Aleksejevs Sergejs

Citi ies līdz galam cīņas ceļu

S. Aleksejevs

Citi ies līdz galam cīņas ceļu

PIRMĀ NODAĻA DIVI ROKAS

—   Razins nāk, Razins!

—   Stepans Timofejevičs Razins!

Tūkstoš seši simti septiņdesmitā gada vasarā šis sauciens skanēja daudzās Krievijas valsts pilsētās un ciemos.

Pazemotie, verdzinātie, cara un bajāra apspiestie Krievijas darbaļaužu pulki cēlās bruņotai cīņai pret verdzinātā jiem.

Tā bija cīņa par tiesībām būt cilvēkam, par tiesībām uz brīvību, laimi, cilvēka neatkarību un cieņu.

Razins kļuva par šās cīņas simbolu, par tās cerību, tās vadoni un visu atzītu rīkotāju.

—   Razins, Razins nāk!

Zemnieku karaspēks devās lielajā karagaitā pa Volgas novadiem. Nodrebēja un sagrīļojās bajāru Krievzeme.

Par Stepanu Timofejeviču Razinu — lautas vadoni, izcilu zemnieku kara komandieri un cilvēku ir uzrakstīta šī grāmata.

KŅAZA ZIRGS

Jātnieku pulciņš devās pāri zemnieka laukam. Pulciņš nonāca pakalna galā. Jātnieki skatās: nu gan ērmi! Zemnieks ar zemi. Bet arklu nevelk zirgs. Zirga vietā iejūgusies trīs cilvēki: zemnieka sieva, vecā māmuļa un mazais dēlēns. Cilvēki pavelk, pavelk arklu, pastāv un pūlas atkal.

Jātnieki piejāja pie arāja.

Viņu priekšnieks pavērās bargām acīm.

—        Kālab tu, grēkagabals, cilvēkiem liec darīt zirga darbu?

Zemnieks raugās: viņa priekšā apstājies varen ražena auguma vīrs. Galvā cepure sarkanu virsu. Zaļi safjānādas zābaki kājā. Grezni svārki mugurā. Zem svārkiem puķots krekls. Rokā vīta ādas pletne.

«Būs gan bajārs, kazi, vai pats vojevoda,» zemnieks noprot. Un tā nu vīrs krita dižajam lielkungam pie kājām, visā augumā nostiepdamies vagā.

—        Bēdu ļaudis esam, bēdu ļaudis. Zirga nav. Aizveda maizes devēju parādu samaksai.

Jātnieks dusmīgi saviebās. No zirga nolēcis, viņš pagriezās pret zemnieku.

Zemnieks rāvās atpakaļ, lēca kājās un izbailēs metās bēgt.

—        Apstājies, negudrais, apstājies! Kur skriesi? — noskanēja zobgalīga balss.

Vīrs bikli pagriezās atpakaļ.

— Se, ņem ciet zirgu, — jātnieks sniedza pavadu.

Zemnieks apstulba. Sieva un vecā māmuļa stāvēja kā sastingušas. Dēlēns iepleta muti. Visi blenž, neticēdami tādam brīnumam. Zirgs ir liels un stalts. Zilgansirmu spalvu, ābolains. Kņaza zirgs.

«Lielskungs dzen jokus,» zemnieks spriež. Un stāv, cilvēks, ij nepakustēdamies.

—        Ņem, ņem. Tā vien skaties, ka neapdomājos! — svešinieks draudēja. Tad viņš aizsoļoja pār lauku.

Jātnieki devās pakal. Tikai viens jauneklis brītiņu aizkavējās: viņš bija neviļus nometis zemē tabakas repi.

—   Debesu tēvs, pats debesu tēvs sūtījis! — zemnieks sadulbis čukstēja un pagriezās uz zirga pusi. Te uzreiz viņš sabijās: vai tik tā nav burvestība? Viņš pasniedzās piedurties zirgam. Zirgs ievilka viņam ar pakavu.

Zemnieks saķēra sasperto vietu.

—   Īsts gan! — viņš aiz lielas laimes iebrēcās. — Kas jūs tādi būsiet un no kurienes? — vīrs pieklupa jauneklim klāt.

—   Ceļa gājēji. Brīvi vanagi. Pavasara vēji, — puisis noslēpumaini piemiedza aci.

—   Ko tad lai pieminu, dievu pielūgdams? Kas šis ir — tādu cepuri uzlicies?!

—   Razins. Stepans Timofejevičs Razins! — jauneklis aizjādams nosauca.

IŠPAGANAS ZEME

Stepans Timofejevičs Razins bija dzimis Donas krastos Zimoveiskas kazaku ciematā. Stepana tēvs Timotejs Razja dēlu audzināja stingrajā kazaku tikumā: esi godīgs, esi taisnprātīgs, nepamet draugu nelaimē, vareno priekšā neklanies. Razins izauga stalts, daiļš no vaiga, plecīgs. Kopš mazām dienām viņš seglos sēdēja tā, it kā būtu saaudzis ar zirgu. Cirtas Stepanam bija tik biezas kā stepes zāle. Acis melnum melnas. Tās kvēloja melnās gunīs.

— Kazaks, īsts kazaks, — vecais Razja daudzināja, dēlā noskatīdamies. — Kazaka asiņu, kazaka viežu. Kazaka godu, dēls, sargi no jaunām dienām …

Tūkstoš seši simti sešdesmit septītajā gadā, sapulcinājis ap tūkstoš tādu pašu drošuļu, Stepans Timofejevičs Razins no Donas aizgāja uz Volgas krastiem, pēc tam uz Jaiku un no turienes pā Kaspijas jūru laidās uz aizjūras zemēm. Tajos laikos kazaki bieži devās ceļā, tālumos meklēdami svabadas zemes. Pēc laimes dzīdamies, viņi brauca pāri jūrām, devās karagaitās uz Turciju, uz Persiju. Persiju viņi dēvēja par «Išpaganas zemi». Stepans Timofejevičs Razins tad nu arī veda savus kazakus -ciemos pie Persijas haniem.

Piepūtās kazaku strūgu buras. Kā gulbju saime laivas līgoja no viļņa uz vilni, no viļņa uz vilni.

Aizvien tālāk un tālāk aizslīd dzimtā mala. Tā aizslēpjas aiz Kaspijas jūras vijņiem.

Kazaki ir pārgalvīgi vīri. Drosmes viņiem pārpārim. Bet jūru pārbraukt nav vis tas pats, kas mežā ogās iet.

—   Kas mūs gaida tālā malā?

—   Kā mūs saņems Išpaganas zeme?

—   Vai būs lemts mājās pārnākt?

«Išpagana, Išpagana,» Razins prāto pats sevī. Viņš stāv uz pašas pirmās — uz atamana strūgas klāja, raudzīdamies ūdenī, debesīs, zilajā tālē. «Išpagana — kāds ērmots vārds.»

Kazaki izbraukāja Kaspijas jūru. Viņi iegriezās gan Derbentā, gan Širvanā, gan Baku. Ir Persijā Reštas pilsēta, ir Farabada, ir Astrabada. Kazaki nostaigāja simtiem verstu, jo bieži izcīnīdami sīvus cīniņus ar persiešiem, un bezmaz vai bojā aizgāja, svešā pusē ziemu pār- laizdami. Viņi kāvās ar persiešu jūras kuģiem, likdami lietā gan prātu, gan drošsirdību. Taču svabadu zemi kazaki neuzgāja. Tiesa gan, mājup viņi devās, mantu saguvuši.

Kaspijas jūra šūpo kazaku strūgas. Ceļavējš tās dzen uz māju pusi.

«Išpagana, Išpagana,» Razins prāto pats sevī. «Svabadas zemes pasaulē nav. Un vai ir vērts meklēt laimi tūkstošiem verstu tālu no mājas? Ek, ja varētu savā zemē bajāriem ragus aplauzt ! Ja varētu dot ļaudīm maizi un brī- vestību!»

Pārdrošas ir Razina domas.

«Išpagana, Išpagana, svabadas zemes pasaulē nav.»

Rau, kur tālumā dzimtās zemes krasts. Vīrus sagaida kaiju brēcieni.

CALMA

Kazaki bija pārnākuši no karagaitām. Viņi apmetās atpūsties Astrahaņā. Kad vīri devās ceļā uz persiešu zemēm, žēl bija uz viņiem paskatīties. Kazaki bija noskran- duši pie nabaga. Dažam labam ne krekla mugurā. Cik kuram tā drēbju gabala, tas pats vienos caurumos.

Bet tagad lai paskatās uz kazakiem — acis apžilbst. Citam vadmalas, citam samta svārks mugurā. Cits lapsādu kažokā, cits sabuļu kažokā saposies. Halāti vai ikvienam — koši sārti, dzelteni, gan ķiršu sarkanumā, gan aveņu krāsā.

Augusts. Saule svilina kā cepli. Sviedri līst aumaļām. Bet Donas brašuļi ciešas. Viņi staigā, savilkušies mugurā svārkus, halātus, kažokus, dižodamies ar greznajām drānām.

Kad tika dalīta persiešu zemēs gūtā manta, Greizajam Simoškam krita čalma. Dārga zīda čalma. Zeltu un pērlēm šūdināta. Pēc lieluma Simoškam kā radīta. Tā nu kazaks uz sava matu ērkuļa uzstīvēja čalmu. Ja tagad paskatās uz Simošku, tad rādās, ka tas ir nevis kazaks, bet turku dižvīrs.

Ar čalmu galvā Simoška pats sev tīkams. Ļaužu pūlis blenž uz Simošku vaļā mutēm. Puišeļi bariem vien bizina pakaļ.

Simoška staigā, sāniski uz ļaudīm pašķielēdams un smīkņādams kā aplamis.

Saticis drauģeli Lielo Gavrilu, viņš tūdaļ plātās ar čalmu.

Saticis Ļubimku Ņepeivodu, — atkal plātās ar čalmu.

—        Zeltu un pērlēm šūdināta, — Simoška ikvienam skaidro. — Tāda čalma ir divsimt kazaku cepuru vērta. Pirms manis to valkāja pats turku valdnieks.

Tā kazaks staigāja un grozījās pa Astrahaņas ielām, līdz saskrējās aci pret aci ar Razinu.

Razins apstājās, paraudzījās uz dīvainā izskata kazaku, uz čalmu, uz Simoškas greizo aci un aplamnieka smīkņā- šanu, piegrūda pirkstu viņam pie krūtīm un novaicāja:

—   Vai turks esi?

Simoška apstulba.

—        Godājamo ataman, es jau esmu kazaks. Es jau esmu Greizais Simoška, — viņš steigšus piemetināja.

—       Ka esi greizs, to redzu, — Razins atcirta. — Grei- zumu redzu, kazaka gan neredzu.

—        Es tak esmu Donas ļaužu, godājamais Stepan Timo- fejevič. Abi tak braucām uz Išpaganas zemi. Kazaks esmu, kazaks, — Simoška dievojas.

—       Neredzu, neredzu, — Razins atkārto, un balss ir barga.

Nemaz jau tāds nejēga nebūdams, Simoška apķēra, kur tā vaina, un mudīgi vien norāva čalmu.

Stepans Timofejevičs pavērās uz kazaku un teica atkal to pašu:

—   Nav kazaka. Neredzu.

Nu Greizajam Simoškam salēcās sirds. Viņam jau rādījās, ka Razins stiepj roku pēc sava kazaku zobena. «Ņems vēl un sakapās gabalos.»

—   Paga, paga! — Simoška iesaucās.

Viņš cirtās sāņus uz to pusi, kur tirgus būdas. Pagāja brītiņš, un vīrs klāt gan. Čalmas Simoškam rokā vairs neredzēja. Galvā staltojās jērenīca.

Razins palūkojās uz cepuri un pasmīnēja.

—   Jā, tagad redzu, ka esi kazaks.

Simoškam mute iepletās smaidā līdz ausīm.

Vēlāk gan kazaks sūkstījās:

—        Tavu bargu, tavu bargu atamanu. Kā tik es viņam pagadījos ceļā? Citā reizē es būtu pret čalmu iemainījis divsimt kazaku cepuru.

Atgadījums ar čalmu noderēja par mācību arī citiem. Razina vīri novilka lapsādu un sabuļu kažokus un uzģērba atkal kamzoļus un kazaku garsvārkus.

Pēc jūras brauciena Astrahaņā atpūties, Razins līdz ar kazakiem griezās mājup uz Donu.

«VISI IR LĪDZĪGI»

Donas krastos Razina vīrus līksmi sagaidīja. Daudziem jau bija zudusi ticība, ka reiz kazaki atgriezīsies mājās. Par viņiem gāja apkārt visvisādas valodas. Te ļaudis čukstējās, ka Donas kazaki noslīkuši bangainajā Kaspijas jūrā. Te atkal paklīda jaunas ziņas: kaut kur kaut kādās kaujās kazaki nolikuši savas trakulīgās galvas. Un te uzreiz viņi pārnāca sveiki veseli.

—   Ekur braši vīri!

—   Kā tad dzīvo tur svešās malās?

—   Vai Išpaganas zeme ir jauka?

—   Vai tiesa, ka tur nav nedz saules, nedz mēness? Cieminieki aplūko aizjūrās sagūtās mantas. Razinam

viņi lien virsū kā mušas.

—        Varbūt tu atkal dosies karagaitās? Mēs arī ietu līdzi. Mums arī derētu halāti un kažoki, nekaitētu zelts un sudrabs.

Bet Razinam prātā cita doma: «Vai persiešu halātos laime meklējama? Ja arī ik desmitais piestūķēs zuteni, tikpat ļaudis bagātāki netaps.»

Gana jau Stepans Timofejevičs bija izklaiņojies pa plašo pasauli. Pat vecais Razja reiz bija teicis: «Blandoņa!»

Stepans bija aizgājis ir uz dienvidiem līdz Krimas ļaudīm un nogajiešiem, ir soļojis uz vakariem, dodamies karagaitās uz poļu robežām. Divreiz viņš bijis Maskavā. Arī tālāk vēl aizstaigājis — līdz pašai Ziemeļzemei, līdz saltajai Baltajai jūrai.

Stepans ir daudz ko saskatījies. Visur bajāri māc Krievzemi. Nekur ļaudis neredz vieglu dienu.

—   Nē, ar halātiem jūs prieka negūsiet. Laime, ciema ļaudis, ir citur meklējama. Putns ir brīvs, — Stepans Timofejevičs prātoja. — Zivs ir brīva. Kukainītis stepē, zvērs mežā — tie visi ir paši sev noteicēji. Vai cilvēks sliktāks par tiem? Ak vai, jāda gan bajāri Krievzemi! Vai nu nevarētu kumeļš slieties pakaļkājās un ar vienu rāvienu nosviest zemē tos, kas sēž viņam uz kakla?

Kazaki brīnījās par tādu nedzirdētu valodu. Zināms, kas jau bija tāds brangāks un turīgāks, tas diez kā vis nesteidzās saukt: «Es tāpat domāju!»

Toties lielu lielais vairums gan:

«Tiesa, Stepan, tiesa! Laiks būtu ļaudīm celties kājās.»

Atgriezies Donas krastos, Razins drīz vien apciemoja Čerkasku — Donas galvaspilsētu, kur mita galvenie karapulki. Tur viņam arī iznāca asa runāšana ar karapulku atamanu Korņilu Hodņevu.

—   Kam tu, Steņka, ļaudis musini? — atamans bargi jautāja.

—   Vai es musinu, Korņila? Varbūt tā bajāru pašu vaina? Tos vajadzētu pievaldīt.

—   Neņem lielu galvu, kazak, neņem!

Korņila šeit — Donas krastos ir galvenais priekšnieks. Caram viņš par visu atbild.

—   Pievaldi mēli, Steņka. Saku tev ar labu, pa draugam.

—   Ek, Korņila, Korņila Jakovļevič! — Razins pasmīnēdams raudzījās atamanā. — Kā redzams, tu esi augstu uzlidojis. Bajāru barā esi iejucis. Ka tik nekrīti vien no padebešiem lejā.

Hodņevs sabozās. Kazaka valoda ir aplam pārdroša. Par t.idu runāšanu … Taču karapulku atamans ir piesardzīgs. Vn.'.š zina: Donas krastos Razins ir lielā cieņā. Aiz Ra- zina stāv ļaužu pulki. Korņila nosprieda pagaidām naidu necelt.

—   Nu, nu, kādu Krievzemi tad tu gribi?

—        Kur nav nedz nabago, nedz bagāto. Visi ir līdzīgi. Tādu Krievzemi gribu! — Razins Korņilam atbildēja.

DIVKĀRT GUDRS

Tūkstoš seši simti septiņdesmitais gads. Razins atkal a bija atnācis Volgas krastos tāpat kā pirms trim gadiem. Bet šoreiz atamans nebija nācis mantā iedzīvoties. Viņš netaisījās meklēt laimi tālā malā. Stepans Timofejevičs bija nolēmis cīnīties par laimi tepat dzimtajā zemē. Viņš bija pasludinājis karu bajāriem.

Pirmā pilsēta dumpiniekiem pa ceļam bija Caricina. Stāvā kraujā gabaliņu augšpus pilsētas Razina vīri ierīkoja nometni.

«Caricinu vajadzētu ieņemt tūdaļ uz vietas,» tādas runas bija dzirdamas kazaku vidū.

Pie Razina nākdami, te bija ieradušies arī Caricinas iedzīvotāji.

—      Nāc, ataman, un valdi. Caricinā ļaudis tevi gaida, * Visiem mums viens ceļš ejams. Vārtus tev atdarīsim.

—        Ieņem Caricinu, ataman, ieņem, — padomdevēji neliek Razinam miera.

Bet Razins nesteidzas. Viņš zina, ka pa Volgu augšup uz Caricinas pusi strūgās brauc liels strēļu karaspēks. Strēļiem ir lielgabali, musketes, vaļņu bises. Strēli ir apmācīti kara mākslā. Viņus vada slavens komandieris — lielais priekšnieks Lopatins. «Kā lai mēs ar savu mazo spēcinu uzveicam tādu karadraudzi?» Razins prāto. «Pilsētā glābiņa nebūs. Tik vien labuma, ka ilgāk varētu noturēties. Bet mums vajadzētu strēļus noguldīt kā vālu. Ar vienu atvēzienu, kā jau kazakiem pieklājas.»

Lopatins nāk tuvāk un tuvāk Caricinai,

—   Ieņem cietoksni, ataman! — kazaki sauc saukdami.

Razins nesteidzas, Razins vilcinās.

Katru dienu Lopatins izsūta uz priekšu izlūkus. Tie ziņo priekšniekam, ko dara kazaki.

1 — Kazaki stāv kraujā. Pilsētu liek mierā. 1 — Nejēgas, — Lopatins smej. — Nav viņiem neviena

krietna komandiera.

•— Ataman, mūsu priekšniek, mūsu vadoni, ieņem Caricinu, ieņem taču! — kazaki atkal lūdzas atamanu.

Razins nebilst ne vārda, it kā nedzirdējis lūgšanos. Un tad uzreiz Razins ar kazaku nodaļu pazuda nez kur.

Tikmēr Lopatina karavāna bija nokļuvusi līdz kazaku kraujai. No turienes sāka šaut.

—        Šaudiet vien, šaudiet! — Lopatins ņirdz. — Kad mēs izšausim, gan tad jūs apklusīsiet.

Lopatins turas nostāk no bīstamā krasta. Raug, tālumā jau Caricina. Raug, tā jau klāt. Klau, cietoksnī jau apsveikdams nogrand lielgabals.

Lopatins ir apmierināts. Viņš berzē rokas.

Un piepeši… Kas tad tas?! No Caricinas mūriem sāk birt lielgaballodes. Viena, divas, desmit, simt… Tās lido uz cara karapulku strūgām. Strūgas sazveļas un grimst kā papīra kuģīši.

Kāds pamanījis uz augstās pilsētas sienas stāvam plecīgu kazaku, ģērbušos atamana svārkā.

—   Razins Caricinā, Razins!

—   Ļaundari pilsētā!

—   Stāt, grieziet atpakaļ!

Bet tai pašā mirklī gluži kā pēc pavēles ir no kreisā, ir no labā Volgas krasta uz karavānu traucās kazaku laivas. Kā bites ap medu, tā Razina vīri saklupa ap strēļu strūgām.

—   Cērt viņus! Lai izput!

—   Priekšniekam galvu zemē!

Strēļu strūgas padevās.

—        Gudrs mūsu atamans, gudrs gan! — dumpinieki pēc uzvaras jūsmoja. — Paskat vien — pašu lielo priekšnieku piemānīja! Līdz pēdējam brīdim negāja Caricinā iekšā.

—       Lielais priekšnieks ir gudrs, bet Razins divkārt tik gudrs, — Razina vīri smējās.

RAZINA PILSĒTIŅA

«Gudrs, gudrs mūsu atamans!» tā Razina vīri daudzināja vēl ilgi pēc tam, kad bija sakāvuši Lopatinu. «Gudrs gan,» piebalsoja arī tie, kas kopā ar Razinu pirms trim gadiem bija devušies karagaitās uz persiešu zemi.

Tūdaļ pat visi sāka pieminēt, kā Razins bija ieņēmis Jaikas pilsētiņu. Ieņēmis tālab, ka pirms došanās jūrā kazakiem vajadzēja kaut kur pārziemot. Bet vojevodas negribēja kazakus ar labu laist iekšā.

Tas notika, raug, tā.

Jaikas upe. Kaspijas jūra. Akmeņiem mūrētā Jaikas pilsētiņa. Jaikas torņi ir augsti, sienas asi biezas, vārti no ozola baļķiem. Cietoksnis, ne pilsētiņa.

«Te būtu labi maniem kazakiem atpūsties,» Razins prātoja. «Bet ej nu ieņem pilsētiņu! Puse viru paliks pie mūriem guļam.»

Te vienreiz Razinam ziņo: stepē notverti cilvēki. Kādi trīsdesmit. Ejot uz Jaikas cietoksni. Dievlūdzēji. Mūki.

Razins jau vēra muti sacīt: «Tie ir svēti un miermīlīgi ļaudis. Laidiet, lai iet savu ceļu.» Te pēkšņi viņš apķērās:

—   Paga, pag. Vediet šurpu!

Mūki atnāca.

—   Ģērbieties nost!

Razins pasauca kazakus.

—   Velciet mugurā!

Kazaki un mūki apmainījās drānām.

Jaikas cietoksnī visi tramīgi. Ij strēļi zina, ij priekšnieks zina, ka Razins ir tepat kaut kur stepē.

Priekšnieks ir pastiprinājis cietokšņa apsardzību. Viņš cieši pavēlējis bez ziņas nevienu nelaist ne iekšā, ne ārā. Naktij pienākot, vārti tiek aizšauti ar visām bultām.

Saule laidās uz vakaru. Sargi stāvēja savās vietās, vērīgi lūkodamies stepē. Te pēkšņi redz — cilvēki nāk uz pilsētas pusi. Sargi ieskatījās: mūki.

Dievlūdzēji pienāca pie vārtiem.

—   Atdariet!

Sargi samulsa.

—   Kurp iedami?

—        Nākam uz Jaikas dievnamiem. Locīt ceļus svēto ikonu priekšā.

—        Pavadiet nakti stepē. Mums vēlēts nevienu nelaist iekšā, svētie vīri.

—        Ak jūs, bezdievji tādi! — mūki sāka kurnēt. —Gan dievs jums to pieminēs …

Sargi tapa nedroši. Viņi ziņoja priekšniekam.

—   Cik viņu tur ir?

—   Cilvēku trīsdesmit.

—   Laidiet iekšā. Tik pieraugiet, lai nebūtu lieku ļaužu.

Pa to laiku bija pavisam satumsis. Atnāca atpakaļ pie

priekšnieka aizsūtītie. Tika atšautas bultas. Bārdains strē- lis, pa vienam laizdams iekšā, ņēmās skaitīt dievlūdzējus.

—   Pirmais, otrais … divdesmitais … trīsdesmitais. Stāvi!

—   Vai tu, bārdaini, skaitīt nemāki, vai? — atskanēja kāda balss. — Vēl ne divdesmit nav iegājuši.

«Kas tad nu?» strēlis apjuka. «Pavei, jau četrdesmit. Pavei, jau piecdesmit. Pavei, jau zemnieki lien iekšā. Pavei, zirga purns arī jau bāžas. Viens jātnieks, aiz tā otrs, aiz otra trešs.»

—   Stāvi! Stāvi! — sargs kliedz.

Ko nu vairs! Pieskrēja klāt puisis kā ozols. Tas iegrūda sargam mutē jau iepriekš sagatavotu vīkšķi.

Kamēr cietoksnī atģidās, kas īsti notiek, kamēr sacēla trauksmi, tikām jau bija par vēlu.

Tā Jaikas cietoksnis krita Razina rokās bez kāda cīniņa. Tiesa, ielās pašaudījās gan. Bēt par to nav ij ko runāt. Bija bajāru pilsētiņa. Kļuva par Razina pilsētiņu.

«PALĪGA!»

Razins sēdēja Volgas malā. Bija nakts. Uz zobena atspiedies, Razins domāja dziļu domu: «Kurp griezties? Vai uz dienvidiem — laisties lejup pa Volgu māmuļu ūz Astrahaņu un Kaspijas jūru? Vai doties uz ziemeļiem — uz Saratovu, Samaru, Kazaņu un tad uz pašu Maskavu?»

Maskava, Maskava! Visu pilsētu valdniece. Ai, kā vajadzētu turp! Aiziet un iztrenkāt bajārus. Bet par agru. Nav tā spēka vēl. Lielgabalu, pulvera, muskešu ir pamaz. Zemnieki nav karu raduši. Daudziem drēbes vienās dris- kās. Jāiet vien ir uz dienvidiem, — tā Stepans Timofejevičs prāto. Atkopties. Apģērbties. Karapulku sakārtot. Bet pēc tam… Razinam vai elpa aizrāvās. «Pēc tam visai bajāru valstij sadot pa kaklu un ņemt aiz dziesmas!»

Atamans sēž Volgas malā, savas domas domādams. Te uzreiz no upes atskanēja kliedziens. Papriekš kluss, un Razinam šķita, ka viņš pārklausījies. Pēc tam arvien skaļāk un skaļāk:

— Palī-gā-ā!

Visapkārt tumsa. Melnum melna. Redzams nav nekas. Taču ir saprotams: cilvēks slīkst, cīnās ar nāvi vēragā.

Razins metās uz upi. Kāds bija, tāds pats ar visām drēbēm ieklupa ūdeni. Viņš peldēja turp, kur bija skanējusi balss. Vēziens, vēl viens vēziens.

—   Kas tur ir? Turies!

Neviens neatsaucās.

«Nokavēju, nokavēju,» Razins bēdājās. «Cilvēks pagalam ne par šo, ne par to.» Viņš nopeldēja vēl asu desmit. Tad nosprieda griezties atpakaļ. Bet tai pašā mirklī priekšā paslējās pinkuļaina bārda un pagrābstījās kādas rokas.

—        Palī-gā-ā! — bārdainis nogārdza. Un atkal nogrima zem ūdens.

«Nu tu vairs nepazudīsi!» atamans kļuva priecīgs. Ieni- ris viņš izrāva vīru virs ūdens un izstiepa krastā. Noguldījis viņu smiltīs, Razins ar ceļgalu uzspieda uz krūtīm. No izglābtā vīra mutes izšļācās ūdens.

—   Sadzēries gan, — Stepans Timofejevičs pasmējās.

Drīz vien izglābtais atvēra acis un paraudzījās uz ataman u.

—   Paldies, kazak.

Razins vēro svešinieku. Vārgs, izģindis zemnieķelis. Vīzēs āvies, skrandainas ūzas kājā, mugurā pagalam izņidrējis linu krekls.

—   Kas tu tāds esi?

—   Bēgulis. Pie Razina gribu tikt.

Zemnieks ievaidējās un zaudēja samaņu.

Tobrīd krastmalā atskanēja balsis:

—   Ataman! Stepan Timotejevič!

Kā redzams, biedri nāca Razinu meklēt. Razins atkāpās tumsā.

Kazaki atnāca līdz zemniekam. Pieliekušies viņi klausījās.

—   Elpo!

Divi aiznesa izglābto uz nometni, bet citi devās tālāk gar Volgas krastu.

—   Priekšniek! Ataman!

No rīta sotņiki Razinam ziņoja, ka naktī kāds no kazakiem izglābis bēguli. Neesot tikai zināms, kurš tas glābējs. Kazaku simtos neviens neatzīstoties.

—        Tad jau nebūsiet visiem vaicājuši? — Stepans Timofejevičs pasmīnēja.

Nodzīvojis dažas dienas Caricinā, Razins pavēlēja doties uz Astrahaņu.

NENOSODĪS

Razins dodas pa Volgu lejup.

—   Razins, Razins nāk!

—   Stepans Timofejevičs Razins!

Nemiers pārņēmis Krievijas valsti. Bajāri un cara kalpi ir pagalam nobijušies. Nebrīvie, apspiestie ļaudis ir cēlušies kājās, atliekuši muguru taisnu.

—   Slava Razinam, slava!

Bajārs Truba-Naščokins bendēja savu dzimtcilvēku. Rokas, kājas nelaimīgajam bija sasaistītas, pats ar grožu piesiets pie sola.

Bajārs stāv blakus ar pātagu rokā un kapā zemnieka pliko muguru.

—       Se tev, še tev, plikadīda! Saņem savu tiesu, suns! Iemācīšu tevi kunga priekšā cepuri nocelt!

Ik pēc cirtiena Truba-Naščokins atvēzē pātagu, lai tā ņemtu ādai cauri līdz asinīm. Brītiņu bajārs atvelk elpu un apšļakstina brūces ar sāļu ūdeni. Tad viņš ķeras atkal pie pātagas. ^

—        Žēlīgais lielkungs, Ļivontij Minajič, — zemnieks lūdzas. — Apžēlojies! Nenobendē. Nebija man ļauna nodoma. Neredzēju tevi nākam pretī.

Bajārs neklausās ne lūgšanos, ne vaidus, dara vien savu briesmu darbu.

Zemniekam zūd pēdējie spēki. Dūšu saņēmis, viņš saka:

—   Gan tu redzēsi, lielkungs! Atnāks Razins …

Te uzreiz …

—   Razins nāk, Razins! — skan pa visu bajāra namu.

Izbīlī Trubam-Naščokinam pārgriezās ģīmis. Pātaga nokrita zemē. Bajārs pameta zemnieku. Sacēlis svārku stērbeles, viņš laidās mukt pa durvīm laukā.

Razina kazaki iebruka bajāra muižā, apkāva bajāra dienderus. Tomēr saimnieks pats bija pagaisis nez kur.

Razins sapulcināja zemniekus klajumā. Viņš pavēstīja, ka tie ir brīvi ļaudis. Pēc tam zemnieki vēlēja paši savu sādžas vecāko.

—        Greizo Gurjanu! Gurķu, Gurķu! — sanākušie sauca. — Viņš ir pats gudrākais. Viņš ir par visiem taisnīgākais.

—       Ja Gurķu, tad Gurķu, — Razins noteica. — Kur viņš ir? Nāc priekšā!

—   Mājā, viņš ir mājā. Bajārs viņu sadauzīja pie gala.

Razins atstāja sapulci un aizgāja uz Greizā Gurjana māju. Atamans skatās: uz lāviņas guļ sadauzīts cietējs. Guļ nekustēdamies. Mugura atsegta. Asiņaina putra tā ir, ne mugura.

—   Gurjan, — atamans uzrunāja zemnieku.

Uzrunātais pakustējās. Acis drusku pavērās.

—        Sagaidījām. Atnāci gan, — nelaimīgais nočukstēja. Sejā pavīdēja smaids. Pavīdēja un izdzisa. Gurjans nomira.

Razins atgriezās pie kazakiem un zemniekiem.

—   Kur ir bajārs? — viņš nebalsī iekliedzās.

—   Neatradām, ataman.

—        Kur ir bajārs? — Stepans Timofejevičs atkārtoja, it kā nedzirdējis atbildi.

Kazaki par jaunu traucās meklēt. Drīz bajārs atradās. Viņš bija ielīdis pirtskrāsnī un tur tupēja.

Kazaki aizstiepa Trubu-Naščokinu pie Razina.

—   Pakarams viņš ir, pakarams! — skanēja balsis.

—   Rauj augšā bērzā, — Razins pavēlēja,

—        Apžēlojies! Nenobendē! — Truba-Naščokins sāka lūgties. — Apžēlojies, — bajārs dīca smalkā, spiedzīgā balsī kā sievišķis.

Razins nikni nosmīkņāja.

—        Beidz, ataman, beidz! Ņevelc garumā! — zemnieki klaigāja.

1 Te pēkšņi pienāca maza mazītiņa meitenīte. Viņa palūkojās uz Razinu.

—   Pažēlo viņu, krusttētiņ.

Zemnieki apklusa. Visi skatījās uz meitenīti: kur tāda radusies?

—        Varbūt esam sadomājuši bezdievīgu darbu darīt? — kāds pēkšņi ierunājās.

—        Vai nu labs darbs, ja nejēgas bērns — ir tas nosoda?

Visi lūkojās atamanā, gaidīdami, ko viņš teiks.

Razins paraudzījās uz meitenīti, pavērās uz zemniekiem, pēc tam uz tālajām, augstajām debesīm.

—        Kad izaugs, tad sapratīs un nenosodīs. Kariet, — viņš uzsauca kazakiem.

PUĶĪTES ROZĪTES

Razins dodas pa Volgu lejup no Caricinas uz Astra- haņu.

Bet tai pašā laikā no Astrahaņas augšup pa Volgu Razinam pretim nāk kņazs Semjons Ļvovs.

Ļvovam līdzi ir strēļi.

—   Sargies nu, ļaundari!

Puscejā starp Caricinu un Astrahaņu atrodas neliela pilsētiņa Cornijjara. Razins ieņēma pilsētiņu, nospriez- dams: «Vieta kaujai kā izredzēta.»

Patiesi gan — izdevīga vieta. Pie pašas pilsētas Volga met līkumu. Aiz loča var paslēpties kazaku laivas. Volgas krasti noauguši biezu meldrāju. Tur otra paslēptuve.

Stepans Timofejevičs nolēma pie Cornijjaras sagaidīt Ļvovu. Uz priekšu viņš izsūtīja novērotājus. No tiem uzzinājis, ka strēļu strūgas tuvojas pilsētai, viņš pavēlēja tūdaļ sapulcināt Cornijjaras sieviešus.

—   Sieviešus?! — sotņiks brīnījās lielo brīnīšanos,

—   Sieviešus gan, — Razins atteica.

«Kas tad nu būs?» Razina vīri gudroja. «Diez kas mūsu atamanam padomā?»

Sanāca sievietes — ir jaunas, ir vecas. Tādu godu sievas nemaz nebija cerējušas. Nu viņas deg ziņkārībā. Visas stāv klusu, gaidīdamas, ko atamans teiks.

—       Sveikas, puķītes rozītes! — Razins uzrunāja sieviešus.

—       Sveiks tu arī, ataman! — Cornijjaras sievas paklanījās.

—        Kā bērniņiem klājas, kā mazbērniem, vai vīri, ar paģirām kaudamies, jūs nedauza? — Stepans Timofejevičs apvaicājās. Un tad uzreiz: — Kālab neejat pie Volgas drēbes mazgāt?

—       Bail jau, godājamo ataman. Pilsētai tuvojas strēļu karapulks. Nedod dievs, visādi var iziet…

—       Kas jums bēdas par karapulku, pašas esat labs karapulks, — Stepans Timofejevičs pasmējās. — Posieties tik, ņemiet drēbes klēpī un uz Volgu projām. Vēlāk paiešos un pārlūkošu.

—       Saki nu viens! — sievas nobrīnījās. — Kā rādās, tad kazakiem tas priekšnieks tāds ēverģēlīgs.

Cornijjaras sieviešus atlaidis, Razins pavēlēja saaicināt zvejniekus.

Zvejnieki sanāca.

—   Sveiki, zveju |auži!

—   Sveiks tu ari, ataman!

—   Nu, kādi jums te lomi?

—        Zivtiņas ķeras gan, ataman. Nāk ij lielas, nāk ij sīkas.

—   Kālab tad sēžat mājā?

—        Bail jau, ataman. No lejas tuvojas strēļu karapulks. Nedod dievs, visādi var iziet…

—        Un es domāju, ka zveju ļauži ir droši vīri! — Stepans Timofejevičs tītinās. — Tātad esmu alojies.

—        Neesi vis alojies. Nē, nē. Neesi alojies! — zvejnieki klaigā.

—   Labi, labi, ja jau tā, tad ejiet ar dievpalīgu.

Zvejnieki iet un sačukstas:

—        Kazaku priekšnieks tīri tāds ēverģēlīgs. Zivju viras, vai, atamanam sakārojies.

Kņazs Ļvovs, tāpat kā Razins, arī bija izsūtījis uz priekšu izlūkus. Okšķeri aizgāja līdz Čornijjarai un atgriezušies stāstīja, ka pilsētas apkaimē viss esot mierīgi. Sievieši mazgājot drēbes. Zvejnieki velkot tīklus.

—   Ļaundari nav manāmi, kņaz Semjon.

Strēļu strūgas piepeldēja pie Cornijjaras. Tiesa gan: sievieši mazgā drēbes, zvejnieki velk tīklus. Krastmalā meldrājs ij nekust.

Kņazs Ļvovs nožāvājās, pavērās uz sauli, kas svilināt svilināja, un vēlēja piestāt krastā.

Un te uzreiz — kas tad nu? Strēļu priekšnieks netic savām acīm. Gan buru, gan airu dzītas, no upes līkuma strēļu strūgām pretim pilnā gaitā traucas kazaku laivas, negantiem svilpieniem un kliedzieniem skanot.

Tai pašā mirkli visapkārt saviļņojās meldri, salīgojās un pašķīrās, un plašajā Volgas ūdeņu klajā strēļu karapulkam aiz muguras izšāvās desmitiem kazaku laivu.

—   Visi uz priekšgalu! — gaiss viļņo no kliedzieniem.

—   Visi uz priekšga-al-u-u!

Pēc stundas viss bija cauri. Kņazs Ļvovs ar cilpu kaklā tika aizvests uz Razina strūgu.

Kazaki gribēja Ļvovu tūdaļ pakārt. Taču Razins kņazu pažēloja.

—        Cilvēks ne lāgā izšaut nepaguva! — Stepans Timofejevičs nosmīnēja. — Ja viņš tik lēnīgas dabas, tad lai dzīvo vien.

ASTRAHAŅA

Astrahaņa. Tonakt ārdījās negaiss. Debesis bija biezas nomākušās. Kaut kur tālumā plaiksnījās rūsa. Pērkona dārdi vēlās pāri visām debesīm.

Astrahaņas vojevoda Ivans Prozorovskis stāvēja uz cietokšņa sienas pie Debesbraukšanas vārtiem, ik pēc grāviena bālēdams un krustus mezdams. Prozorovskim negaiss nepavisam nepatika.

Trīs dienas jau Razins stāv pie pilsētas. Trīs dienas un trīs naktis vojevoda, strēļi un zaldāti gaida uzbrukumu pilsētai.

Astrahaņa ir stiprs cietoksnis. Ar grāvi apjozts. Ar valni apjozts. Caricinas sienas ne tuvu netiek Astrahaņas sienām — tur no koka, te akmeņiem mūrētas. Caricinas sienas desmit olekšu augstas, Astrahaņā — bezmaz divdesmit asu. Caricinā tās labi ja asi biezas, Astrahaņā pa virsu brauc, ja gribi, trijjūgā. Kurš katrs karaspēks tādu cietoksni vis neieņems. Strēļu un zaldātu cietoksnī ir divpadsmit tūkstošu.

Sienas stipras, zaldātu gana, un tomēr Prozorovskis dzīvo vienās bailēs. Sirdī nemaz nav miera. Pilsētnieki pa- slepen sačukstas. Ir gan tagad savairojušies neuzticami ļaudis! Ka tik nodevība vien nenotiek!

Are, arī šonakt vojevoda stāv uz sienas pie Debesbraukšanas vārtiem un veras aklajā tumsā.

«Ko viņš, slepkavnieks, gaida?» Ivans Prozorovskis minēdams nejaudā atminēt. «Rādās, ka atkal būs viltu sagudrojis. Varbūt rokas zem sienām? Vai arī ļaundarim palīgi steidzas šurp? Varbūt izmērdēs cietoksni badā. Vai arī tāpat vien tērpina manu sirdi.»

Visas šīs dienas arī kazaki nevar atamanu izprast. Ne vienreiz vien vīri plijās viņam virsū:

—   Ataman, ko tā stāvam, rokas salikuši? Ar lielu dūšu tiksim visām sienām pāri.

—   Var jau ar lielu dūšu arī, bet labāk ar apdomu, — Razins neapmierinātajiem atteica.

Un tikai tagad — ceturtajā naktī, ne dienā, bet tieši naktī, bargā negaisa naktī Razins pavēlēja sturmēt pilsētu.

Kazaki nobrīnījās atkal:

—       Tumšs kā maisā! Tādā tumsā tā vien skaties: ievilksi ar zobenu nevis Astrahaņas strēlim, bet sava paša miesīgam brālim.

—        Tālab pieraugiet — cilājiet zobenu prātīgi. Ikkuram vis nešņāpiet zīmi pierē, — Razins mīklaini pateica,

Prozorovskis stāv uz sienas pie Debesbraukšanas vārtiem. Vojevoda sacēlis apkakli, lai būtu aizvējš pret negaisu. Nopurinājis no bārdas lietus lāses, viņš prāto atkal par Razinu.

«Sumpurnis tāds, tagad droši vien guļ teltī. Vai arī tempj sīvo, slepkavnieks. Bet tu, cilvēks, mirksti te lietū kā vecs kleperis.»

Atkal nostiepās zibens. Tas apgaismoja visu apkaimi. Vojevoda nodrebēja un grasījās pārmest krustu, bet pavērās stepē un noelsās vien: Razina vīri nāca uzbrukumā.

—        Uz kauju, uz kauju! — Prozorovskis iebrēcās. — Ir nu gan grēkagabals — vai viņam dienas trūkst!

Ne jau velti Stepans Timofejevičs bija gaidījis tumšu nakti. Viņš ticēja, ka pilsētas sturmēšanā Astrahaņas ļaudis palīdzēs. Bet palīdzēt ir vieglāk pa tumsu. Strēļi tik drīz nepamanīs.

—        Lēnāk ar zobeniem, lēnāk, — atamans runāja kazakiem. — Katrs, kas stāv uz sienas, nemaz nav ienaidnieks. Atradīsiet tur arī draugus.

Tā arī notika.

Tiklīdz Razina vīri sāka sturmēšanu, tūdaļ viņiem uzradās simtiem palīgu gan šur, gan tur, gan vienā, gan otrā, gan vēl citā vietā, gan pilsētnieku, gan pašu strēļu vidū. Cits nolaida Razina vīriem kāpnes, cits šāva pāri galvām, cits pasniedza roku pretim, ja vairāk nekā neiespēja.

Bet kāds trakulīgs puisis uz sienas kliedza vai aizsmak-

dams:

—   Sadod varmākam! Sadod ļaundarim!

Taču pats, tā kliegdams, nolaida lejā virvi un vilka augšā vienu «ļaundari» pēc otra.

Tiesa, dažviet jau strēļi turējās līdz nāvei. Viņi kāvās, dzīvību nežēlodami. Tie gan tonakt nebija vairākumā. Un uzvaru tie arī neguva.

Razina vīri iebruka Astrahaņā.

Astrahaņa padevās dumpiniekiem.

KUR PROZOROVSKIS?

Razina vīri iebruka Astrahaņā.

■— Kur Prozorovskis, kur ir Prozorovskis?

Vīri meklē vojevodu. Vojevodas nav. Vojevoda iekritis kā akā.

—   Kur ir vojevoda?! — Razins sper vai zemes gaisā.

Pirms Astrahaņas sturmēšanas Razins bija iesūtījis pilsētā kādu savējo. Sūtnis nesa Razina vēstījumu. Vēstījums aicināja strēļus un Astrahaņas iedzīvotājus saudzēt savu dzīvību un neturēties kazakiem pretī.

Vēstījums nokjuva vojevodas Ivana Prozorovska rokās. Vojevoda pavēlēja saņemt ciet Razina sūtīto vīru. Tā acu priekšā viņš saplēsa Razina vēstījumu. Bet pašu sūtni vojevoda pavēlēja spīdzināt un tad nocirst viņam galvu.

Gaisā atvēzējās strēļa zobens, un noripoja kazaka galva.

To uzzinājis, Razins tapa neganti nikns.

—   Prozorovskis par visu atbildēs!

Un nu Astrahaņa bija padevusies dumpiniekiem.

—   Kur Prozorovskis?

—   Kur Prozorovskis?

Vojevodas nav. Vojevoda kā zemē ielīdis. Izrādījās, ka vojevoda Ivans Prozorovskis līdz ar dažiem bajāriem un muižniekiem paslēpies baznīcā, paļaudamies uz tās stiprajām sienām. Prozorovskis bija nospriedis, ka svētajā dieva namā ļaudis nelauzīsies iekšā.

Lauzās gan. Razins pavēlēja iebrukt baznīcā.

Vīri izgāza durvis un iebrāzās baznīcā, tomēr pie ieejas dažs labs nolika galvu. Tur viņus sagaidīja strēļu piecdesmitnieks — stiprinieks Flors Dura. Viņš stāvēja, šķēpu rokā turēdams. Cirtieni bira gan pa labi, gan pa kreisi.

—   Rimsties tak, Dura! [1] — dumpinieki kliedz.

Dura tik kaujas, aizstāvēdams bajāru dzīvību un godu.

•— Muļķis paliek muļķis, — dumpinieki klaigā.

Piecdesmitnieks noguldīja ne vienu vien Razina vīru. Tomēr cīniņā tika nogāzts arī pats.

Razina vīri iebruka baznīcā.

—   Kur Prozorovskis?!

—   Kur Prozorovskis?!

Prozorovska nav. Izkūpējis kā migla.

—        Kur Prozorovskis?! Kur Prozorovskis?! — Razina ba^ss dimd kā zvans.

Razina vīri izložņāja kaktu kaktus, pagrabu pagrabus. Viņi apskatīja luktas, klirosu, altāri, svētbilžu skapi. Prozorovska nav nekur.

Tomēr kazaki sadzina pēdas. Atradās apķērīgs cilvēks.

—   Meklējiet viņu zvanu tornī.

Razina vīri traucās uz torni. Meklētāji kāpa augstāk un augstāk. Nonākuši pašā galā, vīri palūkojās uz Astra- haņu no augšas. Astrahaņa gulēja lejā kā uz delnas, laistīdamās košā baltumā.

Torņa galā kazaki arī atrada Prozorovski.

Dusmās tiesu spriež īsi un aši.

Dumpinieki sagrāba Prozorovski. Saķēra vojevodu aiz rokām, aiz kājām, sašūpoja un nolidināja no torņa lejā.

—   Nežēlīgs darbs gan.

To padzirdējis, Razins pagriezās pret runātāju. Viņa acis iezalgojās melnās gunīs.

—        Vai mūs viņš pažēlotu? Ar vilkiem dzīvojot, kā vilkam jākauc!

Mīkstsirdis apklusa, iekodis mēli zobos.

BRIESMĪGĀKS PAR SĀTANU

Astrahaņas zeperi Lukaška Nagojs un Mokapka Rakovs maisījās pa laukumu Prikazu palātas priekšā. Puikas skatās: kazaki stiepj uz laukumu malkas šķilas un žagarus un aizdedzina milzīgu sārtu.

Puikas ņēmās izprašņāt kādu kazaku:

—   Tēvocīt, kam vajadzīga tik liela uguns?

Kazaks bija pagadījies tāds jokupēteris. Pār vaigu rēta. Cepure, kā par brīnumu, uz vienas auss vien turas. Pagudroja kazaks, paskatījās uz zeperiem un pameta šiem ar aci jautri un šķelmīgi.

—        Sātanu sodīsim, puikas. Sadedzināsim un pelnus izkaisīsim pa vējam!

Lukaška Nagojs smīkņāja. Viņš saprata, ka Razina kazaks dzen jokus. Bet Mokapka par tiesu noticēja. Viņš joza pa ielām, katram pretimnācējam saukdams:

—        Kazaki sodīs sātanu! Sadedzinās un pelnus izkaisīs pa vējam!

Mokapka kliedza tik skaļi, ka palika pavisam bez balss.

_Vai nu Mokapka klaigājis, vai neklaigājis, tāpat Jau pie sārta salasījās ļaužu ka biezs. Visi spriganām sejām, rādās, ka zina jau, kas notiks. Puika pats arī atgriezies laukumā un iespraucies pašā priekšā.

Drīz vien četri kazaki no Prikazu palātas iznesa milzīgi lielu tīni.

«Vai re,» Mokapka apjēdz, «tad tur viņš, tas sātans, ir ieslodzīts!»

—       Tur sātans tup iekšā, — Mokapka čukst blakus stāvētājiem. — Tūliņ kazaki viņu sodīs. Sadedzinās un pelnus izkaisīs vējā.

Kāds puisis pasmējās:

—       Taisnība, Mokapka, taisnība. Tīnē tup sātans. Pat briesmīgāks vēl par sātanu.

Mokapka pavērās augšup uz puisi. Kas tad ir vēl briesmīgāks par sātanu? Bet tajā brīdī laukumā uznāca Razins,

—   Sveiks, mūsu ataman! — ļaudis jūsmīgi sauca.

—   Slava tev, ataman, slava!

Pēc doniešu paraduma Razins noņēma cepuri un paklanījās ļaudīm. Kāds uzsauca:

—   Urā!

—   Urā-ā-ā! — viss laukums pievienojās.

Mokapka arī iesaucās «urā!». Bet izkliegtā balss tikai pīkstēja vien.

Pārlaidis acis laukumam un ļaudīm, Razins gāja pie tīnes. Kazaki tūdaļ pacēla vāku.

Visi apklusa. Mokapka bailēs samiedza acis un pieķērās kādam pie krekla.

Kad pēc maza laiciņa puišelis atkal palūkojās uz laukumu, tad iesākumā nekā nesaprata. Viņš raudzījās pēc briesmoņa. Nekur nekāda briesmoņa nav. Razins stāv, turēdams rokā papīrus.

—        Paraug, kur ir jūsu nebrīvība, — Razins pacēla gaisā un pakratīja papīrus. — Jūsu vergošana, jūsu moku dzīve — tas viss ir te.

Nu Mokapka apjēdza, kas tīnē atrodas. Tie jau ir Prikazu palātas papīri! Bet aizko papīri ir briesmīgāki par sātanu, to puika uzreiz nejaudāja aptvert. Mokapka vēl bija par mazu. Viņš nezināja, ka ikvienā papīra lapā ir kāda cilvēka bēdas un kāda cilvēka mūžs: kurš pierakstīts bajāra valdīšanā, kurš ierakstīts parādniekos, kurš nepatiesi nosūdzēts gaida sodu.

—   Nu, Astrahaņas ļaudis, — Razins uzrunāja tos, .kas stāvēja tuvāk, — darīsim pēc tiesas un taisnības!

Stepans Timofejevičs pirmais iesvieda papīrus ugunī. Tos apņēma liesmu mēles. Viens acumirklis — un no bargajiem un varenajiem papīriem tikai pelni uzlidinājās gaisā.

—   Ataman, mūsu ataman, paldies! — ļaudis sauca gavilēdami.

Pār Razina seju šaudījās uguņu atblāzma. Pārspēdams čaloņu laukumā, Razins skaņi runāja:

—   Jūs visi esat brīvi, Astrahaņas ļaudis. Ejiet, kurp vēlaties. Dzīvojiet pēc sirdsapziņas likuma. Pār jums vairs nav ne bajāru, ne bagāto kungu varas. Aizstāviet brīvību, aizstājiet mūsu dižo darbu. Nu jūs paši esat noteicēji pār sevi.

—   Urā! — laukums nerimās.

Pat Mokapkam atkal bija uzradusies balss.

—   Urā! — Mokapka sauca pilnā kaklā.

TREŠDAĻARŠĪNAS

Ieņēmis kādu pilsētu, Razins allaž stingri piekodināja nedarīt pāri tirgoņiem.

—   Mēs viņus neaiztiksim, ataman, — dumpinieki atbildēja. — Ka tik viņi mums nedarītu pāri.

—   Atradušies, kam var pāri nodarīt! — Stepans Timofejevičs nosmīnēja. — Bet, ja viņi nodara kādam pāri, ja norauj mēru vai svaru, tad prasiet atbildību. Manā vārdā — atamana vārdā.

Razina vīri iegāja Astrahaņā. Tirgoņi atvēra savus veikalus, izlika preces. Razins pats apstaigāja bodes. Atamans zābaciņus, vis, nopirka, mazus un glītus, ko uzdāvināt meitiņai Parašai.

Stepans Timofejevičs atgriezās savā atamana teltī. Viņš bija apmierināts. Tirgošanās ritēja raiti un miermīlīgi.

Ļaudis drūzmējas ap tirgoņa Okojomova bodi. Tirgonis pārdod atlasu un zīdu. Kazaki pērk sarkanus, zaļus, dzeltenus drānu gabalus, ko šūdināt svētdienas kreklus. Tirgonis mērī. Mērī un gudro: «Kas es vairs par tirgoni, kas man vairs par ķērienu, ja šitādā labā reizē nenoraušu mēru?» Tirgonis pārmeta krustu un sāka ikvienam pircējam noraut pa trešdaļaršīnas.

Puse dienas jau garām, te .uzreiz kāds no kazakiem ievēroja blēdību. Kazaki ņēmās pārbaudīt nopirktos gabalus. Vienam, otram, piektam, desmitam pietrūka pa trešdaļaršīnas.

—- Turi viņu, bezgodi!

—   Tiesas priekšā zagli!

Pircēji sagrāba tirgoni. Izrāvuši no bodes ārā, viņi turpat uz vietas turēja tiesu.

Pēc stundas sardzes jesauls Razinam ziņoja:

_— Vīri iesvilušies niknās dusmās. Pataisījuši tirgoni īsāku.

—   Kā tā — pataisījuši īsāku? — Razins nesaprata.

—   Par trešdaļaršīnu.

—   Kā tā — par trešdaļaršīnu?!

—   Galvu no pleciem nocēluši.

—        Ka tevi nelabais! — Razins nolādējās. — Sauc šurp vaininiekus.

Kazaki atnāk pie atamana.

Negantā niknumā Razins viņiem uzkliedz:

—        Trešdaļaršīnas dēļ atņēmāt tirgonim dzīvību? Pancku dēļ asinis izlējāt?

—        Nedusmo, ataman, nedusmo, labāk apdomā, — kazaki atbild. — Nav jau par aršīnām runa. Ja zaglim noceļ galvu no pleciem, no tā ļaudīm tikai labums tiek. Pieminēsim mēs paši, pieminēs bērni un mazbērni. Nedusmo, ataman.

Razins pielaidās.

—   Labi, ejiet.

«Tirgonis ļaudīm vajadzīgs, gauži vajadzīgs,» Stepans Timofejevičs prāto savā nodabā. «Bez tirgoņiem iztikt nevar. Bet posts gan arī ceļas lielu lielais, ja saviešas tādi Okojomovi. Pareizi vien laikam vīri būs izsprieduši.»

DIVI ROKAS

Bēguļu zemnieku pulciņš lavījās uz Volgu pie Razina.

Bēguļi gāja pa naktīm. Dienās viņi gulēja mežos un biezokņos. No lielceļiem zemnieki turējās pa gabalu. Cilvēku mājokļiem apmeta līkumu. Tā viņi gāja veselu mēnesi.

Zemnieku vadonis, bakurētainais tēvocis Mitjajs mācīja:

—        Atamans Stepans Timofejevičs ir bargs vīrs. Viņam netīk cilvēki, kas nejēdz kauties. Ja viņš uzvaicās: «Vai zobenu cilāt protat?» — tad atbildiet: «Protam.» — «Vai ar pīķi durt mākat?» — «Mākam.»

Zemnieki nokļuva pie Razina.

—   Pieņem, ataman, savos kazaku pulkos.

—   Vai zobenu cilāt protat?

—   Protam.

—   Vai ar pīķi durt mākat?

—   Mākam.

—   Vai par tiesu? — Razins nobrīnījās.

Viņš lika atvest zirgu.

—        Kāp mugurā, bārdaini, — Razins pamāja uz tēvoci Mitjaju. — Se zobens.

Tēvocis Mitjajs nebija gaidījis tādu pārbaudi. «Nu gan esmu pagalam! Atamans par meliem spriedīs nāvi.» Mitjajs lūkoja izgrozīties šā un tā:

—   Mēs jau vairāk kājām raduši.

—        Kas tās par kazaku kājām? Kāp mugurā, ka tev saka!

—   Tāls ceļš aiz muguras, ataman, piekusis esmu.

—   Karavīrs piekusuma nezina.

Tēvocis Mitjajs padevās. Kazaki viņu saķēra zem padusēm un sviestin uzsvieda jāteniski zirgā. Zemnieks ņēma zobenu rokā.

Kazaki paskubinādami uzsauca zirgam. Tas aizauļoja pa lauku. Tēvocis Mitjajs seglos sēdēt nav radis, zobenu tur rokā pirmo reizi mūžā. Viņš šņāpa ar zobenu gaisā un turpat arī izlaida to no rokas.

—        Zobenam ir niķis, zobenam ir niķis. Zobens, pagāns, neklausa! — kazaki visapkārt zvaigā pilnā kaklā.

—        Kam viņam zobens? Viņš zvels naidniekam ar vīzi! — skaļāk par visiem smejas Stepans Timofejevičs.

Zemniekam apskrējās sirds. Dūšu saņēmis, viņš piejāja pie Razina un sacīja:

—        Velti tu zvaigā, ataman. Stājies pie arkla, tad redzēs, vai smiekli nenāks mums.

Razins iekaisis aiz lielā smējiena:

—   Ņemšu arī un stāšos!

Atstiepa viņam arklu. Arklā iejūdza ķēvi. Bet Razins, kā jau visi kazaki, savu mūžu nav zemi aris. Viņš domā: kas tur nu liels. Bet iesācis redz: neiet vis.

—        Kur tu šķieb, kur šķieb vagu! — tēvocis Mitjajs klaigā.

—        Par seklu tu ņem, par seklu. Dziļāk apvērs zemīti, dziļāk, — zemnieki māca.

.Kā atamans uzgula dūšīgāk, tā lemesis pušu gan.

—       Arklam ir niķis, arklam ir niķis. Neklausa, spītnieks tāds! — zemnieki sāka smieties.

—        Kam nu kazakam arkls? Viņš zemīti apvērsīs ar zobenu, — tēvocis Mitjajs ķiķina.

Razins palūkojās uz zemniekiem un sabožas.

Zemnieki uz vietas apklusa.

Tēvocis Mitjajs saķēra bārdu saujā. «Ek, nupat būs atamans lielajā!»

Taču Stepans Timofejevičs pēkšņi iesmējās.

—        Gudrs tu esi, bārdaini! — viņš uzsita tēvocim Mit- jajam uz pleca. — Tencinu par mācību. Vadzi! — viņš uzsauca kazakiem. — Zemes arājiem pāri nedariet. Dodiet zirgus un visu, kas pienākas. Lai viņi būtu tādi paši kazaki ka visi. — Tad Razins padomāja un piemetināja: — Zemes arājs un kazaks ir tas pats kas cilvēkam divi rokas.

VECAJIE

Astrahaņa padevās dumpiniekiem. Muižnieki un bajāru kalpi pierāvās. Tie bija samierinājušies ar jauno likteni.

Ilgāk par citiem spītējās Astrahaņas metropolīts priesteris Josifa tēvs. Tas Razinu un kazakus lādēja vienā lādēšanā. Draudēja ar debesu sodību, ar dieva dusmām, ar erceņģeļu lāstiem. Bet pagāja kāds laiciņš, un arī šis vīrs aprimās un sašļuka. Ne tikai aprimās — viņš kādudien uzaicināja Razinu pusdienās.

Razins bija ar mieru, tikai ar vienu noteikumu.

— Man vienam iet neklājas. Neesmu jau es vienīgais, ir arī citi vecajie.

Metropolītam vajadzēja ielūgt arī kazaku vecajos.

Razins pats apstaigāja visas nodaļas, izraudzīdamies viesus. Viņš nosauca ir vecajos, ir sotņikus, ir citus.

Razins nosauca Greizo Simošku, to pašu, kas līdz ar viņu bija devies karagaitā uz Kaspijas jūru, nosauca arī citus kazakus, kas tur bijuši. Viņš atcerējās drosminiekus, kas bija ieņēmuši Caricinu. Atamans neaizmirsa arī tos, kas dūšīgāk par citiem kāvušies pie Cornijjaras. Viņš nosauca arī varoņus, kas nesen bija sturmējuši Astra- haņu. Pagadījās ceļā vīrs, ko Razins bija izglābis. Arī tas tika ieaicināts pusdienās.

Pavisam sanāca ap divsimt cilvēku.

Tā Razina vīri barā arī ieradās pie metropolīta uz pusdienām. Metropolīta sulainis paskatījies muti vien iepleta.

—   Bija taču vēlēts tikai vecajos.

—        Kā vēlēts, tā darīts, — Razins atsaka, viltīgi pamezdams kazakiem ar aci.

Sulainis skatās uz atnākušajiem. Redzams, ka netic cilvēks.

—        Un šis arī ir no vecajiem? — viņš piegrūž pirkstu Greizajam Simoškam.

•— Kā tad, ka no vecajiem.

—   Un šis? — sulainis rāda uz Razina izglābto vīru.

—   Tas arī, •— Razins atbiid.

—        Un šitas? — sulainis greizi paglūn uz tēvoci Mit- jaju.

Sulaiņa skatiens ir urbīgs un neatlaidīgs. Tēvocis Mitjajs no tāda skatiena vai čokurā sarāvās.

—   Arī tas, — Razins atbildēja.

—        Un tas arīdzan? — sulainis pastiepjas pirkstgalos, pūlēdamies saskatīt aizmugures rindas, un rāda ar pirkstu uz kādu kazaku.

—        Ij tas, ij tas, — Razins apstiprina. — Un šitas arī, — viņš rāda no sevis pa labi. — Un šitas arī, — atamans rāda no sevis pa kreisi. — Un tas tur un tas aiz šitā, un tas, kas tālāk… Viņi visi ir vecajie, — Razins pamāja uz vīriem.

Sulainis Skatās gan uz Razinu, gan uz kazakiem. Nezina, ko iesākt. Vai laist kazakus sētā vai nelaist.

Razins uzbrēca sulainim pērkona balsī:

—        Viņi visi ir vecajie! Viņi visi ir galvenie… Lielāku priekšnieku pasaulē vairs nav. Dod ceļu, tev saka!

Sulainis kāpās atpakaļ.

Kazaki visi barā devās uz priekšu. Kā viens vīrs.

Metropolītam vajadzēja vien atdarīt maku. Galdi un soli stiepās vai pusversts garumā. Kazaki izmielojās gods godam.

—        Par vecajiem, par galvenajiem, par līdzīgiem, par brīviem! — Razins pacēla šķindošu kausu.

—        Par brīvību, par Volgu, par māmuļu Astrahaņu! — kazaki par atbildi nosauca, ka noskanēja vien.

OTRĀ NODAĻA. ŠŪPOTNES UZLIDOJA PĀRI KOKU GALIEM

GULTA KĀ CARAM

Nodzīvojis mēnesi Astrahaņā, Razins sāka gājienu pa Volgu augšup: uz Caricinu, kas jau bija ieņemta, un tālāk uz Saratovu, Samaru, Simbirsku, Kazaņu.

Daļa armijas strūgās un laivās brauca pa Volgu. Nodaļas bija izstiepušās vairāku verstu garumā. Pārējie karapulki soļoja gar krastu.

Līdz Caricinai kazaki gāja pa zināmu ceļu, proti, pa to pašu, pa kuru bija nākuši no Caricinas uz Astrahaņu. Tik tās starpības: pirmāk viņi bija devušies gar Volgu lejup, tagad ceļš veda pret straumi. Pirmāk viņi bija virzījušies uz priekšu ar kaujām. Tagad soļoja pa brīvu zemi.

Pēc vairākām dienām tālumā parādījās Caricina.

Pilsētnieki bija saposuši bajāra namu, kur Razinam atpūsties. Māja no akmeņiem mūrēta, ar skārdu apjumta, kāpnes marmora, durvis ozolkoka.

—   Tev, ataman, tev vienam pašam.

Pilsētnieki vadā Razinu no istabas istabā.

—   Are, te bajārs ēda.

—   Are, te bajārs dzēra.

—   Tas vēl nav viss!

Stepans Timofejevičs soļo pa bajāra zālēm, laizdams acis gan pa labi, gan pa kreisi.

—       Are, te bajārs locīja ceļus, dievu to kungu pielūgdams, — pilsētnieki skaidro atkal.

—   Are, te savus saimes ļaudis pēra.

—   Tas vēl nav viss!

Istaba pēc istabas. Caricinas ļaudis ir apmierināti. Ikviens pats sevī spriež: «Nu gan Stepans Timofejevičs būs ar mums mierā», «Kambari cits par citu košāki», «Pieminēs atamans Caricinu!». 0

Pilsētnieki aizveda Razinu uz bajāra guļamo istabu.

—        Gulta kā caram, cienīts ataman, — pavadoņi rādīja uz gultu.

Neparasta gulta. Kājas augstas. Visapkārt aizkari. Pēlis uz pēļa, veseli pēļu kalni. Spilvens uz spilvena, veseli

spilvenu kalni. Tādā mīkstumā iegūlies, cilvēks iegrimst kā atvarā.

Pilsētnieki paklanījušies aizgāja. Razins palika viens. Viņš palūkojās uz sienām — aršīnu biezas. Lai gāž pa tām kaut ar lielgabalu. Razins pavērās uz logiem — tie plaukstas platumā. Ne debesu, ne zvaigžņu nevar ieraudzīt. Razins pacēla galvu uz augšu. Pār galvu slīga mūra griesti gluži kā kapa plāksne. Stepans Timofejevičs paskatījās uz leju — zem kājām mūra grīda. Mūris augšā, mūris apakšā, mūris visapkārt.

Razins nojoza jostu, novilka zābakus, noņēma zobenu, pabāza pistoles pagalvī, izģērbās un apgūlās.

Gul atamans, pēļos iegrimis. Kazaks nav radis gulēt kā bajārs. Razins raugās uz mūrētajiem griestiem, uz lodziņiem plaukstas platumā, uz aršīnu biezajām sienām. Lepnajā istabā gaiss smacīgs. Stepans Timofejevičs bija pa dienu piekusis. Miegs bija nācis tā, ka vai acis lipa ciet. Bet nu pēkšņi tas pagaisis.

Un tad vēl blusas nelika miera. Tikai badaini vilki ir niknāki par bajāru blusām. Tās ēda atamanu, godu pavisam aizmirsušas.

Stepans Timofejevičs apaļu stundu grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Viņš bija pagalam sapinies pēļos un spilvenos, visu miesu nagiem saskrāpējis.

—   Velns un elle! — Razins nejaudāja valdīties.

Viņš izkāpa no bajāra guļvietas. Atkal apjozis siksnu

un zobenu, atamans uzvilka savus kazaku zābakus. Pistoles viņš iebāza aiz jostas.

Izgājis cauri visām istabām, Stepans Timofejevičs devās ārā.

Razinu apņēma nakts vēsums. Sejā iesitās brīvs vējš. Pie debesim mirkšķināja zvaigznes. Stepans Timofejevičs dziļi uzelpoja. Svaigs gaiss piepildīja krūtis.

Razins pavērās apkārt. Pagalma stūri pamanījis siena šķūni, viņš devās turp. Apgūlies smaržīgā sienā, atamans uzreiz aizmiga ciešā miegā.

Pilsētnieki dodas mājup.

—   Nu jau gan mūsu Stepans Timofejevičs būs apmierināts.

—   Kā nu ne — kambari cits par citu košāki.

—   Pieminēs atamans Caricinu.

Patiesi gan, Razins Caricinu paturēja prātā. Kopš tā laika viņš bajāru namus nevarēja paciest ne acu galā.

ARHIEREJS

Caricinā pie Razina atnaca pilsētnieks Jeropka Agejs. Jauns, daiļš puisis.

—; Pie tevis nāku, ataman.

—   Stāsti, kāda vajadzība.

Izrādījās, ka Jeropka sadomājis precēties.

—        Prātīgi darīsi, prātīgi, — Razins Jeropkam atbild. — Precies vien. Ja gribi, iešu par preču tēvu.

Jeropka minstinās.

—        Edz, kāds tu mazdūšīgs! Nestāvi nu klusu, stāsti, kas par vainu.

Izrādījās, ka popi liedzoties Jeropku laulāt.

—   Kālab liedzas? Kas liedzas?

—   Visi liedzas, — tā Jeropka atbild.

—   Un arhierejs?

—   Arhierejs arī.

Razins sašuta.

—   Es viņiem, šitādiem, gan rādīšu.

Jeropka skaidro, sak, popi turot ļaunu prātu uz tiem, kas apsveikuši Razina vīrus, kad viņi pirmo reizi ienākuši Caricinā. Toreiz Razina vīrus esot sagaidījis arī Jeropka. Popi to zinot. Tāpēc tagad liedzoties viņu laulāt.

Atamans aizsvilās vēl negantāk nekā pirmāk.

—        Pie kāķa es viņus uzraušu! Aiz bārdas uzkāršu, Cilpu tik tādiem kaklā. Tavu negantu dzimumu!

Taču apdomājies atamans apvaldījās. Viņš negribēja ' ar popiern celt atklātu naidu.

—        Velns viņus rāvis ar visām viņu garajām krēpēm! Kaut tas arhierejs putēdams izputētu! — Atamans atkal apdomāja un uzreiz sacīja: — Nebēdā nekā, mēs tevi apprecināsim pēc kazaku likuma.

Caricinā dzēra kāzas. Prieks bangoja kā jūras viļņi.

Kāzu godu svinēja brīvā vaļā. Zem klajām debesīm, saules spožumā. Galdi un soli bija zemē ierakti.

Pie galda sēž līgava un sēž Jeropka. Blakām goda vietā pats Stepans Timofejevičs Razins. Līksmība kūsāt kūsā. Ļaužu prieks plūst pāri malām. Vīna kausi, miestiņa krūzes staigā ap galdu.

—   Rūgts! Rūgts! — kazaki klaigā.

Jaunais pāris pieceļas. Vispapriekš viņi zemu paklanās, viesiem un tikai pēc tam samutējas.

Razins no vīna un no līksmības pietvīcis sārts. Viņš paceļ augstu gaisā reibīgā dzēriena kausu.

—   Lai brīva vaļa brīvajiem! Lai ikvienam laime! Par mūsu plašo un brīvo Krievzemi!

Razina vīri uzdzer nākotnes cerībām. Degvīns un miestiņš pludot pludo.

Jaunajam pārim Razins izdeva īpašu rakstu par to, ka viņi ir salaulāti pēc likuma. Uz papīra l&pas bija uzspiests atamana zieģelis. Par turpmāko domādams, Razins pavēlēja: ja popi ņem un ietiepjas, ja liedzas jaunos laulāt, tad lai arī citus saprecina atamana vārdā.

—   Kāzas ir nevis dieva, bet gan cilvēku darīšana. Lai par tām spriež nevis popi, bet cilvēki paši.

Tā Jeropka Agejs apprecējās. Nu viņš dzīvo līksms un laimīgs.

DIVREIZ PA DIVPADSMIT

Caricinas cietokšņa sienas bija savu mūžu nokalpojušas. Baļķi vietām iztrupējuši, vietām pavisam izgāzusies. Zemes valnis nobrucis.

Razins nolēma pielāpīt Caricinas kremli.

—   Bez nocietinājumiem pašlaik vēl nevaram iztikt. Tas ir mūsu patvērums.

Stepans Timofejevičs pavēlēja, lai darbā ierodas visi.

—   Uz sienām darba pietiks visiem. Ek, par šitādām sienām vojevodu sen vajadzēja uzraut pie karātavām! Tā ka visi lai būtu klāt, — atamans atkārtoja. — Bet, ja kāds iespītēsies — lai kazaks, lai zemnieks, lai pilsētnieks —, tad pats par to atbildēs, jo visu acu priekšā bez žēlastības taps pērts ar pātagu.

Darbi gāja no rokas.

Razins pats arī ķērās pie cirvja. Stepans Timofejevičs nometa svārkus, saspļāva saujās un sāka tēst baļķi. Atvēzējās atamans, cirta un nokrekstējās. Atvēzējās atkal, nokrekstējās atkal. Prasmīgajās rokās cirvis kā dejot dejoja. Skaidas vien šķīda uz visām pusēm.

Vīri, Uz Razinu skatīdamies, arī rāva ko nagi nes.

Kaut gan atamana pavēle bija stingra, tomēr atradās arī nepaklausīgie. Var jau būt, ka tādu bija vairāk, taču greizi nogāja diviem: Caricinas namniekam Kuzmam So- lovejam un pašu kazakam Ostapkam.

Ostapka bija apmeties pie Kuzmas. No rīta abi piecēlās. Mutes nomazgājuši, viņi apēda pa smaržīgas maizes rikai, klāt piedzerdami pienu. Tad vīri saposās uz darbu. Kuzma sadabūja divus cirvjus. Pats sev un Ostapkam. Atlikušo maizi viņi iesēja drāniņā, lai paņemtu līdzi, zinādami, ka pie sienām darba būs līdz vakaram.

Vārdu sakot, abi saposās pa godam. Piecēlušies viņi bija agri. Laika vēl atliku likām. Ar to arī visa nelaime sākās. Kuzma un Ostapka nosprieda pirms darba saspēlēt kauliņus. Tajos laikos ļaudis aizrāvās ar tādu spēli. Tā bija īsta azarta spēle, kaut arī pavisam vienkārša, apmēram tāda kā «raksts vai ērglis». Tikai spēlētājiem rokā bija nevis monētas, bet nelieli spēļu kauliņi. Tiem divas pretējās malas bija katra savā krāsā. Krāsa tad ari izšķīra spēles iznākumu. Spēlētāji pēc kārtas meta kauliņu. Kura izvēlētā krāsa uzkrita virspusē, tas bija uzvarētājs.

Meta kauliņu Kuzma.

Meta kauliņu Ostaps.

Meta Kuzma.

Meta Ostaps.

Un tā tas gāja vien uz priekšu. Te vienam uzsmaida laime, te otram. Te neveicas Kuzmam, te atkal neveicas Ostapkam.

Vīri spēlēja uz apģērba gabaliem: uz cepuri, kreklu, biksēm, zābakiem. Te Kuzma nospēlē visu, pat bikses, un sēž pliks kā pirtī. Te atkal Ostapka sēž uz sola, kā māte viņu pasaulē laidusi.

Spēlētāji iekarsa. Saule sen jau stāvēja pašā dienvidi. Bet vai šiem nāk prātā uz sauli skatīties! Acis pie kauliņiem pielipušas.

Tā vīri nejaudāja spēli pamest līdz pašam vakaram. Viņi būtu cīnījušies vēl joprojām, bet Razina ļaudis nāca no darba mājā. Tie pieķēra nepaklausīgos grēkdarus.

Vaininiekus aizstiepa pie Razina.

Ko lai nu atamanarn atbild? Abi vaļsirdīgi atzinās.

Abi vienādi noziegušies. Visi gaidīja, ka sods arī būs vienāds.

Taču Razins sacīja:

—    Kuzmam uzdot divpadsmit koku. Ostapkam divreiz pa divpadsmit.

Dažs sāka uz Razinu kurnēt:

—    Kā nu tā, ataman? Tātad pilsētnieku tu žēlo, bet savējo — to var vai iidz nāvei.

— Tāpēc ari spriežu vairāk, ka savējais, — Stepans Timofejevičs atbildēja. — Vai tas mums daudz ko kaitēs, ja šāds tāds pilsētnieks nav paklausījis? Bet, ja savējais neklausa, tad posts karaspēkam. Tālab ari no savējā stingrāk jāprasa.

JEGORS UN JAKOVS

Razins Caricinā necik ilgi nenodzīvoja. Viņš devās tālāk karagaitā — uz Saratovu.

Kaut kur pa ceļam Razina pulkam piebiedrojās divi zemnieku puiši Jegors un Jakovs. Abi stalti, abi dūšīgi. Augumā tīri pēc spēkavīriem. Jegors loka pakavus kā naglas. Jakovs rauj bērzus ar visām saknēm. Kā Jakovs uzpūš, tā ikvienam cepure no galvas nost. Kā Jegors piesit kāju, tā zeme notrīc kā dzīva radība.

Puiši rautin raujas cīniņā. Abiem gribas parādīt, ko spēj. Abi iet līdz ar visiem uz Saratovu.

Draugi plijās virsū kādam vecam Razina karavīram:

—   Kā ieņem pilsētas?

—        Kā ieņem? Ar sturmēšanu, ar kauju, — Razina vīrs atteica.

Puišiem varoņdarbi vien prāta stāv.

—   Es vārtus ar baļķi ielauzīšu, — tā Jegors stāsta.

Jakovs neatpaliek no drauga:

—   Es pirmais uz sienas uzrāpšos.

Draugi rautin raujas cīniņā.

—   Kaut drīzāk Saratova būtu klāt!

—   Re, tur jau Saratova ir.

—   Sagaidījām gan! — saka Jegors.

—   Nu tik gatavojies! — piebalso Jakovs.

Puiši sagatavojušies. Abi gaida. Teju pat atskanēs pa- 1 vēlē sturmēt pilsētu.

Te uzreiz — pilsētas vārti paši atdarījās. Zvani sāka dunēt kā svētkos. Razinam pretim no pilsētas plūstin plūda ļaužu bari. Pašā priekša bārdains sirmgalvis. Sālsmaizi rokās turēdams, sirmgalvis soļo cienīgā gaitā. Aiz sirmgalvja pūlī pilsētnieki. Gan strēļi, gan visvisādi Volgas ļaudis: strūdzinieki, zvejnieki, laivinieki. Sievietes. Bērni. Un pat popi un pat mūki.

Jegors un Jakovs vai mēmi tapa.

Saratova padevās bez sturmēšanas, bez cīniņa.

Protams, Jegors un Jakovs bija apbēdināti. Abiem varoņdarbi vien prātā stāvējuši. Un te . ..

—        Nu, vai redzējāt, kā pilsētas ieņem? — vakarā draugiem vaicāja vecais Razina karotājs.

—        Kas tad tā ieņem — bez uzbrukuma? — Jegors tīri aizvainots atteica.

—   Bez cīniņa, — Jakovs piemetināja.

—        Kas ieņem? Razins — re, kas ieņem, — daudz pieredzējušais karavīrs atbildēja.

ATAMANA LABAIS PRĀTS

Saratovas tirgoņi bija nosprieduši sarīkot Razinam svinīgu ienākšanu pilsētā. Tirgoņi savā starpā klusītēm sprieda:

—        Donas atamans tādu uzmanību pratīs novērtēt. Kopš tās dienas atamans turēs labu prātu uz mums ikvienu.

Pilsētas dižvīri — Saratovas prātvēderi bija apmrieināti. Lai kurš izdomā vēl gudrāk!

Ilgi viņi lūkoja zirgu, prātodami, kāds būtu labāks. Vai argamaks vai kalmiku zirgs, vai Donas sugas vai arābu sugas? Bet varbūt Pārvolgas stepju auļotājs?

—   Arābu sugas, — sacīja viens.

—   Pārvolgas, — sacīja otrs.

—        Donas zirgu pirksim, Donas zirgu! — kliedz trešais tirgonis. — Laupītājs tak ir no Donas puses. Donas zirgs viņam patiks vislabāk.

Pēc tam apsprieda zirga spalvu. Vai vajadzētu melni vai bēri, vai arī baltu kā gulbi.

—   Melni, — uzstāja viens.

—   Bēri, — uzstāja otrs.

—        Nē, baltu, baltu! — kliedz atkal pats manīgākais. — Baltā zirgā pats cars jāj medībās.

Pašās beigās gudroja, ko klāt zirgam uz muguras. Tepiķi — vai aveņu krāsā vai dzeltenu, vai sarkanu?

Pēc ilgiem ķīviņiem- tirgoņi vienojās par sarkanu tepiķi. Tas, kuram pati skaļākā rīkle, arī tagad kliedza:

—        Ar sarkanu pielabināsim ļaundari visdrīzāk! Steņ- kam asiņu krāsa tīk.

Tirgoņi nopirka zirgu, uz muguras uzklāja tepiķi, apsegloja zirgu.

Kopā ar citiem tirgoņi izgāja ārā no pilsētas sagaidīt Razinu. Aiz iemauktiem turēdami, viņi veda savu dāvanu.

Razinam zirgs patika. Stepans Timofejevičs uzkāpa au- ļotājam mugurā. Viņš paplikšķināja zirgam pa skaustu, noglaudīja kaklu un stiepa roku pēc pavadas. Bet te nu atgadījās aizķeršanās. Tirgoņi pēkšņi sāka ķīvēties par to, kurš vedīs zirgu pie iemauktiem.

—        Man pienākas! —• viens kliedz. — Es pirmais zirgu sadomāju.

—   Man pienākas! — otrs kliedz. — Es pateicu sugu.

—        Es maksāju vairāk par visiem! — sašutis kliedz trešais.

Ceturtais klāsta par zirga spalvu. Bet piektais jaucas vidū tālab vien, ka negrib citu priekšā piekāpties.

Razins nevar apjēgt, kālab tāda aizķeršanās.

—        Ko jūs tur ņematies? Ir gan bļaurīgi cilvēki! Kādu ļaužu, kāda cēluma esat?

Strīdnieki aprāvās gan, bet tad sāka atkal cits caur citu:

—   Esam Saratovas tirgoņi.

—   Es uz labību esmu meties!

—   Es uz zivīm!

—   Uz gaļu!

—        Es ar vadmalu noņēmos — esmu Semjons Skotiņins. Paturi prātā, cienīts ataman.

Bet lielais bļauris kliedz par visiem skaļāk:

—        Ar sāli tirgojos, cienītais, ar sāli! Es biju tas, kurš zirgu sadomāja. Es vairāk par visiem maksāju, lai.. .

—        Tad redz, kas šitie par ļaudīm! — Stepans Timofejevičs smējās. — Nu ka grieziet ceļu!

Razins parāva pavadu, ar papēžiem iecirta zirgam sānos. Skaistulis uz vietas sacēlās pakaļkājās un tūdaļ laidās auļos.

Tirgoņi skriešiem joza pakaļ.

—   Lēnāk, lēnāk. Ak tu, negantniek tāds, lēnāk!

Bet līdzi jau viņi nekur vairs netika.

Razins iebrāzās pilsētā un apturēja auļotāju.

—   Sveiki, Saratovas ļaudis!

—        Esi sveicināts, mūsu ataman! — Saratova atsaucās balsu balsīs.

RAFS KLIMPA

Rafs Klimpa bija Saratovas mucinieks. Uzvārds viņam jocīgs. Vārds arī. Bet pats galvenais ir tas, ka Klimpām padevās apbrīnojams šķaudiens. Klimpa šķaudīja tā, ka kurlais to dzirdēja pa versti.

Klimpa bija aizmucis pie dumpiniekiem jau tad, kad Razins tikko sāka karagaitu uz Astrahaņu. Mucinieks panāca dumpiniekus pie Cornijjaras. Cornijjaras kaujā viņš guva slavu. Pēc tam līdz ar visiem Klimpa rāpās uz Astrahaņas sienām. Arī te vīrs guva slavu. Pats Razins ievēroja viņa drošo dūšu. Razina vīri Klimpu novērtēja pēc nopelniem. Viņu izraudzīja par desmitnieku, proti, par priekšnieku desmit karavīriem. Klimpa nosolījās cīnīties pret bajāriem uz dzīvību un nāvi, karagaitās neatpalikt un nepamest jaunos biedrus.

No Astrahaņas Klimpa kopā ar visiem atnāca uz Caricinu un nu bija ieradies dzimtajā pilsētā Saratovā.

Ieņēmis kādu pilsētu, Razins tur nodibināja tādu kārtību, pie kādas kazaki raduši. Pilsētniekus sadalīja simtos. Katrs simts sev ievēlēja atamanu. Tādu atamanu, kas bija simtam par priekšnieku, sauca par sotņiku.

Arī Saratovā sāka vēlēt savus atamanus. Sanāca iedzīvotāji uz vēlēšanu arī tajā pilsētas dajā, kur Klimpa bija dzimis. Atnāca ari Klimpa. Viņam gribējās paskatīties.

Kad nu bija jānosauc, ko ievēlēt par atamanu, t.ad ļaudis sākumā tā kā samulsa. Viņi vēl nekad nebija paši vēlējuši sev priekšniekus. Ļaudis raudzījās cits citā: ko nu izsaukt par priekšnieku.

Un te Klimpa nošķaudījās. Nošķaudījās un tā pievērsa sev uzmanību.

Uzreiz visi sāka saukt:

—   Klimpa jāceļ par atamanu, Klimpa!

Te nu jāteic, ka saratovieši Klimpu mīlēja. Viņš bija drosmīgs ne vien kaujā. Šis vīrs pēc dabas bija taisns un godīgs.

Klimpa saprata: ja viņu ievēlēs par atamanu, tad kara- gaitām ir beigas. Vajadzēs palikt pilsētā un pamest biedrus.

—   Draugi, apžēlojieties! — Klimpa sauc. — Draugi, celiet citu! Es jau tā esmu ievēlēts par desmitnieku.

Taču ļaudis viņā neklausās.

—   Lai ir Klimpa, lai ir Klimpa! Viņš guvis slavu

Čornijjarā. Viņš rāpies uz Astrahaņas sienām. Pats Stepans Timofejevičs viņu ievērojis. Lai ir Klimpa! Lai viņš ir mums par priekšnieku.

Saratovieši nobalsoja un ievēlēja Klimpu par Saratovas sotņiku.

Šis, nabags, tūliņ steidzās pie Razina un visu izstāstīja. Izstāstījis viņš nu lūdzas:

—       Atcel, cienīts ataman! Dieva vārdā lūdzos — atcel. Kā lai biedrus pametu?

—        Nevaru, — Razins atbild. — Neesmu tevi ievēlējis. Ļaudis tevi izraudzījuši. Kā es varu darīt pret laužu prātu?

—       Bet es gribu cīnīties par taisnību, ataman, par brīvību. Esmu taču tavā pulkā desmitnieks.

—        Par taisnību un brīvību cīnās ne vien ar musketi. Atamana vajadzīgi arī miera dzīvē. Ja tauta tevi ievēlējusi, tad kalpo tautai. Un vēl ko tev teikšu: ej un pasaki saratoviešiem paldies.

NOGULĒJUŠI

Nodibinājis Saratovā brīvu laužu kārtību, Razins devās karagaitā tālāk uz Samaru.

Pats rīta agrums. Razins atdusas. Kādus simts metrus no telts,'šalc ūdens. Volgas vijņi skalojas gar krastu. Saule vēl nav lēkusi. Teju pat gar apvāršņa malu izšausies staru kūļi.

—       Ataman! Stepan Timofejevič! — Razina teltī ieklupa sardzē nostādītais kazaks. '

Razins atvēra acis.

—       Ataman, nelaime! Bajāru karaspēks tuvojas Sa- marai.

Razins pielēca kājās kā dzelts. Skriedams viņš paķēra zobenu, iegrūda pistoles aiz jostas. Atamans rautin atrāva telts aizsegu. Telts no tāda rāviena teju pat vai sagāzās.

Razins izskrēja ārā, bet visapkārt jau sapulcējušās kazaku nodaļas un kārtojas pa simtiem.

—        Uz kauju! Uz kauju! — skanēja vecajo un sotņiku komandas.

Razins uzlēca zirgā un pavērās uz Pārvolgas tālēm. Paskat: pār klajumu, pār stepi kūp putekļi. Pēc tā, kā putekļi viļņojas, Razins noprata, ka tur virzās jātnieku karaspēks.

Kur tas radies?!

—   Ir gan izlūki — nogulējuši!

Ap Razinu sanāca atamani.

—   Ataman, kādas pavēles lai dodam?

—   Pret jātnieku karaspēku lai iet jātnieki.

Nodimēja kazaku zirgu pakavi. Simti sarindojās kaujai.

Virs Pārvolgas klajumiem putekļu mākuļi kāpj kāpdami un nāk aizvien tuvāk pilsētai. Razins skatās acīgi. Re, caur putekļiem jau samanāmi atsevišķi jātnieki.

«Nāk bez kādu baiļu,» Stepans Timofejevičs atzina. «Labi, nāciet vien, nāciet, steidzieties pretim kazaku zobenu sparīgajam cirtienam!»

Razins iztēlojās, kā viņš ielauzīsies muižnieku rindās, kā ar ierastu kustību atvēzēs zobenu. Kaujas tuvumu nojauta arī zirgs. Tas nepacietīgi kašņāja zemi ar pakavu.

«Ko tur vairāk, ir laiks sākt,» Razins apsvēra.

Viņš vēlreiz paraudzījās uz ienaidnieku jātniekiem, grasīdamies jau dot pavēli. Paraudzījās un tā arī sastinga. Stepans Timofejevičs neredzēja neviena jātnieka. Zirgus viņš redzēja, bet karavīru nav. Uz Samaru traucas zirgi vien bez jātniekiem. Ar pūlēm atamans saskaitīja piecus jājējus. Var gan būt, ka citus aizsedz putekļi. Varbūt šāds uzbrukums ir kāda muižnieku viltība? Taču cilvēki neliekas ģērbušies muižnieku drānās. Ne viņiem garu svārku, ne jātnieku bruņu. Galvā augstas baškiru cepures.

Razins ieskatījās vēl vērīgāk. Un piepeši viņš pazina vienu no jātniekiem.

—   Tīri tāds kā Gumerka!

Gumerka māj ar roku, kliedz kaut ko, smaida.

Nu Stepans Timofejevičs visu saprata.

Razina karaspēkam grūti bija ar zirgiem. Karaspēks auga augumā. Zirgu trūka. Razins pat bija sūtījis kazakus uz Kaspijas stepēm. Bija devis līdzi naudu, ko zirgus pirkt. Taču sūtītie atgriezās tukšām rokām.

Baškīrs Gumerka Razina armijā bija uzradies netālu no Saratovas. Laiciņu sabijis, Gumerka nozuda. Bet aiziedams viņš bija mīklaini pačukstējis kādam no Razina tuvīnajiem kazakiem:

—   Pasaki mūsu atamanam: būs ciemkukulis.

Ilgi toreiz vīri gudroja, kas tas būs par ciemkukuli. Un redz: Gumerka turējis vārdu. No dzimtās Baškīrijas viņš atdzinis sešsimt zirgu.

Razins nomutēja Gumerku, ieaicināja atamana teltī un uzcienāja gan ar sīvo, gan ar miestiņu.

— Vareni zirgi, — Razina vīri sprieda, apskatīdami stepes auļotājus. — Tas tik ir ciemkukulis! Vai tu re, kādi tie baškīri, tie stepes ļaudis! Gluži kā savieši, nevis svešnieki.

PARADĪZES OGAS

No Samaras Razins devās tālāk — uz ziemeļiem, uz Simbirsku.

Razins dodas pa Volgu augšup. Bet tai pašā laikā viņam pa pēdām brauc strūga ar vīnogām. Astrahanieši bija nosprieduši aizsūtīt atamanam ciemkukuli.

—       Lai mūsu atamans iebauda. Lai kazaki arī panašķē- jas ar šīm ogām.

Vīnogas labu labās — īstas paradīzes ogas. Ķekari cits par citu skaistāki.

Strūga sasniedza Caricinu. Caricinā Razina nav. Karapulki jau aizgājuši uz Saratovu.

Filats Vasiļonoks, strūgas vīru vecākais, pavēlēja braukt tālāk.

Strūga sasniedza Saratovu. Saratovā Razina nav. Karapulki jau aizgājuši uz Samaru.

Filats Vasiļonoks sāka gudrot. Vasara karsta. Ceļš tāls. Vīnogas sākušas maitāties. Puse vien vairs palikusi.

—   Iet gan atamans veicīgi!

Filats pagudroja un tomēr nolēma Razinu panākt.

—   Dūšīgālc, dūšīgāk! — viņš skubina airētājus. Airētāji rauj ko spēdami.

Astrahanieši ieradās Samarā. Samarā Razina nav.

—        Ak žēlīgais debesu tēvs! — Filats Vasiļonoks sāka vaimanāt. — Par kādiem grēkiem tu sodi mani, nelaimīgo?

No vīnogām vairs nebija palikusi ne desmitā daļa. Turklāt airētāji ceļā paguruši. Strūgai radusies sūce.

Filats Vasiļonoks gudroja, gudroja, bārdu pirkstos virpinādams, pakausi gan ar labo, gan ar kreiso roku

kasīdams. Izprātojās, cilvēks, gan šā, gan tā. Skaidrs, ka Razinam ciemkukulis sveiks un vesels nav aizvedams.

Vasiļonoks nosprieda tālāk vairs nebraukt. «Kas būs — būs: izdalīšu vīnogas samariešiem! Bērniem,» Filats izdomāja. «Tiem būs lielu lielie prieki.»

Tā viņš ari izdarīja.

Samariešiem vīnogas bija neredzēts brīnums. Krastmalā sanāca gan lieli, gan mazi.

Vasiļonoks dalīja bērniem vīnogas, visu laiku stāstīdams:

—   Tās jums no mūsu atamana Razina, no Stepana Ti- mofejeviča.

Tie tik bija svētki todien Samarā! Vīnogas sulīgas un gardas. Ik oga valrieksta lielumā. Bērni piestūķēja pilnas mutes. Sula tecēja pa lūpām, pa vaigiem. Pat ausis bija ar vīnogu sulu notašķītas.

Vasiļonoks atgriezās Astrahaņā. Viņš izstāstīja visu, kā gājis. Tā un tā, neesot vīnogas aizvedis Razinam. Izdalījis Samarā bērniem.

—   Kā tā? Kāpēc tā? — astrahanieši sašuta.

Pilsētnieki apskaitās, ka viņu ciemkukulis nav ticis

Stepanam Razinam. Viņi sodīja Filatu, bet pie Razina nosūtīja ziņnesi ar vēstuli.

Astrahanieši uzrakstīja par strūgu ar vīnogām, par Filatu, par Samaras bērniem. Bet pašās beigās viņi darīja zināmu: «Filats Vasiļonoks tika bargi pērts ar pātagu. Un, ja tāds būs tavs prāts, tad mēs viņu vēl ietupināsim ūdenī.1 Uzraksti.»

Atnāca Razina atbilde.

Stepans Timofejevičs tencināja astrahaniešus par to, ka viņu atcerējušies, ka sūtījuši strūgu. Viņš rakstīja arī par Filatu Vasiļonoku. So vietu astrahanieši lasīja reižu desmit. Raug, ko Razins rakstīja:

«Bet Filatkam Vasiļonokam parādu savu atamana labvēlību.» Tālāk bija sacīts, ka Razins dāvina Filatam piecus sabuļus, proti, piecas sabuļādas, kazaku zobenu un cepuri ar aveņkrāsas virsu. «Bērnus turu dārgākus par sevi pašu,» tā stāvēja rakstīts Razina vēstulē. «Viņu labad jau mēs kaujamies ar lielkungiem. Viņu labad es dzīvību nežēloju.»

TAS NOTIKA ŽIGUĻU KRAUJĀS

Tas notika Žiguļu kraujās. Razina vīri iekaustīja biedru.

Iesākās viss ar to, ka vīri salasījās stāvā kraujā. No turienes viņi nolūkojās tālu jo tālu uz visām pusēm un priecājās par upes plašumiem. Tad pamazām raisījās saruna. Vārds pa vārdam. Viens jociņš, otrs jociņš. Beidzot Razina vīri ne no šā, ne no tā sāka strīdēties par to, ko kurais darītu, ja taptu par caru. Vai tu re, cik augstu uzdomā jušies. ^

—   Es ēstu, cik uziet, — viens pateica. $

—   Es gulētu, cik uziet, — otrs pateica.

—        Es dzertu miestiņu spaiņiem, •— atskanēja arī tāda atbilde.

—   Es staigātu aveņkrāsas svārkā.

Piektais, citiem skaļi smejot, izrunājās šitik gudri:

—        Oi, vīri mīļie! Ja es tiktu par caru, tad apprecētu persiešu kņazi.

Pēc tam sāka skanēt prātīgākas atbildes.

—        Es visus apmainītu vietām. Prastos ļaudis ieceltu par bajāriem, bajārus padarītu par kalpiem.

—        Bet es, tāpat kā mūsu atamans Stepans Timofejevičs, dotu ikvienam brīvību un zemi.

•— Bet es iznīdētu muižniekus ar visām saknēm.

Pagalam aizrāvušies, vīri aizsapņojās nez kur. Viņi jau ņemas runāt par to, kas nevienam caram nav pa spēkam, lai tas būtu varenāks par visiem varenajiem. Visādas pasakas vīriem nāk prātā.

—        Es pagādātu sev brīnumgaldautu. Noklātu to zemē. Ei, ļautiņi, sanāciet, vienalga, kāda tēva, kādas mātes, vai turks, vai baškīrs, vai kazaks. Neviens tukšā nepaliksiet!

—        Es uzceltu brīnumainu pilsētu. Sienas lai sniedzas līdz debesīm, jumti no kristāla. Dzīvojiet, ļaudis, un priecājieties!

—   Bet es izdarītu tā, lai cilvēkiem nebūtu jāmirst.

—        Es izgudrotu dzīvības ūdeni, lai kaujās kritušos kazakus uzceltu no kapa.

—       Es dotu cilvēkiem spārnus, lai viņi lido augstāk par ērgļiem.

Viri strīdas, ka skan vien. Ļaudis sapņo par skaistu dzīvi. Un tikai viens puisis stāvēja klusu, pieslējies pie priedes, izbrīnījies lūkojās citos un kā muļķis blisināja acis.

—        Nu, bet tu, — kazaki sāka viņam plīties virsū, — ko tu darītu, ja tiktu par caru?

—   Vai es, vai? — puisis pārvaicāja.

—   Tu, tu.

—   Es nopirktu govi.

Puiša atbilde vīriem nāca kā auksta ūdens šalts. Saprotami jau šie vārdi bija. Kā redzams, puisis mūžā diezgan izcieties. Bet šajā reizē atbilde nebija iederīga. Ko šis tādā brīdī jaucas vidū ar nez kādu nejēgas govi?

Vīri noskaitās uz puisi.

Tas notika Žiguļu kraujās. Razina vīri iekaustīja biedru.

ŠŪPOTNES

Razins aši devās augšup pa Volgu. Karapulki ceļā bija paguruši. Tālab viņi kādā lielā ciemā Volgas krastā apmetās atpūsties.

Pašā pirmajā dienā kazaki uzcēla šūpotnes. Viņi ieraka zemē stabus — katru piecas asis garu. Šūpotnes uzlidoja pāri koku galiem.

Viss ciems saskrēja Volgas malā.

Tāda spiegšana, tāda smiešanās gāja vaļā, ka pati Volga brīnījās un, uz viļņu pirkstgaliem pacēlusies, lūkojās uz čalīgo krastmalu.

Kazaki atpūtās vareni. Trīs dienas vienos priekos.

—        Ek, varējuši mēs kaut nedēļu te nodzīvot! — kazaki ieminas te viens, te otrs.

Arī Razins atnāca Volgas malā pie šūpotnēm.

—   Parādi, ataman, ko māki!

—   Parādi, Stepan Timofejevič!

—   Palaid atamanu! Palaid! — kazaki klaigā.

Vīri aizvilka Razinu pie šūpotnēm.

—   Redzēsi, kāds jaukums visapkārt!

Stepans Timofejevičs pasmīnēja.

—   Bet ja nu pavisam ko citu no augšas ieraudzīšu?

—   Jaukumu, jaukumu ieraudzīsi, — vīri neliekas mierā.

— Volgu, ūdens klaju, Volgas kraujas. Augstāk par mežu uzlidināsies, ataman. Kā vanags spārnus izvirigrināsi.

Razins iekāpa šūpotnēs. Kopā ar ciema meiču Duņašu. Jaunajam skuķēnam sirds vai pamira. Viņa cieši ieķērās virvēs.

Te augšup, te lejup, te augšup, te lejup vēzēdanrās, šūpotnes traucās arvien straujāk. Stepans Timofejevičs bija iekaisis. Cirtas plīvoja vējā. Svārku stūri stāvēja gaisā, kā spārni iepletušies. Acis kvēloja melnās gunis.

Šūpotnes lido augstāk un augstāk. Tās jau šķeļ debesu zilgmi.

—        Vai tu redzējies, ko! Kā jau atamans, kā jau atamans! — kazaki klaigā.

Duņaša jau pavisam bāla.

—   Vai die, bail! Vai die, bail!

—   Skuķi, turies pie debesim! — kāds zobgalis smejas.

Mēļotāji cenšas cits citu pārspēt:

—   Ataman, vai manu veču neredzi?

—   Varbūt redzi eņģeļus debesīs?

—   Kā tur pravietim Elijam klājas?

—        Redzu ij eņģeļus, redzu ij veču. Un, ekur, karietē brauc pravietis Elija, — Razins atjoko pretim. Bet pats visu laiku raugās uz ziemeļiem — turp, kur tālāk ved viņu karagaita. Atamans pat plaukstu pielicis virs acīm.

Vīri to ievēroja.

—   Kas tur ir, ataman?

Stepans Timofejevičs cieš klusu, neatbild ne vārda.

—   Ko tu redzi, ataman?

Stepans Timofejevičs cieš klusu, neatbild ne vārda.

Lejā kazaki stāv neziņā. Varbūt atamans ieraudzījis ugunsgrēku? Varbūt pa Volgu nāk bajāru strūgas? Vai atgadījušies pavisam neredzēti brīnumi? Visa līksmība aprima. Vīri sanāca ap šūpotnēm.

—   Ko tu redzi, ataman?

Razins pagaidīja, līdz iestājās klusums.

—        Redzu ļaužu bēdas. Redzu sērdieņu asaras. Dzirdu cilvēkus vaidam. Labi ļaudis mūs gaida. Uz mums visas viņu cerības.

Atamana vārdi dzeltin iedzēla kazaku sirdī.

Šūpotņu vēzieni tapa aizvien lēnāki. Razins nolēca zemē. Pie viņa piegāja sotņiks Verigins.

—       Tev taisnība, ataman. Nereizē izraudzīts mūsu atpūtas laiks.

—       Tiesa, tiesa, — visapkārt ierunājās kazaki. — Ejam tālāk karagaitu.

Zemniekļaužu karapulks cēlās kājās. Simts aiz simta. Nodaļa aiz nodaļas. Kūpēja ceļa putekļi.

Ciemā palika šūpotnes. Vēl ilgi puikas tajās lidinājās augstu debesīs un, pašā augšā vai pamirdami, raudzījās uz to pusi, kurp bija aizgājuši karapulki.

TREŠĀ NODAĻA. BAJĀRIEM RĀDĀS BRIESMĪGI SAPŅI

JEPzFANS KUZMA -želudoks

Bajāriem rādās baismīgi sapņi. Viņiem rādās bargs jātnieks — rādās Razins zirga mugurā.

Bajāri dzīvo vienā nemierā. Gan Tverā, gan Rjazaņā, gan Orlā, gan Maskavā, gan citās pilsētās un ciemos.

Tikko uz ceļa nodun pakavi, tā bajāriem kājas trīcin trīc.

Tikko vējš iesitas rūtīs, tā bajāriem sirds salecas un pamirst.

Bajārs Jepifans Kuzma-Zeludoks baidījās Razina ne mazāk kā citi.

Un tad vēl bajāra kalps Dunaika diendienā stāsta kungam aizvien jaunus briesmu stāstus. Un, kā par spīti, allaž tad, kad nakts jau nāk virsū.

Tolaik par Razinu klīda apkārt daudz visādu valodu. Ij pret bajāriem viņš esot nikns, ij pret cara dienestniekiem negants. Popus, pat tos nežēlojot. Un pats esot sātana un nez kādas jūras carienes dzemdināts.

Ar vārdu sakot, visa šitā būšana neesot un neesot tīra.

—       Lodes viņu neķer, — Dunaika stāsta. — Lielgabali, viņu ieraugot, apklust. Pilsētas vārti viņa priekšā paši izlec no virām.

—       Vai manu, vai, dies, esi žēlīgs! — bajārs Kuzma- Zeludoks met krustus.

—        Un vēl viņš lido kā putns un nirst kā zivs, — Dunaika čukst. — Zirgs viņam apvārdots, tas nes viņu pāri upēm, pāri kalniem. Burvju zobens pie sāniem karājas. Ar vienu cirtienu simt galvu zemē.

—   Vai manu, vai, dievs pasargi!

—       Un vēl, — Dunaika nerimstas, — ar svilpienu viņš, bajār, nobur kuģus Volgā. Kolīdz viņš nosvilpjas, tā strūgas apstājas uz vietas. Cilvēki no viņa skatiena sastingst akmenī.

—   Vai manu, vai, nedod dievs satikties!

Bajārs dzīvo kā zaķis — vienās bailēs. Mēneša laikā viņš nokrities svarā pa divi pudi, novecojis uzreiz par desmit gadiem. Pēdējie mati no galvas nogājuši.

Bajārs Kuzma-2eludoks lūdza dievu, lai posta diena ietu viņam garām.

Dievs neuzklausīja bajāra lūgšanu.

Kādā naktī pienāca briesmīgā stunda. Bajārs, nabadziņš, paplēš acis — Razins stāv pie gultas.

Bajārs grasās kliegt, bet saprot, ka nav jaudas.

Un Razins cieš klusu, tikai lūkojas bargām acīm.

Bajārs jūt, ka no šā skatiena viņš sastingst akmenī.

Viņš atgādājās Dunaikas stāstīto. Pakustināja roku — tā nekustas, pakustināja kāju — nekustas.

—        O-oi! — nelaimīgais nostenējās. Bet no rīkles nenāca ārā ne skaņa.

No rīta kalpi atrada saimnieku nomirušu.

—   Kas šim lēcies?

—   Kaut kas jau ir uznācis!

Bajāra namā neviens nesaprot, kas ar kungu atgadījies.

—   Agri viņu debesu tēvs aizsaucis.

—   Varēja vēl dzīvot un dzīvot.

—   Varbūt bajārs iedzēris pār mēru?

—   Varbūt ko nelabu ieēdis?

—        Varbūt ļauns sapnis rādījies? Gauži jau stenēja visu cauru nakti.

… Bajāriem rādās baismīgi sapņi. Viņiem rādās bargs jātnieks.

KALNALOMOVA UN LEJASLOMOVA

Abas bija kaimiņos. Divas nelielas pilsētiņas — Kalna- lomova un Lejaslomova.

Ieņēmuši kādu pilsētu, Razina vīri darīja tā. Viņi saaicināja iedzīvotājus laukumā un atveda turp vojevodu. Iedzīvotāji tad lēma par vojevodas likteni.

Razina sotņiks vaicāja:

— Sodīt vai žēlot?

Ja ļaudis sauca: «Sodīt!» — tad vojevodam turpat visu acu priekšā piesprieda nāvi.

Ja ļaudis sauca: «Žēlot!» — tad Razina vīri vojevodu atlaida, ne pirksta viņam nepiedūruši.

Tā notika ir Saratovā, ir Samarā, ir Cornijjarā, ir Caricinā.

Abas Lomovas ieņēma Razina atamans Mihails Hari- tonovs.

Razina vīri ielauzās Lejaslomovā. Viņi saaicināja ļaudis, atveda vojevodu.

Priekšā iznāca Mihails Haritonovs,

—   Sodīt vai žēlot?

Kāds iekliedzās:

—   Sodīt!

Bet tūdaļ atsaucās desmitiem citu balsu:

—   Žēlot!

—   Žēlot!

—   Žēlot!

Atamans vojevodu atlaida. Kā rādās, tad visi vojevodas nemaz nav tādi nezvēri. Dažā labā ir arī kaut kas no cilvēka. Ja ļaudis sauc: «Žēlot!», — tad tā ir pati augstākā tiesa.

Razina vīri ielauzās Kalnalomovā. Bet iznāca tāda aizķeršanās — diena gāja uz vakarpusi, un tā viņi pilsētniekus uzreiz nesaaicināja kopā. Vojevoda tikmēr sēdēja aiz atslēgas, gaidīdams savu likteni.

No rīta Haritonovs atcerējās arestantji un vēlēja saaicināt ļaudis. Pilsētnieki sapulcējās laukumā.

Atnāca Haritonovs. Viņš pagaidīja, līdz kazaki atvedīs vojevodu. Te uzreiz vīri atsteidzas un pavēsti Harito- novam:

—       Ataman, vojevodas nav. Sēdēja aiz atslēgas, bet ta- gadiņ tur tukšs.

—   Kā tā — tukšs? Vai aizmucis?

—   Nē, ataman, aizmucis nav.

—   Varbūt aiz bailēm nomiris?

—        Nē, bail viņam, sātanam, nebija nemaz. Bet pie dzīvības viņa arī vairs nav.

—   Kā tā — nav?!

—       Ļaudis jau savu vārdu teikuši. Mūs neprasīdamies, paši viņu uzdūruši uz dakšām.

MIERS UN PATVĒRUMS

Zemnieku nemieri bija pārņēmuši visu Volgas apvidu no lejteces pilsētām līdz pašām tālākajām pilsētām Volgas ziemeļu daļā. Razina ceļš veda pa centru, bet viņam pa labi un pa kreisi, brāzdamies uz priekšu kā upes pavasara palu laikā, cēlās kājās un traucās uz visām pusēm simtiem citu nodaļu. Zemnieki dumpojās gan Vet- lugas, gan Hopras krastos. Tambovā un Penzā bajāri jau ceļ trauksmi. Ap Tulu un pat pašā Maskavas pavārtē jau klīst dumpinieku nodaļas. Vladimirā un Suzdaļā vairs nav miera. Ukraina teju pat ņems bajārus aiz dziesmas.

Bajāri mūk no iesildītajām tēvtēvu vietiņām. Viņus māc bailes no tautas dusmām.

Arī bajārs Feofans «. Krutorogovs aizmuka no savas dzimtmuižas. No Penzas apkaimes viņš laidās uz to pašu Tambovu. Pie Tambovas Krutorogovam dzīvoja draugs. Tāds pats bajārs. Semjons Rogokrutovs. Krutorogovs bija nolēmis patverties pie drauga.

Krutorogovs muka uz Tambovu, bet tai pašā laikā no Tambovas patverties pie Krutorogova muka Semjons Rogokrutovs. Viņš cerēja rast glābiņu Penzas pusē.

Draugi satikās uz ceļa.

—   Mans dārgumiņ Semjon Vasiļjevič!

—   Mans sirdsdraugs Feofan!

—   Kurp tu?

—   Pie tevis. Bet tu uz kurieni?

—   Pie tevis.

—   Ai, ai!

—   Vai, vai!

Nelāgi klājas Penzas pusē, nelāgi klājas Tambovas pusē.

Pastāvēja draugi, pagudroja. Abi nosprieda mukt uz Voroņežu. Pie Voroņežas Krutorogovam un Rogokruto- vam dzīvoja draugs. Tāds pats bajārs — Sisojs Vodohļu- povs. Bajāri cerēja, ka tur nu būšot īstais glābiņš.

Draugi devās uz Voroņežu. Bet tai pašā laikā nO Voroņežas uz Tambovu un Penzu nāk Vodohļupovs.

Visi satikās uz ceļa.

—   Mūsu dārgumiņ Sisoj Gavrilovič!

—   Sirdsdraugs Feofan, ak, mans sirdsdraugs Semjon!

—   Kurp tu?

—   Ceļoju pie jums.

—   Tebe nu bija! Bet mēs pašlaik ceļā pie tevis.

—   Vai, vai!

—   Ai, ai!

Draugi izdzirdēja, ka nelāgi klājoties arī Voroņežas pusē. Pastāvēja visi trīs, pagudroja un nosprieda mukt uz Sackas pilsētu. Šackas pilsētas apkaimē viņiem dzīvoja draugs. Tāds pats bajārs. Zahars Hļupovodovs.

Draugi mēro ceļu uz Sackas pilsētu. Bet tai pašā laikā no Šackas pilsētas viņiem pretim nāk Zahars Hļupovodovs.

Draugi satikās pie lieliem, veciem vītoliem.

—   Mūsu dārgumiņ Zahar Zaharič!

—        Sirdsdraugs Feofan! Sirdsdraugs Semjon! Ak tu, mans sirdsdraugs Sisoj! Tā tik ir sastapšanās!

—   Kurp tu?

—   Tak jau pie jums, dārgie!

—   Saki nu viens! Bet mēs atkal pie tevis.

—   Ai, ai!

—   Vai, vai!

Nelāgi klājas arī Šackas apkaimē. Bajāri piemetās turpat zemē, apsēdās vītolu ēnā. Ko nu bajāri lai iesāk? Kur nu lai draugi mūk?

—   Vai uz ziemeļiem? Vai uz dienvidiem?

—   Ejam uz rītiem!

—        Nē, bajāri, laidīsimies uz vakariem. Iesim uz Lietuvas robežām.

Bajāri sēž vītolu paēnā un strīdas par to, kur lai patveras no ļaužu dusmām. Bajāri strīdas. Bajāri neredz, ka no meža iznāk zemnieki. Ar to pašu arī strīdum pienāca gals.

Bajāri palika šūpojoties vītolu zaros. Viņi bija atraduši mieru un patvērumu.

LIELAIS GAGINS

Bajāri mūk no iesildītajām tēvtēvu vietiņām. Bet, reku, bajārs Lielais Gagins nemuka nekur. Viņš palika.

—        Es viņiem, plikadīdām, gan rādīšu! — bajārs brēca. — Lai tik iedrīkstas. Es ar viņiem ātri tikšu galā.

Taisnību sakot, Lielais Gagins bija drosmīgs cilvēks. Un, protams, allaž mēdza spriest bargu tiesu. Gagina zemnieki to ne vienreiz vien bija izbaudījuši uz savas ādas.

Gaidīdams Razina vīrus, Gagins nesēdēja rokas klēpī salicis. Jaunās dienās viņš bija kalpojis strēļu karaspēkā. Tā nu bajārs atminējās jaunību.

—        Vispapriekš, — Gagins pavēstīja, — jāuzber augsts valnis.

Zemnieki ķērās pie darba un visapkart bajāra namam uzbēra valni.

—       Labi, — Gagins apskatījis noteica. — Bet tagad jāizrok dziļš grāvis.

Zemnieki ķērās atkal pie lāpstām. Edz, grāvis vaļņa priekšā gatavs gan.

—        Bet uz vaļņa, — Gagins rīko atkal, — jāuzbuvē sienas.

Zemnieki ņēma rokā cirvjus un pūlējās atkal no visas sirds. Uz vaļņa uzradās sienas.

—        Labi, — Lielais Gagins uzslavēja. — Nu, bet tagad vajadzīgs sargtornis.

Uzradās tornis arī.

Gagins pats uzkāpa tornī. Viņš palūkojās uz visām četrām debesu pusēm un atkal atzina:

—   Labi.

Kad cietoksnis bija uzcelts, Gagins atveda vaļņu bises un musketes. Visu nedēļu viņš mācīja zemniekiem šaut. Izrādijās, ka zemnieki ir manīgi ļaudis. Viņi šāva vēl labāk nekā strēļi.

Un, tā kā cietoksnis bez lielgabala nav nekāds cietoksnis, tad Lielais Gagins sadabūja arī lielgabalu. Nu viņš atkal mācīja zemniekiem šaut. Zemnieki kļuva par īstiem lielgabalniekiem un atkal izpelnījās labus vārdus no Ga- gina mutes.

Bajārs lika pasniegt katram pa degvīna krūzei. Zemnieki izdzēra, vēlēdami cietoksnim stiprumu, Gaginam veselību.

Pēc saimnieka pavēles lielgabalu nostādīja ar stobru uz austrumiem, uz Volgas pusi, turp, no kurienes bija gaidāms Razins.

—   Nu, nāc nu, — Lielais Gagins berzēja rokas.

Un Razins atnāca. Bet jau pirms tam, negaidīdami Razina ierašanos, paši zemnieki, tiklīdz cietoksnis bija gatavs, saņēma Gaginu ciet. Taču nosist viņi bajāru nenosita. Par mācīšanu, par cietoksni, par lielgabalu viņi bajāram piedeva senākos pāri darījumus.

Bet, kad Razina vīri atnāca, zemnieki izveda kungu pie lielgabala un lika viņam šaut. Ne jau uz cilvēkiem, bet gaisā.

Lielais Gagins nolamājās, nospļāvās un izšāva gan.

Izdzirdējis no zemniekiem, kā viņiem gadījušās vaļņu bises, musketes un lielgabals, arī Razins pasaudzēja Gaginu.

— Tātad mums pat bajāri palīdz, — Stepans Timofejevičs pasmīnēdams sacīja. — Ko tad vairāk, paldies tev, ka palīdzēji, — viņš pameta ar aci Lielajam Ga- ginam.

MŪĶENES

Kņaziene Likina arī bija palikusi savā muižā tāpat kā Lielais Gagins. Kņaziene gan nebēra valni ap māju un neraka grāvi. Viņa nepirka musketes, lielgabalu vēl ne tik.

Kņaziene tikai saaicināja muižā uz dzīvi mūķenes.

—   Svēto mājokli ļaundaris neaiztiks!

Mūķenes apmetās Likinas muižā, Viņas skaitīja lūgšanas vienā gabalā, zemu klanīdamās svētbilžu priekšā.

Pagājā viena nedēļa, pagāja otra, mūķenes apskatījās jaunajā vietā, aprada.

Dzīve klosterī aiz augstiem mūriem ir tīrā mocība. Pavisam cita dzīve še muižā. Aiz pakalna urdz strautiņš. Līdzās šalko mežs. Mežā ir sēnes un ogas. Rītam austot, dzied putni.

Mūķenes dzīvo Likinas namā un klanās zemu jo zemu svētbilžu priekšā, bet prātā viņām upīte un mežs.

Reiz viena no mūķenēm zagšus izpeldējās upītē. Pēc tam viņa kā noslēpumu to izstāstīja citām.

Otra zagšus izstaigāja mežu. Viņa tāpat izpļāpājās citām. Citas ari pasāka skriet uz upīti, staigāt uz mežu.

Mūķenes lād savu nebrīves dzīvi. Visas lolo sapņus par brīvi. Reizēm viņas sapulcējas pļavā un dzied pasaulīgas dziesmas. Pienāk nakts. Mūķenēm sen jau būtu laiks gulēt. Bet miegs diez kāpēc nenāk. Viņas lūkojas zvaigznēs, sēž un pūš. Citreiz mūķenes sāk cita citai stāstīt par mājām.

Kņaziene Likina viņas kaunina:

—       Kā nu tā var, kā nu tā drīkst! Vai tā jūs dievam tam kungam kalpojat? Vai tā jūs ceļus lokāt?

Nekas nelīdz.

Likina rājas uz mūķenēm:

—        Ak jūs, bezkauņas! Ak jūs, bezdieves! Vai tā jūs šķīstību sargājat? Vai tā jūs debesu valdniekam kalpojat? Gan visvarenais jūs sodīs!

Nekas nelīdz.

Kā krusa birst draudi pār mūķeņu galvām:

—        Nemūžam jūs necelsiet kāju paradīzes dārzos. Nemūžam nedzirdēsiet eņģeļu dziedāšanu. Elles ugunīs jūs degsiet, grēkapagales. Mūžīgi mūžos jūs mocīsities verdošos darvas katlos.

Nekas nelīdz.

—   Zemojieties, zemojieties! — kņaziene brēkā.

Vina tā nomocīja nabaga mūķenes, ka tām tīri vai gals klāt.

Mūķenes noskaitas, nodedzinaja muižu un aizgāja katra uz savu māju.

Vēl ilgi pēc tam ļaudis runāja:

—        Razins nodedzināja muižu, Razins gan. Viņš pārstaigāja mūspusi arī.

Bet Razins te nebija kāju spēris. Pavisam pa citu novadu viņš aizgāja te garām.

Kālab gan ļaudis tā runāja?

BRĪNUMI

Bajārs Kirils Morozovs bija negantāks par pašu niknāko zvēru. Viņš pat rēca zvēra balsī:

— Lopi! Kalpi! R-r-r-i!

Saimes cilvēkus viņš sita ar visu, kas vien pie rokas gadījās: ja nūja, tad ar nūju, ja ilkss, tad ar ilksi, ja dzelzs stienis — tad sita ar dzelzs stieni arī.

Bet tagad … Taču — spriediet paši.

Bajārs bija pavisam pārvērties. Ļaudīm viņš ne pirksta vairs nepiedūra. Ne vairs greizi paskatījās, ne vairs uzbļāva nebalsī. Nedz viņš rēc vairs, nedz spļaudās, pat elpu vairs uz to pusi nepūš. Kā vien bajārs kādu cilvēku ierauga, kā vien satiek kādu, tā pirmais ceļ cepuri.

Vai tu re, kādi brīnumi!

Agrāk bajārs saimes ļaudis saukāja šā: Triška, Jepiška, Jermoška, Antoška, Serjožka, taču visbiežāk — par stulbeņiem.

Bet tagad bajāram Triška ir Trifons, turklāt pat ar tēva vārdu — Trifons Jevsejičs, Jepiška ir Jepifans Alekse- jičs, Jermoška — Jermolajs Spiridoničs, Antoška — Antons Kapitoničs, Serjožka — Sergejs Sergejičs. Un vārdu «stulbenis» bajārs, zināms, bija galīgi aizmirsis.

Vai tu re, kādi brīnumi!

Agrāk bajārs bija īsts bajārs. Viņš dzīvoja slinkumā un laiskumā. Viņam tikās medīt. Miestiņu viņš tempa spaiņiem. Kalpi viņu saģērba. Kalpi viņu izģērba. Ēdienu bajāram bezmaz vai m3tē iebāza. Kājām bajārs nestaigāja. Viņš cienīgi brauca karietē.

Bet tagad — nu, ko tu neteiksi! — Jaudis brīnījās lielos brīnumus. Bajārs saģērbjas pats. Bajārs izģērbjas pats. Medības viņš aizmirsis, miestiņu aizmirsis. Karieti sadedzinājis, tajā vairs nebrauc.

Bajāram citas rūpes prātā. Te Morozovs skalda malku. Te viņš vicina pļavā izkapti, te, kūkumu uzmetis, ar zemi. Bajārs iemīļojis zemnieka darbu, bez darba vairs ne dzīvot nevar.

Vai tu re, kādi brīnumi!

—   Razins viņu izmācījis, — ļaudis smējās.

Tiešām gan, jo tuvāk šim apvidum nāca Razina karapulki, jo bajārs tapa mīkstāks un mīlīgāks, visādā ziņā tāds, ka prieks skatīties.

Tikai vienu ļaudis nevarēja saprast.

Bajārs zemi ar pārlieku cītīgi. Vienreiz tīrumu apvēr- sis, viņš ņemas to art pa otram lāgam. Uzaris divas reizes, sāk pa trešam lāgam. Un nu jau viņš to pašu tīrumu ar ceturto un piekto reizi,

—   Kas tie par jokiem? — ļaudis brīnās.

Ieskatījušies bajārā vērīgāk, viņi uzminēja noslēpumu:

aiz lielām bailēm bajārs bija sajucis prātā.

ŅIZGURECKIS UN SVISTECKIS

Muižnieks Ņizgureckis valsts darīšanās bija ieradies Maskavā. Viņš bija braucis uz kādu prikazu, vezdams papīrus no vojevodas. Šajos papīros bija rakstīts, ka Pe- rejaslavas apriņķī — šis apriņķis atradās uz ziemeļiem no Maskavas — valda miers un klusums, ļaudis ir bajāriem paklausīgi, nekāda dumpošanās nenotiek un, kā rādās, ari nenotiks.

Maskavā Ņizgureckis satikās ar muižnieku Svistecki, Svisteckis Maskavā bija ieradies no Saratovas pilsētas.

— Ak briesmas, briesmas, kas mūsu pusē gan noliek! — Svisteckis vaimanajā. — Ļaudis tapuši pagalam negudri, pagalam neganti. Zaglis Steņka tīri kā no valga pasprucis. — Svisteckis ņēmās stāstīt, kā saratovieši atdevuši pilsētu, kā vojevodu sodījuši ar nāvi, kā ļaundarim «urā!» klieguši. — Dieva brīnums, ka es vēl izglābos. Kalpa drānās ģērbies, viņiem izmuku.

—   Bet mūsu apriņķī valda miers un klusums, — Ņiz- gureckis pavēstīja. — Aiz Maskavas muguras mēs no ļaundara esam pasargāti.

Muižnieki izdzēra pa brandavīna glāzei. Ilgi vēl viņi sprieda par ļaužu nemieriem. Galu galā Ņizgureckis ielūdza Svistecki ciemos. Viņš skaidroja paziņam ceļu:

—   Kad pārjāsi tiltu pār Ņerļas upīti, tad viens ceļš pagriezīsies pa kreisi, otrs aizies pa labi. Nu redz, lai nokļūtu pie manis, vajag pagriezties pa labi un jāt caur meža biezokni. Kad izjāsi cauri meža biezoknim, tad ieraudzīsi trīs priedes. Te atkal ceļi šķirsies: viens pa labi, otrs pa kreisi. Nu redz, lai nokļūtu pie manis, vajag pagriezties pa kreisi. Kad nojāsi pa šo ceļu pusversti, būs divi bērzi. Te atkal ceļi šķirsies — viens pa kreisi, otrs pa labi. Nu redz: jāj pa kreisi vai pa labi, tik un tā nokļūsi taisni pie manis. Mana muiža, — tā Ņizgureckis skaidroja, — ir pašā meža malā pie upes. Māja augsta. Lievenis griezumiem rotāts. Vārti dzelzīm kalti. Atrast ir gauži viegli. Bet, ja nomaldīsies no ceļa, tad ikviens tev parādīs.

Pēc dažām dienām Svisteckis devās pie Ņizgurecka.

Svisteckis jāj pa ceļu, un visapkārt valda klusums un miers. Muižnieka sirds līksmot līksmo.

Svisteckis nojāja līdz tiltiņam pār Ņerļas upīti. Viņš nogriezās pa labi, tad pa kreisi, pajāja garām trim priedēm un diviem bērziem. Re, kur jau klajums. Rau, turpat upmalā būs Ņizgurecka muiža.

Svisteckis skatās, skatās, bet muižas kā nav, tā nav. Nav ne augstās mājas, ne solītā lieveņa, ne dzelzīm kalto vārtu.

Svisteckis nobrīnījās: «Kā rādās, tad nepareizi būšu atjājis. Kaut kur esmu nomaldījies no ceļa.»

Muižnieks devās atpakaļ līdz bērziem, pēc tam līdz priedēm, grieza pa kreisi, grieza pa labi, visu stundu izjādelējās krustu šķērsu pa meža ceļiem. Nogura cilvēks un nokusa, pa biezokni lodājot, saplēsa drēbes. Tomēr muižu viņš tā arī neatrada.

Svisteckis aizjāja atpakaļ pie tilta pār Ņerļu. Tur viņam ceļā pagadījās zemnieks.

—   Vadzi! — Svisteckis uzsauca. — Kur te dzīvo Ņizgureckis?

Zemnieks nu viņam skaidro:

—   Kad tu, lielkungs, jāsi pa meža biezokni, tad, versti nojājis, ieraudzīsi trīs priedes. Pie priedēm ceļi šķirsies: viens pa kreisi, otrs pa labi. Tu nu griez pa kreisi. Nojāsi vēl pusversti, ieraudzīsi — aug divi bērzi. Tur ceļi atkal šķirsies: viens pa kreisi, otrs ap labi. Tur nu jāj pa labi vai pa kreisi, izjāsi klajumā …

—   Es jau tur biju, — Svisteckis pārtrauca zemnieku.

—  Tur apkārt tikai tukšs klajums, vairāk nekā.

—   Nejaucies, nejaucies vidū, — zemnieks sasirdījās.

—   Ka man pašam vēl nesajūk. Nu redz, kad aizjāsi līdz klajumam, tad griez pa labi un gar mežmalu laid vēl ceturtdaļversti. Un tur … Bet tu jau, bajār, pats redzēsi. Tur vēl apse stāv.

«Ak tad šitā!» Svisteckis apjēdza. «Apsi, kā redzams, biju aizmirsis. Ir gan mums stiprs degvīns toreiz pagadījies.»

Svisteckis auļoja atkal uz priedēm un uz bērziem, izjāja klajumā, pagrieza pa labi. Patiesi, tālumā redzama apse. Svisteckis paskubināja zirgu, piejāja pie apses un aiz šausmām vai galu dabūja. Apsē karājās Ņizgureckis.

Svisteckis ņēmās brēkt un vaimanāt. Iedomājis Saratovu, viņš laidās projām. Pa mežu gan bija bail jāt. Pāri klajumam viņš auļoja uz upi. Tur tad arī Svisteckis uzdūrās krāsmatām — zemnieku nodedzinātajam kungu na-' niam. Tikai krāsns bija palikusi pāri.

Iet plašumā. Iet plašumā. Pieņemas spēkā tautas kara liesmas. Kā palu ūdeņi nemieri pludo pa visu zemi. Tauta ar uzviju atmaksā par gadsimtiem ilgajām, sūrajām bēdām.

CETURTA NODAĻA. PĪĶNEŠU ŠVADRONS

visulēnīgais

—        Vai, ak vai! — bajārs Jakovs Odojevskis bēdājās. — Ir gan dievs mums piešķīris Visulēnīgo.

Par Visulēnīgo dēvēja caru, Cars Aleksejs Mihailovičs bija smagnējs un drukns, un pēc dabas patiesi lēnīgs.

Viņam tikās medības, visvairāk tās ar vanagiem. Meži Maskavas apkaimē bija tādi, ka nenopriecāties. Draugi caram jautri. Zvēri paši lien medniekam virsū.

Rauj jods visas valsts darīšanas, ja cars sadomājis doties medībās.

Zvēram paka) dzīties viņš varēja dienu, divas dienas, nedēlu un visu mēnesi. Kremlī bajāri tik sēdēja un minēja, kad nu caram atkal pāries medību trakums.

Arī vēsts par Razina dumpi pienāca, kad cars medīja. To atveda Jakovs Odojevskis.

Viņš paziņoja caram par notikumiem.

—        Gan būs labi, gan būs labi. Ļaudis padelverēsies un norimsies, — cars atteica bajāram.

Cars lāgā neieredzēja Odojevski. Caram nebija miera no viņa. Jakovs Odojevskis allaž bāžas virsū ar visādām darīšanām. Un arī balss bajāram klusa un glaudīga, it kā rīkle būtu ar zosu taukiem ieziesta. Un pēc vaiga pēdīgais nejaucēns. Žokļi kā zirgam. Acī pelēkais nags. Staigā bajārs kaķa soļiem. Nemaz nav cienīgas vīra gaitas.

Cars aizsūtīja bajāru atpakaļ uz Maskavu, teikdamies nākamajā dienā braukt arī pats.

Tomēr cars tik drīz vis neaizbrauca.

Tikmēr Razina viri bija ieņēmuši Astrahaņu.

—        Zaglis Steņka sacēlis lielas jukas, — Odojevskis ziņoja valdniekam. — Astrahaņa ar kauju ieņemta.

—        Gan būs labi, gan būs labi. Ļaudis padelverēsies un norimsies, — cars atteica bajāram.

Tā atteicis, viņš devās atkal medīt.

«Vai, ak vai!» Odojevskis nobēdājās. «Ir gan dievs mums piešķīris zaķu trenkātāju.»

Kad cars atkal atgriezās Maskavā, Razina vīri jau bija ieņēmuši Saratovu.

—   Car, mūsu valdniek, — Odojevskis čukstēja, — zaglis Steņka iegājis Saratovā. Ļaudis plūstin plūst pie negantnieka itin kā mušas pie medus.

—   Gan būs labi, gan būs labi. Ļaudis padelverēsies un norimsies, — cars atkal atteica.

Un atkal viņš ar draugu pulku aizjāja mežos.

Atgriezās cars no medībām trešo reizi. Odojevskis nes jaunas ziņas:

—   Car, mūsu valdniek, zaglis Steņka jau Samarai garām. Visa Volga cēlusies kājās negantības strādāt. Tatāri, čeremisi, mordvieši, baškīri — ij tie metušies pie ļaundara. Krievzeme grīļojas, valdniek, grīļojas. Muižnieku kārtai nupat gals klāt. Beidz, valdniek, ar izpriecām noņemties. — Bajārs pacēla balsi. — Vai arī tu vairs neesi muižnieku cars!

—   Esi gan tu, bajār, pielipis kā ērce! — cars Aleksejs Mihailovičs apskaitās. Pat apvainojās: — Kā cars tad es esmu — kalpu cars, vai?

Cars apvainojās, tomēr uz zaķiem šoreiz vairs nedevās. Viņš palika Maskavā un pavēlēja pulcināt muižniekus karaspēkā. Lai dotos karagaitā uz Volgu.

PĪĶNEŠU ŠVADRONS

Bajāru Krievzeme sāka rosīties. Cīņai ar Razinu krievu pilsētās steigšus vāca karaspēku.

Sauca kopā strēļus, lielgabalniekus, sargnodaļu karavīrus. Karaspēkā ņēma ij muižniekus, ij bajārdēlus. Uz pulcēšanās vielām devās šķēpneši, pīķneši, jātnieki, dragūni, huzāri, vienkārši zaldāti.

Orlas vojevoda Ņikifors Spesivcevs sapulcināja veselu pīķnešu švadronu. Ilgi vojevoda to posa un kārtoja. Viņš raudzījās, lai zirgi visiem būtu labi. Lai iemaukti būtu kārtīgi, segli stipri. Lai ikvienam karavīram būtu kaujas pīķis. Lai ikvienam galvā būtu bruņucepure — no dzelzs kaldināta cepure ar ausīm. Lai ikvienam būtu zobens vai šķēps.

Vecus vīrus vojevoda neņēma.

— Tagad vajadzīgi tādi sirdīgāki, tādi jaunāki. Jaunekļi ir pēc dabas straujāki, rokas viņiem stiprākas, — Ņikifors Spesivcevs sprieda.

Vojevoda pārlūkoja savus brašuļus. Ik jātnieks — īsts spēkavīrs. Ik zirgs — uguns un vējš.

—        Esam tak Orlas ļaužu, — vojevoda plātījās. — Ij tuliešus, ij kostromiešus, ij tveriešus, ij tamboviešus — visus iebāzīsim maisā, kad vien gribēsim. Cars, mūsu valdnieks, būs apmierināts.

Spesivcevs aizlaida caram vēstuli, ka viņš esot sapulcinājis pīķnešu švadronu. Sak, brašuļus vien, kā lasīt izlasītus. Zirgi brangi, pīķi asi. Ķaravīri uzticami. Sirdī- guma ikvienā tik daudz, ka diviem pietiktu. Razinam glābiņa nebūšot.

Jātnieki devās ceļā. Cauri Tulai un Serpuhovai ceļš veda uz Maskavu — tur pulcējās karaspēks.

Paiet nedēļa, atjāj vēstnesis.

—   Nu, kas ir ar švadronu, vojevoda?

—        Aizsūtīju, aizsūtīju. Brašuļus vien, kā lasīt izlasītus. Cars, mūsu valdnieks, būs apmierināts.

Paiet otra nedēļa. Atkal Orlā ierodas vēstnesis.

—   Kur tad ir švadrons, vojevoda?!

—        Aizsūtīju, aizsūtīju. Cars, mūsu valdnieks, būs apmierināts. Mani ļaudis ir uzticami. Brašuļi vien, kā lasīt izlasīti. Gan Razins pieminēs Orlas švadronu.

Pēc otra vēstneša drīz vien bija klāt ir trešs.

—   Kur tad ir švadrons, vojevoda?!

«Tavu brīnumu, kur tad ir švadrons?» arī pats Spesivcevs prātoja.

—   Kur ir?

Bet švadrons tajā laikā jau bija Donas krastos. No Donas tas devās uz Volgu. Bet pīķneši negāja vis pret Razinu, viņi gāja pie Razina.

Tolaik tā gadījās jo bieži. Ļaudis bēga no bajāru karapulkiem. Pie Razina ieradās gan strēļi, gan pīķneši, gan dragūni, gan jātnieki. Varēja satikt muižniekus un pat bajārdēlus.

muižnieku zaļknābji

Dodamies uz dienestu cara karapulkos, jāja trīs muižnieku zaļknābji — Pamfils, Bogoļeps un Topejs.

Labajā pusē jāj Topejs.

Kreisajā pusē jāj Pamfils.

Vidū starp viņiem jāj Bogojeps.

Pats garākais no viņiem ir Pamfils.

Pats īsākais no viņiem ir Topejs.

Bogoļeps padevies tāds pa vidām.

Pats gudrākais no viņiem ir Topejs.

Pats dumjākais no viņiem ir Pamfils.

Bogoļepam prātiņš tāds pa vidām.

Mājā viņi bija saposti kara darbiem. Ceļam iedoti paši labākie zirgi.

Ikvienam pār plecu karājas muskete. Ikvienam pie sāniem redzams zobens. Kūļājas maisiņi ar lodēm, ar pulveri. Galvā nevis parastas cepures, bet gan bruņucepures.

Jāj muižniekdēli pa ceļu. Viņi sapņo par to, kā sakaus negantniekus un Steņku Razinu, kā pārnāks mājās ar uzvaru.

—        Kaujā sagrābsim ļaundari ciet un atvedīsim dzīvu. Cara paldies izpelnīsimies.

Zaļknābji nojāja divpadsmit verstu. Priekšā bezmaz viss tūkstotis.

Ceļš taisns kā šautra. Pēkšņi tas sazarojās trijos ceļos.

Kareivīgie muižniekdēli apstājās pie ceļastaba. Sāka visi trīs strīdēties: pa kuru ceļu nu jāt?

—   Jājam pa labi, — sacīja Pamfils.

—   Jājam pa kreisi, — sacīja Topejs.

Bet Bogojeps bija par to, ka jājams pa vidējo ceļu.

Stundu viņi skaļi ķīvējās. Labi, ka pagadījās kāds vecītis.

—        Jājiet pa ikkuru ceļu. Kurš kuram labāk tīk. Nestrīdieties. Gan satecēs ceļi vienuviet, gan.

Pamfils aizjāja pa labi. Sis ceļš iegriezās mežā.

Topejs aizjāja pa kreisi. Sis ceļš aiztecēja pie upes.

Bet Bogoļeps jāja uz priekšu pa klaju, gludu āri.

Jāj Pamfils pa mežu. Viņš sapņo par varoņdarbiem. Maskavu tricina zvanu dunoņa. Pats cars Aleksejs Mihai- lovičs vainago Pamfilu ar uzvarētāja lauriem.

Pamfils nogrimis sapņos par slavu. Pamfils neredz, ka pa ceļmalas krūmāju viņam līdzi soli solī kā ēna zogas cilvēks.

Ceļš nonāca pie žuburota ozola. Pamfilam pretim pa- slējās dakšas, tās ietriecās Pamfilam sānos.

Jāj Topejs pa ceļu uz upi. Viņš sapņo par varoņdarbiem. Maskavu tricina zvanu dunoņa. Pats cars Aleksejs Mihailovičs vainago Topeju ar uzvarētāja lauriem.

Topejs sasniedza upi. Pa braslu viņš pārjāja otrā malā un sāka jāt augšup stāvā kraujā. Kraujas malā pār To- peju pacēlās izkapts. Sapņotājs ievēlās ūdenī.

Jāj Bogoļeps pa klaju, gludu āri. Arī viņš sapņo par dižiem kara darbiem. Bogojepam par godu Maskavu tricina baznīcu zvanu dunoņa. Pats cars Aleksejs Mihailo- vičs vainago Bogoļepu ar uzvarētāja lauriem.

Beidzās klajā āre. Ceļš noveda pie stāvas ierozas. Bogoļeps jāja lejā.

Zel, ka pakausī nav ierīkotas acis. Muižniekdeliņš neredzēja, ka viņam aiz muguras kāds izslējās visā augumā. Runga pašāvās gaisā kā šķēps. Kā āmurs tā triecās pa bruņucepuri. Bogoļeps novēlās no zirga. Viņš palika ierozas dibenā.

Vecītis bija runājis taisnību: muižnieku ceļi bija satecējuši vienuviet.

censties jau centās

Jefremovas pilsētas vojevoda Avakums Jevļevs rakstīja caram: «Viņa augstībai valdniekam,' caram un lielkņazam Aleksejam Mihailovičam tavs kalps Avakumka krīt pie kājām.»

Vojevoda rakstīja, ka pilsētas sienas Jefremovā esot ietrunējušas, sašķiebušās, bet vietvietām pavisam izgāzušās. Pilsētai vairs neesot stipras aizsardzības. «Kolīdz zaglis Steņka pienāks pie Jefremovas,» Jevļevs rakstīja caram, «tā, car, mūsu valdniek, būs liels jo liels posts.» Vojevoda lūdza naudu, ko celt jaunas sienas.

Cars aizlaida vojevodam vēstuli, lai ceļot jaunas sienas. No valsts kases iedeva vojevodam naudu. Vojevoda saveda Jefremovā ozola baļķus, nolīga remešus. Sāka celt sienas.

Remešu vecākais Ņikita Zjablovs vojevodam iepatikās. Kaut arī Zjablovs jau bija vecs, taču namdaru darbos bija varens pratējs.

— Sitās sienas mēs uzbūvēsim vienā rāvienā, — Ņikita daudzināja. — Tās vēl redzēs ij mūsu mazbērni, ij mazmazbērni. Esi mierīgs, cienīts vojevoda, Razins uz tām neuzrāpsies.

Vojevoda atnāca ik dienas paskatīties, kā veicas darbi. Cirvji klaudz, zāģi skraida nerimdami.

•— Naskāk, naskāk! — Zjablovs tik uzsauc remešiem.

Ņikitam taisnība — sienas slejas augšup ka pasakā. Jevļevs uzteica večuku.

—   Cenšamies, cienīts vojevoda, — Zjablovs atbildēja.

Vojevoda uzteica remešus.

—   Cenšamies! — remeši atkliedza pilnā kaklā.

Aiz lieliem darbiem vojevoda bija paguris. Uznāca vājums. Vojevoda vairākas dienas nogulēja gultā.

Bet darbs veicās, uz vietas vis nestāvēja. Raug, Ņikita Zjablovs atnāca pie vojevodas.

—   Cienīts vojevoda, sienas ir gatavas!

Jevļevs nenovaldījās, cēlās no gultas un gāja apskatīt cietoksni.

Paskatās vojevoda: jā, teicamas sienas. Augstas, stipras, glītas. Visu aršīnu augstākas par vecajām.

—   Krietni esat rāvušies! — vojevoda uzslavēja.

Viņš apstaigāja cietoksni no vienas puses, nogāja gar

otro, gar trešo malu un iegriezās gar ceturto. Nu skatās vojevoda, bet tur nekādas sienas nav.

—   Kā tad šitā?! — vojevoda uzbrēca.

—   Baļķu nepietika, bajār, — Ņikita skaidro.

—   Kā tā — nepietika?!

—        Mums nogāja greizi. Velti cēlām sienas aršīnu augstākas. Bet nekas, nekas, — Ņikita mierina. — Toties no trim pusēm sienas ir nepieejamas. Tagad tās neieņems nekādiem spēkiem. No Razina, cienīts vojevoda, tev nav ko baidīties.

Vojevoda kauktin aizkaucās:

—        Ko tu te mels, nejēga! Vai tas kāds nepieejams cietoksnis, ja tam veselas sienas trūkst?

Ņikita plāta rokas, ar mokām slēpdams ūsās smīnu.

—        Nogāja greizi, cienīts bajār, nogāja. Kā gan mums tā varējis gadīties? Censties jau centāmies gan, bajār, centāmies gan …

—        Ak centāties?! — Vojevoda brēca. — Jūs jau nekalpojat caram, nelieši tādi! Jūs Steņku gaidāt, sasodītie!

UZTICAMI ĻAUDIS

Tambovas vojevoda Ivans Hitro'vo saņēma Maskavas uzdevumu. Maskavas priekšnieki rakstīja, lai viņš — vojevoda Ivans Hitrovo izspiegojot dumpiniekus. Maskavas priekšnieki gribot zināt visu. Cik cilvēku sapulcējušies pie Razina? Kas tagad pievienojoties Razinam? Kā uzvedoties marieši, mordvieši, čuvaši? Kā tatāri, baškīri, kal- miki? Vai pie Razina ierodoties jaunas kazaku nodaļas no Donas un, ja ierodoties, tad no kādām pilsētiņām un no kādiem ciemiem? Vai daudz karaspēka paliekot Razina ieņemtajās pilsētās? Kas tam karaspēkam tiekot iecelts par priekšnieku? Cik Razinam esot jātnieku pulku? Vai esot noliktavas, krājumi un aizgāds? Cik esot lielgabalu? Vai gana pulvera?

Maskavas priekšnieki visu grib zināt.

Ivans Hitrovo ķērās pie darba. Viņš sasauca palīgus. Tambovas vojevoda bija manīgs vīrs caurcaurīm. Viņš jau nu neies kaunā palikt.

—   Ar ko tad sāksim? — vojevoda novaicāja palīgiem.

Palīgi gudro: ar ko nu varētu sākt?

—       Vajag sadabūt visās malās uzticamus ļaudis, — Hitrovo saka.

—   Pareizil — palīgi sauc.

Tādus ļaudis savāca.

Hitrovo vaicā atkal:

—   Ko tagad darīsim ar uzticamajiem ļaudīm?

Palīgi gudro: ko nu varētu darīt ar uzticamajiem ļaudīm?

—   Viņi jāizsūta uz visām malām, — Hitrovo skaidro.

—  Uz pilsētām, uz daždažādiem tuvīniem un tālīniem ciemiem, uz krustcelēm, uz upju grīvām, uz ezeru krastiem. Lai tur rodas slepenas apmetnes, slepeni mājokļi. Lai tajos dzīvo uzticamie ļaudis. Lai tūdaļ dod ziņu uz Tambovu par visu, ko redz un dzird.

—   Pareizi, — palīgi sauc.

—   Bet tas vēl nav viss, — Ivans Hitrovo skaidro tālāk.

—   Paši dūšīgākie no uzticamajiem ļaudīm lai iemanās Razina pulkos un no turienes — no Razina karaspēka lai dod ziņas par visu.

—   Pareizi, pareizi! — palīgi sauc.

Izlūki aizbrauca, aizgāja, aizčāpoja uz visām pusēm. Slepenais dienests sāka strādāt.

Ivans Hitrovo bija apmierināts. Nupat, nupat viņam — Tambovas vojevodam visādas svarīgas ziņas no uzticamajiem ļaudīm plūdīs ar straumi.

Neplūst vojevodam nekādas ziņas.

Vojevoda atsauca uzticamos ļaudis.

—   Ko esat izdibinājuši?

—   Daudz, — uzticamie ļaudis atbild.

—   Nu, nu?

—   Ļaundariem ir lielgabali, ir ari pulveris.

—   Steņkas pulkos ir tūkstošiem karotāju.

—        Ļaudis dodas pie ļaundara verdzēm vien kā jūras zivis uz nārstu.

—        Sīkāk pastāstiet, sīkāk! — vojevoda rājas. — Ekur nu atraduši jaunas ziņas!

Uzticamie ļaudis plāta rokas.

—   Sīkāk vēl neesam paskaitījuši.

Ivans Hitrovo īgnumā nospļāvās un atlaida uzticamos ļaudis, kur kuram ejams.

Drīz vien vojevoda atkal atsauca pie sevis uzticamos ļaudis.

—   Ko esat izdibinājuši?

—   Daudz, — uzticamie ļaudis atbild.

—   Nu, nu?

—        Ij mordvieši tapuši nemierīgi, ij čuvaši, ij baškīri, — uzticamie ļaudis pastāsta.

—   Razinam ir ij krājumi, ij noliktavas.

—        Un viņam, ļaundarim, palīdz ij mežs, ij lauks, ij zāle.

Hitrovo at greizu aci pablenza uzticamajos ļaudīs. Ir gan sanākuši stulbeņi kas stulbeņi. Ekur nu atraduši jaunas ziņas.

—   Sīkāk pastāstiet, sīkāk! — vojevoda auro.

Uzticamie ļaudis plāta rokas.

—   Sīkāk vēl neesam izpētījuši.

Ivans Hitrovo īgnumā nospļāvās un piecirta kāju, lai aizdotu bailes.

—   Izdibināt! Paziņot! Izspiegot!

—   Izdibināsim, izdibināsim. Tiks izpildīts.

Vojevoda gaida. Bet tikmēr no sargvietām un no slēpņiem straumēm plūst ziņas uz dumpinieku karaspēku. Izlūki savās sargvietās visu vērīgi uzmana. Dumpiniekiem viss kļūst zināms: cik lieli un kur salasījušies strēļu karapulki, kurp dodas cara karavīru nodaļas, cik kurā nodaļā ii kājnieku, cik jātnieku un cik lielgabalu, cik katram lielgabalam ložu, kur ierīko noliktavas, kas šajās noliktavās glabājas, ko runā priekšnieki. Zemnieku karaspēkam viss ir zināms.

Pilsētās, daždažādos tuvinos un tālīnos ciemos, sarg- vietās pie krustcelēm, slēpņos pie upēm un ezeriem, slepenās apmetnēs un slepenos mājokļos mīt nevis vojevo- dām un bajāriem padevīgi ļaudis, bet gan Stepanam Razinam uzticami ļaudis.

karogs

Citiem vojevodam neizdodas uzveikt Razina vīrus. Bet Kozlovas vojevoda Stepans Hrapunovs, āre, ņēma un sakāva dumpiniekus pie Tambovas.

Hrapunovs sūta uz Maskavu ziņojumu. Pasaucis djaku, viņš tam diktē, ka Kozlovas pulks esot piedalījies cīņā un karavīri viņa — Hrapunova vadībā «daudzus no šitiem zagļiem un dumpiniekiem nokāva un atņēma tiem zagļu karogu». Hrapunovs raksta pašam caram Aleksejam Mi- hailovičam. Lai top caram zināmi Hrapunova nopelni, lai viņš apbalvo savu uzticīgo kalpu. «Un no tā cīniņa, valdniek», vojevoda kā skaldīt skalda vārdus, «zaglīgie kazaki un dumpinieki aizmuka …»

—   Vai uzrakstīji? — Hrapunovs vaicā djakam.

—   Uzrakstīju.

—   Vai visu pareizi? ,

—   Visu pareizi.

Hrapunovs paņēma vēstuli rokā un burtodams lēni laida acis pār rindām. Viss pareizi, viss kā priekšā sacīts, djaks visu kārtīgi uzrakstījis.

Vojevoda aizsūtīja vēstuli uz Maskavu.

Maskavā bajāriem prieks. Viņi parādīja vēstuli valdniekam, un valdnieks priecājās par tādu vēstuli.

—   Varens vīrs tas vojevoda!

—   Netup vis Kozlovā kā piesiets.

—   Hrapunovam jāsūta balva.

Uz Kozlovu auļoja vēstneši, vezdami valdnieka balvu — sabuļādu kažoku.

Vojevoda saposās dārgās ādās. Ir gan labs valdnieka dāvāts kažoks.

Maskavā ar vojevodu ir apmierināti un min viņu par piemēru citiem vojevodām.

—   Netup vis Kozlovā kā piesiets.

—   Ļaundarus sakāvis.

—   Karogu atņēmis.

—   Slava Hrapunovam!

Citiem vojevodam tas ķeras pie sirds. Viņiem kārojas zināt, kā Hrapunovs sakāvis ļaundarus. Kur tad ir tā vieta, kur cīniņš noticis?

Vojevodas sāka meklēt un pētīt, un kas nu iznāca? Tādas vietas nebija, Tāda cīniņa nebija. Nekur vojevoda nebija dumpiniekus uzvarējis. Karogu nebija atņēmis. Vojevoda bija izgudrojis savu uzvaru.

Par to pavēstīja valdniekam.

Hrapunovs noslēpās. Viņš gaidīja, ka nu pār viņu nāks cara dusmas, Sibīrija, varbūt ij kāķis.

Tomēr bēda pagāja secen. Vai nu valdnieks nebija vēstij noticējis, vai arī noticējis, taču, cieņu sargādams, nolēmis Hrapunovu likt mierā, nedarīt viņam ļauna.

Atkal vojevodām bāž acīs Hrapunovu.

—   Netup vis Kozlovā kā piesiets.

•— Valdnieka labad skrien vai ugunī.

—   Dzīvību nežēlo.

Hrapunova slava kāpa līdz jumtu šķorēm, līdz koku galotnēm, līdz debesīm. Pat vojevoda Stepans Hrapunovs pats sāka ticēt savai uzvarai.

isajka

Isajka Šilo bija tirgonis, augļotājs un piegādātājs. Viņš caia karaspēkam piegādāja vadmalu, labību, eipi. Arī patlaban, kad notika karagājiens pret Razinu, tirgonis malās pa strēļu pulkiem. Viņš bija strēļu priekšniekiem apsolījies piegādāt divsimt zirgu artilērijai.

—        Izdarīšu veicīgi jo veicīgi, — Isajka daudzina. •— Būs nevis zirgi, bet sātani ar krēpēm. Tik žiglu zirgu visā Krievzemē neviens vairs nesameklēs.

Galu galā Isajka saņēma naudu. Viņš nocēla cepuri un iešuva naudu aiz padrēbes. Tad tirgonis devās projām. Artilērija gaida, kad dabūs vairāk zirgu. Bet Isajkas kā nav, tā nav. Te vienudien Isajka klāt gan. Viens pats — ne naudas, ne zirgu. Svārks vienās driskās, zem acs zilums. Isajka vaimanā visā galvā.

—   Kas tad nu, Isajka?

—   Uzbruka.

—   Kas uzbruka?

—       Razins uzbruka. Aplaupīja! Visu atņēma. Aptīrīja. Visus zirgus aizveda, laupītāji!

Jaunā ziņa iet pa visu cara karaspēku: ļaundari piekāvuši Isajku, laupītāji aizveduši visus zirgus.

Strēļu priekšnieki lādēdami lādēja Razinu. Nopūtās priekšnieki, nogaudās un deva Isajkam jaunu uzdevumu: piegādāt karaspēkam maizes labību.

—   Izdarīšu veicīgi jo veicīgi, — Isajka daudzina.

—   Man ir padomā labu labā labība. Otru tādu pasaulē neatradīs. No tās iznāk tāda maize, ka nevajag pavalgam ne speķa, ne gaļas, — Isajka Šilo dievojās.

Isajka saņēma naudu labības pirkšanai. Viņš nocēla cepuri un iešuva naudu aiz padrēbes, tad devās projām.

Strēļu pulki gaida vezumus ar labību un maizi. Isajkas kā nav, tā nav. Te viendien Isajka klāt gan. Ne naudas viņam, ne maizes. Pats bāls kā bērza tāss un trīc kā apšu lapa. Atkal zilums zem acs.

—   Kas tad nu, Isajka?

—   Uzbruka.

—   Kas uzbruka?

—       Razins uzbruka. Aplaupīja! Vezumus ar maizi laupītājs aizveda.

Jaunā ziņa iet pa visu cara karaspēku: ļaundari piekāvuši Isajku. Razins aizvedis vezumus ar maizi.

Strēļu priekšnieki lādēdami lādēja Razinu. Nopūtās priekšnieki, nogaudās un deva Isajkam jaunu uzdevumu: piegādāt armijai elpi, proti, sienu zirgu barošanai.

—   Izdarīšu veicīgi jo veicīgi, — Isajka daudzina.

—   Man ir padomā labu labais siens. Auzas tam sienam netiek ne tuvu. Pats tādu ēstu. Uz karstām pēdām, vienā rāvienā būšu klāt, — Isajka Silo dievojās.

Isajka saņēma naudu elpes pirkšanai. Strēļu pulki gaida smaržīga siena vezumus.

Bet Isajkas kā nav, tā nav. Te vienudien šis klāt gan. Ne naudas vīram, ne siena. Aiz izbīļa rausta valodu, nabags. Jau trešais zilums zem acs.

—   Kas tad nu, Isajka?

■— Tas pats Razins, tas pats Razins! — Isajka brēc.

—   Visu atņēma, blēdis tāds! Aptīrīja līdz ādai. Tik tikko izglābos, mīļie.

Jaunā ziņa iet pa visu cara karaspēku: ļaundari tirgoni teju pat vai nosituši, aptīrījuši līdz ādai, līdz pēdējam grasim.

Isajka brēca, brēca. Priekšnieki pūta, pūta. Viņi lādēdami lādēja Razinu . ..

Diena bija galā. Nāca vakars. Priekšnieki pasauca Isajku. Durvis viņi aizvēra tā ciešāk.

—   Dod šurp mūsu daļu, Isajka.

Isajka nocēla cepuri un ar nazi atārdīja padrēbi. Izbira zelta nauda. Pusi Isajka noskaitīja strēļu priekšniekiem. Pusi viņš atkal noslēpa cepurē.

Priekšnieki priecājās:

—   Gudri gan nostrādājām. Ha-ha!

Priekšnieki sūta uz Maskavu vēstuli. Razins laupot malu malās, ārdoties kā nelabais. Tādi laupīšanas darbi vēl neesot dzirdēti. Sūtiet atkal naudu.

Pienāca atkal nauda.

Priekšnieki sēž un gudro: kādu nu jaunu uzdevumu dot Isajkam …

Visā armijā krāpjas uz nebēdu. Priekšnieku naudas zu- teņi tūkstin tūkst.

palūk, pret ko jāiet karā

Reitaru, proti, jātnieku pulkā pulkvedis gaidīja papildinājumu.

Apsolīti ir zaldāti, zirglietas, zirgi. Pulkvedis saņem sarakstus. Sarakstos ir tūkstoš vīru. Are, ieradies arī papildinājums. Pulkvedis pavērās: labi ja trešdaļtūkstoša, ij tā paša vēl nebūs. Pulkvedis sāka pārbaudīt pēc uzvārdiem.

—   Torbins!

—   Pļujevs!

—   Noga Nogojs!

—   Es, es, es! — tā vien noskan ierindā.

—   Zlobins.

—   Koritovs.

—   Suma Sumojs.

—   Nomira!

—   Nomira!

—   Nomira!

—   Kā tā — nomira? Kad nomira?

Pulkvedis domāja, ka vīriem nāve pienākusi ceļā. Bet izrādījās, ka sarakstos ierakstīti miruši cilvēki. Pulkvedis noprata: kā redzams, tad kāds no Maskavas

dižajiem bajāriem ar šiem sarakstiem ierāvis labu naudiņu, iedzīvojies no mirušām dvēselēm.

Pulkvedis neteica nekā. Gudrāk ir turēt mēli aiz zobiem. Viņš turpināja pārbaudīt:

—   Zudovs!

—   Es, — kareivis ierindā atsaucās.

—   Diba!

—   Dišlo!

—   Kosa Kosojs!

—   Es, es, es! — tā vien noskan ierindā.

Atkal pagadās Zudovs.

—   Zudovs! — pulkvedis sauc.

—   Es! — atbild tas pats kareivis.

Pulkvedis pacēla acis. Kā tad: ierindā atsaucas tas pats pirmītējais Zudovs.

Pulkvedis iemeta acis sarakstos un redzēja, ka atkal nāk Diba, atkal nāk Dišlo, nāk Kosa Kosojs. Komandieris ielūkojās vērīgāk: sarakstā vieni un tie paši uzvārdi atkārtojas pa divas, pat pa trīs reizes.

Pulkvedis noprata: arī te kāds ierāvis labu naudiņu.

—   Tā ja, — pulkvedis novilka.

Tomēr jāsaka: pulkvedim vēl bija veicies. Kaut ari ne tūkstotis, tomēr trešā daļa no sarakstos minētajiem vīriem bija ieradusies. Taču gadījās arī trakākas lietas. Lieli vīri — Zikovas pulka un Čubarevas pulka komandieri, saņēmuši Maskavā naudu zaldātu vervēšanai, pulkā nemaz neieradās. Naudu viņi iebāza kabatā, nolīda savās sādžās un nodzēra valdnieka naudiņu.

Pulkvedis nopūtās vēlreiz. Godīgs karavīrs būdams, viņš apskaitās:

—        Ne jau pret Razinu jākaro. Palūk, pret ko būtu jāiet karā.

glābēji

Cara karapulku priekšgalā Razinam pretim devās bajārs kņazs Jurijs Aleksejevičs Dolgorukijs. Spēku kņazam ir maz. No visām pusēm viņam klūp virsū dumpinieku nodaļas. No austrumiem, no dienvidiem, no ziemeļiem, no rietumiem. Cīņā pret bajāriem ceļas aizvien jauni ciemi un pilsētas. Kur vien skaties, visi ceļi aizšķērsoti. Visas gravas pilnas dumpinieku. Visi meži šalc baismi un draudīgi.

Dolgorukijs nokļuva ielenkumā. Dolgorukijam vajag palīdzības.

Pie Ņižņijnovgorodas sapulcējās muižnieku nodaļas un cara karadraudze. No šejienes tie visi devās pie Dolgo- rukija.

—        Žiglāk, žiglāk! — Dolgorukijs laiž ziņu. Ielenkumā viņam ļauni klājas.

—   Ejam, ejam, — atbild muižnieki un cara karaļaudis.

Viņi devās glābt Dolgorukiju. No Ņižņijnovgorodas jau

bija noietas divi verstis. Tā nu cara kalpi soļo. Pār plecu āvas un musketes. Brauc vezumi ar pulveri un lodēm. Pa debesīm ripo saule. Zāle sačukstas ar vēju. No Volgas pludo vēsums. Tāda diena, ka prieks. Muižnieki un karaļaudis tik soļo. Dažs dungo dziesmu.

Un te uzreiz — gar kupraino Volgas krauju kā viesulis izbrāžas pulks.

Pār visu apkaimi noskanēja neganti svilpieni. Razina vīri bija klāt kā no gaisa nokrituši.

Karaļaudis kāpās atpakaļ.

—   Nelabais! Nelabais klūp virsū!

Vezumus pametuši, viņi muka projām. Ka tik tālāk no briesmu vietas. Tikai pēcāk karotāji atguvās. Nu viņi atskārta, kas tur bijis par «nelabo».

—   Ak tavu ļaundaru! — muižnieki lādējās.

Viņi nosprieda izlauzties cauri pa citu ceļu. Bailīgajai vietai muižnieki apiet apkārt ar līkumu. Viņi virzās uz priekšu pa gravām. Pa debesīm ripo saule. Gravās čirkstina sienāži. Dūc čaklās kamenes. Tāda diena, ka prieks. Muižnieki soļo pa bagātu un svētītu zemi. Dažs atkal sāk dungot dziesmu.

Tā nu muižnieki soļo, un te uzreiz — no augšas, no gravas malām tīri kā no debesīm šāvieni pašķīda kā dzirksteles. Noskanēja neganti svilpieni.

Muižnieki metās atpakaļ.

—   Nelabais! Nelabais klūp virsū!

Muižnieki lika projām no briesmu vietas. Tikai pēcāk karotāji atguvās. Nu viņi atskārta, kas tur bijis par «nelabo».

—       Ak tavu ļaundaru! — lielās dusmās muižnieki lādējās.

Viņi nosprieda iet pa trešo ceļu. Lai tagad mežs viņus paslēpj.

Nu iet muižnieki pa mežu, pa meža vēsumiņu. Egles stāv, tikai trim vīriem apņemamas. Kupli ozoli visapkārt noklājuši biezu ēnu. Iet nu muižnieki pa mežu, pa meža jaukumu. Muižniekiem sirds viegla jo viegla. Te uzreiz — klau!

Meža ceļam priekšā krustu šķērsu salaisti koki. Nodārdēja lielgabala karteča. Visu apkārtni kā ārdīt saārdīja negants svilpiens.

—   Mežainis! Mežainis klūp virsū!

Nu skrēja muižnieki, skrēja ka skrēja. Joza ko vien augstdzimušās kājas nesa.

Palīgi, kas bija soļojuši glābt Dolgorukija karapulkus, paši nokļuva aplenkumā.

—   Palīgā! Sūtiet drīzāk palīgā! — sauc Dolgorukijs.

—       Sūtiet palīgā! Palī-īgā-ā! Drīzāk palīgā! — sauc arī tie, kam vajadzēja glābt Dolgorukiju.

Dumpinieki iežņauguši muižniekus spīlēs no visām pusēm. Tautas dusmu viļņos bango Volga.

PIEKTĀ NODAĻA. KAZAKA GODAVĀRDS

guss un prisevka

Divi jauni kazaki — Guss un Prisevka sastrīdējās par to, kurš dedzīgāk cīnās par ļaužu labumu.

—   Es! — Guss sauc.

—   Nē, es! — Prisevka apgalvo.

—   Es dzīvību nežēlošu! — Guss sit ar dūri pie krūtīm.

—        Es izturēšu visādas mocības ij neiepīkstējies! — Prisevka dievojas.

—   Vai gribi — pirkstu nogriezīšu par pierādījumu?

—   Pirksts ir nieks! Es roku nocirtīšu!

Kazaki strīdas, ka skan vien, un neparko nepiekapjas viens otram.

Razins, tobrīd apstaigādams nometni, izdzirdēja kazaku strīdu. Viņš smīnēdams palika stāvam.

Strīdnieki pamanīja atamanu. Abi divi aprimās.

Stepans Timofejevičs noskatījās brašajos puišos.

—        Varat gan jūs brēkāt: dzīvība, mocības, pirksts, roka. Vai esat ar mieru sevi pārbaudīt?

—   Pavēli, ataman! Dodam kazaka godavārdu.

—   Vai lasīt mākat?

—   Nē, Stepan Timofejevič.

—        Tad klausieties: kurš pirmais ielauzīsies tajā augstajā gudrībā, to turēšu par patiesi uzticamu.

Kazaki apjuka. To viņi nebija gaidījuši. Ir gan atamans izgudrojis uzdevumu.

Bet ko lai iesāk? Atkāpties taču nevar. Kazaka godavārds ir dots.

Lasīšanas māku Razins nebija vis pieminējis tāpat vien ne no šā, ne no tā. Viņam bija vajadzīgi cilvēki, kas prot lasīt un rakstīt. Tādu bija maz. Zemnieku karaspēkam klājās grūti.

Abi kazaki aizgāja uz baznīcu un sameklēja psalmotāju.

—   Iemāci rnūs, garmataini.

Sēdās abi puiši pie ābeces. Ņēmās no sirds, pūzdami vien.

Bet gudrības grūti gāja galvā. Aizritēja viena nedēja, aizritēja otra.

—       Nejaudāju vairs, nepavisam nejaudāju! — Guss pinkšķ kā maziņais.

—   Labāk tad mirt no strēļa lodes! — Prisevka sten.

Rit dienas.

—        Ak, mana galva, mana nabaga galviņa! Galu dabūšu, te mocīdamies! — Guss vaimanā.

—        Par ko man tādas elles mokas jācieš? Ak, žēlīgais dievs, par ko tu mani esi nosodījis? — Prisevka gaudo.

Kazaki gaužas un lād savu likteni. Gaužas gan, bet pūlas no visas sirds. Kazaka godavārds ir dots.

Aizritēja veseli divi mēneši.

—   Nu varat iet, — psalmotājs beidzot sacīja.

Kā vēja nesti kazaki aizdrāzās pie Razina.

—   Ielauzījāmies augstajā gudrībā, ataman!

—   Vai par tiesu? — Stepans Timofejevičs neticēja.

—   Pārbaudi!

Razins pasniedza Gusam aprakstītu papīra lapu.

—   Se, lasi.

Guss lasa. Tiesa, diez cik gludi jau neiet. Taču pareizi ir, Guss visu saburto.

—   Vareni, kazak! — Razins uzslavēja.

Viņš sadabūja baltu papīra lapu un pasniedza to Pri- sevkam.

—   Še, raksti.

Prisevka raksta. Tiesa, diez cik žigli jau neiet. Taču pareizi ir. Burtus Prisevka nejauc.

—       Vareni, kazak! — Razins nobrīnījās vien. — Abi esat dūšīgi puiši. Sagādājāt gan man prieku. Nemaz necerēju.

Guss un Prisevka sakaunējās.

—        Centāmies, ataman. Bijām taču devuši kazaka godavārdu.

skaistulis ļevka

Skaistulis Ļevka, sardzē stāvēdams, bija aizsnaudies. Razina pulkos par to pienācās nāve. Reiz Razins devās pārbaudīt, kā sargi pilda dienestu. Nakts bija tumša jo tumša. Zvaigznes nevienas. Mēness nav redzams. Debesis mākoņiem novilkušās. Stepans

Timofejevičs bija izvēlējies to laiciņu pirms rītausmas, kad sargiem jo īpaši snaudiens mācas virsū.

Razins apstaigā posteņus citu pēc cita. Te šur, te tur no tumsas traucas pretim balss:

—   Stāt! Atsaucies!

Stepans Timofejevičs atsaucas. Sargi pazīst Razina balsi.

—   Esiet sveiks, ataman!

Sargi uzcītīgi pilda dienestu. Stepans Timofejevičs ir apmierināts.

Viņš jau bija apstaigājis sešus sargposteņus. Palicis vēl septītais — pēdējais. Tur tad arī stāvēja Ļevka. Skaistulis viņš bija tālab, ka viņam degungals nocirsts. Tālab kazaki smiekla pēc viņu tā bija iedēvējuši. Senāk viņš reiz bija piedalījies karagaitā uz Nogajas stepi. Tur kādā kaujā viņš arī bija zaudējis degungalu.

Ļevka stāvēja sardzē pašā upes malā — Volgas kraujā pie vecām priedēm.

Razins iznāca upes krantī. Neviens viņam neuzsauca, neviens nedzirdēja skanīgos soļus.

«Kas tad nu?» Razins domāja. Viņš apstājās un klusītēm uzsvilpa. Brīdi pagaidījis atbildi, viņš uzsvilpa skaļāk. Atkal klusums.

Razins pagājās soļu piecpadsmit gar kranti un izdzirdēja kaut kādu troksni. Atamans sastinga un ieklausījās.

Tur taču kazaks krāc.

Stepans Timofejevičs piegāja tuvāk pie gulētāja. Viņš nevīžā pazina Ļevku. Kazaks sēdēja zemē, muguru pret priedi atspiedis. Ļevkam sapnī rādījās kaut kas jauks. Viņš smaidīja. Galva maķenīt nokārusies pie musketes stobra. Cepure nošļukusi uz pieres.

Sāka aust gaismiņa. Skaistulis Ļevka guļ bez raižu. Krāc vīrs, ka visa krastmala skan, un nejauš, kāda bēda viņam draud.

—   Ak tu, sasodītais strupdeguni! — Stepans Timofejevičs saniknojās. Viņš grasījās kazaku modināt, bet tad apdomājās. Atamanam ienāca prātā blēņu darbi. Viņš nosprieda izvilkt Ļevkam no rokām musketi. «Redzēs, ko Ļevka pamodies teiks!»

Stepans Timofejevičs vieglītēm piedūrās pie stobra. Tikko viņš pavilka musketi uz savu pusi, tā kazaks uztrūkās un uz vietas pielēca kājās. Razins nepatapa ne vārda bilst, jau kazaks atvēzēja musketi un ar laidi belza Razinam. Stepans Timofejevičs nogāzās gar zemi.

Nolaida kazaks cilvēku no kājām un tikai pēc tam apskatījās, kas viņam īsti gadījies pa vēzienam.

Ļevka paveras — ak dieviņ augstais! Ļevkam gar acīm tumšs vien nogriezās.

Kazaks metās pie Razina.

—        Ataman, — viņš purina Razinu. — Stepan Timofe- jevič! Dieviņ tētiņ, kā man šitā gadījās?

Stepans Timofejevičs neatjēdzas. Ja Ļevka belž, tad tas ir tikpat kā ar pudu smagu āmuru.

Ļevka joza no kraujas lejā pie Volgas un iesmēla cepurē ūdeni. Atpakaļ viņš steidzās klupdams krizdams. Pār Razinu noliecies, viņš berzēja atamanam deniņus un pieri.

Stepans Timofejevičs atguvās. Grīļodamies viņš piecēlās no zemes. Tai pašā dienā atamani lēma par kazaka likteni. Par gulēšanu sardzē viņam pēc visiem punktiem pienācās cilpa kaklā. Taču Razins kazaku aizstāvēja.

—   Pirmajai reizei būs gana arī ar pletni.

—   Kāpēc tad tā, ataman?

—        Tāpēc, ka musketi rokā viņš tomēr noturēja, par to kazaks pelnījis, ka sodu mīkstina.

—   Bet viņš teju pat tev dzīvību izpūta, ataman.

—        Neizpūta jau, pažēloja, — Stepans Timofejevičs nosmīnēja, pārlaizdams roku par galvu: tur bija puns dūres lielumā.

Taču nedēļu vēlāk, kad, sardzē stāvēdams, bija iesnaudies cits kazaks, Razins pirmais sacīja:

—   Pie karātavām!

Gaužām bargs bija Stepans Timofejevičs. Vai mandien, cik bargs! Viņš prata apžēlot, bet prata arī sodīt.

desmit un Četrdesmit

Razins nebija nekāds svētais. Pats arī iedzēra pie reizes. Bet viņš iesvilās niknās dusmās, ja ļaudis apdzērās. Gadījās jau, gadījās.

īpaši kārs uz sīvo bija kazaks Gavrils Kapeika. Reiz Stepans Timofejevičs satika Kapeiku. No kazaka pa gabalu smirdēja pēc šņabja tīri kā no sīvā mucas. Stepans Timofejevičs to saoda.

—   Vai pilnā esi?

—   Nebūt ne, ataman! — Kapeika bezkaunīgi atbildēja.

Bet melošanu Razins pagalam necieta.

Satika Stepans Timofejevičs kazaku otrreiz. Kapeika tik tikko turas uz kājām. Acis pavisam miglainas. Kazaks skatās uz Razinu, nekā neatjēgdams.

—   Vai pilnā esi?

—   Nebūt ne, ataman! Ne ostījis neesmu.

Arī šoreiz Razins atstāja kazaku mierā. Tikai piedraudēja ar sodu.

Tas nelīdzēja.

Un reiz kazaks apdžērās tā, ka vairs ne paiet nespēja.

Kapeika rāpoja uz visām četrām. Rāpoja un pagadījās Razinam ceļā.

—   Nelieti! Vai atkal esi pilnā?

—        N-ne-ne-būt ne, go-godā-jamo ata-ta-man. — Kazakam mēle pinās. — Es-e-se ta-ta-bakma-maku pazau-zau- dēju zā-zālē.

—        Ak tu, nelieti! Ak tu, melstavi! — Stepans Timofejevičs briesmīgi noskaitās. — Ei, kazaki, pletnes šurp!

Tiklīdz atskanēja vārds «pletnes», tā Kapeikam reibums pagaisa kā nebijis. Viņš nokrita atamanam pie kājām.

—   Piedod, ataman.

—        Ja māki dzert, tad māki arī paģiras izciest, — Razins bargi atbildēja.

Kad bija atnests sols un pletnes, Stepans Timofejevičs pavēlēja:

—   Desmit cirtienu!

Uzskaitīja kazakam desmit.

—   Bet tagad vēl četrdesmit!

—   Par ko tad, ataman?

—   Par melošanu, par mānīšanos, — Razins atbildēja.

Stepanam Timofejevičam meļi nebija pa prātam. Melkulību viņš turēja par pašu lielāko grēku.

skorpions

Kazaks Ksenofonts Goršoks bija iemantojis Razina uzticību. Viss bija iesācies pamazītēm, ar niekiem vien. Te Goršoks iztīra atamana pīpi, te izdauza no svārkiem putekļus, te zirgu aiz iemauktiem pieved. Kolīdz Razinam kaut kā ievajagas, jau Goršoks ir klāt kā likts. Viņš pavadīja Stepanu Timofejeviču pat uz pirti un noberza atamanam muguru.

—   Mans līdzeklis ir drošs, — Goršoks lielījās kazakiem. — Es savu panākšu. Stāvēšu atamanam pie pašas labās rokas.

Taisnība gan. Razins ij pats nemanīja, ka Goršoks bija viņam tapis neaizstājams, teju pat vai galvenais padomdevējs visās darīšanās. Bet visļaunākais bija tas, ka Goršoks kļuva par pienesēju. Berž vjņš pirtī atamanam muguru un pats tā vien:

—   Cienīgs ataman, bet sotņiks Tarahs Ņezlobins vakar bija iemetis pavairāk sīvā un nelabi izrunājās par tevi.

Goršoks tukšu vien melsa par Tarahu. Re, ko Ņezlobins bija sacījis: «Velti gan mūsu atamans Ksenofontam devis tādu lielu vaļu.»

Tīra Goršoks atamana pīpi un pats tā vien:

—   Bet baškīrs Amirka, cienīgs ataman, arī nelāga vārdiem pieminēja tavu godājamo personu.

Taču patiesībā Amirka bija sacījis tā: «Es Goršoku no šitā ātri vien atradinātu.»

Pieved Goršoks atamanam zirgu, bet pats arī tad, citiem nemanot, čukst atamanam kaut ko ausī par kādu kazaku.

Stepans Timofejevičs ir ātras dabas un nadzīgs uz sodīšanu. Nežēlastībā krita ir sotņiks Tarahs Ņezlobins, ir baškīrs Amirka. Bez kādas īpašas vainas dabūja ciest arī citi.

Goršoks bija ieguvis neredzētu varu. Kazaki no viņa bīstījās. Bija bail no viņa apmelojumiem. Ikviens zināja: uz kuru Goršoks sāks turēt ļaunu prātu, tam labi neklāsies.

Tiesa, pārgalvīgais kazaks Jepifans Groza piedraudēja Ksenofontam, ka izrēķināšoties ar viņu. Taču šis piedraudējums Jepifanam pašam par postu vien nāca. Groza izgaisa kā ūdenī iekritis. Tagad kazaki pierāvās pavisam. Viņi turējās no ziņu pienesēja pa gabalu.

Un tad kādu dienu Goršoks pēkšņi pazuda. Viņu meklēja kā nezin ko. Razins bija neganti nikns, draudēja ikvienam ādu novilkt pār acīm. Tas nekā nelīdzēja. Goršoks kā zuda, tā pazuda — gluži kā nebijis.

Tikai pēc nedēļas, kad atamana dusmas bija aprimušās, vīri Razinam atzinās: viņi esot sūdzētāju noslīcinājuši.

Bet tagad Stepans Timofejevičs vairs kazakus nelamāja, nevilka ādu pār acīm, kā bija. draudējis. Pa šo nedēļu Razins bija visu atjēdzis un pats nobrīnījies: kā tas varējis atgadīties, ka viņa kaujas tikumos raduša atamana pavēnī ieperinājies skorpions.

Tas vēl nekas — pēc dažām dienām, kad cits kazaks tāpat bija sadomājis pielīst Razinam un, tāpat kā Goršoks, sāka čukstēt atamanam ausī: «Bet desmitnieks Foma Jefimovs, cienīgs ataman, par tevi nelabi izrunājas …» — Razins pasauca kazakus un turpat, visiem klātesot, lika nogriezt apmelotājam mēli.

Razins un Kaļazins

—   Stepan Timofejevič!

—   Kas ir?

Sotņiks Titovs aprāvās.

—   Kālab klusē?

—   Bail runāt, ataman. Tu būsi aplam sirdīgs.

—   Tad ej projām, ja bail.

Tomēr Titovs negāja projām. Iet negāja, bet pasacīt to, kā dēļ bija atnācis, arī neuzdrīkstējās.

Razins izbrīnījies paskatījās uz sotņiku. Titovs taču bija drosmīgs kazaks.

Kas tad nu tāds varēja atgadīties, ja kazakam bail runāt?

Beidzot sotņiks saņēma dūšu.

Noklausījies Razins laiciņu cieta klusu. Un ej nu tagad mini: varbūt atamans tūdaļ dusmās sprāgs vai no ādas laukā, varbūt arī pajokos.

Razins negaidot sāka skaļi smieties.

—   Vai tu nemels niekus?

—        Lai mani pērkons uz vietas nosper, Stepan Timofejevič.

—   Un tieši tā bija? Viņš teicās esot Razins?

—        Tieši tā bija. Viņš rīkojās, slēpdamies aiz tava vārda.

—   Tad stiep viņu šurp.

Pēc maza brītiņa Razina teltī ieveda kādu vīru.

Razins pavērās vīrā — ko tu neteiksi! Razina priekšā stāvēja īsts atamans. Un pat no vaiga viņš rādījās maķenīt līdzīgs Razinam.

Galvā vīram bija cepure ar sarkanu virsu. Kājās zaļi safjāna zābaki. Grezni svārki mugurā. Zem svārkiem košs krekls. Acis melnas jo melnas. Melnās gunīs kvēlo.

—        Tīrie brīnumi, — Stepans Timofejevičs noteica. •— Tātad tu esi pats Razins?

Ienācējs samulsis pietvīka. Pat acis nodūra.

—        Taisnību sakot, Stepan Timofejevič, mans vārds ir Kaļazins.

—   Vai esi kazaks?

—   Nē. Zemnieku cēluma.

—        Tīrie brīnumi! — Razins atkārtoja. Viņš saskatījās ar Titovu, atcerēdamies, ko tas pirmīt bija stāstījis.

Titovs ar kazaku pulciņu bija ieradies Šackas apkaimē. Reiz viņi pārnakšņojuši kādā sādžā. Tur Titovs no zemniekiem padzirdējis, ka Šackas pusē parādījies Stepans Timofejevičs Razins.

«Kas tas par Razinu?» sotņiks gudrojis. «Kur te Razins varēja gadīties?»

—        Razins gan, kazak, Donas Razins, — zemnieki apgalvojuši.

Titovs sameklējis to, kuru zemnieki saukuši par Razinu.

—   Vai tu esi Razins? — Titovs jautājis.

—   Esmu Razins — Stepans Timofejevičs.

Titovs sapratis, ka šis vīrs ir viltvārdis. Viņš jau ķēris pēc zobena, ātrumā grasīdamies cirst. Tomēr nav iedrīk- ' stējies spriest tiesu pats uz savu galvu.

Kopā ar kazakiem viņš saņēmis ciet Šackas Razinu un atvedis pie īstā Razina.

Razins nu raugās «Razinā».

—   Vai ļaudīm brīvību devi?

—   Devu.

—   Vai darba cilvēkiem pāri nedarīji?

—   Nedarīju, ataman.

—   Vai tautai kalpoji no sirds?

—   Tautas dēļ jau gāju ar kungiem karot.

—        Atamani mums vajadzīgi, gauži vajadzīgi, — Razins noteica. Viņš pagriezās pret Kaļazinu. — Labi esi darījis! Ej vien. Ja esi kļuvis par atamanu, tad par atamanu arī paliec. Ja gribi, esi Razins. Ja gribi, esi Kaļazins. Vari saukt sevi kaut vilka, kaut lāča vārdā. Ne jau vārds ceļ darbu. Darbs ceļ vārdu.

ATPIRKĀMIES

Sotņiks Matvejs Verigins ar kazaku nodaļu veda Razinam kādā apriņķī iegūto valsts kasi. Nauda glabājās šķirstiņos. Vara nauda vienā šķirstiņā. Sudrabs — otrā.

Pašas bīstamākās vietas kazakiem jau palikušas aiz muguras, strēļu sargposteņi un aizšķērši jau garām. Šķita, ka ceļš priekšā ir brīvs. Te pēkšņi mežā kazaki uzdūrās strēļu slēpnim.

Iesākās apšaudīšanās starp strēļiem un kazakiem.

Strēļu ir skaitā vairāk, ari ložu viņiem netrūkst. Kazakiem svins teju pat jau cauri. Verigins apjēdz, ka nupat labi nebūs.

Razina vīri guļ aiz ozoliem, aiz bērziem un atšaudās. Izšauj reizi, izšauj otru, bet trešo reizi ko šaut dažam labam vairs nav.

Pie sotņika Verigina pierāpoja tas, kas bija nogūlies viņam pa labi.

—   Priekšniek, svina vairs nav.

Pierāpoja tas, kas gulēja pa kreisi.

—   Priekšniek, beigas ir.

Verigins jau gribēja lēkt kājās visā augumā un dot pavēli mesties tuvcīņā. «Ek, kad jau, tad jau, — ja mirt, tad mirt pa godam.» Taču tajā mirklī pie Verigina pierāpoja trešais kazaks. Pierāpoja kazaks, nolādējās nelabiem vārdiem un pēkšņi sāka čukstēt:

—        Priekšniek, bet ja nu mēs atpirktos? — Kazaks čukst un pats šķielē uz valsts naudas lādēm.

—        Atpirktos? Ak tu, nešķīstenis! — Verigins uzbrēca. Tad viņš brītiņu apdomājās un sāka smaidīt. — Stiep šurp šķirstus.

Padoma devējs klupa pie šķirstiņiem un mudīgi vien piestūma tos sotņikam. Verigins ar laidi nodauzīja atslēgas un atcēla vākus.

—        Tā, tā, ataman! Tā gan! — padoma devējs čukstēja. — Atļauj, es pakliegšu strēļiem, salīgšu ar viņiem.

Verigins neatbildēja. Pagrābis naudas riekšu, viņš to pasvieda kazakam pa labi. Pagrābis otru riekšu, pasvieda pa kreisi, tad pasvieda citiem arī, uzsaukdams:

—   Nu, vīri, lādējiet šautenes!

Apķēruši, kas darāms, Razina vīri pielādēja stobros naudas gabalus.

—   Nu, tagad kliedz nu!

Arī padoma devējs apjēdza, ko sotņiks sadomājis. Kazaks pieslējās stāvu un sauca strēļiem:

—        Atpirkšanās naudu dodam, atpirkšanās naudu! Atamans jums dāvina varu un sudrabu. Varu un sudrabu dāvina!— kazaks kliedz, bārstīdams saujā naudas gabalu!.1

Padzirdējuši naudas žvadzēšanu, strēļi izlīda arā» no slēptuvēm.

—   Šauj! — Verigins uzsauca.

Kazaki izšāva. Dūmu mākuļi ietina kokus. Kad dūmi izklīda, strēļu vairs tuvumā nebija. Trīs gulēja beigti. Citi atkal bija ierāvušies slēptuvēs.

Dūšu atguvuši, kazaki ņēmās tā šaudīt, ka strēļi kāpās atpakaļ tālāk vien, tālāk vien. Bet beigās viņi atstāja kazakus pavisam mierā. Kā redzams, arī strēļiem ložu krājums bija izsīcis.

Verigins ieradās pie Razina un atdeva naudas šķirstus.

—        Nedusmo, ataman, — Verigins teica. — Šķirstos nauda būs maķenīt noplakusi.

—   Kā tā — noplakusi? — Razins sabozās.

Verigins izstāstīja par strēļu slēpni.

Bardzība izgaisa no Razina vaiga. Stepans Timofejevičs sāka smieties.

—   Tu saki — atpirkāties?

—   Atpirkāmies, ataman.

UPES CARIENE

Oskarka Velnēns Razina vīriem bija pievienojies ap Samaru. Velnēns — tā bija iesauka. Tā kazaki viņu bija iekristījuši. Oskarkas dzimtā puse bija ne īsti Saranska, ne īsti Alatira. Pēc tautības viņš bija mordvietis. Razina karapulkos netrūka ne mordviešu, ne čuvašu, ne čere- misu, ne tatāru. Velnēns pats gan apgalvoja, ka esot krievs.

—   Krievijā dzīvoju, tālab esmu krievs.

—   Bet kādas ticības tu esi?

—   Razina ticības. Tālab nācu pie jums.

Mēle viņam bija veikla.

Kaujā Velnēns gāja ar dakšām rokā. Cita ieroča viņš neatzina.

—        Dakšas ir asas, — Oskarka skaidroja. — Kaujā tās ir parocīgākas. Nav kā vaļņu bise vai muskete. Nevajag pielādēt.

Bet šaujamā ieroča pielādēšana tajos laikos bija visai grūta padarīšana. Kā pulveri, tā lodes bāza iekšā pa stobru.

Velnēijs uzreiz visiem iepatikās. Viņš bija jautrs un labsirdīgs. Turklāt puisis prata stāstīt visādas pasakas. Viņš gvelza blēņu stāstus citu pēc cita. Un allaž par vienu un to pašu: par upes carieni. Kāda upes cariene izskatoties, ko tā ēdot, ko tā dzerot. Velnēns pat plātījās, ka esot bijis pie tās ciemā.

—        Vai tad zem ūdens, vai?! — brīnījās tie, kas visādus niekus klausījās kā skaidru patiesību.

—   Zem ūdens, — Velnēns atbildēja.

Reiz sotņiks Verigins, saticis Oskarku un paskatījies uz viņa dakšām, pa jokam ieteicās:

—   Būtu jel palūdzis savai carienei pistoli vai musketi.

—        Kam man muskete, — Velnēns iebilda un sāka atkal savu: ar dakšām esot parocīgāk cīnīties. Nevajagot pielādēt.

—        Nu palūdz vien, noderēs citiem, — Verigins ķircinājās.

Razina karapulkos ar ieročiem bija bēdīgi. Muskete vai pistole tika turēta par veselu bagātību.

—   Ja citiem, tad palūgšu, — Oskarka bija ar mieru.

Un viņš palūdza arī.

Puisis nez kur pagaisa. Trīs dienas viņš bija projām un atgriezās ar musketi rokā.

Visi muti vien iepleta. Pat sotņiks Verigins nobrīnīties vien nevarēja.

•— Tātad Oskarka nav vis tukšu melsis. Tātad cariene ir gan, — tādas runas sāka iet apkārt.

—   Dzi, atnes nu vēl kādu musketi.

—   Divas atnes.

—   Var jau ij divas, — Velnēns atbildēja.

Atkal puisis nez kur pagaisa. Kad viņš pārnāca, visi skatās un redz: Velnēns nes divas musketes — kā jau solījis.

Bet noslēpums bija viegli atminams. Velnēns labi pazina mežu novadus. Viņš aizgāja patālāk no lielajiem ceļiem un uzglūnēja atsevišķiem strēļiem. Ar dakšām tos nodūris, puisis pievāca ieročus.

Par Velnēnu padzirdēja Razins.

—   Brašs puisis! — atamans uzteica Oskarku.

Stepans Timofejevičs pavēlēja izsūtīt dažas drosmīgu vīru nodaļas. Lai dodas arī tās uz meža takām un sagādā

ieročus. Sos drosminiekus nosauca par apgādniekiem. Velnēns arī gāja viņiem līdzi. Daudzi no šiem vīriem tapa slaveni. Bet Velnēns allaž bija starp pašiem izcilākajiem, pašiem veiksmīgākajiem. — Viņam jau cariene palīdz, — Razina vīri smēja.

aizko un kālab

Vīrelis Frols Skobejevs bija kazakiem apnicis līdz kaklam. Nevienam viņš nelika miera, vienā gabalā pildāmies virsū ar jautājumiem: kālab un aizko, aizko un kālab?

—   Kālab kazaki near zemi?

Kazaki viņam izskaidroja. Sak, kazaki esot radīti nevis zemes aršanai, bet gan valsts apsargāšanai.

—   Kur tāds vārds radies — dalības?

Kazaki viņam izskaidroja. Tas esot vecs vārds. Kad viņi dalot kara laupījumu, tad tās arī esot dalības.

Un tā joprojām — tādi «aizko» un «kālab» bira simtiem vien.

Sākumā kazaki Frolam skaidroja mīļuprāt. Bet vēlāk viņiem Skobejevs apnika tā, ka viņi, vīreli jau pamanīdami vien, muka prom kā no nelabā.

Tad Frols Skobejevs plijās virsū lielgabalniekiem.

—   Kas tas dižgabals tāds ir?

Lielgabalnieki viņam izskaidroja. Dižgabals, sak, tas pats lielgabals vien esot. Tā arī varot saukt.

—   Bet kas ir steķis?

Arī to lielgabalnieki izskaidroja. Steķis esot tāds balsts pie cietokšņa vaļņa vai sienas un uz tā uzstādot lielgabalus.

Sākumā lielgabalnieki Frolam skaidroja mīļuprāt, bet vēlāk, kad Skobejeva jautājumi sāka birt kā krusa… «Ak tu, uzmāklis sasodītais,» lielgabalnieki brēktin brēca, nejaudādami izturēt.

Atstājies no lielgabalniekiem, Frols ķērās pie strēļiem. Pēc strēļiem viņš ņēmās spīdzināt airētājus. Tad dragūnus, pīķnešus, huzārus, musketierus. Viņš tīri kā tāds bende tērpināja pat Razina pulkiem pieklīdušo priesteri. Tiesa gan, to viņš pratināja par dievu. Vai dievs esot pasaulē? Ja esot, aizko nevarot to redzēt? Vai eņģeļi esot pasaulē? Ja esot, aizko nevarot tos dzirdēt? Vai esot elle un paradīze? Ja esot, kur tad pēc nāves nokļūšot priesteris pats — ellē vai paradīzē?

Priesteris neizturēja un pasūtīja Frolu pie velna.

Pagāja tāds laiciņš, un, re nu, Skobejevs vairs neplijās nevienam virsū ar jautājumiem, Skobejevs pats atbild uz citu jautājumiem.

Razina armija papildinās. Nāk jauni karotāji. Jaunajiem visu gribas zināt.

Vienam Skobejevs skaidro par augšējo kauju un par pakājes kauju. Augšējā kauja — tas nosaukums esot cēlies no vārda «augša». Tā esot kauja, kas notiekot augšā uz sienām. Bet pakājes kauja — tā notiekot lejā, proti, pie sienām, sienu pakājē. Otram Frols stāsta, kas esot dalības. Trešajam stāsta par graujamo lielgabalu. Graujamais tas lielgabals esot tāpēc, ka vārds cēlies no «graut». Ar šo lielgabalu apšaudot sienas. Vēl Frols stāsta par jūras un par upju kuģošanu. Viņš izskaidro, kālab vienas laivas sauc par brigām, bet citas — par «pērlēm». Un vēl esot meldriņi. Brigas esot lielas laivas jūrā braukšanai. Bet ar «pērlēm» braucot pa upi. Tām malas esot paaugstinātas — dēļi piesisti. Bet meldriņi neesot vis laivas, tie esot tikai plosti un darināti nevis no baļķiem, bet gan no meldru kūļiem. Cilvēku tie tik tikko noturot. Bet, peldot pāri upei, kazaki ar tiem vedot drēbes, zirglietas, zobenus, pistoles un pīķus.

Skobejevs daudz zināja. Viņš stāstīja interesanti, un klausīties viņā bija interesanti. Citi plijās viņam virsū ar jautājumiem. Nevienam viņš neatteicās paskaidrot.

Razins padomāja un tad reiz iecēla Skobejevu par sotņiku.

Taču atradās arī tādi, kas tagad jutās pāri darīti.

—   Kā tad tā! Kālab tā?! Mēs arī zinām tikpat daudz. Mums arī būtu laiks nākt sotņika godā.

—   Var jau būt, ka jūs zināt tikpat daudz, — Razins atbildēja. — Bet kāda vērtē tam, kurš zināšanas glabā pats sev? Gods nākas tam, kurš prot dalīties ar citiem.

tīkams cilvēks

Jermils Krupicins kopā ar Razina karapulkiem bija nostaigājis tālus ceļus. Astrahaņa, Caricina, Saratova, Sa- tnara — tās visas aiz muguras. Un cik vēl nebija citu

pilsētu, cik ciemu un sādžu! Gan laivās braukts, gan daudzas verstis kājām mērotas, retāk jau pa kungu modei ratos sēdēts.

Razina vīri bija ievērojuši: lai Krupicins iet kur iedams, visur viņš ir kā savējais. Ļaudis ap viņu tūdaļ salasās bariem. Bet aizejot pavada viņu kā vismīļāko draugu.

Sākumā Razina vīri prātoja:

—   Varbūt viņam ik ciemā ir radagabali?

—       Kā redzams, Jermils ir no pastapuišiem un Volgas ciemos bijis ne vienreiz vien.

—        Nekā, viņš ir pa Volgu strūgas vadājis un ar visiem sapazinies.

Vīri pavaicāja Krupicinam pašam. Izrādījās, ka Jermils savu mūžu nav bijis strūdzinieks. Ne reizi nav braucis par pastapuisi. Pat pie Volgas nekad nav bijis. Viņa dzimtā puse esot Jeļecas novads, kas no Volgas labi patālu.

Un tad nu kāds izteica tos vārdus:

—   Viņš ir tīkams cilvēks.

Razina vīri pavēroja Krupicinu tā ciešāk un saprata, kālab viņš ir tīkams.

Viss iesākās ar to, ka reiz Krupicins bija palicis karapulkiem iepakaļ. Pārlaiduši kādā ciemā nakti, nodaļas vīri viņa vairs neredzēja savā vidū.

—        Nu jā, — vīri nosprieda, — laikam jau būs aizbēdzis. Droši vien Jermilam karagaitas būs likušās par grūtām.

Taču aizritēja trīs dienas, un Krupicins panāca biedrus.

—   Kur tu biji?

—   Kur pagaisi?

—   Mēs jau domājām, ka tevi nelabais parāvis.

Krupicins gribēja tāpat vien izgrozīties neatbildējis.

Nekas neiznāca. Vajadzēja vien izstāstīt.

Izrādījās, ka viņš pārnakšņojis ciemā pie kādas vientuļas večiņas. Bet večiņai māja nemaz pēc mājas vairs nebijusi — tīrais grausts. Baļķi ietrupējuši, sienas izgāzušās. Jumts pavisam ielicis.

Tā Krupicins esot palicis ciemā. Trīs dienas lāpījis večiņai jumtu.

—       Var būt, ka tava večiņa bija nevis večiņa, bet jau- mive? — kāds apcēla Jermilu.

Taču citi apsauca zobgali.

Kopš tās dienas Razina vīri sāka vērot Krupicinu. Un kas nu atklājās?

Nodaja apmetas atpūtā vai nu uz visu dienu, vai uz mazu laiciņu. Vīri nostiepjas zālē. Piekusuši tā, ka vairs kāju nejūt sev apakšā. Guļ Razina viri un atpūšas. Bet kur tad Jermils?

Jermils tikmēr vai nu kādam pielāpa ar griezumiem rotāto lievenīti, vai saskalda atraitnei malku, vai elsdams pūzdams krauj baļķus no ratiem ārā.

Kaut kur cilvēki rok aku — Jermils iet palīgā. Sabrucis tiltiņš pār strautu — jau Krupicins klāt kā saukts. Velk zvejnieki tīklu — paskat, Razina vīrs arī jau ar visiem rindā. Vienā vietā Jermils stājas pie kalēja laktas, Citā vietā sapulcina bērneļus un iepriecina ar joku pasaku. Trešajā vietā viņš palīdz pļāvējiem pļavu pieveikt.

—   Ko plēsies, Jermil? — biedri runā. — Būtu jel sevi pažēlojis. Vai nu visiem izlīdzēsi?

—   Tiesa gan, — Krupicins atzīst.

Tomēr citā ciemā viss sākas atkal no gala. Un beidzas arī tāpat kā citur: zemnieki pavada Razina vīru kā vismīļāko draugu.

Simtiem verstu Jermils Krupicins nostaigāja gar Volgu, un visur ļaužu sirdīs palika atmiņa par Jermilu.

Nav zināms, kur pārtrūka Krupicina mūžs. Vai viņš krita kaujā vai nolika galvu uz bendes bluķa. Bet Volgas krastos viņu pieminēja vēl ilgi. Daudzās vietās ļaudis jau bija aizmirsuši viņa uzvārdu. Bet vēl biežāk to nemaz nebija zinājuši.

Volgas krastos ļaudis stāstīja tā:

—   Gāja te reiz garām Razina karavīrs — cilvēks ar labu sirdi, tīkams cilvēks.

lāde

Karidka devās karagaitā kā visi citi. — Par brīvi! Par brīvi! — Karidka klaigāja. Bet viņš klaigāja tikai izskata pēc. Prātā Karidkam bija pavisam kas cits. Karagaitā iedams, viņš domāja par savu

labumu. Virs bija nospriedis karā tikt pie bagātības. Viņš soļo kopā ar visiem, klaigā par brīvi, bet domas tikai pie mantas. Acu priekšā Karidkam stāv zelts un sudrabs. Sabuļādas, atlasi, zīdi un vadmalas. Iet Karidka karagaitā, bet ausis skan naudas žvadzoņa. Kolīdz viņš noliekas naktī atpūsties, tā dzird zelta šķindoņu. Pat dziļā miegā iegrimis, cilvēks, var manīt, sapnī to pašu vien redz. Lūpas izstiepušās svētlaimīgā smaidā.

Karidka iet karagaitā līdz ar visiem karapulkiem. Bet blakus karapulkiem pa to pašu ceļu, no visiem slapstoties, ripo ore. Ori vada divi jaunākie Karidkas brāļi. Orē tup lāde. Varena lāde — visā ores garumā. Naglām naglota, dzelžiem kalta. Brāļi paši iet kājām. Viņiem orē nav vietas.

Karidka tik krauj lādē mantas. Viņš ir veikls un manīgs vīrs, kas savu tiesu garām nelaiž. Razina vīri iebrūk bajāra sētā. Tuvcīņā krīt dažs labs draugs. Bet Karidka jau okšķerē pa nama lielistabām, žigli bāzdams azotē mantas. Pat trūcīgā zemnieku būdā viņam acis kā vilkam apkārt vien skraida, visus kaktus izlūkojot. Ari te viņš šo to pievāc — kaut par kapeiku. Lāde top jo dienas jo smagāka. Zirgi ar mokām var ori izkustināt no vietas.

Karidka saldos sapņos vien vairs dzīvo. Edz, kāds viņš manīgs vīrs. Otra tik bagāta vairs nav nekur. Otra tik gudra vairs nav nekur. Otra tik viltīga, ar uguni meklēdams, neatradīsi. Karidka nevar vien pats par sevi nopriecāties. Vēl vienotru dieniņu, un viņš karagaitām atmetīs ar roku. Lādē vairs tik tādam mazumiņam vien atlikusi vieta.

Bet te vai nu kāds nejauši bija ori pamanījis, vai Karidka pats pa miegam izpļāpājies, taču kāds no kazakiem bija Karidkas noslēpumam nācis uz pēdām, uzzinājis par ori, lādi un brāļiem.

Ko bija uzzinājis viens, tas tapa zināms arī citiem. Kazaki to pavēstīja Razinam.

—   Eita nu?! — Razins neticēja.

—   Tā ir, ataman. Lāde vai visu asi augsta. Platumā būs savu triju aršīnu.

—   Stiepiet šurp!

Kazaki atgādāja ori, lādi, Karidku un Karidkas brāļus pie Razina.

Razina skatiens — ass kā dunča asmens svilināt apsvilināja Karidku. Pameta atamans acis uz brāļiem, paskatījās uz trīs aršīnu plato lādi.

Razina vīri atcēla vāku. Lāde bija pilna visādu mantu. Vietas vairs atlicis tik tādam mazumiņam,

Razins atkal pavērās uz Karidku.

—   Ej un rāpies iekšā! — viņš parādīja uz lādi.

Karidka nesaprata. Stāv, cilvēks, un nekust ne no vietas.

—   Rāpies iekšā! — Razins atkārtoja.

Piegāja kazaki, sagrāba Karidku, iesvieda lādē un aizcirta vāku pār galvu.

Atamans paraudzījās uz lādi.

—   Ūdenī visu šito bagātību.

Volga pieņēma lādi ar visu Karidku.

Tai pašā vakarā Karidkas brāļus pēra pātagām. Ilgi pēra. Visu acu priekšā. Galvenajā nometnē. Razina vīri skatījās uz brāļiem. Kliedzieni plosīja sirdi kā asiem nagiem.

kristabas

Razina nometnē sieviešu nebija. Tomēr viena atradās gan. Viņu bija slēpis sotņiks Kondrats Maļina. Un nu gūsteknei piedzima meita. To uzzinājis, Razins iesvilās tādā niknumā kā cīniņa brīdī. Viņš draudēja Maļinu sodīt ar nāvi, bet māti un meitenīti iesviest ūdenī.

Citā reizē atamans tā arī būtu izdarījis. Bet nu viņš piepeši atgādājās Donu, savu māju, savu meitiņu Parašu. Tēva sirds gauži iesāpējās. Maļina tika apžēlots.

Razina vīri ņēmās prātot un gudrot, kādu vārdu lai meitenītei liek.

Birtin bira ieteikumi:

—   Arina.

—   Aņuta.

—   Dūņa, Duņaša.

—   Marfa.

—   Havroņja.

—   Lukerja.

—   Parase.

—   Vecmāmas vārds jāliek, vēcināmas vārds.

—   Caricinas vārdā jānosauc.

Maļinam galva apreiba no daudzajiem ieteikumiem. Razina vīri strīdējās vai aizsmakdami. Daudz netrūka, • būtu jau cits citam klupuši bārdā. Beidzot kāds iesaucās:

—        Iesim pie Razina, viri, pie Razina! Lai atamans izšķir.

Visi barā devās pie Razina. Un te atamana priekšā viņi atkal sacēla ķīviņu:

—   Arina.

—   Aņuta.

—   Dūņa, Duņaša.

—   Marfa.

—   Havroņja.

—   Lukerja.

—   Parase.

—   Vecmāmas vārds jāliek, vecmāmas vārds.

—   Caricinas vārdā jānosauc.

Razins klausīdamies ik pēc vārda tik nopurināja galvu. Strīdinieki aprimās un apklusa. ■— Kā tad darīsim, ataman? Kāds glaimīgi ieteicās:

—       Varbūt likt Parašu vārdā. (Runātājs bija atcerējies atamana meitiņu.)

Razins atkal papurināja galvu.

Kazaki centās cits par citu. Vārdi bira kā zirņi.

—   Katerina.

—   Avdotja.

—   Irina.

—   Nenila.

—   Nē, — Razins atteica.  - Kā tad, ataman?

—    Viņai vārdā būs — Brīve.

Razins paņēma meitenīti uz rokām un paucināja. — Brīve, mūsu Brīvīte!

Visi palika stāvam kā sastinguši. Tas nu gan ir vārds! Mums nemaz tāda svētā nav.

—        Ataman, tāda svētā vārda nemaz nav. Svētos rakstos šitas vārds nav pieminēts.

—   Un kas par to? — Razins atcērt. — Mēs ierakstīsim.

Atkal atamans paucināja meitenīti.

—   Ak tu, Brīve, mūsu Brīvīte!

Meitenīte pagrieza ačeles uz Razinu. Meitenīte Brīve uzsmaidīja atamanam.

DI2RĪKLIS un skaistulis

Kādā apmešanās vietā kazaka Miška Bičoks bija sadabūjis gaili.

—   Nočiepi, vai? — kazaki nelika viņam miera.

—   Nē, — Miška draiski atsaka. — Man kāda vecīte iedeva.

Visi tomēr nomana, ka šķelmis melo, — protams, viņš gaili nočiepis.

Izrādījās, ka gailis bija pavisam īpašs. Skata itin nekāda. Visas kakla spalvas kādā kautiņā izplūkātas. Vienai kājai trūka pirksta.

Toties …

Gailis ir tāds radījums, kas nevienam nepieķeras. Bet šis tūdaj pierada pie kazaka. Tas staigāja Miškam uz pēdām paka] tikpat kā teļš mātei. Ja ar Bičoku kāds uzsāka sarunu, gailis tūliņ apskaitās. Spārnus izlaidis, tas kareivīgā izskatā nāca virsū. Lasies tik ātrāk projām, citādi negantnieks tūliņ knābs.

Vistām ūdens lāgā vis nepatīk. No dīķiem, no upēm tās vairās. Bet šis rādījās tīri vai no pīļu olas izšķīlies. Iedomājieties, tas prata pat peldēt. Ja Miška gāja ūdeni, gailis viņam pakaļ. Ja Miška kāpa strūgā, gailis Miškam kā ēna pakaļ.

Bet pats galvenais: gailim bija nedzirdēti skaņa balss. Ar savu griezīgo brēcienu tas visus uz strūgas sacēla kājās jau mazā gaismiņā. Sākumā kazaki dusmojās, taisījās dižrīklim vai kaklu apgriezt. Taču drīz vien vīri pierada. Bet pieraduši viņi gaili iemīļoja. Gaiļa dziesma viņiem sauca atmiņā dzimto ciemu Donas krastos, tālās mājas, bērnus un sievas.

Gailis aizgāja bojā negaidot, bet varonīgā nāvē. Tā diena Razina vīriem cieši iespiedās prātā. Gailis tupēja uz laivas malas. Diena bija karsta. Saule svilināja. Acis pievēris, Petjka snauda. Un piepeši tas pielēca kājās,' iepleta spārnus un iebrēcās pavisam savādā balsī. Vīri paraudzījās turpu. Sākumā viņi nekā nesaprata, pēc tam tikai

viņiem atausa gaisma. Gar laivas malu aizlocījās čūska. Kurš tāds bailīgāks, tas uzreiz palēcās atpakaļ. Citi ķēra pēc zobena. Bet Petjka bija ašāks. Tas uzklupa odzei un cirta ar knābi pa galvu. Gailis noknāba rāpuli.

Taču izrādījās, ka Petjka nebija čūsku nobeidzis galīgi. Odze izmanījās vēl iedzelt gailim kaklā, tā pagūdama par nāvi atmaksāt ar nāvi.

Kā uz strūgas varēja gadīties čūska? Vai pati ielīdusi, kamēr strūga stāvēja pie krasta? Vai kāds nejauši ienesis līdz ar kravu? Bet varbūt bijis ļauns nodoms — kāds mūdzi tīšām iesviedis? Tā taču bija atamana strūga. Visādi var gadīties.

Todien kazaki skuma, it kā zaudējuši ko dārgu.

Drīz Razina vīri apgādājās jaunu gaili. Bet šim nebija tādas skaņas balss. No ūdens tas baidījās kā no uguns. Visur pieķēzīja, pagāns tāds. Kaut arī pēc skata bija tīrais skaistulis, tomēr derēja tikai zupai.

Kazaki to apēda.

kas bijis, tas palika

Lazutka Djatlovs kurnēja uz Razinu. Lai Razins darīja ko darīdams, lai rīkojās kā rīkodamies, pēc Lazutkas runas iznāca, ka Stepans Timofejevičs izdarījis aplam, ka vajadzējis rīkoties gluži otrādi.

Kad karagaitu sākumā Razins pavēlēja iet uz Astra- haņu, Djatlovs tūdaļ ņēmās vīrus musināt:

—   Par velti mēs ejam uz Astrahaņu. Atamans neved mūs turp, kur vajag. Par tukšu tik laiku tērējam. Tūliņ vajadzēja iet uz Maskavu, uz ziemeļiem. Tur ir cars, tur visi galvenie muižnieku spēki.

—   Nē, pareizi gan, ka vispapriekš ejam uz dienvidiem, — Razina vīri Lazutkam atbild. — Stepans Timofejevičs dara pareizi. Astrahaņa ir stiprs cietoksnis. Karagaitā ejot, tādu aiz muguras atstāt nedrīkst. Tas būtu tikpat kā dūrienam pacelts bajāru duncis. Ja Astrahaņa būs mūsu, tad mūsu rokās būs visa Volga.

Kad Razins pavēlēja labot Caricinas kremli, Djatlovs atkal klaigāja kā gailis:

—   Kāda vajadzība to labot? Pilsētu esam ieņēmuši. Kam mums to sienu vajag. Labāk būtu izdalījis baļķus ļaudīm ko kurināt.

—        Ek tu, Lazutka, Lazutka, tu gan laikam ar dibengalu domā, — Razina vīri Lazutkam atbildēja. — Kamēr Krievzemē vēl valda bajāri, tikmēr sienas vajadzīgas arī mums. Vēl ir par agru jaukt nost vaļņus un cietokšņus. Razins dara pareizi.

Pavisam nemierā Djatlovs bija ar to, ka Razins zemniekus pavēlēja pielīdzināt kazakiem. Viņš skraidīja pa kazaku pūli, klaigādams:

—        Kā nu var turēt līdzīgus kazaku un zemnieku? Zemnieks kalps bijis, kalps paliek, kazaks ir brīvs no bērna kājas. Kas nu vēl nebūs — bāzt mani ar kalpu vienā maisā 1

—        Nav vis tev taisnība, — Razina vīri Lazutkam atbildēja. — Tālab jau mēs savā karagaitā topam tik stipri, ka Stepans Timofejevičs visus cilvēkus tur līdzīgus. Tālab arī pie viņa vīri plūst tūkstošiem un tūkstošiem. Lai zemnieks, lai kazaks vai pilsētnieks — ikviens ir pasaulē nācis baudīt brīvību un laimi. Tālab arī tā vien iznāk, ka Razinam taisnība.

Djatlovs nerimās:

—   Razins nedara vis, kā vajag.

Nevienā vietā, nevienā lietā Lazutka neiztiek bez nopēluma.

Viņš lamāja Razinu arī par to, ka atamans esot pārlieku bargs pret tiem, kas, sardzē stāvēdami, aizsnau- žoties.

—        Cilvēku Razinam nav žēl, kazaku asinis viņš netur nekādā vērtē!

Lazutka lamāja Razinu arī par to, ka Stepans Timofejevičs, ievērojis Gavrila Kapeikas kāri pēc sīvā, bija licis uzdot vīram ar pletnēm.

—   Vai tad nu kazaks vairs iedzert nedrīkstēs! -

Lazutka lamāja Razinu pat par to, ka viņš bija licis

Gusam un Prisevkam sēsties pie ābeces.

—        Kāda vajadzība mocīt kazakus par baltu velti? Vai mēs esam kādi popi, vai! Es viņam būtu …

—   Tu jau būtu gan, — kazaki par atbildi smējās.

Visi zināja, ka Djatlovs skauž Razinu. Lazutka jau pats

bija uzdomājis tikt atamana godā. Viņš kārot kāroja kļūt kaut vai par sotņiku, kaut par desmitnieku.

Nelaime tik. tā, ka viri diez kāpēc Lazutku nevēlēja par atamanu. Kaut par sotņiku, kaut par desmitnieku — ari par to nevēlēja. Lazutka bijis, Lazutka arī palika.

PĪPE

Razinam bija pīpe. Iemīļota pīpe. No kļavas koka darināta.

Un izgadījās tā, ka Stepans Timofejevičs pīpi pazaudēja. Viņš stāvēja strūgā pie pašas malas. Pipe ievēlās ūdenī. PJunks — un tā nogāja dibenā.

—        Ak posts! — Stepans Timofejevičs nosodījās. — Un nelaba zīme turklāt.

Pīpi Razins bija mantojis no tēva. Bet tēvs no vectēva — tā tika stāstīts.

—   Uz pēdām dabūsim rokā! — kazaki nosolījās.

Vīri apturēja strūgu, izģērbās un laidās ūdenī. Viņi

nira neapnikuši, aizsniegdami dibenu. Bet Volga nav vis nekāda seklā upe. Vīri aizkusa un nomocījās pie nabaga. Bet atamana pīpes nav.

—   Airus ūdenī, — Razins komandēja.

Tā arī pīpe palika upes dibenā.

Protams, Stepans Timofejevičs nosūrojās gan. Bet ko lai dara. «Kas zudis, tas zudis,» tā ļaudis mēdz teikt ne jau velti. Un tad reiz pie Razina atnāca trīs kazaki.

—   Se, ataman!

Razins palūkojās — pīpe. Tā pati tēva un tēvtēva pīpe.

Sākumā Stepans Timofejevičs negribēja ne ticēt. Viņš pagrozīja pīpi pirkstos un apskatīja. Re, kur zīme iegriezta, re, kur plaisiņa. Re, kur arī vara gredzens ap plīsuma vietu.

—        Mana. Tā pati. Esat gan jūs sātani! — Razins noteica. Tad viņš paskatījās uz kazakiem. — Kā tad jūs dabūjāt to rokā? Kur?

Kazaki tik mīņājās un rausta plecus. Sak, domā nu, ataman, ko gribi. Kā dabūjām, tas nav svarīgi. Galvenais — ka pīpe rokā.

—        Paldies, — Stepans Timofejevičs sacīja un izvadīja kazakus, zemu paklanīdamies.

Izvadīja kazakus un pats ņēmās atkal grozīt pīpi. Labi to apskatījis, viņš nomanīja, ka nav vis tā pati pīpe. Tāda pati, tomēr cita. Līdzīga ir, nav vārdam vietas. Divas ūdens lāses nebūs tik līdzīgas. Un tomēr cita.

Stepans Timofejevičs pasmīnēja.

Viņš grasījās meklēt kazakus, taču neizdarīja to, nolēmis nemulsināt prasmīgos meistarus.

Stepans Timofejevičs kūpina pīpi. Ap to vijas dūmu strūkliņa. Vīdamies dūmi kāpj augšup un izgaist bezgalīgajā debesu dzīlē.

sestā nodaļa. SIMBIRSKAS SIENAS

kņazs izvērsās

Tūkstoš seši simti septiņdesmitā gada ceturtajā septembrī Razina armija pienāca pie Simbirskas. Stepans Timofejevičs savus karapulkus apstādināja lejpus pilsētas triju verstu attālumā no tās. Bet, naktij satumstot, viņš tos laivās aizveda augšup pa Volgu un apgāja Simbirsku no ziemeļiem.

Simbirskas vojevoda Ivans Miloslavskis sen jau bija gatavojies saņemt. Razinu. Miloslavskim bija stiprs garnizons — četri strēļu pulki. Turklāt Simbirskā bija salasījies daudz apriņķa muižnieku. Tie bija aizbēguši no savām muižām, meklēdami patvērumu aiz Simbirskas sienām.

No atbēgušajiem muižniekiem Miloslavskis bija sastādījis karotāju nodaļas.

Simbirskas vojevodam palīgā no Saranskas bija atnācis kņazs Jurijs Barjatinskis ar karapulkiem. Kņazs Jurijs Barjatinskis bija miesās brangs vīrs. Viņš bija daudz pieredzējis karavīrs, cīnījies gan pret poļiem, gan zviedriem un sajēdza ārzemju cīņas mākslu, tas ir, pieprata karot tā, kā māca aiz robežām, — pēc pašas jaunākās modes.

Kad cars Aleksejs Mihailovičs sūtīja kņazu Juriju uz Volgu karagājienā pret Razinu, Barjatinskis valdniekam sacīja tā:

—   Man kauns ar viņiem cīnīties. Netīk rokas smērēt, car, mūsu valdniek. Vai tad tas ir karaspēks? Slepkav- nieku varza tā ir. Dižam karavīram tur nav kur atvēzēties. Nav kur izvērsties.

Kņazs Jurijs Barjatinskis bija alojies. Viņš izvērsās gan. Tiesa, ne jau tā, kā bija domājis.

Vojevodas izveda savus karapulkus un sagatavojās kaujai.

—   Tu, kņaz Ivan, bruksi virsū no kreisās puses, — Barjatinskis skaidroja Miloslavskim. — Bet es brukšu virsū no labās. Saņemsim ļaundari knaiblēs. Pēc tam viņus sašķelsim. Spied viņus uz Volgas pusi, lai ietriektu ūdenī. Tā, raug, būs mūsu kara gudrība.

Viss jau būtu labi, taču Razins izmaitāja bajāru nodomus.

Vojevodas gaida dumpiniekus no dienvidiem. Razins uzbruka no ziemeļiem. Razina vīri ietriecās muižnieku karapulkos, sašķeldami tos kā nazis sviesta pikuci.

Bajāru pulki laidās mukt. Vojevodas metās katrs uz savu pusi. Miloslavskis aizgūtnēm vien uz kremli — patverties aiz ozolbaļķu sienām. Barjatinskis arī būtu skrējis turpu, bet viņa pulki muka uz Svijagas upītes otru krastu. Tiem līdzi muka arī kņazs Barjatinskis.

—        Izvērsās gan kņazs Jurijs, — Razina vīri smējās. — Stāvēja, krūti pret mums pagriezis, tagad parādīja muguru.

gudrais vācietis

Kazaki metās pakaļ tiem, kas sveikā bija tikuši cauri, un laida darbā zobenus un pīķus.

Razina vīru pulciņš, paugura galā uzskrējis, ieraudzīja karavīru. Pēc skata viņš nebija ne muižnieks, ne strēlis. Nepierasti ģērbies. Ne ūsu viņam, ne bārdas. Cilvēks, rokas gaisā izslējis, brēca, cik!jaudas:

—   Ich bin nicht krievs! Ich biri nicht krievs! [2]

Kazaki sagrāba vīru ciet un aizveda pie Razina.

—       Ich bin nicht krievs, — vīrs daudzināja atkal, bailēs trīcēdams kā apšu lapa.

Tiesa gan, krieviski viņš runāja ar mokām vien. Saprast viņu tomēr saprata: izrādījās, ka zaldāts ir vācietis. No viņa stāstījuma uzzināja arī to, ka Barjatinska pulkos ir gan dāņi, gan zviedri.

—        Vai par tiesu? — Razins brīnījās. — Dāņi un zviedri arī?

Bet vēl vēlāk kazaki izprata, ka ne tikai vāci, dāņi un zviedri, bet ir. arī holandieši.

—        Skat vien, ij holandieši, — Razins nogrozīja galvu. ■— Tātad savējo nepietiek!

Tolaik krievu karaspēkā kalpoja svešzemju zaldāti, nolīguši par naudu. Taču Stepans Timofejevičs nebija domājis, ka satiksies ar tiem še — kaujās pie Simbirskas.

—        Slikti gan bajāriem klājas, — Razins nosmīnēja. — Bet tu, kā skatos, esi gudrs — uzreiz saslēji rokas pret debesīm.

Kazaki sāka smiesies.

—    IVas? Was? [3] — vācietis murkšķēja.

—   Gudrs, — Razins atkārtoja.

—   Was? Was?

Par šo vārdu «was» kazaki tad nu iesauca vācieti par Vasjku, kaut arī viņam vārdā bija nevis Vasilijs, pat ne Vilhelms, bet gan Kārlis.

Vīri nāca bariem paskatīties uz vācieti.

—   Vai par tiesu vācietis?

—   Tas tik ir ko vērts!

—        Tu re, ko esam uzveikusi. Tad jau mums ir gan spēks rokās.

Razina vīri skatījās uz vācieša drānām, uz skūto vaigu un nobrīnīties vien nevarēja.

—        Svārciņš līdz vēderam! Ģīmis pliks kā delna, nevienas spalviņas!

Jau pirmajā vakarā kazaki sadzirdīja Vasjku ar degvīnu. Viņš dziedāja un dancoja lai.

Nākamajā dienā vācietis pavēstīja, ka esot ar mieru kalpot Razinam. Viņš ņēmās taujāt, cik Razins maksājot.

—   Geld, Ge/d[4], — Vasjka skaidroja.

Sākumā kazaki nesaprata. Bet sapratuši savukārt ilgi nevarēja vācietim iestāstīt, ka te nekādas naudas nemaksājot. Viņi cīnoties paši aiz savas gribas. Un alga viņiem nākšot tad, kad visi bajāri būšot izdeldēti. Un algā būšot nevis nauda, bet vienāda dzīve visiem, proti, ikvienam laime un brīvība.

Vācietis neticēdams acis vien blisināja.

—   Ge/d, Ge/d, — viņš tik daudzināja savu.

Pēc kādām dienām vācietis bija aizbēdzis.

To paziņoja Razinam.

—   Ataman, pavēli sūtīt vajātājus pakaļ.

—        Dievs ar viņu, — Razins atteica. — Lai dzīvo vien. Varbūt vācietis atgriezīsies mājās un izstāstīs, ko te pie mums redzējis un dzirdējis.

cik naidnieku ir pagalam

Razina vīri sturmēja Simbirskas cietoksni. Cietoksni bija nostiprinājušies strēļi un muižnieki, Muižnieki bija te salasījušies no malu malām. Bet strēļi bija šejienieši — Simbirskas ļaudis.

Simbirskas vīri aizstāvēja tās cietokšņa sienas, kas bija vistuvāk pie vārtiem. Viņiem par priekšnieku bija sotņiks Feduls Koloda. Sotņiks apstaigāja strēļus un sienu, pārbaudīja vārtus un atslēgas.

—        Puiši, nezaudējiet dūšu, — Koloda pamāca strēļus. Valodas par Razina un viņa vīru brīnumaino spēku toreiz klīda apkārt neapnīkdamas. — Tās tik melšas vien ir, — Koloda stāsta, — ļaundarim nav nekāda brīnumaina spēka.

—   Tiesa, tiesa, Fedul, — simbirskieši atbild.

—   Nav un nevar būt!

—   Tiesa, tiesa, Fedul, — strēļi atkal apstiprina.

Un nu Razina vīri bruka cietoksnim virsū. Kā par spīti, viņi metās taisni uz to sienu, kur stāvēja simbirskieši.

—   Šauj! — Koloda iekliedzās.

Musketes gāza uguni uzbrucējiem virsū.

—        Sadod viņiem, sadod! — Koloda sajūsmā auro. — Lai aizrijas ar lodēm.

Koloda gaida izklīstam dūmus. Viņam kārojas zināt, cik naidnieku būs pagalam.

Izklīda šāvienu dūmi. Koloda skatās un netic savām acīm. Neviens no uzbrucējiem nav pagalam. Visi sveiki veseli traucas uz sienu.

—   Pielādē! — Koloda iebrēcās.

Strēļi pielādēja musketes.

—   Šauj! — Koloda nokliedza.

Musketes gāza uguni uzbrucējiem virsū. Zalve izdevās vēl saskanīgāka nekā pirmā.

Koloda priecājas.

—       Sadod viņiem, sadod tik! — Koloda klaigā. — Puiši, nezaudējiet dūšu! Puiši, šaujiet drosmīgāk!

Sotņiks gaida izklīstam dūmus. Viņam kārojas zināt, cik naidnieku būs pagalam.

Izklīda šāvienu dūmi. Koloda raugās un netic savām acīm. Neviens no uzbrucējiem nav pagalam. Skat, Razina vīri jau pieskrējuši pie sienas.

—        Pielādē! Pielādē! — Koloda bļauj vai pušu plīs- dams.

Atkal strēļi pielādēja musketes. Iebēra pulveri, iegrūda stobrā prapi. Tolaik "šaušana diez cik žigli vis neveicās: šaujamo ieroci lādēja pa stobru — iebēra pulveri, pēc tam piespieda to ar prapi un tikai tad tāpat pa stobru iedzina lodi.

Strēli gatavi jaunai zalvei.

—   Mērķē labāk, mērķē labāk. Šauj! — Koloda nokliedza. Musketes grāva kā pprkons, nodārdēja vien.

—   Braši! — Koloda nogārdza.

Viņš gaida izklīstam dūmus. Laikam gan krietni daudz naidnieku būs pagalam. Izklīda dūmi gar cietokšņa sienu. Koloda palūkojās — un gar acīm sametās tumšs. Ļaundari dzīvi! Svins un skrotis tiem nekā nevar padarīt. Tie jau rāpjas augšā uz sienas.

Koloda gāza kādam kāpējam ar laidi. Bet pats arī dabūja pa pakausi. Viņš novēlās lejup cietoksnī iekšā. Un tad piedevām vēl nezin kas atdarīja vārtus. Razina vīri brāzās pa vārtiem iekšā.

Koloda gu] zemē, būdams jau teju pat pie beigām no smagā ievainojuma, un dzird visapkārt dumpinieku balsis. Koloda nezināja to, ka viņa paša strēji — Simbirskas vīri bija atvēruši Razinam vārtus. Viņš nezināja arī to, kāpēc lodes nekā nevarēja uzbrucējiem nodarīt. Lūk, kāpēc. Strēli bēra stobros pulveri, dzina tajos prapjus. Bet lodes viņi neielādēja. Šāva pa tukšo, ar prapjiem vien. Strēji jau bija ar dumpiniekiem sarunājuši.

Sotņiks Feduls Koloda par to nekā nezināja. Viņš gulēja pie miršanas, un pēkšņi viņu sagrāba negantas bailes. Koloda apjēdza: ir gan valodām taisnība — Razina vīros iemājojis brīnumains spēks.

—   Dievs, stāvi man klāt, — Koloda vaidēja.

To izteicis, sotņiks nomira.

kutelīgs uzdevums

Razina karapulkos bija daudz slavenu atamanu: Mihails Haritonovs, Maksims Osipovs, marietis Mirons Mu- marins, čuvašs Agila Atimovs, tatārs Almakajs, mordvietis Pavels Jelaševs, atamans Prokofijs Ivanovs, kuru bija iesaukusi par Bļaurīgo, slavenais Vasilijs Uss, Mihails Ciroks, atamani Ivans un Sergejs Vasiļjevi, Fjodors Še- ludjaks un vēl citi.

Dažs labs no viņiem komandēja desmit un divdesmit tūkstoš dumpinieku.

Razina nodajas reizēm aizgāja pa simtiem verstu tālu no Volgas. Razins izsūtīja savas nodaļas ir no Saratovas, ir no Samaras un arī no šejienes — no Simbirskas.

Sīs nodaļas ieņēma pilsētas: Penzu, Saransku, Čeboksa- rus, Alatiru, Kosmodemjansku, Narovčaju. Nav saskaitāmas visas pilsētas, visi ciemi, ko ieņēma Razina vīri.

Tālu no tiem novadiem, pa kuriem virzījās galvenie karapulki, radās arī atsevišķas dumpinieku nodaļas. Parādījās arī jauni atamani.

Un tad piepeši Razins uzzināja, ka lielā nodaļa, kas darbojās ap Arzamasu Kandomas apriņķī un tam kaimiņos, par atamanu ir — sieviete. Saucot viņu par Aļonu.

—        Sievišķis? — Razins neticēja. Bet tad viņš noskaitās. — Nu jau pasaulē vīriešu laikam aptrūcies! Vai tad viņa sieviešus komandē, vai?

—        Nē jau, visi viņas ļaudis liekas biksēs staigājam, — Razinam atbildēja.

Stepans Timofejevičs saskaitās vēl niknāk.

—        Vīra cilvēki un ļaujas sievišķim komandējami! Neticu. Nevar būt!

Razins aizsūtīja uz Arzamasas novadu sotņiku Filatu Garkušu, lai tas izdibina: vai fā ir, kā pasaule runā?

Sotņiks nojāja uz Arzamasas novadu un iegriezās tur kādā ciemā.

—       Vai taisnību stāsta, ka jums te par atamanu esot meitietis?

—        Kas par meitieti? — ciema vīri apvainojās. — Pats esi labs meitietis, — viņi vēl nelikās mierā.

«Samuldējuši gan ļautiņi atamanam niekus,» Garkuša domāja. Tomēr viņš nosprieda pie Razina atpakaļ pagaidām vēl nedoties un pats visu izdibināt līdz pamatiem.

Viņš sameklēja mežos Kandomas nodaļu. Ieraudzīja arī atamanu. Tas bija stalts cilvēks, svārkiem mugurā, cepuri galvā. Seglos atamans sēdēja kā īsts kazaks.

«Vīra cilvēks, ne ko pielikt, ne ko atņemt,» Garkuša domāja. «Vai nu meitietis varētu seglos noturēties?»

Tomēr Garkuša uzskatīja, ka jāpārliecinās pavisam droši, lai Razinam varētu dot ciešu atbildi. Garkuša bija centīgs kazaks.

Tā nu sotņiks nosprieda pārbaudīt Arzamasas atamanu.

«Kniebiens uzreiz rādīs, kas un kā,» Garkuša izprātoja. «Ikviens meitietis tūdaļ iespiegsies.»

Tai pašā dienā, kolīdz gadījās izdevīgs brīdis, Razina sotņiks arī izpildīja savu nodomu, kas nekāds sarežģītais nebija.

Atpakaļ uz Simbirsku Garkuša jāja ar sadauzītu aci un lielu jo lielu skrambu pierē.

Pārjāja Garkuša mājā.

—        Meitietis, skaidrs meitietis, — kazaks ziņoja Razinam. — Ka viņa izputētu! — Garkuša nospļāvās.

—       Kur tad tu tāds, kas tevi tā izdaiļojis? — Razins nenoturējās nepavaicājis.

Sotņiks atzinās, kā rīkojies, izpildīdams atamana uzdevumu.

Razins sen nebija tā smējies. Pleci kratījās vien un šķobījās.

—        Ja jau meitietim tik smaga roka, ja jau viņa pat kazaku sotņiku piekāvusi, tad skaidrs, ka atamana gods viņai pienākas!

Diez kālab Aļonu visi dēvēja par māmuļu — par māmuļu Aļonu. Kaut gados viņa nepavisam nebija veca, ne pusmūžā vēl nebija. Laikam jau ļaudis izcēla viņu starp citiem viņas gudrā prāta dēļ.

Aļona bija īsti drosmīgs komandieris. Savu nodaļu viņa vadīja prasmīgi. Bet, kritusi bajāru gūstā, viņa arī tad izturējās varonīgi: pirms nāves smējās par saviem bendēm.

Aļonu. sodīja ar briesmīgu sodu: viņu dzīvu iemeta ugunī.

Bajāri neticēja, ka viņa ir parasta sieviete. Tie viņu uzskatīja par raganu.

«mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!»

Simbirskā bija koka kremlis. To dēvēja par «Cirsto pilsētiņu». Kremlis stāvēja pilsētas centrā Simbirskas kalna paurī. Kremli apņēma grāvis un valnis. Stūros slējās kaujas torņi.

Aiz kremļa sienām tad arī bija patvēries vojevoda Ivans Miloslavskis. Līdz ar viņu uzticami strēļi un muižnieki.

Ieņēmis Simbirsku, Razins tūdaļ metās stunnēt ari kremli. Stepans Timofejevičs saprata: kamēr kremli mīt Miloslavskis, tikmēr Simbirskas uzvara nebūs pilnīga un tālāk karagaitā doties nevarēs.

—   Ek, lai iet ar joni, ar to pašu rāvienu!

Razina vīri bruka sienām virsū jau tumsiņā.

—        Rāpties uz sienām! Lauzt vārtus! — Razins sauca. Ar šo saucienu viņš, šķiet, bija it kā slūžas atrāvis.

Gan pa labi, gan pa kreisi uz priekšu brāzās nodaļas. Zeme dunēja, kāju dimdināta.

—        Drošu dūšu! Pasteidzies! — skanēja Razina sotņiku komandas saucieni.

Te pēkšņi Razinam blakus pie pašas labās auss no- granda pārgalvīga balss tā, ka Stepans Timofejevičs nodrebēja:

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!

Un tūdaļ uz pēdām, tikai nu jau otrā pusē — pie kreisās auss atkārtojās tie paši vārdi, bet vēl skaļāk:

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!

Divi pulki aizviļņoja Razinam garām, teju, teju atamanu vai no kājām notriekdami.

—        Ir gan sātani! — Razins nolādējās un tad pasmaidīja. Tumsa apslēpa skrējējus. Viņš tomēr bija brašuļus pazinis.

Bija tāda reize Caricinas dienās, kad tika labotas Ca- ricinas sienas.

—        Neslinko! Pasteidzies! — skanēja Razina sotņiku komandas saucieni.

Stepans Timofejevičs staigāja, darbus pārraudzīdams. Pēkšņi Razinam blakus pie pašas labās auss nodārdēja:

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!

Tai pašā mirklī kā atbalss noskandēja atbilde, tikai nu jau pie kreisās auss:

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!

Bet pēc tam gan pa labi, gan pa kreisi:

—   Sargies, ataman!

Razins pacirta galvu pa kreisi, pacirta pa labi. Redz viņš skrējām divus pūlīšus. Katrā cilvēku divdesmit. Viņi stiepj resnu resnos baļķus. Vīri sacenšas: kuri pirmie ar baļķiem aizskries līdz sienai. Vīri jož, un ikviens kliedz:

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!

—   Pats iet uz priekšu, pats iet uz priekšu!

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks …

—   Pats iet uz priekšu, pats iet uz priekšu …

Stepans Timofejevičs skatījās un priecājās. Puiši bija stalti. Visi skaistuļi kā izlasīti. Krievu varoņvīri.

Otra sastapšanās iznāca netālu no Samaras. Razina pulki cēlās pāri Volgai uz otru krastu. Viņā malā kurējās ugunskuri, vārījās kāposti un biezputra, ko vīriem stiprināties.

Razins brauca laivā, te uzreiz viņš dzird no labās puses:

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!

Tikko Stepans Timofejevičs bija pagriezis galvu pa labi, tā uzreiz nodārdēja kreisajā pusē: ,

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!

Divas laivas, savā starpā sacenzdamās, aizšāvās garām Razina laivai. Stepans Timofejevičs pazina brašuļus, Arī tie pazina viņu.

—   Sveiciens atamanam!

Un puiši sauca atkal savu:

—        Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks! — Un irkļi vēzē- jas kā spārni.

Stepans Timofejevičs noskatījās puišos un pats arī ne- novaldījās.

—       Vadzi, nepalieciet iepakaļ! — viņš uzsauca saviem airētājiem.

Airētāji rāva ko nagi nes. Arī atamana laiva pievienojās abiem sacensoņiem,

Malā pienāca visi reizē. Sejas visiem uzbudinātas. Acis azartā dzirkst.

—        Braši puiši! — Stepans Timofejevičs pateica puišiem. Bet pats domāja: «Un kālab gan viņi tā traucās? Skrēja kā apsviluši, lai drīzāk tiktu pie biezputras. Tpi tu!»

Un nu atkal sastapšanās Simbirskā. Ir pa kreisi, ir pa labi Razinam viļņo ļaužu jūra. Aizzib zemnieku vamži un krekli, garsvārki un kazaku cepures, zobeni, vaļņu bises, dakšas, pīķi, mednieku šķēpi un cirvji. Tūkstotis pie tūkstoša, simts aiz simta. Un visa šī jūra viļņojas, visa plūst uz priekšu un neatvairāmi brāžas turpu — uz pašu Simbirskas kalna galotni. Un jau no turienes cauri pirmsausmas tumsai iztālēm laužas pazīstamās balsis:

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!

—   Mūsējie jūsējiem pakaļ nepaliks!

Kopā ar visiem citiem puiši iet uzbrukumā.

— Nebēdīgi puiši, nebēdīgi gan! Nebēdība viņus dīda! — Razins priecājas. — Vai pie biezputras vai pie darba, vai kaujā ejam — vienalga, tik pēdējie lai nepaliktu. Ir gan daba krievu cilvēkam!

rīkstes

Pēc Simbirskas ieņemšanas Razina vīru rokās krita milzum daudz vezumu. Bija tajos ir maize, ir sāls, ir lielgaballodes, ir pulveris. Bija arī visādas vezumnieku grabažas: pakavi, pavadas, riteņu spieķi, darva, virves, naglas. Bija arī… rīkstes. Veseli trīs vezumi. Vezumnieku priekšnieks bija muižnieks Jagužinskis. Viņš arī bija izdomājis par tām rīkstēm.

—   Vedu tās ļaundarim, — Jagužinskis daudzināja. — Kad sakausim laupītājus, tad sarīkosim lielo pēršanu. Pērsim viņus līdz nāvei. Tai vajadzībai arī vedu rīkstes.

Jagužinskis bija tik negants kā neviens. Viņš neveda rīkstes vien. Vezumnieku orēs bija ir pātagas, ir pletnes, ir siekstas ar ķēdēm, bija arī bendes rīki: cirvji, dzelzs stieņi, karātavu valgi, kniebavas miesas plosīšanai. Bija līdzi arī pašam savs bende.

—   Es aizvien turu visu aizgādā, — Jagužinskis stāstīja.. Un tad viņš noķiķināja: — Katrs trešais tiks uzrauts pie karātavām, katrs piektais uzsēdināts uz mieta. Bet rīkstes, zināms, dabūs ikviens.

Taču iznāca gluži citādi, nekā Jagužinskis bija izprātojis. Rīkšu vezumi iebrauca Simbirskā. Tur tie nokļuva dumpinieku rokās. Ne tikai rīkstes, bet arī pats Jagužinskis.

—   Rīkstes? — Razins pārvaicāja, kad viņam ziņoja par mantu vezumiem.

—   Rīkstes, kā tad, ataman. Veseli trīs vezumi. Bet vēl ir ij pātagas, ij pletnes, vēl ir bendes rīki un moku rīki.

—   Vai redzējies! — Stepans Timofejevičs aizsvilās dusmās. — Veseli trīs vezumi. Ij pletnes, ij rīkstes. Kas tādu negantību izdomājis?

—   Muižnieks Jagužinskis, — kazaki Razinam pastāstīja. . Atļauj, ataman, muižnieku pašu uzcienāt ar viņa vesto ciemkukuli.

Razins nosmīnēja.

—        Ja jau tā… Ja viņam šitā manta tik gauži pa prātam, ja viņš tā cienī rīkstes un pletnes — lai notiek, uzdodiet viņam izmēģināšanas labad.

Razina vīri grāba Jagužinski ciet, un nebija ko redzēt, kad muižniekam bikses un krekls jau zemē un pats garšļaukus uz sola. No vezumiem tika izķertas pletnes un rīkstes, un vīri sastājās garu garā rindā. Tā izstiepās vai versti tālu.

Vakarā Razinam tika ziņots:

—       Jagužinskis izlaida garu. Sapērts, ataman. Neelpo vairs.

—   Kā tā — neelpo?! — Razins sadusmojās.

—   Neizturēja, ataman.

—       Ek, nezina ļautiņi mēra, — Stepans Timofejevičs nopūtās. — Liek negantību pret negantību.

Razina vīri apvainojās.

—   Neba jau mēs tie sācēji bijām!

—   Vai viņš mūs žēlotu?

—        Pats vien vainīgs. Tādam slābanam muižuieķelim ar simt rīkstēm būtu gana. Kālab tad viņš krāva trīs vezumus?

divi kazaki

Viņi bija sadraudzējušies karagaitās. Divi kazaki, divi Razina vīri. Aizkrāces kazaks un Donas kazaks. Ivans Soroka un Frols Teļegins.

Kopā viņi karoja, kopā cīnījās. Naktis gulēja zem viena tūbas apsega. Kopā bija izstaigājuši persiešu zemes. Kopā sturmējuši Astrahaņu. Badu ciezdami, maizes donu uz pusēm dalījuši. Ūdens lāsi uz pusēm dalījuši. Kopā tukšojuši reibīgā degvīna kausus.

Atpūtā apmetušies, abi pieminēja savas meitenes. Soroka savu Mari, Teļegins — savu Duņašu. Arī dzimto pusi viņi pieminēja. Soroka savu Zaporožji un straujo, plašo Dņepru. Teļegins — Čerkaskas klajumus un kluso, rāmo Donu.

Dzīvoja abi kazaki tikpat kā miesīgi brāļi. Dalījās viņi ir priekos, ir bēdās. Visā dalījās līdzīgi. Un pat nāve kazakiem pienāca viena par abiem.

Ar pirmo uzbrukumu Razina vīri Simbirskas kremli neieņēma. Strēļi un muižnieki sīvi cīnījās. Viņi zināja, ka no dumpiniekiem žēlastības nav ko gaidīt. Ielenktie šāva ar karteču. Lodes no lielgabaliem bēra kā zirņus. No sienām lēja darvu.

Razins aizveda savus karavīrus atpūsties.

Sākot jaunu uzbrukumu, Razins pavēlēja kremli aizdedzināt. Pa nakti kazaki sanesa žagarus un malku, atvilka siena vezumus. To visu vairākās vietās nokrāva gar kremļa sienām.

—   Aizie-iet! — Razins nokomandēja.

Gar sienām uzšāvās liesmas. Uguns mēles rāpās augšup. Tās aplaizīja naksnīgās debesis un sabirza, kaisīdamas simtiem un tūkstošiem dzirksteļu.

Strēļi un muižnieki sāka dzēst uguni.

—        Sit, sit nost! Ar sāli slāpē! Ar smiltīm!_— vojevoda Ivans Miloslavskis brēca, cik jaudas. — Ūdeni nesiet, slaisti! U-de-ni!

Šajā brīdī iesākās jauns uzbrukums.

Ivans Soroka un Frols Teļegins skrēja kopā ar visiem. Viņi bija pagādājuši garas trepes. Pa šīm trepēm abi domāja tikt augšā uz sienas.

Draugi laimīgi aizskrēja līdz sienai.

—        Labi veicas, labi veicas, — Razins runāja, vērodams liesmas un uzbrukumu. — Tā redz, vojevoda Ivan Miloslavski. Tā, redz, tevi saņemsim — ar divām knieb- lēm aiz rīkles.

Taču, pielaiduši Razina vīrus pie sienām, aplenktie likās atgūstamies.

—        Vaļņu bises laist darbā! Darvu šurp! — Miloslavskis ducināja.

Kad Teļegins un Soroka bija savas trepes pieslējuši pie nocietinājuma baļķiem, augšā iesāka tā šaudīt, ka viņi, tikai par brīnumu, palika sveikā.

Kazaki pameta acis pa labi, pa kreisi — divi vien viņi vairs pie dzīvības.

Uzbrukumu pārtrauca arī tie, kas bija sekojuši pirmajiem. Ļaudīm nebija dūšas skriet taisni lodēm pretī."

Stāv abi kazaki pie sienas. Teļegins stāv un neredz, ka no augšas strēlis uz viņu mērķē ar musketi. Teļegins neredz, toties Soroka redz. Soroka ir kaujā manīgs. Viņš izrāva aiz jostas aizbāzto pistoli un paglāba draugu no drošas nāves.

Draugi uzsmaidīja viens otram un uzsauca savējiem:

—   Vīri, nezaudējiet dūšu!

—   Vīri, uz priekšu!

Kazaki traucās pa trepēm augšup, ar savu piemēru aizraudami arī citus.

Viņi jau bija teju pat augšā. Sienas mala jau līdzās. Te pār Ivana Sorokas galvu pašāvās strēļa āva. Dzelzu dzelonis mērķē uz kazaku. Vēl mirklis, un Sorokam būtu gals klāt. Bet līdzās ir Teļegins. Tejegins ir kaujā manīgs. Viņš grūda zobenu cirtienam pretim un izsita āvu strēlim no rokām. Vienu āvu gan izsita, bet blakus jau otra rēgojās. Tā pašāvusies pār paša Teļegina galvu. Dzelzu dzelonis mērķē uz kazaka galvu. Vēl mirklis, un gals būtu Tejeginam. Bet līdzās ir Ivans Soroka. Soroka ir kaujā manīgs. Viņš grūda zobenu cirtienam pretim un izsita āvu strēlim no rokām.

Draugi uzsmaidīja viens otram.

Vēl solis, un kazaki būtu augšā uz sienas.

Bet tajā brīdī…

Milosīavskim bija loku šāvēju nodaja. Viņu bultas jau pirmajā uzbrukumā bija noguldījušas labu tiesu kazaku. Arī tagad viņi nevienu bultu neizlaida par velti.

Uz kremļa sienas izskrēja loka šāvējs. Bulta traucās projām no stiegras. Tā izurbās cauri Sorokas krūtīm un aizsniedza arī Teļegina krūtis.

Kazaki nogāzās zemē.

Volgas kraujā guļ viņi mūža miegu abi vienā kapā. Divi kazaki, divi Razina vīri. Aizkrāces kazaks un Donas kazaks. Ivans Soroka un Frols Teļegins.

Pār viņiem saule staigā savu gaitu. Pār viņiem mēness staigā savu gaitu. Viņiem mirdz zvaigznes debesīs. Volga čalodama skalojas gar krastu. Vēji laižas pār krauju. Tie dzied dziesmu par kazaku draudzību.

večiņa

Pie Razina atnāca večiņa. Sirmsirma, aiz vecuma gluži līka. Bez kūjas viņa nejaudā ne soļa paspert.

—       Atnācu pie tevis, ataman. Uz taviem kazaku karapulkiem.

—       Ko nu jokus dzen, vecmāmuļ! — Stepans Timofejevičs pasmējās.

—       Pie tevis gan, pie tevis, — vecenīte atkārtoja, ar kūju, lai, uz zemes uzsizdama.

—   Saki nu viens cilvēksl — Stepans Timofejevičs nogrozīja galvu. — Ko tad tu proti — vai kazaka zobenu cilāt?

—   Nē, neprotu vis.

—   Varbūt māki šaut ar musketi?

—   Lai dievs žēlīgs, — veča pārmeta krustu.

—        Tad varbūt tu esi liela pratēja ar lielgabaliem rīkoties? — Razins pasmīkņāja.

—        Neesmu, — vecmāmuļa atteica. — Es zinu burvju vārdus.

—   Burvju vārdus?

—        Tos pašus gan, cienīts ataman. Tie vārdi izdzen bailes no cilvēka sirds.

Stepans Timofejevičs pašķielēja uz vecmāmuļu un nogrima domās. Lūk, kāda rūpe viņu spieda: Razina karapulkos bija daudz tādu, kam pirmo reizi iznāca doties lodēm pretī. Tā nu reizēm pagadījās ļautiņi, ko pirms kaujas apsēda bailes.

Razinam palicis prātā tāds gadījums. Simbirsku sturmē- jot, viņš bija ievērojis kādu puisi. Jauns un stalts. Tikpat brašs kā ikkurš. Bet acīs puisim bailes. Viņš aizrāvies visiem pārējiem aiz muguras un čukst: «Debesu valdniece, svētā dievmāte …» — proti, lūdzas drosmi.

Debesu valdniece nepalīdzēja vis, nepiešķīra puisim drosmi. Viņš, nelaimes putns, ne no vietas nepakustējās. Ja vēl tik vien būtu, nē — visu kaujas laiku notupēja, cilvēks, krūmos.

Stepans Timofejevičs paraudzījās vecmāmuļā.

—        Labi, palūkosimies, kāda ir tava zināšana. — Razins parādīja vecmāmuļai bailīgo puisi. — Iesāc kaut vai ar šito.

Nākamajā dienā, kad sturmēja kremli, Razins vēroja puisi. Puisis kā puisis, jauns un stalts. Tikpat brašs kā ikkurš. Bet nu puisī manāms kaut kas savāds. Kur palikušas bailes, kas allaž vīdēja acīs?

Puisis devās uzbrukumā līdz ar visiem. Kā īsts varonis viņš rāpās uz Simbirskas sienas un atgriezās atpakaļ sveiks un vesels.

—   Tas tik ir ko vērts! — Razins priecīgi iesaucās.

Valodas par to, ka viņu karaspēkā ieradusies burve,

ātri vien izplatījās Razina vīru vidū. Dažs labs aizstaigāja pie vecmāmuļas. Un ikviens pēc tam bija varonis kas varonis. Razins brīnījās vien. Viņš pats jau sāka ticēt vecenītes burvju spēkam. Stepans Timofejevičs ataicināja vecrftāmuļu pie sevis.

—       Kur cēlusies tava burvestība? Kāds spēks slēpjas burvju vārdos?

Vecmāmuļa uzsmaidīja Razinam un pastiepās atama- nam pie auss.

—   Nav jau nekādas burvestības, mīļais cilvēk.

—   Kā tad nav? Pats savām acīm redzēju.

Vecmāmuļa pasmaidīja atkal.

—       Pasaki cilvēkam pirms kaujas labu vārdu — tas pats tev būs burvju vārds.

TA SACĪJA MAKARS SAZONOVS

—        Nu, brālīši, ardievu. Paldies par sālunmaizi, par draudzīgu sirdi, — tā sacīja Makars Sazonovs. — Lai jums gaita labi veicas un tālu jūs aizved, bet es esmu atnācis mājās. Mana sādžele ir tepat līdzās. Garām tek Svijaga. — Sazonovs bija šās puses ļaužu — no Simbirskas apkaimes. — Pilsētu es ieņēmu. Bet kremli veiksiet ij bez manis.

Tas nebija pirmais tāds gadījums, kad vīri aizgāja no Razina armijas. Ļaudis atstāja armiju gan pie Saratovas, gan pie Samaras un daudzās citās vietās.

No cīnītāju nodaļām gāja prom gan pa vienam, gan pa divi un pat veselā pulciņā.

Atnākuši dzimtajā pusē, viņi šķīrās no karotāju pulka tāpat kā Makars Sazonovs.

—       Mēs savu esam padarījuši, — viņi sacīja. — Lai paldies atamanam. Mūsu zemes stūris ir brīvs. Lai citi tagad pakaro, citas vietas atbrīvodami.

Zemniekus vilka atpakaļ viņu māja un zeme. Turklāt karadarbi notika vasarā. Labība jau bija nobriedusi. Zemniekus sauktin sauca druva. Nopļaut, nokult, ziemai aizgādu savākt.

Razins ir atrunāja, ir atlaida projām gājējus. Viņš saprata zemnieka dvēseli. Un ar varu jau cilvēki nav pielaužami.

—       Es jūs neturu, — Razins sacīja. — Bet jūs esat pārlieku steidzīgi. Par agru skrienat uz steliņģi. Par agru. Ar to, ka esat sasnieguši mājas, cīņa vēl nav galā.

Tiesa gan, karaspēks visu laiku auga augumā. Vieni aizgāja, toties citi nāca klāt. Bet jaunpienācēji nebija pulveri ostījuši. Nebija pienācīgi iepratušies karamākslā, ne arī tālos gājienos norūdījušies. Nebija jaunajiem tās vērtēs. Tālab dumpinieku karaspēks tapa vājāks.

Ar Makaru Sazonovu Razins parunājās asāk.

—   Tātad tu ej projām?

—       Atlaid, ataman. Esmu šejienietis, Simbirskas laužu. Un savu jau esmu atstrādājis.

Razins aizsvilās.

—        Atradušies strādnieciņi! Bet kas tad ieņems Kazaņu, Ņižņiju, Vladimiru? Kas izkūpinās bajārus no Maskavas?

—        Tur jau ir Kazaņas vīri, Ņižņijnovgorodas vīri… Gan atradīsies Jaudis tur arī.Katrs lai ieņem savējo, kā citādi.

—        «Katrs savējo!» — Stepans Timofejevičs nolādējās. — Ko mēs panāksim, ja ikviens skatīsies tik uz savu pusi! Apdomā, — spēks ir ne jau pirkstos, bet dūrē. — Tad atamans pabeidza jau rāmāk: — Mums jāstāv citam par citu. Katru par sevi bajāri mūs sakaus.

Sazonovs tomēr aizgāja. Lielkungs no viņu sādželes bija aizbēdzis. Makars pārgāja mājā — ak tavu jaukumu! Svijaga rāmi urdzujo. Tavai laimei, cilvēk, zeme, tavai laimei brīvība. Saule debesīs — tavai laimei.

Taču par agru Sazonovs bija priecājies. Vojevodam Ivanam Miloslavskim, kas bija nocietinājies Simbirskas kremlī, steidzās palīgā cara karaspēks. To atkal vadīja kņazs Jurijs Barjatinskis, tas pats, ko Razins bija sakāvis pirmajā cīniņā.

Kāda muižnieku nodala iebruka sādžā, kur dzīvoja Makars Sazonovs.

Muižnieki sagrāba Makaru, neganti viņu spīdzināja un tad citiem par biedinājumu aiz ribām pakāra āķī.

Mirdams Makars Sazonovs pieminēja Razina vārdus, pieminēja gan, tikai par vēlu.

«ĻAUDIS GRIBĒJA TAM TICĒT»

Oskarka Velnēns saderēja ar kazakiem, ka pirmais' iebrukšot Simbirskā.

Pirmajam uzbrukumam sekoja otrs. Taču Simbirskas kremlis turējās.

— Ek, lielgabalu, lielgabalu par maz! — Stepans Timofejevičs sūrojās.

Netrūka jau lielgabalu vien. Muskete bija viena uz desmit vīriem. Pistole viena uz veselu simtu. Razina vīri gāja uzbrukumā ar cirvjiem, pīķiem, dakšām.

Cilvēkus taupīdams, Razins lika pārtraukt uzbrukumus,

Atamans nolēma vienā kremļa malā, tā patuvāk pie sienas, uzbērt augstu valni un tad no šā vaļņa ierīkot pārejas uz sienu. Pa pārejām kazaki trauksies uz kremļa sienām.

Divas nedēļas dumpinieki taisīja valni, bērdami to dienām un naktīm.

Kopā ar visiem strādāja arī Oskarka Velnēns. Viņš nesa maisus ar zemi, skraidīdams tik naigi, ka likās — kājas pie zemes nemetās.

Rudens bija klāt. Zemu pār Volgu slīdēja padebeši. Pa ielām vējš dzenāja putekļus.

Kādā no šīm nemīlīgajām dienām pie Razina atauļoja jātnieks.

—   Ataman, uz Simbirsku nāk bajāru karapulki!

Tas bija kņazs Jurijs Barjatinskis, kas tuvojās Sim- birskai.

Pēc dienas atkal vēstnesis klāt.

—   Ataman, bajāru karapulki nāk tuvāk un tuvāk!

Pēc tam atjoņoja arī trešais vēstnesis.

• — Ataman, Barjatinskis jau tepat līdzās!

Pārejas vēl par lāgu neierīkojis, Razins pavēlēja trešo reizi sturmēt kremli. Viņa nodoms bija tāds: ielauzties kremlī, pirms pienāk bajāru karapulki.

Razina vīri sāka sviest spraugā starp valni un cietokšņa sienu pagales, žagarus, baļķus.

Kaut ienaidnieka lodes vīrus pļāva nežēlodamas, kaut no cietokšņa grāva lielgabali, Razina vīri neatkāpās. Pāreja auga augumā. Tā jau sniedzās līdz sienai, kļuva arvien augstāka un augstāka. Vēl mazliet — un vīriem pavērsies ceļš uz sienām.

—       Nu tik turieties! Nu tik sargieties! … — Razina vīri draudēdami sauca uz cietokšņa pusi. — Vadzi, Oskarka, ņem dakšas rokā!

Un pēkšņi notika tas, kas nebija gaidīts. No cietokšņa sienas lejup lidoja degoši pakulu vīkšķi. Vienā vietā, otrā vietā, trešajā, ceturtajā, piektajā… Tiklīdz pakulas sasniedza sausos žagarus, tūdaļ gaisā uzšāvās liesma.

Visi saprata: strēļi aizdedzina pāreju.

—        Gāziet vairāk! Vairāk gāziet virsū! — Razins uzsauca, rādīdams uz pagalēm. Viņš cerēja apdzēst uguni ar jaunu pagaļu kārtu.

Bet koks bija sauss. Milzīgs sārts kā nezvērs lēca debesīs.

Uz mirkli Razinam iešāvās prātā doma: varbūt liesmas pieķersies sienām un notiks tas, kas nebija izdevies iepriekšējo reizi, — ugunsgrēks iznīcinās kremļa sienas.

Bet vējš nebija labvēlīgs, tas dzina liesmas nevis uz sienu, bet uz vaļņa pusi — virsū sturmētājiem.

Ļaudis kāpās atpakaļ. Razins kāpās atpakaļ. Kāds neviļus nopūtās:

—   Ek, kaut varējis kā putns pārlidot uz to pusi!

Un piepeši Oskarka Velnēns metās uz priekšu. Pagrābis savas dakšas, Razina karavīrs ielēca ugunī.

Visi sastinga. Bet tūdaļ arī atskanēja balsis:

— Trakais!

—   Oskarka!

—   Velnēn!

Vīri gribēja drosminieku atsaukt atpakaļ, bet ugunsliesmas aizslēpa varoni.

Pagāja brīdis, pagāja otrs. Un tad visi atkal ieraudzīja Velnēnu. Jau tur — viņpus uguns. Pie pašas sienas. Velnēns bija sveiks un vesels.

Kā viņš tika augšā uz sienas, to neviens nesaprata. Bet nu viņš jau stāvēja tur. Tikai viņa drēbes liesmoja.

Velnēns piepeši sāka skriet pa sienu. Ar dakšām viņš rīkojās kā ar pīķi. Strēļu augumi uz dakšu zariem uzlidoja gaisā. Uzlidoja un tūdaļ krita zemē kā kūļi: uz labo pusi — iekšā cietoksnī, uz kreiso — šaipus sienas.

Velnēns nozuda no sienas, gluži vai gaisā izkūpēja. Uz mirkli varoni aizklāja dūmi, kad tie noplaka, — Velnēna uz sienas vairs nebija. It kā ļaudis tikai rēgus būtu redzējuši. Bet varbūt tie par tiesu bijuši rēgi? Varbūt Velnēna tur nemaz nebija?

Razina vīri pārkrustījās. Vieni — ar labu vārdu varoni pieminēdami. Citi, tie, kas ticēja burvestības spēkiem, — mūžīgu dzīvošanu vēlēdami. Ļaudis cerēja: varbūt piepeši Velnēns uzradīsies par jaunu?

—   Varbūt viņš kā putns uzlidojis gaisos!

Ļaudis gribēja tam ticēt.

PĒDĒJA KAUJA

Kņazs Jurijs Barjatinskis stāvēja pie Svijagas upes. Cenzdamies bajāru karapulkus apturēt un neielaist pilsētā, Razins veda kņazam pretim savas nodaļas.

Se — Svijagas pakalnos Razins ari izcīnīja savu pēdējo kauju.

Sāka dziedāt vara stabules. Spēks gāzās pretī spēkam.

Kņazam bija lieliski karapulki. Vai ikviens karotājs bija muižnieks, bajārdēls, valdnieka dienestnieks. Bija arī svešzemju karavīri.

Muižniekiem bija lielgabali, vaļņu bises, musketes. Bija krietni, brangi zirgi. Visi labi auļotāji. Jātnieki bruņās tērpušies, dzelžu kreklos.

Un tomēr iesākumā bija grūti pasakāms, kam veiksme dosies'rokā. Razina vīru trieciens bija tik varens, ka Barjatinskis tik tikko nekāpās atpakaļ. Kauja uzliesmoja vairākās vietās uzreiz. Ja vienā vietā veica Barjatinskis, tad tūdaļ pat otrā un trešā virsroku paturēja Razina vīri. Lai arī tie dažs labs uzbrukumā devās ar cirvi, ar mednieka šķēpu rokā. Daudzi pat ar vāli.

Tomēr spēks paliek spēks, lielgabali paliek lielgabali. Barjatinskis drīz vien saņēmās. Viņš sapulcināja muižniekus kādā pakalnā, izrindoja tos, ierīkoja slēpņus. Un no šā pakalna viņš bruka virsū Razina vīriem.

Razins uzbrukumam atbildēja ar uzbrukumu.

Viņš veda kazakus augšā pakalnā. Jātnieki ietriecās muižnieku pulkos.

—   Cērt! Kapā! — Razins sauca.

Muižnieki kāpās atpakaļ.

«Pārlieku naski atiet,» Razins domāja.

Cīņa rit tālāk.

—   Dur! Zvel!

Razins cērtas, seglos uz augšu pasliedamies. Cirtieni birst gan pa labi, gan pa kreisi. Zobens šaujas lejup kā zibens un atkal uzlido gaisā. Zirgs dreb vien. Razins iededzies cīņas karstumā. Cepure mazliet pakausī atgrūsta. Lūpa mazliet zobos iekosta. Skatiens kā vanagam. Acis kvēlo melnās gunīs.

Kazaku zirgi uzjoņoja pakalna galā. Un tad… lūk, kāda tā ir — kņaza viltība. Pakalna galā, aiz virsotnes aizslēpušies, čuguna stobrus izslējuši, Razina vīriem pretim lūkojās lielgabali.

- Ugu-u-ni!

Lielgabali trieca lādiņus taisni zirgiem viisu. Zirgi zviedz, zirgi krāc.

Tai pašā mirklī aiz lielgabaliem pēkšņi izslējās strēļi. Kā pērkons nogranda musketes. Aiz pirmās strēļu rindas parādījās otra. Atkal uguns, atkal lodes.

Kazaku rindas sagriezās vienā jūklī.

Bet no labās un no kreisās puses, no gravās ierīkotajiem slēpņiem Razinam virsū jau aujoja muižnieku jātnieki.

Stepans Timofejevičs pagriezās naidniekiem pretī. Atkal gaisā uzlidoja zobens. Nodzirkstīja vanaga skatiens.

—   Cērt! — Razins izgrūda.

Un tajā mirklī lode ķēra atamanu gurnā.

—   Nekā nebija, neveiksi vis!

Gan sāpēs viebdamies, Razins tomēr zobenu no rokas neizlaida. Cirta zobens pa labi — vienam nāve, cirta pa kreisi — otram nāve. Bet trešais cirtiens palika necirsts. Pār Razina galvu pacēlās muižnieka platais zobens. Debess un zeme sagriezās acu priekšā.

—        Vīri, glābiet atamanu! — Razins sadzirdēja, no zirga gāzdamies. — Atamanu glābiet! Bez atamana viss pagalam.

Pēc stundas viss bija beidzies. Taurēm skanot, kņazs Jurijs Barjatinskis iegāja SimBirskā.

razina ābele

Uzticamie kazaki veda Razinu mājup — uz dzimto Donas novadu. Starp Volgu un Donu viņi apmetās nakti pārlaist kādā mazā ciematiņā. Ievainoto atamanu kazaki saudzīgi ienesa istabā.

Pēc laiciņa pie Razina pienāca pusauga puisēns un pasniedza ābolu.

—   Uzēd, Stepan Timofejevič. No Razina ābeles.

—   Kā tu teici?

—   To sauc par Razina ābeli, — zēns paskaidroja. Atamans izbrīnā iepleta acis. Viņš palūkojās apkārt

un atgādājās.

Tas notika tūkstoš sešsimt sešdesmit septītajā gadā, kad Razins ar kazakiem pirmoreiz bija devies karagaitā uz Volgu. Arī toreiz viņš bija nakti pārlaidis šai pašā ciematiņā. No rīta vecais saimnieks pie mājas stādīja ābelītes. Stepans Timofejevičs skatījās, skatījās, tad ieteicās:

—   Vadzi, iešu tev palīgos.

—   Tas ir labi, — sirmgalvis atbildēja.

Razins izraka bedri un iestādīja ābelīti. Pavisam mazu, bez lapām vēl. Stumbrs vārgs un sīciņš.

—        Atjāj, Stjopuška, pēc trim gadiem. Nobaudīsi ābolus no Razina ābeles, — sirmgalvis atamanu aicināja.

Un, raugi, ir pagājuši nevis trīs, bet tepat jau visi četri gadi. «Tomēr liktenis bija vēlējis vēl atnākt,» Razins domāja. «Atnākt tur, kur padarīts labs darbs.»

—   Kur tad ir vecaistēvs? — viņš jautāja zēnam.

—       Nomira. Jau pavasarī. Pašā ābeļziedā. Un mirdams tevi vien sauca, Stepan Timofejevič. Un par ābelīti runāja. Piekodināja to sargāt un glabāt — ij mums piekodināja, ij tiem, kas vēlāk piedzims.

No rīta Razins apskatīja ābeli. Tā stāvēja jauna, kupla, zaļoksna, stiprus zarus uz visām pusēm izpletuši. Tajos karājās koši, smaržīgi āboli — tik lieli kā divas kazaku dūres kopā.

«Razina ābele!» Stepans Timofejevičs sevi noteica. Viņš vēlēja sevi aiznest pie sirmgalvja kapa, godināja vecā vīra piemiņu un devās atkal tālāk.

Visu ceļu Razins runāja par dārziem.

—        Ak, tavu skaistumu! Gar visu Donu, gar visu Volgu, pa visu pasauli sastādīsim tādu jaukumu. Aizmēzīsim bajārus un sāksim stādīt dārzus. Lai pavasaros visapkārt plīvo kā baltas liesmas. Lai rudens pusē zari līkst līdz zemei. Bet dārzi — tas vēl nieks, visu zemi mēs pārtaisīsim. Ar arklu uzarsim, otrādi apvērsīsim. Nezāles iznīdēsim. Lai vārpām tiek vieta, Lai cilvēkiem būtu prieks. Lai visa tauta ir laimīga.

BARGAIS JĀTNIEKS

Nepiedzīvoja vis Stepans Timofejevičs laimīgos laikus. Savus sapņus viņš nepiepildīja.

Drīz vien pēc tam, kad Razins bija atgriezies Donas krastos, viņu saņēma ciet bagātie kazaki.

Razinu iekala važās un veda uz Maskavu tiesāt. Veda uzmanīdamies, līdzi bija stipra strēļu sardze. Pa priekšu jāja izlūki. Tie vēroja, vai ceļš ir brīvs. Vai nav kaut kur lamatas,

Miera vēl nebija nekur. Visapkārt vēl bangoja tautas karš. Dusmu viļņi triecās pret bajāru krastu. Ap Kamu, Vetlugu, Oku un Hopru vēl klaiņoja dumpinieku nodaļas. Volgas krastos cīnījās atamans Seludjaks — Razina tuvākais līdzgaitnieks.

Razins nekustēdamies sēdēja orē. Ceļš te kāpa kalnā, te slīdēja lejup, te nogrima dūksnājā, te sniedzās vai debesīs iekšā.

Stepans Timofejevičs raugās debesīs. Bezgalīgais debesu plašums vilināt vilina. Tajā vēsmo brīvība un vaļa.

«Nē, dižais darbs neapstāsies,» Razins prāto sevī. «Cilvēki necietīs bajāru jūgu. Varbūt par agru vēl ērglis bija izlidojis. Bez laika sācis vēcināt spārnus, kam vēl trūka spēka. Priekšlaicīgi ļaudis steigušies augšup. Nē, nebija vis par agru!» Razins papurināja galvu. Acis iekvēlojās. «Mēs nenostaigājām cīņas ceļu līdz galam, bet lai. Citi to ies līdz galam.»

—   Paskat, vīri, Steņka pakustējās, — strēļi čukstēja cits citam.

—   Kādas acis — melnās gunīs kvēlo. Diez vai tā ir laba zīme.

«Baidās!» Razins domāja ļauna priekā. «Arī sapīts zirgs tātad pakavus vēl nav zaudējis.»

Razinu sodīja Maskavas centrā — Pieres vietā, Sarkanajā laukumā.

Stepans Timofejevičs stāvēja pie bendes bluķa. Djaks vienmuļā balsī lasīja spriedumu. Bet Razins neklausījās vārdos. Viņš lūkojās uz laukumu. Ne jau turp, kur priekšējās rindās drūzmējās bajāri, bet gan tālāk — pāri bajāriem, pāri bajāru cepurēm turp, kur cits pie cita stāvēja zemie ļaudis.

Atamans lūkojās uz ļaudīm. Un pēkšņi viņš skaidri ieraudzīja pats sevi nevis šeit, nevis pie bendes bluķa, bet gan zirga mugurā augstā Volgas kraujā. Acu priekšā vērās tāles un plašums.

«Uzbrukumā! Dragāt sienas!» Razinam ieskanējās ausīs.

Un tūdaļ cēlās kazaku rindas. Kā bangas tās traucās uzbrukumā. Tiklīdz nozuda viena rinda, tūdaļ plūda atkal jauna. Trešā rinda, ceturtā, piektā. Visapkārt dunēja zeme.

«Uzbrukumā! Dragāt sienas!» skanēja balsis.

Ļaužu bija bez skaita.

Razins pievēra plakstus. Bet redzējums neizgaisa, tas stāvēja acu priekšā kā skaidra īstenība.

Stepans Timofejevičs sažņaudza dūres.

— Nē, dižais darbs neapstāsies. Bajāriem Krievzemē dzīves nebūsi

Pēc maza brītiņa nāves sods tika izpildīts.

Pašāvās augšup bendes cirvis. Pašāvās augšup un krita lejup.

Nebija vairs Stepana Razina. Atamans bija beidzis savu mūža gaitu. Bet ilgi vēl bajāri dzīvoja vienās bailēs.

Tikko uz ceļa nodun pakavi, tā bajāriem kājas trīcēt trīc. Tikko vējš iesitas rūtīs, tā sirds salecas un pamirst. Tikko istabā iečīkstas grīdas dēlis, tā bajārs trūkstas no miega un brēc kā bez prāta.

Ilgi vēl Krievzemē bajāriem rādījās baismīgi sapņi. Viņiem rādījās bargs jātnieks.

*

SATURS

Pirmā nodala. Divi rokas

Otrā nodaļa. Šūpotnes uzlidoja pāri koku  galiem

Trešā nodala. Bajāriem rādās baismīgi sapņi

Ceturtā nodala. Pīķnešu švadrons………………………………. 63

Piektā nodaļa. Kazaka godavārds……………………………….. 79

Sestā nodala. Simbirskas sienas……………………………….. 103

Sergejs Pētera d. Aleksejevs CITI IES LTDZ GALAM CI.ļJAS CEĻU Redaktore Ļ. Hi|lmonoka. Māksi, redaktors A Ll- pins. Tehn. redaktors L. Rudzltis. Korektore I. Rudusa.

Nodota salikšanai 1975. g. 22. septembri. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 22. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, lormāts 84X108 32. 4 fiz. Iespiedi.: 6,72 nzsk. Iespiedi.; 6,84 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 33 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 21. Izdevn. Nr. 80/27607-J2343. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 3250-Ļ.

[1] ztypa — muļķis.

[1] Soda veids: cilvēku Iebāza maisā un iesviada ūdenī. (Autora piezīme.)

[2] es neesmu. (vācu vai.)

[3] kas? (vācu vai.)

[4] nauda, nauda. (vācu vai.)

Content

Aleksejevs Sergejs Citi ies līdz galam cīņas ceļu

PIRMĀ NODAĻA DIVI ROKAS

OTRĀ NODAĻA. ŠŪPOTNES UZLIDOJA PĀRI KOKU GALIEM

TREŠĀ NODAĻA. BAJĀRIEM RĀDĀS BRIESMĪGI SAPŅI

CETURTA NODAĻA. PĪĶNEŠU ŠVADRONS

PIEKTĀ NODAĻA. KAZAKA GODAVĀRDS

sestā nodaļa. SIMBIRSKAS SIENAS

SATURS