvoja, ka viņa cilts drīz klīdīšot projām, nosvinēšot smalkvilnas briežu kaušanas svētkus un aiziešot no laba prāta.

Dežņevs noticēja Pelevam, bet kazakiem pieteica turēt acis vaļā.

Svētkos iegadījās saulaina bezvēja diena ar rīta salnu. Mazās sopkas stāvēja sniega rotā, balsnīja saulē kā balināti audekli, bet apēnotās zilgoja kā krievu Ziemsvētku naktis.

Jukagiru apmetnē agrā rītā sākās rosība. Urasu' priekšā sievietes iededza sārtus, bet Pelevas lielās urasas priekšā sārts bija tāds, ka liesmu mēles rāvās prom no sārta un plivinājās pa debesi uz biezo dūmu muguras. Jaunie vīrieši un sievietes svētku drānās nostājās lielās urasas priekšā un reizē kliedza uz briežiem, kurus dzina klāt veči. Viņi kliedza vienu un to pašu:

—    Ho-hok-hok-hok! Ho-hok-hok-hok!

Bērni bāza ugunī bultas un šāva tās karstas uz visām četrām pusēm. Pieaugušie vicināja smagus šķēpus.

Dežņevs ar biedriem stāvēja tornī un pa šaujamlūku vēroja jukagirus.

—    Kaut kā par daudz sākuši plosīties! — noteica Vtors Kotajevs.

—    Viņi dzen garus projām no lopiem. Pabļaustīsies, pašaudīsies un sāks briežus kaut.

Tā arī notika. Sievietes ņēmās izmētāt uz visām četrām debess pusēm desas gabaliņus, un tad vīrieši sāka kaut briežus. Kāva teļus, lielos lopus kava pa pāriem — briedi un brieža māti.

Bagāti plūda asinis, un jukagiri priecājās jo vairāk: mātes ar teļu asinīm aptriepa bērnus un citus ģimenes locekļus. Katrai ģimenei bija sava īpaša zīme. Ar šīm asinszīmēm aptriepa pieres, krūtis un kāju apakšas.

1 Urasa — jukagiru miteklis no zvērādām.

Gaļu, kaulus un ādas nesa urasās, bet visvairāk Pelevas lielajā urasā.

— Paklau, kazaki, vajag arī mums savas dzīres uzsākt, — sacīja Dežņevs. — Viņi drīz naks mūs aicināt, bet mūsu ir gauži maz, lai pa dzīrēm staigātu. Lai Peleva ir pie mums, lai ēd, lai dzer mūsu cienastu. Amanatus vajag ieslēgt noliktavā, tālāk no grēka.

Apmetnē dārdēja zvārguļi.

Peleva ieradās ar desmit karavīriem. Dežņevs atkal rīko viltīgi, kazaki tos pievāca pa savām mājām. Jukagiriem paskaidroja, ka šodien arī krieviem ir svētki un ka krieviem tāds likums: viesiem jābūt katrā mājā. Pie vārtiem palika Vlors Kalajevs un Andrejs Gorelovs.

Jukagiri arī nebija bez galvām. Tie aizsūtīja pie sar- dziniekiem zēnus, lai, tā sacīt, paskatas, kādas krieviem ir mājas. Vtors ņēma un ielaida tos cietoksnītī. Puikas viens un divi uz noliktavu prom, nodauzīja atslēgu un laiž vaļā bļāvienu savā mēlē. Viesi uztrūkās no galdiem un skrien uz vārtiem. Skrien puikas, skrien amanati, skrien karavīri, kazaki ceļ troksni! Vtoram ar Andreju galva griežas riņķī.

Bet Peleva, izdzirdīs jezgu, iirāva no sava zvērādu apģērba krievu kinžalu — un trieca to Dežņevam krūtīs. Semjons pakrita, bet Peleva no mājas ārā un pie savējiem prom.

Tikai Dežņevs bija Dežņevs. Zem kaftāna bija pavilcis bruņu kreklu, un kinžals viņu neievainoja. Paķēra Semjons arkānu un joza viesim pakaļ. Viņš meta no lieveņa, cilpa savilkās ap kaklu, nokrita Peleva un sāka spārdīties kājām.

Tūlīt attapās arī Vtors ar Andreju. Viens sāka šaut uz apmetni, no turienes jau nāca karavīri, otrs uz Pelevas pulku. Vienu nogalināja, pārējos sagūstīja.

Semjons sāka izprašņāt Peievu, kas un kā, un dabūja dzirdēt nelabas ziņas: uz kazakiem nākot lielais taijons Allajs un viņam līdzi pieci simti karavīru.

Semjons gribēja no Pelevas radiem dabūt izpirkumu ar briežiem, gribēja dabūt veselu ganāmpulku, bet kazaki pieprasīja sabuļus.

Dežņevs viņiem teic:

—           Karš ar Allaju mums būs ilgs. Ja cietoksni aplenks, uz medībām aizskriet nevarēsi, no jukagiriem nedabūsi, pašiem ēdamais līdz ar nagiem.

Ivans Be|ava nostājās pret Dežņevu.

—           Kāda velna pēc mums vajadzīgi brieži! Tie ir jāgana. Tie visi no bada apsprāgs. Nu bet Allajs — vai viņš uzbruks vai neuzbruks, vai viņam karavīru ir pieci simti vai pieci desmiti, vai viņš vispār ir vai arī varbūt viņa nemaz nav. Varbūt Peleva viņu izdomājis.

—    Nu, pieraugiet, — noteica Semjons.

Izpirkumam paņēma sabuļus.

Pelevu un divus viņa karavīrus palaida vaļā. Jukagiri novāca apmetni un aizgāja, bet naktī ap Ņižņekolimskas cietoksni ieliesmojās daudzi sārti.

Ņižņekolimskā neviens acu neaizvēra. Debess turējās tik melna, ka tumšs bija arī uzkritušais sniegs. Debess biedēja ar savu tumšumu, zeme biedēja ar savu plašumu, bet sārti ar ļaunām augstām galvām lika domāt par ugunsgrēku, asinīm un slepkavībām. Ak, cik tālu no mazā cie- toksnīša bija miers un saticība!

—           Redzi nu, arī Allajs laipni ieradies, — sacīja Beļanam Semjons. — Viņam nevis piecdesmit karavīru, bet pieci simti, ja ne viss tūkstotis. Peleva Allaju nav izdomājis, Allajs no rīta mēģinās cietoksni ieņemt.

—    Aknas neturēs! — Beļana apskaitās.

—           Bet arī mums tās aknas nav diez kādas. Ziemeļu pusē žogs pavisam ļodzīgs, bet otru torni būvēt neesam beiguši.

—    Uzveiksim mēs tavu Allaju, Semjon Ivana dēls.

—           Varbūt uzveiksim. Tikai viņš šodien jāpabaida. Ja šis aizbēgs, mēs pagūsim cietoksni salabot, lūkosim ēdamo apgadāties, citādi mums labi neklāsies.

—    Kā tu viņu pabaidīsi, Semjon Ivana dēls?

—    Redz, šitā …

Un no cietokšņa slepus aizgāja desmit vīri.

Semjons sev izraudzījās vislielāko ugunskuru. Kur citur, ja ne pie vislielākā ugunskura var būt Allaja urasa? Viņš piezagas pavisam tuvu. Pie uguns stāv savi divdesmit karavīri, klausās, ko vecis runā. Vecis ir labi ģērbies — varbūt tas ir šamans, bet varbūt pats Allajs.

Ieeju urasā apgaismo sārta uguns. No urasas sūnās krīt liela, kustīga ēna. Šķiet, pati urasa kustētos. Semjons Dežņevs līda uz šo ēnu. Viņš līda ilgi, brīžiem sastingdams uz vietas un nogaidīdams bezgalīgas mokpilnas minūtes. Veča runā pie ugunskura kļuva arvien skaļāka. Tas bija pa prātam Dežņevam. Viņš pielīda pie urasas, atslēja pret telts sienu pulvera maisiņu, atraisīja to un, kaisīdams uz zemes pulvera taciņu, līda atpakaļ.

Pēkšņi spēcīga vēja brāzma atsvieda sāņus glābēju ēnu. Vējš nolieca liesmu, un Semjonam šķita, ka viņa acis sastopas ar veča acīm. Varbūt tā arī bija, bet kazaki no mus- ketēm sāka apšaudīt ugunskurus. Krita nonāvētie, kliedza ievainotie. Sāka skraidelēt pārbijušies jukagiri.

Semjons ar kramu izšķīla dzirksteli. Pa sniegu aizlocījās uguns čūska. Uz mirkli tā nodzisa. Tad uzšāvās žilbinoša bumba un dārdēdama sprāga pie lielās urasas. Urasa sāka liesmot, un Dežņevs, kāpdamies atpakaļ naktī, manīja, ka no urasas izlēca jauns slaids jukagirs, tam pakaļ — sievas. Tas tad arī bija Allajs.

Kazaki atgriezās cietoksnī, bet jukagiri, urasas pametuši, bēga. Un, it kā viņus vajādami, pie debesīm iedegās rēgainie ziemeļblāzmas stabi.

No rīta kazaki taisījas iet pēc laupījuma, bet nekas neiznāca: bija atgriezies Allajs.

Pusotra mēneša kazaki sabija aplenkumā.

Milti izbeidzās, suņi bija apēsti.

Sievietes nolobīja no žoga baļķiem mizu, samala to un cepa sāļus plāceņus. Lai nu kas, bet sāls Ņižņekolimskā netrūka.

Bet pulvera un lādiņu arī bija palicis maz. Allajs ne tikai mērdēja kazakus badā, viņš ik dienas veda savus karavīrus pie cietoksnīša sienām, un kazakiem jo dienas jo grūtāk nācās atvairīt jukagiru uzmākšanos.

Reiz Sičja sacīja Dežņevam:

— Pavisam slikti, Semjon. Noplēsām no baļķiem beidzamo mizu, trim dienām pietiks.

Sičja bija gluži melna, un arī no Semjona bija vairs tikai palicis deguns un acis. Semjons sapulcēja kazakus. Tie sēdēja viņa priekšā apauguši, no pulvera melni, netīri, netīros novalkātos kaftānos. Ne tikai tos pamaz- gāt — pat drānas apmainīt nebija ne patikas, ne spēka.

—    Kazaki, vai nebūtu laiks ar Allaju izbeigt? — Semjons nopietni prasīja.

Viņā vērās drūmi un ar cerībām. Kad nebija no tās ne tik kā melns aiz naga, no katra mazumiņa gaidīja brīnumu.

—    Šodien likšu kurināt pirti. Nevar ar mūsu utainumu uzvarēt stipro. Mazgāties visiem! Visiem uzvilkt labākās drānas.

—    Labi, bet kā tad Allaju uzvarēsim? — pajautāja Vtors Katajevs.

—    Kad nomazgāsieties, pateikšu.

Sī diena kazakiem bija laba: pie cietokšņa sienas bija atskrējusi polārlapsa. Dežņevam runājoties ar kazakiem, tornī sēdošais Ivans Beļana pakliedza:

—    Semjon, gar vārtiem lapsa staigā.

Steigdamies un aiz vājuma klupdams krizdams, Semjons uzskrēja tornī. Kazaki pieplaka pie žoga šķirbām. Lapsa juta briesmas un tecēja uz jukagiru pusi. Neviens nešāva. Labākais šāvējs bija Semjons, un viņš nu nedrīkstēja nopūdelēt.

—    Nu jau ir tālu, — nopūtās aiz Dežņeva muguras Beļana, un to pašu mirkli norībēja šāviens. Lapsa sagriezās uz vietas, pakrita, uzlēca un tad palika guļam beigta.

Vtors Katajevs atvēra vārtus un metās pēc lapsas. Viņš jau bija zvēram gluži tuvu, kad no jukagiriem uz krievu skrēja visjaunākie un žiglākie Allaja karavīri.

Vtors paķēra lapsu aiz astes, rāva to un pakrita. Nespēdams šķirties no medījuma, viņš sāka sparīgi strādāt ar kājām pa zemi, it kā tā būtu ledaina, un līda četrrāpus. Beidzot pietrūkās kājās un, dievs vien to zina, kur ņēma spēkus, pēkšņi sāka skriet, it kā nebūtu bijis ne aplenkuma, ne bada, un skrēja kā tukšām rokām.

Bet lapsa badu pamirušam cilvēkam bija smaga, gauži ilgi bez atelpas Vtors bija karojis. Un, kad viņš ieskrēja vārtos, aiz viņa ielauzās drošsirdīgie jukagiri. Viņu bija ap divdesmit, bet tie bija Allaja labākie karavīri, un Allajs bija starp viņiem.

Sim pulciņam pa pēdām kaujā devās jukagiru galvenie spēki, un Dežņevs saprata: ja kazaki nepagūs aizvērt vārtus — tad ir beigas. Izaicinādams uz sevi Allaju un viņa karavīrus (bet tie visi zināja, ka Semjons ir krievu priekšnieks), viņš laidās skriešus pa Ņižņekolimsku, un jukagiri dzinās viņam pakaļ. Kāpēc — to dievs vien zina, kājas viņu aiznesa uz māju. Te viņš pagriezās ar seju pret ienaidnieku, pacēla pistoli un sabruka: Allajs no stopa bija izšāvis už viņu. Bulta bija izurbusies cauri bruņucepurei un trāpījusi galvā. Jukagiri šāva ar aļņa kaulu bultām, tikai Allajs šāva ar dzelzs bultām, un viena no tām bija tikusi Dežņevam.

Allajs aiz prieka palēcās, aizmeta stopu sāņus, satvēra ar labo roku šķēpu un skrēja nobeigt Dežņevu. Te pēkšņi viņam kāds uzkliedza:

—    Stāvi!

Allajs paguva saskatīt: krieva mājas lievenī stāv jakutu sieviete ar stopu rokā. Bulta nosvilpa kā draudzene un ieurbās nodevēja kaklā. Nokrita taijons. Kāpās atpakaļ pārbijušies jukagiri, bet te viņiem no muguras triecienu deva kazaki un amanati, un neviens no jukagiriem neiz- lauzās no cietokšņa. Nosargat žogu bija grūti, pārāk maz pie tā bija palicis kazaku, pārak daudz jukagiru lauzās uz Ņižņekolimsku, bet, kad pāri žogam pārmeta viņiem Allaja miesas, tie norima un atkāpas.

No augstās debess tumsas uzkrita Semjonam bāla zvaigzne. Tā lidoja, lidoja, bet, kad tā nokrita viņam uz galvas, tumsa atkāpas un Semjons ieraudzīja Sičjas melnīgsnējo seju ar melnajām uzacīm, bet pēc tam savas istabas sienas un kazakus ap lažiņu.

—    Vai aizgajis? — Beļana jautāja.

—    Aizgājis.

Juta Semjons, ka Sičja ar savām siltajām rokām glāsta viņu, sakaunējās, savilka pieri.

—     Paga, Sičja.

Raugās Semjons, kazaku sejas baltas, pirtī nomazgājušies, redzams, ka uzvilkušies tīTus kaftānus.

—    Paldies, — Semjons teica kazakiem. — Paldies, ka paklausījāt mani. Vai jukagiri aizgājuši, nē?

—    Tie ir aiz žoga. Viņā pusē liels troksnis, bet aizgājuši nav.

—    Kā tad to Allaju padzināt?

—           Allaja vairs nav. Tava Sičja viņu nobeidza. Ja nebūtu viņas, mēs te ar tevi nerunātu un jādomā — nebūtu arī mūsu pašu.

— Paldies tev, Sičja, — Semjons pasmaidīja, viņu acīm meklēdams, bet no sievietes vairs ne miņas, izskrējusi ārā.

—    Bet kur tad Allaja miesas? — jautāja Semjons.

—    Trakoti līda pāri žogam. Pārmetām pāri viņiem.

—           Velti gan. Vajadzēja par viņu dabūt izpirkumu. Ēdamo.

—           Ko runāt par izpirkumu! Nebūtu mēs viņu pārmetuši, nebūtu cietoksnītis noturēts.

—    Nu, lai dieva rokā … Ko izdarījāt ar lapsu?

Atkal atbildēja Ivans Beļana:

—           Tās smirdīgos taukus atdevām amanatiem, bet gaļu vēl neesam dalījuši. Ek, Semjon, tev nav sieva, bet tīrais dimants. Pamatīgu vārnu nošāvusi.

—    Paklau, Beļana. Vai Vtors ir dzīvs?

—    Nomira. Šķēps izgāja cauri sirdij.

—    Vai ievainoto daudz?

—           Tā gaužāk tu viens pats, pārējie tīri nekas, turas kājās. Nonāvēja vēl arī kādu amanatu.

—           Cik tad mūsu pavisam cietoksnī ir? Galva reibst., pasaki!

—           Kopā ar tevi četrpadsmit kazaku, sešpadsmit amanatu palicis, desmit jakutu sievu un vēl viena manējā, Nastja. Pavisam tātad četrdesmit cilvēku un vēl viens.

—           Redz, tā, Ivan. Liec augšā kopēju katlu, vāriet lapsu un vārnu arīdzan. Sadaliet visiem vienādi, cik sev ņemsiet, tik arī amanatiem dodiet. Gaļu sadaliet viņiem klātesot, taisnīgi. Un katlā ielejiet vairāk ūdens, ūdens būs trekns, tas pabaros vēderu ne sliktāk par gaļu un sasildīs. Bet kaulus savāciet. Tos var vārīt reizes trīs, un būs savs labums.

Beļana jau gribēja rūkt, bet Semjons viņu pārtrauca:

—           Amanatus, Ivan, nedrīkst sarūgtināt, viņi mums ir uzticīgi. Bez viņiem mums klātos slikti, bet, ja viņi kļūs neuzticīgi, — ļaunāk vairs nevar būt. Bez amanatiem Allaja karaspēku mēs nepadzīsim. Ja nepadzīsim šodien, nepadzīsim rīt, tad nekad vairs nepadzīsim.

Viņš apklusa, saņemdams spēkus.

—    Paklausies manī, Beļana. Esmu uzdomājis kauju ar jukagiriem. Cik jukagiriem upē ir laivu?

—    Daudz. Divdesmit gluži nebūs, bet. daudz gan.

—    No cietokšņa ir jāiet projām. Pabaro ļaudis, lai spēks tiem atgriežas, un iesim uz jukagiriem. Darīsim tā. Es ar trim kazakiem nostāšos vārtu priekšā.

—    Semjon …

Dežņevs dusmīgi atrnāja. .

—    Ciet klusu, Beļana, klausies. Es ar trim kazakiem nostāšos vārtu priekšā, man līdzi nāks četri visuzticamākie amanati un visas vienpadsmit sievas. Sievas jāapģērbj vīriešu drēbēs, izdali viņām stopus un izsniedz mednieku šķēpus. Tu paņemsi astoņus kazakus un pats būsi devītais. Kad uzbruks man, tu metīsies viņiem virsū no kreisās puses un dzīsi tos prom no upes. Bet, kad būsi aizdzinis, visi mani sievišķi, amanati un kazaki skries uz jukagiru laivām upē.

—    Bet kas būs, ja tie dzīsies viņiem pakaļ, no muguras taču labāk trāpīt?

—    Te tad mēs uzlaidīsim viņiem no labās puses visu duci amanatu un līdz ar viņiem divus kazakus. Bet visi tie lai paņem līdzi sklandas, sklandas lai notriep ar sveķiem, aizdedz tās un ar briesmīgiem kliedzieniem — metas virsū jukagiriem. Visas derīgās musķetes es paņemšu sev. Kamēr sievas skries uz laivām, kāmēr jūs no divām pusēm sitīsit Allaja karavīrus, es no vidus tos apšaudīšu. Bet, ja gadās, ka jukagiri bēg, — tad tos kazakus un amanatus, kas kopā ar sievām skries uz laivām, griez virsū ienaidniekam un vajā tos.

—    Semjon, un ko tad tu pats?

—    Es, Beļana, bēgt no Ņižņekolimskas nedrīkstu. Es te esmu saimnieks, un manas kājas šodien skriet neprot.

Jukagiri nāca uz cietoksni ar visiem spēkiem. Nāca lēnām un draudīgi, nāca klusēdami atriebt savu taijonu, diženo karavīru Allaju. Viņu nāciens bija neatvairāms kā nāve. Nekas nespēja apturēt kustībās skopās, nesaudzīgās dusmas, nekas nespēja aizlavīties no viņu ceļa.

Un pēkšņi cietoksnīša vārti atvērās un jukagiriem pretim izskrēja kazaku pulciņš. Pulciņš nolika sev priekšā sešas āvas, uz āvām balstījās sešas melnas musketes. Pie musketēm zem rokas pieveda krievu priekšnieku. Galva viņam bija apsaitēta, mugurā balts krekls, bikses sarkanas.

Traks niknums plosīja jukagirus, bet viņi bija karavīri, un priekšējie sāka soļot lēnāk. Nekad vēl krievi nebija iznākuši ārpus žoga atklātā kaujā, bija par ko padomāt.

Krievu priekšnieks, aiz plaukstas slēpdamies, paskatījās uz Allaja karavīriem un noliecās pie musketes. Iedrebējās, notrīcēja jukagiru drosmīgās sirdis, viņi arvien vēl gāja uz priekšu, taču zināja: pēc mirkļa nograndīs zibens, un kāds no viņiem kritīs, un zaļās sūnas sārtosies asinīs.

Zibens nogranda, un vidējais jukagirs nokrita. Zibens nozibsnīja vēlreiz — un nokrita otrs karavīrs, un vēl četras reizes krievu ļaunie gari uzbruka jukagiriem un aizvāca viņu dzīves uz citu pasauli.

Allaja karaspēks apjukumā apstājās. Lidoja bultas uz krieviem, bet krievi laida savas bultas! Krievu bultas bija ar dzelzs uzgaļiem. Jukagiri tās uzlasīja un laida atpakaļ.

Kazaki paguva pārlādēt musketes, bet jukagiri bija pienākuši pavisam tuvu, un slikti klātos Semjonam, ja nebūtu Beļanas.

Viņš laikā deva triecienu, sākumā izšāva ar bisēm, bet tad ar mednieku šķēpiem rokās devās uz jukagiriem no kreisās puses, un tie, no Semjona atkāpušies, pagriezās pret viņu.

Andrejs Gorelovs veda trešo pulciņu, un viņš nokavēja mazliet, tomēr nokavēja. Vajadzēja dot triecienu tūlīt pēc Beļanas, bet viņš apjuka. Jukagiri attapās, sadalījās divos pulciņos un atspieda Beļanu uz cietoksnīti un atkal mācās virsū Semjonam.

Semjons šāva bez kļūmēm. Kazaki lādēja viņam bises, amanati un sievietes laida bultas.

Nastja, Beļanas sieva, ar Ļubimu rokās sēdēja visiem aizmugurē. Sičja cīnījās.

Semjons saprata, ka Beļanas trieciens aizgājis vējā, un pačukstēja saviem kazakiem:

— Ja nepalīdzēs Andrejs Gorelovs, atkāpieties ar sievām uz cietoksni. Pagūsiet. Es ar amanatiem tos aizturēšu.

Andrejs Gorelovs beidzot deva triecienu. Kā velni izlēca viņa amanati ar garām degošām kārtīm. Metās uz jukagiru labo spārnu, un tie šausmas no liesmām un neizprotamās krievu viltības metās uz centru, izjaukdami to, un visi kopā metās atpakaļ uz savu nometni.

Ceļš uz laivām bija brīvs, bet Dežņevam šķita, ka ta ir uzvara, un viņš uzsauca kazakiem:

—    Triec viņus!

Kazaki un amanati deva belzienu jukagiriem no muguras, un kauja šķita jau galā, kad jukagiri pēkšņi izklīda pa labi un pa kreisi un triecās virsū krieviem — nu taisni kā velni! Viņi drāzās, briežiem mugurā sēdēdami, ar šķēpiem kliegdami un spiegdami. No tundrās bija atgriezies taijons Peleva.

—    Atpakaļ! — sauca Dežņevs. — Sievas uz cietoksni!

Viņš palika viens ar savām bisēm un zināja gluži droši — viss ir pagalam.

Un viss būtu bijis pagalam, bet laimei ir sava, neviena neuzminēta gaita.

Drausmīgs grāviens satricināja debesi. Brieži pajuka uz visām pusēm, notriekdami no kājām gan jukagirus, gan kazakus, nosviezdami jātniekus. Pa Kolimu peldēja laivas. Laivas piestāja malā, kazaki lēca krasta un metās kaujā. Jukagiri apjuka.

—    Glābti! — sacīja Semjons, no pieres slaucīdams asinis un sviedrus.

Pie viņa pieskrēja milzīgs zaļoksnis puisis.

—    Semjon! Dežņev! — pacēla gaisā, nošmakstināja uz ūsām. Un Semjonam šķita, ka laivas un jukagiru sagrāve nav nekas vairāk ka murgs: kur te Kolimā varēja rasties mazprātiņš ustjugovietis Mitjais? — Es taču esmu Mitjais! Aizmirsi, vai? — kliedza milzis, bet Dežņevam vairs nebija spēka, viņš apsēdās zemē, tad apgūlās un aizvēra acis. Kad viņš tās atvēra, ieraudzīja Zirjanu. Nevarēja būt šaubu — viss tikai rādās un droši vien visi kazaki jau nogalināti un pats viņš nonāvēts.

—    Mosties, Semjon, — sacīja Zirjans. — Uzvara.

— Kur tu radies?— noprasīja Semjons, acu neatvēris.

—    Novoselovu satikām jūrā. Viņš man veda vojevodas pavēli nākt uz Kolimu par priekšnieku.

Semjons vienā rāvienā pietrūkās sēdus.

—    Vai tad es neesmu nogalēts, ko?

—           Dzīvs! — iesmējās Zirjans. — Skaties, ko es tev atvedu.

—    Labdien, tēvoc Semjon!

—    Vai pazīsti mani?

—    Kā tad tevi nepazīšu!

—    Es arī tevi pazinu.

Mitjais metās apkampt Semjonu.

—           Pagaidi, — viņu atbīdīja Zirjans. — Redzi taču, asins tek no galvas. Vajag pārsiet.

—    Vai Sičja dzīva?

—    Dzīva, Semjon! Ari Ļubims dzīvs.

—    Un kā citi?

—    Septiņi palikuši 110 jūsu kazakiem.

—    Tātad puse. Pēdējā brīdī esi atnācis, Zirjan. Semjons piecēlās, pataustīja saiti uz galvas un tikai

pēc tam cieši samutējās ar Zirjanu.

—    Ar mani arī! — Mitjais kļuva greizsirdīgs.

Viņš apkampās trīsreiz ar Mitjaju. Tad lēnītēm pārstaigāja lauku. Bija daudz kritušo.

—    Skaties! — Dežņevs pēkšņi ieteicās. — Peleva. Peleva gulēja, abām rokām šķēpu sakampis. Viņš pēkšņi

sakustējās, atvēra acis. Šķēps atrāvās 110 zemes un ietriecas Zirjanam sānā. Zirjans nokrita, asinīm applūzdams… Pelevu nosita. Zirjanu aiznesa uz cietoksni. Viņš slimoja ilgi. Kāsēja, spļāva asinis. Bet pēc gada nomira.

Tā beidzās karš ar bezbailīgo un vareno jukagiru taijonu Allaju, tā beidzās krievu jūras braucēja, karavīra, jaunu zemju atklājēja Dmitrija Mihailova Zirjana dzīve. Kazaki savā starpā sauca viņu par Jarilu. Viņš atklāja Alazejas upi un abi ar Staduhinu — Kolimu. Visu savu mūžu vaca caram jasaku — melnos mīkstos sabuļus un nomira, kā varonim klajas, nabags. Apraudāja viņu ducis kazaku un viena jakuliete. Arī tas labi! Citus savus biedrus kazaki neapraudāja.

No Kolimas uz Jakutsku, no Jakutskas uz Maskavu ceļoja vēstule: atskaiti, tā sacīt, car un valdniek, 110 sava apgāda savu dienestkalpu Dmitriju Mihailovu Zirjanu, tāpēc ka tam, car, ne naudas tavas, ne maizes, ne sāls, ne

lava laipna vārda vairs nevajag. Ceļoja ši vēstule pa upēm, brauca ragavās, steidzās jāšus, bet Maskavu sniegt nevarēja un nevarēja: pārmēru tālu bija Maskava, augstu. Cik gadu vēl Kolimas kazaki rakstīs savas vēstules caram Mihailam Fjodorovičam, nezinādami, ka par viņa dvēseli jau aizlūdz kā par aizgājušu.

MASKAVĀ

CARS ALEKSEJS MIHAILOVlCS

Mednieki atgriezās no medībām. Bija norldījuši lielu vecu vilku. Carevičs Aleksejs pats pārgrieza rīkli vecajam vilkam, bija iekarsis un sadižojies, priecājās arīdzan citi.

Careviča audzinātājs Boriss Ivanovičs Morozovs pēkšņi pajāva zirgam vaju, un visi aizauļoja, cits citam garām traukdamies. Visašākie bija troņmantnieka sirdsdraugs — vienaudzis Afanasijs Matjušins un, protams, pats Aleksejs. Tie pirmie šķērsoja lauku un iedrāzās jaunā bērzu birzī tē.

— Afoņka! — sauca carevičs. — Aizvadā!

Matjušins pievaldīja zirgu, nogaidīdams, lai viņu ievērotu svīta, bet troņmantnieks, no kokiem sargādamies, auļoja uz otru pusi.

Viņam notrieca cepuri — viņš iesmējās. Zars trāpīja pa seju, iesmējās atkal. Izauļoja mežmalā un pāri zirgam pārmeta kūleni.

Pāri pletās ar mākoņiem rotātā debess. Aleksejs ievilka elpu krūtīs un degunā iešņurkstējās. Vai tikai viss ģīmis nav asinīs. Naigi pielēca kājās, paduknīja ar dūri sānus — veseli.

Viņš iedomājās par zirgu. Sarkans, zīžains tas gulēja zilganajā grīslī. Zirgs bija iešāvis kāju grambā, pārlauzis pušu: kauls iznācis uz āru. Aleksejs, vainīgs juzdamies, nometās zirga priekšā ceļos.

Ja tēvam pastāstīs — nerāsies, viņš raudās. Gribas parotaļāties, Aleksej? Bet nedrīkst: tu esi troņmantnieks. Nolauzīsi kaklu — celsies nemieri. Slepkavības, kari, sērgas. Patīk parotaļāties, Aleksej? Bet nedrīkst. Cari nedrīkst rotaļāties. Vajag paciesties.

Un tēvs, nabadziņš, no sešpadsmit gadiem cars. Cars taču!

—           Celies! — uzbļāva zirgam Aleksejs. — Esi vesels! Es tā pavēlu!

Zirgu kratīja drebuļi, tas lielās acis bolīja uz cilvēku.

Aleksejs saka dauzīt ar rokām pret zemi, apsvilinādams plaukstas grīslī. Pielēca kājās. Elsodams, aizrīdamies ar asarām, viņš izvilka nazi.

—    Pagaidi, bajār!

Alekseja priekšā stāvēja puišelis. Galva kā pienenite, acis lielas un tumšas kā purvs.

—           Ņem manu zirgu, tavējo es saglābšu. Mans tēvs no zirgiem ko saprot, viņš to saglābs.

Aleksejs nomauca no pirksta gredzenu.

—    Es tev to dāvinu! Tev, puisi, ir krietna sirds!

Puišelis pagrozīja gredzenu, notvēra dimantā sauli un

iesmējās:

—    Tas taču viss deg!

—    Kur ir zirgs?

—           Tepat jau ir, tūlit atvedīšu. Sienu ievācam. Tēvs ir arī meža bitenieks. Viņš atradis bagātu dori, medu tecina. Tu pa to laiku no savējā noņem seglus.

Puišelis aizskrēja.

Aleksejs noņēma seglus, bet pats lūdza dievu, lai brīnumjaukais rikšotājs paliktu dzīvs, lai izturētu.

Atvestais zirgs bija zemnieka zirgs lielu vēderu, smagām, spēcīgām kājām. Aleksejs nosmīnēja un sāka to seglot. Jocīgs un mīlīgs izskatījās šis zirģelis šai cariskajā, zelta, sudraba un dārgakmeņu rotājumā.

Ielēcis seglos, Aleksejs tūlīt pierāva pavadu, lai drīzāk liktu prom, lai aizbēgtu 110 sabendētā zirga, lai vinu te nepārsteigtu svīta.

Viņš pagriezās pret puišeli un pamāja viņam.

—           Pameklē mežā manu cepuri, tā ir darga, visa ar dārgiem akmeņiem rotāta. Es tev to dāvinu.

. . . Borisam Ivānovičam, ieraugot caru ādenieka mugura, sirds notirpa. Viņš jau gribēja kliegt, bet troņmantnieks paskatījas uz viņu, rimti un klusi pateica:

—           Mani izjautāt nav vēlēts. Manu zirgu meklēt nav vēlēts. Tēvam par to stāstīt nav vēlēts.

Viņš pasauca pie sevis izbijušos Matjušinu un jautri sāka stāstīt par tēva dāvāto vanadziņu, tēloja medību jaukumus, cerēdams drīz sarīkot vanagu sacīkstes.

Boriss Ivanovičs saka lūgties:

—           Aleksej Mihailovič, nedrīkst taču ar tādu ķēvi rādīties Maskavā. Ko teiks tauta? Ko ārzemju sūtņi sacīs?

—    Dodiet man citu zirgu, — Aleksejs piekrita.

Maskava sagaidīja ar klusumu. Klusums šķita mānīgs, un pulkā ikvienu sagrāba nemiers.

Kremlī iebrauca pa Spasa vārtiem. Te carevičam pačukstēja, ka cara tētiņam Mihailam Fjodorovičam ar ve- selībiņu gauži bēdīgi.

Visu nakti netika gulēts.

Visi pulcējās carienes pusē. Ar bailēm gaidīja ziņas no guļamtelpām.

Visi lūdza dievu.

No daudzās klanīšanās viļņojās gaiss, līpēja svētbilžu sveču karstās liesmas, un sieviešu stāvu ēnas šaudījās pa sienām un griestiem kā klusas zaglīgas vārnas.

Aleksejs gribēja aiziet, bet māte viņu nelaida prom no sevis.

Atnāca Boriss Ivanovičs Morozovs. Atnāca rimts un

gauss, bet Aleksejs pēc viņa izturēšanās noskārta, ka tikai pirms brītiņa viņam bijušas svarīgas darīšanas. Viņš vienmēr kaut ko sarīkoja.

Viņš nomierināja carieni, nomierināja careviču.

— Dievs ir žēlīgs, viss būs labi. Esi priecīgāks, es, redz, nupat tev jaunu cepuri pasūtīju. Simt sešdesmit astoņas pērles cepurei atvēlēja …

Carevičs pasmaidīja, un audzinātājs aiztraucās pie valsts lietām.

Aleksejs aizmirsās dievlūgšanā, bet šī aizmiršanās un karstā lūgšana bija meli. Viņš zināja, ka šonakt kjūs cars. Jo skaidrāks tas kļuva, jo sirdīgāk viņš lūdzās, bet lūgšana nespēja aizdzīt murgus. Aleksejs sāka elsaini raudāt.

Māte viņu pasauca pie sevis. Viņš apsēdās tai pie kājām, uzlika galvu uz viņas ceļiem un atļāva sevi glāstīt. Viņš jau sen vairs nebija zēns, bet bija troņa mantinieks un nepazina mātes glāstu. Tagad nu viņš beidzamo reizi bija zēns. Viņam tēvs gulēja uz nāves cisām, viņam bija žēl tēva, bija baisi par nākamību, gribējās gulēt: viņš bija pārguris medībās, taču gulēt neklājas. Un viņš iemiga.

Pusnaktī Ņikita Ivanovičs Romanovs iznāca no cara Mihaila Fjodoroviča guļamtelpas un paziņoja par cara Alekseja nākšanu troni.

Uspenskas katedrāles zvans trīsreiz lēni nozvanīja.

Jevdokija Lukjanovna pamodināja dēlu. Viņu zem rokas ieveda istaba, un bajārs Ņikita Ivanovičs Romanovs pirmais pieņēma zvērestu.

Ne velti Boriss Ivanovičs bija skraidījis pa pilsētu. Istabā bija sapulcēti labākie, dižciltīgākie Krievijas bajāri. Viņi visi zvērēja uzticību jaunajam caram.

Cars izmocīts raudzījās cietēja acīm un izskatījas pēc maza skumja ķeruba. Vēl viens jauks zēns uzkāpis grūtajā Krievijas tronī.

cara mīlestība

Cars priecājās, ka viņš ir cars. Visi paklausīja, visi klanījās. Medīt varēja, cik patīk, drānas valkāja visdārgākās, sapirka caristē labākos zirgus, aicināja un ar cara žēlastību apveltīja domristus[5] un baharus — pasaku teicējus, dzīves gudrus vecīšus, kroplus un ērmīgus izdzimteņus.

Valsti vadīja Boriss Ivanovičs Morozovs.

Jevdokija Lukjanovna — valdnieka māte — vārguļoja. Un viņa nolēma dēlu apprecināt.

Laida ziņu pa Krievzemi. Izraudzīja divsimt jaunavu. Māte un tuvbajāri tās apskatīja un jaunajam caram lika izvēlēties no sešām. Viņas nosēdināja godistabā, bet cars tās aplūkoja pa slepenu logu un iemīlēja Kasimas muižnieka meitu Jefimiju Fjodorovnu Vsevolžsku.

Viņa bija jauniņa un sava skaistumā mīļa. Tā bija pirmā jaunava, kuru ieraugot iesmeldzās Alekseja Mihailoviča sirds.

Jefimiju Fjodorovnu pasludināja par cara līgavu, paņēma dzīvot uz Kremli, un viņa sāka gaidīt kāzas.

.. . Šaudījās pa Maskavu tuvbajāra Borisa Ivanoviča Mo- rozova izrakstītā kibitka. Straujā braucienā ašāk un jaut- rak rosījās domas. Viņš brauca pie Iļjas Daniloviča Mi- loslavska. Morozovs bija uzodis, ka necilajam Iljam Da- nilovičam aug skaistas meitas — Marija Iļjiņična un Anna Iljiņična. Palūkojies viņās, Boriss Ivanovičs sāka lolot sevi kādu slepenu domu. Savus nodomus viņš veica smalki, un 1646. gadā par krievu sūtni uz Holandi aizbrauca nākamais bajārs IJja Danilovičs Miloslavskis.

Ziema togad iekrita barga. Sniga bieži un bagātīgi, taču siltāks nekļuva.

Boriss Ivanovičs sēdēja krēsliņā pie loga un domāja par Krievijas troni. Domāja par Mihailu Fjodoroviču. Vēlēts cars bija tikai vārda pēc. Trulos, atēdušos, iesūnojušos bajārus viņš klausīja kā bērns. Un, lai tie teica ko teikdami, savu panāca. Romanovi palika uz troņa.

Raksturs Aleksejam pavājš. Viņš ir attapīgs, dievticīgs. Jau no piecu gadu vecuma lasa, deviņu gadu vecumā pieprata baznīcas dziedāšanu ne sliktāk par priesteri. Viņam vajadzēja būt par klostera priekšnieku, bet viņš ir — cars …

No ārlietu prikaza atnāca djaks un atnesa vēsti par uzradušos viltvārdi.

Boriss Ivanovičs ātri pārlaida acis ziņojumam. Polijas karaļdēls Vladislavs, arvien vēl tiekdamies pēc Krievijas troņa, bija pievācis savā paspārnē Timošku Ankudinovu, kašķīgu un viltīgu vīru. Timoška, pats būdams no Vo- logdas, kalpoja Maskavā par skrīveri. Viņš bija apza- dzies. Nodedzinājis māju, nebija žēlojis pat sievu. Tā sadega ugunsgrēkā. Viņš aizbēga uz Poliju. Vladislavs viņu izsludināja par Dmitriju — careviča Dmitrija dēlu.

Boriss Ivanovičs pasmīnēja. Uzreiz viņam iešāvās prātā: to, kurš iejaukts šai noslēpumainajā notikumā ar careviča Dmitrija nogalēšanu, taču arī sauca Boriss. Cars Boriss Godunovs. Cars Boriss Morozovs.

—    Morozovs! — viņš skaļi noteica un pavērās djakā. Tam seja neizdibināma. Viņš aizraidīja to prom. Pats iegrima domās, bet djaks atgriezās:

—    Cars brauc!

Morozovs uzmeta plecos sabuļu kažoku, steigšus izgāja ārpus vārtiem sagaidīt augsto viesi.

Aleksejs Mihailovičs bija neparasti jautrs. Zilzilajās acis kūleņo zaķīši. Lai izskatītos stingrāks, viņš savelk lūpas, bet tās izstiepjas līdz pat ausīm.

Tuvu pieliecies, viņš čukstēja Borisam:

—    Abi ar Matjušinu ielīdām sieviešu galā. Līgavai piebērām pilnu klēpi ar piparkūkām. Viņa no bailēm vai pamira, bet mēs pa slepeno lodziņu viņai parādījāmies, un viņa — Jefimuška tik jauki sāka smieties, ka zobi mirdzēja kā sniegs saulē. Apprecini mani, Boris Ivanovič! Apprecini mani drīzāk. Ne pateikt nevaru, kā mīlu Jefimiju Fjodorovnu.

Morozovs laipni iesmējās.

—    Apprecināsim, apprecināsim! Rīt viņa iznāks Zelta palātā iepazīties ar bajāriem, un tad jau drīz arī pie altāra.

—    Aizaujošu pa laukiem! Šodien tik jauka diena.

Cars, straujš un viegls savā laimē, aizskrēja, aizjāja,

aizdrazās, bet Boriss Ivanovičs pakliedza klostera kalpu:

—    Iejūdz segto kibitku!

Un tūlīt pakaļ pirmajam sūtīja otru.

— Lai nejūdz. Braukšu, kad satumsīs. Bet zirgi lai būtu visvājākie un kibitka visneizskatīgākā.

No Militrisas — savas uzticamās kalpones bajāra Va- silija sieva Marija Romanovna bija dabūjusi dzirdēt, ka tuvbajārs Boriss Ivanovičs Morozovs taisās pazudinat cara līgavu visuskaistāko Jefimiju Fjodorovnu.

Satraucas Marija Romanovna. Izdibināja, ka rit, kad cars ar bajāriem sēdēs Zelta palātā, ievedis Jefimiju Fjodorovnu un tad arī viss notikšot.

Marija Romanovna visu nakti negulēja. No rīta vēl bija tumšs, kad piecēlās, nosēdās pie spoguļa un bez žēlastības krāšļoja savu jauko seju — gan ar baltu, gan ar sārlu.

Rita lūgšanas laikā bajārs Vasilijs pat apstulba, uz sievu raudzīdamies, atzinīgi izteicies par negaidīto padevību, sevi nopukojas: viņš jau bija apradis ar sievas dabisko skaistumu, un krāšļošanās viņam šķita tīrā nekrietnība.

Deviņos vakarā Marija Romanovna ielavījās Kremli un jau devās pa gaiteņiem uz carienes palātām, bet pēkšņi viņu kāds tumsā rupji saķēra un kaut kur iegrūda.

Kad nāca pie atmaņas — mūra pagrabs bez logiem, bet ar durvīm. Durvis ciešas, no dzelzs, viņa pagrūda tās — ciet.

Viņa iekliedzās — kliedziens noplaka pie ledainās akmens grīdas. Balsij nebija kur izlauzties no smagā akmens sprosta.

Nokrita ceļos Marija Romanovna un lūdza dievu par sārto ziediņu, par jauniņo Jefimiju Fjodorovnu.

Bet Jefimija Fjodorovna jau tika posta.

Viņu ietērpa zelta drānas, apkarināja ar dārgiem, smagiem nieciņiem no tīra zelta, apbārstīja ar neskaitāmiem dzirkstošiem dārgakmeņiem. Bajāriene, matu sakopēja, pacentās cik vien varēdama. Cieši sapina bizes, katru matiņu no deniņiem tik stingri nostiepa zem vainaga kā kokles stīgu: tikai pieskaries — tūlīt skanēs. Pat sejas āda līdzi pievilkta: ne acis pamirkšķināt. Tā nu viņu veda pie cara, bet galvā džinkst, acīs sāpju asaras, ir pamirkšķināt nav spēka.

Ieveda Jefimiju Fjodorovnu Zelta palātā, bet cars aiz prieka un nepacietības piecēlās pretī savai mīļotajai skaistulei. Kalponites atkapās nost no Jefimijas Fjodorovnas, viņa spēra vienu soli, spēra otru, sagrīļojas un pēkšņi nokrita.

Morozovs tūlīt metās pie līgavas tēva — pie Fjodora Vsevolžska.

—    Krāpnieks! Jaunavai krītamā kaite. Gribējāt caram slimu par sievu iemānīt! — un krīt ceļos cara priekšā.

—    2ēlo, valdniek un car, Aleksej Mihailovič, sirds neizturēja!

Cars sadrūma, novērsās, pakustināja roku. Jefimiju Fjodorovnu aiznesa.

Marija Romanovna atmodās no dievlūgšanas. Bija auksti un mitri. Viņa sāka drebēt, tumsā gāja, taustīdamās gar sienām. Netīši iedrāzās durvju iedobumā, atsitās ar plecu durvīs, tās pēkšņi klusi atdarījās.

Marija Romanovna izskrēja uz laukuma. Viņai pretī nāca Boriss Ivanovičs Morozovs, pamanīja bajārieni, pasmaidīja. Marijai Romanovnai sirds tā vien sāka dauzīties: pagalam cara līgava. Vai no tiesas slepenā pagraba durvis visu laiku stāvējušas vaļā? Kad tad tās atvēra?

Marija Romanovna skrēja meklēt savu kibitku, un tai pašā brīdī garām pabrauca smaga melnkoka kariete ar strēļiem uz kāpšļiem. Marija Romanovna nojauta un sāka raudāt.

Kasimas skaistuli Jefimiju Fjodorovnu veda uz klosteri. Bet no rīta uz tālo Tjumeņu devās Fjodors Ivanovičs Vsevolžskis — cara līgavas tēvs.

Cars nekur sev nerada miera. Domē viņš sēdēja kluss, medībās doties negribēja, lūdza dievu un raudāja. Naktī slepus aizlavījās uz cietoksni, izdāļāja nelaimīgajiem ļaundariem dāvanas. Viņš bija zaudējis miegu.

Reiz, gandrīz vai rītausmā, viņš klaiņoja pa Kremli, un Cudova klostera tuvumā viņam pie kājām metās skrandainis. Cars viņu piecēla kājās. Seja skrandainim nejauka, pierē viena rēta, vaigā otra, viens plecs augstāks, kreisā roka nelokās.

—    Ko vēlies?

—          Valdniek un car, apžēlojies un neatteic! Esmu kazaks Ivaška Nehoroševs no Sibīrijas. Vojevoda Mihailo Volinskis ierīkoja nabagmāju sakropļotajiem, no dienesta palaistajiem taviem kazakiem, bet ko ēst mums nav, mēs mirstam badā. Apžēlojies, valdniek un car, kņaz tu dižais, trešo nedēļu te stāvu, lai kristu pie tavām kājām. Dod maizīti mums par algu, apžēlojies, car Aleksej Mihailovič!

Palaimējās Sibīrijas kazakam Ivanam Nehoroševam un viņa drauģeļiem Pjotram Rajam, Nikiforam Degunam un Vasilijam Basargam. Savās bēdās cars piešķīra katram pa divi četverti labības, pa visiem — sešus pudus sāls gadā un turklāt vēl pa diviem rubļiem iedeva tūlīt.

Darbs un izklaidēšanās gaisināja bēdas.

Bet pēc gada Boriss Ivanovičs Morozovs caru saprecināja ar Mariju Iļjiņičnu Miloslavsku. Lai kāzās nega- dītos nekas nelabs, Alekseja Mihailoviča guļamistabu apsargāja Gļebs Ivanovičs Morozovs, brālis, radagabals drošs.

Vēl pēc divām nedēļām apprecējās Boriss Ivanovičs arī pats. Par sievu viņš paņēma Annu Iļjiņičnu Miloslavsku.

cara žēlsirdība

Pirms iziešanas bajāru domē pie cara istabā sanāca vistuvākie radinieki. Māte Jevdokija Lukjanovna, vectēvs no mātes puses Lukjans Stepanovičs Strešņevs, Ņikita Ivanovičs Romanovs, cara audzinātājs Boriss Ivanovičs Morozovs.

Jaunajam caram vajadzīgi savi cilvēki. Bez saviem cilvēkiem pat cars nespēj valdīt valsti. Tā ari radās Krievzemē jauna dienestpakape — «tuvbajārs».

Domē nolasīja pirmo cara vēstījumu, grāmatu.

No bajāriem par tuvbajāriem iecēla: Fjodoru Ivano- viču Seremetjevu, kņazu Dmitriju Mistrjukoviču Čer- kaski, Borisu Ivanoviču Morozovu, kņazu Ņikitu Ivano- viču Odojevski.

No muižniekiem un galdpārziņiem bajāros iecēla kņazu Jakovu Kudenetoviču Cerkaski, Ivanu Ivanoviču Ļvovu- Saltikovu, kņazu Fjodoru Semjonoviču Kurakinu, Fjodoru Stepanoviču Strešņevu, Mihailu Mihailoviču Tem- ņinu-Rostovski un Alekseju Ņikitoviču Trubecki.

Visas dzimtas dižciltīgas, un visi jauno caru iemīļoja. Nu varēja atpūsties no valsts raizēm.

Cars aizbrauca uz iemīļoto Savas-Storoževas klosteri, nodevās tur dievlūgšanām un medībām.

Varu savās rokās pievaca lepnais, pēc goda un bagātības alkstošais Alekseja pirmais favorīts Boriss Ivanovičs Morozovs.

Pirms aizbraukšanas no Maskavas cars ieskatījās slepenā interesantā vietā. Vakarā viņš pasauca savu mantas pārzinātāju un pavēlēja sevi aizvest uz Maskavas valsts mantu kambari.

Viņi izgaja cauri palatai, kur bija sakārtas zeltītas goda drānas lielajām svinībām, svētkiem un ārzemju sutņu pieņemšanām. Apģērbu bija daudz. Cara tērpu glabātava izrādīšanai mēdza apģērbt ne vienu vien tūkstoti dienestnieku. Tā sacīt, re, cik bagāta ir Krievu valsts, arīdzan tās muižnieki un ļaudis.

Cita palātā — atkal tāpat ārzemnieku acu apmānīšanai glabājās krāšņi trauki: persiešu, indiešu, poļu, vāciešu, angļu, tāpat arī krievu krāšņie sudraba, zelta, neskaitāmiem dārgakmeņiem izrotātie galda trauki.

Viņi nogāja garām sabuļiem. Tūkstošu tūkstošiem ādiņu. Par šo mīksto bagatību, ja vēlies, var nolīgt armiju, nopirkt sveša galma noslēpumus, bet var arī tāpat atgulties un nogrimt dārgaja glāsainajā ezerā.

Tad nāca maisi ar sudraba naudu. To bija daudz, un jaunais cars iesaucās:

—    Mēs esam neaptverami bagāti!

Bet mantas pārzinātājs nopūtās:

—    Nabagi, valdniek, mēs esam.

—    Tik daudz sudraba — un nabagi?

—    Nabagi, valdniek! Vajag tikai samaksāt strēļiem — un šo maisu nebūs.

—    Vajag sudrabu nopirkt no vāciešiem. Vajag vairāk sataisīt naudu. Ja nepietiek sudraba — vajag kalt no vara.

Mantas zinātājs sarāva uzacis, bet nekā neteica: cars bija jauns un nepieredzējis. Viņš atvēra slepenās durvis. Te atradās senās grāmatas zelta vākos, ar safīru, smaragdiem un dimantiem izrotātos sējumos. Te bija dārgumu glabātava. Te glabājās visvērtīgākie dārgakmeņi.

—    Vecvectēvs Ivans Vasijjevičs, — sacīja mantas zinātājs, — pirms miršanas, kā stāsta, nācis šurp. Paņēmis tiikīzu un licis arī citiem paņemt. Redzat, viņš teicis, jūsu rokas tirkīzam dabiska spoža krāsa, bet manās rokās akmens satumst. Manī ir paslēpusies slimība. Tas vēstī man nāvi.

—     Bet kur ir cara Ivana zizlis? — čukstus jautāja Aleksejs.

—    Lūk, šeit.

Zizlis bija ar dimantiem, rubīniem, safīriem un smaragdiem izrotāts, darināts no jau izskausta dzīvnieka raga: vienradzi bija pazudinājis tā rags. Tais laikos ticēja, ka nav stiprāku zāļu par šo ragu.

—    Cars Ivans Vasiļjevičs, stāsta, ar zizli uzvilcis uz galda riņķi un licis tajā ielaist zirnekļus. Riņķī nenokļu- vušie zirnekļi bēguši prom, bet tajā iekļuvušie — apsprāguši. «Mani šis zizlis vairs neglābs, par vēlu,» sacījis valdnieks cars Ivans Vasiļjevičs. Viņam patika rubīni. Viņš mēdza teikt, ka rubīni dziedējot sirdi un smadzenes, tīrot sliktas asinis, stiprinot atmiņu. Bet dimanti, tie viņam nepatika. «Tie savalda dusmas un saldkaisli,» — tā valdnieks teica, «piešķir atturību un šķīstību, niecīgākā to kripatiņa saindē zirgu un jo vairāk cļlvēku.»

—    Man patīk dimanti! — skaļi noteica Aleksejs un pārkrustījās.

Atkal gāja vaļā medības. Atkal nokausēja vilku, tikai nobeidza to vairs ne carevičs, bet cars. Visi nopriecājās, bet Aleksejs pēkšņi saskuma.

—    Medības ir garlaicīgas. Tu, Matjušin, ņem un sarīko labāk vanagu sacīkstes. Man tās patīk. Skaisti!

Viņi jāja pa bērzāju. Vietas likās pazīstamas. Viņš atcerējās sabeigto zirgu un apstājās. Pavadoņiem viņš jautāja:

—    Vai te līdz cilvēku mājokļiem tālu?

—  Verstis četras, valdniek.

—    Kurš zina ceļu, lai ved!

Daži jātnieki gandrīz jau traucās uz priekšu pakalpot. Cars pavēlēja saukt tos atpakaļ. Pasauca pie sevis Mat- jušinu.

—    Vai tu atceries manu zirgu? Gribu redzēt, vai zem- nieciņš to ir ari atkopis. Toreiz baidījos tētiņu apbēdināt … Lai viņam debesu valstība, lai salda dusa.

Lai kā cari pūlas redzēt savu tautu tās ikdienā, kaut kā tas viņiem tomēr neizdodas.

Cars tika sagaidīts jau ciema nomalē ar sāli un maizi. Mazajā zvanu tornītī sāka dund.ināt iesprāgušais zvans.

Sāli ar maizi caram pasniedza dārgās poļu drānās ģērbies muižnieks pavisam bez pieres. Mazliet aizmugurē stāvēja priesteris. Cars, saņēmis svētinājumu, sāka ar viņu runāties. Priesteris atbildēja gudri, vienkārši, bet apmulsa un apklusa, kad Aleksejs apjautājās par zēnu, kurš nebija pažēlojis cara labad varbūt savu pēdējo zirgu.

Iestājās smags klusums.

Un tad pēkšņi, pašķīris pūli, no tālajām rindām izskrēja kāds zemnieks, nokrita uz mutes cara priekšā un raud … Cars pieliecās, paņēma viņu aiz pleciem. Šis ātri sāka bērt:

—    Apžēlojies, car un valdniek! Tas bija mans Vasja. Iedzina bajārs viņu nelaimē. Nobendēja arī zirgu. Apžēlojies, dižo car! Uzklausi līdz galam. Par dārgo cepuri un par dārgo gredzenu viņš Vasju sita, kamēr sakropļoja. Bet tad atnaca uz mūsu sētu, uzsēdās zirgam mugurā. Zirgs gandrīz jau būtu varējis iet, bet šis uzlēca zirgam mugurā un sabeidza to, nokāva mūsu acu priekšā …

—    Kur zēns?

—    Aizgāja, gaudenis, ar svētceļniekiem. Aizbēga no mūsu kunga, bet kungs par to nosvilināja manu māju.

Cars pagriezās pret bezpieres muižnieku.

—     Kā tad tā? Tie taču visi ir dzīvas radības. Taču sāp, kad sit, ir miesai, ir dvēselei.

—    Cepure bija nokritusi uz manas zemes. Tātad — mana.

Izskrēja priekšā cara kalpi un nospieda muižnieku ceļos. Cars pabīdīja tos nostāk un raudādams apkampa cietsirdīgo dumiķi.

—    Es žēloju tevi, taču briesmīgs ir tas, ko esi nodarījis cilvēkiem. Tevi vajag sodīt. Nocirst tev abas tavas briesmīgās rokas, ķēdēs tevi iekalt. Piedod man, grēciniekam!

Cars raudāja, un raudāja visi, bet muižnieks šausmās aptumsušu prātu gulēja putekļos caram pie kājām un visu to priekšā, kurus bija spīdzinājis.

—           Viņam, — cars pamāja uz zēna tēvu, — uzcelt lielu māju, dot divus zirgus, bet, kad atradīsies zēns, — darīt to man zināmu.

Uzlēca zirgā un aizauļoja. Bet viņam nopakaļ mežonīgi bļāva saķertais un sasietais muižnieks.

Cars piesauca Matjušinu.

—    Šo zemi liec paņemt kronim.

PIRMAI PĀRGĀJIENS

GADA TIRGUS

Dmitrijs Mihailovičs Zirjans nomira 1646. gada ziemā. Par palīgu viņam jaunais vojevoda Vasilijs Nikitičs Puš- kins pirms gada bija norīkojis Pjotru Novoselovu. Pēc taisnības Novoselovam vajadzēja būt par Kolimas pārvaldnieku, taču kazaki par priekšnieku izraudzījās Vtoru Gavrilovu. Novoselovs apvainojās, savāca savus algādžus un aizgāja augšup pa Kolimu.

Un vēl viens cilvēks jutās kazaku apvainots. Ļaudīs viņš bija jautrs, bet, līdzko mājās aizvēra aiz sevis durvis, tūdaj sadrūma. Sā kazaka nopelni nebija mazie. Ko- limā viņš bija cietis, iegūdams vairākus ievainojumus. Uz šim vietām viņš bija atnācis pirms Vtora. Šā kazaka vārds bija Semjons Dežņevs.

Caurām dienām Semjons gulšņāja pa lažu. Baidīja Sičju ar sturgalvīgu un dusmīgu klusēšanu. Semjonam bija apritējis četrdesmit otrais gads. Cara dienestā viņš bija stājies kā vienkāršs kazaks, sešpadsmit gadu bija nokalpojis, nekādus paaugstinājumus neizpolnījies. No Lielās Ustju- gas bija aizgājis ar tukšu kabatu — līdz šai dienai vējš pa kabatām svilpoja.

Pa šīm dienām Semjons ielagoja visas spraugas griestos. Nebija par ko domāt, parcilāja atmiņā kā pataru krelles savus nopelnus, un dienu no dienas tie viņam šķita dižāki. Pie Amgas un Tates upēm viņš licis derēt mieru Raturas jakutiem. Orgutas pagasta no nepakļāvīgā Saheja miera ceļā ievācis jasaku. Uz Janu devies kopā ar Dmit- riju Zirjanu. Jasaku uz Jakutsku atvedis itin visu pilnīgu. Lamuti viņu bija ievainojuši. Ar Mišku Staduhinu bija bijuši bargajā Oimjakona. Kuģojuši pa Indigirku. Bijis Alazejā, aizgajis līdz Kolimai… Grūtie laiki nu ir pagājuši, un nevienam vairs nav vajadzīgs Semjons Dežņevs.

Beidzot viņš cēlās augšā no lažas, paņēma vara spoguli. Lūkojās tajā kā līgava pirms laulāšanās, šķirstīja bārdā sirmās šķipsnas. Sirmums Semjonam allaž bija paticis, tas piešķīra cienīgumu. Bet šoreiz tas kaitinaja.

— Vecs sakārnis, vienkāršs kazaks, un nekas vairāk. Pasūtīs tevi ka skrejampuiku, un tu skriesi: jo dienests jāpilda.

No pārgājienā atgriežas Isajs Ignata dēls Mezeņecs. Isajs bija aizgajis līdz Caunas zemes mēlei un tur izdevīgi tiigojies, ne varda nerunājis. Ar burām bija laidies uz Austrumiem. Pamanījis krastā cilvēkus, viņš piestājis malā. Tulka īsajam līdzi nebija, bet tās zemes ļaudis no jūrmalas bija aizgājuši. Izlika Isajs Ignatovičs krastā savas preces: krelles, košas drānas, audumus, vara spoguļus, pēc tam pats iesēdies divmastu laivā un aizbraucis jūrā.

Atnākuši svešzemnieki, vārdā — čukči, apskatījuši preces un nopriecājušies. Aiz prieka sākuši diet un dziedāt. Krievu preces viņi paņēmuši līdzi, bet to vietā atstājuši zvērādas, smagus valzirgu ilkņu cirvjus un vienkārši valzivju ilkņus. Peļņa īsajam iznākusi liela.

Puds valzirgu ilkņu Maskavā maksāja divdesmit piecus rubļus. Cars bija aizliedzis tirgoņiem uzpirkt ilkņus,

viss līdz beidzamam tika pārdots kronim. No Maskavas valzirgu ilkņus pārdeva Krimas hanam, uz Cargradu, Persiju, uz Armēniju. No turienes tie nāca atpakaļ kā cara zižļi, kinžalu un zobenu rokturi vai arīdzan kā brīnišķīgi izstrādāti troņi.

Semjons ne soli neatstājās no Isaja. Visas dienas pavadīja pie viņa, iztaujāja par ceļu, par vējiem un lediem.

Un pēkšņi gadījās, ka Vtors Gavrilovs sūtīja uz Jakut- sku valstij sabuļus. Ņižņekolimskas cietoksni palika astoņi dienestvīri: Sergejs Artemjevs, Semjons Dežņevs, Miška Konovals, Makars Tverjakovs, Semjons Motora un jauniņie, kuriem vēl nekādu nopelnu nebija.

Ja tūlīt likteni nesaņemsi aiz skausta, tad rīt par to vairs nebūs ko sapņot. Tas paluncinās astīti — un dzīve būs nodzīvota veltīgi: ne činu, ne bagātības, ne ļaužu piemiņas.

Sirds Semjonam sūrstēja. Viņš bija samācies kā mākonis. Caurām dienām slamstījās pa upes krastu. Tikai viena doma urdīja: doties tālāk uz austrumiem, uz nezināmo. Bet iesaistīt pārgājienā šejienes medniekus viņš nevarēja: pati māmuļa Kolima biedēja — talak doties nozīmēja to pašu, ko mesties ar galvu bezdibenī.

Lai gan: kurš no visas sirds kaut ko vēlas, tam tas arī rokā dodas.

Liela rosība cēlās Ņižņekolimskā! Vīkšās sibīriešu drosmīgie tirgoņi uz pirmo Kolimas gada tirgu.

Medību vīri saveda cietoksni zvērādas, ādas, no augš- upes dzina kokus, no kokiem pārdošanai darināja laivas — kočas. Tirgoņi veda labību, sāli, audeklus, sveces, virves, bezmēnus, alvas traukus, bultas, cirvjus, angļu audumus, krelles.

Ņižņekolimskā bija Maskavas caristes vistālākais cietoksnis. Nebija Maskavas caristē ceļa bīstamāka par nāves briesmām pilno ledus ceļu uz Ņižņekolimsku. Nebija visā balta pasaulē dārgākās dzīves par dzīvi Kolima. Traku naudu prasīja tirgoņi par precēm. Puds labības Jakutskā maksaja trīs altinus. Ņižņekolimskā graudus pārdeva par astoņiem rubļiem puda, reizēm pat par desmit. Divus gadus vienkāršam kazakam vajadzēja kalpot par pudu Kolimas labības. Par tādu peļņu tirgonim pat mirt nelikās briesmīgi.

Pagalam sarosījās Semjons, Skrēja gaidīt katru laivu,

tirgoņus aicināja pie sevis mājās, izjautāja viņu domas, bet neviens neņēmās drosmē doties pārgājienā uz tālajām zemēm, uz iecerēto Pogičas upi vai arīdzan citādi — uz Anadiras upi.

Tajās dienās Semjons Dežņevs sadraudzējās ar jaunu jūras braucēju Gerasku Ankudinovu. Ankudinovs bija atnācis uz Kolimu ar pārgalvju varzu. Cietoksnī tie troksni necēla, vai nu bija ceļā noguruši, vai ari pagaidām tikai vēroja. Laiva viņiem bija vecveca, sagrabējusi. Reiz iesprūduši ledos un tikko nenoslīkuši. Viņi lūdza Vtoru Gavrilovu pieņemt viņus dienestā. Vtors viņus pieņemt pieņēma, tikai šie negribēja dienestu pildīt. Ja kāds labums bija, tad tikai no Ivana Puļajeva. Puļajevs kuģošanu pa jūru zināja labi, un viņam bija zelta rokas. Viņš saka būvēt laivas.

Laivas būvēja no labas priedes. Dēļus ņēma lunkanus, smalkšķiedrainus. Laivas garums bija savi divdesmit metri, platums — līdz pieci metri. Tās spēja uzņemt divtūkstoš pudu, gāja ar burām un airiem, maksāja divsimt trīssimt rubļu.

Ankudinovs nolēma pirkt jaunu laivu, palūdza, lai Semjons aizdod viņam naudu. Semjons zināja, ka Gerasims uz Indigirkas upes bija aplaupījis Andreju Dubovu, turpat dumji bija izgājis kazakam Aļošam Jermoļinam. Ankudinovs šim bija atņēmis četrreiz četrdesmit sabuļus un sabuļu kažoku. Aplaupīja par četrsimt piecdesmit rubļiem.

Dežņevs Ankudinovam tā arī pateica:

—    Ko tad tu naudu lūdz? Vai tiešām tās tev nav? No tās mantas, ko Jermoļinam atņēmi, laivai taču pārpārēm pietiks.

Ankudinovs nosarka.

—    Laupīt, Semjon, laupījām. Tikai naudas man no tiesas nav. Biedru man ir trīsdesmit vīru ar uzviju, bet laupījumu dalījām pa godam, vienlīdzīgi, nevienam netika pari darīts.

—    Es tev naudas nedotu, Gerasim, bet tu esi mans domubiedrs, ceļš mums viens. Ņem pussimtu, pērc no Puļajeva labu laivu. Ja dievs dos, vēl šovasar abi ar tevi būsim uz Anadiras upes.

Dzīvoja. Rosījās Ņižņekolimskā!

Arvien jauni un jauni tirgoņi ieradās gada tirgū. No upes augšgala uzradas oleņietis Fedots Aleksejevičs Po- povs, dzimis holmogorietis. Fedots bija Alekseja Usova — Lielās Ustjugas bagātakā tirgoņa bodes zellis. Preču viņam bija daudz, bet tirgoties Popovs nesteidzās. Ar Dež- ņevu viņš satikās gada tirgus dzertuvē. Semjons arvien vēl jutās nomākts un slamstijās apkārt. Dzert viņam bija apnicis, un tagad viņš citu pēc cita apspēlēja šahā. Pēc Kolimas naudām likmes bija mazas — divi altini par partiju. Semjona priekša jau atradās prāva kaudzīte monētu, bet spēlēt viņam bija garlaicīgi, un, kad ienāca Fedots Popovs, Semjons vairāk klausījās, ko melš savā starpa veci mednieki, uzdodami cits citam mīklas, nekā sekoja šaha spēlei.

Tie bija trīs vecīši. Viņi norunāja tā: kurš neuzminēs, tas izmaksās. Vecīši zināja daudz mīklu, uzdeva gudri, bet pārspēt cits citu nevarēja.

Visvecākais uzdeva šādu mīklu:

«Lidoja pans, ūdeni iekrita, dujķi nesacēla, pats bojā neaizgāja.»

—    Spalva! — reizē nokliedza atminētāji.

Otrs uzdeva tādu mīklu:

«Tup tāds nieciņš, ne zvērs, ne putniņš.»

—    Vai tikai nav varde?

—    Ta pati jau ir, — apliecināja pirmais mīklas uzdevējs.

Trešais gribēja uzdot savējo, bet iejaucās Semjons:

—    Uzminiet manu mīklu: «Par ko pasaulē nav nekā tieknāka?»

Viens no vecīšiem sirdīgi pablenza uz kazaku un tikai aiz pieklājības pateica:

—    Zeme.

Varēja redzēt, ka šādiem gudriniekiem Dežņeva mīkla nebija sautēta rāceņa vērta. Dežņevu aizvanoja tāda nevērība, un viņš sāka gudrot āķīgāku mīklu un nepamanīja, ka uz šaha dēļa apdraudēta karaliene.

—    Nāc ārā, kazak! — noteica kāds aiz muguras. — Spēlīte nospēlēta.

Semjons dusmīgs pagriezās un redzēja, ka viņa spēli vēro garš virs, dārgas drānās ģērbies, ar smalki izsukātu bārdu — Fedots Aleksejevs Popovs. Jakutskā Dežņevs viņu bija redzējis, bet pazīstami viņi nebija. Sarāties ar Fedotu Semjons negribēja, viņš pameta acis uz šaha dēli, padomāja un sāka pretinieku vilināt savās lamatās. Spēlēja

jautru prātu, kaut kā gribējās tirgoņa priekšā paspīdēt. Smalki ritēja spēle, pretinieks ar saviem spēkiem baidījās izdarīt nepareizu gājienu, svīda un pārsteidzās. Semjons spaidīja pretinieku pamazītēm un pa ausu galam klausijas arī mīklas.

Trešais uzdeva tādu mīklu:

«Akmenī gulējis, pa dzelzi uzcēlies, pa koku aizgājis, kā vanags aizlidojis.»

—    Uguns, — pateica vecīši.

Semjons atkal iespraucās viņu runās.

—           Uzminiet manu miklu: «Ko cars redz retumis, dievs nekad, bet mēs allažiņ.»

—    Nu, to jau pat es zinu, — pasmīnēja Popovs.

—    Savu otrinieku, — atsaucās vecīši.

—           Malači! — tos uzteica Popovs. — Bet tagad uzminiet manu miklu: «Drons Droničs, Ivans Ivaničs ūdenim cauri iet, uz muguras uguni līdzi nes.»

Vecīši nogrima domās. Gudroja ir tā, ir tā.

—     Vai nav plosts? — Dežņevs pajautāja Popovam.

—    Tu, kazak, spēlē labāk šahu, citādi paspēlēsi.

—           Nekad es šahu neesmu paspēlējis, — apskaitās Dežņevs, — tad paskaties šurp.

Un viņš sāka cilāt savas figūras tā, ka pretiniekam spalvas vien pajuka.

—           Stiprs esi! — Popovs pat pirkstus noklikšķināja. — Ja tu tikpat apķērīgs esi dienestā, man gribētos tevi biedros ņemt.

—    Dienestu protam.

—           Iepazīsimies, kazak! Es esmu Fedots Aleksejevs no Popoviem.

—           Zinu, — Semjons sacīja. — Redzēju tevi Jakutskā. Bet es esmu Dežņevs Semjons.

—           Nu kā tad! Esmu dzirdējis! Kurš tad par Dežņevu nav dzirdējis! Saheju taču pierunāji tu?

—    Es.

—           Nu redz! Tātad esam pazīstami. Ļaudis, — Popovs uzsauca dīkdieņiem, — es maksāju!

Pie viņa pazemīgi piegāja vecīši.

—     Par tavu miklu mēs ilgi domājām, Fedot Aleksejev.

—     Un vai izdomājāt?

—           Kā citādi! «Drons Droničs, Ivans Ivaničs ūdenim cauri iet, uz muguras uguni līdzi nes» — tas būs zalktis.

—     Pareizi. Nāciet pie galda arī jūs.

—     Mums vairs negribas ne ēst, ne dzert. Mēs ar mīklu minēšanu strīdējāmies, kuram no mums par apēsto un izdzerto jāmaksā, bet vairāk negribam — esam ir paēduši, ir padzēruši.

—     Tad jau, vecīši, ar dieva palīgu. Es par jums samaksāšu.

Šie visi tirgonim paklanījās.

Semjonam viesi patika. Patika tos cienāt, patika tiem rādīt savu skaisto sievu.

Fedots Popovs aizsēdējās pie Semjona līdz vēlai stundai. Būtu laiks iet, bet sākās runas par galveno.

—     Negribu, Semjon Ivanov, tavā priekšā slēpties. Tu tātad aicini uz Anadiras upi, soli bagātu peļņu vai nu ar sabuļiem, vai ar valzirgu ilkņiem. Es esmu tirgonis, bet tirgonis pēc labas peļņas dosies uz pasaules galu. Pats redzi, preču man daudz, peļņa Ņižņekolimskā — tīrā pasaka, bet es, redz, netirgojos.

—     Tas nozīmē, ka taupi precos. Tu pietaupi Anadiras upei? — Semjons aiz prieka ar abām rokām ieķērās savā bārdā. — Pareizi dari! Te peļņa ir liela, bet pie Pogičas, kur tirgonis būsi tu viens pats,:— par stikla krellīti paņemsi pa sabulim.

—    Semjon Ivanov, visas bagātības aizvest nevar. Te, Kolimā, lieta droša, bet ceļot pa jūru un okeānu, starp ledus gabaliem, diezin kur un kurp, pie kādām tautām — ir bīstami. Uznāk vētra, triec laivu pret akmeņiem — un peļņa pagalam. Biji bagats — nu pliks kā slotas kāts. Ne jau peļņas dēļ es uz tālām zemēm cīšos. Bojā var aiziet preces, bet tas, ko savām acīm būsi redzējis, savām rokam aptaustījis, tā ir nenovērtējama prece, tā nemaita- jas. Ja arī tai lemts iet bojā, tad tikai līdz ar pašu.

—    Fedot Aleksejev, cilvēk mīļo! Esmu tevi atradis! Atradis sev draugu darbos un sirds domās …

Semjons sagrāba savās ķepās Popovu, atstūma nostāk, sašņaukājās. Bet Fedots Aleksejevs tikai runāja savu:

—     Mans sapnis ir dižāks par tavu, Semjon Ivanov. Apdzīvosimies pie Anadiras upes, paņemšu tur sabuļus, zvērādās, valzirga ilkņus un iešu tālāk. Ticu: pa šo jūru var aiziet līdz Ķīnai.

Semjons uzsita sev pa ceļiem.

—    Atkal Ķina! Kā prātīgs cilvēks, tā domā par Ķīnu.

—    Vai ar tādiem esi jau ticies?

—           Esmu ticies. Bija viens, bet nu vairs viņa nav. Kas jūs uz turieni velk?

—           Aiz Ķīnas, Semjon Ivanov, ir Indija — brīnumu pilna un jauka zeme. Runāja, ka sensenos laikos tur pabijuši mūsu tirgoņi, tai Indijā. Ja veiksies — došos turp ar precēm. Ja ne — labi arī tā. Ja paradīšu to ceļu, visbagātākie tirgoņi — ir mūsējie, ir svešzemju aiz pateicības kritīs pie manām kājām.

—           Nu ko tad vairs citu, Fedot, laiks sniegt Vtoram Gavrilovam līgumu, lai atlaiž mani ar tevi uz Anadi- diras upi.

—           Sniedz iekšā, Semjon Ivanov. Zelta laiks paiet. Līdz salam tas jāizdara.

—    Izdarīsim.

No rīta Dežņevs satika Ankudinovu. Paveda viņu sānis.

—           Gerasirn, uzvara! Fedots Popovs taisās uz Anadiru. Mēs ar viņu norunājam — ejam abi kopā.

Ankudinovs nopriecājās par Dežņevu, bet ne pārāk. Semjons to nepamanīja, tik laimīgs viņš jutās. Pirms pusdienas pie viņa aplinkiem atskrēja tirgus vīrs Pjatko Ne- ionovs.

—           Atnesu tev medutiņu, Semjon Ivanov. Podiņš gan mazītiņš, bet pats zini, cik Kolimā maksā medus.

—           Paldies, Pjatko! Tikai kam tu tā mani uzreiz iedomāji?

—          Nu kā lai ne! Tev taču Ļubims aug, bērniņš vēl mazs. Viņam medutiņš der. Labs ari pret saaukstēšanos.

Semjons pasmaidīja.

—    Laikam padzirdēji, ka uz Anadiru taisos?

—    Tā jau runā.

—    Vai gribi līdzi?

—           Pārmēru tāls ceļš. Jāpadomā. Bet, ja vajadzīgs medus, tūlīt nāc pie manis. Man maķenīt ir.

Un viņš aizskrēja.

Pēc pusdienas snaudas Semjons Dežņevs devās pie

Nižņekolimskas pārvaldnieka — pie Vtora Gavrilova ar lūgumu.

—    Nokavēji, — Vtors viņam pateica.

—    Kā — nokavēju?

—           Par pārvaldnieku uz Anadiras upi jau lūdzas Gera- siins Ankudinovs.

—    Geraska?

—    Tas pats.

Semjons trieca sev ar duri pa pakausi.

—    Čūsku azotē izaudzēju! Iedevu vēl naudu laivai.

—           Gudrs tu esi, Semjon, bet vientiesis. Gauži nesūk- sties, Fedots Aleksejevs stāv par tevi kā kalns.

—    Cik sabuļu no jaunās upes Geraska solās atvest?

—    Četrdesmit reiz pa četrdesmit!

—           Bet es apsolu atvest četrdesmit septiņus četrdesmi- tus!

—    Raksti lūgumu.

Semjons ķērās pie spalvas. Pēkšņi durvis atšāvās un parādījās Ankudinovs.

Semjons cēlās viņam pretim.

—           Tu man aiz muguras veikalus taisi, Ankudinov? Vai kauna nav?

—            Nauda paliek nauda. Kur runa par naudu, tur nedomā par kaunu.

—           Gan dievs tevi sodīs, Ahkudinov, ne man tiesu spriest, bet par pārvaldnieku uz Anadiru iešu es. Tu soli četrdesmit četrdesmitus sabuļu, bet es četrdesmit septiņus četrdesmitus.

—           Parvaldniek Vtor Gavrilov, es no jaunās upes solu atvest piecdesmit četrdesmitus.

—    Nu, bet es — piecdesmit un pieci.

—    Sešdesmit pa četrdesmit!

—    Septiņdesmit! — nosauca Dežņevs.

—           Septiņdesmit, tu saki? — Gerasims noslaucīja sviedraino pazodi.

—           Par pārvaldnieku uz Anadiras upi ies Semjons Iva- novs Dežņevs, — noteica Gavrilovs. — Viņš sola valstij septiņdesmit četrdesmitus sabuļu, un mednieki un tirgoņu ļaudis par pārvaldnieku grib viņu. Ar to strīds izbeigts.

—    Bet ja es vairāk solu?

—    Strīds izbeigts! — sirdīgi atkartoja Gavrilovs.

— Raksti, Dežņev, lūgumu par septiņdesmit četrdesmi- tiem — un drīzāk prom pārgājienā. Runa, ka jūrā lieli ledi.

—    Paldies, Vtor, — Semjons paklanijas pārvaldniekam.

—    Man nav par ko. Paldies saki Fedotam Popovam. Gauži tu viņam iepaticies.

pirmais pārgājiens

Ārā turējās sudrabaina polārā diena. Bija miega laiks, un tēvs ar māti gulēja. Bet sešgadīgais Ļubims negulēja. Viņš nekādi nevarēja sagaidīt, kad lielie beidzot celsies, paņems paunas un maisus un nāks uz laivām, un tās peldēs uz jūru un okeānu.

Šodien Ļubimam patika viņu izpostītā istaba. Sienas bija kailas, lažas tukšas. Visi gulēja uz zvērādām uz grīdas starp apģērbu un preču paunām un pārtikas maisiem. Vienīgi goda stūrītī palika karājamies dievmātes sudrabainā svētbilde ar lampiņu priekšā. Ļubims ar nemieru vēroja svētbildi: ja nu pēkšņi dievs debesīs pārdomā un tēvs paliek majā?

Atkal grīdu noklās ar austajām celītēm, pie sienām piesitīs zvērādas, pakārs dvieļus ar sarkanajiem gaiļiem, māte kurs krāsni un vārīs pusdienas.

Ļubims cēlās augša un skatījās uz tēvu. Tas miegā elpoja skaļi kā spēkavīrs. No spēcīgās elpošanas kustējās ūsas, un bija skaidrs: cilvēks sataisījies uz tālu ceļu un nu guļ, cik jaudas. Bet dievmātes seja, rau, ir stingra, neizprotama. Ļubims uzcēlās, aizgāja uz svētbilžu kaktu un uzrāpās uz lāviņas. Nu dievmātes seja bija tuvu. Apskatīt gan viņš varēja to labi, bet saprast nevarēja. Seja bija tikpat barga un nemainīga, bet lūpas iesārtās, nelielas, tik tikko smaidīgas. Iztālēm to nevarēja manīt, bet tuvumā tā tieši bija: tās smaidīja, un Ļubims nomierinājās. Viņš pielīda pie tēva sāniem un aizmiga.

Vislabākos laikus, vislabākās lietas šai baltajā pasaulē samaitā tas, ka uz tām pārāk ilgi jagaida. Bet notiek arī brīnumi. Kad Ļubims atvēra acis, viņš uzreiz atskārta: brīnums ir noticis. Viņš aiz prieka nekliedza, nelēca augšā, viņš tikai pasmaidīja par visu nopelnīto laimi un ilgi, neļaujot dzist savā sejā smaidam, vēroja, kā gar griestiem šai mazītiņajā kroņa mājiņā slīd smalki atspulgoto viļņu pūķi. Laiva tik tikko līgodamās peldēja uz jūru, bet ārā aiz lodziņa bija nebeidzama sudrabota diena.

Kad prieks ir liels, tas nāk un nāk, līdz plūst pāri malām. Bet, kad tas plūst pāri malām, cilvēks pēkšņi apgurst, sadrūvējas, un tad nāk ikdiena.

Semjonam Dežņevam un Fedotam Popovam līdzi uz Anadiras upi devās četras laivas.

Laivas peldēja jautri, viņi brauca cits pie cita ciemos, un nebija jau ari par ko bēdāt. Laiks turējās labs. Pūta ceļavējš.

Reiz krastā parādījās kāds cilvēks. Tas vēcināja rokām, kliedza, un viņu pamanīja.

— Saki, ko gribi, bet tas taču ir Mitjais! — izbrīnījās Dežņevs. — Ar tādu stiprinieku tagad mums nav bīstami nekādi čukči.

Mitjais mīlēja Dežņevu uzticīgi un paļāvīgi. Viņš bija sapņojis iet tam līdzi vai līdz pasaules galam, bet pirms paša pārgājiena Vtors Gavrilovs viņu bija aizsūtījis ar kazakiem ievākt jasaku. Mitjais atgriezās ātri. Pa vistaisnākajām takam bija izgājis uz Kolimu un saticis laivas. Mitjais priecājās par savu veiksmi, un arī šie bija priecīgi par Mitjaju.

Kuģinieku laime pagaisa Kolimas grīvā. Ceļu aizšķērsoja blīvi ledi.

Ilgi aci pret aci kā divas armijas stāvēja ledus lauki un laivas. Stāvēja spītīgi, drūmi un nekustīgi. Nogaidīja. Un neko nesagaidīja. Projām negāja ledus, un projām negāja arī laivas. īsā vasara tuvojās beigām. Pāri okeānam savirpuļoja vētras, seklajos ūdeņos uzkrita rīta salnas, un visiem kļuva skaidrs: pārgājiens nav izdevies. Laivas apgriezās un, ar burām tverot nedrošo vēju, vilkās atpakaļ.

Možais Dežņevs saguma un apklusa. Daždien no viņa nedzirdēja ne vārda.

Apklusa arī Ļubims, sēdēja kaut kur kaktiņā un grima domās. Domāja par to, ka dievmāte svētbildē bija barga, stingra, nevis smaidīga. Tas smaids bija tikai tāpat rādījies. Dievi neprot smaidīt, tie soda tos, kuri viņos redz ko citu, ne to, kas ir patiesībā.

pirms jauna pārgājienā

Semjons pārnāca no medībām tukšā un nikns. Sabris- tiem zābakiem izlāčoja cauri lielistabai un novēlās uz la- žiņas.

—    Būtu vismaz zābakus novilcis, — klusi ieteicās Sičja.

—           Kāda tur jēga, — uzbļāva Semjons. — Dubļu tā kā tā līdz ausim. Būtu man krievu sieva, istaba spīdētu un laistītos. Ne velna tu nevari. Pat kreklu nevari izmazgāt.

—    Es mazgāju, — klusi noteica Sičja.

—           Mazgāju! Bet musu sievas iet uz āliņģi veļu skalot. Rokas nežēlo.

—    Novelc zabakus! Spīdēs arī tava māja.

Viņš neatbildēja.

—    Novelc zābakus.

—    Liecies mierā! Mājā neļauj mierīgi atlaisties.

Viņš pielēca kājās. Paķēra no sienas stopu un bultu maku. Aizgaja. Laikam jau atkal uz medībām.

Smagi jutās Semjons pēc neveiksmīga pārgājiena. Fedots Popovs viņu mierināja. Nav nekāda nelaime, tā teikt. Pārlaidīsim ziemu, mēģināsim vēlreiz. Bet miera Semjonam nebija.

Pēc Strīda ar Abakanu Sičju viņš bija projām visu dienu. Kad atgriezās mājās, Ļubims lūdza dievu un rau- daja, Sičja gulēja uz zvērādām, svaidījās un murgoja.

—    Kas mammītei? — Dežņevs jautāja.

—    Upītē zem ledus iekrita.

—    Vai vārdotāju sauci?

—    Saucu.

—    Nepalīdz?

Ļubims ar dūrēm berza acis.

—    Neraudi..

Semjons uzlika sievai uz galvas slapju lupatiņu un labi sasedza.

—           Aiziešu pēc šamanietes. Viņa dziedē no visām kaitēm.

Samaniete bija veca un pēc dāvanām kāra. Dežņevs atveda viņu uz Ņižņekolimsku savā mājā. Iedeva viņai degvīnu. Samaniete izdzēra un ķērās pie darba.

Viņa uzlika uz tamburīna lielu akmeni, uzpūta un sāka to spaidīt. Uz grīdas sabira mazi akmentiņi. Daudz sabira, vesela kaudze. Tad samaniete piegāja pie Sičjas, pieskārās ar lūpām pie viņas pieres un ilgi sūca ārā slimību.

—    Cauri ir, — viņa beidzot pateica, — slimība ir prom.

Sičjai no tiesas kļuva vieglāk. Semjons brauca pavadīt

šamanieti. Bet, kamēr viņš brauca to vadīt, Sičja nomira.

Istabā ienāca klusums. Tukšums. Semjons sēdēja uz lažiņas. Viņam uz ceļiem Ļubims. Tā viņi sēdēja caurām dienām, vārdu nepārmijuši, nedz arī asaru nobirdinājuši.

Atnāca Fedots Popovs, Mitjais un vēl daudz ļaužu.

Fedots sacīja:

—           Uz Jakutsku dodas pulks ar kažokādām. Tev Jakut- skā ir daudz draugu ar sievām. Aizsūti pagaidām Ļubimu pie viņiem. Divatā jūs bēdājāties divkārt. Bet vasarā mums, Semjon, ar tevi jādodas pārgājienā. Kam puišeli te atstāsi? Sieviešu te maz, bet pārgājienā līdzi ņemt — pats zini, kas ledos mūs var gaidīt.

Semjons piekrita.

Viņš ilgi bija mierā ar visu, lai viņam teica ko teikdami. Ļubims ar kazakiem aizgāja uz Jakutsku.

Bet pavasaris nāca virsū. Dzīvei modās tundra, dzīvei modās arī Semjons Dežņevs.

OTRAIS PĀRGĀJIENS

mošusbriedis uz buras

Tuvojās pavasaris — pārgājienu laiks. Saspringuma cietas kjuva braucēju sejas, atdzīvojās acis: tās urbās, pārbaudīdamas skauģus un nelabvēļus, draudzējās ar biedriem. Tuvojās bargs laiks, steigas laiks.

Kad kroņa dzertuvē iegāja Dežņevs, visi mēriņi, gan tie, kurus lika pie lūpām, gan tie, kas jau pusē izdzerti, pieklājīgi cēlās pretī saimniekam, bet saimniekam rokas zem galda un ar acīm tas tīri vai būtu aprijis Semjonu ar visiem kauliņiem.

Dežņevs neizbijies atsēdās blakus skauģačiem. Kad viņam piebīdīja mēriņu — paņēma. Jautri acis pazibsrii- dams, pielika to pie lūpām.

—    Ko tad jūs?

—    Vispirms panāc mūs, — Ankudinovs sacīja.

—           Gerasim, ko lieki runā. Tev pat mūsu vērsis netiks līdzi, bet mūsu vērsis, kā veci ļaudis stāsta, visu Suhonu reiz izdzēris.

—    Tu mani vērsim nepielīdzini, Dežņev. Ka neapskaišos.

Vājš, melns kā nodegulis, Ankudinovs zvērojošām acīm raudzījās uz Semjonu, bet šis atkal pacēla mēriņu.

—           Vai nebaidies degvīnu no mūsu rokām dzert? Varbūt esam to sazāļojuši?

—           Agrāk, nekā dievs būs licis, nemiršu. Bet biedēt mani, Gerasim, gana. Tāpat jau bez tavas baidīšanas esmu tramīgs. Tu labāk pasaki, atbildi — ko tu musini tirgonī- šus un medniekus? No mana pārgājiena tik un tā neatrunāsi!

—           Bet es … Es tos kā liekos gaiļus! Galvas viņiem noraušu, ja ies tev līdzi.

Gerasims uzlēca kājās, vicināja rokas, atsita pakausi cepuri.

—    Es! …

Norībēja šāviens, gabalos saplosītā cepure aizlidoja prom. Gerasims saķēra bikses un — apstulba.

—    Ej labāk iztaisies! Briesmīgi smird.

Dežņevam rokās paspīdēja pistoles. Viena vēl kūpēja.

—           Sātans! Maitas gabals! — smalkā balsi iespiedzās Ankudinovs.

Dežņevs piecēlās, aizbāza izšauto pistoli aiz jostas, iztukšoja mēriņu.

—           Pielūko, Gerasim! Nešauj pār strīpu! Roka man ir cieta ka runga. Garām es nesitu. Un manus ļaudis tu neaiztiec. Neaiztiec, Gerasim! — Viņš nosmīkņāja. — Bet, lai izrēķinātos, tu, puis, esi par mīkstu.

Viņš uzmeta galdā naudu par mēriņu un aizgāja.

Dzeftuve nodārdēja no trakām lamām.

Iedams pa ielu, Dežņevs centas turēties braši. Raudzījās apkārt droši. Ko tu neteiksi, tads razbainieks, tāds dūres varonis, nobijās. Un kā vēl nobijās. Dežņevs braucīja ūsas un smīnēja. — Beigas tavam spēkam, Geraška Ankudinov!

Bet atnāca mājās un sadrūma. Līdz šim Ankudinovs bija ļauns aiz skaudības, bet nu būs ienaidnieks no visas sirds, tagad viņam kopā ar Semjonu uz vienas zemītes dzīvojot trūks elpas, ai, ai, kā trūks! Bet, ja viņš nonāvētu Semjonu, ir tad naids neiznīktu. Tādā kaunā cilvēku iegrūda. Tagad kaut vai par Miņinu un Požarski kļūtu, tikpat aiz muguras čukstēs un smies.

— Ak, Semjon, Semjon! Mazliet tu nošāvi greizi! Ķircina tevi, par gudru saukdami, un, taisnību sakot, it kā muļķis tu arī neesi, bet uzreiz ņem un šaudies pa dzertuvi. Ar zagli tādus jokus taisīt? Zaglim ir lūša acs, vilka zobi, bet kājas un sirdsjka zaķim. Kurš to nezina! Te tev nu ir, iedzīvojies nāvīgā ienaidniekā un priecājies nu.

Tāpat ar visiem zābakiem nogāzās uz lažiņas. Kāda velna pēc tagad vajadzīga istabā tīrība! Māja bez sievas — nav maja. Saskumdējās Semjons Ivanovs.

Cilā prātu gan šā, gan tā, bet labi nav un nav.

Ak, būtu Semjons cars, viņš gan gādātu par labu dzīvi zemes virsū.

Viņš pavēlētu visiem darbu darīt pēc sirdsapziņas. Zemnieki lai krietni ar zemi. Kalēji lai kaļ dzelzi un neslinko. Garīdznieki un mūki lai dienu un nakti izlūdzas dievam tam kungam žēlastību, bet kazaki lai sargā cara valsti un, kad vajag, — karo.

Semjons pavēlētu labību sadallīt visiem vienlīdzīgi. Lai nebūtu izsalkušo. Visiem piešķirtu arī zemi. Zemes, kas nevienam nepieder, stāv atmatā, Krievijas valstī pietiktu simt caristēm. Ticis pāri Akmenim, vari divus gadus iet, uzartu zemi neredzēsi. Bet lauki tur ir labi, tur ir labības zeme.

Zemes ir daudz arī šaipus Akmenim.

Semjons pavēlētu no cara kases visu naudu izbērt un arī līdzīgi sadalīt, bet, ja kādam pietrūktu, tad uztaisīt vēl. Ja nepietiktu sudrabnaudas, izkaltu vara vai arī no dzelzs. Sabuļu svārkos Semjons ieģērbtu ļaudis. Kam velti sabuļiem cara un bajaru noliktavās trūdēt. Bet, ja nepietiktu, Semjons liktu savākt simttūkstoš brīvprātīgo un visus nosūtītu uz Sibīriju. Sibīrija ir liela, bet kazaku tur pagaidām maz.

Nu, bet tos bajārus un muižniekus, kuri negribētu tādas brīvas un pārtikušas dzīves visiem, cars Semjons padzītu. Lai taisās prom ar labu.

Pie durvīm viegli klaudzināja. Semjons pielēca no lāviņas, roka uzgulās uz pistoles.

—    Iekšā!

Ienāca Popovs.

—     Esi sveicināts, Fedot! Nobaidīji. Mazliet biju iesnaudies.

—     Nav laika snaust, Semjon Ivanov. Būtu laiks buras vēja iegriezt. Citādi saskries ledi. Un tad ardievu, Ana- diras upe, vēl uz gadu.

—    Ir laiks, Fedot, tev taisnība. Bet vai nebaidies iet kopā ar neveiksminieku?

—    Nekul tukšu!

—     Ja tā, tad paņem aiz svētbildes nolikto lūgumu. Apsolos atkal sagādāt septiņdesmit četrdesmitus sabuļu. Rit iesniegšu Vtoram Gavrilovam. Vārdos Vtors jau apsolīja laist mani jums līdzi.

—    Tu, Semjon, sasukā bārdu, un ejam, kamēr nav par vēlu. Ko var zināt, ka Ankudinovs neaizsteidzas priekšā. Viņš pavisam nobaidījis medniekus.

—    Kad tad viņš baidīja? — nosmīnēja Semjons.

—    Nav ne stunda apkārt.

—    Vai tiešām?

—    Tu klausies. Sēžam mēs pie Baženka Astafjeva, prātojam, kā labāk veikt pārgājienu, kad pēkšņi istabā iebrūk Geraška Ankudinovs ar visu savu varzu. Ne acu nedabūjām pamirkšķināt, kad šie izklīda pa visu istabu un nostājās mums katram aiz muguras ar dunčiem rokās un strīķē mums tos gar rīklēm, bet Geraška cierē un plātās. Ja gribēšot, tā sacīt, visiem vienā mirkli galvas nogriezīšot. Ja iešot kopā ar Dežņevu, tad lai zinot — galva nost! Bet, ja neiešot kopā ar šo, bet ar kādu citu, šis ar savu laivu laidīšolies līdzi un aplaupīšot gan pašus, gan jasaka devējus arī aplaupīšot un nobeigšot.

—    Ejam pie Vtora!

Dežņevs izrāva Popovam no rokām lūgumu.

Dusmās ar kaju atspēris durvis, devas uz Kolimas pārvaldnieka sapulcēšanās māju.

Pjatko Neronovs bija mazs vīriņš: mazs augums, mazs prātiņš, maza turība. Toties viņš bija kustīgs ka kaķis, neatlaidīgs un neatvairams. Pie Dežņeva viņš turējās kā pie Kristus. Staigāja tam pakaļ kā šunelis, cenzdamies no acīm nolasīt tā vēlēšanos. Un te uzreiz, kā par nelaimi, uzradās

Gerasims Ankudinovs. Neronovam nebija Gerasims pa prātam, bagātību no tā viņš negaidīja — kāda tur bagātība, ja cilvēkam nav pašcieņas ne tik, cik melns aiz naga. Bet, līdzko Neronovs ieraudzīja uzreiz divdesmit kailu dunču un it īpaši to dunci, kurš lēkāja gar viņa paša gludo bārdeli, aizmirsa viņš Semjonu. Briesmīgi negribējās nodot uzticamo, stipro biedru. Tomēr nodeva.

Piegāja Dežņevs pie iebraucamās mājas: lievenī stāvēja Ankudinova rīkļurāvēji, bet durvis iestājies Pjatko Neronovs.

Dežņevs lēnām kāpj pa kānēm, it kā pie kājām būtu piesietas turpat vai simtmārciņu bumbas. Ankudinova drauģeļi saspiežas ciešāk, lai gan tā nedroši, bet Pjatko Neronovs, rokas izplētis, nopīkstēja:

—    Mēs ar tevi kopā neiesim! Neviens neies! Un tu nelien pie pārvaldnieka. Ar labu sakām, nelien pie Vtora!

Dežņevs uzgāja divus beidzamos pakāpienus un tad tā uzbļāva Neronovam no augšas, tieši kailajā pakausi! Traks bļāviens bija, stiprs, neapvaldīts. Neronovs pietu- pas. Kā zvirbulēns palēcās te uz vienu pusi, tq otru un tad, ne acu atpakaļ nepametis, aizjoza.

Dežņevs iegāja iebraucamajā mājā, paklanījas Vtoram Gavrilovam, apsveicinājās, bet Vtora priekšā jau stāv Ankudinovs.

Vtors saka Semjonam:

—    Gerasims Ankudinovs lūdzas uz Anadiras upi par pārvaldnieku. Sola septiņdesmit četrdesmitus sabuļu.

—    Septiņdesmit četrdesmitus es devu pērn, — sacīja Semjons, cieši pie galda pieiedams. — Uz šogadu solu septiņdesmit četrdesmitus un desmit sabuļu. Pieņem, Vtor Gavrilov, manu lūgumu.

Ankudinovu sāka kratīt.

—    Es, Dežņev, kaulēties ar tevi neiešu. Šoreiz pietiks, pērn patirgojamies. Taču liec aiz auss: lai cik laivu tev brauktu līdzi, bet manējā ies pa pēdām vai arīdzan pa priekšu.

—    Ar Dežņevu brauks sešas laivas, — sacīja Gavrilovs.

—    Manējā būs septītā!

Ankudinovs izdrāzās uz ielas, durvis aizcirzdams. Gavrilovs iesmējās:

—    Runā, ka no rīta biksēs ielaidis.

Dežņevs bija samācies.

—    Liec man izsniegt papīru, sūdzību rakstīšu.

—    Par Gerasimu?

—    Par Gerasimu.

—    Raksti. Tikai es viņam, Semjon, šķēršļus nelikšu, tikpat nelikšu.

—    Kā tad tā? Viņš aplaupa manus tirgoņus, solās aplaupīt manus jasaka vīrus, tu nedrīksti stāvēt nomaļus.

—    Apnicis viņš mums te, Ņižņekolimskā, Semjon. Bet uz jūras, kas zina, varbūt jums no viņa būs savs labums. Un, kaut ari nebūs labuma, vienalga, vismaz acīs nerēgo- sies. Viņš man te var visu gada tirgu izjaukt.

Nezinādams, ka Mihails Fjodorovičs, Krievijas cars, jau tiešā vasara, kopš miris, Semjons rakstīja: «Caram un valdniekam, un visas Krievzemes lielajam kņazam, krft ceļos un tevi lūdz tavs dienestkalps no Ļenas Semeika Dežņevs. Esmu tev, valdniek, sarūpējis peļņu no jaunas upes, no Anadiras, septiņus četrdesmitus desmit sabuļu. Bet šajā, valdniek, 7156. gadā Gerasimka Ankudinovs sapulcējis sev noziedzīgus cilvēkus tā ap trīsdesmit, un grib tie apkaut tirgoņus un medniekus, kuri dodas kopā ar mani uz jauno upi, tāpat arīdzan viņiem dzīvību laupīt un apkaut arī svešas zemes ļaudis, no kuriem es peļņu saņēmu, bet man, tavam kalpam, ar tiem tirgoņiem un mednieku ļaudīm tavas valsts labā jādarbojas un peļņa jāgādā. Bet šie tirgoņi un mednieki no viņu noziedzībām un arī tālab, ka viņi grib slepkavot un laupīt, uz šo jauno upi doties neuzdrīkstas, tāpēc ka tas Gerasims Ankudinovs ar saviem noziedzīgajiem sazvērniekiem grib slepkavot un viņiem dzīvības laupīt…»

Semjons rakstīja sirdīgi, spalva sprakstēja, tinti šķiez- dama, vārdi atkārtojās. Lūgumraksts iznācis garš un juceklīgs.

Pjatko Neronovs, mājās atskrējis, tūlīt uz krāsns augša vēderu no bailēm pasildīt. Bet kas nu dos sasildīt, ja ļaunais tiklenis tevi sasējis ar Gerasimu Ankudinovu. Ieskrēja šis.

— Vai Semjons tevi lievenī nelamāja beidzamiem vārdiem?

—    Lamāja, tētiņ.

—    Lien zemē no krāsns! Raksti par viņu sūdzību. Neronovs nokāpa, uzskrīvēja visu, ko vien viņam lika.

Semjons beidza rakstīt savu sūdzību par Gerasimu, bet Gerasims jau stūma pa iebraucamās istabas durvīm nomocīto Pjatko Neronovu.

—    Ar ko labpaticis ierasties? — noprasīja Vtors.

—    Sūdzību iesniegt, — Pjatko cieši skatījās grīdā.

—    Par ko nu labpatīk sūdzēties?

—    Par šo.

Pjatko tikai ar uzacīm pamirkšķināja uz Dežņevu, acis no grīdas nenovērsis, — bail.

Vtors pielēca viņam klat un izrāva sūdzībrakstu.

—           «… 7156. gada jūnija 8. diena lamāja mani šis te Semjons visādām nepiedienīgam lamam un nez par ko… Spried, valdniek, turēt par viņu savu cara tiesu …» — Vtors lasīja ātri, saprotami, ar izlaidumiem. — Sūdzība un lūgums tiek pieņemts, Pjatko Neronov. Vari iet!

Neronovs pakapas uz durvju pusi, ar dibenu pasita tas un izvēlās arā.

—           Sarauj, Semjon, airē žiglāk prom, citādi, es skatos, tev te savārīs tādu putru, ka pa-tiesi vajadzēs tevi ietupināt.

No Ņižņekolimskas izbrauca klusītēm, bez liekas drūzmas krastā. Pavadītājos bija Vtors Gavrilovs, tam līdzi zvērinātais krodzinieks un priesteris. Tie tad arī bija visi. Vai bija agra vai vēla stunda — kas to lai pasaka, bija polārā diena bez nakts, tikai Ņižņekolimskā gulēja.

Dežņevs gribēja Ankudinovu apmānīt, bet no šā vairs nebija ne miņas. Pazudusi bija viņa laiva no Kolimskas. Kurp devusies — nav zināms, bet mierīgāk ap sirdi no tā nekļuva. Droši vien aizkuģojis uz priekšu, kaut kur gaida.

Pirms pašas aizkuģošanas Semjons piešuva pie savas laivas buras mošusbrieža ādu, tā, kurš ēd sveķus.

— Bez tevis, Sičja, aizeju pārgājienā. Lai tava dvēsele aizlūdz to kungu par mums. Lai tavas tautas brīnišķīgais spēks palīdz mums.

Apskāvās cits ar citu visi sešdesmit draugi, noklausījās dievvārdus un iegrozīja vējā audekla buras. Naigi devās uz priekšu.

Bet atpakaļ atgriezties ne desmitiem no viņiem nebija lemts.

gudrus un piedzīvojušus vajag klausīt

Pie izejas no Kolimas jūrā stāvēja Gerasima Ankudinova laiva. Jūra bija mierīga un tālu pārredzama, tā ka ledi jūras braucējiem likās kā drūms sapnis pērnējā vasarā. Vējš pūta no austrumiem, laivas skrēja žigli. Gerasims Ankudinovs bezkaunīgi kuģoja pa priekšu. Viņa ļaudis apsaukāja nelabiem vārdiem Dežņeva laivu, bet nogura un apklusa. Dežņevs savējiem neļāva atbildēt, bet lamāties un atbildi nesaņemt ir tikpat kā ūjināties ar atbalsi.

Trešajā dienā viņi ieraudzīja valzirgu guļvietas.

Baženka Astafjevs un Afanasijs Andrejevs — tirgoņa Vasilija Guseļņikova bodes zeļļi jau gribēja griezt laivas krastā, bet Dežņevs tiem pavēlēja braukt tālāk. Viņš nolaida savai laivai buras, pagaidīja draugus un parunāja ar viņiem stingru vārdu.

—    Ja palaidīsim garam vēju, nokavēsim laiku, atdzīs ledus — tad Anadiras upi mums neredzēt.

—    Nu, dievs ar viņu, ar to tavu upi, — atbildēja gauži apvainotie bodes zeļļi, — vai neredzi, cik te daudz valzivju ilkņu dzīvi staigā! No tadas peļņas nezin kur un nezin pēc kā skriet projām, varbūt savu galu meklēt.

—    Nepiesauciet nelaimi, vīri, — Semjons kļuva bargs kā vientuļnieks. — Jūra, tā visu dzird. Neko tā neaizmirst.

Dežņevs pacēla buras un, citas laivas ātri apsteigdams, devās uz savu pirmo vietu. Viņa laivu bija meistarojis pats Ivans Puļajevs. Bet labaku par Puļajeva laivām nekad nav bijis.

Tā viegli pa rāmiem ūdeņiem zem skaidrām debesīm un nenorietošas saules viņi kuģoja septiņas dienas. Septītajā dienā iesitās ziemeļu vējš, pa jūru sāka skriet putu vilnīši, viļņi triecās pa sāniem, šķiet, vilinādami uz krastu.

—    Buras nolaist! Griežam iekšā jūrā! — Dežņevs pavēlēja.

Piecas laivas no septiņām pagrieza priekšgalu pret vilni, un airētāji, cik vien spēka, vadīja savas laivas atklāta jūrā, tālāk no akmeņainajiem, nelaipnajiem krastiem.

Jūrā iekšā grieza arī Gerasims Ankudinovs. Gerasims bija krietns jūras braucējs, bet, āre, jaunie Guseļņikova bodes zeļļi Baženka Afstafjevs un Atanasijs Andrejevs bija uzdomājuši būt gudrāki par gudrajiem: viņi bija noprātojuši, ka Dežņevs pagalam prātu zaudējis, no vētras muk- dams, vētrā dodamies. Neuzklausījuši saucienus no citām laivām, Baženka un Afanasijs pagrieza savus kuģus pret krastu.

Debesis aizvilkās ar mākoņiem. Viļņi cēlās, taču ne pārāk, bet baltās sekstes virs to stāvajām pierēm bija izbo- zušās ne pa jokam. Laivas svarstīja kā šūpolēs, airētāji cilāja airus, netrāpot ūdenī, airi sitās pret malām, un Dežņevs pavēlēja tos novākt. Tagad laivas cīnījās ar jūru pašas. Cilvēki tām palīdzēt nevarēja.

Milzis Mitjais gulēja starp airētāju soliņiem, acis pārgriezis un muti atplētis. Valzivs iet bojā krastā, tāpēc ka tas stāv mierā. Mitjaju pēdīgi nomocīja jūras nerimtīgā kustība. Viņš gulēja kā bluķis, kā mamuts, un nekāds spēks viņu tagad nepiespiestu pakustēties. Mitjaja vēders jau sen bija tukšs un ciešanas nomocījies, viņš pēkšņi aizmiga un nogulēja visu vētras laiku līdz pēdējam tās norimušam šļakstam pa laivas gludajiem sāniem.

Viņam guļot, notika pirmā lielā nelaime.

Astafjeva un Andrejeva laivas tika piedzītas pie krasta, un jūra tas dauzīja pret akmeņiem, kamēr tās pāršķēlās kā rieksti. Dēļus, daļu ļaužu un šo to no ridiņām jūra izmeta krastā, paturēdama sev lauvas tiesu: ir kokus, ir cilvēkus, ir mantas.

No Dežņeva laivas nelaimi redzēja, bet palīdzēt nebija iespējams, jūra laivas nesa uz austrumiem un aiznesa nezin cik tālu.

Norima vēji, laivas izkārtojās rindiņā, bet pa priekšu atkal kuģoja laupītājs Ankudinovs.

Bez divām laivām tukšajā okeānā kļuva sērdienīgi. Miegā liekoties, jūras braucēji karsti pielūdza dievu. Priekšā bija tais ceļš, un nāves tajā, cik vēju. Viena savu tiesu dabūja un — atkāpās.

Otrajā dienā, žilbinoši starodama, parādījās otra.

LEDI

Vētra bija sadzinusi ledus. Tie bija pieblīvējuši jūru, un varēja redzēt, kā Ankudinova laivā ļaudis sāk rosīties. Noplakšķēja nolaistā bura, palaizdama vēju uz visām četrām debess pusēm.

— Gerasims nobijās gan, — Ivans Puļajevs sacīja Dež- ņevam. — Bet mēs, manuprāt, izšausimies cauri. Tie ledi kā caurs siets.

Dežņevs Puļajevam ticēja tāpat kā sev, un viņam gribējās arī atstāt kaunā Ankudinovu. Viņi pabrauca tam gaiām, gaitu nepalēninot. Ankudinova laivā visi klusēja.

Ivans Puļajevs laivas būvēja teicami, bet vadīt vadīja tās kopš bērnu kājas. Ne vienu reizi un pat ne desmit reižu vien viņš bija braucis uz Novaja Zemļu — te ar tēvu, te ar vecakajiem brāļiem, bet septiņpadsmit gadu vecumā pats vadīja laivu.

Viņi bija iestiguši ledus putrā. Laivu vadīja Puļajevs. Priekšgalā ar ķekšiem nolika Fomu Permjaku un Mitjaju. Mitjais pēc vētras bija atguvis elpu, smadzeņu uzsvai- dzināšanai palaizījis sāls gabalu un nu cītās, ko spēja, — viņš kaunējās, jo tad, kad vajadzēja airēt, biedrus bija piemānījis un sasirdzis. Viņš braši grūda nost ledus gabalus no laivas, grūda itin visus, ko varēja aizsniegt viņa milzīgais ķeksis.

Laivas kā zoslēni aiz zosu mātes sekoja cita citai. Neviena no tām nepašķīra ceļu Ankudinovam, un laupītāji saka vilkties astē. Priekšā jau smagi elsoja dziļais okeāns, vēl atlika tikai pēdējais mazumiņš, un piesardzīgais Puļajevs ievadīja laivu šaurā spraugā starp diviem ledus laukiem, kas bija tīri kā debess.

Puļajevs redzēja, ka ledus lauki kustas, ka tie, nedod dievs, var saiet kopā kā divi balodīši, bet viņš paļāvās uz laivas gaitu un uz vēju. Bet vējš pēkšņi aprima, laiva slīdēja pa šauru spraudziņu ka snauduļodama, arvien lēnāk un lēnāk, un ar airiem tai palīdzēt nevarēja, tāpēc ka airi atdūrās ledus sienās.

Līdz tīrai jūrai palika ne vairāk kā četrdesmit asu, kad baltie balodīši, katrs savu versti garumā, vieglītēm pieskārās laivai un pēc tam arī piespieda.

Uzticamais Mitjais, gluži zils aiz piepūles, grūda nost savu ledus gabalu. Ledus gabals mācās virsū tā, it kā pasaulē nebūtu tāda Mitjaja, un Mitjais apskaitās. Viņš ierēcās, saņēma visus spēkus. Kārts bija milzene, kā paša Ijjas Muromieša stops, tā saliecās un pēkšņi iztaisnojās. Kaut kas nosvilpa, nobūkšķēja, un Mitjais, pliko vēderu spidi- nādams, aizlidoja pāri laivai un tad — pa bezgalīgo ledus klaidu uz tā paša plikā vēdera, domādams, ka ir jau paradīzē, un brīnīdamies, ka tā izrādījusies auksta, balta un slidena.

Nokrakstēja laivas koka kauli ledus skāvienos.

—    Beigas mums ir, Ivan, vai ne? — Dežņevs ar bārdu pieskārās Puļajevam pie auss.

—    Pagaidi, nesaki neko! Laiva tos ledus piemānīs, nav pirmā reize.

Ledus lauki neglābjami tuvinājās un satuvinajās pavisam. Saklāvās kopā — un Puļajeva laiva pacēlās. Tā gulēja uz baltā ledus kā mierīga milzene zivs, bet uz šo milzeni, cik kājas jaudāja, skrēja Mitjais. Tikko viņš bija pārvēlies pāri malai, uzdrāzās vēja brāzma, līdz malām piepūtās aizmirstā bura, un laiva, it kā pavisam ne laiva, bet pašbraucējas kamanas, aizslīdēja pa ledu un kā ronis ieplunkšķēja ūdenī.

Un aizpeldēja.

Ledus lauki atkāpas, un gaitu pa brīvajiem ūdeņiem uzņēma piecas laivas. Četras taisnu ļaužu laivas, viena lau- pītaju, bet tās visas bija krievu cilvēku laivas, vientuļas tai tūkstošiem verstu plašajā okeāna, un nekādi viņi nespēja savstarpēji sadalīt šo bēdpilno un bezgalīgo vientulību.

LIELAIS ČUKOTKAS DEGUNS

Grūti klajas jūras braucējiem. Okeāns atkal sāka vārīties kā katls, un neviens nedomāja, ka atkal vajadzēs šai baltajā pasaulē uzņemties daudz jaunu moku, visiem šķita, ka mokām pienācis gals.

Okeānu vairs nevarēja pazīt. Pelēks kā pērnējā sūna tas smagi elsoja, pūta, un pie katra dvesiena laivas uzšāvās padebešos — pelēko mākoņu pinkainajā blīvā un tad krita lejup neatturami un ilgi, un pāri tam izauga sāļas, gludas kores, pelēkas kā viss okeāns, putu pērlēm vainagotas, un visa ši Čukotkas dieva susla vēlās kā pati nāve un pēkšņi nevis uzgāzās virsū, bet saudzigi noklājās pie kājām, un atkal laivas šāvās augšup un atkal gāzās lejup.

Un, augša uzšāvušies, Dežņeva viri no savas laivas redzēja, ka viena laiva, tik daudzām nāvēm nespēdama pretī turēties, bija padevusies. Tā gulēja visdziļākajā viļņu aizā uz mutes, un okeāns, par savu neizdarību samulsis, to žigli, žigli pārklāja un atsvieda Dežņevu tālāk.

Lielajam Cukotkas Degunam pa ramo jūru apbrauca apkārt trīs laivas. Tās bija Fedota Aleksejeva Popora, Sem- jona Ivanova Dežņeva un Gerasima Ankudinova laivas.

Viņi ieraudzīja krastā dīvainu torni, saskatīja nelielu upīti un nosprieda piestāt. Izdibināt, kas par ļaudīm te dzīvo, saņemties svaiga ūdens, apgādāties ar pārtiku: viņi kuģoja trešo mēnesi. Bija pienācis septembris.

Krastā pirmais nokāpa Dežņevs. Viņam pakaļ jau gribēja doties pārējie, bet Dežņevs noteica palikt laivās. Lai dievs nedod, ja svešzemieši uzrīkojuši lamatas. Smagi bija ap sirdi šūpoties piekrastes bangās. Kājas tā sailgo- jušās pēc cietas zemes! Bet pavēle paliek pavēle. Viņi gaidīja.

Dežņevs kapa uz torni. Tas bija celts no valzivju kauliem. Tornis bija apdzīvots. Virs tā cēlās ugunskura dūmu strūkliņa, smaržoja pēc zivs un gaļas. Mazliet atstatu no torņa stāvēja jarangas. Ap jūras braucēju sāka riņķot raibs suņu bars.

—    Ei! — uzsauca Semjons. — Vai tur ir kāds?

Jarangas palika klusu, arī no torņa neviens neatsaucās.

Semjons pasauca ļaudis jakutiski un arīdzan jukagiru mēlē. Atkal neviens neatsaucās. Semjons jau gribēja doties iekšā tornī, kad pār galvu kaut kas nosvilpa. Viņš pasitās sānis, izrāva pistoli. Divus soļus aizmugurē gulēja kaula cirvis.

Dežņevs steigšus izbēra no berendeikas[6] pulveri uz kramenīcas panniņas, un te pēkšņi kaut kur no torņapakšas iznāca zēns. Viņš nepavisam nebija no kazaka izbijies. Viņam rokā bija kaula kinžals, un viņš gaidīja uzbrukumu, šūpodamies uz plaši izplestajām līkajam kājām.

—          Ta tad karavīrs! — Dežņevs iesmējās un uzsāka runāt jukagiru valodā. — Kur tavs tēvs? Vai tu mani saproti?

Zēns sekoja katrai Dežņeva kustībai, atbildēt neatbildēja, bet pēc viņa saprātīgajām acīm varēja redzēt, ka viņš saprot šo dīvaino bārdaini.

—           Es gribu dzert! — Semjons ar rokām rādīja uz savām sausajām lūpām, tās nočāpstinādams.

Zēns iegrūda kinžalu piekalnītē, kas bija klāta ar nesen snigušu sniegu.

—    Es gribu ēst! Am, am!

Semjons izvilka no kabatas zilganu krellīti un, pametis gaisā, parādīja zēnam. Mazā karavīra acis iemirdzējās. Viņš deva zīmi Dežņevam palikt uz vietas un pazuda tornī. Pie Dežņeva kājām noplaukšķēja divas milzīgas žāvētas zivis un gabals svaiga roņa.

Zivis Semjons pacēla, bet zivju trāna gabalu paspēra ar kāju. Zēns izbrīnījās, tad sabožas, bet Dežņevs pameta viņam krellīti, un zēns sāka diet, briesmas aizmirsdams.

No krasta atskanēja kliedzieni, un Semjons skriešus devās atpakaļ. Daudzās smailītēs tuvojās čukči.

—    Ko darīsim, Fedot? — Dežņevs uzsauca blakus laivai.

—    Pastāsti — ko tu pats izdibināji krastā?

—           Pie viņiem neka nav, tikai bērni. Domāju, ka jāizliek šādas tādas preces un jāpaietas prom.

—           Var ari tā. Tikai mums vajadzēs atkal piestāt — pēc ūdens un ēdamā.

—           Bet jūs mani atstājiet kopā ar precēm. Es sarunāšu. Nav jau pirmā reize.

—    Pielūko, Semjon!

—    Divas nāves nevaid. Liec preces krastā!

Bet Ankudinova laiva gatavojās cīņai. Dežņevs to pamanīja.

—            Ankudinov! Tu dosies jūrā prom kopā ar visiem. Bet, ja ne, — un viņš deva zīmi saviem puišiem. Tie nogrūda sāņus laivas priekšgalu, ko rotāja koka nāra, un uz Ankudinovu visā nopietnībā vērās smagā vaļņu bise. — Nogremdēšu, pielūko! — Dežņevs pabeidza skaidrāk.

Ankudinovs sāka lamāties, taču aizbrauca no krasta.

Laivas devās arvien tālāk un tālāk. Čukču garas ādu smailītes, šķiet, apjuka, ieraugot neredzētos koka kuģus, bet nu traucās krastā. Dežņevs saskaitīja vienpadsmit smailīšu, un katrā sēdēja pa astoņiem cilvēkiem. Dežņevs apsēdās uz akmens pie precēm un sāka gaidīt zemes saimniekus.

Čukči lēca krastā, vilka ārā smailītes. Tad, sadalījušies divos pūlīšos, ar šķēpiem rokās devās uz dažādām pusēm.

Viens pūlitis skriešus devās augšup uz jarangām, otrs lēnām un draudoši sāka ielenkt svešzemnieku.

Dežņevs pārmeta krustu, noskaitīja lūgšanu:

—           Dieva tā tēva, dieva tā dēla^ dieva tā svētā gara vārdā, kā šodien, tā mūžīgi mūžam. Amen!

Viņš piecēlās kājās, izpleta rokas, čukčiem rādīdams, ka viņam ieroča nav. Tad atcerējās kinžalu, izvilka to no maksts un aizmeta prom. Čukči nāca virsū, kaujas ierindu nejaukdami.

—           Man taču nav nekā! — Dežņevs apskaitās. — Ko tos šķēpus cilājat!?

Karavīri bija jau tuvu, kad no valzivs torņa atskrēja sūtnis un parādīja savējiem zilganu krellīti, acīm redzot, atņēmis to zēnam. Šķēpi uzreiz nolaidās. Semjons ar rokam aicināja svešzemniekus: nāciet šurp, pērciet!

Tirgoņi bija atstājuši krastā parasto preci: vara spoguļus, košas raibas cepures, kaftānus ar labu simtu pogu izrotātus, krelles, vara katlu, lentas.

čukči stāvēja pa gabaliņu dīvaino skaisto mantu izklāsta apburti, nespēdami pārvarēt biklumu. Pēkšņi parādījās sievietes. Tās bija ģērbušās tāpat kā vīrieši — zvērādu kuhļankās bet vismaz desmitkārt ziņkārīgākas par vīriem. Skaistums viņas uzveica. Kā kovārņi viņas metās pie Semjona, un gaisā noplīvoja sarkans, zaļš, zils.

Pastūmis nost sievietes, pienāca garš, plecīgs čukčs.

—    Ermečins, — viņš piesita sev pie krūtīm.

—    Semjons, — Dežņevs viegli palocījās …

Čukča viņu apostīja un pasmaidījis atkārtoja:

—    Semeins.

—    Jā, jā, Semjons!

Viņš uzsāka runāt jukagiru valodā, iesprauzdams la- mutu un jakutu vārdus Viņu saprata, Semjons parādīja uz laivām.

—          Tās ir manas laivas. Mēs ar jums gribam tirgoties, bet jūs mums dosiet gaļu, zivis, ūdeni, zivju ilkņus, zvērādās.

Semjons paņēma no kādas sievietes rokām sarkanu kaf- tānu un atdeva Ermečinam.

—    Ņem!

Ermečins nopriecājās.

—    Lai brauc klāt tavas lielās laivas. Būs miers.

Pie Ermečina pienāca kāds vecis un sāka strauji, sirdīgi runāt. Semjons noprata, ka tas ir šamanis, bet nebija attapies arī tam kaut ko uzdāvināt. Visspēcīgākais čukčs pagrūda nost veci un atkārtoja:

—    Lai brauc krastā tavas lielās laivas.

Semjons deva zīmi, un laivas tuvojās krastam.

Čukčiem bija bijusi veiksmīga diena. Medībās viņi bija

nodūruši savu desmitu lahtaku[7] — un daudz mazu ronēnu. Sievietes gāja savās medībās, gāja pēc zālēm un arī pārnesa mājās krietni daudz. Ši gada vasara bija neredzēti gara, un septembra sākumā sniegs uzsniga tikai vienu reizi. Sievietes vāca sarkano kārklu, kāpostu un akmeņlauzīšu lapas, kuras čukči ēd, pārlietas ar roņu taukiem. Un te vēl labpaticis ierasties svešzemniekiem ar neredzētām precēm.

Kamēr laivas piestāja krastā, čukči atstiepa valzirgu ilkņus, lahtaku, suņu un sabuļu ādas.

Viņiem par izbrīnu, siltās suņādas krievi neņēma, bet ņēma sabuļu mazās ādiņas un ilkņus.

Pabeiguši tirgošanos, čukči devās uz savām smailītēm, izkrāva lahtakus un roņus un sāka tos dalīt.

Gaļu un taukus sagrieza līdzīgos vienādos gabalos un sadalīja visiem medniekiem. Galvas un ilkņus dabūja smailīšu īpašnieki. Adas saplēsa. Pirmo pusi saņēma īpašnieks, otro strēlnieks. Ermečins saņēma divas galvas un veselu ādu. Viņam atdeva ari visu mazo ronēnu. Mazos ronīšus atdeva tiem, kuri tos bija nokāvuši.

Sākās svētki.

Čukči aicinaja krievus jarangās. Cienāja ar zivīm un gaļu, mēģinaja pacienat ar kaltētam mušmirēm. Dežņevs ar Fedotu Popovu un Ankudinovu aizgaja uz valzivju torni pie Ermečina. Atstāt Ankudinovu kopā ar viņa brāļiem bija bīstami. No mušmirēm krievi atteicās un pacienāja Ermečinu ar degvīnu. Šis vispirms paskatījās, kā dzer krievi, ūsas un bārdu ar plaukstām noslaucīdami, nokrekšķinādamies. Un tad arī pats ieņēma malciņu. Iedzēra, saviebās un sēdēja, acu vajā nevēris, mazlietiņ galvu šūpodams. Fedots bažīgi piegrūda Dežņevam, bet šis ar lūpām rādīja: esi mierīgs.

Beidzot Ermečins atvēra plakstus.

—    Kopš laiku laikiem neviens čukčs nav dzēris tik priecinošu ūdeni kā šis. Es esmu pirmais čukčs, kurš izdzēris malku tada ūdens, kas sniedz svētlaimi. Es esmu — dižs cilvēks!

Viņš izdzēra savu degvīnu līdz galam, pasniedza trauku sievai aplaizīt un, jautrā prātā ticis, sauca čukčus uz rotaļām un dejām.

Sākās sacensības. Zemē bija pieci akmeņi, cits par citu lielāki. Jaunie karavīri cilāja šos akmeņus, bet ne katrām pietika spēka pacelt piekto akmeni.

Mitjais, sajutis zemi zem kājām, kļuva jautrs. Viņš bija labi paēdis, atpūties no šūpošanās un tagad dzīrās padižoties ar spēku. Akmeni viņš pacēla vienā rāvienā, pastāvēja, pacēlis to par galvu, aiz piepūles pietvīcis un laimē izbolījis acis. Viņam parādīja vēl vienu akmeni tālāk. Mitjais drāza turp. Saķēra un nespēja pievārēt. Viņš pagrozījās apkārt, mierīgi ievilka elpu, saņēmās, rāva un uzrāva uz krūtīm. Aiz smaguma sašūpojās, bet noturējās kājās. Ievilka krūtīs gaisu, nosēcās, un akmens uz mirkli uzlidoja augstu virs viņa galvas un, no rokām izslīdējis, nokrita. Mitjais ar piedurkni noslaucīja nosvīdušo soju un nespēka apsēdās uz tā paša akmens. Čukči saskrēja apkārt, plaukšķināja viņam pa pleciem un muguru, bet Ermečins uzdāvāja viņam lahtaka ādu tāpēc, ka neviens pats apmetnē, izņemot pašu Ermečinu, šo akmeni nebija varējis pacelt.

Atskanēja tamburīna zvaguļi. Uz svinībām bija atnācis arī šamans. Viņam līdzi bija pieci spēcīgi čukči, kas ar pūlēm stiepa pavisam nelielu akmeni. Ermečins nogūlās augšpēdus, izstiepa rokas augšup. Nesēji ielika savu akmeni viņam rokās. Tas bija labas lielgabalbumbas lielumā. Ermečins brīdi paturēja akmeni izstieptajās rokas un nolaida to uz krūtīm. Spēka vīru apstāja astoņi jauni čukči. Viņi paņēma Ermečinu aiz kājām, aiz rokām un pacēla uz augšu.

—    Pesteļojas, jādomā, — Popovs sacīja Dežņevam.

—    Tā izskatās.

Bet izrādījās, ka ari tās ir sacensības. Ermečinu ar akmeni cēla augšā vai pūlējās pacelt arī citi čukči. Ermečins aicināja arī krievus pacelt šo nelielo akmeni. Pat Mitjais viens pats to nevarēja izkustināt.

—    Tas ir debess akmens, — noteica Popovs, un viņš bija uzminējis.

Vēlāk šamans pastāstīja krievu priekšniekiem, ka uz Mēness dzīvojot kāda sieviete Pinrivairčina. Viņa slaucot no krūtīm barību cilvēkiem. Vieni zvēri krītot uz zemes, citi jūrā, un meža un jūras saimnieki sūtot šos zvērus medniekiem, bet reiz māte dieviete izslaukusi uguns akmeni. Tas ilgi peldējis pa debesīm, bet tad nokritis uz Lielā Deguna. Acīm redzot, kāds sadusmojis Pinrivairčinu. Viņu kaitināt esot bīstami, citādi viņa zvēru vietā varot izslaukt uz zemes un jūrā ugunsakmeņus, un tad būšot bads.

Čukči sarīkoja arī citādas sacensības. Viņi skrēja pa apli: kurš paliks beidzamais. Bet tajā no akmeņiem izliktajā aplī bija vēl divi apli. Pa pirmo skrēja jaunie mednieki, pa vidējo pavecāki, bet pašā vidū šaudījās puišeļi.

Te skrēja ari Semjona draudziņš. Semjons viņu ieraudzīja un sacīja Ermečinam:

—    Sis knauķis, kad es ienācu apmetnē, gandrīz mani nosita ar cirvi, bet pēc tam gribēja nodurt ar nazi.

Ermečins aiz prieka sasita plaukstas.

—    Oho! Esmu radījis varinieku, svešu ganāmpulku laupītāju. Esmu radījis karavīru. Esmu — labs cilvēks.

—     Redzi, kā viņiem tās lietiņas, — brīnījās Dežņevs un pablenza uz Ankudinovu. Tas visu laiku sēdēja klusēdams un šoreiz novērsa acis.

Krievi nodzīvoja pie čukčiem nedēļu. Atkal sacēlās okeānā vētra, un vajadzēja gaidīt to norimstam. Fedots Popovs staigāja kā apmāts. Vēji trieca pret zemi slapja sniega vērpetes. Ziema nāca virsū ar joni, un cerētā siltā Ķīna bija tik neticamā, miglainā tālē, ka šķita — nav citas izejas kā nogulties uz mutes uz šis svešās, saltās zemes un nomirt bez cīniņa, tāpēc ka pašu zeme, krievu zeme varbūt atradās vēl tālāk.

Popovs šis dienas klejoja vientuļš. Cauri vējiem un sniegiem rāpās augšā uz Akmens Deguna un lūkojās turp, no kurienes viņi bija atnākuši, un turp, uz kurieni taisījās kuģot tālāk.

Reiz viņam līdzi pakāpās arī Dežņevs. Viņš tam sacīja:

—    Sibīrijas prikazā Maskavā vācietis man reiz parādīja karti. Tajā kartē tur viņiem ir vienlaida zeme. Bet te ir — jūra, pagrieziens uz Ķīuu un Indiju. Es viņam, tam vācietim, jau toreiz par to bildu, bet viņš, muļķis, smējās.

—    Bet kā tu pats zināji, ka te ir jūra?

—    Nezināju, iekšķīgi jutu, un arī pārvaldnieki šaubījās par to karti.

—    Tad jau pareizi esi teicis, te patiesi ir jūra. Tomēr uz Anadiru ir jāsteidzas. Ja nonāksim tur ziemā — labi nebūs. Vieta sveša, turienieši nepazīstami, nekā nezinām, kur ēdamo atrast.

—    Salts. Mūspusē tagadiņ svētki, raža nokopta, ēd svaigo maizīti, pieniņš tikko slaukts, uz ledus atdzesēts. Labi gan!

Debess pamalē mākoņi pēkšņi izklida, un tālumā kļuva saskatāmas salas. Tās bija divas.

—    Čukči stāsta ka šajās salās dzīvojot cilvēki ar milzīgiem zobiem, — sacīja Dežņevs, — lūpai cauri viņi izdurot pa diviem zivju kauliem.

—    Līdzko norims vētra, vajadzēs pie viņiem iegriezties. Esmu dzirdējis, ka viņiem daudz zivju ilkņu.

—    Iegriezīsimies, Fedot. Man, eku, Ankudinovs miera nedod. Kaut ka pieklusis.

Lidzko Ankudinovs pierima, Semjons pārcēlās gulēt uz laivu: viņš baidījās no nelietībām. Gulēt viņš nāca vēlā stundā, ilgi nosēdējis Emečina valzivju ilkņu jarangā. Tam bija vecs tēvs, kas garajos vakaros dēliem un mazdēliem stāstīja pasakas. Dežņevs bija kars uz pasakām un klausījās vecajā virā, kamēr tas vecuma nevarībā aizmiga pusvārdā.

Visvairāk viņam pa prātam bija pasakas par Pičvučinu. Vecais vīrs stāstīja tās ar mīlestību, stāstīja savam mīlulim drosmīgajam zēnam Onno, tam, kurš nebija izbijies no bārdainā svešzemnieka.

— Ja tev uzbrūk visspēcīgākais, visbriesmīgākais neuzvaramais zvērs, — klusi un vienmuļi stāstīja sirmgalvis, — un, ja izvairīties no bezcerīgas cīņas nevar, — tad cīnies. Tu vari uzvarēt tāpēc, ka pat vissliprākajam un nežēlīgākajam ir sava vājā vietiņa, par kuru tam nepatīk domāt, bet kuru tas nekad neaizmirst.

Nav neviena stiprāka par Pičvučinu. Nav par Pičvu- činu nevarīgāka … Viņš ir gudrs un labs. Viņš ir pink- šķis. Un tas viss ir tiesa.

Pičvučins ķer jūrā valzivis un ar vienu roku met tās krastā. Viņš kacina lāčus, tāpat ka mēs kacinām kucēnus.

Pičvučins baidās no pelēm un mazajām zivtiņām. Kad pele, pat vismuļķakā, nevis pele, bet peles bērniņš iznāk no alas, Pičvučins trīc bailēs un raud.

Augumā Pičvučins puspirksta garumā. Viņš valkā su- ņādas kuhļanku, tik maza sunīša ādas, kādu neviens nav redzējis. Kājās Pičvučinam torbazi[8] no tik maza ronīša, kadu nekad nav nogalējis neviens mednieks, pat visacī- gakais. Pičvučinam ir sabuļu cepure. No tik mazītiņa sabuļa, kādu neviens nekad nav redzējis un kādu neviens nekad neredzēs.

Pičvučins peld pa jūrām un daudz staigā pa zemi. Bet neviens viņa pēdas nevar atšķirt no peles pēdām, tik līdzīgas tās ir.

ANKUDINOVS

Ankudinovs apvārdoja zobus Popovam:

—     Fedot Aleksejev, rau, arī tu mani saukā par razbai- nieku. Pats zinu, jaunības trakumā esmu sataisījis par daudz trokšņa. Bet tu mani netiesā, kā visi citi tiesā. Tu lūko saprast.

—    Kas tad tevi ko saprast? Tu laupīji?

—    Laupīju!

—    Lieta skaidra!

—    Nav vis. Tu paraugies, Fedot Aleksejev, kas notiek apkārt. Man vēl nav trīsdesmit, es neesmu muļķis. Es jebkurā vietā varu būt par labu pārvaldnieku. Bet kurš mani tik jaunu cels par pārvaldnieku? Dežņevs ir mans ienaidnieks, bet es par viņu teikšu tā — viņš ir vīrs ar galvu. Viņš kalpo par pārvaldnieku, bet pats nav nekas vairāk kā vienkāršs dienestvīrs. Viņam jau priekš desmit gadiem vajadzēja būt atamanam, bet tagad jau par pulkvedi Maskavā … Arī es panestu visas grūtības, sagaidītu savu, ir atamana godu, ir bajārdēls būtu, bet nelaba dūša paliek gaidot. Nevaru gaidīt, Fedot Aleksejev. Es gribu jau šodien bagātu dzīvi, jo rīt varbūt manis vairs nebūs, rīt, kas zina, čukči mani nositīs vai jūra aprīs.

—    Tu nerunā ar prātu, Gerasim. Tu gribi būt pārvaldnieks, tu klaigā, ka pratīsi, bet vai pratīsi? Vai pratīsi kā Dežņevs svešzemiešus iekarot nevis ar uguni, bet ar mieru?

—    Mieram es uzspļauju. Svešzemiešiem manā priekšā jādreb. Netīk ne skatīties, kā Dežņevs ap viņiem luncinās. Runā, ka ik vakaru klausoties pasakas. Viņš jau laikam būtu ar mieru arī šo dievu pielūgt.

—   Tu esi pārgudrs, Gerasim, augstprātīgs. Atpakaļ nav ko skatīties, skaties labāk, kura laiva pēdējā pret akmeņiem atdursies.

—    Tad laikam manējā? Es savu laivu pats pirku, pats vadu un Kolimā ieradīšos ar to pašu. Piemini manus vārdus, Fedot Aleksejev.

—    Labi būtu, ja tā notiktu . ..

—    Tu, Popov, turies pie Dežņeva. Bet velti. Ar mani tev būtu jautrāka un bagātāka dzīve. Mēs papurinātu tos čukčus, aizietu uz salām, papurinātu lielzobainos. Savas preces neizšķērdētu, bet par mūsu pelņu simt gadu runātu …

—    Ar dievu, Gerasim! Steidzos pie saviem ļaudīm. Tikai atceries, bagātāks par zemi tā kā tā nekļūsi, bet par bagātību, kas nāk ar asinīm, maksā ar asinīm; kas nāk ar asarām — ar asarām.

Gerasims dusmās nospļāvās un gāja projām.

Fedots Aleksejevs pastāstīja par šo savu sarunu Dežņevam, un Dežņevs negāja pie pasaku teicēja: līdzko satumsa, viņš aizzagās uz Ankudinova laivu, iespraucās pakaļgalā starp bortu un akmeņaino krastu un klausījās. Laupītāji sarunājās itin prātīgi, un Semjons nodomāja, ka velti saldējis sānus, bet pēkšņi Gerasims pasauca dzertuvē Pjatko Neronovu. Viņš čukstēja tam briesmīgus vārdus. Lika nakti aizlavīties uz Dežņeva laivu un nodurt Dežņevu. Par atalgojumu Ankudinovs deva Neronovam simt rubļu, nauda un tikpat daudz ar sabuļiem un zivju kauliem.

—           Bet, ja tu atteiksies vai nobisies, vai pāriesi viņa pusē, es tevi, Pjatko, nobeigšu lielās mokās, — pabeidza Gerasims savu pasaku, — likšu tevi saraustīt ar stangām un tad iesviedīšu okeānā.

Pjatko nesacīja ne vārda pretī.

Semjons nogaidīja, kamēr šie sāk skaļāk bļaustīties, iz- rausās no savas paslēptuves un aizgāja pie saviem ļaudīm. Gulēt viņš aizgāja uz laivu, kā allažiņ viens pats, tikai pirms tam slepeni aizsūtīja uz turieni Mitjaju. Guļvietu Semjons paklāja parastajā vietā, tikai ne sev, bet māneklim. Pats ieslēpās otrā kaktā.

Naktī kāds klusītēm pārrāpās pār malu un aizgāja pa klāju uz pakaļgalu, kur atradas istabiņa prikazu ļaudīm un kur tagad gulēja Dežņevs. Durvis klusām atvērās. Uz mirkli ieblāzmojās gaišāks plankums un tajā kaut kas tumšs. Mirkli zaglis apstājās ausīdamies, aprazdams ar tumsu. -Tad spēra soli uz lažu, kur gulēja lelle. Uztaustīja praķi, atsita vaļā, un pēkšņi nabaga zaglis tā dabūja pa pakausi, ka sabruka uz ceļiem un pēc tam sāniski novēlās uz grīdas.

—           Vai tu viņam nesiti ar dzelzi? — noprasīja Dežņevs no kakta.

—    Nē taču, ar dūri.

—    Vai dzīvs?

—    Tūlīt pataustīšu. Silts.

—    Elpo?

—    Liekas, neelpo.

—    Tavu traku spēku!

—           Nekas, Semjon Ivanov, dievs dos, atžilbs. Žēlot tādu nāk par ļaunu. Guļošam cilvēkam gribēja laupīt dzīvību. Tas nav labi.

—    Nav labi, Mitja.

—    Ko tad darīsim — liksimies gulēt, vai?

—    Varam arī nosnausties.

—    Bet kur tad šo?

—          Viņu, Mitja, klusītēm aiznes Ankudinovam. Tas jau ii viņējais. Savā laivā drīzāk atvilks elpu.

Ankudinova laivā ļaudis bija nomodā. Gerasims uz dzelzs plates kurināja lielu ugunskuru. Lai novērstu runas no sevis, viņš bija uzaicinājis savā laivā Fedota Po- pova vīrus un cienāja tos, ar ko vien varēja. Dziedaja, dzēra, bet pats tramīgi klausījās nakts trokšņos. Beidzot atskanēja piesardzīgi, smagi so)i. Ankudinovs neizturēja un piecēlās. Soļi apklusa. Tirgoņi paskatījās uz Gerasimu un arī saka ausīties.

Piepeši pāri bortam parādījās kāds stāvs un uzmanīgi nolika uz klāja Pjatko Neronovu.

—    Kas tur ir? — uzkliedza Ankudinovs.

—    Tas esmu es, Mitjais!

—    Ko tu tur atnesi?

—           Jūsējo Pjatko. Viņš gribēja Semjonu miegā noslepkavot, bet es viņam maķenīt piesitu ar dūri, un viņš nez kāpēc neelpo!

Kazaki pielēca no savām vietām un ķērās pie ieročiem.

Kāds uzgāza Neronovam no spaiņa ūdeni, un šis sakustējās.

—           Pakārt būtu par maz! — sāka trakot Gerasims. — Es pats viņu gabalos saplosīšu.

Viņš izrāva no aizjostes kinžalu.

—           Paga! — kāds teica no tumsas. — Ne jau viņš pats slepkavoja, bet ar viņa roku slepkavoja.

Laivā uzkāpa Dežņevs.

—           Mitja, paņem atkal Pjatko. Aiznes viņu pie mums. Tur viņam būs mierīgāk.

Ankudinovs neiebilda ne vārda.

Jūra rimās. Arvien laiskāk tā meta savas sāļās iekšas akmeņainajos krastos, nolaizīdama to pašu negardo, akmens ēsmu. Bet tā gaidīja treknāku kumosu un arvien skrēja uz krastu, arvien skrēja uz krastu.

Čukči apmierināti ar diži tīksmīgo ūdeni, ar neredzēti skaistajiem apģērbiem un krellēm, iznāca visa apmetne krastā un, lai noburtu jūru, sāka vissenāko lekšanas rotaļu.

Lēcējs nostājas uz zvērādas. Zvērādu satver vairāki cilvēki, sašūpina un met uz augšu, bet lēcējam jānoturas kājās.

Neviens pats vīrs tā ir nevarēja noturēties. Visi krita. Tad iznāca Ermečina meita, nostājās uz adas, un, lai cik augstu meta, viņa ne reizes nenokrita. Kad vīri nokusa, meiteni nolaida zemē. Viņa nokāpa no ādas un, acis nenovērsusi no Dežņeva, piegāja tam klāt un apostīja viņu.

— Tu pinkainais krievu cilvēk! — viņa sacīja. — Es ne reizi nenokritu, jūra norims. Tev pavērsies tāls jūras ceļš. Lai tev viss labi izdodas!

Viņa notvīka, melnās acis spīdēja kā gatavas ievogas.

—    Paldies tev, meitene, — sacīja Semjons. — Paldies, ka papūlējies mūslabad. Bet, ja patiesi tu jūru ar to nomierināji, visi tavā priekšā ce|os kritīsim. Vai nav tiesa? — atbalstu meklēdams, viņš pagriezās pret biedriem, bet šie, smieklus bārdās slēpdami, apliecināja:

—     Patiesi, patiesi!

Dežņevs bija satraukts. Nakti gulēt nevarēja. Līdzko acis aizvēra, sapnī rādijās Pičvučins. Sēž Semjons it kā upes krastā. Tā nav šejienes upe, nav Cukotkas upe. Krasti zaļi, upes dibenā — balta smilts. Cauri visam dziļumam redz, kas notiek zivju valstībā! Un pēkšņi Semjons redz — peld pa upi mazītiņais Pičvučins. Peld ar plašiem roku vēzieniem. Cilā rokas, cik spēka, bet līdz krastam tālu. Bet Pičvučiņam pakaļ dzenas sarkanspuru sapals. Ne īsti sapals, tikai tāds sapalītis. Peld, bezgodis, nesteidzas, ēd Pič- vučinu pa drupatiņai vien. Novelk vienu briežādās zābaciņu un zelē, Pičvučins peld, peld, pēdiņa kaila, aukstumā sazilējusi, tā vien skaties, kajeli saraus krampji. Bet sapals jau rauj nost otru zabaķeli.

Semjons iemet makšķeri starp sapalu un Pičvučinu. Tārps pie āķa sarkans, dzīvs, lokās locīdamies. Sapals to — caps! — ciet. Semjons parauj. Sārkanās spuriņas saulītē vēl krāšņākas! Semjons izmet sapalu zālē. Skatās, kur tad Pičvučins, bet tas jau krastā.

—     Paldies tev, bārdainais cilvēk, — šis saka, — tu mani izglābi, un es tevi neaizmirsīšu. Tu gaidi rāmu jūru, bet jūra jau ir rāma.

Semjons uzlēca augšā, izberzēja acis, ieklausījās. Klusu. Izgāja laukā no istabiņas — okeāns mierīgs. Kvēlo dilstošs mēness. Debess vidū Polārzvaigzne. Čukči stāsta, zem tās mājokļa esot caurums uz citu pasauli. Māja šai zvaigznei no ledus, pašā čukurā — lukturis. Šā luktura uguns redzama abas pasaulēs.

—    Tad ir gan sapnis! — nopriecājās Semjons un devās uz apmetni modināt ļaudis. — Diezgan gulēts! Veselu nedēļu gulējāt. Pa nakti un rītu var aiziet līdz lielzobaino ļaužu salām, ātri patirgoties — un prom uz Anadiras upi.

Semjons iet brīvi, nepiesardzīgi un pēkšņi dzird mežonīgu balsi — atkrita sēdus.

Stāv pie valzivju torņa kails cilvēks, galvu pacēlis pret mēnesi, un čukst briesmīgus vārdus:

—    Ak, mēnes! Es rādu tev sava ķermeņa daļas. Parādi žēlastību maniem ļaunajiem nolūkiem. Nekā no tevis neesmu slēpis! Palīdzi man pret bārdainajiem cilvēkiem! Viņi izliekas labi, bet ir ļauni. Viņi izliekas vientieši, bet ir viltīgi. Palīdzi man, mēnesi!

Tas bija šamanis. Viņš nodejoja savu deju, aiz noguruma pakrita zemē un atkal, pavērsis pret mēnesi niknumā sašķobītu seju, čukstēja burvju vārdus.

—    Tam, uz ko krīt manas dusmas, es saku: «Tu neesi cilvēks, tu esi — roņa āda!» Garneļvēzim es piekodinu: «Skrāpē viņu bez mitas un izbadi viņam cauri.» Tik lielas ir manas dusmas, tik lielas ir tavas dusmas! Drīz nomaitājis, drīz izdeldē, vēl līdz vētras un sniega uznākša- nai!

Samanis četrrāpus aprāpoja apkārt valzivju tornim. Tad viņš piecēlās un grīļodamies aizgāja uz savu jarangu.

Semjons nogaidīja, piecēlās no zemes. Vieglais noskaņojums bija pagaisis.

Projām viņi devās pirms rītausmas. Pirmais brauca Dežņevs, aiz Dežņeva Popovs, aiz Popova Ankudinovs. Laivas pavadīja visa apmetne. Ermečins stāvēja ar milzīgu lāpu rč>kās, vicināja to, šķiet, gribēdams krieviem apgaismot ceļu.

Viņi kuģoja.

—    Bet es tā kā neredzu Ankudinovu, — sacīja Dežņevs Puļajevam.

—    Rauj viņu jupis! Atkal dumpojas. Būs sadomājis viens pats uz Anadiru doties. Iegribējies mūs apsteigt.

—    Un ja nu apsteidz?

—    Neapsteigs.

Laivas bija talu jūrā, kad no Lielā Čukotkas Deguna atskanēja muskešu rībieni.

—    Tas ir Ankudinovs! — Semjons saķēra galvu. — Ko viņš, nolādētais noziedznieks, savārījis!

Bet tur, kur pavisam nesen dega draudzības ugunskuri, tagad liesmoja baigi ugunsgrēki. Ankudinovs laupīja un dedzināja jarangas.

UZ MASKAVAS UPES

Maskava līksmoja. Cars Aleksejs Mihailovičs, jauns, spēcīgs, pamodās torlt tādā vieglā un skaidrā laimē, un iegadījās tāds zilgs sala rīts, bez vēja, tāda veselība plūda no sārtās saules un zilgana sniega, ka nemaz nevarēja domāt par ko sliktu, darīt kaut ko nelabu vai vienkārši tukšu.

Aleksejs Mihailovičs brauca apskatīt lāčus. Lāči bija neredzēti, balti, tie bija atvesti no Mezeņas, un visa Maskava skrēja tos skatīties.

Pretim Kremlim uz upes attīrīja ledu no sniega. Apžogoja to vietu ar asiem mietiem un ielaida tur trīs lāčus, bet lāčiem uzrīdīja suņus.

Ak kungs! Tos smieklus! Suņi rej, metas virsū, bet slīd taču — līdzko palecas, ar visām četrām ķepām veļas lācim rīklē. Lācis cejas uz pakaļkājām, grābj ar ķepu un arī ar joni aizslido uz otru pusi.

Ļaudis no smiešanās pargura. Dažs atsēdās sniegā, ar īokām vēcinājās, taisni vai dzīvība iet laukā. Dažam piemetās žagas. Cilvēki vairs pat neskatās uz lāčiem, bet cits citā, vēderus turēdami, lai nepārplīstu.

Cars arī izsmējās. Labi, ja valsti smejas. Tad viņš noskatījās citu rotaļu.

Ar brūno lāci cīkstēties iznāca Aleksejs Merkuļjevs. Lācis bija savi divdesmit pieci pudi, bet Merkuļjevs ari stingrs vīrs — divdesmit gadu ar lāčiem lauzies, carus uzjautrinādams.

Lācis bija izsalcis un aizkaitināts. Ap žogu apkārtstāvē- tāji cilvēki ulinaja, bakstīja lācim sānos ar asām nūjām.

Merkuļjevs no rita bija labi paēdis, un tagad, kad savs laiciņš pagājis, ēdiens deva spēku. Viņš bija apdomīgs, paļavīgs uz saviem spēkiem. Viņš ģērbās nost blakus cara vietai. Nosvieda kažoku, palika sarkanā ērtā kaftānā, sarkanu cepurīti uz kaili apcirptā pakauša. Novilka cimdus. Aiz platās jostas aizsprauda platu dunci, paņēma mietu, pamēģināja to lauzt, paklanījās caram, pārmeta pār krūtīm krustu un iegāja pie lāča.

Lācis neveikli riņķoja apkārt, atvēzēdamies pret pāridarītājiem. Tagad viņš apstājās, paostīja gaisu un ierēcās, garo kaklu staipīdams un spalvaino ķepu ar garajiem nagiem gar purnu vicinādams. Viņš saprata, ko no viņa gribēja aiz žoga paslēpušies ļaunie cilvēki, pavērsās pret Merkuļjevu un ierēcās, nedraudēdams viņam, bet drīzāk lūgdams neklausīt ļaunajiem nodomiem. Bet cilvēks vingri stāvēja kājās un cieši raudzījas melnajā lača rīklē, gaidīdams uzbrukumu. Brīvi šūpodamies ar savu milzīgo ķermeni, lācis rikšoja uz Merkuļjevu, apstājās viņam priekšā un, lēnām izaugdams par kalnu, uzslējās pakaļkājās, lai no augšas ar visu smagumu gāztos virsū cilvēkam un izbeigtu apkaunojošo izrādi. Un, kad atlika vēl tikai mazlietiņ pastiepties, Merkuļjevs izklupa uz priekšu. Un, kad lācis krita, viņš uzkrita ar sirdi uz karstajās krāsnis ārdēto dzelzs stieni un, nespēdams noturēt savas smagās miesas, gurna tik ilgi, līdz stienis izdūrās cauri sirdij, saplosīdams to gabalos. Lācis beigās vēl meta ar savu milža ķepu, bet Merkuļjevs pietupās, un tikai sarkanā cepurīte palika aizķērušies lāča nagos, un viņš to turēja, gulēdams uz samīdītā sniega, bolīdams melno aci uz muļķīgo bumbuli gala. Varbūt tāpēc viņš to ari norāva, ka cilvēki caram par godu stāvēja bez cepurēm, tikai viens bija atļāvies to paturēt.

Visi priecājās, kad lācis bija beigts, bet cars noskrēja no savas apzeltītās vietas un apbalvoja Merkuļjevu ar diviem rubļiem, un pavēlēja viņam dot dzert, līdz noreibst.

Merkuļjevs aiz prieka nokrita ceļos, bet pēc tam krogā dzēra par velti un bez mēra un četrrāpus vilkās uz māju cauri visai Maskavai, un aizvilkās tikai tādēļ vien, ka bija radis ir lāčus kaut, ir dzert bez mēra.

Cars devās braucienā starp pardotavu rindām. Pārdotavas pa ziemu sacēla uz Maskavas upes. Cars brauca garās kamanās. Divi tuvbajari ar cepurēm rokās stāvēja uz pakāpšļiem, divi galdziņi uz sliecēm pie kājām, gar malām gāja strēļi ar bisēm, aiz kamanām — galminieki. Un visi bez cepurēm, vienalga, lai kāds bija sals.

Pa tirgus laukumu veda kādu cilvēku. Tas bija apkārts ar sprāgušiem dzīvniekiem: suni, gaili un kaķi. Bendes laiku pa laikam ar stangām plosīja viņa miesas, un cilvēks valstījās pa sniegu, atstājot asiņainas pēdas, un snial- ciņā balsī gari kunkstēja.

—    Ko viņš nodarījis? — cars jautāja.

—    Nokāvis māti, — atbildēja tuvbajārs.

—    Vai slīcināt ved? — atkal jautāja cars, lai gan atbildi zināja jau iepriekš.

—    Slīcināt ved.

Cars pārmeta krustu.

—    Es viņu apžēloju, — viņš sacīja klusītēm, priecādamies par savu lielo varu un savu žēlsirdību. — Lieciet pakārt nabagu. Ūdens tagad salts.

Viņš noskuma. Bēdīgi, kad cilvēki cits citu slepkavo, neļauj dzīvot. Bet cik jauki tā dzīvot mīlestībā, sadraudzība, darbā, domās par dievu. Un pēkšņi cars izdzirda dziedāšanu. Sudrabaini, it kā āra būtu vasara, skanēja kādas jaunas šķīstas dvēseles balss:

Kungs, par spēku tavu priecāsies cars un par pestīšanu līksmos gauži!

Dziedātājam piebalsoja sēcošas, aizsmakušas balsis.

Cars pavēlēja apstaties pie dziedātājiem. Dziedātāji bija aklie svētceļnieki. Viņi bija plāni ģērbušies, tikai viens sieviešu lakatā ievīstījies vecs vīrs — sīks kā zvirbulī- tis — bija apāvies jaunos velteņos.

Kas zina, kā aklie bija pazinuši caru, bet viņi sāka dziedāt viņam par godu sacerētu lūgšanu.

—    Dievs, tu vienīgais un visgudrais, tu dusmīgais un visuaugstais dievs, tu, kas mīļi debesu augstumos, neaizsniedzamā pasaulē, vislielā un svētā tavā slavā un diženumā! Tevis, mūsu kunga un Kristus izredzētam un godā celtam, un slavinātam, un ar svēto eļļu svaidītam, mūsu lielajam valdniekam, visas Krievzemes caram un lielkņazam Aleksejam, patvaldniekam un daudzu lielu valstu un zemju, autrumos spīdošu un ziemeļos esošu, un dienvidos stāvošu, un vakaros tuvīnu, lai top piešķirta viņam tava svētā griba, lai dara viņš pēc tava prāta tev par svētību un pilnību.

Atkal ietrīcējās sudrabainā balss, bet, lai cars skatījās kā skatīdamies aklajos, uzminēt nevarēja, kā balss tā ir.

—    Kurš dzied tik grezni? — Aleksejs Mihailovičs jautāja.

Aklie sastomījās, tad pašķīra savu loku un cars ieraudzīja kuprainīti. Viņš bija jauns, glītu seju un basām kājām.

—    Kā tava balss tādā salā iztur? — cars brīnījās.

—    Ar dieva žēlastibu.

Pusaudzis pacēla zilās acis uz caru, un šis bezmaz vai iekliedzās.

—    Vai tu neesi Vasilijs vārdā?

—    Vaska gan.

—    Un vai tu neatdevi man savu zirgu?

Vasilijs nokrita ceļos, atspieda pieri sniegā.

—           Pateikšana, valdniek, car un visas Krievzemes lielo kņaz, Aleksej Mihailovič, ka neesi aizmirsis mani, niecīgo.

—            Paldies tev! Esmu tevi meklējis un zinu to ļaunumu, kas tapa nodarīts. Aizvediet viņu uz Kremli pie maniem pasaku teicējiem un domru spēlmaņiem, arī vecotēvu paņemiet, — pavēlēja Aleksejs Mihailovičs kalpiem. — Cik viņam gadu?

Vectēvs, ceļus ar pūlēm liekdams, nokrita cara priekšā.

—    Simt gadu, tētīt diženais un visugudrais …

—           Cik labi! Viņš tad ir pieredzējis mana vectēva — Fjodora Ivanoviča laikus, arīdzan manu dižo vecvectēvu. Lai viņš vakarā pastāsta man savas teiksmas … Bet visus aklos lai paēdina un ar vīnu padzirda par velti.

Aklie klanījās, bet cars, labu darīdams, devās tālāk.

—           Labi gan būt caram! — sacīja viņš savam tuvbajā- ram Vasilijam Ivanovičam Strešņevam. — Cik daudz laba var vienā diena cilvēkiem padarit!

—    Patiesi, valdniek!

—           Slava tev, kungs! Slava tev, kungs! — Aleksejs Mihailovičs notrausa no biezajām skropstām līksmes asaras, un te pēkšņi viņam ziņoja: atbraucis Maskavā Novgoro- das metropolīts Nikons.

—           Redz nu! — cars aiz laimes apraudājās. — Tikko pieminēju mūsu dievu to kungu, un Nikons klāt ir. Svētais, stingrais un mīļais mans brālis, tam kungam patīkams cilvēks. Uz Kremli! Uz Kremli!

SVĒTĀ ZOSIMAS UN SAVATIJA DIENA

1648. gada 20. septembrī satrakotā jūra paķēra Gera- sima Ankudinova laivu un uzsvieda pār akmeņainajiem krastiem un trieca zemē. Laiva pārlūza, bet cilvēki izglābās, nelaimējās tikai vienam — tas nomira.

Dežņevs un Popovs piebrauca pie krasta.

Izkāpa malā.

Ankudinova ļaudis no salūzušās laivas gabaliem jau bija paguvuši sakurt ugunskuru un drūzmējās ap uguni nožēlojami, pavisam izmirkuši.

Gerasims stāvēja viens pats. Viņš bija pagriezies pret jūru kailu galvu, sasalušā, slapja apģērbā.

Dežņevs klusēdams pastāvēja pie ugunskura. Ankudinova ļaudis skatījās uz viņu ar cerībām un bailēm.

—    Nāksiet uz manu laivu, — Dežņevs sacīja.

Ļaudis kļuva mundrāki, sarosījās, sāka smaidīt.

Semjons devās pie Ankudinova. Tas pagriezās pret

viņu.

—           Priecājies, Semjon! Liktenis ir tavā pusē… Pažēlo mani, Semjon! Pažēlo!

Pār vaigiem viņam ritēja asaras, tās saledoja, bet balss bija cieta.

—    Brauksi manā laivā, Gerasim.

—           Nebraukšu ar tavu laivu, Semjon. Vai tev vēl nepietiek ar manu kaunu un manu nabadzību? — Viņš sabruka uz ceļiem. — Priecājies!

—    Muļķis.

Gerasims pielēca kājās.

—           Neesmu vis muļķis. Ko jūs zināt par Ankudinovu? Ko jūs zināt par viņa nolūkiem, par viņa sapņiem? Tā ir mana sirds, kas sašķīda, Semjon. Nevis laiva, bet es esmu pagalam.

—    Ejam sildīties, — sacīja Semjons.

Pie ugunskura Ankudinovam iedeva malahaju, dūrai- ņus. Viņš parlaida acis, ieraudzīja Popovu.

—    Nem mani pie sevis, Fedot.

—    Nāc, vietas pietiks.

—            Dievs mūs ir sodījis, — sacīja Ivans Puļajevs. — Šodien ir svēto Zosimas un Savatija — jūrnieku sargātāju diena, bet dievvārdus neesam noturējuši.

Sākās dievkalpojums. Garīdznieka vietā lūgšanas lasīja Dežņevs, pēc tam Puļajevs stastīja par Solovecu svēto tēvu brīnumdarbiem.

—           Kuģoja kāds cilvēks pa jūru. Kuģoja, bet tad izkrita no laivas. Laiva aizgaja, un šis sāka slīkt. Butu noslīcis, bet iedomājās mūsu svētos tēvus Zosimu un Savatiju un lūdza tos. Te uzreiz dzird balsi: «Pastiep roku.» Viņš

pastiepa roku un juta kaut ko cietu. Atvēra acis un redz: tā kā ūdeni, tā kā virs ūdens turas divi peldētāji un velk viņu sev lidzi. Te uzreiz jūrā parādījās kuģis. Dīvainie peldētāji pazuda, bet kuģinieki pamanīja slīkstošo un izglāba.

Laivas drumslu ugunskurs cēlās augstu pret debesīm. Viņi uzvārīja ēdienu, labi ieturējās. Saskurndinājās un atcerējās dzimtās vietas.

Pūt, pūt, ziemeli, Put ar visu spēku. Ai, kā nu vējā šūposies, Ai, kā nu vējā locīsies Kuplā pīlādža galotnīte.[9]

Aiz bēdām noreibušais Gerasims Ankudinovs pēkšņi kļuva jautrs. Dziedāja drastiskas dziesmas, dziedāja tā, ka pats ari raudāja.

Ak tu, māmuļa, Ļaunā pamāte, Kam tu kulstīji Mani sāpīgi? Mani sērdieni Kaunā iegrūdi! Ak jūs, māsiņas, Vai gan dzirdējāt, Kā pa rudeni Tumšā istabā Mate nokāva Puisi raženu. Naudu atņēma, Grīdu sakopa . .. Viņam sekošu, Spārnos lidošu! Daiļa posīšos Tā kā sendienās: Matos brūnajos Lentu sārteno, Paraug, mēnesis

Jau ir uzlēcis, Mežā tumšajā Pogo lakstīgala. Kam tik bāls tavs vaigs Miroņautā tīts? Apkamp ciešāki, Mani apmīļo!

Pēc tam Gerasims saplēsa kreklam apkakli, pavisam jautri saka dziedāt. Dziedāja, knipjus sizdams, acis šķelmīgi grozīdams, zobus rādīdams, bet kazaki, viņā skatīdamies, šņukstēja kā sievas. Ir Dežņevs nenoturējās, bet Fedots Popovs piebalsoja Ankudinovam. Varen viņiem saskanēja.

Un pēkšņi nospindza, šo dziesmu salauza ļauna bulta. Bulta trāpīja Popovam krūtīs. Viņš nogāzās, bet kazaki tvēra ieročus un griezās pretī ienaidniekiem.

Krieviem uzbruka čukči. Viņus kaujā vadīja Semjona draugs Ermečins.

Kazaki šāva ar musketēm. Ermečins nokrita, bet pārējie aizbēga. Kad Semjons piegāja pie Ermečina, tas gulēja kā beigts, un asins tecēja viņam no kājas. Semjons sapurināja viņu aiz pleca.

—    Celies! Kāju vajag nosiet, citādi asinis notecēs,

Čukčs atvēra acis.

—    Nosit mani! Es nu esmu tavs laupījums.

—    Neesi muļķis, Ermečin.

Šis uzreiz aiz niknuma iekaucās.

—    Tu mani saņēmi gūstā, ietrieci man kājā to sātana uguni, es negribu dzīvot. Ne jau mēs pirmie jums uzbru- kām. Mēs jūs pavadījām ar goda parādīšanu. Un ko darījāt jūs? Mums no jums nekā nevajag. Mūsu iztika staigā mums apkārt. Mūsu iztika aug, kamēr mēs guļam. Bet tu atsūtīji savu ļauno cilvēku dedzināt jarangas. Es negribu dzīvot. Nosit mani!

—    Es tevi nesitīšu, Ermečin. Pasauc savējos, viņi tev palīdzēs aiziet. Mēs nešausim.

—    Tu negribi mani nonāvēt, tad es pats sev darīšu galu. Es aiziešu no dzīves tāpat, kā aizgāja mans tēvs.

Viņš izrāva no jostas kaula nazi un ietrieca sev vēderā.

Ievainojums nebija nāvīgs, bet Semjons bija dzirdējis no čukčiem, ja kāds no viņiem skali izteicis vēlēšanos — tā k]ūst par likumu. Neizpildīt to nedrīkst. Erme- čins bija izteicis vēlēšanos mirt, tāpat kā miris viņa tēvs, un viņam bija jāmirst tādās pašās mokās.

Semjons gāja prom. Viņš atskatījās atpaka(. Ermečins bija apmetis sev ap kaklu siksnu un žņaudza sevi.

— Žēlīgais dievs! — Dežņevs pārkrustījās.

Un atkal nodžinkstēja bultas. Semjons tikko paguva atskriet pie savējiem, čukči bruka virsū no trim pusēm. Nekāda šaušana, nekādas nāves, šķiet, nespēja tos atturēt. Viņi krita, mirušie un ievainotie, bet visi skrēja vienā skriešanā virsū krieviem. Un krievi sagrīļojās. Pievākuši ievainotos, viņi atkāpās pie laivām, pie kurām jau pulcējās ap pussimt pīķinieku.

Vētra jūrā nerimās, bet prom doties vajadzēja ledainu šļakatu brāzmās un kaula bultu krusā.

Jūra nopriecājās par laivām, ietina tās balto krēpju mudžeklī un aizrāva uz dažādām pusēm: Dežņevu gar krastu uz dienvidiem, Popovu atklātajā jūrā. Ar Dež- ņeva laivu jūra parotaļājās desmit dienas, bet tad norima un izmeta viņu krastā. Tas notika pirmā oktobra rītā. Acīm redzot, bija izsīcis sveķu rijēja mošusbrieža brīnumdara spēks, kas tik ilgi bij sargājis jūras braucējus no nedienām.

Uz sniega aizputinātās zemes izkāpa divdesmit četri ceļotāji. Viņi zināja, ka jūra izspēlējusi ar viņiem vēl vienu nelabu joku: aiznesusi viņus garam ilgotajai Ana- diras upei.

Ne Popovu, ne Ankudinovu Dežņevs vairs netika redzējis. Pēc vairākiem gadiem viņš kaujā ar karjaku ciltīm izpestīja Fedota Popova sievu. Ta zināja pastāstīt, ka Po- povs ar Ankudinovu piestājuši pie Kamčatkas krastiem. Vīrs un daudzi viņa biedri gājuši bojā no cingas un kaujās, bet tie, kuri palikuši dzīvi, sasēdušies laivā un izmisuši devušies, kur deguns rāda, varbūt arī aiztikuši lidz Ķīnai.

Dežņevs negribēja ticēt, ka gājis bojā viņa krietnais biedrs. Cieši vērās Fedota sievas melnajās acīs, meklēja tajās melus, bet neatrada.

UZ ANADIRAS UPI

Viņi mācēja badoties. Viņiem bija no kā ņemt piemēru. Ziemeju cilvēku nebaida plašumi un tālumi. Izklāj viņa priekšā Lielo okeānu, iemāci viņu staigāt pa ūdeni, un ziemeļu cilvēks priecīgs dosies dažu dieniņu paviesoties pie laba drauga no Kamčatkas uz Sanfrancisko. Ziemeļu cilvēks ies vienu dienu, ies otru, ies trešo, acu neaizvēris, bez drupaniņas mutē.

Viņi — tie krievu cilvēki, kurus jūra atnesusi uz svešu, nepazīstamu, bet milzīgu zemi, — gaja sešas nedēļas, un jau veselu nedēļu bija bads. Tas bija bads sniegos, puteņos, kas nāca no okeāna, bez pajumtes palikušu, apsalušu cilvēku bads. Viņiem nekā cita vairs nebija kā tikai ieroči un zvērādu apģērbi. Spēka arī vairs nebija, bet ieročus viņi nepameta un taupīja siksnas, pie kurām ieroči piestiprināti. Viņi ēda savu apģērbu. Spēks no tāda ēdiena neradās, bet sala arvien vairāk. Un tomēr viņi nenomira. Tomēr nenomira. Viņi dzīvoja, viņi katru dienu gāja uz priekšu, turēdamies cieši pie okeāna un neizlaizdami no acīm Polārzvaigzni. Sprēgāja sals, bet neviens jūras braucējs nedomāja griezties uz dienvidiem. Bija mērķis — Anadiras upe. Un viņi gāja uz to, nezinādami, kas tā īsti tada ir, kādas tautas viņi tur satiks, vai šī upe jelkad sasniedzama. Viņi ticēja savai Anadiras upei un stampāja neiebristo sniegu ne vienu vien simtu versti.

Viņi izraka sniegā bedri. Sniega kalns pasargāja no lielā vēja, kas nāca no okeāna. Sniegs kā telts aizsargāja no mazajiem vēju virpuļiem.

Ar grūtībām viņi sameklēja starp akmeņiem un kupenām niecīgus kokus, ar grūtībām iekūra uguni, uzlika uz tā katlu ar kuhļanku skrandām un gaidīja, līdz āda uzbrie- dīs un to ar slimajiem zobiem varēs zelēt līdz ar sasalušu apses mizu.

— Grūti tas sabulis nāk rokā, ko? — Mitjajam sānos ieduknīja nebēdnīgais Foma Permjaks.

Kamēr viņi brauca ar laivām, Foma bija neievērojams cilvēciņš, kamēr turējās ēdamais, viņu nemanīja, bet, kad kļuva gauži grūti, — bez Fomas nevarēja iztikt ne dienu.

Viņš allaž turējās brašs un tik jautrs un priecīgs, ka smējās arī badā.

Sēž dienestkalpi sniega bedrē, pāri galvai dzied vējš, vēderā tukšums. Garo slapjie zvērādu zābaki. Uz nīkulīgās uguns vārās un, šķiet, nemūžam neizvārīsies siksnu ēdiens.

Kur ved viņu ceļš — nav zināms, kas viņus sagaida — nav zināms, bet aukstums neatkāpjas ne soli, bads neatkāpjas ne soli. Un sadullušajā galvā skribina grauzējs: vai nebūtu diezgan moku, vai visi kauli nav vēl aukstuma iztaustīti, vai miesa nav diezgan svešu bultu urbināta? Nāve būtu saldāka, nomirt būtu vieglāk nekā ar pudu smagām slēpēm vilkt pudiem smagās nartas ar musketēm, ar pulveri, ar precēm svešajām tautām, kuru aizvien vēl nav un nav. Nav nedz ko iekarot, nedz ar ko sadraudzēties, bet iznākums viens — vai nu sniega vētra tevi ieputinās, vai tu vētru pārspēsi.

Foma Permjaks, sastingušajos biedros vērdamies, aizsāk dzēlīgas valodas:

—    Esmu dzirdējis, Mitjai, kaut ko par jūsu ustjugie- šiem. Divi brāļi līduši līdumu. Diena bij.usi karsta, un vienam uzgāzusies egle. Puisis nopriecājies. «Vaņmo! Tad ta man auksts vien pārskrēja! Apsēdies arī tu!» Brālis apsēdās, bet otrs gāja egli cirst. Egle gāzās — un pa pauri. «Vaņmo! Vai tev arī auksts pārskrēja?» Bet šis jau klusē mūža mierā.

—    Ko ta šis klusē?

—    Kā lai šis, Mitjai, neklusē. Patīk.

—    Vai egle?

—    Ko?

—    Neko. Tās egles jau ir makten prāvas.

Kazaki nesmejas, bet arī grauzējs vairs neskribina. Si- dcrs Jemeļjanovs pievienojas sarunai:

—    Bet pie jums, Foma, nu tai Permā, es dzirdēju, ka labi precinot. Atnāk pie līgavas precinieks un puspreci- nieks. Precinieks teic līgavaini, bet pusprecinieks — divkārt teic. Precinieks saka: «Līgavainis ir krietns, viņam divi zirgi.» Bet pusprecinieks: «Ko divi — taču četri.»

«Viņam četras govis.»

«Ko tu, četras, taču astoņas.»

«Tikai viens trūkums līgavainim: ar vienu aci slikti redz.»

«Ko tu, ar vienu. Ar abām taču!»

Un pēkšņi skaļi smiekli skan apkārt. Izsmējās labi. Tad zelē negaršīgo gļeto ādu. Dzer mizas novārījumu un liekas gulēt.

Dežņevs neceļ viņus pārmēru agri — kā ceļa pirmajās nedēļās. Miegs saglabā tos nelielos spēkus, kas vēl palikuši cilvēkos un kas jāsaglabā. Arī pats Anadiras upes pārvaldnieks nezina, kur tā viņa upe atrodas: aiz tuvējā kalna vai aiz tāliem kalniem, vai hdz tai jāiet vienu dienu vai piecas nedēļas.

Semjons aizmidzis un zina, ka aizmidzis, bet domas šaudās pa galvu, skaidras ka nomodā.

—     Kur jūs, svešzemieši, esat? — viņš jautā. — Parādieties! Diezgan slēpties. Karosim, ja negribat ar labu padoties Maskavas caram. Tirgosimies. Jums iepatiksies mūsu neredzētās preces. Parādieties! Mēs mirstam badā. Bez cilvēkiem zemes virsū izdzīvot nevar. Parādieties!

Un pēkšņi Semjona priekšā sāka lidināties aveņsārts taurenītis ar zilām actiņām un zaļiem spārnu rakstiem, tik liels kā dadža lapa. Tas nosēdās. Semjons piezagās tam pavisam tuvu — tas nelido prom. Viņš uzkrita tam virsū un noķēra. Priecājās. Parādīja saviem kazakiem, bet puteklīši visi nobira: tauriņš liels, bet pelēks.

Piepeši atskanēja mežonīgi kliedzieni. Semjons pielēca kājās. Kazaki turēja zem' rokas Pjatko Neronovu, bet deguns Neronovam jau asinīs.

—    Tev, Semjon, guļošam ar nazi uzbruka.

—    Sitiet nost! — rīstīdamies raudāja Neronovs. — Spēka vairak nav. Kur viņš mūs ved? Uz bezdibeni. Sniegs visapkart. Apēdīsim kuhļankas — nosprāgsim aukstuma, neapēdisim, arī nosprāgsim badā.

—    Tu gribi iet atpakaļ? — Dežņevs jautāja. — Ej! Varbūt būs siltāk un būsi paēdis. Bet mēs, kamēr līdz Ana- dirai nebūsim tikuši, nešķirsimies. Mūsu ir daudz. Grūti sagādāt visiem ēdamo. Bet mazā pūlīti drīzāk aiziesim bojā. Izlemiet, ļaudis!

—     Kas tur ko lemt! — nokliedza Foma Permjaks. — Bet ko ar viņu darīsim?

—    Lai trīs maiņas velk nartas!

Pjatko krīt pie kājām.

—    Piedod, Semjon Ivanov, paldies, ka neņēmi dzīvību. PRāts aptumsa. Jau otrreiz tu mani izglāb.

Ka pa miegam, kā pa miglu viņi gāja vēl vienu nedēju. Krita atpūtā pēc katriem desmit soļiem, bet gāja. Ieročus nepameta. Un neviens vairs nekurnēja.

Tajā dienā viņi labi iegaumējamā vietā noslēpa preces, izlauzās cauri apšu biezoknim, mežmalā atmetās atpūsties un aizmiga. Tik maz bija palicis viņos dzīvības, ka nemurgoja skaļi, bet sapņi bija jauki kā bērnu dienās, un nevienam negribējās mosties.

Mitjajam rādījās medus. It kā viņš nemaz nebūtu Mitjais, bet lācis. Sēž savā nodabā kokā un ar ķepu smalsta medu. Pēc katra malka aug spēki, un pats viņš ir milzīgs ka Svjatogors. Pašam silti, ziedu vējš vēdī no laukiem, bites dzeļ, bet sāpēt nesāp. Bites viņu kutina, un viņš tā smejas, ka apsēm lapas trīc.

Dežņevam rādījās cits sapnis. Atkal pie viņa bija atnācis Pičvučins. Sniega klaids balts, plašs. Pičvučins skrien, krīt kaut kur iekšā.

—   Uz kurieni tu steidzies? — Semjons jautā.

—    Pie tevis.

—    Ko tad pie manis?

—      Kā — ko? Tu mani izglābi no zivs, es arī tevi izglābšu.

—      Paldies, Pičvučin! Tikai mani nav no kā glābt. Esmu izsalcis — tas gan. Bet vai tu varēsi pabarot tādu baru?

—      Pabarot es jūs pabarošu, ne jau par to ir runa. Paskaties uz saviem kazakiem.

Semjons paskatījās, kazaki guļ zem sniega. Bārdas sasalušas ledū, acis — stiklainas. Salst nost.

Dežņevs pamodās. Pielēca kājas. Un patiesi. Kazaki zem sniega, kustēt neviens nekust. Viņš sāka tos purināt.

Sie pretojās, lūdza, lai neaiztiek, draudēja, bet, kad visi bija piecelti, pateicās dievam.

—      Bet ne jau mūsu dievs izglāba mūsu dvēseles, — bilda viņiem Semjons. — Man sapni parādījās Pičvučins. Teica — salstot nost mani kazaki. Es piecēlos un brīnos — nav vis mani apmānījis īkstītis Pičvučins, jūs guļat zem sniega, ne roka, ne kāja nekust.

Foma Permjaks nopietni pateica:

—      Kad vēlreiz satiksi Pičvučinu, pasaki viņam no mums visiem paldies. Sirds, var redzēt, viņam laba.

Nupat jau gribēja doties ceļā, te uzreiz — lācis. Mācas virsū ļaudīm.

— Semjon! — kliedz kazaki. — Sauj, kamēr nav aizgājis.

Dežņevs izrauj pistoli un šauj vajā. Lācis ierēcas, uz pakaļkājām augšā, met ar ķepu — Pjatko Neronovs pārmeta kūleni un palika guļot. Lacis brūk virsū Semjonam, bet viņam priekšā aizstājas Mitjais. Apkampās abi ar lāci un stāv, kauli vien brikšķ. Sāka Mitjajam zust spēki, bet kazaki apkārt stāv kā apburti. Jau nodomāja, ka Mitjajam beigas. Te lācis ierēcās un nošļuka zemē. Mitjajs viņam virsū bez spēka, galvā tumst, bet rokas kaist.

Kazaki attapās, pieskrēja klāt: lācis beigts gan. Mitjais bija tam sirdī ietriecis dunci. Arī Dežņevs nebija nopūde- lējis — lode lācim bija ieskrējusi kreisajā acī.

Kamēr dīrāja ādu, kamēr apkopa Mitjaju, iedegās ugunskurs. Lācis bija ielauzis Mitjajam trīs ribas, bet Mitjais izglāba kazakus no bada nāves.

Pjatko Neronovu neviens nežēloja, bet Dežņevs lika viņu apbērēt kristīgi. Izcirta bedri, skaitīja lūgšanas. Uzlika krustu. Apses krustu. Cita nebija no kā uztaisit.

Mitjaju veda ar nartām. Neviens nesūrojās, ka jauneklis gauži smags. Laba, trekna bija lāča gaļa, no tās spēks sagāja rokā, kājas tecēja žiglāk.

Ceļa desmitajā nedēļa kazaki nonāca pie Anadiras upes.

Prieku Anadiras upe nesagādāja.

ANADIRA

Zemnīcā bija siltums un sāts. Ēda vakariņas. Kāds laiski kaut ko atcerējās, citi tikpat laiski viņa klausījās, ar skal- deni niekodamies. Skaldeni gatavoja no Anadiras upes garšīgajām zivīm. Tika izcirsts āliņģis, pēc gaisa izslāpušās zivis pašas lēca ārā uz ledus. Zivis sasaldēja, bet vēlāk, ar nažiem saskaldītas, ēda.

Te bija daudz vērtīgu zivju, bet mežu maz. Kur nav mežu, tur nav sabuļu. Tejienes iedzīvotājus arī nesastapa. Tad pulciņš sadalījās divos pulciņos. Dežņevs palika pie upes grīvas, bet otra puse ar Fomu Permjaku devās meklēt tejieniešus vai arī kaut tikai viņu pēdas.

Bija pagajušas trīs nedēļas, taču Permjaks arvien vēl nerādījās.

Pasakas stāstīt bija apnicis. Visi pieklusa. Vīrus bija pārņēmis uztraukums. Pēkšņi Mitjais ieteicās:

—    Sirds jauš — šodien atnāks Foma.

Visi iesmējās.

Sprēgāja skals. Ļaudis snauduļoja. Bet, līdzko liesma sakustējās, tūdaļ galvas vērsās uz durvju pusi.

Un durvis beidzot atvērās. Ar aukstuma mutuļiem, sniega vētrai rēcot, ielīda Sidors Jemeļjanovs un aiz viņa Foma Permjaks.

Visi metās viņiem pretim. Novilka tiem apsalušās drānas. Sameklēja ēdienu. Tie ēda, un neviens viņiem it neko un ne par ko nejautāja.

Foma sāka runāt pats:

—           Šejieniešus neatradām . . . Mūsu vīri izraka sniegā bedres un gaida jūs. Vairāk nebija spēka paiet. Tālu vairs nebija, verstis trīs četras, bet spēka vairak nav . . . Nācām uz jums trijatā: es, Sidors un Ivans Zirjaņins. Ivans arī neatnāca. Nogulas sniegā un gaida …

Kazaki traucās kājas, satinās kuhļankās, paņēma ieročus.

Ivans Zirjaņins bija nosalis. Vīrus neatrada. Vai nu sveštautieši samigušos kazakus bija saņēmuši gūstā, vai arī zvēri tos aizvilkuši, vai sniega vētra viltīgi ieputinā- jusi.

Pie Anadiras upes palika divpadsmit laimīgie. Cirta baļķus nākamajam cietoksnim, ķēra zivis, vēroja sauli. Ar katru dienu saule ilgāk un ilgāk kavējās pie debess. Tuvojās pavasaris. Bija jādzīvo.

PĒCGALĀ

Pa režģotajiem sala izrotātajiem logiem rotaļīgi raudzījās valdniece Maskava.

Sibīrijas prikaza okoļņičijs Rodions Matvejevičs Streš- ņevs ilgi klusēja, brīžiem bārdu paplūkādams, brīžiem acis pamezdams uz priekšā stāvošo kazaku, brīžiem blenzdams uz djaka palīgu, kas kūra krāsni.

— Kā tad tas nācis, kazak, ka deviņpadsmit gadu neesi saņēmis valdnieka atalgojumu?

Kazaks pirms atbildes pieklājīgi paklanījās.

—           Mums daudziem tā noticis, vai nu naudas nebija, vai atradāmies tālajos pārgājienos. Es visus šos gadus biju pārgājienos.

—           Mēs sarēķinājām. Algā tev iznāk deviņdesmit pieci rubļi, bet graudā — par rudziem un auzām trīsdesmit, trīs rubļi viena trīskapeika un četras puskapeikas. Pavisam simt divdesmit astoņi rubļi viena trīskapeika un četras puskapeikas. Vai daudz?

—    Daudz. Bet ta ir nopelnīta.

Strešņevs tā īpaši paskatījās uz lepno kazaku.

—    Bet cik tev gadu?

—    Sešdesmit.

—    Sešdesmit? Bārda sirma, bet no sejas jauns.

—    Ziemeļu ļaudis ilgi nenoveco.

—           Nu paldies, Semjon Dežņev! Labi esi valdniekam kalpojis, — un iebāza degunu papīros. — Esi atklājis jaunu upi Anadiru, uzcēlis tur cietoksni, esi atgādājis valdniekam divsimt septiņdesmit sabuļu, divsimt astoņdesmit četras sabuļu pavēderes '. Divsimt astoņdesmit deviņus pudus valzivju ilkņu pa sešdesmit rubļu pudā, — pašūpoja galvu priekšnieks. — Divsimt astoņdesmit deviņi pudi! Tas taču ir pāri par septiņpadsmit tūkstošiem rubļu. Bet cik pats sev ieguvi valzivju ilkņu?

—    Trīsdesmit vienu pudu.

—    Vai naudu dabūji?

—    Pagaidām ne.

—           Dabūsi, Semjon Dežņev. Es pats valdniekam par tevi ziņošu. Naudu saņemsi. Ludz, kas vēl tev vajadzīgs.

Semjons stāvēja smagajā sabuļu kažokā plats, lepns, cilvēks, kas apzinās savu vērtību. Pēc izskata bajārs, pēc apģērba — par Strešņevu bagātāks. Viņš sacīja:

—            Gribu valdniekam noklanīties, lūgt dienestpakāpi, činu. Trīsdesmit piecus gadus kalpoju, biju pārvaldnieks uz upēm, bet visu laiku vienkāršs kazaks.

—     Raksti lūgumu, Semjon Dežņev!

—     Un vēl gribētu ari caru redzēt!

Rodions Matvejevičs piecēlās.

—           Caru? Tas nav tik vienkārši, bet es tev apsolu, caru tu redzēsi.

Semjons pasmaidīja, un arī Strešņevs pēkšņi pasmaidīja.

— Ej, kazak, ar dieva palīgu! Staigā un priecājies par māmuļu Maskavu! Atpūties 110 pārgājieniem! Nāks laiks, es tevi pasaukšu.

Cars Aleksejs Mihailovičs bija nodevies valsts lietām.

Jau divdesmit gadu viņš sēdēja tronī. Sārtiem vaigiem kā zēna gados, zilām acīm, brūnu bārdu, miesās ļoti tukls, bet kā agrāk neparasti viegls kustībās un dedzīgs.

Viņam priekša atradās Izmailovas ciema ieņēmumu un izdevumu grāmata, ko viņš ar labpatiku pārlasīja. Raža bija laba. Izmailovas dārzi bija ienesuši 3938 spaiņus ābolu, 93 spaiņus zustreņu, 68 spaiņus sarkano jāņogu, 11 spaiņus balto jāņogu, 19 spaiņus sarkano aveņu, 2 spaiņus balto aveņu, 25 spaiņus ērkšķogu, 7 spaiņus darza zemeņu, 12 spaiņus ķiršu.

Krievzemes augi caru priecēja, bet, rau, ar svešzemju augiem — tīrais posts, tie nepadevas, lai gan aicināja no aizjūrām labākos audzētājus.

Meistaru spēkam Aleksejs Mihailovičs ticēja bezgalīgi, nekādas neveiksmes nevarēja šo ticību iedragāt. Kokvilnas augs Maskavā nekādi negribēja ieviesties.

— Slikti audzētāji! — atkārtoja cars un pieprasīja atrast citus — labākus.

Savam vojevodam Astrahaņā viņš rakstīja: «Sameklēt, cik vien var, visulabākās kokvilnas sēklas un prasmīgu dārznieku arīdzan, visulabāko un rimtāko, kurš mācētu kokvilnas augu Maskavā ieaudzēt. Ja nu Astrahaņā sēklu nebūtu, tad ir bajāram, ir vojevodam sēklu ievešanu izkārtot no aizjūras zemēm un arī lietpratējus tāpat aicināt no aizjūras. Sameklēt audējus, kuri no kokvilnas mācētu audeklus aust, tāpat muslīnu un bjazu, tāpat arī papīru darināt.»

Caram bija iecere Maskavā ieaudzēt neredzētus un derīgus aizjūras augus, gan tādus, kuri aug dienvidos, gan tādus, kuri aug ziemeļos, lai Maskava būtu bagāta ar visu ko un lai neko nevajadzētu ievest.

Izmailovas dārzos tika dēstīti vīnogulāji, dateles, Bu- hāras un Turkmēnijas melones, Semahas un Astrahaņas arbūzi, mandeļkoki, Astrahaņas papriks, Kaukāzijas kizil- krūmi, Ungārijas bumbieres, rubijas zāle, kokvilnas augi un zīdkoki. īpaši zidkoki. Jau pārlieku gribējās caram pašam sava — Maskavas zīda.

Saprazdams, ka tas ir sarežģīts darbs un Maskavā izaudzēt zīdkoku diez vai izdosies, cars pavēlēja meklēt tādu zinātāju, kurš mācētu audzēt zidtārpiņus citādi. Cars pat izdomāja recepti: «No zidkoka spiest eļļu un, tajā eļļā mērcējot citu koku lapas vai zaļi, barot zidtārpiņus un ar dieva palīgu ieviest zīdu Maskavā.»

Tādās pārdomās caru atrada vanadznieku augstākais virszinis — djaka paligs Vasilijs Botviņjevs.

Aleksejs Mihailovičs nopriecājās par viņu, bija gaidāmā jauka un patīkama izprieca: šodien Ivanu Jarižkinu cēla vanadznieku dienestpakāpē.

Ceremonija notika plašā istabā.

Iepretim cara sēdeklim bija nolikti četri grezni krēsli, uz tiem četri putni: uz pirmā krēsla medibu piekūns, uz otra krēsla jauns medību piekunēns, uz trešā krēsla vanags, uz ceturtā — vanadzēns. Starp krēsliem siens un zirgsega. Aiz krēsliem ar tepiķi pārsegts galds, bet uz tā putnu tērpi un jaunievēlamā tērps.

Viņa četrus putnus turēja ierindas vanadznieki. Viņi stāvēja pie galda ar dūraiņiem rokās, bet bez cepurēm. Pārējie vanadznieki bija nostājušies abpus galda.

Cars atbrauca. Nosēdās savā krēslā.

Vanadznieku pārzinis Pjotrs Homjakovs jautaja Aleksejam Mihailovičam:

—    Vai būtu laiks, valdniek, ceremoniju sākt?

—    Laiku paziņo.

—    Laiks ietērpšanai un stunda skaistumam!

Vanadznieku pārzinim atnesa jaunizredzētā piekūnu.

Viens uzvilka piekūnam sarkanu, ar sudrabu izšūtu samta cepurīti, otrs — sudraba zvārgulīšus, trešais — uznadžus un siksnu, kas piešūta pie dūraiņiem.

Ietērpa arī citus putnus.

—           Valdniek, vai nebūtu laiks pieņemt un sūtīt pēc jaun- ievēlējamā un vai nelikt viņam tērpties?

—           Ir laiks, — cars apmierināts sacīja, viņam patika šis jaukās spēles svinīgums, ar kādu to izpildīja viņa priekšā visā nopietnībā un saviļņojumā viņa labākie vanadznieki.

Atveda Ivanu Jarižkinu. Viņš bija ģērbies puķainā vadmalas kaftānā, dzeltenos zābakos.

Noskaitīja lūgšanu.

Vanadznieku augstākais virszinis — djaka palīgs Vasi- lijs Botviņjevs teica runu:

—            Lielais valdniek, visas Lielās, Mazās un Baltās Krievzemes car un lielkņaz Aleksej Mihailovič! Tavs jaunizrau- dzītais, valdniek, vanadznieks Ivans Gavrila dēls Jariž- kins krīt tev, Lielais Valdniek, pie kājām un lūdz.

Jarižkins un divi vecākie ierindas vanadznieki ar viņu sasveicinājās.

—    Nostāties laukumiņā! — cars pavēlēja.

Jarižkins nostājās uz siena. Viņam uzmauca galvā ser- muliņa cepuri, uzlika pleca četrstūrainu somu, uz kuras bija izšūts burvju putns Gajuns, iedeva nūju ar bumbiņu, sudraba ragu, dvieli un dūraiņus.

—           Vai ir laiks rīkoties, godāšanai un stiprināšanai būt? — Homjakovs vaicāja.

—    Ir laiks.

—           Priekšnieki! Ir laiks rīkoties, godašanai un stiprināšanai būt.

Vasilijs Botviņjevs paņēma no Jarižkina somas vēstuli: jaunizvēlētais iecelts par piekto priekšnieku. Vēstules beigās pierakstījums: «Par nepaklausību — uz Ļenu.»

Kad ceremonija tuvojās beigām, Aleksejam Mihailovi- čam pēkšņi iešāvās prātā kāda doma, kas jau divas nedēļas viņam nedeva miera. Bet atkal viņu no tās aizvirzīja.

Okoļņičijs Rodions Matvejevičs Strešņevs lūdza pieņemt dienestvīrus. Cars izgāja pie tiem. Dienestvīri krita ceļos, paklanījās.

—    Celieties, — teica cars.

Dežņevs skatījās uz šo resno, sārto cilvēku un gaidīja viņa vārdu. Jo šis vārds nevarēja but vienkāršs vārds. No tā bija atkarīgi ļaužu likteņi visas zemos tālajos un tuvajos novados.

Strešņevs iepazīstināja caru ar dienestvīriem.

—           Tas ir Dežņevs Semjons, Ivanovs, — viņš sacīja, — kazaks no Ļenas. Kalpojis Kolimā, gājis uz Anadiras upi.

—    Tālu! — cars noteica. — Auksta zeme.

«Novērtēja!» Dežņevam sirds sāka sisties. «Novērtēja!

Saprata! Tālu. Un vēl cik tālu! Vēl cik auksta! Un vēl bads.»

Cars skatījās uz dienestniekiem, tie uz viņu.

— Tacl nu vajag visus apbalvot! — pēkšņi sadomāja Aleksejs Mihailovičs. — Visiem pa pusrublim. Vai arī lai iet pa rublim!

Cars aizgāja. Viens palicis, viņš sēdās rakstīt Aptiekas valdes pārvaldniekam:

«Pavēlēt Zotam Polozovam, lai viņš sarīko mēģinājumu: liek izkaltēt zivis — belugu un stori, un kādu sīkāku katru par sevi, cik iznāk, ar asakām, kā arī bez asakām un, šīs zivis sažāvējot, smalki saberzt un pēc saberšanas izsijāt caur biezu sietu, un šos miltus sajaukt, caur biezāku un retāku sietu laistus, atsevišķi ar rudzu sijātiem miltiem, un lai būtu sajaukums tāds, ka zivju miltus ar rudzu miltiem sajauc pusi ar pusi, ar trešdaļu un ceturto daļu un sajaukumu izcept un sataisīt sausiņos; bet šie sausiņi, kādi tie būtu putrā un vārīti?» Un padomājis pierakstīja: «Un tas viss darāms slepus, ne atklāti.»

Lai dievs nedod, ka neatgadās kas nelabs!

Pa to laiku Dežņevs sēdēja kādā paputējušā dzertuvē un pat nedzēra. Bija skumji. Viņš atminējās pārgājienos bojā gājušos draugus un resno caru.

Gribējās bēgt projām no Maskavas.

Veselu mēnesi Semjons kiimta ap bajāra Vasilija atraitnes Marijas Romanovnas māju: vai tad patīkami nest bēdu ziņas?

Beidzot viņš tomēr saņēmās, i Pieklauvēja pie vārtiem. Namiķe, jauzdama viņā ko nelabu, ilgi tincināja, kam viņam bajāriene, līdz beidzot, nekādu jēgu nepanakusi, ielaida māja iekšā, un viņš gaidīja tukšā piesmakušā istabā, kad viņu sauks priekšā. Sauca pēc ilgas gaidīšanas.

Viņu veda pa tumšiem gaitenīšiem uz lielām, augstām, griezumā greznotām durvīm.

Durvis klusu atvērās, un Semjons piemiedza acis, tik daudz bija gaismas milzīgajā dīvainajā istabā. Pirmo reizi mūža viņš redzēja spoguli, nevis vienu, bet uzreiz trīs. Semjons stāvēja starp šiem trim spoguļiem kažokā, plats, smags, melns, gandrīz vai briesmīgs. Viņš bija svešs šai istabā, kur laistījās spoguļi un pie sienām tikšķēja daudz pulksteņu, it kā pa sienām pilētu ūdens piles; daudzi pulksteņi: vācu pulksteņi, kas rādija laiku no pusdienas, no rieta — pēc Bohēmijas laika, no ausmas — pēc Babilonijas laika, no pusnakts kā latīņu baznīcā. Istabas vidū uz

vieglām vītām kājiņām stāvēja vara bjodas, kurās smaržoja mirres.

Semjonam sareiba galva. Viņš grozīja acis, bet saimnieci neredzēja.

—     Labdien, kazak, — kāds sacīja no sāniem.

Skatīdamies spoguļos, Semjons pagriezās vispirms ar

ķermeni, tad neveikli, lai nemanītu, ar kājām.

Krēslā pie galda (bet galdam līdzās slējās ar grāmatām pilni skapji) sēdēja sieviete.

Savā apjukumā Semjons nesaskatīja un neatcerējās seju, bet varbūt viņš to nemaz arī neredzēja. Viņš paklanījās un steigšus izdabūja no azotes ādas maisiņu, spēra soli tuvāk galdam un nolika maisiņu blakus baltām, smalkām rokām, kurām nebija neviena gredzena.

Semjons tomēr neredzēja bajārietes seju. Viņš neredzēja, kā viņa ķēra pie sirds, cik kāri ar acīm pārskrēja pa latīņu vārdiem.

—    Vai tu, kazak, viņu pazini?

—    Pazinu.

—    Vai sen, kopš viņu tiki redzējis?

—    Sen.

—    Kas ar viņu notika?

—    Krita kaujā.

—    Kad īsti?

—    Nu jau priekš gadiem trīsdesmit pieciem.

Bajāriete iekliedzas. Viņi ilgi klusēja. Semjons skatījās

uz kājām, uz rakstaino grīdu.

—    Un tu visu laiku šo vēstuli glabāji?

—    Glabāju.

—    Paldies tev, kazak! Paņem šo te!

Platajā kazaka plaukstā, kuras viens pirksts bija nosaldēts, otru nolauzis lācis, ieslīdēja smalka zelta stīpiņa ar baiti kvēlojošu lāsi.

Semjons atkāpās uz durvīm.

—           Glabā piemiņai par viņu, kā tiki glabājis vēstuli. Tas ir ļoti dārgs akmens.

—           Ak jā! — augsti ieskanējās bajārietes balss. — Te tev būs degvīnam.

Līdzās brīnumainajam gredzenam nolikās uz pusēm pārcirsts reihsdālderis. Krievijā to sauca par jefimku.

Durvis jau vērās ciet, kad Semjons pacēla galvu un aiz izmisuma par notikušo aplamību un netaisnību noprasīja:

—    Kas tad vēstulē īsti bija?

—    Latīņu dzejoļi!

Viņš lēnām gāja pa gurkstošo pavasara sniegu. Virs Maskavas, virs baznīcu kupoliem vieglītēm viļņoja gaiša zilgana nakts. Mirdzēja zvaigznes. Koki izšāvās virs tumšajiem māju sablīvējumiem augstu virs zemes kā smalki izdreijāti zariņi.

—    Ei! — kāds uzkliedza Semjonam.

Viņš atskatījās. Priekšā stāvēja Sibīrijas prikaza djaka palīgs.

—    Tev pienākusi vēstule. Taisies tikai izmaksāt! Tu vairs neesi vienkāršs kazaks — nu tu esi atamans.

Semjons iebāza roku azotē un pameta djaka palīgam sudraba jefimku. Podjačijs, pārsteigts par sibīrieša devīgumu, noliecās līdz zemei, bet kad izslējās taisns, Semjons Dežņevs jau bija ielas galā.

Viņš uz mirkli apstājās, pacēla acis pret debesīm. Polārzvaigzne mirkšķināja Maskavas zemes cilvēkiem, bet neviens te nesaprata, ko tā mirkšķina, Dežņevs vienīgais to saprata.

… Nekad krievu cilvēki neuzzināja, ko viņi veikuši pasaules labā, nekad netika prasījuši pienācīgu atlīdzību, būdami gauži apmierināti ar iedoto, priecinājās par viltus slavināšanas vārdiem, par nekautro svešzemnieku vēlību, bet, kas tika sirdī glabāts, tas ne zelta dēļ, ne ar viltībām, ne ar kādam goda pakāpēm nekad netiks izpausts, taču to turēja zināmu jebkurš, pat visnelaimīgākais, visu- pēdējais krievu cilvēks.

SATURS

I.    Zablockis

Sasirdījās bajārs uz sievu . . ……………………………………………… ?

Lielā Ustjuga…………………………………………………………. 15

Paģiras………………………………………………………………. 18

Vervēšana…………………………………………………………………… 21

Vaļas nedēļa……………………………………………………………….. 25

No Lielās Ustjugas……………………………………………………….. 26

Pāri Akmenim…………………………………………………………….. 27

Cilvēki, kurus nevar saprast……………………………………………… 29

II.    Uz Sibīriju

Mošusbriedis, sveķu ēdējs……………………………………………….. 35

Parfena Hodireva krišana…………………………………………………. 39

Sūtnis ……………………………………………………………………… 45

Kazaks mājā…………………………………………………………… 49

Uz Oimjakonu, uz Kolimu………………………………………… 55

III. Kolimā

Zirjans………………………………………………………………………. 61

Allajs ………………………………………………………………………. 66

IV. Maskava

Cars Aleksejs Mihailovičs……………………………………………….. 81

Cara mīlestība…………………………………………………………

Cara žēlsirdība…………………………………………………………….. 89

V. Pirmais pārgājiens

Gada tirgus…………………………………………………………….

Pirmais pārgājiens………………………………………………………… 1°8

Pirms jauna pārgājiena………………………………………………….. 108

VI. Otrais pārgājiens

Mošusbriedis uz buras…………………………………………………….. "3

Gudrus un piedzīvojušus vajag kļausit……………………………….. 120

Ledi………………………………………………………………………….. 122

Lielais Čukotkas Deguns……………………………………………….. 123

Ankudinovs ……………………………………………………………….. 1 '1

Uz Maskavas upes……………………………………………………….. 137

Svētā Zosimas un Savatija dienā………………………………………. 140

Uz Anadiras upi………………………………………………………….. 145

Anadira …………………………………………………………………… 14 ->

Pēcgalā……………………………………………………………………. >50

li.tadttc.iaa BaxpeecKuū XO)KAEHHB BCTPEHb COJ1IIHV «Mojioasr rnapniin» MoeKBa I967 1 Ia JiaTbīlUCKOM S13I>1KC H3,iaTe.ibCTBO «Jluccua» 1971

Redaktore M. Paula. Mākst. redaktora J. Svcnčs. Telin. redaktore A. Pētersone. Korektore B. Kalēja. Nodota salikšanai 1971. g. 18. februāri. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 28. jūnijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 5 fiz. iespiedi.; 8.4 uzsk. iespiedi.: 8.15 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 36 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 24295,02374. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina iela 137/139. Pašūt. Nr. 161.

1 Tā Krievzemē sauca Urālus.

1 Strēļu dienestpakāpe

1 Koča — kuģis, ar kādiem kuģoja Ziemeļos krievu jūras braucēji.

1 Zvērinātais — dienestvīrs, kas ievāca nodokļus.

1 Kuhļanka — zvērādu apģērbs.

1 Sabuļu pavēdere — ar retu. īsu vilnu.

[1] parnača — aukstais ierocis — seššķautnaina robaina vāle. Tai bija īss koka rokturis ar siksniņu.

[2] kulema — sabuļu lamatas.

[3] cetverlis — svara mērs, līdzīgs četriem pudiem.

3<i

[3] Bajardēls — dienestpakupe strēju karaspēka.

[3] Jasaks — nodoklis.

[4] iebraucamā māja — ēka, kurā atradās kanceleja.

[5] domrists — cilvēks, kas spēlē domru.

[6] berendeika— pulvera radziņš vienam lādiņam.

' lahtaks — liels, pieaudzis ronis.

[8] torbazi — apavi no zvērādām. 3'

[9] vārsmās šeit un turpmāk tulkojusi I. Kalnciema.

Content

Bahrevskis Vladislavs Anatoļjevičs Ceļojums pretim saulei

sasirdījas bajars uz sievu

lielĀ Ustjuga

PAĢIRAS

VERVĒŠANA

VAĻAS NEDĒĻA

pāri akmenim

CILVĒKI, KURUS NEVAR SAPRAST

mošusbriedis, sveķu ēdējs

Parfena Hodireva krišana

SŪTNIS

KOLIMĀ

zirjans

allajs Un karš atnāca.

MASKAVĀ CARS ALEKSEJS MIHAILOVlCS

cara mīlestība

cara žēlsirdība

PIRMAI PĀRGĀJIENS GADA TIRGUS

pirms jauna pārgājienā

OTRAIS PĀRGĀJIENS mošusbriedis uz buras

LEDI

LIELAIS ČUKOTKAS DEGUNS

ANKUDINOVS

UZ MASKAVAS UPES

SVĒTĀ ZOSIMAS UN SAVATIJA DIENA

UZ ANADIRAS UPI

ANADIRA

PĒCGALĀ

SATURS