Pikulis Valentīns

Dzelzs kancleru kauja

VALENTĪNS PIKULIS

DZELZS KANCLERU KAUJA

Prologa vietā

PĒDĒJAIS LICEJISTS

Elektrība jau apgaismoja Parīzes bulvārus un Kronšta- tes doku krāterus; cilvēki sāka aprast ar sarunām pa telefonu; pa Groslihterfaldes sliedēm aizripoja pirmais tramvajs pasaulē; Aļoša Peškovs strādāja par virtuves zēnu uz kuģa, bet Fedja Saļapins mācījās kurpnieka amatu; senlaicīgai karietei līdzīgs automobilis grasījās izspraus- lāt atmosfērā benzīna tvaikus: lidz tam benzīnu pirka tikai aptiekā un lietoja traipu tīrīšanai no drēbēm, bet te, smaržu pilnajā Nicā, savu mūža vakaru vadīja vārgs sirmgalvis, kuram nevajadzēja ne telefonus, ne tramvajus, ne automobiļus, — viņš dzīvoja vienīgi pagātnē un 19. oktobrī, liceja gadadienā, sapņoja par senām, neatsaucamām dienām;

Mums sagumstot un rāmiem kjūstot, Arvienu tuvāk rietam dienas grūst; Vai sajūt kāds: reiz, gadiem plūstot, Tam Llcejdiena vienam jāsvin būs? [1]

Viņi bija divdesmit deviņi jaunekļi, kas gadsimta rītausmā bija traukušies laukā lielajā un brīnumu pilnajā pasaulē,.— večuks aizdedza savā priekšā divdesmit deviņas sveces un tad, dziļās pārdomās iegrimis, ar pirkstiem dzēsa nost to vārās liesmiņas, pat nejuzdams apdeguma sāpes. Viņš svinēja šos svētkus tālu prom no dzimtenes, dziļā vientulībā: viņa priekšā, kūpēdama un vaska strūkliņām notecējusi, klusi beidza degt pēdējā svece — viņa paša dzīvības svece…

Viņa gaišība kņazs Aleksandrs Mihailovičs Gorčakovs!

Viņš bija pēdējais Puškina plejādes licejists.

Viņš bija kļuvis par diženās impērijas pēdējo kancleru …

Nica dzīvoja savu dzīvi, jautru un raibu, un nevienu neinteresēja večuks, kurš īrēja istabas kāda nama bele- tāžā Karabaselas bulvārī. Kuram gan varētu ienākt prātā, ka vēl nesen viņš vadījis varenas valsts politiku, ka viņa vārdos vērīgi ieklausījušies Berlīnes un Vīnes, Parīzes un Londonas kabineti? Bet tagad viņa vecišķajiem untumiem izdabāja itāliešu kambarsulainis un vāciete kopēja. Viņi Pjl kārtai nesa vecajam lētas pusdienas no Laila tratori- jas; večuks saprātīgi pacieta iestnakušo eļļu, vienaldzīgi samierinājās ar pieticīgo itāliešu viru. Vakaros viņu izveda laukā uz trokšņainajiem bulvāriem, un Gorčakovs (vecmodīgas elegances iemiesojums!) dāmu priekšā cēla nost cilindru, uzsmaidīdams tām ar krunciņu ieskautu, iekritušu muti. Viņš jaunajām skaistulēm sacīja laipnības de Mestra un Taleirana laika garā, un tagad, XIX gadsimta beigās, tās skanēja kā uzjautrinoši arhaismi. Kā tas ar veciem cilvēkiem parasti notiek, Gorčakovs mēdza aizmirst nesenos notikumus, toties lieliski atcerējās visus pagātnes sīkumus. Nicā iebraukušie krievi uzskatīja par savu pienākumu ierasties pie kanclera vizītē; viņi atrada Gorčakovu sēžam uz dīvāna garā rītasvārkā un ar benīti galvā. Rokās viņam parasti bija žurnāla «Russkaja stariņa» vai «Russkij arhiv» kārtējais numurs.

—   Padomājiet tikai, — viņš sacīja, — cilvēki, kurus es pazinu vēl"kā bērnus, jau sen iegājuši vēsturē, un es lasu par viņiem… vēsturiskus apcerējumus. Esmu par ilgu nodzīvojis šinī pasaulē. Mana nāve vairs nebūs pasaules mēroga notikums, bet tikai jaunums Pēterburgas saloniem.

Viņam bieži vaicāja: vai tas tiesa, ka viņš rakstot memuārus? Tādās reizēs Gorčakovs dusmojās:

—   Blēņas! Visu mūžu neesmu varējis ciest papīra smērēšanas procesu. Esmu vienīgi diktējis diplomātisko dokumentu tekstus, un sekretāri tos pierakstīja… notas, cirkulārus, preambulas, protestus.

—   Stāsta, jūs esot bijis dekabristu draugs?

—   Nikolaja Pirmā nelabvēlība pret mani izskaidrojama tieši ar to, ka es, zinādams par sazvērestību, nevienu nenodevu … Sacelšanās diena man vēl spilgti saglabājusies atmiņā. Es atbraucu uz Ziemas pili garjūgā ar priekšjūga braucēju, kā tagad vairs neviens nebrauc. Man vienīgajam bija brilles, kas galmā tika bargi apkarotas, bet man to valkāšanai bija paša monarha visaugstā at|auja. Atceros, kad sākās apšaude, man garām pagāja ķeizariene Aleksandra un viņai aiz bailēm nervozi raustījās galva. Bet grāfs Arakčejevs sēdēja kaktā ar gaužām niknu seju, viņam pie krūtīm nebija neviena ordeņa, tikai Aleksandra Pirmā attēls, un, ja atmiņa mani nevij, arī tas bez briljantiem ,,,

—   Vai vēsturnieki, kņaz, raksta patiesību, ka dienestā jūs ilgus gadus esot ticis ignorēts?

Sis jautājums Gorčakovam nebija tīkams.

—   Jā. Un es nēsāju kabatā krietnu devu indes, lai tūliņ noindētos, ja notiktu tā, ka tiek aizvainots mans gods.

Ļoti piesardzīgi viņam mēdza ievaicāties par Berlīnes kongresu, ar ko bija noslēdzies karš par Bulgārijas atbrīvošanu.

—   Ak, nerunājiet par to! — Gorčakovs atbildēja. — Tieši tur es sapratu, ka esmu savu pulveri izšāvis un vairs ne velnam nederu. Man bija vienā eksemplārā karte, kurā iezīmētas trīs līnijas. Sarkana — Krievijai vēlamās robežas, 'zila — mūsu maksimālās piekāpšanās līnija, dzeltena — atkāpšanās galējā robeža. Un pēkšņi redzu, ka manā kartē savu degunu bāž nolādētais rusofobs Dizrei- lijs-Bīikonsfīlds! Es čukstu Suvalovam: «Ko tas nozīmē? Vai nodevība?» Bet grāfs ar acīm norāda uz karti, kas atrodas man priekšā. Arī tajā ir trjs līnijas: sarkana, zila un dzeltena. Tikai tā bija angju pretenziju karte. Izrādījās, ka mēs ar Dizreiliju kļūdīdamies bijām apmainījušies ar slepenajiem plāniem. Viņš raugās manā kartē, es blenžu angļu kartē, un abi esam izbrīnījušies. Tad es arī pateicu valdniekam: Finita la commedia.,, Atbrīvojiet mani no dienesta!

Nesen narodovoļci bija sodījuši ar nāvi Aleksandru II, un Gorčakovs rādīja viesiem Bregeta firmas kabatas pulksteni; uz pulksteņa vāciņiem bija redzami Napoleona I un Aleksandra I profili, bet zem stikla atradās rūsganu sievietes matu sproga.

—   Man šo pulksteni atsūtīja no nelaiķa valdnieka ka» bineta. Tas ir Napoleona pulkstenis, ko viņš Erfurtē uzdāvinājis mūsu caram. Tas iet labi, es nevaru sūdzēties. Taču vēstulē no Pēterburgas nebija norādīts, kā matu sproga tā ir. Un nu es bieži prātoju — varbūt tā ir Zozefinas Boarnē? Vai arī Marjas Nariškinas, kuru Aleksandrs dievināja, kamēr viņa to nebija pievīlusi ar poručiku Bro- zinu? Vai varbūt tie ir grāfienes Vaļevskas matil Tās jau ir fantāzijas …

Beidzot Gorčakovs savārga; viņu iesēdināja vilcienā un aizveda uz Bādenbādeni; no kūrzāles skanēja Ofenbaha mūzika, bet vecais vīrs aizmirsies skaitīja dzejas rindas, ko viņam bija veltījis Puškins:

No augstmaņiem tu mirkli aizej prom Un manu draugu pulku pavairo, O, patva|niek, kas grācijas sev līgi, Tu, lišķi tīkamais, kam tenkot prieks, Kā senāk asprātnieks un neticīgais, Kā senāk filozofs un nebēdnieks.[2]

Pēdējais licejists aizdarīja acis un pievienojās draugu pulkam, kas jau sen piederēja Krievijas vēsturei. Tas notika 1883. gada 27. februārī — pie zārka vāka jau klauvēja XX gadsimts. Gorčakovu guldīja zemes klēpī, un ari viņš kļuva par mūsu vēsturi. • Kopš viņa nāves bija pagājuši piecpadsmit gadi; balti upju tramvaji peldēja prom pa Ņevu uz Salām, no pērļu gliemežnīcām līdzīgajām izpriecu dārzu estrādēm skanēja smeldzīgi atvadu valši; bija silta un jauka diena, kad ārlietu ministrijas ēkā pie Dziedoņu tilta notika parastā sūtņu pieņemšanas ceremonija. Ministrs Muravjovs klusēdams pasniedza katram sūtnim dokumentu, un diplomāti, kas nepavisam nebija gaidījuši šādu pārsteigumu, izbrīnījušies tam aši pārlaida acis… Tas bija slavenais cirkulārs par atbruņošanos, Krievijas aicinājums sasaukt kopā miera konferencē valstis, kurām ir armijas un flotes.

Austroungārijas sūtnis princis Lihtenšteins sacīja:

—   Jūsu deklarācija man liek atcerēties holandiešu fantasta Luija Kūpērusa romānu «Mieru pasaulei»… Viņa romānā tamlīdzīgas miera idejas pauž galvenais varonis Otomārs, izdomātas karalistes Liparijas valdnieks. Vai tikai tas nav joks krievu gaumē?

Muravjovs — bez kādas smaida atēnas sejā — atbildēja:

—   Mūsu politika nav noskaņota smelties idejas no bulvāru literatūras. Mēs neesam fantazētāji! Mūsu dokumenta pamatā ir projekts par mieru, ko nelaiķis kanclers Gorčakovs sastādīja jau 1874. gadā. Pašlaik, kad vairs nav Bis- marka, militārisma politikas maziepriecinošā bilance jau ir noslēgta. Eiropas tautām Bismarks izmaksāja četrdesmit piecus miljardus franku … Vai viņa kapakmeni neap- ēno pārlieku drūmi lauri?

Sarunā iejaucās Vācijas sūtnis Hugo Radolinsj

—   Jūsu projekti ir utopija! Atbruņošanās praktiski nav iespējama.

—   Praktiski pie atbruņošanās vēl neviens nav ķēries.

—   Pašķirstiet taču Vecās un Jaunās derības lappuses: dievišķā providence mums apliecina — kari nemitēsies līdz pasaules galam. Pat vēl vairāk: kari veicinās zinātnes un tehnikas uzplaukumu. Arī humānā ķirurģija vislabāk attīstās, ārstējot frontē gūtos ievainojumus. Visbeidzot dzeja, mūzika un glezniecība — ko gan tās slavinātu, ja nebūtu kara?

Muravjovs ar nepatiku iebilda:

—   Lai nu paliek kazuistika! Miers — tā tomēr nav rupja drukas kļūda cilvēku apziņas hronikā…

Drīz vien «Meža Mājiņā» pie Hāgas tika atklāta divdesmit sešu bruņotu valstu miera konference; zāli greznoja alegoriska tautu draudzības aina ar uzrakstu latīņu valodā: visvarenakā uzvara ir tā, ar kuru tiek iegūts miers. Planētas vienkāršie cilvēki par šo jauno iestādījumu bija sajūsmināti («balodis ar eļļas koka zariņu knābi kļuva par iemīļotu simbolu un parādījās visur — uz pasta aploksnēm un brošu veidā pie atzītu skaistuļu krūtīm…»). No Anglijas Pēterburgā ieradās miera aizstāvju delegācija, kas nolika Muravjovam pie kājām trīsdesmit sējumus parakstu: cilvēki prasīja, lai valdības strīdīgus starptautiskus jautājumus atrisina miera ceļā. Berlīnē kādas vācu tipogrāfijas strādnieki izsludināja streiku, atteikdamies iespiest grāmatu ar nosaukumu «Pasaules kara nākotne». Metieris sacīja:

—   Mēs atkal dosimies pie mašīnām, ja autors mainīs grāmatas nosaukumu. Ko nozīmē — kara nākotne? Karam nedrīkst būt nākotnes …

Taču vācu avīzes citēja ari Moltkes vārdus: «Mūžīgs miers — tas ir sapnis un pat ne jauks sapnis, jo karš ir dieva radītās pasaules da]a. Bez kara pasaule iestigtu visrupjākajā materiālismā ..,» Ķeizars Vilhelms II izteicās:

— Atbruņošanās? Muļķiem viss šķiet tik vienkārši. Kālab tad vācieši sēdēja ar tukšiem vēderiem, apmierinādamies ar cīsiņu un kausu alus? Vai tiešām tādēļ, lai es izvestu bruņukuģus jūrā un miera piekritējiem par prieku atvērtu kingstonus? Man nu gan necelsies roka lielgabalus pārkausēt naktspodos Kēpenikas kvartālu puņķainajiem, rahitiskajiem izdzimteņiem .,.

Galu galā atbruņošanās piekritēji nolēma rīkot «krusta gājienu par labu mieram» — kaut ko stihisku un nepieredzētu. Bija paredzēts, ka tautu demonstrācijas izies no Eiropas galvaspilsētām un saplūdīs kopā Berlīnē, tālāk dosies uz Pēterburgu, kur šo mieram veltīto pasākumu beigs ar svinīgu uzvaras apoteozi pār militārismu. «Tomēr (kā toreiz rakstīja avīzes) vācu valdība nobijās no daudzo tautību krusta nesēju ierašanās Berlīnē. Tā baidījās no tautas nemieriem un vācu šovinisma izvirduma, sastopoties ar frančiem, ja tie pieprasītu Vācijas atbru- ņošanos… Un vienīgi vecais Augusts Bēbelis strādnieku publiskajos mītiņos savā ierastajā vaļsirdībā daudzināja: «Krievija tagad ir mūsu sabiedrotā un mūsu draugs!»»

Allaž atcerēdamies, ka izšķirošais spēks valstī ir tauta, neaizmirsīsim arī personības lomu vēsturē. Laika gaitā vieni pagātnes varoņi tikuši kanonizēti, viņu vārdi iekļuvuši hrestomātiju annālēs un galda kalendāru piemiņas dienu sarakstos, kamēr citi bez žēlastības aizmirsti. Jau pirms simt gadiem vēsturnieks Pjotrs Barteņevs ar rūgtumu konstatēja: «Mēs esam neciešami vienaldzīgi pret savas tēvzemes vēsturi un ari pret itin visu uz pasaules. Cik daudzas vēstures lappuses jau gājušas bojā, nekāda gaismas stara neapspīdētas.» Viņam taisnība. Cilvēce nu reiz ir tā veidota, ka spēj daudz ko aizmirst. Vēstures uzdevums ir tieši pretējs — atcerēties!

Viņa gaišība kņazs Gorčakovs par pēcteču nevērību sūdzēties nevar. Diplomātijas vēsturnieki iedziļinās viņa tālredzīgajās iecerēs — viņš bija izcils sava gadsimta politiķis; literatūrvēsturnieki rūpīgi izgaismo viņa vecmodīgo tēlu, pār kuru krīt krievu dzejas saulainais mirdzums — viņš iesāka dzīvi draudzībā ar Puškinu un beidza to, būdams draugos ar Tjutčevu,

Visu Gorčakova politisko koncepciju pamatā bija ārkārtīgi svarīgā un visos laikos nepieciešamā ciņa par mieru, Kanclers gan laikam bija pats kaismīgākais un pārliecinātākais cīnītājs par miera saglabāšanu Eiropā un ar to krasi izcēlās savu ārzemju kolēģu vidū. Taču Gorčakovs aiznesa sev līdzi kapā ne tikai slavas mirdzumu, bet arī daudzu savu sakāvju sūrumu … Netiesāsim viņu pārlieku bargi! Dažkārt tautai pat valstsvīru kļūdas ir tikpat nozīmīgas kā tās patiesības, kas mums kļuvušas par dārgu mantojumu no mūsu tēvu tēviem …

Cīņa par mieru nav sākusies šodien un nebeigsies rīt; arī šai cīņai ir diža vēsture. Jau sirmā senatnē, basām kājām soļodami pa Vidusjūras zeltainajiem liedagiem, filozofi, hitoniem vējā plandot, izteiksmīgajā latīņu mēlē sprieda, kā izbeigt cilvēku mūžseno savstarpējo iznīci- nāšanos. Taču, ja pagājušā gadsimta politiķi cīnījās par mierīgu pastāvēšanu, tad tagad, mūsu spraiguma pilnajās dienās, kad izveidojušās divējādas sabiedriskās sistēmas, cīņa par mieru izpaužas mierīgā līdzāspastāvēšanā.

Gorčakovs loloja domu par nesatricināma starptautiska institūta radīšanu, lai tas, ieguvis plašas jurisdikcijas, kļūtu par nodijošinājumu vispārēja miera saglabāšanai un visa veida ieroču skaita samazināšanai. Sis Gorčakova projekts bija par pamatu slaveno Hāgas miera konferenču sasaukšanai, un tās savukārt it kā kļuva par prologu Apvienoto Nāciju Organizācijai…

Tiesa gan, Hāgas miera konferences nepaglāba tautas no kariem. Taču savu juridisko spēku tās saglabājušas vēl mūsdienās.

Mierīgas līdzāspastāvēšanas principi kļuvuši par starptautisko tiesību normām. Tagad mūsu vēsturnieki raksta: «No spēkā esošo starptautisko tiesību redzes viedokļa šo principu un normu ievērošana ir obligāta. To pārkāpšana ir kara noziegums, par ko paredzēts s o d s!»

Padomju Savienība ir divreiz svinīgi apliecinājusi, !<a atzīst Hāgas konvencijas un deklarācijas: pirmoreiz 1942. gadā, grūtajos apstākļos pirms Staļingradas kaujas, un otrreiz 1955. gadā, kad pilnā sparā gāja vaļā aukstais karš …

Gribot negribot nāk prātā Gētes teiciens: «Nekas no vecā neizzūd — viss attīstās, un uz vecajām drupām sazeļ jauna dzīve».

Bet Pēterburgas nomalē, Sergija Trolcas klostera kapsētā, klusa taciņa aizved mūs pie Krievijas kanclera Gorčakova kapa,.,

Es lasītājam piedāvāju īsti politisku romānu.

Bez izskaistinājumiem. Bez izdomājumiem. Bez lirikas,

Romānu no manas tēvzemes diplomātijas vēstures.

Stāstit par pagātni ir vilinoši, bet ne viegli…

Te nu man nāk prātā, kā angļu vēsturnieks Hjūms, pie loga sēdēdams, rakstījis kārtējo cilvēces vēstures sējumu, kad uz ielas piepeši atskanējušas izmisīgas klaigas. Hjūms aizsūtījis istabeni noskaidrot, kas tur atgadījies, un tā pastāstījusi, ka nav noticis nekas sevišķs, garāmgājēji tāpat vien saķildojušies. Bet tad atnācis sulainis un pavēstījis, ka uz ielas notikusi neģēlīga slepkavība. Vēlāk atskrējis pastnieks un zinājis vēsturniekam teikt, ka nupat uz ielas bijuši lieli joki — saplēsušies divi izsalkuši suņi, pie viena sakozdami arī kādu vīrieti un divas sievietes.

Hjūms sapīkumā nosviedis spalvu uz galda.

— Tas nav izturams! — viņš izsaucies. — Kā es varu rakstīt cilvēces vēsturi, ja nespēju noskaidrot pat to, kas notiek man pašā degungalā — pretī manai mājai!

Darbu viņš tomēr turpināja.

… Sī grāmata ir mana romāna «Ar spalvu un zobenu» loģisks turpinājums.

PIRMĀ DAĻA. EIROPAS KONCERTS

Ziemeļi brūk, Dienvidi un Rieti, Drupās caristes un troņi triekti, — Patveries Austrumos tālos Uzsūkt garu patriarhālo.*

F. 1. Tjuilevs (pēc Gēies) 1. VACiJA, KUR TU ESI, VACIJA?

Vāciešu bija daudz, bet Vācijas viņiem nebija!

Viduseiropas plašumus sadrumstaloja vācu grāfistu feodālie zemes krikumi, kuru vidū Bavārija, Saksija, Han- novere, Virtemberga, Bādene, Hesene un Mēklenburga šķita pat milzu valstis; kamēr pārējās grāfistes bija tik niecīgas, ka valdošais hercogs, no rīta izgājis uz savas pils lieveņa, aizdomu pilns ostīja gaisu un apvaicājās hofmaršalam:

—   Kas gan manos īpašumos sācis tik nejauki ost? Tpū — tpū!

—  Citādi nebūs, — skanēja atbilde, — mūsu kaimiņvalsts skopais karalis atkal būs vārījis pārgrauzdētu kafiju …

1815. gada Vīnes kongress bija padarījis likumīgu vāciešu nacionālo sadrumstalotību, jo tā bija izdevīga Austrijai, kura ar savu impērijas autoritāti augstmanīgi apspieda visus «vācu sīkačus». Meternihs apzināti atbalstīja mistisko romantismu Vācijas mākslā un filozofijā, lai, lidinādamies sapņu valstībā, vācieši nemanītu zemi, uz kuras tiem jādzīvo un jāmirst. Tiesa gan, zem Hoencol- lernu karaliskā sceptera pastāvēja arī spēcīgā Prūsija, taču Berlīnei vēl nebija pienācis laiks mēroties spēkiem ar Vīni. Lai turētu pakļautībā visus vāciešus, Meternihs nodibināja Savienoto seimu, kas savas sēdes noturēja bagātajā Frankfurtē pie Mainas. Vācu bundestāgam nekādas varas nebija — tas bija kā tukšas dzirnavas, kas gadiem ilgi grieza vienas nebeidzamas konferences sēžu dzirnakmeņus; ar bezjēdzīgu rezolūciju klīsteri te lipināja kopā vācu šķietamo vienību. Tolaik Eiropas asprāši daudzināja: «Vācija — tas ir stulbais un miegainais Milicis ar naktsmici galvā un rītasvārkā, kam trīsdesmit astoņi ielāpi,» — jo trīsdesmit as'toņas vācu valstis bija pārstāvētas bundestāgā, kuru (nemainīgi!) vadīja austriešu sūtnis no titulētās Vīnes …

Kādu dienu Vīnes sūtnim Antonam Prokešam ziņoja, ka ieradies jauns Berlīnes sūtnis:

—   Oto fon Bismarks no Sēnhauzenas pils pie Elbas!

—   Nu . .. lai tad nāk iekšā,.— Prokešs sacīja.

Laiks bija ļoti karsts, un viņš istabā, kurā atradās no Austrumiem atvestas antīkas mēbeles, sēdēja visai vieglprātīgi apģērbies. Austrietis gribēja prūsim tūliņ pat norādīt viņa īsto vietu un, aizsedzies ar avīzi, izlikās, ka ir pilnīgi nodevies lasīšanai. Kad Prokešs bija savu godkāri apmierinājis un nolēmis, ka nu jau viņa nevērība būs Bismarku gana sarūgtinājusi, viņš kūtri nolaida avīzi. Tad atklājās dīvains skats: Prūsijas sūtnis bija paguvis izģērbties un steigšus vilka nost apakšbikses.

—   Jūs darāt pareizi, — Bismarks sacīja, — ka nevalkājat fraku. Ir tik briesmīgi karsts, ka nolēmu sekot jūsu piemēram. Tikai es esmu daudz atklātāks par jums un no sava kailuma nemaz nekautrējos …

Prokešam nekas cits neatlika kā vien atvainoties un pienācīgi apģērbties. Arī Bismarks aizpogāja svārkiem visas pogas. Prokešs pie viņa svārku atloka ievēroja vienkāršu lentīti.

—   Par kādiem varoņdarbiem esat izrotāts ar ordeni?

—   Ja būtu ordenis! — Bismarks atbildēja. — Man Po- merānijā bija zirgu puisis, šausmīgs dzērājs, viņš pa- kļuva zem Lipenas ezera ledus, es viņu izvilku, un par to mani apbalvoja ar žetonu par nepārprotami nomaldījušās kristīgas dvēseles glābšanu …

Viņa un austrieša, bundestāgā priekšsēdētāja, starpā tūliņ radās naids. Bismarks izdibināja, ka starp Prokeša retajām mēbelēm ir kāds rakstāmgalds no kodināta ozolkoka, kurā Vīnes diplomāts glabā dokumentus, kas domāti prūšu autoritātes graušanai vācu zemēs. Pie reizes Bismarks noskaidroja, ka Prokešs peļņas nolūkos reizēm pārdod mēbeles antikvāriem. «Ahāl» viņš sacīja pats sev. «Dieviem visvairāk tīk noskatīties cilvēkā, kurš uzsācis cīņu ar nepārvaramām grūtībām. Ja jau tā, tad lai viss Olimps nenolaiž no manis acu …»

Bismarks steidzās uz Berlīni, kur satikās ar Hinkel- deju, prūšu slepenās policijas priekšnieku. Viņš tam sacīja:

—   Baron, man vēl nekad nav gadījies čiept mantas no svešas mājas … Un jums?

—   Arī man nav nācies pārtikt no zagšanas, — Hinkel- dejs atzinās. — Domāju, ka tas nav nekas grūts, ja vien netrūkst izmaņas.

—   Bet priekšmetu, kas Prūsijas vēstures labā jānočiepj, nav iespējams pacelt no grīdas. Tas ir briesmīgi smags!

—   Nu, tas nekas, — policijas prezidents nesamulsa, — •man ir palīgs, kāds Villijs Stībers, izbijis mācītājs, bet tagad advokāts zādzību lietās. Ļoti veikls puisis…

Stībers tika slepeni stādīts priekšā Bismarkam.

—  Viss tiks izdarīts, — viņš sūtnim apsolīja.

Naktī Stibers apciemoja pagrabiņu, kur mēdza uzkavēties zagļi un slepenpolicisti; viņš piesēdās blakus kādam tipam, kurš snauda pie kausa «minhenieša»; tas bija Berlīnes blēdis Bormanis.

—   Ej, mosties augšā! — Stībers viņu uzbukņīja. — Tu vairs neesi Bormanis, bet Sarnuils Gelbšnābels, tev Ceitla ielā ir uzradusies antīku lietu tirgotava.

—   Kur ta šī ir? — Bormanis žāvādamies noprasīja.

—   Brīvpilsētā Frankfurtē pie Mainas, kurp tev arī jādodas ar rīta vilcienu. Te tev ir Čikāgas iedzīvotāja pase…

—   Kur ta tāda atrodas? — Bormanis apvaicājās, beigdams tukšot alus kausu.

—   Ļoti tālu. Tur tevi neviens nenoķers…

Prokešs drīz vien savā mājā pieņēma amerikāņu antikvāru Gelbšnābelu, kurš vēlējās Jauno Pasauli izrotāt ar perlamutra galdiņu no turku seraja. Prokešs noprasīja pamatīgu cenu, tomēr jeņķis gluži mierīgi noskaitīja naudu un sacīja, ka galdiņam pakaļ atsūtīšot divus važoņus. Sūtnis dzīrās braukt uz Vīni, tāpēc pārliecināja Gelbšnābelu, ka dos savam mājzinim attiecīgus rīkojumus… Prokešs nebija mājās, kad viņa villā, zābakus klaudzinādami, iebruka divi iedzērušies važoņi un bez liekām runām kopējiem spēkiem ķērās pie rakstāmgalda.

Abi nokrekstējās un pacēla to no parketa. Stiepa laukā… Mājzinis sāka kliegt, ka Herr Samuil Gelbschnabel naudu neesot maksājis par rakstāmgaldu.,,

—   Mums par to nospļauties! — važoņi atbildēja, ar brikšķi stīvēdami rakstāmgaldu pa durvīm; mājzinis nolēma ar iereibušajiem nestrīdēties, jo cerēja, ka antikvārs drīz vien abus atsūtīs atpakaļ ar nevajadzīgo rakstāmgaldu un liks paņemt nopirkto galdiņu …

Taču rakstāmgaldu jau ar cirvi lauza vaļā iesācējs diplomāts Bismarks: no slepenajām atvilktnēm kaisījās laukā bagātīgs svarīgu valsts dokumentu birums. Tie tika sasaiņoti un steigšus nosūtīti uz Berlīni. Publicējot šos dokumentus, Prūsija būtu varējusi atklāt pasaulei visu Austrijas nodevīgumu, tomēr valdība… klusēja.

Bismarks, ārkārtīgi noskaities, ieradās Berlīnē, kur prezidents Manteifels viņam paskaidroja:

—   Plēsties ar Vīnes kabinetu ir bīstami. Vienīgais, ko es uzdrošināšos, ir — lūgt, lai Prokešs tiek atsaukts.

Bismarks iesprauda mutē lētu cigāru.

—   Nesen Parīzē bija sacēlis troksni kāda grāfa laulības šķiršanas process pret sievu, bijušo cirka jātnieci. Sis savādnieks uzreiz vis negriezās tiesā! Pirms tam viņš divdesmit četras reizes bija pārsteidzis savu dārgumiņu gultā ar visādiem tēvaiņiem un divdesmit četras reizes bija sievai izteicis lēnprātīgas un tiklas pamācības. Advokāti tiesā raudājuši kā izkulti, slavēdami vai līdz debesīm savu lēnīgo aizstāvamo — kā filozofiskas moceklības un nedzirdēta galantuina paraugu …

—   Bismark, kādā sakarā jūs man to stāstāt?

—   Tādā, ka šis prātu izkūkojušais ragnesis varētu ga- lantumu vēl krietni pamācīties no Berlīnes, kas piedod Vīnei katru Austrijas kabineta politikas viltību…

Prūsijas karalis tolaik bija Fridrihs Vilhelms IV (pēc iesaukas Šampanieša Fricis). Viņš bija iesācis dzīvi ar šampanieti, bet tagad pārgājis uz tīru spirtu. Viņa istabā vienmēr atradās divas karafes — viena ar araku, otra ar ķimeli. Iedzēris degvīnu, viņš uzdzēra virsū liķieri… Karalis pats arī izpļāpājās:

—   Bismarku turiet ēnā. Viņš mums noderēs tad, kad

vara Prūsijā balstīsies uz durkļieml ..

Frankfurtē, pašā vācu nesaskaņu centrā, ieradās krievu ārkārtējais sūtnis kņazs Aleksandrs Mihailovičs Gorčakovs; bundestāgā viņš centās panākt politisku līdzsvaru starp Austriju un Prūsiju, kuras — pagaidām vēl vārdos! — cīnījās par vadošo lomu vācu zemēs… Reiz Frankfurtes Hdtel de Russie numurā viņu apciemoja sūtnis Bismarks.

—  Cik dīvaini, — viņš sacīja, enerģiski uzsākdams sarunu, — nu jau četrus gadsimtus Bismarki no Elbas krasta šķindina zobenus, bet es esmu dzimis pirmajā aprīlī, kad pieņemts visus apmānīt, un tādē] esmu izraudzījies diplomāta karjeru … Esmu dzirdējis, ka frančiem esot kāds ēdiens, ko visi ēd, bet neviens nezina, no kā tas gatavots. Diplomātija man atgādina šo noslēpumaino ēdienu: garšīgs gan, taču aizdomīgs!

Gorčakovs stāvēja viesim iepretim melnos vizītsvārkos, gludi skuvies, cienīgs, uz krūtim viņam bija kupls mežģīņu žabo, kas atgādināja sakulta krējuma putas, Viņš atbildēja:

—   Kas ir diplomātija, to es jums, Bismark, nevaru izskaidrot. Ja tā ir zinātne, tad nav tādas katedras, kas ar to nodarbotos. Ja māksla, tad no deviņām šķīstajām mūzām neviena nebūtu ar mieru ņemt politiku savā aizgādībā. Bet viltus nav galvenais, kas raksturo diplomātiju, jo uz katra soļa var sastapt šarlatānus, kuri neapgrūtina cilvēci ar prasību, lai tiktu atzīta viņu diplomātiskā neaizskaramība…

Bismarks ļiija septiņpadsmit gadus jaunāks par Gor- čakovu, un viņš izteica vēlēšanos, lai kņazs iedīda viņu augstajās politiskajās gudrībās. Apgūdams Eiropas konjunktūru aizkulišu noslēpumus, Bismarks vienlaikus pētīja arī savu skolotāju. Bet kņazs, būdams pietiekami viltīgs, sāka iepazīt savu apdāvināto skolnieku. Izlikdamies par mazliet bezkaunīgu vientiesi, kas labprāt iedzer un uzkož virsū kumpi, Gorčakovs drīz vien izprata nākamo sabiedroto, bet, kas zina, arī pretinieku … Tagad bieži varēja noskatīties, kā divi diplomāti, turēdami rokā ar melnu zīdu apvilktus cilindrus, pastaigājas pa Lībfrauenburgu, jauki tērzēdami par Vīnes intrigām, un garais Bismarks godbijīgi noliecas pie augumā nelielā Gorčakova pleca, pauzdams visneliekuļotāko uzmanību kā skolnieks pret viedigu skolotāju.

Reiz, runādams ar kņazu, Prūsijas sūtnis kļūmīgi izteicās, nosaukdams Krieviju par atpalikušu zemi.

—  Atpalikusi? — Gorčakovs nikni izslējās, tūdaļ kļūdams brašāks un jaunāks. — Sajā ziņā jūs nemaldāties. «Atpalikusī» Krievija jau pirms četriem gadsimtiem spēja saliedēties nesagraujamā nacionālā vienībā, kādu jūs, vācieši, pat tagad, deviņpadsmitajā gadsimtā, neesat spējīgi iegūt.

Vīne atsūtīja jaunu sūtni — grāfu Rehbergu.

—   Bundestāgā, — viņš paziņoja, — smēķēšu vienīgi es! Iedomājieties, kas te notiks, ja bez Austrijas impērijas sāks kūpināt arī visas vācu grāfistes.

Gorčakovs ļāva pirkstiem ieslīdēt tabakdozē.

—  Ak kungs, — viņš pamirkšķināja Bismarkam,

—   kada laime, ka neesmu dzimis par smēķējošu vācieti. L'n ikreiz, kad sastopos ar kādu Meterniha skolnieku, esmu gluži pārliecināts, ka politiskie principi viņā iedzīti ar āmuru kā naglas sienā.

Bismarks pārlaida acis verdziski noliektajām galvām.

—  Vācija … Vai tad tā ir Vācija?

2. AR KĀJU KĀPSLI

Stutgarte ir Virtembergas karalistes galvaspilsēta, un šī karaliste nav lielāka par Pēterburgas guberņu, bet, kad kanclers Neselrode tīri par apsmieklu Gorčakovam piedāvāja sūtņa vietu turienes galmā, kņazs bija spiests piekrist: — Ir svarīgi atkal ielikt kāju kāpslī…

Te, Virtembergā, kņazs sagaidīja 1848. gada revolūciju, ko viņš, īstens savas šķiras dēls, uzņēma naidīgi, tomēr, būdams gudrs cilvēks, paredzēja turpmāko:

— Cirvis jau klaudz pie sociālā koka saknēm

Gorčakovam bija iemesls uzskatīt sevi par neveiksminieku.

Dzejniekam Tjutčevam kņazs Gorčakovs sacīja:

— Mūsu politika ir paklupusi jau seni Izdzinis Napoleonu no tēvzemes robežām, Aleksandrs I nerada sevī pietiekami vīrišķības, lai pie Vislas apturētu mūsu armiju vareno gaitu. Kutuzovs bija gudrāks par caru, viņš brīdināja, ka gājiens līdz Parīzei un Napoleona gāšana nāks par ļaunu Krievijai, bet labums no krievu ieroču uzvarām atlēks vienīgi Vīnei, Berlīnei un Londonai.,, Vai nu bija tik ļoti nepieciešams, — Gorčakovs vaicāja, — galīgi uzveikt ievainoto lauvu, lai ļautu uzrasties vilku baram? Jau toreiz, tūliņ pēc franču padzīšanas, mēs būtu varējuši pārvērst Franciju par savu uzticamu sabiedroto, un visa Eiropas politika būtu sākusi plūst citā — mums tīkamākā virzienā …

Tamlīdzīgi izteikumi viņa dienesta formulāram par labu nenāca. Slikta attieksme pret Austriju tolaik tika uzskatīta par dumpību, bet nacionālo patriotismu dēvēja par «Maskavas murgiem». Diplomāts izpostīja savu karjeru, iemīlēdams jautru atraitni, kas bija cara favorītes kņazienes Radzivilas māsa. Meternihs nosūtīja uz Pēterburgu nekrietnu apmelojumu par Gorčakovu (tā saturs vēl šodien nav zināms). Un, lai cik dārgs kņazam bija dienests, viņš tomēr pameta to — aiz mīlestības uz sievieti!

Kuplā apaļvaidze Marija Alcksandrovna, dzimusi Uru- sova, kurai patika švītēties odaliskas turbānā, atnesa kņazam pūrā līdzi četrus dēlus un meitu no pirmās laulības ar Musinu-Puškinu, un drīz vien viņai ar Gor- čakovu piedzima divi dēli — Mihails un Konstantins… Plašo, bet pieticīgi mēbelēto dzīvokli Liteinija prospektā no rīta līdz vakaram pieskandināja bērnu čala, visu laiku viņi skraidelēja pa istabām, un Gorčakovs ar tēva un patēva tiesībām visiem vienādi dalīja pliķus un skūpstus, savus bērnus nešķirdams no audžubērniem. Atvaļinātajam diplomātam tagad vajadzēja slēgt alianses ar auklēm un veļas mazgātājām, denonsēt līgumus ar piedzērušiem sulaiņiem, dezavuēt sētnieku, kurš bija zadzis malku. Sī Gorčakovu pazemojošā atvaļināšana izbeidzās tikai 1841. gadā: Neselrode Viņam piedāvāja vietu Stut- gartē, un Gorčakovs atkal ielika kāju kaujas zirga kāpslī…

Jā, ar karjeru viņam negribēja veikties! Mūžs jau tuvojās sestajam gadu desmitam, kad, saglabājot posteni Virtembergā, viņš tika iecelts par sūtni Frankfurtē pie Mainas, — te kņazs arī sastapās ar Bismarku…

gorčakovs piederēja pie tiem, kas spēj mīlēt tikai vienu sievieti, un, kad piepeši nomira viņa sieva, viņam šķita, ka pasaulei pienācis gals. Tāda cilvēka egoismā, ko izlutinājusi sabiedrības uzmanība, kņazs pieprasīja, lai Stut- gartes garīdznieks Joanns Bazarovs ar augstāku spēku starpniecību atbrīvo viņu no ciešanām.

—   Es taču nespēju tā dzīvot! — viņš izsaucās, pilnā kaklā raudādams. — Sieviete, kura vēl vakar šajās istabās smējās, spēlēja arfu un dziedāja, piepeši guļ zārkā, bet es, nelaimīgais, saožu viņas trūdu dvaku… Kāpēc pasaule iekārtota tik šausmīgi?

Mudinādams Gorčakovu skaitīt lūgsnas, garīdznieks arī pats negaidīja, ka kņazs ieslīgs mistiskā, gandrīz pus- nemaņas stāvoklī. Vēlāk Bazarovs atcerējās: «Bieži vien viņš mani noveda līdz pilnīgam pagurumam. Taču es centos visu aizmirst, redzēdams kņaza morālo bezpalīdzību …»

Negaidot pie Gorčakova ieradās Bismarks.

—   Jūsu imperators ievedis karaspēku Donavas grāfis- tēs, — viņš pavēstīja. — Manuprāt, lai tad labāk tādas Donavas nemaz pasaulē nebūtu! Tad austrieši vestu savas

preces caur mūsu Hamburgu, un gan jau mēs tur zinātu, kā viņiem muitā noplēst ādu .,.

Tas Gorčakovam tūliņ lika atgriezties dzīvē: viņā pamodās politiķis, kas nespēja palikt vienaldzīgs pret Eiropas līdzsvara izjaukšanu. Viņš saprata, ka šim konfliktam pamatā ir Nikolaja I rupja pārrēķināšanās: viņš ignorēja Franciju, akli ticēja draudzībai ar Austriju un paļāvās uz Prūsiju. Kņaza garīgā krīze bija pārvarēta! Toties krīze sākās Bisniarkam.

—   Eiropā vēl nevienam nav izdevies iekurt uguni tā, lai Austrija pie tās neuzsildītu savu plāno, ūdeņaino viru. Tagad Berlīnē baidās no Pēterburgas, taču Berlīnes muļķus biedē arī austriešu dusmas. Visu nakti neesmu acu aizvēris, apdomādams vēstuli ķeizaram, lai viņš nebāž savu galvu citam mestā cilpā …

Grūtos brīžos Krievijas valdība vienmēr ir atcerējusies patriotus — Gorčakovu steigšus pārcēla par sūtni uz Vīni. Par ceļabiedru viņam gadījās kāds pusmūža anglis, apkrāvies ar Briseles un Hannoveres avīzēm.

—   Beidzot, — viņš priecīgs sacīja, — Eiropa ir ķērusies pie Krievijasl Es allaž ar šausmām vēroju ģeogrāfisko karti: Krievija māc mūs nost, savilkusies pāri kā negaisa mākonis.

—   Spānija, — kņazs Gorčakovs viņam atbildēja, — nekad nav savilkusies kā negaisa mākonis pār Ameriku, kur tā ir pamanījusies pilnīgi iznīcināt amerikāņu civilizāciju… Mani pārņem šausmas nevis par jūsu zināšanām ģeogrāfijā, bet gan par jūsu vēstures nezināšanu! Es nesaprotu, kā Krievija var mākt nost Eiropu?

—   Tak jau ģeogrāfiskā nozīmē.

—   Bet kartes pētīšana ne katrreiz noved pie pareiziem politiskiem secinājumiem. Kad un kur, pasakiet man, Krievija ir savilkusies pār Eiropu kā negaisa mākonis?

—   Nemitīgi… tā ir sens visas Eiropas rēgs.

—   Bet vai jūs varat minēt kaut vienu gadījumu, kad Krievija, ielauzusies Eiropā, būtu cīnījusies .par savām, nevis par Eiropas kopējām interesēm? Un, kas attiecas uz Krievijas ģeogrāfiskajiem plašumiem, tad te nu man jūs no sirds jāapsveic: jūsu karalienes īpašumi Amerika, Indijā un Austrālijā pārsniedz Krievijas apmērus, tomēr krievi, globusu grozīdami, nešausminās!

—  Jūs vēl nezināt visu patiesību par Krieviju, — anglis nerimās. — Tādas krievu valodas vispār nav. To savu reformu laikā izdomāja cars Pēteris un vēlāk ar varu uzspieda tatāriem un mongoļiem, likdams tiem visiem dēvēties par krieviem.

Gorčakovs pirmoreiz pēc sievas nāves pasmaidīja.

—       Vai tiešām grāfs Benkendorfs būtu sacerējis laupītāju dziesmu «Lejup pa māmuļu Volgu», ko tagad dzied pārkrievojušies mongoļi, kas apdraud Eiropas karti?

—  Ā, jūs esat krievs? — anglis attapās.

—   Man ir tas gods tādam būt…

Aiz pirmās klases vagona loga pletās Eiropa — šoreiz sveša, gandrīz naidīga.

Sūtniecības padomnieks Viktors Pavlovičs Balabins sagaidīja jauno sūtni Vīnes stacijā.

—  Nu, draudziņ, vediet mani uz «Imperiālu».

—   Uz sūtniecību? — Balabins viņa vārdus pārlaboja.

—  Nē. Es pateicu pareizi — uz «Imperiālu»…

Vīne bija brīnišķīga, un Gorčakovam šī pilsēta patika. Viņam patika vienīgi pilsēta, bet Vīnes politiku viņš necieta. Eiropā bieži tika atkārtots Gorčakova aforisms: «Austrija nav valsts, Austrija — tā ir tikai valdība.» Skaistu, labi barotu zirgu vilkta, kariete izripoja uz Vīnes Prātera kalto akmeņu bruģa.

3. VĪNES PRELūDIJA

Austrija ir ziepju burbulis, ko Hābsburgi uzpūtuši līdz neticamiem apmēriem. Taču jau kopš Marijas Terēzes

laikiem nav bijis neviena Hābsburga, kurš nebūtu izpratis, cik bezjēdzīga ir viņu impērijas pastāvēšana/Tāpēc jau Meternihs ir dižens, ka trīsdesmit gadus nevienam neļāva pārdurt šo burbuli, radīdams iespaidu, ka tam ir bruņas. Pārdūra šo burbuli revolūcija! Ungāri cēlās cīņā par neatkarību, un Austrija tūliņ sāka izirt gabalos… Nikolajs _I nežēlīgi apspieda ungāru sacelšanos un tādējādi izglāba Habsburgu impēriju no sabrukuma. Likā"s, imperators Francis Jozefs līdz kapa malai neaizmirsīs Romanovu pakalpojumu. Taču Vīne pateica: «Pasaule vēl dabūs pašausmināties par mūsu melno nepateicību!» Tagad Austrija iesniedza Krievijai ultimātu: lai tā ved laukā karaspēku no Donavas grāfistēm. Valahijai un Mol- dāvijai draudēja austriešu okupācija. Kādā atklātības brīdī cars iejautājās grāfam Aleksejam Orlovam:

—  Vai tu zini, kurš poļu karalis bija visdumjākais un kurš no krievu monarhiem izrādījies vislielākais nejēga?

Orlovs neattapa, ko lai atbild savam sizerēnam.

—   Visdumjākais karalis bija Jans Sobeskis, kurš paglāba Vīni no turkiem, bet vislielākais nejēga esmu es! Nebūtu es toreiz apspiedis ungāru honvedu1 dumpi — tad Hābsburgi vis nevarētu dancot man uz kakla… Skaties, kartē vairs nav vietas, kurai pieliekot pirkstu, varētu teikt: lūk, šeit Austrija ir darījusi cilvēkiem labu!

Krievijas sūtnis Austrijā bija barons Meiendorfs, kurš bija apprecējis Austrijas kanclera Buola māsu; Ziemas pilī tikai pēc laba laika atjēdzās, ka Meiendorfs patiesībā tieši tālab kvern Vīnē, lai par labu ģimenes saitēm ar Vīnes aristokrātiju kaitētu Krievijas interesēm, — tieši tad ari Nikolajs I viņa vietā iecēla kņazu Gorčakovu,..

Gorčakovs, protams, sastapās ar Meiendorfu.

—   Es pazinu kancleru Buolu, kad tas vēl bija gluži jauns cilvēks, kurš mācēja izdabāt ne tikai dāmām. Ko varat teikt par viņu tagad, kad viņš ir taisījis sekmīgu karjeru?

—   Manam svainim ir divsimt tūkstoši gada ienākumu.

—   Bez šaubām, ir gauži patīkami būt divsimt tūkstošu īpašniekam, bet kā man būtu ērtāk uzturēt attiecības ar šo laimes lutekli?

—• Kņaz, — Meiendorfs atbildēja, — jūs ari bez mana padoma sapratīsit, kā klājas uzturēt attiecības ar cilvēku, kuram ir divsimt tūkstoši gada ienākumu.

Gorčakovs zīmīgi uzsita knipi.

—       Sinī kombinācijā, baron, mani satrauc nevis divsimt tūkstoši dālderu, bet tas, ka Buols spēj nosūtīt ārpus Austrijas robežām divsimt tūkstošus durkļu un vēl otri divsimt tūkstoši viņam paliks impērijas robežās iekšējām vajadzībām — ar ko apspiest nacionālās revolūcijas Ungārijā un Itālijā.

—   Par to es neesmu domājis, — Meiendorfs atbildēja.

—   Tālab jau jūs esat tik labā noskaņojumā.,.

Francis Jozefs viņu pieņēma Sēnbrunnas pilī, augstā stilā pauzdams savas kvēlās simpātijas Romanovu namam.

—   Cik žēl, ka pēc tik daudziem jūsu majestātes laipnības apliecinājumiem man jau rīt jāatstāj Vīne! — Ar šiem vārdiem Gorčakovs šokēja Hābsburgu (toreiz vēl jaunu un nepaguvušu uzaudzēt kuplo vaigubārdu, kas viņa ārieni padarīja anekdotisku). — Diemžēl es būšu spiests atstāt Vīni, ja netiks apturēta jūsu armija, kas sapulcināta Transilvānijā, lai vestu to iekšā Donavas grāfistēs, kurās dzīvojošās tautas, valahi un moldāvi, jau pieraduši pie Krievijas aizbildnības režīma.

Attiecību saraušana ar Krieviju Vīnei bija bīstama.

—   Jūs vēl nebūsit paguvis aizbraukt līdz sūtniecībai, kad es jau būšu nosūtījis ziņu uz Transilvāniju, lai mana armija nometnes neatstāj.

Taču, to pateicis, Francis Jozefs, šķiet, nepievērsa uzmanību Gorčakova atbildes vārdiem:

—   Es nesteidzos apmesties sūtniecībā …

Gorčakovs ar nolūku apmetās «Imperiālā», lai te nogaidītu kanclera vizīti. Buols drīz vien ieradās viesnīcā, taču iegriezās numurā, kas atradās Gorčakovam kaimiņos: tur vīriešus pieņēma modē nākusi tumšādaina kurtizāne no Sandomingo salas. Austrijas kanclers demonstratīvi pavadīja pie šīs sievietes visu vakaru …

Balabins paziņoja, ka Buols nenāks.

—   Varbūt, — Gorčakovs piekrita. — Toties pienāks tāds laiks, kad kanclers Buols kā visnožēlojamākais sulainis pasniegs jums krēslu… Ticiet — tā būs!

Abu tikšanās notika neitrālā vidē — mājās pie Sak- sijas diplomāta barona Zēbaha, kurš bija precējies ar

Krievijas kanclera Neselrodes meitu. Buols sāka ar draudiem: sabiedrotās valstis ar simt astoņiem miljoniem iedzīvotāju un trim miljardiem ienākumu gadā vēršas pret Krieviju, kurā ir sešdesmit miljoni iedzīvotāju un diezin vai sanāks viens miljards ienākumu gadā.

Brilles nozibinājis, Gorčakovs pamāja ar galvu: tā tas ir.

—   Taču vēl nav radusies koalīcija, kas spētu noslaucīt Krieviju no zemes virsas kā ar grifeli aplam uzrakstītu formulu no tāfeles. Neesmu pareģis, taču varu pateikt jau iepriekš: pēc šī kara Vīne vēl gauži ilgi gulēs caurā miegā … Un uz sadursmi ar Franciju es neraugos tik pārlieku traģiski! Napoleons Trešais, pats to neapzinādamies, pašlaik dzen pāļus tiltam, kas pāri visai Eiropai savienos Parīzi un Pēterburgu.

—   Tā ir jūsu slāviskā fantāzija, — Buols piezīmēja.

—   Pievērsīsimies itāliskajai fantāzijai! Francija necietīs, ka jūs paverdzināt Itāliju, atmaksa nāks… ne jau no Romas.

—  Jūs uzskatāt… ka no Parīzes? — Buols sarosījās.

—   Man grūti ko teikt Francijas vietā, taču bez Napoleona Trešā vēl ir arī Džuzepe Garibaldi.

—   Negaidīju gan, ka jūs, tik labi audzināts cilvēks, jau pirmoreiz tiekoties, sāksit man teikt nekaunības.

—   Ak, piedodiet! — Gorčakovs atvainojās. — Bija pavisam piemirsies, ka Garibaldi vārds Vīnē tiek uzskatīts par dumpīgu …

Naids bija ieguvis skaidru izpausmi (un šī naida robeža stiepās no Donavas līdz Romai). Drīz vien krievu karaspēks atkāpās aiz Prutas, bet Donavas līdzenumā tūdaļ sāka plūst iekšā austrieši. Sabiedroto armijas izsēdināja desantus Eipatorijā un virzījās uz Sevastopoli, kas bija labi aizsargāta no jūras, bet toties no sauszemes puses gluži atklāta. Sajās Krievijai grūtajās dienās Gorčakovs turējās sevišķi lepns, runājot viņa tonis palaikam bija izaicinošs, bet Balabinam viņš reiz teica:

—   Es pašlaik labāk ar šauteni rokās stāvētu uz visbīstamākā Ceturtā bastiona brustvēra Sevastopolē, lai tikai nebūtu jāvārās šajā drausmīgajā Vīnes kastrolī…

Eiropas avīzes par viņu rakstīja kā par liela vēriena politiķi, kurš laikā, kad viņa tēvija tiek nedzirdēti pazemota, prot saglabāt varenas valsts sūtņa cieņu. Krievija izcīnīja divas kaujas reizē: viena — lielgabalu šāviņu dārdoņā — norisinājās pie Sevastopoles, otra — daudz- vārdiga un viltības pilna — ritēja konferencēs un sēdēs, kur Gorčakovs — pilnigi vientuļšl — izturēja vairāku pretinieku uzmākšanos …

1854. gads gāja uz beigām, franči kolonizēja Sene- galu; Makss Petenkofers sāka cīņu pret holeru; Romas pāvests publicēja encikliku par jaunavas Marijas šķisto ieņemšanu.

Un 1855. gada pavasarī Kronštates priekšā parādījās ienaidnieka flote. Pēterburdzieši raudzijas uz šo blokādi filozofiskā ziņkārībā. Radās pat mode — rīkot masveida pas'taigas Sestroreckā vai Ļisijnosā, no kurienes bija labi saredzami ienaidnieka karakuģi. Un, kad maršals Pelisjē no Napoleona III saņēma Malahovas hercoga titulu, visa Pēterburga smējās. Franči nezināja, ka slavenais kurgāns.pie Sevastopoles savu nosaukumu ieguvis no plenča Vaņkas Malahova, kurš kurgāna pavēnī bija atvēris lētu krodziņu. Tā ka jaunā hercoga ģerboņa heraldiskajain veidojumam bija stingrs pamats — prāva muca ar sīvo …

Napoleons III uzskatīja karu ar Krieviju par «platonisku» karu — kā Francijas revanšu par 1812. gadu. Viņš nevēlējās paildzināt naidošanos ar Pēterburgu, iztukšojot savu valsts kasi un padarot bagātas Londonas biržas. Sarunas Anglijai aiz muguras viņš uzticēja savam pusbrālim hercogam Sarlam Mornī. Ar Vīnes baņķieru starpniecību Mornī uzņēma slepenus sakarus ar kņazu Gorčakovu.

—   Krievija, būdama mēma, — Gorčakovs atbildēja, — nebūt nepaliek kurla. Tomēr miers starp mums ir iespējams tad, ja Francija neprasīs no Krievijas pazemojošu piekāpšanos …

Rudenī krievu karaspēks atstāja Sevastopoli, tomēr nebija tāda spēka, kas varētu viņus piespiest aiziet no Krimas; tolaik Krievijā varēja dabūt pa ausi katrs, kurš pateica, ka Sevastopole kritusi. «Sevastopole nav kritusi,» krievi sacīja, «mēs tikai esam to atstājuši.» Miers nebija noslēgts, bet karš pierima pats no sevis. Napoleons III apliecināja Gorčakovam, ka miera nosacījumi nebūs apkaunojoši krievu godam, par ko kņazs tūliņ steidza paziņot uz Pēterburgu kancleram Neselrodem.

—  Liekas, — viņš teica Balabinam, — man izdosies izvest Krieviju no konflikta, nekaitējot tās cieņai…

Vēlu vakarā ieradās kurjers no Pēterburgas un atveda vēstuli no kanclera. Gorčakovs atlauza krakšķošos zīmogus, Tikko viņš bija iesācis lasīt, kad roka pati pastiepās pēc zvaniņa*

—       Ak dievs, — viņš uzsauca steigšus ienākušajam Ba- labinam, — viss pagalam! Neselrode liek pārtraukt attiecības ar hercogu Mornī un miera sarunas ar Buolu nodod sava znota, Saksijas barona Zēbaha, ziņā.

—        Bet kāpēc tad ar Buolu? Kas Zēbaham gar to da- las?

—       Neselrode ir izjaucis iespēju noslēgt godpilnu mieru. Manas noslēpumā turamās sarunas ar Franciju viņš nekrietnā kārtā ir darījis zināmas Vīnei.,.

Sī nodevība nodarīja nelabojamu Jaunumu! Napoleons III, sašutis par šādu Pēterburgas kabineta izturēšanos, tūdaļ pārtrauca sarunas. Bet kņazs Gorčakovs, sastopoties ar kancleru Buolu, pamanija viņa sejā uzvarētāja smīnu.

_ — Tagad, — Buols pavēstīja, — miera noteikumus diktēsim mēs… Neslēpšu no jums, mīļo kolēģi, ka Krievijas patmīlība tiks mazliet pakutināta.

Šoreiz miera noteikumi bija ļoti pazemojoši.

—   Nedomāju vis, ka Pēterburga tiem piekritīs.

—       Tādā gadījumā.., karš, — Buols ar ļaunu prieku atbildēja.

—       Zināms! — Gorčakovs sacīja, tīšuprāt gausi slaucīdams brilles. — Ar cilvēku, kam ir divsimt tūkstoši gada ienākuma, es nevaru runāt citādi kā vien godbijīgā tonī. To man liek darīt parādi un tas, ka man nav gluži nekādu ienākumu…

Drīz vien kņazs juta saindēšanās pazīmes. Bija jāliekas gultā, viņu mocīja vemšana, acu priekšā viss satumsa …

—       Mesjē Balabin, — viņš teica, — es gribētu nodot krievu sūtniecību Vīnē tieši jums, krievam, un jums būtu ļauts izvērst savu naidu pret Austriju gluži neiespējamos apmēros.

—   Kad jūs, kņaz, sākāt justies slikti?

—   Tūliņ pēc pusdienām pie tā sakša Zēbaha.

—   Vai jums ir kādais aizdomas pret Saksiju?

—       Pret Saksijas karaļvalsti — nekādas. Bet man ir ļoti lielas aizdomas pret Krievijas impēriju, jo pie barona Zēbaha galda cs sēdēju blakus viņa apburošajai sievai, mūsu kanclera Karla Vilhelmoviča Neselrodes meitai!

…Krievija bija nonākusi politiskā izolācijā.

4. kaprīzais krievu atkusnis

Tjutčevs nebija aizrāvies ar rakstīšanu — Tjutčevs aizrautīgi runāja…

Krimas epopeja bija viņu aizlauzusi — taču ari likusi izsliet plecus!

Jaunais gads tika sagaidīts ar nervozu dzeju:

Tam vaibsti bargumā ir raukti Un piere, rokas asinīs. Bet ne jau tikai kara trauksmi Viņš atnesis uz zemes šīs.*

Fjodors Ivanovičs uzskatīja, ka pasaule sastingusi uz vēl nepiedzīvotas krīzes sliekšņa un krievu tautai lemts nenovēršams liktenis — stāties pretī visai Eiropai, ko no iekšienes satricinās kaut kas «sarkans», pēc tarn svētā Krievzeme atgriezīsies savos sensenajos vēstures ceļos un slāvu pasaule nostāsies zem krievu karogiem.

— Bet to neviens vēl neapzinās, — viņš prātoja. — Nožēlojamās mušas, kas, pieplakušas pie kuģa kajītes griestiem, nespēj pareizi apjaust, ka kuģa šūpošanās kļuvusi kritiska!

Savas dzīves labākos gadus (ar traģēdijām un histērijām) Tjutčevs pavadīja Vācijā; mīlēdams Vācijas dzīvi, viņš izprata tās nacionālās pretrunas; būdams Sellinga un Heines draugs, dzejnieks sapņoja par to omulīgo Vāciju, kādu Spicvēgs tēloja savās idilliskajās gleznās — ar vīnogulāju terasēm, ar dadžos un nezālēs ieaugušu cietokšņu komandantiem invalīdiem, ar nakts patruļām, kas, lākturus augstu pacēlušas, apstaigā viduslaiku pilsētu noslēpumainās ieliņas, kur mitinās sentimentāli kurpnieki un aldari, Grictiņas un Lorelejas, kas gaida 'pastnieku ar vēstuli no teiksmu bruņinieka… Tomēr politika māca nost poēziju. Tjutčevs bija augstākās sabiedrības salonu politiskais tribūns. Lustru spožajā gaismā, sieviešu tērpu satraucošajās šalkās, jauno skaistuļu čalās un smieklos dzejnieku pārņēma neatvairāma iedvesma. Kā neviļus — viņš bārstīja asprātību un aforismu pērles, un Pēterburga tās atkārtoja kā jaunatklājumu …

Sezonas lauva — tā viņu iedēvēja galvaspilsētā, kaut gan šis neizskatīgais un diezgan nekārtigi ģērbtais cilvēks pavisam maz atgādināja dzīves baudītāju un uzdzīvotāju.

Tur nu viņš iznāk pa klusās Kolomenskas ielas mājas parādes durvīm, pavadījis šo nakti nevis ģimenē, kur viņu nogaidījušies sieva, bet atkal pie Ļeļas Deņisjevas, savas pēdējās mīlestības.

Ak mūsu gadu nogāzē Mēs mīlam maigāk, žēlāk, dāsnāk. Jel, atvadgaisma, spīdi vēl — Tu pēdējā, iu vakarblāzma ..

Dzejnieks! Tomēr ari pēc dzejnieka Tjutčevs neizskatās: vārgulīgs, ar kailu galvvidu, virs mēteļa uzmests nejēdzīgs pleds, kura gals nevīžīgi velkas pa ietvi. Ne tikai dzejniekam, bet pat viņa majestātes galma kambarkungam, kas Tjutčevs arī bija, viņš nelīdzinās. Visdrīzāk gan dzīves likstu māktam sīkam titulārpadomniekam, kas sviedriem vaigā pārraksta dienesta dokumentus.

Pašlaik dzejnieks devās uz cenzūru. Ne jau tādēļ, dievs pasargi, lai ar putām uz lūpām aizstāvētu savas domas. Nē, Tjutčevs pats bija cenzors. Kādreizējais padomnieks Turīnas sūtniecībā un pilnvarotais Minhenē nu bija nolaidis buras Pēterburgā, izmezdams enkuru duļķainajā līcī pie Dziedoņu tilta, kur tagad skaitījās par vecāko Cerberu, kura pienākums bija «vilkt gaismā un nelaist cauri». Ko citu lai iesāk? Dzejnieks parasti iemīlējās visās precētās sievietēs, kurām jau bija bērni, vēlāk dzima bērni arī no viņa, un galu galā mīļotā Ļeļa jau ari nebija neauglīga, — kaut kā vajadzēja dzīvot…

Tjutčevs rūgti smējās pats par sevi:

Sen visiem muļķe pazīstamā — Par alkatigo cenzūru ko lamā, Miesu kaut kā pabaro tā mums — Lai viņu svētī dievs tas kungs!

Necik priecīgi ap sirdi nebija. Angļu flote bija izdarījusi īstu laupītāju uzbrukumu Kamčatkas iedzīvotājiem, tā bija apšaudījusi Soloveckas klosteri, kura mūki bija «viktoriāņiem» sadevuši pretī no Steņkas Razina laika lielgabaliem, — un nu šodien dzejniekam bija gaidāma nepatīkama saruna… Kanclers Neselrode ar sarkanu tinti — itin kā tīksminādamies —• bija ar platu un treknu svītru no raksta izšņāpis vārdu «pirātiskie».

—   Apžēlojieties, — viņš izteica savas domas, — kā nu var rakstīt par angļu pirātisko rīcību uz jūras… Londona var vēl apvainoties!

—   Kas mums bēdas par angļu apvainošanos, — Tjutčevs atbildēja, — ja mūsu tēvzeme atrodas karastāvoklī ar Angliju?

—   Karam te nav nekādas nozīmes, bet viņas majestātes karalienes Viktorijas flote nevar būt pirātiska.., Starp citu, — Neselrode piebilda, — esmu ārkārtīgi neapmierināts, ka jūs ļaujat publicēt ziņas par angļu un franču zaudējumiem Krimā. Kam gan vajadzīga šāda ļauna tīksmināšanās, kas raksturīga Maskavas aģitatoriem — Aksakovam, Samarinam un Pogodinam? Lai mūsu avīzes raksta tikai par krievu zaudējumiem, bet Parīzi un Londonu nevajag apbēdināt, daudzinot viņu upurus ,,, Ceru, jūs mani sapratāt?

Tjutčevs nevēlējās to saprast un visu, ko pie viņa atnesa avīžu redaktori, atļāva iespiest, uzlikdams grūti salasāmu parakstu: «d. a. F. T.» (kas nozīmēja: drukāt atļauts. Fjodors Tjutčevs). Nevis dievinātajai Ļeļai Deņis- jevai, bet savai svēti mīlētajai sievai, gudrajai un lepnajai skaistulei Ernestīnei, dzejnieks vaļsirdīgi atzinās: «Ja es nebūtu tik nabags, ar kādu baudu es iesviestu viņiem sejā algu, ko viņi man maksā, un atklāti sarautu sakarus ar šo kretīnu bandu, kam ir, visam par spīti, lemts ari uz viņu stulbumu sagrautās pasaules drupām dzīvot un mirt, nesaņemot pat niecīgāko sava nejēdzīgā kretīnisma nosodījumu.»

Dzejniekam Jakovam Polonskim viņš šajās dienās izteicās:

—   Pie mums jau ir pierasts zobu sāpes ārstēt ar dūru triecienu pa žokli! Esmu to dažu labu reizi izjutis uz savas ādas…

Četrdesmit gadus pēc kārtas Krievijas ārpolitiku vadīja kumpdegunains punduris ar tievām, greizām kājelēm, ko apņēma balta tika bikses, — augumā punduris un prāta ziņā pigmejs, viņš dievināja izsmalcinātus ēdienus, zelta blāvo spīdumu un oranžērijās audzētu puķu smaržas. Par vāciešiem viņš izteicās: «Dievs tas kungs, pasauli radīdams, astotajā dienā pilnā sparā ķērās pie cilvēka radīšanas, un pirmais, ko viņš izveidoja, bija vācietis,» Bet par krieviem viņš atsaucās tā: «Tiesa, viņu vidū gadās sastapt ari patīkamus cilvēkus, tikai kad es redzu gudru krievu, es arvien domāju: cik žēl, ka viņš nav piedzimis par vācieti…» Par savu nākšanu pasaulē Krievijas kanclers Karls Vilhelmovičs Neselrode bija pateicību parādā Pfālas hercogistes virsnieka laulībai ar ebrejieti Luīzi Gontaru1 ; viņš piedzima uz spāņu kuģa pie Portugāles krastiem un kristīts tika angļu sūtniecības baznīciņā Lisabonā kā protestants… Kosmopolīts viņš bija ne tikai pēc dzimšanas, bet arī pēc savas visdziļākās pārliecības.

—  Ak, liecieties mierā, — Neselrode viebās, kad runas skāra Krieviju un krievu tautu. — Es tādu zemi nepazīstu, un man ir vienaldzīga netīrā un tumšā krievu tauta. Es nekalpoju tautai, bet vienīgi sava pavēlnieka kroniml

Iedzinis Krievijas politiku strupceļā, kanclers noveda valsti līdz politiskai blokādei, pārvērzdams Krieviju par kaut ko līdzīgu Eiropas baideklim. Manuprāt, Nikolajs I tomēr rīkojās bruņnieciski, kad, neizturējis sakāvju kaunu, lika galma ārstam Mandtam iedot viņam indes devu, no kuras viņš ari nomira uz šauras lāviņas, apsegts ar vienkārša zaldāta šineli. Cars bija izpratis, ka gājuši bojā tie ideāli, kurus viņš augstu vērtēja un kuriem visu mūžu bija sekojis. Pirms nāves viņš sacīja savam dēlam: «Paliec sveiks, Saška … Es Krieviju tavā pārziņā nododu sliktā stāvoklī!»

Ziemu Aleksandrs II noturēja Ziemas pilī slepenu impērijas augstāko ierēdņu sanāksmi. Viņš tiem paziņoja:

—   Esmu saņēmis telegrammu no Vīnes, no kņaza Gorčakova, kurš iesaka noraidīt Buola ultimātu un atsākt sarunas tieši ar pašu Francijas imperatoru, lai neitralizētu Vīnes prasības pēc teritorijām Besarābijā. Napoleons Trešais esot atzinis, ka Francijai karš izmaksājis ļoti dārgi un krievu zaldāti guvuši sev nevīstošu slavu. Man nav nekāda pamata domāt, ka Gorčakovs nerunā patiesību, jo Francija pati lūko ierobežot Londonas nepamatotos tīko- jumus.

Sākās apspriešana. Visi izteicās par mieru, jo baidījās, ka var tikt pilnīgi iztukšota valsts kase un arsenāli. At

sākoties no miera, varēja gaidīt ienaidnieka desantu izcelšanu Kaukāza piekrastē; angļi jau bija ieplānojuši Kaukāza tautu atšķelšanu no Krievijas, lai turku sultāna aizstāvībā izveidotu īpašu Samila karaļvalsti — Čerkesiju\ pastāvēja arī draudi, ka austriešu karaspēks varētu sākt lauzties iekšā no Galicijas puses.

Grāfs Kiseļevs izteica pārmetumu Neselrodem tieši acīs:

—     Paldies par izolāciju! Krievija nu ir palikusi viena pati gluži kā čigāns naktī klajā laukā. Ar mums kopā turas vienīgi Prūsija, taču ari tā, Austrijas ietekmēta, var mest savas acis uz Baltiju.

Grāfs Aleksejs Orlovs (žandarmu šefs) pastāstīja:

—     Nacionālā lepnuma jūtas ir satrauktas, tautas zemākajos slāņos krājas milzīgs patriotisma lādiņš… Man ir precīzas ziņas, ka vienkāršā tauta ir ar mieru nest upurus arī turpmāk. Tomēr miers ir nepieciešams, lai impērijā saglabātu rimtu dzīvi.

Krietni vecais anglomānis Voroncovs ari izteicās par mieru:

—     Samils mums ir sliktāks par kuņģa čūlu. Kamēr nebūsim pieveikuši Samilu, mums politikā vienmēr būs sais- titas rokas!

Aleksandrs II deva Neselrodam rīkojumu:

—   Nekavējoties sauciet Gorčakovu šurp no Vīnes…

Gorčakovs atbrauca. Viņš gluži kā tāds provinciālis apmetās īrētās istabās pie Demuta, slimības galīgi nomocīts. Ārsti Gorčakova dziedināšanu ierobežoja ar to, ka nemitīgi skaloja viņam kuņģi, un šajās dienās viņu apciemoja Neselrode, piedraudēdams:

—     Ja jūs cerat ieņemt manu vietu, tad brīdinu, ka pēc šī kara ārlietu ministrija tiks anulēta kā nevajadzīga, jo Krievija turpmāk nevarēs patstāvīgi virzīt savu politiku, būdama spiesta tikai padevīgi uzklausīt, ko tai norādīs Eiropas kabineti.

—   Dievs ar jums, — kņazs vienaldzīgi atteica.

Galvaspilsētas salonos augstākās sabiedrības dāmas

spriedelēja:

—     Krievija ir pazemota, bet tā dzīvot nevari Mums vajadzīga burvju nūjiņa, ar ko impērijai atdot tās senāko diženumu.

•— Ak, mīļā Dodo, kur lai rod tādu nūjiņu?

—  Tāda nūjiņa ir kņazam Gorčakovam..,

Gorčakovs, uz poda sēzdamies, sacīja ārstiem:

—   Šķiet, no manis i&ļet laukā monarhu «Svētās savienības» politikas Jaunās sekas… Vai, vai, ak kungs! Piedod un apžēlojies par mums, grēciniekiem, debesu vald- niec, kas tu esi musu aizstāve…

Viņš sēdēja uz Alfrēda Krupa firmas ražojuma!

Pusmiljons zaldātu un pusmiljards rubļu — tik daudz Krievijai izmaksāja Krimas kampaņa. Melnās jūras flote gulēja juras dibenā, Sevastopolē kūpēja drupas; iedzīvotāji brauca prom uz Nikolajevu, bēdīgajās krāsmatās gaudoja pamesti suņi un klaiņoja par savvaļas dzīvniekiem kļuvušie kaķi. Krievu cilvēks neatzina sevi par uzvarētu, gudri ļaudis pat apsveica carisma sakāvi, pēc kuras vajadzētu nākt valsts atdzimšanai. Maskavas slavofili tikmēr palaida tautā modes vārdiņu «atkusnis»:

—   Kungi, sākas politisks atkusnis …

Atkusnis sākās ar to, ka Aleksandrs II (pats būdams smēķētājs) atļāva uzticamajiem pavalstniekiem smēķēt uz ielām un sabiedriskās vietās. Demonstratīva smēķēšana kļuva par smēķētāja liberālo uzskatu pazīmi, bet muižnieks, kurš bija riskējis uzaudzēt bārdu, jau tika uzskatīts par karbonāru, gandrīz vai par garibaldieti. Radās mode smēķēt papirosus — tie bija īsts krievu izgudrojums (kaut ari nosaukums nāca no spāņu pahitosa, kurā tabaka tika iepildīta nevis papīrā, bet salmiņā). «Atkusnis» deva iespēju iedzīvoties milzu bagātībās tabakas fabrikantiem Milleram un Gupmanam, kuri ražoja trīs dažādas papirosu šķirnes: tievus un garus — ferezli, resnus un strupus — pāžu, un, beidzot, īpaši teatrāļu vajadzībām parādījās papirosi tikai diviem dūmiem, kurus sauca — starpbrīdis …

1856. gadā Krievija izdarīja plašu vecās, vēl Nikolaja laikā pēc rekrūšu sistēmas savāktās armijas demobilizē- šanu. Sirmie veterāni saņēma uz rokas baltas biļetes, kurās viņiem bija piekodināts «bārdu dzīt un pa pasauli neblandīties» (citiem vārdiem sakot — neubagot). Veseliem tūkstošiem bezzobainu vīru ar noļukušām ūsām un dzeltenu lenšu uzšuvēm «par nevainojamu dienestu» klimta pa ceļiem uz savām guberņām, lai dzimtenē ļautu atpūsties saviem kauliem. Taču zaldātus neviens negaidīja mājās, jo tiem jau sen vairs nebija māju. Sazin kad paņemts dienestā (lasīt un rakstīt nepratējs un tālab neuzturējis

nekādus sakarus ar radiem, tādiem pašiem lasīt un rakstīt nepratējiem), tāds zaldāts ieradās sādžā, kur tie, kas viņu būtu atcerējušies, bija apmiruši, bet tie, kas tagad sēdēja pie galda, stingrā kārtībā strēbdami kāpostus ar koka karotēm, pārnācējā saskatīja lieku ēdāju. Un tā viņi, saules svelmēti, izklīda dieva pasaulē, bet tā ir plaša, nu viņi dzina bārdas, kā visgudrā priekšniecība bija vēlējusi. Vientuļie cilvēki raudzīja atrast darbu policijā par ziņnešiem, par sargiem, kas provincē dežurē posteņu būdās, par naktssargiem pie tirgoņu spīķeriem, salīga par šveicariem, kļuva par pirtniekiem vai… tāpat vien nodzērās! Krustiem un medaļām žvadzot, ar ķcģiem nikni dauzīdami pa traktieru piespļaudīto grīdu, veterāni pieprasīja degvīnu bez maksas, cieņu un uzmanību pret sevi, — nudien, lasītāj, viņi bija tās vērts . ..

Ko lai vēl pastāsta par šo laiku?

Ļevs Tolstojs teicis: «Kurš nav dzīvojis 1856. gadā, tas nezina, kas ir dzīve!» Krievija liecās vecā un jaunā laikmeta saduras šķautnē, un tikai viedīgi sirmgalvji spēja rast sevī drosmi, lai nemierā kūsājošajai jaunatnei atļautu: «Ejiet mums pāri…»

Galma ļaudis, uzvilkuši zeltītos mundierus, vieglajā rīta salā brauca uz Ziemas pili zvērēt uzticību patvaldniekam. Tjutčevs neaizbrauca nodot zvērestu jaunajam imperatoram Aleksandram II.

—  Esmu zaudējis ticību, ka šie kungi spēj aptvert īstenību. Vajadzības brīdī esmu ar mieru ziedot viņiem daļu sava prāta.,.

Dzejnieku ataicināja pie imperatora galma ministra.

—   Reiz jau jums tika atņemts kambarkunga tituls, kad jūs patvarīgi bijāt pametis sūtņa posteni Turīnā, lai satiktos ar sievieti, — dzejniekam sacīja grāfs Adlerbergs. — Šoreiz jūs izturaties tikpat nepiesardzīgi un pat… izaicinoši.

Tjutčevs nodeva zvērestu. Pats sevi nicinādams, viņš sacīja Ļeļai:

—   Visi viņi būtībā ir nelieši, un man kļūst nelabi, uz viņiem raugoties, tikai nelaime tā, ka šis nelabums mani nenoved līdz vemšanai.

Viņš slāja pie Demuta, lai ar Gorčakovu patērzētu par krievu politikas likteņiem. No jumtiem jau pilēja. Bija pavasara atkusnis. Bez kādas politikas.

No rīta Ļe|a apvaicājās:

—   Par ko, mans draugs, jus tikāt runājis ar Gorčakovu?

—   Par pasauli — un nebūt ne par kaut ko mazāku,,.

5. PARIZE UN PARĪZES MIERS

Mūžīgā pilsēta nekad neguļ.,. Vēl skan čalas kafejnīcās, vel dīkdieņi slaistās pa bulvāriem, bet jau ir pamodušies dārzeņu pārdevēji un dārznieki, kas piepilda tirgus ar kāpostiem un artišokiem. Sargi ver vaļā gaļas paviljonus, kur dežurējošie āpšu suņi riedami trenkā starp letēm slinkas un treknas žurkas. Divos nakti pamostas \laireur (bļodlaižas) — inspektori, kuriem līdz gaismai jaapstaiga tirgi un virtuves, lai, paļaujoties uz savu garšu, pārbaudītu produktu kvalitāti. Parīzes vīna noliktavās tirgotāji jau atšķaida konjakus ar stipru tēju, bet piena fermās bezdievīgi lej pienā upes ūdeni. Publika brauc prom no teātriem, kad lētos traktieros sāk vārīties viras proletāriešiem, kas ir gatavi ķerties pie darba. Parīzes kulinārijas avanscēnā iznāk «buljonu uzlabotāji» — gandrīz vai burvju mākslinieki, kuriem mute darbojas labāk nekā pulverizators. Ieņēmuši mutē zivju eļļu, viņi to izsprauslā smalcinsmalkos eļļas putekļos, un tie, nosēzdamies viru katlos, izrotā to virsmu ar tauku lāsumiņiem. Pirmie saules stari tikko paguvuši skart Parīzes jumtus, bet no Be- setra vārtiem jau izbraukuši rati ar noziedznieku; Roketa laukumā atrodas giljotīna, tai līdzās — mulda ar svaigām kviešu klijām. Galva, pirms tā iekrīt mīkstajās klijās, tiek nocirsta pie ceturtā skriemeļa. Operācija norisinās apbrīnojami ātri: cilvēks nepagūst ne izsaukties «ak!», kad bendes palīgi jau naglo ciet zārka vāku…

Lai slava dievam, darba diena ir sākusies!

Tātad, lasītāj, mēs atrodamies Napoleona III laika, greznās Otrās impērijas laika Parīzē. Es nevienu nepārsteigšu, ja pateikšu, ka Napoleons I nomira 1821. gadā Sv. Helēnas salā, tālu okeāna bezgalībā. Viņa dēlu Napoleonu II (parasti viņu dēvē par Reihštates hercogu), ko laida pasaulē austriete Marija Luīze, nenoindēja Meternihs, kā parasti uzskata. Stāsta, ka Meternihs rīkojies vienkāršāk — viņš nosūtīja pie jaunekļa slaveno baletdejotāju Faniju Elsleri, un šī sieviete ar vulkānisko temperamentu ātri vien iedzina viņu kapā, Bet, lai sāktu runāt par Napoleonu III, nevarēsim iztikt bez ģenealoģiskas izziņas.

Mīlas pilnajai kreolietei Zozefinai Tašē de Pažerī, Napoleona pirmajai sievai, no pirmās laulības ar ģenerāli Bogarnē bija meita Hortenzija, kuru patēvs varmācīgi atdeva par sievu savam brālim Luijam Bonapartam, ieceldams šo flegmatiķi par karali Holandē. Hortenzija, tikusi par karalieni, kļuva grūta no holandiešu admirāļa Ve- ruella un laida pasaulē puisēnu — vēlāko Napoleonu III. Māte viņam atstāja mantojumā mīlestibu uz piedzīvojumiem un sacerēja mūziku dzejolim Partant pour la sūrie, ko viņš Otrās impērijas laikā padarīja par Francijas himnu. Napoleons III veidoja lielo politiku kopā ar brāli Sarlu Mornī, kuru karaliene Hortenzija arī laida pasaulē nevis no vīra, bet no huzāra Flaho. Sis Flaho savukārt bija grāfa Taleirāna audžudēls, un tas Sarlam Mornī deva ieganstu būt divkārt lepnam uz savu izcelšanos. Taču, ja imperatora un hercoga Mornī radniecība ar Napoleonu 1 bija, tā sakot, no baltās ķēves septītā augumā, tad grāfs Vaļevskis — tas nu ir neapstrīdami! — bija tiešs Napoleona pēctecis, dzimis no imperatora sakariem ar polieti Mariju Vaļevsku. Tagad viņš pārzināja Francijas ārlietas. Seno poļu tradīciju glabātājs Vaļevskis, zināms, nevarēja būt labvēlīgi noskaņots pret carismu, taču pašlaik Francijas politika viņu spieda meklēt draudzību ar Krieviju …

Te nu pagaidām apstāsimies. Laiks sēsties pie apaļā galda!

Gan mainās Parīze, bet nemainīsies ļaunums.

Ir jaunas estrādes un lasādes, un mežs.

Un vecā piepilsētā — līdzības mirdz jaunas.

Ak, atmiņas, kāds smagums no jums dvešl*

Uz Parīzes kongresa atklāšanas laiku Dorsē krastmalā tika pabeigta jaunās ārlietu ministrijas ēkas apdare, un nu nosaukums — Quai d'OrsaO — kļuva par visas franču politikas simbolu. Zināms, uz kongresu atbrauca arī Prūsijas pārstāvji no Berlīnes, bet Austrijas kanclers Buols, vēlēdamies prūšus pazemot, nelaida viņus iekšā sēžu zālē.

— Ja muļķa Miheliem tik ļoti gribas zināt, kas te notiek, es viņiem atļauju lūrēt pa atslēgas caurumu …

Krievijas galvenais pārstāvis kongresā bija grāfs Aleksejs Fjodorovičs Orlovs, dekabrista Mihaila Orlova brālis un žandarmu korpusa šefs; Orlovs bija slikts žandarms, ,jo nicināja slepeno izmeklēšanu, toties bija teicams, politikā iemīlējies diplomāts.

Virpirms viņš sastapās ar Mornī un Valevski.

—   Sis ir pats absurdākais konflikts starp Krieviju un Franciju, kura, atgriezusies pie kardināla Rišeljē kaitīgās sistēmas, Krimā cīnījās nevis pati savā, bet Turcijas labā … Es nesaprotu, kādi nopietni iemesli var būt nesaskaņām starp mūsu zemēm, kas atrodas katra savā Eiropas malā?

—   Nekādu, — Mornī nešaubīdamies piekrita. — Tikai mēs esam saistīti savienībā ar Angliju, bet šai zemei acis vienmēr ietīkojušas desmitreiz vairāk, nekā kuņģis spēj ņemt pretī. Norunāsim tūliņ: Va|evskis klaji afišēs savu apvienību ar lordu Klaredonu, taču lai jūs, krievus, nemulsina viņa skaļās frāzes.

Orlovs (novecot sācis milzu auguma skaistulis ar elegantu sirmu matu šķipsnu uz pieres) pagriezās pret Va- ļevski, kurš bija teicis, ka Parīze ar nepacietību gaidījusi viņa ierašanos.

—   Ja jau jūs esat mani gaidījuši, tad es gribētu cerēt, ka jūs kongresā mani pasargāsit no visādām nepatikšanām.

—  Jūsu neveiksme būtu neveiksme arī Francijai…

Napoleons III bija precējies ar ugunīgu spānieti Eulie-

niju Montiho; Orlovs, godīgi sakot, baidījās no tikšanās ar šo skaistuli, kura — gluži kā tārps zem zemes — veidoja sarežģītas alas politikā. Bet, par laimi, Montiho bija uz grūtām kājām, un Napoleons III krievu sūtni pieņēma vienatnē. Imperatora āriene bija karikatūriska: viņš bija maziņš, ar līkām kājām un pārlieku īsu ķermeni; uz zoda — āža bārdcle, bet garās ūsas — kā šautras, kā divi uzasināti stileti; zem acīm — tumši maisiņi, kam par cēloni nieru slimība. Napoleons III tūliņ samulsināja Or- lovu ar spēju izlēcienu:

—   Pēdējais karš ar jums ir satriecis drupās «Svēto savienību», bet Austrijas nodevīgā politika ir nedzirdētā kārtā aizskārusi Krievijas godu… Vai nebūtu pienācis laiks mums kopīgi pārlūkot visu Eiropas politiku no pašiem Vīnes kongresa sākumiem?

Otrs Krievijas pārstāvis Parīzes kongresā bija Filips Ivanovičs Brunovs (būdams sūtnis Londonā, viņš sevi padarīja nemirstīgu ar to, ka galma svinību laikā noslēpa savas sievas nāvi, bet, lai līķis nesāktu trūdēt, Brunovs veselu nedēļu lika tam apkārt ledu, ko pats arī sagatavoja). Brunovs bija tik labi apguvis diplomātijas likločus, ka Orlovs, veikls mistifikators būdams, atrada iespēju likt lietā ari viņa «spējas».

—   Baron, — viņš Brunovam teica, — es ar pieri taranēšu Vīnes un Londonas fortus, bet jūs tikmēr jebkuru jautājumu gremojiet tik ilgi, kamēr visiem ienaidniekiem sametas nelabi.

Brunovs noveda kongresu līdz prāta aptumsumam ar apnicīgām runām, piedāvājot kāda panta redakcijas citu pēc citas, bet, kad pants bija noslīpēts līdz neciešamam spožumam, viņš visgudri pateica:

—   Tas jāizsaka pavisam citādi…

Turfcu vezīrs Alipašā, gudrs un izglītots cilvēks, galvenokārt cieta klusu, ļaudams Turcijas labā cīnīties angļiem un austriešiem. Krievu armija vēl līdz šim turēja savās rokās turku cietoksni Karšu, un lords Klaredons, ieņēmis traģisku pozu, paziņoja:

—   Anglija ir gatava karot ar Krieviju vēl simt gadus, bet nemūžam neļaus krieviem paturēt Karsas cietoksni.

Orlovs lordam nevaicāja — vai tad tas ir jūsu cietoksnis, vai? Izslējis savu vareno galvu, viņš jautājumu izteica citādi:

—   Ja es jūs pareizi saprotu, turku cietoksnis Karsa Anglijai ir ārkārtīgi nepieciešams, lai britu kronis varētu justies drošs?

Alipašā, turpinādams saprātīgi klusēt, ļāva savām blāvajām, melnajām acīm lēni pārslīdēt klātesošajiem un smagi nopūtās.

—   Mēs, — viņa vietā atbildēja lords Klaredons, — ļoti labi zinām, ka Kaukāzs — tie ir atvērti vārti uz Indiju.

—   Bet kāpēc gan jūs, — Orlovs atvairījās, — valdīdami Indijā, gribat kāpt krieviem uz varžacīm?

Klaredons nesatricināmā mierā sāka apšaubīt Krievijas tiesības uz Kaukāzu un visu Melnās jūras piekrasti no Kubaņas grīvas, taču saņēma pretsparu no grāfa Vaļev- ska: — Nedaliet to, kas jums nepieder…

Orlovs saprata, ka pienācis laiks rīkoties: pēc viņa dotās zīmes barons Brunovs sāka kongresa iemidzināšanu ar sīkumainiem apsvērumiem, rūpīgi izceļot, cik tie ārkārtīgi svarīgi, un līdz vēlai naktij teica nogurdinošu runu, kamēr diplomāti bija aizmirsuši, kālab ir te sapulcējušies ,,, Viņi nemierīgi saskatījās.

—   Piedodiet, bet pie kā tad mēs palikām?

—   Pie tā, — Orlovs cēlās kājās, — ka sēdes jāpārtrauc, lai lietišķi apspriestu gaidāmos lēmumus Karš nebūt nebija mazinājis franču simpātijas pret Krieviju, Parīzē ar lielu cieņu izteicās par krievu zaldātu, saucot viņu par cēlsirdīgu, sikstu pretinieku. Toties Austrijas sīkumainība, Vīnes nekrietnā vēlēšanās pieēsties pie sveša galda, bija izraisījusi vispārēju sašutumu. Orlovs to ņēma vērā un, vadīdams Krieviju laukā no politiskās izolācijās, nolēma iegrūst Austriju politiskā bezdibeņa dziļumos…

Aleksejs Fjodorovičs apzināti ierosināja izdarīt pārtraukumu kongresa darbā, lai, pusdienojot Tilerī pilī, nodrošinātu sev imperatora atbalstu. Napoleons III uzskatīja, ka Anglija liks šķēršļus viņa «bonapartiskajiem» tīkoju- miem Eiropā, viņš sapņoja par austriešu izdzīšanu no Itālijas, un tādēļ viņam bija nepieciešams Krievijas atbalsts, un Krievija viņam arī palīdzēs, tikai — labs tas parāds, kas nomaksāts… Orlovs žēlojās, ka angļu prasības esot drausmīgas:

—   Viņi pieprasa, lai tiek noraktas fortifikācijas Baltijas jūras Alandu salās, lai tiek likvidētas kuģu būvētavas Nikolajevā.

—   Vaļevskis, — Napoleons III atbildēja, — līdz beidzamajam šķietami aizstāvēs sabiedroto viedokli, bet jūs līdz beidzamajam turieties pretī. Kad pienāks pats beidzamais brīdis, Vaļevskis noplātīs rokas un sacīs, ka Krievijas priekšā vajadzētu piekāpties .,.

Buols ar karaspēku jau lauzās iekšā Besarābijā.

—  Ja Krievija ir uzvarēta, tad tai ir jāpakļaujas!

Orlovs aizvainots cēlās kājās.

—   Var jau būt, ka Austrija ir radusi slēgt mieru pēc daudzām sakāvēm, bet Krievija šādā situācijā vēl nekad nav bijusi! Un jūs varētu izturēties pieklājīgāk, jo Seva- stopoli neesat vis ieņēmuši jūs, bet varonīgie franči, ja var ticēt avīzēm.

Vaļevskis izdevīgā brīdī pačukstēja Orlovam:

—   Jums tomēr vajadzēs nodalīt kādu gabalu stepes, un lai Buols tur cērpj čigānu aitu «zelta aunādu»..,

Orlovs izteica pravietiskus vārdus:

—   Jūs, austrieši, vēl nezināt, kādu asaru un asiņu jūru jums maksās šī kļūmīgā robežu pārveidošana,,;

Pēc tam Vaļevskis samaitāja Hābsburgiem garastāvokli uz daudziem turpmākajiem gadiem: viņš paziņoja, ka Eiropa vēlētos redzēt Donavas kņazistes saliedētas vienotā valstī. Orlovs kā pieredzējis spēlētājs pārtvēra šo «bumbu» lidojumā un ar meistarisku sitienu raidīja to pāri tīklam uz ienaidnieka pusi.

—   Par patstāvīgas un brīvas Rumānijas atjaunošanu varētu runāt vienīgi tad, ja no Valahijas zemēm tiktu izvesti Austrijas un Turcijas karapulki!

Te nu klusējošais Alipašā ļengani saguba, «bet Buols (kā rakstīja kāds aculiecinieks) tik nikni iebilda pret kņa- zistu apvienošanu, ka brīžiem šķita — viņš zaudējis prātu».

—   Kā jums nav kauna! — viņš kliedza. — Jūsu armija ir izcēlusies Čūsku salā un kontrolē visu Donavas grīvu …

Orlovs šodien bija mundierī, viņš izplāja savu milzīgo delnu uz krāšņā zobena zeltītā spala un atbildēja:

—   Čūsku sala — tā ir kaļķakmens klints, uz kuras, kā stāsta teika, apglabāts mirušais Ahillejs, pēc apmēriem sala nav lielāka par šķīvi, un man nav saprotama grāfa Buola nesavaldība, kad viņš mums pārmet krievu apkalpes atrašanos Čūsku salas bākā…

—   Vai tur ir bāka? — Brunovs klusi pavaicāja.

—   Ja nav, tad rītu būs, — Orlovs atčukstēja…

Taču turku sultāna politika ir arī Londonas politika,

bet Donavas kņazistu apvienošana Rumānijā — tas būtu Turcijas impērijas sabrukuma sākums. Klaredons pārmeta Vaļevskim:

—   Jūs gribat būt krieviskāks par pašiem krieviem …

Tikai uz kongresa beigām sēžu zālē tika ielaisti Prūsijas pārstāvji, kuru delegāciju vadīja Berlīnes birokrāts Oto fon Manteifels. Orlovs draudzīgi saņēma viņu aiz elkoņa un konfidenciāli sacīja:

—   Es jums parādīšu, ko man raksta valdnieks…

Aleksandrs II rakstīja: «Mēs, zināms, nedrīkstam aizmirst, ka no visām varenajām valstīm vienīgi Prūsija nav bijusi mums naidīga…» Pēterburgu ar Berlīni saistīja senas Hoencol- lernu un Romanovu radniecības saites, un Aleksandra II māte bija karaļa Fridriha Lielā mazmeita … Ar lielgabalu šāvieniem pie Invalīdu nama, kurā glabājās Napoleona I mirstīgās atliekas, Eiropai tika paziņots par miera iestāšanos. Tātad viss bija beidzies. Klaredons pienāca klāt Orlovam, sniegdams pretī roku.

—   Kas gan ir rokas spiediens! — Orlovs sirsnīgi atsaucās. — Atļaujiet man, milord, apskaut jūs pa krievu paražai.

Viņš apkampa lordu, paturēdams to īsu bridi savās lāča skavās, tad atkal atpleta rokas, un britu diplomāts kā ļengans maiss nesamaņā noslīga pie zemes.

—   Tas nāca no skaidras sirds, — Orlovs sacīja, — par to, ka viņš pieprasīja mūsu kuģu būvētavu likvidēšanu Nikolajevā …

Kad kongress ritēja pilnā sparā, Euhenija Montiho dzemdēja Napoleonam III dēlu, ko iedēvēja par «princi Lulū». Orlovs no sirds apsveica imperatoru un izrādīja vēlēša- . nos viņu apskaut.

—   Ļoti lūdzu — nevajag, — laimīgais tēvs izvairījās.

Aleksandrs II iepazīstināja Gorčakovu ar Parīzes traktāta pantiem … Kņazs ilgi klusēja.

—   Orlovs ir izdarījis visu, ko spēja, un pat vēl vairāk. Uzdrošinos domāt, ka toreiz, kad Maskavā ieradās Ma- maja un Tahtamiša sūtņi, lai no mūsu senčiem savāktu jasaku naturālijās, krievu diplomātijas stāvoklis tomēr bija daudz sliktāks par tagadējo. Mani šai traktātā nomierina viens apstāklis: nevienu ēdienu jau neēd tik karstu, kā to pagatavo uz plīts …

Cars ar nagu pavilka svītru kādam traktāta pantam.

—   Lūk! — viņš teica. — Sis ir pats neciešamākais un aizvainojošākais pants — Melnās jūras neitralizācija: mums nav tiesību atjaunot floti Melnajā jūrā, ierīkot ostas un arsenālus.

—   Jā, — Gorčakovs piekrita, — Eiropa ir sagrābusi mūs aiz rīkles, un es uzskatītu par laimi, ja nodzīvotu līdz tai dienai, kad Parīzes traktāts ar tā apkaunojošajiem punktiem tiks iznīcināts.

Imperators pieķērās šiem vārdiem.

—   Ņemiet kārtis rokā …

Tas nozīmēja: pārņemiet Neselrodes portfeli!

Gorčakovs atvairījās, atsaukdamies uz vecumu un nespēku. Laikam jau bija arī krietni nopietnāki iemesli: viņam taču bija zināms cara ģermanofīlisms, un tas būtu kņazam traucējis ievadīt Krieviju aliansē ar Franciju… Uz cara mēģinājumiem viņu pierunāt kņazs atbildēja:

—   Ja cilvēks manā vecumā sāk dziedāt solo, tad jāatceras, ka viņā klausīties spēj vienīgi eņģeļi. Jūs esat jauns, bet es vecs: mēs taču nesapratīsimies! Ak, labāk atstājiet mani mierā — mani satrienusi mīļotās sievietes nāve..,

6. BALSS IZMEĢINASANA

Pils baznīcā notika galrna dievkalpojums sakarā ar Parīzes mieru; ceļos nometušies augstmaņi un augstākās sabiedrības dāmas klusi sačukstējās: «Gorčakovs, liekas, atņems Karluškam portfeli…» Izejot no dievnama, caram par to sašutis ieminējās arī grāfs Adlerbergs:

—   Vai gan var iecelt par ministru cilvēku, kurš zināja par dekabristu sazvērestību, kura draugi vēl arvien atrodas Sibīrijā?

—   Bet Gorčakovs jau toreiz neslaistījās Senāta laukumā: viņš sēdēja pilī un gaidīja, ar ko tas viss beigsies …

Imperators atvaļināja augstmaņus, ko bija saņēmis mantojumā no tētiņa, kuru Hercens bija iedēvējis par «grūtaizmirstamo». Tiesa, kabineta maiņa nebija viegli izdarāma, vajadzēja pat izturēt mātes histēriju. Samelnē- jusī un kārnā megera, Fridriha Lielā mazmeita, bija kliegusi uz dēlu:

—   Kā tu taisies muļķu un zagļu valstī valdīt bez tēva uzticamajiem kalpiem — bez Kleinmiheliem, bez Nesel-

rodes!

Cara atbilde mātei iegāja vēsturē:

—   Mans tēvs bija ģēnijs, tāpēc varēja pieļaut, ka ap troni pulcējas nejēgas. Bet es neesmu ģēnijs — man vajadzīgi gudri cilvēki…

Cara vilcienā, kam vienīgajam visā valstī bija «ermoņikas» (pārejās no viena vagona uz otru), imperators ar Gorčakovu brauca uz Carskoje Selo. Nekas nopietns netika runāts, bet, kad parādījās Pulkova, Aleksandrs II sacīja:

—   Redzu, jūs vairāties no sarunām par politiku.

—   Nepavisam! Es tikai gribētu pievērst jūsu visaugsto uzmanību tam, ka ārpolitika ir iekšpolitikas māsa un tās nav iespējams šķirt vienu no otras, jo abas šīs dvīņumāsas laidusi pasaulē viena māte — valsts būtība. Lai tad nu jūsu valdīšanas sākums tiek atzīmēts ar cildenu žēlsirdības aktu…

—   Kain^dpmāta šī cildenā prelūdija?

Gorčakovs pētīgi raudzījās caur brillēm.

—   Valdniek! Ļaujiet atgriezties no Sibīrijas visiem de- kabristiem, kas palikuši dzīvi, atdodiet viņiem godu un titulus.

—   Es to izdarīšu. Taču tikai kronēšanas dienā…

No vilciena abi pārsēdās galma ekipāžā. Nesen bija nolijis pavasara lietus, un, karietē pa lielisko bruģi ripojot kā pa parketu, bija tīkami vērot svaigo zaļumu aiz lodziņiem. Cars uzstāja, lai Gorčakovs pieņem ārlietu pārzināšanu.

—   Neselrodes laikā tās bija visai ērmīgas…

—   Kamēr mūs neviens nedzird, — Gorčakovs atbildēja, — es pateikšu savas domas… Parīzes traktāts ir labs jau tāpēc vien, ka noteicis krievu politikas mērķus tuvākajiem gadiem. Nespēju jums noslēpt arī man piedodamo godkāri… Jā! Es gribētu kļūt par impērijas kancleru tikai tāpēc, l^i, neizvelkot no arsenāliem neviena lielgabala un neiztērējot no valsts kases ne kapeikas, bez asinīm un šāvieniem panāktu to, ka mūsu flote atkal šūpotos Sevastopoles reidos.

—   Vai tad tas ir iespējams… bez asinīm?

—   Politikā, tāpat kā mīlestībā, viss ir iespējams…

Izlemts! Neselrode nodeva lietas Gorčakovam.

—   Ko jūs te taisāties darīt? — Neselrode nokrekšķi- nāja; — Krievija ir izstājusies no Eiropas koncerta, tās balss ir zaudējusi agrāko pievilcību. Nu mums atliek tikai no galerijas saukt «bis» atzītiem Vīnes, Parīzes un Londonas dziedoņiem… Es jūs neapskaužu, — atvadoties sacīja Neselrode.

—   Jā, — Gorčakovs piekrita, ielūkodamies tintnīcā, — stāvoklis ir izmisīgs, un es kā iemīlējies Narciss tīksmināšos par savu atspulgu tintē, kas te ielieta vēl Vīnes kongresa dienās, jo kopš tiem laikiem tā nav mainīta…

Politikas pigmejs uz pirkstgaliem devās prom.

Vāciešu lappuse diplomātijā bija aizšķirta.

Tika atšķirta tīra — krieviska, patriotiska.

Tjutčevs pavadīja Neselrodi ar niknām dzejas rindām: Nē, gļēvumā vispārākais, tu, pundur sīkaisl Lai kā tu lokies, kad sāc bailes just, Ar savu sirdi mazticīgo Tev neapmānīt māti Krieviju.. .*

Gorčakovs izvirzīja sev «pieticīgu» uzdevumu: atriebties Austrijai par viņas izturēšanos Krimas kara laikā, sagatavot pasauli Parīzes traktāta iznīcināšanai un juridiski nostiprināt Krievijas robežas pie Amūras. Austrijas piekritēju partija cara galmā mēģināja Gorčakovam uzspiest baronu Meiendorfu: lai kņazs pieņem viņu ministra biedra amatā. Gorčakovs nolēma šiem veco laiku uztiepē- jiem nepiekāpties un ataicināja Vīnes roklaižu pie sevis.

—   Es jums piedāvāju sūtņa posteni Londonā…

Tā viņš gribēja- izolēt Meiendorfu no Vīnes ietekmes. Taču Meiendorfs lika manīt, ka pasaudzēs savu veselību no Anglijas drēgnuma, lai sagaidītu, kad Gorčakovs būs lauzis kaklu ar savu pret Austriju vērsto politiku (un tad barons pats ieņems viņa vietu).

—   Tādā gadījumā, — kņazs asi atbildēja, — es jums apsolu rūpēties par savu dārgo veselību. Es sākšu ik gadus atpūsties labākajos Šveices kūrortos, lai nesagādātu jums to prieku — vilkties nopakaļ manam sēru katafalkam …

Un viņš nodzīvoja divdesmit gadus ilgāk par Meiendorfu!

Es neņemos sacensties ar Alfonsu Dodē, kurš, būdams hercoga Mornī sekretārs, ir viņu aprakstījis savā slavenajā romānā «Nabobs». No šī romāna kritikas ir zināms, ka Mornī nav miris, ieņemdams uzbudinošas zāles, bet viņu visnepieklājīgākajā vietā ar zobenu caururbis kāds laulāts draugs, kura sievu Mornī bija nepiesardzīgi apciemojis. Mūs Mornī var interesēt tāpēc, ka viņš tūliņ pēc Parīzes kongresa tika nosūtīts uz Krieviju par sūtni. Nezinu neviena cita franču diplomāta, kas krievu literatūrā būtu atstājis par sevi tik daudz ziņu kā hercogs Mornī. Tieši šī iemesla dēļ es pacentišos vārdos būt iespējami skops… Mornī veda uz Krieviju tādus vīna krājumus, ko tikai ar pūlēm spētu izlakt pat vesels pulks brašo Iz- jumas huzāru, tik lielu gobelēnu kolekciju un gleznu galeriju, ka no tām varētu izveidot Luvras filiāli. Uz robežas viņu gaidīja Gorčakova kurjers, un kādā sādžā zemnieki sūtni sagaidīja ar «serenādi, kurā (kā izteicās Mornī) droši vien tika pausti vislabākie nodomi». Visu viņa simt divdesmit cilvēku lielo svītu izvietoja Voroncova-Daš- kova pilī Ņevas kreisajā krastā. Tikdamies ar Mornī, Gorčakovs parādīja sūtnim ametistu senlaicīgā sudraba ietvarā.

— So talismanu man dāvināja jūsu māmuļa, karaliene Hortenzija, kad es, vēl iesācējs diplomāts būdams, Flo- rencē bieži pie viņas viesojos. Parīzes sūtnis Ņevas krastos! Tā nudien ir ļoti laba zīme Eiropas nākotnei…

Peterhofā Sarlu Mornī pieņēma cars, kurš viņam sacīja:

—   Jūsu ierašanās nozīmē, ka izbeidzies stāvoklis, kāds vairs nedrīkst atkārtoties. Es nekad neaizmirsīšu mums labvēlīgo ietekmi, kādu Parīzes kongresa sarunu laikā izrādīja imperators Napoleons III. Grāfs Orlovs man arī ziņoja, ka viņš nevarot vien beigt cildināt grāfu Vaļev- ski…

Tuvojās kronēšanas svinības. Neilgi pirms tām Aleksandrs II ar sievu un bērniem brauca uz Hāpsalu — uz vannām. Hāpsala bija aristokrātisks kūrorts Estlandes guberņā, jau izsenis izdaudzināts ar dūņu dziedniecību un vannām. Sajā braucienā cars aicināja līdzi arī Gorčakovu, par ko pavecais vīrs jutās ļoti aizkustināts.

—   Pateicos, valdniek! Es taču esmu dzimis Hāpsalā, kad mans tētiņš tur komandēja kājnieku divīziju.

Ķeizariene Marija Aleksandrovna cēlusies no Hesenes valdošā nama) bija neglīta dieviete un klusa kā pelīte; viņa bija joti nelaimīga par vīra biežo neuzticību, tomēr tas nekavēja sievu vāciskā kārtīgumā regulāri apgādāt Romanovu klanu ar jaunām un jaunām atvasēm. Reiz, no peldu iestādes nākdama, viņa Gorčakovam klusiņām teica:

—   Mans Saška pašlaik ir tik labā noskaņojumā, ka jūs, kņaz, varat viņam lūgt, ko vien gribat. Un viņš jums neko neatteiks…

Vilcienā, kas cara ģimeni veda uz Maskavu, uz kronēšanas svinībām, Gorčakovs uzsāka ar imperatoru nopietnu sarunu:

—   Valdniek, trīs smagie kara gadi ir atstājuši sekas Krievijas dzīvē, un es uzdrošinos jums ieteikt samazināt izdevumus ceremonijas greznībai… Ļaujiet tautai uzelpot brīvāk!

Aiz loga pletās palsa migla, kurā tikai pa retam iemin- guļojās dieva aizmirstu sādžu skala ugunis.

—   Nevaru jums apsolīt, ka tiks samazināti izdevumi kronēšanas svinībām. Ticiet, man pašam šis spožums nav vajadzīgs, taču, ja spožuma nebūs, Eiropa var to uzskatīt par manas varas pavājināšanos un par sliktu valsts kases stāvokli… Bet par padomu pateicos.

—   Tādā gadījumā, — Gorčakovs nerimās, — jums vajadzētu samazināt nodevu par ārzemju pasēm. Jūsu neaizmirstamais tēvs savus uzticamos pavalstniekus laida uz ārzemēm uz pusgadu par piecsimt rubļiem drošības naudas. Tādu greznību varēja atļauties tikai ļoti bagāts cilvēks.

—   Cik tad, pēc jūsu domām, būtu jāņem par pasi?

—   Ar pieciem rubļiem būtu pilnīgi diezgan… Mēs taču, paldies dievam, neesam ķinieši, kas uzskata, ka izolācijā labāk saglabājas viņu gudrība. Eiropa, — Gorčakovs centās pierādīt, — pati par sevi ir milzīgs zināšanu rezervuārs, un, ieplūdinot tajā krievu domas un zinātnes sasniegumus, mums būs tiesības smelt no tā visu jauno un noderīgo Krievijas dzīves attīstībai…

Cara vilcienam sekoja sūtņa vilciens ar Mornī svītu, un frančus pārsteidza rekorda ātrums — Maskavu viņi sasniedza sešpadsmit stundās! Pirmajā galvaspilsētā viņiem bija rezervēti divi savrupnami — Korsakova un Rahma- nova; lielais brīvo sienu daudzums ļāva Mornī izkārt visas gleznas un gobelēnus. Sūtni darīja īgnu Maskavas Ј baznīcu zvani, kas šķindēja no rīta līdz naktij «nožēlas cienīgā sacensībā». Bet kronēšanas dienā Mornī nevilšus pievērsa sev vispārējo uzmanību ar to, ka lika apturēt savu kortežu divus kvartālus pirms Debesbraukšanas katedrāles, atlikušo ceļu noiedams kājām un ar kailu galvu; tas nepalika apslēpts imperatora Aleksandra II acīm.

—   Pateicos jums, sūtni! Viss būtu lieliski, ja lords Grenvils nerādītu tik skābu seju: viņš te izturas tā, it kā es nebūtu atdevis Anglijai parādus …

Angļi pūlējās izjaukt Krievijas savienību ar Franciju, un Grenvils — zvaniem dimdot — pavaicāja Mornī:

—   Pie mums taisa politiku, lai parlamentā būtu par ko debatēt, un diplomāti dzen intrigas tikai tādēļ, lai piepildītu arhīvus ar dokumentiem par savu asprātību … Nesaprotu, kālab pūlaties jūs?

—   Nesmejieties! — Mornī anglim atbildēja. — Esmu Krievijā noskatījis neizmantotas raktuves ekonomiskai ekspluatēšanai. Jums jau ir labi sēdēt pie Nūkāslas ogļu. raktuvēm, bet franči nekad nezina, ar ko lai kurina savus kamīnus…

Prūsijas karalisti kronēšanas svinībās pārstāvēja divi cilvēki, tik atšķirīgi, ka abus nav ērti salīdzināt: izcilais zinātnieks Aleksandrs Humbolts un ģenerālis Helmūts fon Moltke. «Militāro pamācību» autors palicis cilvēcei atmiņā ar enerģiskās sejas skarbo profilu: viņa seju kā sauss

pergaments klāja vecišķa āda, bet toreiz — kronēšanas svinībās — Moltke bija kārns, jauneklīgs, kustībās apbrīnojami veikls cilvēks ar pavisam sārtu seju, kaislīgs deju cienītājs — tām viņš arī nodevās gandrīz vai pašaizliedzīgi …

Pēc mazurkas cars viņu apsveica:

—   Ahā, Moltke! Ko labu teiksiet?

Ķērkdams skanīgā rīkles balsī kā ērglis pirms pacelšanās spārnos, Moltke lauzitā krievu valodā atbildēja:

—   Neceliet cietokšņus — būvējiet dzelzceļus. Berlīnē neuzskata, ka Krievija ir cietusi sakāvi, — Krievija nespēja izcīnīt uzvaru tikai tādēļ, ka trūka dzelzceļa sliežu uz Melnās jūras ostām. Ak vai, valdniek, kara dievs Marss ir novērsies no jūsu vēršu pajūgiem …

Un Moltke aizvirpuļoja valsī! Iztālēm vērodama viņa kaulaino stāvu, ķeizariene Marija teica Humboltam:

—   Paskatieties, cik aizrautīgi dejo jūsu Moltke.

—   Ko citu lai viņš dara? Viņš taču ir Berlīnes labākais dejotājs… Tiesa gan, — Humbolts piebilda, — esmu dzirdējis, ka Moltke arī kaut ko fantazējot ģenerālštābā, tomēr nevaru iedomāties, ka cilvēks, kurš kaislīgi nododas dejām, būtu spējīgs izcīnīt kaut vienu nopietnu uzvaru liktenīgu kauju laukos …

Gorčakovs vienaldzīgi vēroja valsējošos pārus, starp citu piebilzdams ministrijas padomniekam baronam 2o- minī:

—   Es labprāt mainītu Humboltu un Moltki pret vienu vienīgu prūšu politiķi… Tas ir vajadzīgs ne tikai Berlīnei vien, bet, domāju, nāktu par labu arī Pēterburgai.

—   Prūsijai nav neviena politiķa, —•. Zominī atbildēja.

—   Pareizāk sakot, tai nav politikas. Bet politiķis jau ir ,.. Es runāju par Bismarku, kurš aizķēries Frankfurte, kur ik vakarus ar lētu vīnu piesūcas kā mārks,

Pēc tam notika krāšņa iluminācija un pusdienas Šķautņu palātā: tās atgādināja Ivana Bargā mielasta galdus, kur dzīrotājiem pasniedza gulbjus ar briljantiem izdzisušo acu vietā. Kronēšanas svinības tautai izmaksāja astoņpadsmit miljonus rubļu, un, noskaidrojis, cik šī ceremonija izmaksāja, es beidzu tās aprakstu.

Zominī un Zominī, Bet par sīvo it ne vārda!*

Aleksandrs Henrikovičs Zominī tika uzskatīts par «Krievu diplomātijas Nestoru», viņš labāk par citiem pārzināja visus šīs diplomātijas noslēpumus, un viņu, tāpat kā Gorčakovu, kanclers Neselrode ilgus gadus dienestā vajāja. Gorčakovs nekavējoties iecēla Zominī par ministrijas galveno padomnieku, tā iegūdams diplomātiskās sarakstes mākslas labākā stilista «zelta spalvu». Dokumenti, kas tika sūtīti no Gorčakova kancelejas, pasaulē bija ieguvuši īstu politiskās daiļrunības šedevru slavu, taču vēsturnieki jau sen ir zaudējuši cerību noskaidrot, kurš īsti ir to autors — Gorčakovs vai Zominī. Droši vien abi būs strādājuši kopā, pūlēdamies panākt, lai politiskie dokumenti paceltos daiļliteratūras klasikas līmenī. Par savu palīgu Gorčakovs pats dažu labu reizi tika teicis: «Par baronu Zominī var teikt, ka viņš ir gluži kā Jēzus Kristus dievgaldniekiem — visi ēd viņa miesu un dzer viņa asinis, bet neviens viņu vēl nekad nav redzējis …»

Šodien Zominī atturīgi ziņoja ministram, ka no Maltas salas izbraukusi prāva angļu eskadra.

—  Zināms, — Gorčakovs atbildēja, — viņi ir atstājuši Maltu, lai iebrauktu Melnajā jūrā, kur mums nav itin nekā…

Vīnes sūtnis grāfs Esterhāzi un Londonas sūtnis lords Grenvils Eiropā izplatīja apmelojumus, ka krievi nostiprinoties Čūsku salā… Šīs saliņas dēļ Gorčakovam nelika mieru arī Aleksandrs II.

—   Grenvils man piedāvāja savus kuģus mūsu cilvēku evakuēšanai no Čūsku salas… Tas ir spļāviens sejā! Ja tikai padomā, cik daudz pazemojumu man jācieš no šīs kašķīgās Anglijas …

Grenvils un Esterhāzi kņazam noprasīja:

—   Vai neesat par agru sācis pārkāpt Parīzes traktātu?

—   Jūsu bezgala garlaicīgās sarunas par Čūsku salu, — Gorčakovs, tabaku šņaukdams, atbildēja, — es reģistrēju kā piezīmes petitā pie mana prāviem burtiem saliktā jautājuma: kad no Grieķijas, kas jau tāpat cieš, tiks izvests viņas majestātes Anglijas karalienes okupācijas karaspēks?

Arī Mornī Francijas vārdā paziņoja:

—   Es meklēju kartē, taču Čūsku salu nekur neatradu, un frančiem ir vienalga, kas to apdzīvo …

Vēlēdamies nostiprināt «saites» starp Parīzi un Pēterburgu, Mornī steigšus apprecēja (liekas, aiz mīlestības) jauniņo kņazi Sofočku Trubeckoju, tas Anglijā izraisīja sašutuma vētru: tur uzskatīja, ka šīs laulības ir viltīgā Gorčakova roku darbs. Salaulājusi Mornī ar krievu skaistuli, Pēterburga tagad pilnīgi un galīgi saistīs Kēdorsē politiku … Grenvils sacīja:

—   Jūs, Mornī, nemūžam nebūtu precējis krievieti, ja spētu apzināties Čūsku salas stratēģisko nozīmi. Zaudējusi Donavu, Krievija atstāja sev saliņu, kas gluži kā korķis aizdara Austrijai izeju uz Melno jūru.

—   Ticiet, — Mornī atbildēja, — ka, dzēsdami nost sveci, mēs ar sievu vismazāk domājam par Čūsku salas stratēģisko nozīmi.,.

Kādā ceturtdienā Gorčakovs, beidzis savu ziņojumu, grasījās atvadīties, bet cars viņu aizturēja.

—   Piedodiet man, kņaz, taču es, godīgi sakot, tā arī netieku gudrs, kam tad īsti šī Čūsku sala pieder?

—   To, valdniek, neviens nezina … Bet es uzskatu — ja jau vislielāko traci par to ceļ angļi, tad tas nozīmē, ka salai jāpaliek māmuļas Krievijas īpašumāl

Izziņa: Čūsku sala, senākā Fidonisi, atrodas Odesas pieejās, 37 jūdzes no Donavas grīvas; salas platība ir 1,5 krn2 ; sala pieder PSRS.

7. GORČAKOVA CIRKULĀRS

Parīzes Kēdorsē, Londonas Vaitholls, Berlīnes Vilhelm- štrāse, Vīnes Ballplacs, krievu Dziedoņu tilts — šīs vietas norobežo Eiropas politikas stingro «piecstūri», un šaja politikā viss ir savstarpēji saistīts uz ekonomisko interešu un seno alianšu tradīciju pamata. «Vēsture,»_Gorčakovs rakstīja, «ir lieliska skola, bagāta ar pamācībām, bet, lai šis pamācības nekļūtu vienkārši par nastu atmiņai, tās jāpielāgo apstākjiem, kādos atrodamies …» Viņa atmiņa glabāja Krievijas politiskos sakarus ne vien ar kaimiņvalstīm, bet arī ar visu pasauli; būdams jau labi gados, viņš cieši turēja prātā pēdējo simt gadu laikā Krievijas noslēgto traktātu galvenos punktus, pārzināja to priekšrocības un vājās vietas, izprata valstu vajadzības, bažas un simpātijas. Gorčakovs brīvi orientējās vārdu un faktu nepārredzamajā okeānā, vienmēr nekļūdīgi operēja ar datiem. Turklāt viņš zobojās pats par sevi:

—   Bet es tikpat nezinu, kas tā diplomātija īsti ir. Pēc manām domām, tā ir cilvēku savstarpējo attiecību kultūras augstākā izpausme. Bez diplomātijas nevar pastāvēt mūsu civilizācija …

Vēlu vakaros, kad ministrijas ēkā jau tika nodzēstas sveces, Gorčakovs labprāt palika kabinetā pie pudeles «Er- mitāžas» vīna un labprāt patērzēja ar Tjutčevu un Zominī.

—   Eiropa mūs uzskata par aziātiem. Taču mēs tikpat lielā mērā piederam pie Eiropas, kā pie Āzijas. Ar visu savu milzīgo augumu Krievija izpletusies Āzijas plašumos, savas basās pēdas atspiedusi pret Aleutu salām, bet mūsu tēvzemes galva jau izsenis guļ Eiropā … Tagad Krievijai grib publiski aizliegt piedalīties Eiropas lielajā koncertā. Senos laikos Romas pāvests izslēdza no baznīcas vācu ķeizaru Indriķi Ceturto, un tas, ieradies Kanosā, kaisīja pelnus uz galvas, grēkus nožēlodams, saplēsa savas drēbes, nedēļu nostāvēja kājās lietū un saulē un ar asarām lūdzās pāvestu, lai neatstumj viņu. Bet, ja Eiropa cer, ka Krievija arī ies uz Kanosu grēkus nožēlot, tad tā maldās… Mēs neiesim!

Iedzēris malku vīna, viņš pavaicāja Zominī:

—   Un kas tad mums ir sūtnis Hannoverē?

—  Tur jau sen sēž Georgs Herberts barons Grothauzs grāfs Minsters cu Ludenburgs.

—  Vai redz, kas par cienīgu bajāru … īstens «krievu cilvēks». Vai mums nevajadzētu viņu palūgt aizvākties no turienes ar labu? …

Gorčakovs tīrīja ministrijas štatus, atceldams no amatiem ārzemēs politiskos algotņus, kuri Krievijā redzēja vienīgi «Dziedoņu tiltu», šo amatu un balvu avotu, un kuri, runājot par Austriju, uzskatīja, ka «vecs draugs ir pats uzticamākais». Turpretī Gorčakovs atklāti lādēja monarhu «Svētās savienības» intīmo sakaru tradīcijas un sirds dzi- |umos, bez šaubām, pat svētīja Vīnes kabineta nekrietnību, kas viņam atraisīja rokas lielajā politiskajā spēlē…

Nesen no Eiropas bija ar tvaikoni atvesta ministra bagāža — milzums sirdij mīļu lietu, kristāls un bronza, gleznas un mēbeles, servizes un skulptūras, kas viņu bija pavadījušas, bieži pārceļoties no amata amatā uz dažādu ka- raļvalstu, impēriju un hercogistu galvaspilsētām. Beidzot mantas Pēterburgas dienesta dzīvoklī bija novietotas, un Gorčakovs neviļus sāka nodoties drūmām domām, šķirodams mirušās sievas gleznotos krāsainos akvareļus. Ak dievs, kā viņai patika gleznot to istabu iekšskatus, kurās abi bija laimīgi dzīvojuši. Redz, kur viņa kabinets Tore- džiāni villā Florencē, — spirgts vējš piepūtis aizkarus, uz plata turku dīvāna atlaidusies skaista sieviete ar turku turbānu galvā, bet pie galda sēž viņš pats. Lasa avīzi,,. Ak vai, nekas nav atsaucamsl

Zobenus un piešus žvadzinādami, viņu apciemoja padēli grāfi Musini-Puškini, nopietni un uzmanīgi gadus trīsdesmit veci karavīri. Tie atveda sev līdzi arī bērnības draugu grāfu Ļevu Tostoju, Gorčakova brālēna mazdēlu. Kņazs uzsāka ar Ļevušku sarunu par viņa «Sevastopoles stāstiem», uzsvērti dēvēdams tos par «tēlojumiem»… Atbildēdams uz kritiku, autors sacīja:

—   Mana «Sevastopole maijā» izgājusi cauri trīskāršai cenzūrai, no astoņdesmittūkstoš iespiedzīmēm cenzūra izmeta laukā trīsdesmit tūkstošus. Kā gan, pastāvot tādai varmācībai, lai raksta patiesību?

—  Mans jaunais draugs, — Gorčakovs atbildēja, — drīz viss mainīsies, un arī par šo tematu es runāšu ar valdnieku …

Bija gaidāmas sarunas arī ar visu Eiropu! No rīta viņš pieņēma Vīnes sūtni Esterhāzi, kurš bija apņēmies izteikt viņam rājienu.

—   Četrdesmit gadus, — sūtnis teica, — Austrija un Krievija vienprātīgi aizstāvēja monarhu draudzības konservatīvos pamatus, bet tagad jūs pieprasāt tautas plebis- cīta sarīkošanu Donavas kņazistēs, lai valahi un moldāvi paši varētu izlemt savu likteni. Spožas slavas apvītā Vīne šajā apstāklī saskata (ne bez pamata!) aicinājumu uz nacionālu revolūciju… Par kādu Rumāniju jus gādājat? Krievu iekšpolitikas konservatīvismam katrā ziņā jāsaskan ar ārpolitikas konservatīvismu.

- Bet es taču, — Gorčakovs atbildēja, — nevadu iekšlietu ministriju, kas nosaka konservatīvismu Krievijas iekšienē, es vadu ārlietu ministriju, kas tagad sarāvusi saites ar agrāko monarhistisko principu konservatīvismu … Paraugieties uz manām rokām, sūtni! Tās nekas nesaista. Karš ir saplēsis visas iepriekšējās vienošanās. Tagad man ir tiesības izraudzīties tādus sabiedrotos, ar kuriem Krievijai ir izdevīgāk būt kopā …

Šķita, Neselrodem taisnība: Krievijai nav ko teikt, Krievija ir pazemota, Krievija atbīdīta malā, Krievija ir mēma…

Bija parasta rudens diena, kad Pēterburgā sāka klikšķēt telegrāfs, noraidīdams pasaules galvaspilsētām ministra cirkulāru, kas it kā bija adresēts Krievijas sūtņiem aiz robežām, bet īstenībā bija domāts visai Eiropai.

Austrumu tumšajos padebešos ieblāzmojās zibeņi…

—  Apstākji mums atkal atdevuši iespēju rīkoties pilnīgi brī.vi, —Gorčakovs godīgi paslu-, dināja. Tālāk viņš brīdināja pasauli, ka turpmāk Krievija veidos savu politiku vienīgi pašas interesēs un, būdama nevarīga un bagāta, varena un lepna, vairs nemīdīs kājām savus nacionālos principus, lai izpildītu novecojušas un savu laiku nodzīvojušas saistības, ko krievu diplomātijai uzspieduši agrākie kombinatori.

Galvenais uzdevums — valsts iekšējo spēku attīstība!

Tas tomēr nenozīmē, ka Krievija ieslēgsies sevī.

Gluži pretēji, tā ir gatava aktīvi piedalīties visas pasaules un pirmām kārtām Eiropas politiskajā dzīvē…

Telegrāfi beidza klikšķināt Gorčakova izšķirošo akordu:

Runā, ka Krievija dusmojoties.

Nē, krievija nedusmojas.

Krievija sakopo spēkus.

Pēdējo frāzi pasaules galvaspilsētās no franču valodas tulkoja dažādi, un nereti tai bija draudīga pieskaņa:

—   Krievija kjūst stiprāka ..

Pateicis to, kas bija uz sirds, Gorčakovs aizbrauca uz Ļamonovas sādžiņu, kas aizmirsta un skumīga nīka Ples- kavas mežu un pauguru vidū… Ak dievs! Ienāca prātā, kā jaunības gados — atceļā no Eiropas — viņš bija iegriezies Ļamonovā, no kurienes nav tālu ari Mihailovska. Gorčakovs toreiz gulēja saaukstējies, Puškins atbrauca pie viņa, abi apkampās… Veselu dienu viņi pavadīja kopā. Puškins tolaik rakstīja «Godunovu», lasīja priekšā fragmentus. Cik tas bija sen… Atmiņā palikušas dārgās rindas:

Tev, Gorčakov, kam laime laurus vij, Lai tālāk gods — pat saltās slavas gaitā Tu sajūlies vēl veco draugu skaitā, Kas vienādi reiz visi kopā bij. Ak, kur gan cejš mūs katru vedīs galā, Jo ātri jau mēs šķirti likāmies; Bet nejauši pēc gadiem klusā malā Kā brā|i mēs te atkal tikāmies.[8]

Pa lauku ce|u, garām veciem vītoliem un zemnieku piedarbiem, pa kuru vārtiem griezdamās lidoja laukā izvētītās pelavas, Gorčakovs brauca uz Ļamonovas sādžu — viņš atgriezās jaunībā … Lauki, lauki, lauki! Puskariete kratījās pa grambām, ba|ķu tilti jocīgi rībēja zem riteņiem. Bija karsti. Taču gaisā jau līgani slīdēja rudenīgi sirmi tīmekļi, un krievu zemnieces, kas pļāva labību, svārku stērbeles atspraudījušas un roku virs acīm pacēlušas, noraudzījās uz kungu puskarieti, kas sagrieza uz ceļa putekļu mākoņus…

Krievzeme! Ak, Krievzeme, Krievzeme… Lielā cietēja!

Mūsu barotāja, dzirdinātāja un karotāja…

Nogāzēs baltoja klusas, košas baznīciņas.

Skumji dzeltenas zuzēja lokanās auzas.

Atmiņā iznira šoreiz nevis Puškina, bet Tjutčeva vārsmas:

Ciemu būdas nabadzīgās, Zeme skopā, panīkusi, — Posta dienās pacietīgā Krievu jaužu dzimtā pusei Neba tevi vērtēt pratis Svešzemnieki, pulgotāji — Tie zein skrandām nesaskatīs Gaišo spēku, ko tu krāji.. .s

Pa kreisi — Mordjukovas ciems, ja nogriežas pa labi — Zikinas sādža, bet viņam jābrauc taisni. Lūk, jau sācis vakarot… Ceļā pagadījās baskāje zemniece — skaista sieva. Viņa stāvēja, nolaidusi spēcīgās rokas gar gurniem. Uz zemes viņa balstījās ar stingrām, iedegušām kājām — nesatricināma kā piemineklis, kas te nolikts uz mūžīgiem laikiem. Pašaustais svītrainais bruncis saplēsts, bet plīsuma vietā vīdēja lielo, kuplo krūšu maigā āda. Zemniece pagrieza seju pret Gorčakovu un gaužā balsī sacīja — nevis viņam, bet sev pašai:

—  Atkal mans mījais apsācis dzert… Bija man podiņš ar zilām puķītēm. Nesen Voliševas tirgū nopirkām, podiņu arī trieca pret krāsni. Mani pašu iekaustīja un izdzina no mājas … Kas tagad to gotiņu izslauks?

Tālumā jau parādījās vēja appluinītie Ļamonovas salmu jumti; kņazs attapa, ka domā par to, ka šī spēcīgā un pārestību izbaudījusī krievu sieva uz krustcelēm viņam kaut kādi atgādina Krievijas pašreizējo stāvokli Eiropas politikā.

—  Tprrrl — kučieris uzsauca. — Esam atbraukuši…

Gorčakovs tūliņ vēl nekāpa laukā no puskarietes. Vēl

domāja.

…Parīzes traktātu vajag denonsēt.

«Kā lai to izdara? Bez asinīm? Bez šāvieniem?»

Vakarā viņš ēda rūgušpienu ar skābo lauku maizi, gulēja smaržīgā sienā, klausīdamies, kā vecajā mājā cirp- stina vecie circeņi. Aiz meža snauda Mihailovska, bet tur vairs neviens nedzīvoja, un neviens neatbrauks pie viņa, un neviens viņu neapskaus. Gorčakovam gribējās mazliet pajaut vaļu asarām …

agrāko Nikolaja valdīšanas laika konservatīvismu, bet izjaukto «Svēto savienību» varētu atjaunot ar noteikumu, ka Austrijas vietu koalīcijā tagad ieņems Francija.

—   Un, protams, jūsu Prūsija, lai kopā ar mums norādītu robežas Austrijas godkārei ne tikai austrumu jautājumos, bet arī tajā Eiropas vidusda|ā, kur dzird runājam vācu valodā …

Noskanēja gongs, vilciens rāmi uzņēma gaitu.

—   No jūsu acīm, — Gorčakovs sacīja, — redzu, ka jūs man nenoticējāt. Zēl: es taču biju patiess …

Atvēris vagcna durvis, Bismarks izlēca no ejošā vilciena.

Vilciens šķērsoja Vāciju, kuras nemaz nebija.

8. SIS LIKTENĪGAIS VĀRDS - POLIJAI

Pēc veca, nabadzībā vadītās jaunības laikos iemantota paraduma Napoleons III nemeta prom caurās zeķes, bet atdeva tās salāpīt. Nosaukt imperatoru par daiļrunīgu būtu grūti, toties viņa aukstasinība bija apskaužama. Princese Matilde (Anatolija Demidova šķirtā sieva) stāstīja Flobēram:

—   Nesen sulainis salaida viņam aiz apkakles veselu šifonu zeltera, bet viņš bez mazākās nepatikas pazīmes pastiepa tam no otras puses pretī tukšu glāzi. Klunkš — un izdzēra. Ja es kļūtu par viņa sievu, tad noteikti ielauztu viņam pauri — tikai tāpēc vien, lai uzzinātu, kas tajā iekšā!

Reiz Napoleons III ar rūgtuma pieskaņu balsī paziņoja:

—   Eiropas monarhi mani dēvē par parvēniju. Nu, ko lai dara! Es spēju lepoties pat ar iznireļa titulu…

«Iznirelis» sāka dzīvi kā Šveices artilērijas virsnieks, bet Francijas tronim zagās klāt no … Romas puses! Viņš biia saistīts ar karbonāriem, kuri cīnījās par Itālijas atbrīvošanu no Austrijas un pāvesta jūga. Ekspedīcija uz Romu tika satriekta, Napoleons III ar angļu pasi kabatā bēga uz Franciju, taču tā viņu izraidīja. Sakas klejojumu un brošūru sacerēšanas gadi, brošūrās vēlākais imperators sevi iztēloja kā pārliecinātu republikāni. Uzlicis galvā slavenā tēvoča trijstūreni, viņš Strasbūrā rīkoja sazvērestību, cieta fiasko un aizkuģoja pāri okeānam. Būdams lielisks iluzionists un burvju mākslinieks, viņš, ja var ticēt baumām, sapņojis par spožu karjeru cirkā. 1840. gadā Napo-

leona I mirstīgās atliekas no Sv. Helēnas salas pārveda uz Parīzi, un tas noderēja par ieganstu bonapartisma attīstībai Francijā. Napoleons III kopā ar draugiem izkāpa krastā Buloņā, apvainodams Orleāņus despotismā, un, lai kur viņš parādījās, viņam virs galvas vienmēr lidinājās dresēts ērglis, kurš vispatētiskākajos brīžos, spārnus izpletis, klaigādams nometās uz sava saimnieka trijstūrenes. Nelabojamo sazvērnieku uz mūžu ieslodzīja cietumā, bet ērglis aizlidoja. Cietoksnī Napoleons III apguva ekonomiku, studēja vēsturi, uzsāka saraksti ar Luiju Blankī1 , atrada draugus sociālistu vidū. Risinājās augsta spēle par varu, un viņš neskopojās ar avansiem: «Strādnieku šķirai nepieder nekas; tā jāpadara par privātīpašnieci!» Pēc sešiem gadiem pastaigas laikā arestants proletārieša blūzē paķēra uz pleca dēli un, izlikdamies par strādnieku, mierīgi izgāja no cietuma brīvībā … Bēglis patvērās Anglijā, līdz 1848. gada revolūcija viņu ievēlēja par Satversmes sapulces deputātu. Viņš no tribīnes paziņoja, ka, tautas gribas izraudzīts, atsakās no pretenzijām uz troni. Vispārējā balsošanā viņu ievēlēja par Francijas republikas prezidentu, bet naktī uz 1851. gada 2. decembri — tas ir Aus- terlicas datums! — Napoleons izdarīja apvērsumu. Parīze izgāja uz barikādēm, notika briesmīgs slaktiņš, grāvji bija pilni nošauto, — tā viņš kļuva par imperatoru …

Pilnīgai laimei trūka ķeizarienes! Taču «iznirelis» nevarēja atrast līgavu ne Hoencollernu, ne zviedru Važas dinastijas namā — viņam visur atteica. Tad nu viņš apprecēja spānieti Euheniju Montiho, pats gan atzīdams, ka tās ir «laulības aiz dusmām». Tagad šī skaistule brauca venēciešu gondolā, ko lēni šūpoja Fontenblo dīķu ūdeņi, bet pie airiem sēdēja … Kā gan jums šķiet? Nu, protams, itāliešu karbonārs. Precīzāk izsakoties: Sardīnijas karalistes sūtnis grāfs Kosta Nigra (pa pusei dons Zuāns, pa pusei Makjavelli), kurš lieliski nostādītā balsī dziedāja Francijas ķeizarienei mīlas serenādi… Gondola mīksti atdūrās zaļajā zālītē. Smejot sacēlusi augšup tērpa volāntis, Montiho šmaukstoši noskūpstīja mīļāko uz pieres un izlēca malā. Tur, krastā, viņai roku pasniedza pusmūža cilvēks melnos svārkos, kas viņu darīja līdzīgu dzedram luterāņu mācītājam. Tas bija Krievijas sūtnis Francijā — grāfs Pāvels Dmitrijevičs Kiseļevs.

Uz tukšās paviljona taciņas ķeizariene viņam teica:

—  Ar jums, sūtni, es vienmēr esmu patiesa, un es nedomāju, ka manam dzīvesbiedram tagad būtu nepieciešama sastapšanās ar jūsu caru… Es saprotu, ko pūlas panākt jūsu Gorčakovs! Vienā Eiropas malā — bagātā un slavenā Francija, kurai ir milzums draugu, un tālu, tālu, kaut kur aiz Vacijas un Polijas, nabadzīgā un apkaunotā Krievija, kurai draugu nav.

«Kāda nekaunība!» Kiseļevs nodomāja un, noliecis sirmo galvu, godbijīgi noskūpstīja intrigantei roku.

—   Diemžēl, — viņš sacīja, — jūsu augstais laulātais draugs jau ir uzlūdzis Krieviju uz politisku deju…

Gaidāmā tikšanās pret Eiropas skatieniem bija maskēta ar cara ģimenes vēlēšanos apmeklēt Kisingencs dziednīcas, jo ķeizarienei Marijai pēc kārtējām dzemdībām bija nepieciešams nostiprināt veselību. Zināms, pirms divu valstu galvu sastapšanās vienmēr tiek veikts ilgs un rūpīgs diplomātiskais darbs, kuru, citiem nemanot, bija veicis kņazs Gorčakovs.

1857. gada vasarā no Kronštates piestātnes devās ceļā tvaikonis «Draudīgais» ar militāru komandu un galma kalpotājiem. Romanovi bija vāji jūrasbraucēji, tādēļ viņu kajītēs matrači jau iepriekš bija novietoti uz grīdas, un cariskā ģimene uz tiem guļus novāļājās līdz pašai dāņu Ķīlei. No turienes ceļš tālāk veda uz vācu kūrortiem, kur cara ģimeni bieži apciemoja radinieki — no Hesenes, Vei- māras, Darmštates, Bādenbādenes un citi. Aleksandru II apciemoja Virtembergas karalis, kurš bija uzņēmies Ro- manovu un Hābsburgu samierinātāju lomu; karalis pūlējās pierādīt:

—   Pārpratumu, kas radās starp Vīni un Pēterburgu Krimas kara laikā, iespējams viegli noregulēt un atkal saliedēties pret bonapartismu un revolūciju.

Tā runādams, karalis lūdzoši, atbalstu meklēdams, raudzījās uz Gorčakovu, kuru labi pazina kā bijušo sūtni savā galvaspilsētā Stutgartē. Taču kņazs klusēdams ar roku norādīja uz kronēto pavēlnieku, un Aleksandrs II sacīja, ka par Austrijas un Krievijas tuvināšanos, kas būtu līdzīga agrākajai, pēc visa notikušā nevar būt ne runas… Papirosu kūpinādams, cars pabeidza savu domu:

—   Krievija jau kopš Pētera laikiem ir izdarījusi Austrijai tik daudz laba, ka Krimas kara laikā visiem krieviem bija tiesības izsaukties: «Kā? Arī tu, Brut? …»

Gorčakovam nopietnas raizes darīja Napoleona III steidzīgā kuģošana uz Vaitas salu, kur Osbornas pilī notika viņa tikšanās ar britu karalieni Viktoriju. Sarunas notika tādā slepenībā, uz kādu spējīgi vienīgi angļi. Osborna bija pilna ar Londonas slepenpolicistiem. Nonāca pat tik tālu, ka tie atlauza rokas uz muguras arī franču sūtnim grāfam Persiņjī, kam bija radusies pieticīga vēlēšanās nolaist ūdeni pie žoga, naivi iedomājoties, ka viņu neviens neredz. Gorčakovam tomēr izdevās noskaidrot, ka, ar glaimiem pielabinādama Napoleonu III, karaliene Viktorija nav devusi Francijas imperatoram nekādas izredzes uz labojumiem «Eiropas kartē».

Gorčakovs smiedams sacīja baronam Zominī:

—   Tikšanās Osbornā mums vairs nav nekāda mīkla. Toties tagad Osbornā palauzīs galvu par Stutgartes mīklu, kad šeit ieradīsies Napoleons Trešais ar savu apburošo sievu …

Trieciens ministru ķēra no viņam gluži negaidītas puses. Aleksandra II sieva piepeši nezin kāpēc sāka uzskatīt, ka viņai neklājas nolaisties tik zemu un sastapties ar Euhe- niju, kura savu jaunību nebūt nebija pavadījusi nevainojami. Savus augstprātīgos uzskatus viņa izklāstīja rakstiski, bet pasta izspiegošana Eiropā darbojās teicami, un Krievijas sūtnis Kiseļevs bija apstulbis, kad Francijas ķeizariene piebāza viņam pie deguna šo vēstuli.

—   Vai nav pārāk nežēlīgi? — noprasīja saniknotā spā- niete. — Es nezinu, no kāda klaidoņa ir cēlušies Hesenes valdītāji, bet mans sencis gan ir cīnījies pret mauriem plecu pie pleca ar svēto Kastīlijas Alfonsu … Tas nu ir pavisam droši! Pēc šādas vēstulites es pati nevēlos redzēt jūsu ķeizarieni ar viņas bērnu baru.

Kiseļevs pa telegrāfu brīdināja Gorčakovu.

—   Kaut viņas visas… Bābieši! — kņazs izlamājās.

Septembrī Napoleonu III un grāfu Vaļevski Stutgartes

stacijā sagaidīja Virteīnbergas karalis, kurš abus aizveda uz savu pili; turpat (nelāgā noskaņojumā, lādēdams savas mietpilsoniskās sievas rīcību) kājām devās arī Aleksandrs II. Durvis no lielās zāles divām pusēm tika atvērtas vienlaikus — divi monarhi tajās parādījās reizē, ātri sanāca kopā pret vidu milzīgajai telpai, kas dobji rezonēja pie katra viņu soļa. Napoleons III bija balta mundierī, cars bija uzskatījis par labāku palikt garos civilos svārkos, ko viņš bija izrotājis ar tikko uz ielas nopirktu rozi.

—   Impērija — tas ir miers! — Napoleons izsaucās.

Cars viņam atbildēja izvairīgi:

—   Es domāju, mums būtu lietderīgi parunāt divatā… Tukšajā zālē palika Gorčakovs ar Vaļevski.

—   Apsēdīsimies, — kņazs sacīja. — Nezinu, kā jūs, mīļo grāf, bet es tikko velku kājas. Mēs abi atpūtīsimies. Tagad ir tāds laiks, kad idejas dzimst ātrāk par trusēniem. Taču idejas tūliņ pārvēršas akcijās, bet diži projekti kļūst par šarlatānismu… Mūsu tēvi un vectēvi bija laimīgāki par mums!

Saprātīgie sulaiņi aizvēra durvis.

Izrādīdams laipnību, Napoleons III iesāka tā:

—   Dziļi nožēloju jūsu zaudējumus Sevastopolē.

—   Galvenokārt, — atbildēja cars, — mēs cietām no jūsu vītņotajām Miņjē šautenēm, kas šauj nevis ar apaļām lodēm kā mūsējās, bet ar koniskām, un tās lido ļoti tālu.

—   Mūsu mērķos neietilpa šīs bezjēdzības turpināšana, jo vairāk tādēļ, ka Krima parīziešiem likās tālāka par Ka- jennu…

Aleksandram II šī saruna nebija patīkama, tomēr viņš noklusēja, ka Krimā cīnījās tikai ceturtā daļa krievu armijas, bet trīs ceturtdaļas kūpināja ugunskurus apmetnēs pie impērijas rietumu robežām, gatavas atsist Austrijas, bet varbūt Zviedrijas un pat… Prūsijas uzbrukumu! Austrija, kā jau bija gaidāms, Francijas imperatoram bija kā rīklē iesprūdis kauls.

—   Austrija jānošķir no Itālijas! — viņš sāka runāt par tematu, ko Viktorija Osbornā bija noraidījusi. — Francijai jāatgūst dabiskās robežas līdz Reinai un Alpiem. Jums jāpiekrīt, ka frančiem Reina nozīmē to pašu, ko krieviem Bosfors … Vīnes kongress izjauca Eiropā saprātīgu līdzsvaru. Jau pagājis tik daudz gadu! Mans dievs, cik daudz gadu …

Cars lika noprast: Krievija ir ar mieru aizmirst 1815. gada Vīnes kongresa noteikumus, ja Francija palīdzēs Krievijai anulēt 1856. gada Parīzes traktātu.

—   Es jau pats arī šo traktātu uzskatu tikai par pagaidu kombināciju, kā miera laika atelpu, lai atkal izvirzītu jautājumu par karu… Atgriezīsimies pie Itālijas ciešanām!

Napoleons III vilka Aleksandru II iekšā atklātā ķīviņā ar Austriju, lai atbrīvotu itāliešus un izveidotu Apenīnu pussalā vienotu valsti. Taču krievu caram vēl pārak svaigas bija atmiņas par notikumiem pirms astoņiem gadiem, kad viņa tēvs Ungārijā bija ņēmies ar savām rokām dzēst citu kvēlošās ogles, un tas bija beidzies tā, ka pateicības vietā viņš dabūja karot pret koalīciju. Aleksandrs II sausi piezīmēja:

—   Pašlaik svarīgāki ir Krievijas kontakti ar Franciju…

Gorčakovs bija atvedis līguma projektu par krievu- franču draudzību, un tas arī kļuva par Stutgartes tikšanās pamatu. Tomēr imperatori sapratās gausi. Napoleonam III sākumā likās, ka cars ir drūms cietpauris. Pamazām viņš sarosījās, kļuva atklātāks un sirsnīgāks. To tūdaļ nolēma izmantot Francijas imperators.

—       Viss ir jauki, — viņš teica, — tikai starp mūsu valstīm ir iezadzies kāds kutelīgs jautājums, kas satrauc ne tikai mani, bet arī visu Eiropas diplomātiju. Francijai ir tikumiski pienākumi ne tikai pret Itālijas ciešanām, bet arī pret jūsu apspiestās Polijas ciešanām …

Aleksandrs II ar pūlēm novaldījās Napoleona klātbūtnē:

—       Katra iejaukšanās no ārpuses Krievijas iekšējās lietās var sabojāt jebkurus vislabākos nodomus ,,,

Bet svītas priekšā viņš vairs nevaldījās:

—       Ar mani uzdrošinājās runāt par Poliju! Padomājiet, kungi, viņš uzdrošinājās ar mani runāt par Poliju …

To runājot, caram drebēja pazode. Gorčakovs, pieliecies baronam Zominī pie auss, pačukstēja:

—   Vai tiešām viss mūsu darbs izkūpēs kā dūmi?

Tobrīd nereizē pie viņa pienāca Bismarks, kurš bija

steigšus ieradies no Frankfurtes, lai izokšķerētu, pēc kā ož Stutgartē, un godbijīgi lūdza kņazam, lai tas stāda viņu priekšā krievu patvaldniekam. Aleksandrs II pārlaida Bismarkam izklaidīgu skatienu un gāza vien tālāk laukā savas vētrainās dusmas:

—   Būtu runājis ko runādams, tikai ne par Poliju!

Bismarks visu laiku bažījās — vai tikai nav notikusi

saruna par Slēsvigu-Holšteinu? Gorčakovs aizvainoja Bis- marku, ar nicinājumu — turklāt neslēptu! — izteikdamies par šo tikai vāciešiem svarīgo problēmu:

—       Klausieties, mans draugs, runa ir par stiprām galvas sāpēm, bet jūs raizējaties, ka neizjūk matu sasuka …

Kņazs Gorčakovs saņēmās un palika aukstasinīgs. Va- ļevskim viņš pieglaimīgi piedāvāja:

— Pamats sarunām ir pilnīgi saglabāts. Domāju, ka mēs abi neesam satikušies tāpēc, lai tēlotu nedzīvas dekorācijas, uz kuru fona tik izteiksmīgi spēlē mūsu kronētie diletanti. Turpināsim sarunas …

Pēc visa notikušā Gorčakovs nevarēja neieminēties par Poliju — turklāt vēl Vaļevskim tas taču bija polis!):

—   Mēs neesam vainīgi pie poļu tautas ciešanām. Kāpēc jūsu imperators apelē tieši pie mums, krieviem? Krievija nekad nav tīkojusi pēc Zečpospolitas sadalīšanas, tomēr Katrīna Lielā bija spiesta to darīt, kad redzēja, ka no Polijas sāk atraut pa gabalam te Austrija, te Prūsija …

Va|evskis klusēja. Gorčakovs nopūtās.

—   Austrija un Prūsija poļus ģermanizē, nežēlīgi vajājot viņu tikumus, valodu un paražas. Bet Krievijas Polijā viss palicis prze proszem, mēs netaisāmies poļus pārvērst par krieviem … Jūs taču pats, grāf, jaunību esat pavadījis Varšavā! L'n jūs zināt: visur dzird poļu valodu, vakarā atveras poļu teātri, skan poļu mūzika, jūs lasāt avīzes poļu valodā… Nē, mēs poļus neesam apspieduši. Es pat uzskatu, ka esam tos izglābuši no neizbēgamas ģermani- zācijas.

Izkliedējis nomācošo situāciju, viņš sacīja:

—   Lai mūsu valdnieki dusmojas vien. Bet mēs taču esam politiķi, un Francijai kopā ar Krieviju vēl būs jārisina krietni daudz visas Eiropas kopēju uzdevumu … Ja jūs sāksiet karot ar Austriju, Krievija saglabās pozīciju, kas nebūs izdevīga Austrijai, bet Francijai. Liksim to tūliņ uz svariem! Otrā svaru kausā jūs liksiet savu atbalstu Krievijai austrumu jautājumos. Ļoti daudz runādami par itāliešiem, neaizmirsīsim par miljoniem slāvu, kas nonākuši zem divkāršiem spaidiem — zem musulmaņu Turcijas un pārlieku dievbijīgās kristīgās Vīnes …

Tikai uz rīta pusi Gorčakovs atgriezās mājās, kur viņu gaidīja nenogurdināmais draugs Zominī. Kņazs tūliņ nomainīja kreklu.

—   Slapjš, — viņš sacīja. — Nācās pasvīst. Ielejiet man glāzīti Mozeles vīna. Tagad tas nenāks par ļaunu.

Zominī apvaicājās par galīgajiem rezultātiem.

—   Pamats savienībai ar Franciju tika saglabāts, taču pēc liktenīgā vārda «Polija» līguma projektu neparakstīja.

—   Ko tad tagad varam gaidīt?

—   Karu, — Gorčakovs atbildēja un devās gulēt.

Pa ceļam uz dzimteni aizkavējies Veimārā, cars tomēr bija ar mieru satikties ar Austrijas imperatoru. It kā sev par attaisnojumu viņš Gorčakovam teica:

—   Es Austrijai neko neesmu piedevis, un šajā ziņā jūs varat būt par mani mierīgs. Ķeizars mēģinās izdiedelēt no Krievijas piedošanu, bet es Hābsburgiem neticu… Rauj viņus jods!

Francis Jozefs atbrauca pakaļ žēlastības dāvanai, lūgdams to ar acīm un ar saliekto muguru, kā suns mēdz izlūgties gardu kaulu. Gorčakovs gribēja tikšanās brīdī būt klāt, taču cars viņam atteica:

—   Kam jums tas vajadzīgs? Nekāda prieka tas nesagādās …

Arī Francis Jozefs pats saprata, ka galvenais šķērslis viņa plāniem nav vis cars, bet Gorčakovs, un, vēlēdamies ministru pielabināt, viņš to apbalvoja ar Sv. Stefana ordeni. Tādos gadījumos ir pieņemts dāvināt kaut ko pretī, bet Goriakovs brīdināja caru, lai tas neiedomājas apbalvot ar krievu ordeni kancleru Buolu.

—  Jūs mani nostādāt neērtā situācijā!

—   Politiķim neērta situācija ir ierasts stāvoklis…

Iztālēm vērodams, kā monarhi zem rokas pastaigājas

starp puķu dobēm, ministrs tad pat galīgi nolēma, ka Austrijai katrā ziņā tiks atriebts — neatkarīgi no tā, par ko pašlaik spriež šie divi Eiropas faraoni… Atstādams Vei- māru, kņazs izdarīja politisku žestu — Sv. Stefana ordeni viņš aizmirsa vannas istabā uz palodzes. Avīzes Eiropai ziņoja, ka var gan aizmirst pulksteni vai maku, bet aizmirst Austrijas impērijas augstāko ordeni… piedodiet, te nu kaut kas nav kārtībā!

9. NEGANTA SMĒĶĒŠANA BUNDESTĀGĀ

TīrģSrtens vēl nebija slavenais parks, par kādu tas berlīniešiem kļuva vēlāk: naktīs te zagļi izģērba gājējus, rītausmās duelējās aizvainotie, dienas vidū salasījās aukles un zīdītājas ar bērniem, lai aizsāktu romānu ar tuvāko kazarmu zaldātiem. Kādu rītu Tīrgartenā norībēja šāviens … Mācītāj^ noliecās pār nošauto duelantu.

— Ak dievs, kp nu lai sakām karalim?

Tā aizgāja bojā barons Hinkeldejs, slepenās policijas priekšnieks: viņš gāja bojā sievietes dēļ, kaut arī iepriekšējā vakarā karalis viņam bija aizliedzis duelēties. Aiz sava uzticamā algvazila1 zārka soļoja pats Fridrihs

Vilhelms IV, nesdams rokās melnbaltu karogu, bet procesiju noslēdza Stībers… Atgriezies pilī, karalis, skaļi raudādams, apskāva adjutantu baronu Minhauzenu: «Mans nabaga Hinkeldejs jau dzīro Valhallā, kurš gan var man viņu aizstāt?» Iegājis guļamistabā, karalis «apsēdās pie galdiņa, uz kura atradās karafes ar degvīnu un ar ķimeli, mūrnieku dzērienu… sāka ātri dzert, lieliem malkiem, pielicis karafes kakliņu pie lūpām. Divi sulaiņi stāvēja katrs savā pusē godbijīgi un vienaldzīgi, jau sen pieraduši pie šādas ainas.» Policijas prezidenta bēru dienā Fridrihs Vilhelms IV sāka melst blēņas. Ārsti viņam deva zāles, kurām virsū viņš uzdzēra karafi degvīna. To darīdams, karalis skaļi raudāja:

— Kas nu es par karali? Esmu karalim līdzīgs manekens …

Varu Prūsijā gribēja sagrābt viņa sieva, taču iejaucās brālis Vilhelms, kurš kļuva par reģentu. Karaļa ārprātību un to, ka par reģentu kļuvis viņa brālis, Prūsijas tautai slēpa. Bet slepenpolicistu Stīberu par daudziem noziegumiem nodeva tiesai. Pats būdams advokāts, viņš savu aizstāvību izkārtoja gudri: es, redz, izpildīju tikai viņa augstības pavēles. Uzzināt no karaļa, vai tā bijis vai ne, nebija iespējams. Slepenpolicistu izmeta no dienesta bez tiesībām uz pensiju. Nonācis trūkumā, viņš atrada patvērumu krievu sūtniecībā, izpildīdams sīkus spiegošanas uzdevumus par akorda apmaksu. Vakaros, mājās pārnācis, salīgi drebošais Stībers noņēma no sienas ārprātīgā karaļa portretu, atvilka- slepenu aizšaujamo — un tūliņ mehāniski atvērās skapja pildiņš, bet tur, piesmakušās nišas dziļumā, glabājās slepena kartotēka par četrdesmit tūkstošiem krietnu prūšu … Tā bija viņa nākotne, visas Prūsijas nākotne, visas Vācijas liktenis! Te sava kartīte bija arī Bismarkam, kurš jau astoto gadu tupēja par sūtni Frankfurtē; Stībers ar patiku ierakstīja lietā slepeno rezolūciju no Berlīnes arhīvu annālēm: Bismarks — vērtīgs reakcionārs; no viņa nāk asiņu smaka; vina pakalpojumi mums būs vajadzīgi vēlāk.

Bija tā: ja Berlīnē ministri slikti klausīja ķeizaram, viņš ataicināja no Frankfurtes Bismarku, it kā vēlēdamies teikt: «Lūk, bērni! No tumšā meža atskrējis pelēkais vilks, viņš var jūs aprīt,» — un Bismarka parādīšanās darīja ministrus paklausīgus. Taču tas nenozīmēja, ka karalis

būtu vēlējies Bismarku par savu ministru. Hoencollernu dzimta glabāja kādu senu nerakstītu likumu: «Nekad ne- pavērt ceļu šiem nekaunīgajiem elbiešiem — Bismar- kiem!»

Firstu Turnu-Taksisu Frankfurtes pilī, kur pulcējās kopā savu laiku nodzīvojušās feodālās pasaules sūtņi, Bismarks personificēja seno Prūsiju, junkurisma paražas un Bran- denburgas uzpūtību. Kolēģi viņā saskatīja tikai niknu ab- solūtistu un rupju dzērāju ar studenta epikūrieša manierēm. Viņi maldījās! Bismarks bundestāgā pētīja Vīnes politikas viltīgos plānus, bet pats Vācu savienību necienīgi dēvēja par «lapsu būri, kur aiz smirdoņas vairs nevar paelpot…».

Austrijas sūtnis grāfs Rehbergs apvaicājās:

—  Ja jau jums grūti elpot, Bismarka kungs, kālab tad jūs ar apskaužamu uzcītību apmeklējat bundestāgā sēdes?

—   Es gluži vienkārši vēl neesmu izpētījis visas jūsu alas…

Prūsijas sūtnis Frankfurtē nomāja jauku savrupmāju ar deviņiem logiem fasādē, kas bija vērsta pret Landštrāsi un mūžam zaļojoštrefeju apvīta. Tur viņš dzīvoja kopā ar ģimeni un sūtniecības darbiniekiem. Dziļi pagalmā atradās ēnains dārziņš ar mauru stilā veidotu lapeni. Bismarks visu mūžu dievināja dārza lapenes, un šodien, pielējis kausus ar alu un virtuvē paņēmis šķīvi ar ķīvīšu olām, viņš lapenē uzņēma savas trakulīgās jaunības dārgo draugu…

—   Sēdies, Aleksandr, man tāds prieks tevi redzēt!

Viesis bija no tālienes — no Krievijas, viņa studenta

laiku draugs, viņu sauca Aleksandrs Andrejevičs Keizer- lings. Viņš bija paleontologs, ievērojama personība Krievijas zinātnes pasaulē. Alu iedzēris, Kcizerlings stāstīja Bismarkam par saviem piedzīvojumiem Pečoras grīvā; par to, kā viņš tikko neaizgājis bojā Timanas neapdzīvotajā tundrā; ar iedvesmu pastāstīja par akmeņogļu meklējumiem Doņecas stepēs Pieazovā, par romantiskām nomadu apmetnēm kirgīzu novados …

Bismarks, gluži dabiski, sarunu pievērsa politikai:

—   Bet ko pie jums domā par Austriju?

—   Krievija to nemīl, — zinātnieks atbildēja.

—   Prūsijai strīdos ar Vīni vajadzētu būt nepiekāpīgākai.

—   Vai šāda nepiekāpība nenovedīs pie Jenas?

Jēna — tā bija briesmīga Prūsijas sakāve 1806. gadā.

Bismarks nolobīja raibo ķīvītes oliņu.

—   Kāpēc tad nu tūliņ pie Jēnas? — viņš atjautāja. — Mana pozīcija var novest līdz kaujai pie LeipcigasI Galu galā tā var sagādāt Prūsijai arī Vaterlo laurus…

Bismarks no alus kļuva sarkans — viņa skolotais draugs bāls.

—   Oto, vai tu esi pārliecināts, ka būs karš ar Austriju?

—   Prūsija noteikti cīnīsies ar Austriju.

—   Par tādām lietām taču atklāti nerunā.

—   Bet es runāju… Austrija — tas ir smirdošs līķis, kurš trūd vāciešiem ceļā uz apvienošanos. Pavēro vien, draugs: pēc katra spēcīga lietus daudziem vāciešiem visa viņu tēvu zeme pielīp pie kurpju zolēm …

Viņš pasauca savu sulaini Engelu, lika pasniegt vel alu un pie viena atnest uz lapeni landvēra virsnieka mundieri, kuru viņš, klaji dižodamies, uzvilka mugurā.

—   Nesmejies par mani, Aleksandr, — Bismarks sacīja, — prūsim mundieris ir tas pats, kas parīzietei korsete. — Ieskurbis viņš ļāva vaļu jūtām: — Berlīnē mani nemīl! Man jau ir pāri četrdesmitiem, bet vēl arvien esmu leitnants. — Acu kaktiņos Bismarkam iemirdzējās īstas aizvainojuma asaras. — Lai velns viņus visus parauj, kad gan man beidzot iedos rotmistra epoletes?

Personības vēsture ir tās senču vēsture …

Bismarki ir cēlušies no Stendalas drēbnieķeļa, kurš bijis nevaldāmas dabas un tāds ķildnieks, ka ticis pat izslēgts no baznīcas (un tā arī nomira bez grēku nožēlošanas). Sīs dzimtas četrsimt gadu pastāvēšanas laikā tikai viens no Bismarkiem netika paņēmis rokā zobenu; viņš uzcēla šēnhauzenas pili, un pēc tam Bismarku dzimtas vecākie dēli pie sava uzvārda sāka saņemt piebildi «Sēnhauzens». No tāliem gadsimtiem līdz mums ir nonākuši Bismarku portreti, un tos vērīgi aplūkot ir visai pamācoši. Vīrieši parasti tērpti bruņās, rokās tiem kūp musketes, sejas kā buldogiem, lūpās viltīgs smaids. Un sievietes neglītas, bez manierības un koķetuma; portretos tās sastingušas miera stājā, itin kā apzinādamās savu absolūto pakļautību līdz zobiem bruņotajiem vīriem.

Mūsu varonis no senčiem bija mantojis dzelžainu veselību,* nicinājumu pret jelkādām ilūzijām, māku balstīties uz rupju dzīvniecisku spēku un fenomenālu gribas spēku vēlamā sasniegšanai. Tikai ieraugot vien ceļā radušos

šķērš|us, Bismarku pārņēma mežonīgs niknums. Viņam piemita arī «junkurisma» pazīmes — patika uz medībām, uz bagātīgām maltītēm un iedzeršanu. Baznīca viņu nevilināja. «Ko lai dara!» viņš dažu labu reizi sacīja. «Man kopš jaunības dienām patīk gari cīsiņi un īsi sprediķi…»

Viņa māte bija cēlusies no profesora Menkena ģimenes un dēlam nevēlēja militāru karjeru. Sākumā Bismarks mācījās Getingcnē, vēlāk Berlīnē. «Viņa,» dēls sacīja par māti, «grib mani padarīt par gudru Menkenu, taču es esmu nolēmis palikt par saprātīgu Bismarku!» Naktīs viņš klaiņoja pa ielām, baidīdams garāmgājējus, nīka traktieros. Būdams korporācijā buršs, bija izdaudzināts ar māku atkorķēt pudeles ar pistoles šāvieniem. Ar zinātnēm viņš sevi nenomocīja, toties triju mācību semestru laikā cīnījās divdesmit septiņos due|os ar rapieriem. Dzi|ā rēta virs- augšlūpas, parasti balta, dusmās kļuva košsarkana … Tomēr buršs nebija muļķis. Keizerlings, kurš bija mācījies vienā laikā ar viņu, zināja, ka Bismarks mēdz veselām nedēļām noslēgties askētiskā vientulībā, pašmācības ceļā apgūdams pasaules pagātni. «Pētot pagājušos laikus,» viņš sapņaini teica, «var uzminēt nākotni. Vēsture man palīdzēs izdibināt iespējamā robežas: politiķim ir jāzina, kur beidzas taciņa, kas viņu ved bezdibenī…»

Ierēdņa darbā Bismarks iemantoja naidu pret prūšu birokrātiju. Viņš neticēja tās spējām un ienīda pārlieku precīzo akurātību nevienam un nekad nevajadzīgu dienesta dokumentu glītrakstīšanā. Bismarks sprieda tā:

— Ierēdņi ir trani, kas raksta likumus, pēc kuriem cilvēkam nav iespējams dzīvot. Kāpēc ministriem algu maksā pastāvīgi un neatkarīgi no tā, vai Prūsijas iedzīvotājiem klājas labi vai slikti? Ja birokrātu algu kvota uz augšu vai leju svārstītos atkarībā no tautas dzīves līmeņa, tad gan šie muļķi mazāk rakstītu likumus un vairāk domātu …

Bismarks ari pats pārliecinājās, ka viņa brutālais raksturs nav piemērots, lai izdabātu priekšniecībai, pameta ierēdņa karjeru un sāka dzīvot kā Pomerānijas muižnieks. Viņa trakulīgo dēku slava aplidoja visu Pomerāniju. Bismarks dabūja «trakā junkura» iesauku: viesus viņš modināja ar lielgabalu šāvieniem, ar pletnes sitieniem sadzina dāmu guļamistabā mežonīgas, smilkstošas lapsas. Galu galā neviena jaunava nevēlējās kļūt par viņa līgavu. 1845. gadā pēc tēva nāves Bismarks apmetās uz dzīvi dzimtas pilī Sēnhauzenā. Viņa paziņu fon Putkammeru ģimenei Bismarks kā līgavainis bija sevišķi nepatīkams. Bet, tā kā jebkura pretestība Bismarka enerģiju tikai palielināja, tad viņš savu panāca — Putkammeras jaunkundze kļuva viņa sieva. Sī ļoti neglītā un kalsnējā sieviete kļuva viņam par uzticamu pavadoni ilgajā mūžā. Bismarkam nepatika, ja halātu un rītakurpes pasniedza sulainis, — lai pasniedz sieva! «Kas viņai cits ir darāms?» viņš rūca… Tolaik viņš bija spēcīgs vīrietis, nenogurdināms, možs un līdz nekautrībai atklāts…

1848. gada revolūcija Bismarkam kļuva par robežu, aiz kuras viņš saskatīja sev nīstamu pasauli! Junkurā pamodās senču gars: tie, padzirdējuši meža biezoknī klaudzam pakavus, tūliņ ķērās pie zobena, gatavi cirsties uz dzīvību un nāvi. Bismarks sacēla kājās zemniekus jaunai Van- dejai, lai samītu «lielās pilsētas», kas bija revolūcijas avots. Viņš, ceļos nometies, lūdzās, lai karalis ir cietāks par kramu, lai netaupa lodes un pulveri, bet princi Vilhelmu (tagadējo reģentu) noveda līdz histērijai, lasīdams priekšā nezin kādus stulbus dzejoļus, kuros tika apraudāts peļķē iemests Hoencollernu karogs. Bismarka asinskārie skatieni nobiedēja Berlīnes galmu. No «trakā junkura» sāka baidīties, toties visi viņu iegaumēja!

Arī revolūcija centās apvienot visus vāciešus vienotā Vācijas valstī, taču Bismarks stāvēja otrpus barikādēm: viņam gribējās izveidot Vāciju nevis no apakšas, bet no augšas — nevis ar tautas spēkiem, bet ar karaļa varu. No revolūcijas viņš guva pārliecību par Hoencollernu vājumu, viņš nicināja to drebelīgās, receklim līdzīgās dvēselītes. Prūsijas landtāgā viņš ieņēma galēji labo solu. Turklāt vēl ņirgājās par tiem, kas sēdēja pa kreisi no viņa. Tie arī izsmēja viņu, taču Bismarks dārdošā basā mierīgi pārmāca parlamenta čalu:

— Nesaprotamas skaņas — tie nav argumenti!

Jā, Bismarks nekad nav slēpis, ka reakcija, tāpat kā revolūcija, arī spēj uzcelt barikādes ielās. Bismarks bija visiem bīstams zvērs. Tāpēc jau viņu nobēdzināja Frankfurtē par spundi tukšai, satrunējušai mucai.

Vācu firstu valstiņu pārstāvji «lapsu būrī» verdziskā padevībā uzklausīja Vīnes apsaucienus. Neviens neuzdrīkstējās iebilst grāfam Rehbergam, kura seja glabāja Kau- nica un Meterniha kādreizējās politikas spožo atspīdumu.

Debašu laikā smēķēja vienīgi Rehbergs!

Pārējie oslija, pēc kā smaržo viņa cigāri…

Pēdīgi Bismarkam tas apnika. Viņš atvāza saliekamu ādas etviju, kuras kabatiņās atsevišķi atradās divi cigāri un divas zoss spalvas. Prūsijas sūtnis bez steigas piegāja pie bundestāgā priekšsēdētāja sēdekļa un sacīja:

—   Vēlos no jums sērkociņu, lai aizsmēķētu cigāru…

Toreizējie sliktie sērkociņi piespieda Rehbergu krietni

nopūlēties, iekams cigārs Bismarka rokā apvēdīja viņu ar pretīgu dūmu mutuli.

—   Nu tagad ir labi, — Bismarks teica.

Par Prūsijas spītību pārsteigtajā bundestāgā, valdot kapa klusumam, smēķēja divi cilvēki — Rehbergs un Bismarks. Vācu firstu valstiņu biklie sūtņi nogaidīja vakaru un aizsteidzās uz saviem dzīvokļiem, lai steidzīgi ziņotu sizerēniem par Prūsijas izaicinošo smēķēšanu. Starp citu, viņi vaicāja — kā šajā gadījumā rīkoties? Vai arī viņi drīkst smēķēt Vīnes augstā sūtņa klātbūtnē? Taču firstu Vācija cieta klusu …

Bismarks apvaicājās sūtnim no Bavārijas, kas (aiz Prūsijas) bija pati lielākā valstiņa vācu zemēs:

—  Vai esat saņēmis atbildi no savas valdības?

—   Diemžēl, — tas atbildēja, — Minhene klusē.

—       Vai tad jūs pats bez Minhenes atļaujas smēķēt nevarat?

—   Bet… ko tad teiks Vīne?

Bismarks ziedoja Bavārijai savu cigāru.

—        Sī jautājuma izlemšana, — viņš teica sūtnim, — jums būs jāuzņemas pašam uz savu atbildību…

Tūliņ pēc Bavārijas bailīgi sāka kūpināt arī Saksija un Virtemberga, pat biklā Hannovere aizkūpināja dzeltenu spāņu cigareti, un vienīgi Hcsene-Darmštate nespēja pārvarēt iedzimto riebumu pret tabaku. Bismarks pačukstēja hesenietim:

—        Iespraudiet kaut pīpi zobos un pasūkājiet, lai pakaitinātu šito Vīnes vīzdeguni…

Grāfs Rehbergs, ko no visām pusēm apņēma ģermāņu vasaļu tabakas dūmi, pienāca klāt Bismarkam, teikdams:

—        Bet tā taču ir… revolūcija! Prūsijas sūtņa kungs, par manas impērijas nozīmes personas apvainošanu es jūs … izaicinu!

Bismarks to vien bija vēlējies. Atskanēja rēciens:

«— Braucam uz Bokenheimas birzi… Ej, zobenus mums abiem!

Rehbergs bija gaidījis no Bismarka tikai atvainošanos.

—   Es nevaru duelēties bez Vīnes at|aujas.

—       Jūs esat negodīgs tāpat kā jūsu kraupjainā, draņķīgā Vīne! Kungi, esiet par lieciniekiem .,, uzrakstīsim protokolu!

Viņus aizvilka katru uz savu pusi kā ielas kaušļus.

Bismarks iekliedza Rehbergam tieši sejā:

—       Jūs dabūjāt paostīt tikai tabakas dūmus, bet pienāks laiks, un es piespiedīšu Vīni rīt artilērijas pulvera dūmus..,

Francijas sūtnis Frankfurtē, kurš pret Bismarku izturējās draudzīgi, sastapa viņu Landštrāses dārziņa lapenē.

—        Kolēģi, — viņš sacīja, — no jums nekad neiznāks diplomāts, jo jūs esat ārkārtīgi nepiesardzīgs vārdu izvēlē.

Bismarks par atbildi sāka dārdoši smieties.

—  Vai uz to nevajadzētu iedzert? …

Rehbergs sūdzējās Vīnē, izcēlās nepatīkama sarakstīšanās ar Berlīni, un princis reģents sacīja ģenerālim Ro- nam:

—       Nebūtu par ļaunu atrast Bismarkam tādu vēsu vietiņu, kur viņš varētu atdzesēt savu pārlieku karsto galvu. Droši vien Pēterburgas sals nāks viņam par labu.,.

10. sarežģījumi ar sprādzieniem

Gorčakovs apciemoja Alekseju Fjodoroviču Orlovu, kurš pēc Parīzes kongresa bija saņēmis kņaza titulu un piedalījās komisijā zemnieku atbrīvošanai no dzimtbūtnieciskās atkarības, būdams pret reformām ārkārtīgi naidīgi noskaņots. Runājoties ar viņu, Gorčakovs, starp citu, pavaicāja:

—   Un ko jūs varat teikt par grāfu Kavūru?

Kavūrs bija Pjemontas, citādi sakot, Sardīnijas karalistes premjerministrs; viņš rīkojās ar gandrīz vai filigrānu intrigu palīdzību, veikli izmantodams saviem mērķiem arī garibaldiešu patriotismu.

—       Es Parīzē tā npmocījos, — Orlovs atbildēja, — ka mani Kavūrs nemaz neinteresēja. Kad kongresa kaislības pierima, es pats piegāju viņam klāt un teicu tā: «Grāf, lai tā paliek tikai vēsturiska anekdote, ka jūsu Pjemonta, nespēdama atbrīvot Itāliju no austriešiem, jau ietīkojusi sagrābt mūsu krievu Krimu ..

—   Un ko tad šis veikalnieks jums atbildēja?

—   Kavūrs, kā arvien rokas berzēdams, teica, ka viņi esot nabadzīgi ļaudis, bet no visas Krievijas vienīgi Krima pēc klimatiskajiem apstākļiem derot itāliešu nometināšanai …

Sarunā iesaistījās arī Orlova dēls — Nikolajs Orlovs, skaists melanholiķis ar melnu saiti pār pieri (viņš bija zaudējis aci Krimā, apšaudē ar frančiem).

—   Nesen pārbraucu no Parīzes un varu šo to piebilst par itāliešu mahinācijām. Mani stādīja priekšā dāmām no Euhenijas svītas — Vaļevskai, Galifē un Purtalesa kundzei, viņu vidū bija arī Kastiļjona, Napoleona Trešā mīļākā, kurai Tilerī ir milzīga ietekme. Viņa ir Kavūra brāļameita, taču par tēvoci atsaucas bez cieņas. Un ar nicinājumu izteicās arī par karali Viktoru Emanuēlu. Atceros viņas vārdus: «Vai domājat, ka šie cilvēciņi ir spējīgi atbrīvot Itāliju? Itāliju darīs brīvu, lūk, šīs divas ziedlapiņas …» — to sacīdama, sieviete ar daiļrunīgu žestu norādīja ar pirkstiņu uz savām burvīgajām lūpām.

—   Un kad tad tie būs nobrieduši? — ieprasījās vecais Orlovs.

Gorčakovs nenoteikti paraustīja plecus.

—   Bonapartiskie rikši cirka manēžā nepakļaujas manas kancelejas uzskaitei, un es nezinu, kad viņš atvēzēs roku pret Austriju … Francija krāpj Angliju, pārdroši koķetēdama ar mums, un tas mani patīkami intriģē kā bulvāra romāns. Jāatzīstas, ka baidījos no Napoleona Trešā tikšanās ar karalieni Viktoriju Osbornā. Taču bažas izrādījās veltīgas: Napoleons brauca, lai pasniegtu Anglijai franču tirānijas stundu, bet saņēma no tās angļu divkosības stundu …

Notikumus paatrināja nevis sieviešu lūpas, bet — buru* bas!

Parīze, 1858. gada 14. janvāra vakars, Reomīra termometri rādīja 12 grādu salu, Grand opera rādīja «Mariju Tjudori», galveno lomu tajā dziedāja slavenā Adele Ris- torī, kura šodien atvadījās no publikas… Napoleons 111 ar sievu iesēdās karietē, zirgi uzņēma ātru gaitu, eskortā auļoja gvardes ulāni, aiz karietes lodziņiem kā pielīmēta šūpojās imperatora apsardzes priekšnieka korsikāņa Alesandri kaskas gaiļa sekste. Kortežs brauca pa spožu lukturu apgaismotiem bulvāriem… Lūk, jau klāt teātris. Kariete iegriezās Lepeletjē šķērsielā, apstājās zem operas peristila. Imperators nepaguva atvērt durtiņas, kad ar briesmīgu blīkšķi kaut kas sprāga trīs reizes pēc kārtas. Gāzes lukturi acumirklī nodzisa, daudzstāvu mājām šķindēdami izbira stikli, tumsā kliedza cilvēki. Alesandri no ārpuses atvēra karietes durvis. Taču imperators, nospriedis, ka tur lien kāds no sazvērniekiem, iesita viņam ar dūri pa aci («Tas mani acumirklī nomierināja,» Napoleons III vēlāk teica žurnālistiem).

Euhenijai Montiho vaigā rēgojās asa stikla šķemba. Un laukums operas priekšā atgādināja kaujas lauku: iejūgā spārdījās ievainotie zirgi, sprādzieni visapkārt bija izsvaidījuši simt piecdesmit sešus ulānus un garāmgājējus, cilvēki vaidēja, raustījās agonijā un mira. Napoleons III apvaicājās ar asinīm notašķītajam ģenerālim Rožē:

—   Kas tas bija?

—   Sprāgstošais dzīvsudrabs, lai velns to parauj.

—   Un kas tad svieda šos grabuļus?

—  To sātanu Bakuņina vai Madžīni mācekļi…

Taisnība: Napoleons III jau bija piedzīvojis tik daudzus

atentātus, un vienmēr tos bija sarīkojuši itālieši. Madži- nisti un bakuņinieši uzskatīja, ka Francijas impērija izslē- jusies kā redute, traucējot Itālijas atbrīvošanu. Ar trim bumbām viņi bija gribējuši uzsākt Parīzē revolūciju, lai no turienes to eksportētu uz Romu … Karietes sānos imperators saskaitīja astoņdesmit sešas šķembu iecirstas zīmes.

—  Vai brauksim atpakaļ uz Tilerī? — viņš apvaicājās sievai.

Ulāni ar šāvieniem nobeidza sakropļotos zirgus. Uz ķeizarienes tērpa ceriņkrāsas atlasa spilgti kvēloja asinis.

—   Bet mēs taču laikam gribējām klausīties Ristorl…

Ristorī šodien bija formā un pēc «Marijas Tjudores» vēl nodziedāja cēlienu no operas «Mēmais no Portiči». Viņa vēl dziedāja mīlas āriju, kad visi atentāta dalībnieki policijai jau bija rokā. Un starp viņiem arī slavenais revolucionārs Feličo Orsīni («Manam patriotismam,» viņš iepriekšējā dienā bija rakstījis grāfam Kavūram, «jāizpaužas nevis vārdos, bet darbos …»).

Cietumā viņu apmeklēja policijas priekšnieks Pjetrī.

—  Jūs esat pieļāvis lielu kļūdu: Francija ir vienigā valsts, kas gatava aizstāvēt Itāliju. Kas notiktu, ja jūsu atentāts būtu guvis sekmes? Itālija uz mūžīgiem laikiem paliktu Austrijas province. Es nāku tieši no Tilerī pils, un tur nupat norisinājās pikanta saruna par jums… Napoleons un viņa maigā dzīvesbiedrene mani lūdza jūs apžēlot.

—   Un kā tad jūs izlēmāt? — pavaicāja Orsīni.

—   Es nolēmu nocirst jums galvu …

Orsīni aizrakstīja Napoleonam III visai atklātu vēstuli, kurā ļoti lūdza paglābt Itāliju no austriešu verdzības. So vēstuli imperators nodeva advokātam Zilam Favrain, un viņš to nolasīja atklātā Parīzes tiesas sēdē; vēlāk šo vēstuli publicēja avīzēs … Karbonāri devās nāvē, dziedādami «Zirondistu himnu». Pēdējā dzīves mirklī, jau pamests zem giljotīnas naža, Orsīni paguva izsaukties:

—   Lai dzīvo Francija! Lai dzīvo Itā …

Euhenija Montiho savāca sava dēla «prinča Lulū» rotaļlietiņas un nosūtīja tās kā dāvanu nonāvētā Orsīni bērniem. Napoleons III sprieda daudz plašāk — ar rotaļlietām vien no itāliešiem vaļā netikt. Viņš Kiseļevam rādīja savu trijstūreni, izbāzdams pirkstu pa kādu no caurumiem tās malās.

—  Vai redzat? Taisni jābrīnās, kā mana nabaga galva palikusi vesela. Es jau nu gan zinu, ka ar itāliešiem nav nekādi joki.

Blakus stāvošā skaistule Kastiļjona piebilda:

—   Uzbrukumi jūsu dzīvībai turpināsies tik ilgi, kamēr jūs nesūtīsiet armiju atbrīvot Itāliju…

Gorčakovs drīz vien ziņoja Aleksandram II:

—  Tagad Francijas imperators mēģinās krievu lāci iejūgt savos ratos. Mums jābūt gudriem un piesardzīgiem, lai mums paliktu rīcības brīvība.

—   Kas tā par avīzi jums rokās? — cars ieprasījās.

—   Parīzes «MoniteurOrsīni metis bumbu uz imperatora karieti, taču ir iznācis tā, ka viņš metis izaicinājumu

Austrijai. Sajā avīzes numurā Napoleons Trešais mums parāda, kā no mazas papīra lapiņas jātaisa lielā politika. Orsīni pirmsnāves vēstule uzrakstīta tik izjusti, ka Francijas sabiedriskā doma jau pievērsusies karam!

Karsto vasaru Gorčakovs pavadīja Pēterhofas strūklaku vēsumā, jo katrā no cara pilini viņam bija ierādīti atsevišķi apartamenti. Viņš aplinkus uzzināja, ka Plombjēras kūrortā notikusi Napoleona III slepena sastapšanās ar grāfu Kavūru. Hercoga Mornī Pēterburgā vairs nebija, viņš kopā ar jauniņo sievu bija aizbraucis uz Parīzi, kur Sofja Mornī tūliņ iek|āvās krāšņajā krievu aristokrāšu buķetē, — Senklū tās nejutās sliktāk, bet pat labāk nekā Car- skoje Selo. Tās parasti bija sievietes, kas aizbēgušas no vīriem un tīkoja padzīvot brīvo kurtizāņu dzīvi, uzsākot īslaicīgus sakarus — šodien ar princi Plon-Plon, bet rīt — no Neapoles iebraukušu baritonu, kurš viņu buduārus pie- vēdīja ar ķiploku un mastikas vīna smaku. Dažas no šīm sievietēm aktīvi iesaistījās politikā, kļūdamas it kā par Krievijas ārlietu ministrijas «egerijām»1 . Uz savām lūpām tās pārnēsāja slepeno ziņu ziedputekšņus uz tēvzemi, kuru bija pametušas aiz tīri sievišķīgiem apsvērumiem. Strūklakām līksmi šļakstot, Gorčakovs Pēterhofā pastaigājās ar jauno Francijas sūtni marķīzu Montebello.

—   Mūs neviens nedzird, — tas sacīja, — un es varu jums uzticēt Plombjēras sarunu bīstamo noslēpumu.

—  Nav vērts, — Gorčakovs atbildēja. — Es jau visu zinu.

—   No kurienes gan? — Montebello brīnījās.

Ministrs, protams, nenodeva viņam savas «egerijas».

—   Lai cik dīvaini arī tas būtu … no Vīnes! Austrija jau ir nojautusi draudus un pulcina karaspēku Lombardijā — pret Pjemontu.

—   Apvienosim tad ari mēs savus pūliņus!

Gorčakovs ar spieķi pasita uz celiņa kādu akmentiņu.

—   Lombardija … atrodas tik tālu no mums, — viņš nopūtās.

Ar to viņš piespieda Montebello izpļāpāties:

—  Tad … atņemiet austriešiem Galīciju.

—   Lvova un Perernišļa mūs neuztrauc.

—   Ko tad lai ziņoju uz Kēdorsē?

*— Tā arī rakstiet, marķīz, ka Dziedoņu tilts ir ar mieru morāli atbalstīt Franciju viņas karā pret Austriju — ar nosacījumu, ka tiek iznīcināti Parīzes traktāta panti.

—   Mans imperators, es baidos, vēl nav tam sagatavojies.

—   Bet manējais, es baidos, vēl nav sagatavojies karam …

Septembrī Gorčakovs kopā ar caru izbrauca uz Varšavu, kurp Napoleons III atsūtīja savu brālēnu princi Plon-Plon. Gorčakovs brīdināja, ka solīt viesim bagātīgus avansus nevajag. Princis, kā jau ministrs bija gaidījis, mēģināja Krieviju noskaņot, lai tā sadumpo dienvidu slāvus un atņem Austrijai Galīciju, — Gorčakovs tikmēr snauda gluži kā Kutuzovs-Smoļenskis slavenajā sanāksmē Fiļos… Piepeši viņš kļuva možs.

—   Kādu jūs iedomājaties turpmāko Eiropu? — viņš asi noprasīja.

—   Anglija zaudēs agrāko nozīmi. Kontinenta abās pusēs nostāsies Francija un Krievija, bet centrā mēs varbūt atļausim mazliet izplesties Prūsijai… uz Austrijas rēķina.

Gorčakovs lika manīt, ka sarunas beigušās. Vilcienā viņš līdz vēlai naktij runājās ar Aleksandru II:

—   Viņi mums lēti pasola Galīciju, bet Parīzes traktāta likvidēšanā sola tikai eventuālu atbalstu. Tādos apstākļos nav iespējama skaidri pārskatāma saprātīga politika.

—   Ko jūs iesakāt darīt? Saraut sakarus ar Franciju?

—   Nekādā ziņā, — Gorčakovs apliecināja. — Atteikties no savienības ar Franciju — tas nozīmē iegrūst to atpakaļ Anglijas apkampienos. Napoleons Trešais karu ir iecerējis uz nākošā gada pavasari. Ak, valdnieki Mums vēl ir laika diezgan visu apdomāt.

—   Neaizmirstiet, ka es tīkoju atriebties Austrijai.

—   Es apmierināšu jūsu jūtas, kas saskan ar manējām. Neitralitāte nebūs pasīva: mēs to pastiprināsim ar kaujas korpusu pie pašām Galīcijas robežām.

11. smalkie iekšējie jautajumi

Kādā senā albumā es izlasīju: «Šodien uz Ņevas prospekta sastapu dzejnieku Fjodoru Ivanoviču Tjutčevu. Ietinušos lielā vilnas lakatā kā tādā rizā. Soļoja, iegrimis dziļās domās, kaut ko čukstēja un ritmiski klanīja galvu. Acīmredzot kaut ko sacerēja Tjutčevsl Es dažkārt apmulstu šīs mīklas priekšā. Cik mokoša sašķeltība kaislē pret sievietēm, starp dzeju un politiku. Kur te ir vīrs un kur mīļākais? Kur dzejnieks un kur politiķis? Robežas, kas nodalītu, nav.

Dzejas Tjutčevs rakstīja tikai atsevišķās reizēs, uz papīra strēmelēm, izsvaidīdams tās pa roku galam. Toties politika viņa sirdi aizpildīja visā pilnībā…

Fjodors Ivanovičs apciemoja ģimeni, kur viņu gaidīja pieaugušo bērnu saltā atsvešinātība. Viņš sacīja meitai:

—   Aņa, vismaz tu… apžēlojies, pasēdi kopā ar mani.

Vectēva svečturos plīvoja sveču liesmiņas. Tjutčevs no

sāniem noskatījās meitas smalkajā profilā, parušināja kamīnā ogles.

—  Tā nu ir, — viņš ierunājās, raudzīdamies zilajās iz- deguļu ugunīs, — paaudze seko paaudzei gluži kā vilnis vilnim, nepavisam nepazīdamas cita citu. Tu nepazini savu vectēvu, un es nepazinu savējo. Vectēvs atcerējās Kunersdorfu, man atmiņā palikusi Borodina, bet tev par robežzīmi dzīvē kļuvusi Sevastopole… Tu arī mani nepazīsti, Aņečka! Mēs esam kā divas pasaules. Tā, kurā dzīvo tu, vairs nepieder man. Bet arī es taču reiz biju jauns tāpat kā tu…

Kad tavi astoņpadsmit projām ies, Tev atstādami tikai sapņus, — Ar mīlestības brīnu apņemts, Tu mūs un viņus atminies.*

Viņš apklusa. Meita sakārtoja viņa pledu.

—   Tēt, ieej pie mātes. Viņa tevi ļoti mīl.

Jā! Tā jau bija dzejnieka nelaime: visas sievietes viņu mitēja un visu viņam piedeva. Novecojošā tēva kaislība pret jauniņo Deņisjevu bija nesaprotama. Tomēr sabiedrība nenosodīja Tjutčevu — tā bargi (ļoti bargi!) nosodīja Ļeļu Deņisjevu.

Fjodors Ivanovičs iegāja sievas istabās.

Uz grīdas apsēdusies, rau, Tā vēstules visriņķī klāja — Kā pelnus, kuri salti jau, Gan sarausa, gan izmētāja.[10]

Ernestīna Fjodorovna meta ugunī vecas vēstules. Tās vēstules, ko viņš bija tai rakstījis. Par savu mīlestību.

—   Vai es tevi netraucēšu? — viņš klusi pavaicāja.

Tu taču nekad neesi mani traucējis …

Tjutčevs noskatījās, kā viņa rakstītās vēstules liesmās sačokurojas.

Ak, cik daudz dzīves pelnos mirdz, Tur skopais prieks un cirstās rētasl Un cik daudz rūgtu mirkļu ir, Cik mīlestības nonāvētas…*

Tjutčevs (ceļos nometies!) noskūpstīja sievas ģērba stērbeli.

—       Piedod… Cik sīks un nožēlojams es jūtos līdzās tev. Pat tad, ja tu mani milētu vēl daudzkārt mazāk, es tomēr nebūtu pat tavas mīlas druinsliņas vērts.

—       Tur jau tā nelaime, Fjodor, ka es tevi pārāk stipri mīlu … Piedod arī tu man, Fjodor.

—   Ko tad?

—  Ak, vienalga! Piedod kaut ko arī tu …

Skumīgs viņš gausi vilkās pārnakšņot pie Ļeļas Deņis- jevas. Uz ielas putenis viņam uz muguras plivināja apvalkātu pledu, kas nepavisam nebija līdzīgs donžuāna romantiskajam apmetnim. Viņš gāja klupdams.

Es nezinu, vai svētība nākt var Pār dvēsli, grēkos nomocīto? Vai kādreiz uzliesmot spēs gars Caur neapmaņu, tumsā tīto?*

Ļeļa sēdēja pie spoguļa, divas sveces no sāniem apgaismoja viņas seju, Tjutčevs piegāja viņai klāt no mugurpuses, viņa nepagriezās atpakaļ, joprojām skatīdamās spoguļa dziļumā, kur pretī raudzījās abu skumjās acis.

—       Es vairs ilgāk tā nevaru, — viņa sacīja. — Maniem bērniem ir tavs uzvārds, bet man, visu nicinātai, būs jānomirst ar Deņisjevas vārdu …

Tjutčevs raudzījās spogulī, kur kvēloja viņas acis.

Sais acīs mīklainajās jaust var, Cik dzīve tomēr kaila ir, — Tur sirdis, rūgtu bēdu lauztas, Tur kaisles bezdibeņi ņirb!*

Sī sieviete bija viņa sarežģītās dzīves noslēgums.

Viņš skumīgs elpoja, nu zudis Tur viņas skropstu ēnās viss — Tik gurds kā tīksmē, ko reiz jutis, Kā ciešanās, kur liktenis.. .*

—       Fjodor, es taču drīz miršu, — Ļeļa sacīja, un viņš ieraudzīja, ka smalka asiņu strūkliņa kā sarkans dzīpars apvij viņas zodu …

Tjutčevs aizsūtīja sulaini pēc ārsta, visu nakti skaldīja ledu, neatiedams no gultas. Uz rīta pusi Ļe|a aizmiga, un putenis pierima. Spoža saule apspīdēja sniega kupenas, kurās omulīgi zvilnēja brīnum jaukā pilsēta Pēterburga. Tjutčevs neizgulējies čāpoja uz Ārzemju cenzūras komiteju, par kuras priekšsēdētāju Gorčakovs viņu bija iekārtojis. Tur liriķis liks visupiedodošo zīmogu: «d. a. F. T.». Un par palīgiem šajā nodarbībā viņam bija vēl divi izsmalcināti liriķi: Apollons Maikovs un Jakovs Polonskis…

Iegriezies pie ministra, Tjutčevs apvaicājās — vai nav saņemta imperatora atsauksme par viņa ziņojumu jautājumā par cenzūru resora uzkundzēšanos.

—   Es runāšu ar valdnieku, — kņazs atbildēja.

Gorčakovs jau divas reizes bija glābis no aizlieguma

žurnālu «Russkij vestņik», viņš bija pasargājis no trimdas rakstnieku Ivanu Aksakovu (kurš, starp citu, bija Tjut- čeva meitas līgavainis). Dažu labu reizi, runādams Valsts padomē, Gorčakovs bija teicis:

—   Revolūcija nav iespējama, ja valdība nepieļauj kļūdas, katrā revolūcijā slēpjas valdības vaina …

Aleksandra II darba diena sākās ar to, ka viņš, lūdzu mani atvainot, apmeklēja vienu vietu. Ja turklāt ņem vērā, ka imperators mocījās ar hronisku aizcietējumu, tad, uzdrošinos domāt, no rītiem norisinājās valstiski svarīgs akts. Tualeti iežogoja ķīniešu aizslietņi. Tiem priekšā bija novietoti krēsli publikai, bet atzveltnī — gluži kā zemstes priekšnieks kancelejā — iekārtojās galma ārsts Jenohins… Valdnieks aiz aizslietņiem sēdēja apmēram stundu! Turklāt viņš visu laiku smēķēja kaljanu (visīstāko turku kaljanu, kurā tabakas dūmi iziet cauri burzguļojo- šam ūdenim). Imperators uzskatīja, ka kaljana smēķēšana palīdz atvieglot vēderu. Bet publika tika pielaista imperatora izklaidēšanai. Viņam tuvi cilvēki stāstīja anekdotes un galvaspilsētas jaunākās tenkas, kas caru izklaidēja tāpat kā burzguļojošais kaljans. Būt klāt viņa augstības de- fekācijas procedūrā bija daudzu augstmaņu sapnis. Aleksandra II tualetes telpā daudzi bija taisījuši ātru karjeru un tikuši apkarināti ar ordeņiem, toties par to dārgi samaksāja ar nenomazgājamu iesauku — kaljana pipmanisl Gorčakovs pret to visu juta pārāk lielu riebumu, un cara atejā viņu neviens nekad netika redzējis. Neatkarība, ar kādu viņš vienmēr izturējās pret imperatoru, kancleram Neselrodem nebija rādījusies ne sapņos. Kā arvien ceturtdienās, Gorčakovs arī šodien ieradās Aleksandra II pieņemamajā istabā, ko rotāja Krīgera gleznas, kurās bija attēlotas Nikolaja I vēsturiskās ierašanās Berlīnē un Vīnē … Ziņojuma beigās cars viņam pārmeta:

—   Jūs nekad neko nelūdzat sev!

—   Es lūdzu… Ir nepieciešams atbalsts brīvai ziņu izplatīšanai. Krievijai būs lielāka autoritāte politikā, ja valsts iekšienē izzudīs posts, beztiesiskums, nesaskaņas. Uzdrošinos atgādināt, ka Tjutčevs jau ir jūsu augstajai personai iesniedzis ziņojumu par cenzūras uzkundzēšanos Krievijas valsts dzīvē.

—   Kas tas par Tjutčevu? — imperators pavaicāja.

—   Jūsu augstības galma kambarkungs.

—   Ja nu būtu kambarkungs … Bet viņš bez tam vēl ir ari rakstnieks! Jūs mani atvainojiet, kņaz, bet rakstnieki rada tīro jucekli. Kāpēc viņi vienmēr jaucas iekšā, kur nevajag?

—   Tjutčevs nav tikai dzejnieks — viņš ir ari cenzors.

Cars ar pleca kustību uzrāva epoleti stāvus. .

—   Dīvaini, ka cenzors uzstājas pret cenzūru…

Turpināt sarunu nebija jēgas, bet Tjutčevu Gorčakovs

brīdināja, ka atvieglojumu tuvākajā laikā nebūs. Fjodors Ivanovičs pārmeta kņazam, ka tas nav pietiekami enerģiski aizstāvējis domu par vārda un preses brīvību. Tas nepatika Gorčakovam, par kura enerģiju klīda nostāsti Eiropas kabinetos; iekarsis viņš Tjutčevam atbildēja, ka šādi pārmetumi nav vietā.

—   Kopš šī brīža jūs man esat pazudis pūlī.

—   Jūsu talanta cienītāju pūlī.

Gorčakovam dusmas tūliņ pārgāja.

—   Jūs tomēr esat smalkjūtīgs cilvēks. Parādiet man godu un iebaudiet šodien kopā ar mani pusdienas, ko dievs devis … no valsts kases!

Dienas vidū atvērās ministrijas pusdienu zāles baltās, ar zeltījumiem rotātās durvis, aiz kurām ap gigantisku galdu slējās ģerboņiem rotāti krēsli, bet pār bronzas un malahīta galda piederumiem (juveliera Lenuāra Ravrio brīnišķīgie darinājumi) nokarājās mūžam za|o palmu cietie lapu vēdekļi. Viesos šodien bija Brazīlijas sūtnis Ri- beiro da Silva un pāvesta nuncijs no Vatikāna. Visu šo ārlietu ministrijas eksotiku papildināja svaigas, siltumnīcā audzētas zemenes un sala stindzinātās dienas dāsnais mirdzums smailajos logos, aiz kuriem biezi sniga sniegs. Nuncijs runāja par Romas pāvesta Pija IX ciešanām, ko sagādā itāliešu Garibaldi piekritēju «ļaundarības», bet Brazīlijas sūtnis sprieda par nepieredzētām grūtībām krievu valodas apgūšanā … Ribeiro da Silva sacīja:

—   Man palikusi pēdējā iespēja — apprecēt krievieti.

—   Preciet vien, — Tjutčevs no sirds ieteica. — Starp citu, — viņš ar interesi apvaicājās, — esmu dzirdējis, ka Garibaldi, būdams Brazīlijā, bruņotā cīņā ieguvis sev par sievu Anitu Ribeiro da Silva … Kas tur īsti notika? Vai neesat šīs lieliskās sievietes radinieks?

Ribeiro da Silva uzmeta izbiedētu skatienu pāvesta nun- cijam, kura acīs uzdzirkstīja aizdomu pilna uzmanība. Gorčakovs ļoti veikli novērsa sarunu uz Krievijas sala lietderību sieviešu skaistuma saglabāšanā…

31. decembrī grāfs Vaļevskis apvaicājās Kisejevam, kādā stāvoklī atrodas krievu korpuss, kas tiks virzīts uz Galīcijas robežām, kāds ir tā kaujas spēks un skaitliskais sastāvs. Sūtnis atbildēja:

—   Piedodiet, bet tas ir mūsu valsts iekšējais jautājums …

1859. gada 1. janvāri Tilerī pilī notika svinīga pieņemšana: pils bija pilna grezni ģērbtu dāmu, diplomātiskā korpusa locekļi bija nostājušies kā parādē, švītēdamies baltās, cieši pieguļošās biksēs, zem elkoņa turēdami trij- stūrenes, ko greznoja emblēmas un spalvu plimāžas, klusi šķindēja militāro atašeju zobeni. Napoleons III pakavējās pie Austrijas sūtņa Gibnera.

—   Es ļoti nožēloju, — viņš sacīja, roku nesniegdams, — ka mūsu attiecības ar Vīnes valdību vairs nav tik draudzīgas, kā man to būtu gribējies …

Pēc šiem izmeklētajiem vārdiem miers Eiropā tūliņ kļuva svārstīgs.

12. prūsijas karaļa sūtnis

Ziema Eiropā bija sniegota, arī Frankfurti pie Mainas klāja balta, mīksta sega. Bismarks labā noskaņojumā sa- gaidīja jauno dienu, dungodams dziesmiņu, kas tulkojumā no vācu valodas skanēja tā: «septiņdesmit pieci birokrāti — liela brēka, bet nekas netiek darīts, septiņdesmit pieci aristokrāti — dzimtene, uzskati, ka tu jau esi nodota, septiņdesmit pieci profesori — dzimtene, tu esi pagalam!». Bismarkam patika šī dziesma, jo tā izteica viņa nicina- jumu pret parlamentārismu. Viņš pats tomēr palika landtāga loceklis un posās braukt uz ziemas sesijas atklāšanu … Guļamistabā ienāca sieva.

—   Kā pavadīji šo nakti? — viņa gādīgi pavaicāja.

—        Lieliskil Ne mirkli netiku gulējis. Līdz pat rītam ienīdu!

—   Ko tad tu, Oto, tā ienīdi?

—   Landtāga stulbeņus, kurus drīz dabūšu redzēt…

Landtāga sēžu starplaikos Bismarks nevairījās no galma

ballēm, un reiz Bābelsbergas pilī, kas atrodas netālu no Potsdamas, grāfs Stilfrīds viņam deva visai nepārprotamu mājienu:

—        Liekas, jums nāksies pamest jauko Frankfurti, lai tad cauri ērkšķiem lauztos tieši uz zvaigznēm…

Stilfrīds bija jezuīts, bet šie kungi bija izdaudzināti ar savu zinīgumu birokrātisko pārkārtojumu slepenajās lietās. Bismarks noraizējies piegāja pie kara ministra Rona.

—   Draudziņ, vai tad mani grasās padzīt no bundestāgā?

Skarbais un dzēlīgais Rons atbildēja:

—       Tev nevajadzēja celt ķildu ar grāfu Rehbergu, vēl nav pienācis laiks plēsties ar Vīni. Saproti taču, kā gan mēs varam pretoties Austrijai? Mums nav pat labas kadru armijas, vienīgi tautas landvērs.

Bismarks to noklausījās un apvaicājās, kurp viņu no Frankfurtes pārceļ.

—       Tas vēl nav galīgi izlemts, bet, šķiet, ne tālāk uz ziemeļiem par Pēterburgas platuma grādiem, — Rons atbildēja.

Karaļa Fridriha Vilhelma IV psihiskā slimība nepakļāvās ārstēšanai, un varu Prūsijā arvien stingrāk saņēma savās rokās reģents princis Vilhelms.

—       Kurš gan cits, — Bismarks viņam teica, — var labāk par mani pārzināt «Savienības» seima «lapsu būra» slepenās ejas? Lai kā gribētu, es nevaru nodot savam pēctecim visu savu tik bagāto pieredzi attiecībās ar firstu valstiņu sūtņiem un ķīviņos ar austriešiem!

—        Nav ko lieki runāt. Jūsu vietā ir iecelts Uzedoms, kura sievai, anglietei, piemīt ekscentriskas manieres, tāpēc mēs Uzedomu nevaram sūtīt ne uz vienu pieklājīgu Eiropas galmu… Tieši viņa sievas neaudzinātības dēj.

—       Tātad, — Bismarks secināja, — esmu izdarījis lielu kļūdu, apņemdams par sievu personu ar nevainojamām manierēm. Ja mana sieva būtu īsts elles izdzimums, jūs mani neizraidītu uz Krieviju!

— Par k'o Jūs, Bismark, esat tik ļoti sarūgtināts? — re* ģents noņurdēja. — Prūsijas diplomātiem sūtņa vieta Pēterburgā vienmēr ir skaitījusies augsts amats, un jums šajā apstāklī vajadzētu saskatīt monarha uzticības apliecinājumu. So uzticību es apstiprināšu ar to, ka tūdaļ parādīšu jums savu mazdēlu …

Hoencollernu namā nupat bija radies ģimenes pieaugums. Princese Viktorija (Anglijas karalienes meita, kroņprinča Fridriha sieva) bija laidusi pasaulē pusdzīvu mazuli. No briesmīgajām mokām zaudējusi samaņu, māte ilgi nespēja atgūties, bet ārsti ķērās pie jaundzimušā atdzīvināšanas. Viņi to aiz kājām šūpoja gaisā, mēģināja atdzīvināt ar sildītājiem un ar pliķēšanu pa ķermeni. Pusotru stundu akušieri cīnījās par bērna dzīvību. Beidzot tas vārgi iepīkstējās un… sāka dzīvot! Taču šajā juceklī ārsti uzreiz nepamanīja, ka mazuļa kreisā roka ir kopš dzimšanas paralizēta, pleca locītavas saites sarautas, — roka bija bezcerīgi kropla. Tā piedzima šis kroplītis, vēlākais ķeizars Vilhelms II, kurš sagrāva daudz ko no Bismarka radītā un galu galā iegrūda Vāciju Pirmā pasaules kara drausmīgajā asinspirtī…

Bismarks šūpuļa priekšā noliecās dziļā, izjustā sveicienā. Viņam acīs pat sariesās sentimentālas asaras, jo, par spīti savam nevaldāmajam raksturam, sirdī viņš vienmēr palika uzticīgs Hoencollernu vergs… Reģents princis Vilhelms pasniedza viņam glāzīti vīna, bet viņa sieva Auguste diplomātu pacienāja ar mandarīnu. Nu, ko tur — paldies par to pašu!

Frankfurtē viņu jau gaidīja vēstule no ebreju baņķiera Lēvenštcina, kurš bija kanclera Buola slepens aģents un saistīja Vīnes kabineta politiku ar Rotšilda bankām.

«Ar šo atļaujos visā cienībā novēlēt Jūsu ekselencei laimīgu ceļu… Mūsu laikos ir vajadzīgi cilvēki, vajadzīga enerģija… Es šodien veicu nelielu operāciju, kura, cerams, nesīs labus augļus… Vīne ir ļoti satraukta par Jūsu iecelšanu amatā Pēterburgā, jo uzskata Jūs par principiālu pretinieku … Mums būtu ļoti noderīgi nodibināt lietišķas attiecības…»

Bismarks no šīs vēstules nesāka izdarīt diezin kādus secinājumus.

—  Vāc kopā mantas! — viņš lika kambarsulainim En- gelam.

Pametis Frankfurti, sūtnis pakavējās Berlīnē, kur apmetās viesnīcā. 23. martā vajadzēja izbraukt uz Pēterburgu, kad stundu pirms došanās uj, staciju viņu apciemoja pats vēstules autors — baņķieris Lēvenšteins … Nē, viņš sūtni nemēģināja uzpirkt — viņš tikai kārdināja Bismarku piedalīties kādā finansu darījumā, kas dotu peļņu:

—   Divdesmittūkstoš dālderu… Vai tas jūs apmierina?

—   Es taču nevaru darījumā piedalīties, — Bismarks atbildēja, — jo neesmu bagāts un man nav brīvu kapitālu, ko tajā ieguldīt.

—   O! — Rotšilda aģents izsaucās. — Naudas vietā jūs, sūtņa kungs, varat ieguldit mūsu darījumā savu enerģiju.

—   Enerģijas man ir kā mierā noturētam ērzelim, — Bismarks atbildēja. — Vai nebaidāties, ka es varētu sagāzt jūsu zirgustalli?

Lēvenšteins ieminējās, ka Vīne būtu Bismarkam ārkārtīgi pateicīga, ja viņš Pēterburgas galmā aizstāvētu ne tikai Prūsijas, bet arī Austrijas intereses… «Mācies, Bis- inark, mācies!» sūtnis nodomāja un gribēja notvert blēžus pie vārda:

—  Tad lai jūsu kanclers Buols apstiprina šo vilinošo piedāvājumu ar savu saistības rakstu.

Lēvenšteins uz āķa neuzķērās, bet cenu paaugstināja:

—  Trīsdesmittūkstoš dālderu … Vai esat apmierināts?

Bismarks tik vērīgi uzmeta acis pulkstenim, it kā tā rādītāji norādītu summu, par kādu viņam būtu vērts pārdoties.

—   Drīz atiet vilciens … man jāiet! Bet par tādām lietām nevajadzētu runāt šeit… Lūdzu, nāciet man līdzi.

Uz viesnīcas kāpnēm viņš pagrieza baņķieri ar muguru pret sevi.

—  Apdomājieties! — Lēvenšteins iespiedzās. — Vai jūs nebaidāties iegūt par savu ienaidnieku Hābsburgu dižo impēriju?

—   Diemžēl nebaidos, — Bismarks atbildēja un ar ceļgala triecienu pa ļenganajiem Vīnes mīkstumiem nolidi- nāja baņķieri lejup pa kāpnēm, raidīdams pakaļ vārdus: — Ķeizara godīgie sūtņi nav uzpērkami!

Uz staciju viņu pavadīt bija atnākuši brālis Bernhards un māsa Malvīne fon Arnima; brālis iecelšanu Pēterburgā uzskatīja par «goda trimdu», bet māsa, kas bija Krieviju apmeklējusi, viņu apskauda … Bismarks sagrāba apkampienos savus bērnus — Mariju, Herbertu un Villiju — un mikli skūpstīja viņu sārtās sejas.

Lokomotīve nopūta — sieva pastiepa pretī sausās lūpas.

—   Braucam. — Viņš iestūma kupejā kambarsulaini Eņģeļu …

Uznāca nakts. Bismarks teica:

—   Viena lieta mani_ uztrauc: stāsta, ka Krievijā esot ļoti dārga maļka … Tā vienkārši nebūs man pa kabatail

Vel Krievijā nebijis, sūtnis juta cieņu pret šo zemi. Krievi, kurus viņš bija sastapis Eiropā (Gorčakovs, Gļinka, Titovs, Keizerlings), ļāva viņam par krievu tautu gūt labvēlīgu priekšstatu. Viņi Bismarka acīs iznīcināja Eiropā radīto leģendu par krieviem kā par bezrūpīgiem fatālistiem un sliņķiem. Gluži otrādi, Bismarks iegaumēja, ka krieviem ir enerģisks, ass un jūtīgs raksturs. Viņš nebija aizmirsis arī kņazieni Jusupovu, kura Bismarka jaunības dienās bija saņēmusi viņu aiz rokas un pirmoreiz ievedusi Berlīnes augstākajā sabiedrībā …

Krēslaina rītausma viņus sagaidīja kaut kur aiz Varšavas.

—   Nu mēs jau esam Krievijā, — skumīgi noteica En- gels.

Aiz vagona loga tikko varēja samanīt violetas tāles bez apdzīvotu vietu pazīmēm — mežu, kupenas, kailus laukus.

—   Draudīga aina! — sūtnis nokrekšķināja. — Cik labi, ka neviens no manas dzimtas astoņsimt divpadsmitā gadā nekrita kārdinājumā maršēt kopā ar Napoleonu uz Maskavu … Citādi es tagad dzirdētu, kā zem riteņiem brakšķ viņu kauli. Jā, Engel, redz, kur aug tie paši bērzi, no kuriem mīklainie krievu cilvēki griež rīkstes garam un pirtsslotas miesai… Jā, Engel, jā!

Līdz pašai Kauņai dzelzceļa vēl nebija; ceļotāji diližansā vai kamanās brauca līdz Ostrovas stacijai (Pleska- vas guberņā), no kurienes vilciens viņus ar visām ērtībām nogādāja tieši Ziemeļu Palmirā.

Bismarku sagaidīja ierēdnis ārlietu ministrijas mundierī, virs kura bija plecos uzmests kažoks.

—   Viņa gaišība kņazs parādīja man godu, uzdodams sagaidīt jūsu ekselenci un pavadīt līdz dzīvoklim…

Engels stiepa sava saimnieka smagās ceļasomas, jo tas aiz skopuma neņēma nesēju. Stacijas laukumā sūtni gaidīja kamanas ar kučieri, kurš izskatījās pēc cienījama kunga. Bismarks pārsteigts nopētīja viņa lapsādas kažoku, apšūtu ar violetu samtu. Zirgi sāka skriet vieglos auļos, iegrieza kamanas Ņevas prospektā, un ierēdnis paskaidroja, ka šī esot visunikālākā «ticību tolerances iela», jo te bez mazākās naida ēnas izvietojušies visu reliģiju dievnami, nav tikai sinagogas un mošejas. Krēpes mētādami, zirgi jau auļoja gar Ņevu, kuras blīvajā ledū līdz pavasarim bija iesaluši kuģi un baržas ar malku. Bismarks, zināms, nepalaida garām izdevību apvaicāties ierēdnim par malkas cenām Krievijas skarbajos klimatiskajos apstākļos … Ierēdnis cenu nezināja.

—   Par malku pie inums gādā sētnieki.

Pāri Ņevai, iemīdama kupenās ceļu, soļoja rota zaldātu ar veļas sainīšiem un pirtsslotām (zaldāti atgriezās no pirts); ar velteņiem kājās brienot pa ledu, puišiem virs galvām kūpēja garaiņi.

Norībēja, nodārdēja, cirta, šāva, sita, un pēc pāris sekundēm Erevāna krital*

Sī saucās Angļu krastmala; aiz Nikolaja tilta balstiem zirgi nokrācās pie divstāvu savrupmājas ar lieveni un balkoniem (māja vēl tagad labi saglabājusies).

—   Grāfu Steinboku-Fermoru pils, — ierēdnis paskaidroja. — Tā noīrēta jūsu ekselences vajadzībām…

Bismarks pasteidzās apciemot Gorčakovu viņa ministrijā, kas aizņēma daudzstāvu korpusu netālu no Ziemas pils. Kņazs viņu pieņēma kabinetā, sirdij mīļu priekšmetu ielenkts, sēdēdams zem mirušās sievas ovālā portreta. Turpat atradās arī mīksts kanapejs, uz kura varēja ērti atpūsties pēc nogurdinošām debatēm ar ārzemju sūtņiem … Abi satikās kā veci draugi, un tas Bismarkam atviegloja grūto iekļaušanos krievu politikas noslēpumainajā pasaulē.

—   Sēdieties, kolēģi, — Gorčakovs sacīja, acenēm nozibot. — Visi Prūsijas sūtņi Pēterburgā parasti vēlāk dzimtenē taisa spožu karjeru. Novēlu arī jums to pašu!

Bismarks palielījās, ka drīzumā cerot izrotāt savu mundieri ar rotmistra epoletēm. Gorčakovs izvilka lielu mutautu un ar tā stūrīti izslaucīja nogurumā asarojošās acis.

—   Valdnieka klātbūtnē, — viņš ieteica, — izturieties vienkārši, kā jau tas pieņemts visiem Berlīnes sūtņiem. Jūs jau pats zināt, ka bez politikas te ir arī daudz dažādu radniecisku saišu .,,

Tiekoties ar sūtni, cars, ģērbies ungāru svārkos, kam uz krūtīm bija savīti pozarnenti, pats izrādījās pretimnākošs:

—   Apsveicu ar ierašanos, Bismark! Mēs iepazināmies Stutgartē, toreiz kad Francijas imperators uzdrīkstējās ieminēties par Poliju … Kā ar veselību manam tēvocītim, reģentam princim Villijarn? Un kā klājas krustmārniņai Gustei? Vai vēl vienmēr ada vīram to nebeidzamo zeķi?… Priecājos par jūsu ierašanos. Ja es nebūtu Krievijas cars, es gribētu kļūt par Prūsijas ķeizaru! Sēdieties, mīļais sūtni. Ja jūs esat ari mednieks, tad mēs abi varēsim brangi šaut dublētā.

Bismarks pastāstīja, ka ir jau medījis krievu zemēs — Igaunijas mežos, kur viesojies pie sava drauga.

—   Pie grāfa Keizerlinga, jūsu Akadēmijas locekļa.

—   Pazīstu. Prasmīgs ierēdnis. Tagad viņš ir Tērbatā…

Tālāk valodas vērpās par lapsu un zaķu paradumiem.

—   Diemžēl savu bisi esmu atstājis Sēnhauzenā.

—   Nu, Bismark! Man te ir vesels arsenāls …

1859. gads bija kā tāds starpposms, kas pagaisis starp plaši izdaudzinātajiem blakusgadiem. Tomēr tas nebūt nav tik nevainīgs, kā ārēji šķiet. Aiz četriem civilās gadu skaitīšanas cipariem slēpjas notikumi, kam bija lemts ietekmēt nākotni. Tas bija gads, kad nākošā Suecas kanāla trasē arābi izraka pirmo lāpstu zemes; parādījās Čārlza Darvina grāmata «Sugu izcelšanās»; Alfrēds Nobels izgudroja graujošo dinamītu, kas bumbās aizstāja sprāgstošo dzīvsudrabu; Amerikā tika uzsākts pirmais naftas urbuma mēģinājums…

Gorčakovs runāja atklātu valodu:

—   Neviena valsts nespēj pastāvēt, balstot savu politiku vienīgi uz pārrēķināšanos un kļūdām, tālab es jau sen dzirdu, kā čirkst vēstures spalva: tur saniknotā Nemesīda paraksta nežēlīgu spriedumu Hābsburgiein,

13. DĪVAINAIS KRIEVU «NEKAS»

Pēterburga! Ārzemniekus vienmēr ir pārsteidzis prospektu platums, Ņevas gandrīz jūrai līdzīgais plašums, milzīgie, vientulīgie lauki un plānojuma līniju noslīpētais taisnums. Eiropas vecās pilsētas bija izaugušas no feodālajiem cietokšņiem, tajās vairs nebija kur pagriezties. Bet

Pčterburga, kas radīta ar pārdrošu vērienu, iekļāvusi sevi milzumu gaisa, gaismas, ūdens un zaļumu. Bismarku patīkami pārsteidza tīrība krievu galvaspilsētā. Tiesa gan, ši ilūzija izplēnēja sētas puses pagalmos ar atkritumu bedrēm (atkritumu izvešana tolaik bija saistīta ar prāviem izdevumiem), taču uzdrošinos domāt, ka sūtnis uz atkritumu bedrēm neskatījās.

Viņam nepalika nepamanīts krievu sabiedrības naids pret Austriju; sievu viņš informēja tā: «Nepavisam nespēj iedomāties (Berlīnē), cik zemu šeit (Pēterburgā) vērtē austriešus: neviens suns no tiem neņems gaļas gabalu.» Bismarks nonāca pie atziņas, ka patiesa draudzība pret vāciešiem pēterburdziešos vispār nav sastopama. Jaunatne juta simpātijas pret Garibaldi Itāliju un Francijas revolucionārajām tradīcijām; Bismarks rakstīja sievai, ka jauniešus te labāk neuzrunāt vāciski («tie labprāt slēpj, ka šo valodu saprot, atbild nelaipni vai vispār cieš klusu»). Vienīgi gados vecās un augstprātīgās aristokrātijas palieku vidū, kur vēl glabājās atmiņas par karalieni Luīžu un bravūrīgo 1813. gadu, sūtnis sastapa laipnu attieksmi pret prūšiem. Taču tās bija jau sen izbalējušas pagātnes ēnas — tagad tām valsts dzīvē vairs nebija nekādas nozīmes …

Ziemu iepazinis galvaspilsētu, Bismarks vasaru devās ceļojumā uz Maskavu. Tolaik krievi ar «suta rumaku» brauca visai pamatīgi — ar savām segām un spilveniem, bērnus veda līdzi šūpuļos, sagatavoja milzumu ēdamā un nemitīgi uztraucās — ka tikai vilciens neaizbrauc bez viņiem! Sarakstiem krievi neticēja (un, liekas, nekad tos arī nelasīja). «Ko tur var zināt,» viņi neuzticīgi bilda. «Ja būtu zirgs: jūdz iekšā un brauc, bet ir tak mašīna… Ņems vēl un aizbrauks, bet mēs ar biļetēm paliksim kā muļķi!» Jau laikus sakāpuši vagonos, pasažieri meta krustus, tad vēra vaļā ceļa grozus un sāka nesātīgu izēšanos, kas šķita kā tāds dzelzceļa rituāls: ēda dienu un ēda nakti… Raudzīdamies pa logu, Bismarks sprieda: «Neatceros, ka būtu manījis iekoptus laukus; tāpat neesmu manījis ne viršus, ne smiltājus; govis vai zirgi, kas vientuļi ganās, liek man domāt, ka kaut kur tuvumā varētu dzīvot cilvēki.» Apmeties Maskavas «Hotel de France», sūtnis tūliņ sēdās rakstīt sievai vēstuli: «Gribu, mana mīļotā, nosūtīt Tev vismaz zīmīti, kamēr gaidu patvāri, bet man aiz muguras jauns krievu puisis sarkanā kreklā nopūlas ar krāsns aizkurināšanu ,,.» Parasti ārzemniekiem Maskava nepatika. Bismarks, gluži otrādi, smalki iepazina tās savdabīgo skaistumu un vēlāk arvien apgalvoja, ka esot «pār- krievojies» tieši Maskavā. Bet sievai viņš pažēlojās, ka «Slāvu tirgū» viņam noplēstas astoņdesmit kapeikas par nieka siera gabaliņu. Tas viņu bija satracinājis! Pārgulēt viņš brauca uz kņazienes Jusupovas «sādžu», kurp kņaziene viņu jau sen aicināja, un Bismarks jutās pārsteigts, kad pie dīķa, uz kura gludās virsmas snauda melnie gulbji, piepeši izauga pasakaina pils. Tomēr sūtņa pārsteigums ir gluži piedodams, jo kņazu Jusupovu «sādža» saucās — Arhangeļskoje\

Bismarks apskatija arī Ieroču palātas dārgumus; briljantu mirdzums kroņos viņam bija vienaldzīgs, toties viņš ar godbijību nopētīja krievu bruņinieku spēkavīru zobenus. Viņu pieņēma Maskavas ģenerālgubernators kņazs Dolgo- rukijs, kurš viesim parādīja vērtīgu bibliotēku. Pie ieejas grāmatu krātuvē Bismarks neviļus pamanīja kalpotāju — vecu zaldātu, kura krūtis bez krievu krustiem un medaļām rotāja arī prūšu Dzelzs krusts, kas nodibināts par godu kaujai pie Kulmas. Bismarks sirsnīgi apsveica veco vīru: kopš Kulmas laikiem jau pagājuši četrdesmit seši gadi, bet viņš vēl arvien izskatoties braši. Dolgorukijs pārtulkoja veterāna atbildi:

—   Es arī vēl tagad liktu trūkties ikkuram ienaidniekam!

Avīzes daudz rakstīja par Itālijas notikumiem, un sūtnis apvaicājās: kurā pusē vecais vīrs cīnītos — par Austriju vai par Itāliju?

—   Es, zināms, būtu Garibaldi pusē, jo viņš grib, lai visi cilvēki pasaulē būtu brīvi, bet Vīnes ķeizara ļaudis brīvību nedod nevienam, un es viņiem tā sadotu, lai šie būtu beigti un pagalam!

«Sāds noskaņojums pret Austriju Krievijā ir visiem — no ģenerāļa līdz zaldātam,» Bismarks ziņoja sievai. Atpakaļ uz galvaspilsētu viņš iegādājās sēdvietas biļeti, nevēlēdamies braukt guļamvagonā, lai neatņemtu sev prieku vēlreiz pavērot krievu sadzīvi. Sūtnis atkal noskatījās, kā krievi notiesā treknus cāļus, nosmalsta sārtu krējumu no karsēta piena krūzēm, vareni kraukšķina sālītus gurķus, bet jauns, attapīgs tirgonis, ar neuzticību noskatīdamies Bismarkā un viņa sulainī, kāri koda no milzīgas teļa kājas. Kambarsulainis Engels bija ātrāk par sūtni ielauzījies krievu mēlē, un Bismarks viņam apprasījās — par ko krievi tagad runā?

—   Gauži žēlo mūs, ka mēs neko neēdam.

Kāda večiņa iespieda Bismarkam rokā biezpienrausi.

—   Ņem, mīļais … uzkod, nabadziņ …

Bismarks atgriezās no brauciena, pārliecināts, ka Krievijai ir divas spēcīgas sirdis — Maskava un Pēterburga.

Nu, lai būtu Bismarks — viņš badā nenomirs, bet ko lai iesāk students, ja viņam allaž gribas ēst? Ārsti jau sen ir ievērojuši: fantāzija vislabāk darbojas tukšā dūšā. Un tāpēc Pēterburgas universitātes students, kāds V. Alek- sejevs, nabadzības mocīts, izgudroja jaunu krievu valodas paātrinātas apgūšanas metodi.1 Pēc viņa zināšanām vislielākā nepieciešamība bija ārzemju diplomātiem, bet, netikuši galā ar izrunas grūtībām, tie parasti mācības pameta un ieskaitīja sūtniecības štatos savus tautiešus, kas dzīvoja Krievijā. Aleksejevs mēģināja iekļūt pa ārzemju sūtniecību durvīm, bet pret viņu izturējās ar neuzticību kā pret šarlatānu. Beidzot ņemt pie viņa stundas bija ar mieru Bavārijas sūtnis Perglers de Perglass, kurš driz vien, par skaudību visam diplomātiskajam korpusam, jau varēja brīvi sarunāties ar krieviem. Tūliņ pēc tam atradās citi gribētāji apgūt valodu pēc Aleksejeva metodes, un studentam sākās lepna dzīve, viņš katru dienu pusdienoja ēdnīcā, bet tur bija labāk nekā paradīzē: vakarējā kāpostu vira, šniceles platākas par vīzi, pēc tam var pieprasīt pīrāgus … Varenil

Hamburgas konsula mājā Liteinija prospektā Alekseje- vam blakus apsēdās Bismarks, uz kura plikā galvvidus bija izvietojusies pieticīga oāze no trim pēdējiem matiņiem, kas nemeta ēnu.

—  Jūs esat no juridiskās fakultātes? Tad esam kolēģi. Es arī tiku dzinis galvā romiešu tiesības Getingenē … Pēc skaņas man patīk krievu valoda, rūcoša un spalga kā pulka bungas. Stāsta, ka to esot grūti iemācīties. Es tomēr esmu nolēmis tikt vaļā no algotiem tulkiem, kas klenderē man pa pēdām, bet es nevaru ciest, ja sarunā ir klāt sveši cilvēki… Herr Alekseef, cik jums par stundu maksā barons Perglers de Perglass?

—  Pusotra rub|a, — students atbildēja.

—   Un cik stundu ilgst jūsu kurss?

—   Pavisam trīsdesmit divas …

—   Ahā! — Bismarks aplēsa summu. — Kaut ari neesmu bagāts, tomēr lūdzu jūs būt man par skolotāju.

Aleksejevs apmeklēja Bismarku divas reizes nedēļā, no rītiem Angļu krastmalā vērdams vaļā Fermoru savrupmājas gaužām smagās durvis. Sūtnis iznāca pie studenta tumšzilā, rakstainā halātā ar melna samta cepurīti uz pakauša un tūliņ devīgi pacienāja Aleksejevu ar lielisku cigāru.

—   Lūdzu, kolēģi. Būšu ļoti pateicīgs …

Neviens cits diplomāts pret studentu nebija tik laipns un vēlīgs kā Bismarks; Prūsijas sūtnis izturējās vienkārši, saglabādams tīri biedrisku attiecību stilu. Mācību procesā viņš bija centīgs un pacietīgs un, būdams ļoti aizņemts, vienmēr atrada laiku mājas uzdevumu izpildīšanai. Starp citu, Aleksejevs ievēroja, ka sūtnis necieš zīmuļus, bet visu pieraksta tikai ar zoss spalvu.

—   Zīmuli, — viņš sacīja, — es atstāju izlutinātiem balt- rocīšiem un vārgiem melīga rakstura cilvēkiem. Spēcīgas gribas cilvēks uztic savas domas tintei, un spalva — tā ir gluži kā zobens!

Sākumā abi sarunājās jauktā krievu un vācu valodā, bet tad Bismarks sāka runāt krieviski. Viņš bija laimīgs, kad lauzītā valodā varēja pasacīt teicienu: «Pakaviem zemi dimdinot, zirgi trauc, putekļus saceļot.» Nesen viņš no Berlīnes bija ataicinājis ģimeni un uzaicināja studentu pusdienās. Pie galda viņš sievai un bērniem stāstīja:

—   Par trim rubļiem nedēļā es sagriežu mēli gredzenā un tad ierauju to vēderā, pūlēdamies izrunāt cieto «i»!

Zem galda, bērnus uzjautrinādams, rosījās pinkains lācēns, nesen atvests no Lugas apkaimes, kur Bismarks medībās bija nošāvis lāču māti.

Mācības risinājās sekmīgi. Drīz vien sūtnis sāka tulkot Turgeņeva «Muižnieku ligzdu», uz viņa galda Aleksejevs redzēja svaigus Hercena avīzes «Kolokol» numurus — tas studentam bija liels kārdinājums, un Bismarks pats viņam piedāvāja:

—   Lasiet vien, nekautrējieties! Es zinu, ka šī avīze Krievijā ir aizliegta, bet sūtniecības to saņem brīvi…

Skolnieka un skolotāja starpā itin dabiski izraisījās atklātas sarunas par politiskiem tematiem. Par Austriju bija labāk klusēt: tikai dzirdot vien šo vārdu, Bismarkam rēta virs lūpas pielija ar asinīm. Bet Aleksejevs reiz gribēja uzzināt, ko sūtnis domā par Krieviju un krievu tautu.

—   Man, — Bismarks labprāt atbildēja, — patīk jūsu dzīve, izņemot baznīcas svētku dienas, kad pa Vozņesen- skas prospektu un Gorohovajas ielu līgojas piedzērušu cilvēku vilnis, kurā nereti pagadās arī pa kādam ierēdnim ar kokardi pie formas cepures. Tas tomēr nav mans nozīmīgākais iespaidsl Krievijai būs liela nākotne, bet tās tauta ir liela jau pati par sevi… Jūs, krievi, — viņš piebilda, — gaužām gausi jūdzat, toties apbrīnojami ātri braucat!

Reiz Aleksejevs pateica vārdu «ģermāņi» (kā kopēju apzīmējumu visiem vāciešiem), kas tūliņ tika noraidīts:

—  Ģermāņiem nav tiesību tā saukties. Sakši, bavārieši, mēklenburdzieši, hannoverieši… tie ir salašņas! Prūsijai tie visi jāsabāž vienā maisā un labi cieši jāaizsien mezgls, lai šie sīkģerrnāņu plukatas nesadomā jozt katrs uz savu pusi…

Viss ritēja lieliski, līdz viņi kā zemūdens rifam uzdūrās parastam krievu vārdiņam «nekas».

—   Kā tad «nekas»? — Bismarks nesaprata un savas nesaprašanas dēļ kļuva neganti nikns.

Lai kā Aleksejevs viņam skaidroja, ka nekas — tas vispār arī ir nekas, ne labi, ne slikti, bet tā — pa vidām; vārdu sakot, dzīvot var, — taču Bismarks joprojām nesaprata.

—   Nekas — tā ir fikcija! — sūtnis plosījās…

Viņš samaksāja Aleksejevam rubli par stundu.

—   Bet, — students piesarka, — mēs taču norunājām, ka jūs man par katru stundu maksāsiet pusotra rubļa.

—   Dārgais kolēģi! — sirsnīgi atbildēja Bismarks, spiezdams viņam roku. — Norunāts patiešām tika par pusotra rubļa. Bet jūs esat aizmirsis pierēķināt to cigāru cenu, ar kuriem tiku jūs cienājis …

Bismarks pasūtīja sev sudraba zīmoggredzenu, uz kura bija iegravēts dīvainais krievu vārds — nekas.

Kādu dienu Bismarks atradās cara kabinetā, kad valdnieks sarunājās ar Gorčakovu; sūtnis sasprindzināja dzirdi, noprazdams, ka saruna ir ļoti svarīga — par neuzticēšanos franču kabinetam, par Garibaldi darbību un Ka- vūra intrigām Pjemontā… Piepeši Aleksandrs II pamanīja vērīgumu Prūsijas sūtņa acīs.

— Vai tad jūs mani sapratāt? —- viņš asi noprasīja.

Bismarkam bija vien jāatzīstas — jā, sapratul

—   Tiesa gan, man grūti padodas cietā «i» izruna. Taču esmu apņēmies tikt galā arī ar šo barbarisko skaņu …

Gorčakovs vīpsnādams minēja vācu valodas vārdus, kuros skaņa «ū» visvairāk līdzinās krievu cietajam «i».

—   Vārdu «kazi» un «labs ir» nozīmi esmu apguvis, — Bismarks atzinās. — Bet neizprotu vārdu «nekas». Satikdamies krievi uz jautājumu «kā klājas» atbild, ka dzīvojot «tā nekas». Nupat, kad braucu uz pili, važonis pagriezienā izsvieda mani uz ielas, es sāku šķendēties, bet viņš purināja manu mēteli, sacīdams: «Nekas… Tas nekas.» Tomēr es vārdnīcā jau pārbaudīju, ka «nekas»… ir nekas un vienīgi nekas!

—   Ak dievs, — Gorčakovs piebilda, — salīdziniet mūsu «nekas» ar angļu teicienu never mind: to nozīmes ir vienādas …

Atgriezies mājās, Bismarks ieblieza sev ar dūri pa pieri.

—   Kāds muļķis! Kāpēc man vajadzēja atzīties, ka saprotu krieviski? Cik tas man būtu bijis izdevīgi…

Sūtnim patika vakara pastaigas pa Vasilija salas klusajām ieliņām, kur dzīvoja galvenokārt vācu amatnieki, maiznieki un grāmatsējēji, kurpnieki un apzeltītāji, kariešu meistari un konditori. Reiz viņš redzēja, kā uz ielas plūcas divi vācieši — Fricis Sillers kaustīja Hansu Baueru.

—   Prūsijas karaļa vārdā — izbeidziet!

Bet krietnie prūši tikai zvetēja viens otram. Sūtnis nemēģināja iejaukties abu kautiņā, bet pasauca no stūra gorodovoju, ar rokas mājienu norādīdams, lai abus ved prom uz iecirkni.

—   Nu, jūs man! — gorodovojs uzsauca, grābdams abus vāciešus ciet…

Veltīgi kaušļi pārmeta Bismarkam, ka viņš, pats būdams vācietis, šoreiz rīkojas «pretvāciski», nododams viņu nožēlojamo likteni policijas rokās. Sūtnis nepievērsa uzmanību pārmetošajām vaimanām. Noskatīdamies pakaļ saviem tautiešiem, kurus krievu policists spēka un varas apziņā stiepa prom uz «atsēdēšanu», Bismarks sev stingri sacīja:

—   Šķiet, visus vāciešus tā vien ir iespējams samierināt — tikai ar policejiskiem līdzekļiem! Kad būs pasēdējuši abi aiz vienām restēm, tad sapratīs nacionālo ideālu vienotību … Nekasi

Pēdējo vārdu viņš jau pateica krieviski.

14. kars un miers

Ārzemnieki vienprātīgi atzīmēja, ka krievi ir politiski labi attīstīti; restorānos un konditorejās bieži izcēlās dedzīgi strīdi, pat veikalnieki Gostinijdvora bodītēs šķirstīja avīzi «Golos», ko Gorčakovs bija pārvērtis par savas ministrijas pērkoneiimdošu ruporu. Pašlaik Krieviju visvairāk satrauca notikumi Itālijā, un starp citiem krievu sirdij tuviem tematiem bieži tika pieminēta tālā Pjemontas apelsīnu paradīze ,.. Mūsdienās Pjemonta ir rūpniecisks apgabals Itālijas ziemeļos, no kurienes pa visu pasauli aizripo žiglie fiati, bet senāk tā ar savu galvaspilsētu Turīnu ietilpa Sardīnijas īpašumos, un tur valdīja karalis Viktors Emanuēls II, bet premjers bija Kavūrs; itāliešu tauta ticēja, ka nākotnes Itālija (sadrumstalota tāpat kā Vācija) var saliedēties vienīgi ap Pjemontu, bet pāvesta Roma kļūs par galvaspilsētu …

Tātad ir izlemts: karš! Gorčakovs sacīja Bismarkam:

— Parīzei un Turīnai vajadzētu vispirms apsvērt, kā padarīt Austriju par uzbrūkošo pusi. Vācu seima konstitūcija uzliek par pienākumu visiem vāciešiem, tai skaitā arī Prūsijai, ar ieročiem rokās aizstāvēt Austriju, ja tai uzbrūk. Bet, kad par agresoru kļūst pati Austrija, vācieši var palikt mājās …

Bismarks atbildēja, ka Napoleons un Kavūrs esot tādi blēdnieki, kam apmānīt Vīnes stulbeņus ir tīrais nieks. Un patiesi: Turīna un Parīze jau laikus sāka ķircināt Vīnes impērijas patmīlību — Napoleons III steigšus apprecināja savu brāli ar princesi Klotildi, Sardīnijas karaļa meitu, Kavūrs izaicinoši mobilizēja visu Pjemontu, bet Garibaldi nostājās bezbailīgo volontieru — drošuļu un brīvdomātāju internacionālās divīzijas priekšgalā. Un, kad Vīne ar šādiem izlēcieniem bija novesta līdz baltkvēlei, Kavūrs sāka skandināt, ka miers ir tieši tas, kā Eiropai trūkst, bet Napoleons III sāka paklusām gausties, ka nabaga Francija nepavisam neesot gatava karam …

«Ak, jūs neesat gatavi, kungi?» nosprieda Ballplacā, un tūliņ divsimt tūkstoši austriešu zaldātu forsēja Tičīnas upi, ielauzdamies Pjemontas robežās. Bet.., Kas tad tas? Debesis virs Galīcijas draudīgi iegaismoja karaspēka nometņu neskaitāmo ugunskuru atblāzma, pār zaļajiem pakalniem aizskanēja gari stiepta dziesma: tur krievu armija bija nostājusies pie Austrijas impērijas robežām.

Kanclers Buols panikā izsauca pie sevis Balabinu,

—   Kāda ir Pēterburgas attieksme pret šo karu?

—   Neitrāla.

—        Bet pret tiem laupītājiem … pret Pjemontu un Franciju?

—   Dievs mums liecinieks, pret visiem esam neitrāli.

—        Bet mana imperatora valdība nesaprot, kādā nolūkā jūsu armija sapulcināta pie mūsu Galīcijas?

Balabina atbilde skanēja kā pamācība:

—        Krievu armijai ir tiesības savas valsts iekšienē veikt jebkādus maršrutus, un es neizprotu jūsu satraukumu …

Te kanclers Buols — gluži kā sulainis — piebīdīja Ba- labinam krēslu. Tomēr, lai atriebība būtu pilnīga, Krievijas sūtnis neizmantoja vis pasniegto, bet apsēdās citā krēslā … «Kas gan tiem krieviem padomā?»

Francis Jozefs kliedza uz Buolu:

—       Pelēkā neapdāvinātība, jūs mani esat sanaidojis ar Carskoje Selo… Steigšus sūtiet uz Pēterburgu feldmaršalu Kandidu Vindišgrecu, un lai viņš izplēš no Aleksandra monarha apliecinājumu, ka Krievija netaisās Austrijai uzbrukt!

Balabins pateica, ka cars Vindišgrecu nepieņems.

—        Kāpēc nepieņems? Feldmaršals nav gluži pēdējā lieluma zvaigzne Eiropā, viņš ir pat medījis zaķus kopā ar jūsu valdnieku.

Balabins atbildēja Buolam pārlieku asi:

—       Mums ir tāds mednieks Mihaila Avdejevs, labākais zaķu dzinējs, viņš katru trešdienu medī kopā ar valdnieku, bet kautrība viņam neļauj uzprasīties uz pieņemšanu Ziemas pilī…

Atsegdama robežas un iztukšodama garnizonu kazarmas, Austrija savāca rezerves pie Galīcijas robežām. Vīne karoja Itālijā, mezdama skatienus atpakaļ: krievu durkļi, pavērsti pret Ļvovu un Peremišļu, Hābsburgus durstīja cauri viņu kavalēristu vilnas biksēm. Te, šķiet, arī izpaudās Krievijas «labvēlīgā neitralitāte»: ar otrās frontes draudiem tā jau iepriekš nodrošināja uzvaru frančiem, sar- dīniešiem un garibaldiešiem. Bet kopš Parīzes kongresa taču bija pagājuši tikai trīs gadi…

—       Kurš gan toreiz būtu varējis iedomāties, — Gorčakovs sacīja, — ka Krievija tik ātri iesaistīsies «Eiropas koncertā»!

Kaisīdamas zaigojošu šļakatu miriades, vareni šalca Pēterhofas brīnišķīgās strūklakas. Krievu ārpolitikas noteicējs iznāca parkā, ar spieķi klaudzinādams pa baltā

marmora pakāpieniem. Pa kreisi un pa labi no viņa — gluži kā asistenti ap slavenu zinātnieku — soļoja tuvākie ministrijas padomnieki. Gorčakovs atcerējās Baratinska veiksmīgās rindas, sprieda par Kanaleto-Belloto gleznošanas manieri…

Viņš atpūtās. Viņš tīksminājās. Viņš spīdēja ar nepārspētu daiļrunību.

—   Kāds, pēc jūsu domām, būs kara iznākums?

—   Jūs uzvarēsiet austriešu armiju. Tā tiks sakauta, jo tās rindās ir milzums slāvu un ungāru. Nav tāda nelgas, kurš, cietumā ieslodzīts, cīnītos par sava cietuma godu.

Līdzās premjeram Kavūram, elegantam frantam ar zelta acenēm uz deguna, Viktors Emanuēls II izskatījās pēc nožēlojama nabaga. Saprāzdatns, ka tagad uz viņu raugās visa Itālija, karalis staigāja sadriskātā kamzolī, ēda vienreiz dienā un dzēra tikai ūdeni. Ja viņam priekšā nolika smalku ēdienu, karalis aizgriezās prom. Lai tūliņ novērstu jebkādus pārmetumus, viņš savā galmā sapulcināja vīrus, kas mīlēja savas sievas, un sievas, kas bija uzticīgas saviem vīriem. Ārēji Sardīnijas karalis atgādināja vecu pērtiķi, bet milzīgās ūsas, kuras viņš uzvirpināja līdz pat izvelbtajām acīm, vēl jo vairāk izcēla viņa neglītumu. Tomēr viņš bija gudrs un drosmīgs cilvēks …

Drīz sāka dārdēt pirmā izšķirošā kauja pie Madžento. Dragomirovs, pakalnā stāvēdams, redzēja, kā starp nabadzīgiem ciematiem, zaļajos rīsa sējumos stigdami, zalvēm šaudami no šautenēm, mīņājās vairāk nekā simttūkstoš cilvēku. Aizgūtnēm skanēja taures, uzmundrinādamas biklos. Viktors Emanuēls II pats veda uzbrukumā kavalē- riju. Dragomirovs iecirta piešus zirgam sānos, lai visos sīkumos noskatītos kauju. Sardīnijas karalis, kurš tiecās iegūt sev Itālijas kroni, viņam iespiedies atmiņā tāds: «Ar izspūrušiem matiem, uzrauktu degunu, ar savām slavenajām ūsām un acīm, kas izspiedušās no dobumiem kā lākturi, viņš atgādināja kondotjeru vai operas varoni, un man bija grūti uzminēt — vai viņš tūliņ sāks dziedāt mīlas āriju vai metīsies cīņā uz dzīvību un nāvi…»

Kavalērijas «lavīnas» spiediena trenkts, Dragomirovs noklīda no štāba svītas un, austriešu ložu vajāts, aizauļoja uz Napoleona III nometni, kur uz bungām sēdēja vēstures profesors Tjērs un doktrināri apsprieda kaujas taktiku. Te Dragomirovs sastapa cilvēku, kura talantu vienmēr bija augstu cienījis. Uz salnas ķēves, kurai bija nokārta galva, stalti sēdēja cienījams sirmgalvis ar dzēlīgu Voltēra seju — lieliskais stratēģis Zominī, kurš vēl atcerējās Maskavas un Smoļenskas ugunsgrēkus 1812. gadā… Drago- mirovam viņš krieviski sacīja:

—   Jūs arī pats pārliecināsities, ka te viss neiet tā, kā vajadzētu. — Pēc tam viņš skanīgā balsī uzsauca Napoleonam: — Sir, kaujas liktenis neizšķiras uz pulksteņa ciparnīcasl

—   Kad gan viss beigsies? — imperators atbildēja, bāzdams pulksteni kabatā. — Es neizturēšu šīs šausmas… Kur ir Maks-Maons?

Karaliene Hortenzija dēlu dēvēja par «kluso spītnieku», taču kaujā pie Madžento Napoleons III nespēja izrādīt pat savu spītību: devis kādu pavēli, viņš to tūliņ atkal atcēla; noklausījies Tjēra lekciju, prasīja padomu Zominī, atkal pavēlēja un atkal sūtīja ziņnešus ar pavēles atsaukumu… Bet kauja ritēja savu gaitu, un aizvien jauni pulki, uzmetuši šautenes plecos, aizsoļoja pa ūdens applūdinātajiem laukiem, lai mirtu ar saucieniem:

—   Viva le impereur! Viva Ilalianol

Tomēr asinis, kas strūklām šļācās no ievainojumiem, ievainotie zirgi, kas raustījās zālē, otrādi apmestie lielgabali bez lafctēm — tas viss Napoleonam III uzdzina drebuļus. Viņš bieži vaicāja: «Kur gan ir nelietis Maks- Maons? Kad viņš atvedīs šurp savas kolonnas? …» Tad, palaidis pavadas, viņš seglos sastinga un šķita nemaz nedomājam par kauju. «Nu nē!» Dragomirovs nosprieda. «Tādos brīžos kā patlaban labāk būt tādam pārgalvim kā Viktors Emanuēls, kas braši pavērsis krūtis pretī lodēm…» Zominī uz savas kaulainās ķēves rāmi piejāja pie imperatora un pieskārās viņa plecam.

—  Jūsu gvardes rindas ir paretinātas. Taču Maks- Maons jau ir tuvu, un tūliņ viņš bruks virsū austriešu labajam spārnam… Atļaujiet man, vecam karavīram, apsveikt jūs ar spožu uzvaru!

Ēdot vakariņas sardiniešu galvenajā mītnē, Dragomiro- vam izdevās pārmīt dažas frāzes ar Kavūru; kā arvien, lietišķi rokas berzēdams (tas kaitināja viņa sarunu biedrus), Kavūrs ierunājās par savu Plombjēras līgumu ar Napoleonu III:

—   No manis viņš prasīja Toskānu savam brālēnam Ze- romam, bet kādu dziesmu viņš dziedās tagad, kad Toskāna ir sacēlusies un itālieši negrib no Austrijas jūga nonākt zem Francijas spaidiem …

Pie Solferīno ciematiņa, kas atrodas netālu no Mantu- jas, vienlaikus cīnījās trīssimt piecdesmit tūkstoši cilvēku, un Napoleons III, uzkāpis baznīcas zvanu tornī, skumīgi vēroja, cik postoši darbojas viņa lielgabali ar vītņotajiem stobriem. Piepeši sametās gluži tumšs, kaujas ielejā uzplaiksnīja zibeņu šautras, kas ieurbās zemē starp kritušajiem. Karstumu nomainīja briesmīgs aukstums, pa bruņu- cepurēm sāka bungot krusas graudi ķiršu lielumā, un pār karapulkiem gāzās brāzmaina lietusgāze. Austrieši bēga pakaļ savam imperatoram… Dragomirovs nokāpa 110 zirga, lai savilktu stingrāk lietū atslābušo seglu siksnu. Pie viņa, virs galvas turēdams atvērtu lietussargu, piejāja grāfs Kavūrs četru zēnu grūmu pavadībā. Viņš pavaicāja krievu atašejam:

—   Kā jūs domājat, kad tas beigsies?

—   Viss jau galā. Jūs esat uzvarējuši.

—   Es jums vaicāju tikai par lietu, — Kavūrs atbildēja.

Divas nedēļas vēlāk Dragomirovs redzēja, kā šis cilvēks,

paķēris spieķi, nikni dauzīja laukā logiem stiklus karaļa galvenajai mītnei; turklāt Viktors Emanuēls II premjeru uzmundrināja:

—   Un tik sit, un tik gāz! Vēl … tā … braši…

Iemaukdams kāju kāpslī, karalis teica svītai:

—   Napoleons — ir suns! — Un tūliņ aizauļoja…

Izrādījās, ka Napoleons III paslepen no Itālijas bija saticies ar Franci Jozefu Villafrankas miestiņā un tur abi uz ātru roku noslēguši pamieru. Tā bija it kā nodevība. Franču ģenerāļi sagrūda makstis savus zobenus, sašutumā runādami:

—   Imperators licis mūs apsmieklā … Kālab tad mēs guvām divas uzvaras un izlējām franču zaldātu asinis?

Eiropa uzskatīja, ka Napoleona III un Franča Jozefa acīm cilvēku ciešanu ainas nav bijušas panesamas, tāpēc arī abi salīguši mieru. Taču mieram pamatā bija citi cēloņi, kas no Villafrankas pārceļoja uz Berlīnes un Pēterburgas kabinetiem.

Itālijas atbrīvošanas cīņu no karaļu rokām savējās sāka pārņemt Itālijas tauta, un tas nobiedēja monarhus, kuri bija ar mieru piedot viens otram agrākos apvainojumus, lai tikai Eiropā neizceltos jauna revolūcija … Kad kaujas par Lombardiju ritēja pilnā sparā, kņazam Gorčakovam nācās apvaldīt furor teulonicusx Berlīnē. Reģents princis Vilhelms nespēja paciest, ka itālieši kā rotaļādamies no Itālijas izmēza Toskānas, Modēnas, Boloņas un Parmas hercogu kroņus. Prūsija, aizmirsusi senās nesaskaņas ar Vīni, izziņoja armijā trauksmi un virzīja to uz Reinu, — vienīgi Villafrankas pamiers paglāba Franciju no kara divās frontēs … Gorčakovs pārmeta Bismarkam teitoņu nacionālisma atmodināšanu prūšos. Bismarks sarūgtināts atbildēja:

—   Mūsu Berlīnes cietpauri nespēj apjēgt, ka pašlaik Pjemonta Itālijā veic to pašu uzdevumu, ko mūsu Prūsijai drīz vien vajadzēs veikt ģermāņu zemēs.

Aleksandrs II, baidīdamies, ka tikai ugunsgrēks no Itālijas nepārsviežas uz Poliju, arī bija ar mieru biedroties ar Austriju.

—   Padomājiet, kungi! — viņš spriedelēja. — Parmas hercogiene Marija, šī brīnum jaukā būtne, spiesta bēgt no saviem plikatām. Ar to vēl nepietiek, šie parmieši vēl sarīkojuši tautas plebiscītu un barbariskā balsošanā nosprieduši, lai viņa vairs neatgriežas savos īpašumos … Redz, cik viss kļuvis vienkārši: nobalso — un ardievu!

Bismarks ar viņam raksturīgo cinismu piezīmēja, ka Parmas hercogienes aizbraukšana diezin vai sabojāšot Parmas siera garšu. Aleksandrs II šajās dienās gāja Prūsijas reģenta pavadā, kurš vēstulēs pamācīja savu radinieku: sak, pie visām nejēdzībām Eiropā vainojams Napoleons III, pazīstamais «sazvērnieks un karbonārs». Gorčakovs iejaucās ģimenes sarakstē. «Jums pašam,» viņš pierādīja caram, «ir pieļaujams dzīvot nesaskaņās ar Tilerī pili, bet

Krievijai nav izdevīgi ķildoties ar Franciju; nevar taču veidot politiku pēc Potsdamas padomiem!» Izskaidrošanās ar caru iznāca pārāk vētraina, un pēc tās Gorčakovs .. . pazuda. Tjutčevs tikai ar pūlēm viņu sadabūja rokā kādā Pavlovskas nostūrī, kur ministrs slēpās savas māsas mazmeitas Nadinas Akinfovas ar vecām mēbelēm pārblīvētajā vasarnīcā; šeit, ēnu pilnā klusumā, kņazs bija nobēdzis no nolādētajiem «leģitīmisma principiem», bet viņa radiniece — no vīra, kuru krāpa ar ulāniem.

—  Neko negribu zināt, — ministrs izsaucās, ieraudzījis dzejnieku, — es uzspļauju jebkādai politikai… lai tā iet pie velna! Eiropa var aizmirst, ka ir bijis tāds kņazs Gorčakovs …

Gar žogu auga varen kupli dadži un garas nātres. Saturēdama vēja plivināto brunču lēveni, čīkstošās šūpolēs pret debesīm uzlidoja «salmu atraitne». Gorčakovs izskatījās nelāgi, sieviešu mētelim līdzīgie rītasvārki darīja viņu smieklīgu.

—   Napoleons, — Tjutčevs iesāka, — no Itālijas atbrīvotāja pēkšņi ir kļuvis par tās nodevēju. Venēcija tā arī palikusi Hābsburgu īpašumā, Austrija ir atdevusi vienīgi Lombardiju — un tad arī nevis Itālijai, bet pašam Napoleonam … Ja itālieši zem Garibaldi karogiem sarīkos krietnu revolūciju, vai tad mūsu faraoni atkal necels gaismā monarhu «Svēto savienību»?

Gorčakovs neizturēja un sāka jautājumu apspriest:

—  Atzīstos, ka reizēm, savā valdniekā klausīdamies, notveru sevi pie domas, ka Meterniha un Neselrodcs laiki jau ir atgriezušies. Bet žņaugt nost Itāliju — tas nozīmē rosināt Austriju uz tās agrāko agresivitāti… Uz to es neesmu spējīgs!

Kad troņi brīkšķēdami sabruka, viņš neviļus juta nemieru. Arī Gorčakovu, tāpat kā caru, biedēja revolūcija, un arī viņš aizstāvēja tautas gāztos monarhus — tas viss bija impērijas diplomāta garā. Tur nekas nav ne labojams, ne atmetams, bet izkropļot Gorčakova tēlu, to laķējot, nebūtu labi. Taču cilindrs ministra galvā (tomēr cilindrs, nevis kronis!) darīja viņu daudz drošāku nekā monarhu…

Cauri pagalmam, nātru dzeldināts, jau soļoja ziņnesis no Carskoje Selo un nesa vēstuli: viņa majestāte laipni lūdza viņa gaišību atgriezties pie sava portfeļa.

—   Tomēr atradāt gan mani, bez Gorčakova iztikt nevarat. — Kņazs ļāva plaukstai pārslīdēt pār sariem

apaugušo vaigu. — Ak kungs, man bija tik laba dzīve, bet nu atkal — jāskujas, jāklanās! Sajā gadā Krievija beidza karu, kas bija ildzis piecdesmit gadus: slavenās Kaukāza armijas zaldāti triecienā ieņēma grūti pieejamu klinti, kuras virsotnē, Guniba aulā, bija nocietinājies Samils ar saviem mirīdiem. Sagūstīto imamu Pēterburgā sagaidija ar godu. Samilu vadāja pa teātriem un institūtiem, viņš apmeklēja Pāžu korpusu, kur reiz bija mācījies viņa dēls, kurš vēlāk kalnos aizgāja bojā aiz neprātīgām skumjām. Samils izteica vēlēšanos satikties ar dēla pedagogiem, bet, runājot ar tiem, sāka nevaldāmi raudāt… Apskatījis elektromašīnu, Samils sacīja:

—  Par to man tika stāstījis nelaiķis dēls, taču es domāju, ka viņš Krievijā sajucis prātā. Tad redz, kā tas viss iri

Arsenālā, aplūkodams jaunākos lielgabalus, Samils ilgi nespēja atraut skatienu no kalnu lielgabala ar pārvadāšanas lafeti. Atcerēdamies kaukāziešu paradumu — dāvināt viesim visu, kas viņam patīk, arsenāla priekšnieks augstsirdīgi sacīja, ka dāvina viņam šo lielgabalu. Samils lādzīgajam ģenerālim nopūzdamies atbildēja:

—   Būtu jums ienācis prātā to izdarīt agrāk…

Viņa redzīgajam skatienam nepalika noslēpti daudzie ubagi pie dievnamiem. Samils nesaprata, kāda jēga atmest tiem pa kapeiciņai, kā to darīja krievi, un, uzkāpis uz baznīcas kāpnēm, imams apstaigāja ubagu rindas, izsniegdams katram uzreiz pa simt rubļiem …

Pirmoreiz Kaukāzā beidza rībēt šāvieni.

Toties sākās nemieri Polijā!

Bismarks nosūtīja Gorčakovam vēstuli, kurā deva baismīgu padomu: «Sitiet poļus tā, lai tiem pāriet vēlēšanās dzīvot; es personiski jūtu līdzi viņu stāvoklim, bet, ja mēs gribam dzīvot, mums neatliks nekas cits kā vien viņus iznīcināt …» Gorčakovs noteica:

—   Bismarks laikam par daudz ieķēris. Viņam tā gādāsi

PIRMĀS DAĻAS NOBEIGUMS

Ministrijas pieņemamajā zālē bija sapulcējušies ārvalstu sūtņi un vēstnieki, pilnvarotie un konsuli. Pie tiem iznāca sirmais, mierīgais Gorčakovs svinīgā, melnā frakā, virs krekla cietās krūtežas ejot viegli šūpojās Zelta Aunādas ordenis (nelaimīgais bibeles jērs, kam ap vēderu apsieta muarē lente). Iestājās klusums, sekretārs ministram pasniedza safjānādas rakstāmmapi. Beigdams - plašo runu, kas aicināja valstis uz mierīgu līdzāspastāvēšanu, Gorčakovs piepeši aizcirta rakstāmmapi ar tādu blīkšķi, kas atgādināja lielgabala šāvienu, un, cēli vārdus izceldams, norunāja:

—   Kungi, uzskatu par patīkamu pienākumu paziņot, ka Krievija izbeidz to atturības stāvokli, kādu ta sev uzskatīja par obligātu pēc Krimas kara…

Aizdomu pilns klusums. Kāds ieprasījās:

—   Vai jūsu augstās ekselences paziņojums nenozīmē to, ka Krievija ir noskaņota pārkāpt Parizes miera noteikumus?

—   Nē, — Gorčakovs nevilcinādamies atbildēja, — nevienu no Parīzes traktāta punktiem mēs neesam nodomājuši pārkāpt.

Pāvesta nuncijs, kuru šis jautājums skāra vismazāk, lūdza kņazu atkārtot paziņojumu. Gorčakovs to ļoti labprāt atkārtoja. Atkal klusums. Visi domāja. Taču nekur nebija iespējams piesieties, un diplomātiskais korpuss atvadījās… Atgriezies kabinetā un nomezdams mapi uz galda, Gorčakovs teica padomniekiem:

—   Es daudz dotu, lai varētu paklausīties, par ko viņi runā tagad, kāpdami lejup uz savām karietēm.

—  Nav svarīgi, par ko runā, — Zominī novilka, — svarīgi ir, ko viņi rakstīs saviem galmiem un kabinetiem.

—   Bet mans paziņojums ir apdarināts tikpat gludi kā angļu «tējas» klipera zemūdens daļa — nevienas atskar- pes… Tomēr esmu izklāstījis turpmākās politikas plānus.

Tumsa vakars. Ak, cik brīnumainas ir šīs ceriņkrāsas novakares…

Pēterburgas logos jau iedegās siltas ugunis.

Atbildēdams pats savām domām, Gorčakovs iesmējās.

—  Vai gan Eiropa var dzīvot bez Krievijas? Es brīno§ par tiem, kas mūs kritizē, — viņš teica, manāmi apmierināts. — Viņi tak visi tur nosprāgtu aiz negantas melanholijas, ja mūsu nebūtu …

Darbīgā Krievija klusēdama «koncentrējās».

OTRA DAĻA. ELKU RADĪŠANA

Tas, kas notiek mūsu acu priekšā, vairs nav īstenība. Tas ir it kā lielas drāmas uzvedums uz skatuves. Viss ir tik skaidrs, tik labi pamatots, tik secīgs … Tagad mūsu nākotne ir plaši atvērta mūsu skatienam!

F. I. Tjutčevs (no sarakstes ar meitu)

1. POPULARITĀTE

1860. gada 20. jūnijā kapteiņleitnants Aleksejs Sefners ieveda Zelta Raga līcī transportkuģi «Mandžur», no kura krastā izkāpa četrdesmit sapieru ar cirvjiem un zāģiem, uzcēla baraku un pirtiņu.. Vakaros no biežņas mīkstā solī iznāca tīģeri un, notupušies līdzās uz kuplās, līkumā sagrieztās astes, ar dzeltenām, nemirkšķinošām acīm ilgi vēroja cilvēku darbu …

Krievija noformēja austrumu fasādi, kuras logiem tagad uz mūžīgiem laikiem vajadzēja vērties Klusā okeāna klaidā! Drīz vien te izmeta enkurus kuģi «Vojevoda», «Bo- jarin», «Posadņik», «Plastun», «Džigit», «Razboiņik» un kreiseris «Svetlana» (tam par godu tika izveidota galvenā — Svetlanas iela). Tā aizsākās slavenā pilsēta Via- divostoka, kuras ģerbonī Usūrijas tīģeris savās nagaina- jās ķepās tur divus flotes zelta enkurus.

Ar amatnieku un matrožu pūlēm valsts austrumos tika radīta lielā politika, un Gorčakovam tūliņ radās vairāk darba… Bet dažreiz darbs gāja pāri spēkiem — ministrs gurdā gaitā devās uz Ermitāžu, kur apsēdās uz dīvāniņa senu meistaru audeklu priekšā un ielūkojās seno krāsu cēlajā tumšumā. Te viņam uzradās pat draugs — Ermitāžas durvju sargs no atvaļinātajiem grenadieriem, varena auguma vīrs, ministra vienaudzis, kurš aiz dīvainas sagadīšanās sirga ar tām pašām kaitēm, kas mocīja viņa gaišību … Gorčakovs sargam žēlojās:

—   Atkal neesmu gulējis. Redz, te lauzīja. Vai visu nakti!

—   Vai ar terpentīnu mēģinājāt?

—   Nepalīdz jau. Un acīs ņirb zaļas mušiņas.

—  Jums vajadzētu apsievoties, tadīt būtu kā no jauna piedzimis.

—   Es tak jau esmu vecs.

—   Preciet jauniņu.

Ministrijā Gorčakovs pārlūkoja avīzes, ar patiku izlasīdams pat kritiku par savu darbību, — kņazs vienmēr ņēma verā sabiedriskās domas spēku, ko augstu vērtēja.

—   Valstij nav nekā kaitīgāka, — viņš apgalvoja, — par tautas apātiju pret savas tēvzemes politiku …

Gorčakovs bija populārs ne tikai aiz robežām, bet arī Krievijā pašā (tolaik šāds stāvoklis bija retums). Pie viņa jau sāka ierasties cietēju deputācijas, kuru lūgumiem nebija nekā kopēja ar diplomātiju, un ārlietu ministrs krāšņajā dienesta greznībā ar līdzjūtību pieņēma vecticībniekus, zemes arājus un tirgoņus. Reiz viņš pieņemamajā istabā lika ilgi nogaidities Anglijas sūtnim: «Kad es runāju ar tautu, karalienes Viktorijas ambasadors var arī pagaidīt…» Kāds laikabiedrs atzīmēja: «Pirmoreiz krievu ministram atradās vajadzīgie vārdi ne tikai saloniem, bet ari publikai. Viņa spožās runas, asie un trāpīgie vārdi nonāca līdz izglītotām dāmām un provinces muižniekam, līdz vienkāršam studentam un spožam gvardam.» Tiesa gan, dažreiz kņazam pārmeta pārlieku lielu pašpārliecību — tas ir parasts pārmetums cilvēkam, kas visu jau pilnībā apdomājis, un tāds cilvēks, protams, neatdos savas pozīcijas pirmajam, kas pagadījies ceļā … Tikmēr inteliģence, nojautusi Gorčakovā radniecīgu dvēseli, gluži vai apbēra viņu ar padomu pilnām vēstulēm; kņazs saviem tuviniekiem teica:

—   Zinātnieki un rakstnieki sūta man galvenokārt cilātus no filozofiskām mācībām. Sagrabina no Boila, Gizo vai Tokvila un tad pavēsta man ar norādījumu, lai es, izmantodams savu ietekmi, tos nekavējoties pielāgoju krievu dzīvei kā tādu ārstniecisku plāksteri. Viņiem gribas zināt, kas no tā iznāks. Bet mani gan tas nepavisam neinteresē, jo es jau iepriekš zinu, ka svešs plāksteris mūsu miesai nepielips …

Viņa rīcību jau toreiz mēģināja analizēt: «Lai nu par Gorčakovu saka, ko grib, taču viņš ir vienīgais no caram tuvākajiem cilvēkiem, kam piemīt liberālas tieksmes. Tiesa gan, praksē viņš vienmēr nenotur šo līniju, apgalvodams, ka vara nespēj iztikt bez kādas niecīgas daļiņas patvaļas. Turklāt, nodevies politikai, viņš skaidri neizprot, kādai īsti jābūt liberālai rīcībai…» Gorčakovam patika frāze:

—  Vara stingra, bet līdzekļi vaļīgi!

Maskavas profesors B. N. Cičerins rakstīja, ka Gorčakovs «nav saindēts ar kundziskiem aizspriedumiem un spēj saprast lietpratīgas domas, nebaidīdamies no mānīgām demokrātijas un sarkanās republikas pazīmēm». Tā tas bija: kad 1878. gadā tiesās revolucionāri Veru Zasu- |iču un zvērināto tiesa pieņems viņai attaisnojošu lēmumu, no publikas pirmais piecelsies Gorčakovs un sarīkos viņai vētrainas ovācijas.

Cik ļoti viņam bija veicies ar padēliem Musiniem-Puš- kiniem, tikpat veco vīru sarūgtināja paša dēliņi — Mihails ar Konstantīnu… Nemanot abi bija izauguši un kļuvuši par vareniem skaistuļiem, kuru dēļ sievietes vai prātu zaudēja, bet tēvs nojauta, ka šie donžuāni nebūs viņa sirmajiem matiem par rotu. Augstākajā sabiedrībā jaunos kņazus Gorčakovus dēvēja par «elegances maģistriem», pa pastu viņi no Parīzes izrakstīja veļu, kas bija piebārstīta ar tējas rožu ziedlapiņām, bet viņu tētiņam bija vien jāprotas apmaksāt vekseļus, ko kreditori pienesa tieši mājās, it kā sazvērējušies ministru galīgi izputināt. Gorčakovs, būdams cilvēks ar stingriem morāles principiem, smagi pārdzīvoja to impērijas dižvīru likteni, kuriem viņa dēli regulāri uzlika žuburotus ragus… Šorīt kņazs dienu iesāka ar to, ka sadeva saviem dēliem skanīgas pļaukas, kad tie vēl laiskojās gultā, pārdomādami radošos plānus vakaram. Dēli apvainojās:

—   Bet, ja mēs vairs neapgrozīsimies augstākajā sabiedrībā, tad sakiet — ar ko citu lai nodarbojamies?

—   Urbiniet degunu … muļķi! — tēvs atbildēja.

Pie galda viņš iznāca sabozies, dziļi nelaimīgs, apbēdināts. Vecais kambarsulainis Jakovs viņu pažēloja:

—  Jūsu gaišība, aiz kam jūs visu tā ņemat pie sirds?

—   Kā tad citādi? — Gorčakovs atbildēja ar drebošām lūpām. — Man jau ripo septītais gadu desmits, un viņus nopērt es nespēju. Sie titulētie ērzeļi ir nosprieduši, ka dzīve ir viens vienīgs bezmaksas izpriecu karnevāls. Bet viņi nepadomā, ka viņu tēvs strādā kopš jaunības dienām un vēl neredz saviem darbiem gala …

Jakovs viņam pasniedza tasi Brazīlijas šokolādes. Tase, ko Gorčakovs turēja rokās, bija viņam dārga piemiņa: no tās labprāt bija dzērusi tēju nelaiķe Marija Aleksandrovna.

—   Zēl, ka viņi atsitušies savā daiļajā mātē. Būtu manī, tādā ķēmā, tad sēdētu mājās… Ņemšu un aizsūtīšu abus prom uz pasaules viņu malu: Mišku par konsulu uz Pa- ragvaju, bet otru uz Jamaiku.., Lai tad tur cepināsi

Viņš sliktā noskaņojumā piebrauca pie ministrijas, apvaicājās dežurējošajam reģistratoram, kas nakti saņemts pa telegrāfu.

—   Nekas būtisks, jūsu gaišība, pasaulē nav noticis. Pavisam nelāgi klājas Austrijā, un nav skaidrs, kā viņi tiks galā ar ungāriem, kas pieprasa personālūniju. Vēl ir saņemts ziņojums par vēlēšanām Statos: jeņķi sadomājuši vēlēt par prezidentu kādu tur meža cirtēju, vārdā Ābramu Linkolnu, kuru viņi atzīst par asprātīgu oratoru. Linkolns, starp citu, ir pazīstams melnādaino verdzības pretinieks.

—   Ko nu par nēģeriem! — Ministrs atmeta ar roku. — Tepat pie mums, āre, baltādainie nespēj atbrīvot no dzimtbūšanas paši savus baltādainos …

Bija diena, kad jāsniedz ziņojums caram, un Aleksandrs II izteica Gorčakovam domu par ungāru un polu revolūcijas «solidarizēšanos»:

—  Ja Ungārijā izcelsies jauns dumpis, es, šķiet, aizmirsīšu agrākās nesaskaņas un sūtīšu savu karaspēku pret ungāriem, tāpat kā četrdesmit devītajā gadā to darīja mans nelaiķa tētiņš.

—  Citiem vārdiem sakot, valdniek, — Gorčakovs atbildēja, — jūs gribat padziļināt bezdibeni starp varu un krievu tautas sabiedrisko domu. Tādā gadījumā es iesniedzu atlūgumu .,.

Tas jau bija viņa piektais lūgums par atvaļināšanu. Sādā radikālā veidā viņš aizstāvēja savus uzskatus politikā. Cars viņa lūgumus vienmēr saplēsa, jaukā laipnībā sacīdams:

—  Jūs esat man pats tuvākais bajārs. Nepametiet mani…

Dienas vidū 2orninī ziņoja, ka pieņemamajā zālē mīņājoties Prūsijas sūtnis Bismarks, kurš lūdzot audienci.

—   Nevajag, — Gorčakovs atbildēja. — Man paredzēta saruna ar marķīzu Montebello, bet Bismarks uz manām simpātijām pret Franciju raugās kā cenzors uz dumpīgu rakstu.

Vakarā pastaigādamies pa Ņevas prospektu, Bismarks publikā pamanīja kādu pazīstamu seju; mazliet pacēlis katliņu, sūtnis sacīja:

—   Nevaru atcerēties, kā es jūs pazīstu!

—  Villijs Stībers, — tas atbildēja, pamezdams acis apkārt. — Mani jums priekšā stādīja nelaiķis policijas prezidents Hinkeldejs, kad jums gribējās nospert rakstāmgaldu Vīnes grāfa Rehberga mājai

—   Nospert… Kāpēc tad tik rupji? Es taču neesmu zaglis, bet politiķis. Bet ko jūs darāt Pēterburgā?

—   Kārtoju cara žandarmērijas un mūsu slepenpolicijas sadarbību krievu revolucionāru meklēšanai Eiropā.

—   Vēlu panākumus, Stiberl Taču, ja es iegūšu augstāko varu Prūsijā, jums vairs nebūs jābrien pa šķīdoni, jūs brauksiet karietē kā liela, piesūkusies blakts.

Ar šiem vārdiem sūtnis spiegu uzjautrināja.

—   Mūsu darbā pa karietes lodziņiem maz vien var izošņāt. Bet, ja jūs man dosiet varu pār prūšiem, tad gan es kājām blandīšos apkārt tik ilgi, kamēr nespēšu vairs uz tām nostāvēt…

Bismarks redzēja Krieviju traucam pilnās burās — ar saspringtu ne tikai ārējo, bet arī iekšējo politiku, un tas viņam palīdzēja krievu dzīvē ieskatīties daudz pilnīgāk nekā pārējiem Prūsijas sūtņiem. Zināms, Pēterburgas augstmaņus bija izlutinājusi saskarsme ar ārzemju sūtņiem — tie prata novērtēt izsmalcinātās manieres, piedeva valodas viltīgo kazuistiku, māku tērgāt par visu uz pasaules un neizpļāpāt to, kas noslēpjams. Bismarks nepavisam nepiederēja pie šīs kategorijas! Iedomājieties apvalkātā, tumšbrūnā mētelī ģērbušos drūmu, pavecu cilvēku, kuram līdzi bez saites tek suns, kas noraugās saimniekā ar garu, vērīgu skatienu. Ligovas stacijā kāda vasarniece no šī skatiena nobijās, taču Bismarks viņu laipni nomierināja: «Kundze, mans suns apstājās pie jums tāpēc, ka tam vēl nekad nav nācies redzēt tik skaistas acis!» Bismarks nemēdza runāt caur puķēm kā orākuls. Galma rautos viņš nemēdza izdabāt dāmām. Nelocījās kā zutis šīs pasaules vareno priekšā. Viņa smaids izpaudās lūpu izliekumā, bet acis palika dzedras. Prūšu sūtņa augumā jaudās pastāvīga saspringtība, bet ne nebrīvums. Sabiedrībā viņš vienmēr parādījās viens pats un uz jautājumiem par sievu atbildēja, ka tai ir savi pienākumi, kas tai arī jāpilda kā krietnai ģimenes mātei. Johannu fon Bismarku vīrs turēja noslēgtībā, jo tai nepiemita vajadzīgais «smalkums». Visas šīs neglītās un aprobežotās sievietes intereses nesniedzās tālāk par virtuvi un bērnistabu, tās izpaudās rūpēs par vīra paēdināšanu un padzirdināšanu, viņa cītīgi — gluži kā muzeja retumu glabātājs — uzmanīja temperatūru sūtniecības istabās. Ar šīm īpašībām ir par maz, lai parādītos Pēterburgas salonos, kur krievu dāmas, mitējušās smalki iztirzāt Parīzes modes, piepeši uzsāka dedzīgu strīdu par Olomoucas konvenciju. Sākumā tas Bismarku ļoti pārsteidza, bet tad viņš pierada pie tā, ka Pēterburgas sievietes par politiku zina daudz ko vairāk, nekā raksta avīzēs…

Gorčakovam ārkārtīgi nepatika, ja ārzemju sūtņi — apejot viņu, ministrul — centās iekļūt imperatora kabinetā. Bismarkam viņš šādu patvaļīgu rīcību piedeva, un cars aicināja sūtni vasaru noīrēt Carskoje Selo kādu vasarnī- ciņu, lai atrastos viņam tuvāk. Tomēr hroniskais naudas trūkums neļāva Bismarkam padzīvot pie dabas krūts. Sūtņa ienākumi nepārsniedza astoņus tūkstošus dālderu, bet sūtniecības izdevumi sasniedza divpadsmit tūkstošus dālderu (vajadzēja vien piemaksāt no savas kabatas un dzīvot galīgā pieticībā). Visi diplomāti Pēterburgā, atdarinādami krievu dzīves stilu, rīkoja pieņemšanas un vakarus ar lūgtiem viesiem — Bismarks šādu greznību nevarēja atļauties, un tāpēc šveicars pie sūtniecības durvīm bija uz visiem laikiem pieradināts nejaušiem viesiem atbildēt, ka Prūsijas sūtņa kunga «šodien nav mājās».

Drīz vien no Berlīnes Bismarkam paziņoja, ka viņš paaugstināts par rotmistru. Gorčakovs pret to izturējās ar tādu vienaldzību, it kā viņa sētniekam būtu pielikts pusrublis pie algas, bet baronam Zominī viņš teica:

—   Lūk, jums tipisks prūsisl Nav nemaz muļķis, bet par epoletēm priecājas kā runcis par baldriāniem. Nepietiek ar to, ka Bismarks bieži iedzer, viņš bez tam vēl ir arī… militārists. Alkohols un junkura manieres — politiķim bīstams savienojums!

Ķiverei un epoletēm mirdzot, Bismarks parādījās cara svītā Ķrasnoje Selo manevros. Goda viesu un militāro atašeju paviljonā Aleksandrs II spieda viņu pie sirds.

—   Priecājos redzēt pie sevis prūšu rotmistru …

Būtu paviljonā dzirdējuši, kā gvardes kavalērijas rindās Bismarku izsmēja jaunie, bezūsainie korneti:

—  Tavu brīnumu! Tēvocim tikai pusgadsimts uz muguras, bet viņš, āre, jau ir rotmistrs. Bail pat iedomāties, kas ar Bismarku notiks, kad viņam paliks kādi deviņdesmit … Vai tiešām piešķirs pulkveža pakāpi?

Neaizmirstams bija krievu kavalērijas paraugtrieciena brīdis. Pie apvāršņa — tieši no negaisa mākoņa — pēkšņi izauga jātnieku lavīna, kas joņoja negantos auļos. Auri, žvadzoņa, pakavu klaboņa, saucieni, zirgu zviedzieni, tauru skaņas… Šķita, tūkstošgalvainā zirgu un jātnieku masa, stihiskā skrējiena rauta, samīdīs un sagāzīs paviljonu nožēlojamos tiltiņus, pār kuriem zeltaini vi|ņoja zīda aiz- sargjumtiņi. Un tieši desmit soļus no kādas neredzamas līnijas visi šie triecienā auļojošie jātnieki pēkšņi reizē sarāva zirgus pakaļkājās, publikas priekšā gaisā paslējās spoži pakavi, un no zirgu lūpām atrāvās un pa gaisu kā pieneņu pūkas aizlidoja viegli trakajā auļojienā radušos putu kumšķīši. Noskanēja taure — zirgi, visi vienlaikus nokrākdamies, nostājās uz visām četrām kājām. No kirasieru saulē mirdzošo ķiveru apakšas ārzemniekiem un dāmām uzsmaidīja jaunas, iedegušas krievu puišu sejas,,.

—   Tas bija nepārspējami! — Bismarks jūsmoja.

—• Bet toties cik daudz putekļu, — Gorčakovs nošķaudījās ..,

Atpakaļ no Krasnoje Selo publika brauca pa jauno dzelzceļa atzarojumu, kas nesen bija uzbūvēts no Ligovas un tagad tika vilkts tālāk — līdz Rēvelei; vagonā Bismarks apsēdās blakus jaunajam angļu sūtnim lordam Neipjeram; riteņiem klaudzot, ministrs klausījās, kā Bismarks Neipjeram iestāsta:

—   Pašas Krievijas ciņa ar Angliju būtu pretdabiska kā ziloņa cīkstēšanās ar valzivi. Krievija nespēj uzvarēt jūsu karalisti, tomēr tā spēj sagādāt Anglijai briesmīgas sāpes ar triecienu Indijai… Vai jūs, milord, no tā nebaidāties?

—   Anglija ne no kā nebaidās, — Neipjers salti atbildēja.

Eiropas aprindās jau sen klīda nedroša versija, ka Krievijai būtu tīrais sīkums, pārceļoties Afganistānas kalnu virsotnēm, novest savas armijas lejup ziedošajās Gangas ielejās, lai uz visiem laikiem patriektu no turienes angļus! Tomēr tas nepavisam neietilpa krievu politikas uzdevumos. Taču Gorčakovs nojauta: tiklīdz Krievija nonāks līdz Amu- darjai un pazibinās durkļus Karakuma smiltājos — tūdaļ sāksies «valzivs un ziloņa» pretdabiskais cīniņš. »»»»»•»»»»♦«!»»*••

Bismarks sūtīja ziņojumu ministram Sleinicam uz Berlīni: «Krievijas augstākajos slāņos kā jauna parādība radusies cenšanās atgriezties pie sava nacionālā apģērba tāpat kā Ungārijā. Teātros bieži var sastapt elegantus kungus gaišzilos un zaļos samta kaftanos ar kažokādu apdari un ar bajāru cepurēm galvā. Garīdzniecība atbalsta šīs tautiskās ieražas… Zemnieku jautājums nobīdījis malā gandrīz visas pārējās intereses. Muižniecība noskaņojas aizvien naidīgāk ,., Imperatoru nomāc nopietnais iekšējais stāvoklis, un par ārpolitiku viņš vairs nepavisam neizrāda līdzšinējo interesi. Vakar viņš man, dziļi nopūzdamies, atzinās, ka braucieni medībās esot viņa vislaimīgākās dienas… Gorčakovs izliekas, ka viss, kas vien Krievijā notiek, ir saskaņots ar stingri pārdomātu programmu!»

Aleksandrs II ielūdza Bismarku uz medībām.

2. PARMAIŅU PRIEKŠNOJAUTAS

Pienāca ziema — sniegota, salta, sārtvaidzīga; Pēterburgas ielu krustojumos liesmoja ugunskuri, pie tiem, cimdotās rokas plaukšķinādami, sildījās garāmgājēji… Galvaspilsēta bija pilna baumu par drīzajām reformām; Bismarks apvaicājās Gorčakovam, kā viņu ietekmēs zemnieku brīvlaišana.

—  Mani pašu tas nekādi neskars, man taču nepieder muižas, un es nekad neesmu bijis vergturis. (Bismarks pabrīnījās.) Nebrīnieties, — Gorčakovs turpināja. — Man bija četras māsas, un, pabeidzis Liceju, es tūliņ atdevu tām pūrā tēva sādžiņu. Kopš tā laika pārtieku tikai no dienesta ienākumiem! Kad jūs dodaties medībās? — viņš apvaicājās. — Nu, tad apsveicu. Jūs redzēsiet caru viņa vismīļākajā nodarbībā. Mūsu slavenais dzejnieks Zukov- skis bija viņa audzinātājs. Dzejnieks man tika stāstījis, ka, novērodams audzēkni, ilgi neesot varējis noskaidrot, kas īsti esot viņa galvenā aizraušanās, un tikai medībās ievērojis troņmantnieka acīs patiesi jūsmīgu apgarotību…

Gorčakovs bija godkārs un tagad izbaudīja godkārības pilnu gandarījumu: karš Itālijā un panika monarhu vidū bija noveduši līdz kabinetu maiņai Vīnē, Parīzē un Londonā.

—  Vienīgi es neesmu dabūjis pērienu! Taisnība gan, Vaļevska ir žēl, toties es priecājos, ka kanclers Buols ir izlikts aiz politikas durvīm kā kucēns, kas apslapinājis dižciltīgas dāmas tērpa stērbeli … Es ceru, — viņš smaidīdams turpināja, — ka jūs drīz vien ieņemsiet Berlīnē tādu pašu stāvokli, kādu es ieņemu Pēterburgā.

Caur aceņu stikliem Bismarkā skaudri noraudzījās acis — asas kā adatas. Ar kūtru, kundzisku kustību Gorčakovs pastiepa viņam ziņojumu no krievu sūtņa Berlīnē.

—  Paļaujos uz jūsu pieklājību — jūs aizmirsīsiet to, ko jums nevajag zināt. Taču tas jūs uzmundrinās,,, lasiet!

Krievu sūtnis ziņoja, ka Berlīnes augšējos slāņos briest krīze. Kara ministrs Rons ir nokaitinājis landtāgu ar despotiskām runām, pieprasīdams no Prūsijas naudu, naudu un vēlreiz naudu — armijas palielināšanai un flotes būvei. Prūsijas militārā sistēma balstījās uz novecojušajiem 1814. gada likumiem. Taču kopš tā laika iedzīvotāju skaits bija pieaudzis par astoņiem miljoniem. Bet pie ieročiem tika saukti tikai četrdesmittūkstoš rekrūšu tāpat kā pirms pusgadsimteņa, tālab tikai divdesmit seši procenti no veselajiem jaunajiem vīriešiem bija pakļauti mobilizācijai. Tāpat kā ārsti lielākajā vairumā cilvēku saskata savus nākamos pacientus, tā arī Rons ar Vilhelmu katrā prūsī saskatīja nākamo zaldātu. Vispārēja karaklausība — tas ir galvenais nosacījums, lai nācija automātiski būtu spējīga acumirklī izdarīt mobilizāciju.

—   Izlasījāt? — Gorčakovs pavaicāja. — Tas attiecas lieši uz jums, jo kadru armijas radīšana vedis sev līdzi pāreju uz aktīvāku politiku. Un kurš cits gan to vadīs, ja ne jūs?

—   Bet Berlīnē mani uzskata par tādu kā bubuli, ar ko var labi pabaidīt palaidnīgus bērnus. Jūtu, ka man ceļš netiks pavērts. Es jau ar sajūsmu paliktu par sūtni Pēterburgā līdz pat mūža galam. Man jūsu zemē raizes dara tikai briesmīgi dārgā malka un nepieciešamība visur dot dzeramnaudas…

Par šo sarunu kņazs paziņoja imperatoram.

—   Bismarku, — cars atbildēja, — varētu pārvilināt krievu dienestā. Jautājums tikai — par ko lai viņu ieceļ.

—  Viņš ir kaprīzs cilvēks. — Gorčakovs saviebās. — Dažkārt manierīgs kā izlutināta sieviete. Taču Krievijai ir izdevīgāk, ja Bismarks gūst panākumus Berlīnē.

Cars nobungoja uz galda «Steinmeca maršu».

—   Ir gaidāmas pārmaiņas… Tās nojauš pat mana sirds. Un kā ir ar veselību Prūsijas karalim Fridriham Vilhelmam Ceturtajam?

—  Viņš ir ieslēgts vecajā Sansusī, un, zināms, ja nenormāls cilvēks zālēm virsū uzdzer degvīnu, tad uz viņa psihiskā stāvokļa uzlabošanos nav ko gaidīt… Atceros, es reiz, caur Berlīni braukdams, biju pie viņa uz pieņemšanu Bābelsbergā, tur bija sapulcējusies interesanta sabiedrība. Dzejnieki, zinātnieki, izdevēji. Karalis bija gudrs cilvēks. Bet, lūk, kas mani jau toreiz pārsteidza: tiklīdz viņš sāka smieties, smiekli tūliņ pārvērtās žagās.

— Jā, — cars sarunu nobeidza, — ir gaidāmas pārmaiņas. Mūsu brauciena laikā uz Varšavu es Bismarku ieskaitīšu savā svitā.

Austrija pulcināja karaspēku pie Lombardijas robežām, lai atkal mestos virsū Pjemontai un dabūtu atpakaļ iepriekšējā karā zaudēto. Gorčakovs ar lielu taktu sagatavoja triju imperatoru tikšanos, lai jau pašā sākumā liktu šķēršjus jebkādam mēģinājumam paverdzināt Itāliju. Varšavā sapulcējās Krievijas un Austrijas monarhi un Prūsijas princis reģents; Parīzē šo rendez-vous novērtēja kā nelāgu simptomu, un Mornī paziņoja Kiseļevam, ka franči Varšavas tikšanos uzskata par senu rēgu atdzimšanu.

—   Vai tiešām jūs esat noilgojušies pēc «Svētās savienības»? …

Taču Gorčakovam bija citi mērķi. Monarhu priekšā viņš noturēja izsmalcinātu runu, aiz kuras skaistā stila slēpās galvenais: Krievija neļaus austriešu durkļiem izlemt itāliešu tautas likteni. Bismarks atklāti atbalstīja krievu ministru, ar to izraisīdams sašutumu reģentā princī Vilhelmā.

—   Vai tiešām jūs uzskatāt, ka tautai ir tiesības atņemt svaidītajām personām viņu kroņus? — vecais vīrs ņurdēdams noprasīja.

—   Visu, kas notiek Itālijā, es uzskatu par likumsakarīgām, dabiskām parādībām. Garibaldi grauj itāliešu herco- gistu troņus nevis tāpēc, ka būtu dzimis par nelabojamu nelieti, — nē, Garibaldi ir tikai uzminējis savas nācijas vēlēšanos!

Bismarks izteiksmīgi paskatījās uz Hābsburgu, it kā vēlēdamies viņu brīdināt: Austrijas padzīšanai no Itālijas noteikti sekos Austrijas padzīšana no Vācijas. Francis Jozefs ar skaidri manāmu lūgumu pievērsa skatienu Aleksandram II, cerēdams, ka tas, tāpat kā viņa tēvs, ar visu krūti nostāsies Austrijas pusē, taču cars šoreiz Gorčakovu nepiekrāpa un atbildēja pavisam saprātīgi:

—   Lai kā veidojas Itālijas notikumi, tie tomēr veidojas, un lai dievs dod itāliešiem labu veselību …

Atceltā Buola vietā Austrijas imperatoru uz Varšavu pavadīja grāfs Rehbergs, kurš Bismarku neieredzēja par viņa neganto smēķēšanu bundestāgā, bet Bismarks, neieredzēdams Rehbergu, tomēr atrada sevī tik daudz vīrišķības, lai paliktu pieklājīgs. Viņš apvaicājās Rehbergam par ungāru nacionālo kustību.

—   Baidos, ka ungāri mūs, vāciešus, noēdīsl

Atbildēdams uz šo atzīšanos, Bismarks izrādīja apbrīnojamu gaišredzību Austrijas nākotnes politikas plānos — tai vēsture bija lēmusi pārvērsties par Austroungāriju.

—   Bijusi man tā nelaime būt par jūsu imperatoru, — viņš sacīja, — es audzētu ūsas, nevis vaigubārdu. Es Aus trijā visu pielāgotu ungāru gaumei un atzītu par patiesību, ka galvenā Austrijas ķeizara priekšrocība ir tā, ka viņš ir Ungārijas karalis, bet pati Austrija ir tikai vārgs Ungārijas piedēklis.,.

Pirms aizbraukšanas no Varšavas Vilhelms uzdeva adjutantam Minsteram izteikt Bismarkam savu valdnieka neapmierinātību.

—  Ja jūs sāksiet paust uzskatus, kas atšķirsies no Berlīnes uzskatiem, jums diemžēl nemūžam nek|ūt par ministru.

Bismarks Minsteram atbildēja lietišķi:

—   Bet ja es kļūšu par ministru un pārveidošu Berlīnes apziņu pēc sava prāta … Ko tad? Starp citu, es ierados Varšavā, atrazdamies Krievijas valdnieka svītā. Un šādā ampluā mani vairs nebiedē Berlīnes krinolīnu čaukstēšana.

Ar «krinolīniem» viņš domāja reģenta sievu Augusti, dumju veču, kurai bija liela ietekme uz vīru; viņa bija sā kusi Bismarku ienīst, allaž pierādīdama, ka viņš Pēterburgā pārlieku «pārkrievojies» un tādēļ nevar uzticami kalpot Prūsijai.

~r Ko lai saku reģentam? — Minsters gribēja zināt.

—  Tā ari pasakiet. Tikai neko neizdomājiet.

—  Zēl, — Minsters no sirds nopūtās. — Jums taču gribēja piedāvāt iekšlietu ministra portfeli.

—   Tā vēl nav varai Lai mani padara par prezidentu kaut tikai uz trim mēnešiem, un es sagatavošu Vācijā labu pilsoņu karu: šāda karsta pirts Berlīni atsvaidzinātu ka viegla, aizraujoša pastaiga pa galvaspilsētas apkaimi…

—   Kaut ko tādu es nevaru ziņot. — Minsters pakāpās atpakaļ.

—   Taču es arī neskriešu ziņot jūsu vietāl

Būdams fiziski ļoti spēcīgs cilvēks, Aleksandrs II ris kēja ar mednieka šķēpu doties aci pret aci pretī lācim; medībām cars meta mieru tikai mūža beigās, kad bija nošāvis savu galveno medību pārzini Skarjatinu, noturēdams to par ķepaini. Katru otrdienu no Varšavas vai Nikolaja stacijas perona atgāja īpašs vilciens, pilns ar medniekiem, dzinējiem, ar virtuvi un oficiantiem, kā ari ar ārvalstu sūtniecību locek|iem, pret kuriem cars juta labvēlību.

Ģērbies miecētas ādas mētelī, augstiem velteņiem kājās imperators ienāca vagonā, teikdams:

—   Šodien gan ir auksts. Nez — cik grādu ir?

—• Vienpadsmit, jūsu augstība, — atbildēja no kreisās puses.

—   Būs visi divdesmit pieci, — atsaucās labajā pusē.

—   Redziet nu, — imperators teica Bismarkam, — cars nekad nedabū dzirdēt patiesību, tādēļ jau es lasu «Kolo- kolu»! Lai paldies Hercena kungam — es no viņa bez maksas saņemu katru numuru pēc adreses: Sanktpēterburga, Ziemas pils …

—   Nu, un kad reiz Krievzemē būs kārtība?

—   Par ko tu runā, Aļoša? — cars atbildēja, kuplo vai- gubārdu glaudīdams. — Vai pazīsti senatoru Tolmačovu? Pulka komandieris būdams, bija zelta vēfts. Nekas pulkā velti neaizgāja bojā. Bet nesen uzzināju šitādu joku. Sis liekot apcirpt zaldātus. Un apcirpt visās vietās — bez izņēmuma! Pēc tam piebāžot ar matiem gultas maisu un pārdodot. Naudiņu — savā kabatā. Un es šito suņabērnu tīku uzskatījis par pulka ekonomijas meistaru. Citiem ģenerāļiem vēl norādīju par paraugu… Kāda te var būt kārtība?

—   Zemniekus peram, — Tolstojs iebilda, — bet senatorus nedrīkst?

—  Ja gribi, noper viņu pats, — cars noskaitās…

Beidzot Lisina bija klāt! Uz platformas atklājās tāda

aina: tieši sniegā uz ceļiem tupēja pieci zemnieki, virs kailajām galvām turēdami lūgumus «uz visaugstākā vārda». Mantu noliktavu pārziņi, kas stacijā sagaidīja caru, jau bija aizdedzinājuši darvas lāpas, un spilgto, sprēgājošo liesmu gaismā šī verdziskās pazemošanās aina izskatījās sevišķi baiga. Cars devās uz kamanām.

—   Līven, savāc, kas viņiem tur ir …

Līvens nosoļoja gar zemnieku rindu, raušus norāva no galvām lūgumus un iegrūda tos puskažociņa kabatā.

—   Braucam! — cars uzsauca, kā aizšauts atmuguriski ieveldamfes kamanu kulbā.

Nakti visi pārgulēja sādžā, kas klusi snauda piesnigušu, tumšu mežu vidū. Aleksandrs II apmetās vietējā tirgotāja lepnajā divstāvu mājā; Bismarks izbrīnījies aplūkoja klavesīna lakoto vāku, svētbildes dārgos ietvaros un augstus gumijkokus toveros. Pirms gulētiešanas viņi vakariņās ēda karstas bliņas ar krējumu. Bismarks pirmoreiz dabūja pagaršot rīvētus rutkus (turklāt cars bija aizmirsis, kā rutkus sauc vāciski, un pēc šī vārda tulkojuma tika nosūtīts ziņnesis pie barona Līvena).

Vēl bija pavisam agrs, kad mednieki, suņu bara ielenkti, iegāja mežā. Galma mednieki uztraucās, sadalīdami vietas tā, lai lāci izdzītu tieši pretī imperatoram.

—   Bismark, nāciet kopā ar mani, — cars aicināja.

Viņi brida pa sniegu līdz jostasvietai. Nosvīda un atsprādzēja siksnas. Kādas desmit asis aiz muguras soļoja cara dzīvības sargātājs mednieka palīgs Iljins un, par spīti bargajam salam, turēja kailu pirkstu uz uzvilkta gaiļa. Kaut kur ļoti tālu dzirdēja suņu spalgās rejas un dzinēju balsu jūkli.

—   Mums jāstāv te. — Cars sastinga uz vietas; viņš sāka ar velteņiem mīdīt sev apkārt laukumiņu. — Sūtni, pielādējiet!

Bismarks iedzina divas zaļas patronas brīnišķīgas Ižev- skas bises stobros (tā bija krievu imperatora dāvana).

—   Liekas, būs izcēluši. — Hjins ieklausījās…

Saltā, dūmakainā klusumā lēca saule.

—   Man tagad klājas grūti, — cars pēkšņi klusām atzinās. — Tauta nav īsti mierīga. Baidos, ka brīvības manifesta izsludināšana izraisīs nepatīkamu neizpratni muižniekos un radīs zemnieku dumpjus. Mums, paldies dievam, ir maz fabriku, bet manam dēlam droši vien jau vajadzēs cīnīties ar jaunu parādību — ar strādniekiem! Tā vairs nav sādža, kādā mēs šonakt pārgulējām …

Līdz galam pateikt viņš nepaguva: negaidot no krūmiem uz viņu pusi izlīda lācis, vēl neatžilbis no saldās snaudas alā. Norībēja divi šāvieni reizē — dzīvnieks sabruka. Vel- teņiein sniegu čirkstinot, cars piegāja pie zvēra un noliecās pār to.

—   Bismark, vai zvēru nogāzāt jūs vai es? Nu labi. Lai to aizved uz anatomikumu, profesors Traps uzšķērdīs un pēc lodēm noteiks, kuram no mums pieder āda …

Aleksandrs II uzmeta bisi plecā. Bija manāms, ka viņš nav apmierināts ar izcēlušos konfliktu (caram nepatika, ja kāds apsteidza viņa šāvienu). Turpat netālu dzinēji jau kūra ugunskurus. Virssulainis turpat sniegā izklāja galdautu, sulaiņi uz tā salika pudeles un uzkodas. No meža biezokņa visām malām uz ugunskura dūmiem nāca laukā mednieki, dzinēji, diplomāti un kučieri. Eda, kājās stāvēdami, bez kādas subordinācijas, ņemdami no galdauta visu, kas vien iepatikās. Bismarks notupies palika glāzi zem sarkanīgās poļu starkas strūklas, kas tecēja no mu- čeles. Viņam līdzās cars lēja sev Gdaņskas «vudku».

—   Jūsu augstība, — Bismarks angliski sacīja, — es atļaušos iedzert uz jūsu visaugsto un visai Eiropai vis- dārgo veselibu, lai jums nebūtu nepatikšanu ar šo… emancipāciju. Ticiet, ka manā personā uz jums raugās jūsu uzticams draugs — ķeizariskā Prūsija, kuras durkļi Krieviju vienmēr aizsargās pret Francijas samaitājošajām ietekmēm…

Pēc atgriešanās no medībām Bismarks kādu dienu uz Miljonu ielas stūra salīga važoni un, interesēdamies par vienkāršās tautas domām, uzsāka ar viņu sarunu par gaidāmo cara «žēlastību».

—   Vai t* šitā kāda brīvība? — važonis droši atbildēja. — Tik vie' ir cerības, ka, reče, atnāks Garibaldis un sados visiem pie reizes tā, ka kungiem galvas ripos kā kāļi… Nnn-ū-ū, pagāni! — Un zirgi izveda sūtni no Miljonu ielas aizas Marsa laukuma plašumos, kur mazais Suvo- rovs — līdzīgs antīkam kareivim — bija braši sastindzis zaigojošu kupenu vidū …

Arī Bismarks juta tuvojamies pārmaiņas, i * * » i

Gorčakova tumšajā, vakarīgajā dzīvoklī viņu gaidīja radiniece Nadina Akinfova; kņazs neviļus sāka tīksmināties par viņas slaido ēnu, kas skaidri iezīmējās uz sienas logu starpā. Stalti un viegli sieviete pagriezās pret viņu, teikdama:

—   Bet es atkal aizbēgu no sava ļaundara.

Gorčakovs satraucās, sasita rokas.

—   Mīļumiņ, bet tā taču nevar tālāk dzīvot.

—    Pieņem mani pie sevis, tēvocīt, — viņa sāka lūgties …

Tjutčevs sievietes parādīšanos atzīmēja ar dzejoli:

Nams atdzīvojās; jautri smejot, Kad to sev izvēlējās tā, Un turpmāk mūs vairs netraucēja Sis nerimtīgais telegrāfs…*

Ministrs kopā ar Nadinu parādījās Muižnieku biedrības koncertā Mihaila ielā. Viņš neslēpa, ka viņam ir patīkama skaistas, jaunas sievietes klātbūtne, un, pavadīdams dāmu uz savu ložu, viņš aizkustinoši smaidīja.,. Bet aiz muguras atskanēja:

—   Ak, cik brīnišķīgs pārisl Zēl, ka vīrs nedod Nadinai šķiršanos. No viņas iznāktu tīri laba ārkārtīgu lietu rni- nistriene.

—   Ko jūs, mīļā, runājat? Nadina ir četrdesmit divus gadus jaunāka par kņazu, viņa tam ir māsas mazmeita.

—   Četrdesmit divus? Toties kāds stāvoklis augstākajā sabiedrībā …

Bet vispārējais spriedums bija tāds:

—   Nadina izturas ārkārtīgi nepieklājīgi.,,

Arī te iespējamas visādas pārmaiņas.

3. STARP SLIMAJIEM RUNČIEM

Jau iepriekš pazīstot Bismarka reakcionāro būtību, visvieglāk var iekrist atmaskojošā galējībā un piedēvēt šim cilvēkam drūma ļaundara, visa dzīvā nīdēja īpašības. Taču mēs to nedarīsim, lai vēsturiskā patiesība neciestu. Palikdams reakcijas nometnē, Bismarks domāja radikālos tēlos un pēc sava prāta (pa junkuru modei!) darīja labu savas nācijas nākotnei. Atceros Beļinska vārdus: «Jo vienpusīgāks ir kāds spriedums, jo tas pieejamāks vairākumam, kuram patīk, ja labais vienmēr ir labs, bet sliktais — slikts, un kurš negrib ne dzirdēt, ka viens un tas pats priekšmets varētu būt reizē labs un slikts …»

Vienpadsmit neatlaidīgas diplomātiskās cīņas gadi bija pārvērtuši pat Bismarku: no «trakā junkura» un uzdzīvotāja, no atpalikuša Pomerānijas muižnieka viņš bija izaudzis par izveicīgu politiķi bez aizspriedumiem, kaut arī rīkojās pēc agrākās formulas: panākumu noslēpums rodams rupjā varmācībā. Bet ģenerālis Rons viņu nemitīgi kaitināja vēstulēs no Berlīnes: «Ejot bojā militārajam domāšanas veidam, Prūsija kļūs sarkana, kronis ieripos netīrā peļķē …»

Reizēm viņš jutās ārkārtīgi smags, atteikdamies staigāt, vai — tieši pretēji — tik viegliņš, ka mēģināja atdarināt lidojošu cīrulīti. Bet naktis karalis briesmīgi kliedza, ka viņš katastrofiskā ātrumā kļūstot resns, viņa miesas jau esot aizpildījušas Sansusī telpas un tagad viņa majestātes treknā miesa kā lielas, nelabi smirdošas desas spraucoties laukā pa logiem un durvīm … Beidzot Fridrihs Vilhelms IV nožagojās un nomira.

Valsts vara automātiski pārgāja reģenta rokās, viņš kļuva par karali Vilhelmu 1; pie Prūsijas pārvaldīšanas viņš ķērās bez kāda prieka, it kā ievilkts grūtā, smagā darbā. Ar stulba jūga vērša padevību karalis iejūdzās varas sakās, vilkdams aiz sevis absolūtisma nastu, bet tas, ka viņam skopi radās jaunas idejas un viņš nespēja šaubīties, pat palīdzēja pārvarēt cildeno garlaicību. Vilhelms I necieta neko jaunu; tāpēc, kad nekautrīgais Rons ieteica aicināt Bismarku par valsts politikas vadītāju, karalis nikni atcirta:

—   Bismarks spēj Prūsiju novest līdz revolūcijai, bet mani ar sievu uz giljotīnas ešafota.'Ļaujiet man nomirt gultāl

Helmūts fon Moltke, mazrunīgs un vienkāršs cilvēks, rasēja dzelzceļu caurlaides spēju grafikus, lauzīja galvu pie Austrijas un Francijas kartēm un, būdams negausīgs dejotājs, nelaida garām nevienu galma balli. Prūsijas kaujas spēku pamatu veidoja tautas landvērs — zemessargi. Saistīti ar ģimenēm, būdami maizes devēji saviem bērniem, šie cilvēki bija ar mieru cīnīties par savu tēviju, ja tai uzbruka, bet — kā sacīja Rons — «tos ne ar nūjām nevar izdzīt kaujā ar bagātiem kaimiņiem».

—   Vai gan var, — Rons prasīja, — Prūsijas likteni padarīt atkarīgu no dažu tūkstošu zemnieku puišu noskaņojuma? Mums nav vajadzīgi brīvprātīgi amatieri, bet tikai profesionāļi, kas sēž kazarmās un spēj vienā mirklī paķert no piramīdām šautenes, lai iznīcinātu katru, uz kuru tiem norādīs virsnieki…

Zemessardzes vietā izveidoja pulkus. Nu kara draudu gadījumā vairs nevajadzēja apelēt pie nācijas jūtām, aicinot to celties kājās un aizstāvēt tēviju. Tomēr parlaments aizstāvēja mūžveco «bruņotas tautas» ideju — tautas, nevis armijasl Vienkāršie prūši vispār nesaprata, kādēļ vajadzīga armija, ja Prūsijai nav savas rosīgas ārpolitikas. Tautai bija aizdomas, ka Rona reformas ir tikai iegansts tam, lai nostiprinātu jau tāpat nekaunīgu kjuvušo virsnieku kastu. Valsts vara bija iesprūdusi krīzes spīlēs: no augšas sauca «jā», no apakšas auroja «nē». Un finansu budžetu, uz kura pamatojoties vajadzēja barot un apbruņot jaunos pulkus, landtāgs nebija apstiprinājis. Rons centās pierādīt, ka vienīgi «ārpolitika nodrošinās izeju no iekšējām grūtībām». Ja nu reiz Prūsijā ir radušies durkļi, vajag ātrāk iebadīt kādam sānos — un klaigātāji tūliņ pieklusīs.

—   Es jau esmu Bismarkam devis komandu: «Zirgā!»

Tas nozīmēja, ka Bismarks drīz vien parādīsies Berlīnē.

—  Ak, mīļo Ron! — karalis atbildēja. — Ko man var pateikt jūsu Bismarks, ja pat es nespēju izdomāt neko saprātīgu …

Karaļa pilī tika sarīkots kaut kas līdzīgs ārstu konsili- jam pie slimnieka gultas. Pie galda Bismarks apsēdās pretī ārlietu ministram Sleinicam.

Vilhelms I gurdi ierunājās par ārpolitiku.

—   Mums taču politikas nav, — Bismarks iebilda. — Attiecību uzturēšana ar Eiropas galmiem sūtņu un vēstnieku līmenī — tā vēl nav politika, bet vienīgi patīkama iepazīšanās, kādas rodas augstākās sabiedrības sadzīvē. Prūsija galvenokārt savāc akmeņus, kas salingoti tās sakņu dārzā, un vēl rūpīgi notīra dubļus, ar kādiem to apšļāc Austrija.

Bismarks izklāstīja savu programmu: «Saglabāt mūsu politikas realizēšanai tik nepieciešamos sakarus ar Krieviju ir vieglāk, rīkojoties pret Austriju nekā kopā ar Austriju… Es tikai izteicu bažas, ka Vinē pārlieku augstu vērtē paši savu un nepietiekami novērtē prūšu spēku… Mūsu pakļaušanās austriešu ilūzijām,» Bismarks centās pierādīt, «man atgādina zināmo mēģinājumu ar vistu, ko piesaista pie vienas vietas, ar krītu apvelkot tai apkārt apli.» Pēc Bismarka domām, valdība izturējusies līdzīgi muļķa vistai, kad karā par Lombardiju piepeši nolēmusi «glābt» Austriju no sagrāves.

—   Kādēļ gan vajadzēja glābt? — Bismarks sprieda. — Vai tikai tādēļ vien, lai Austrija, pateicīga par izglābšanu, atvieglotos mums uz galvas? Atcerieties, kā tā norēķinājās ar Pēterburgu par pakalpojumu ungāru dumpja apspiešanā …

—   Cik jums gadu? — ķeizars apvaicājās.

—   Četrdesmit seši, — Bismarks atbildēja.

—  Tirais puika, bet gribat sanaidot mani ar Vīni?

Steinics ielūkojās kādā apbružātā papīrā.

—   Nelaiķis ķeizars Fridrihs Vilhelms Trešais, nāves gultā gulēdams, ļoti lūdza Prūsiju saglabāt un nostiprināt monarhu «Svēto savienibu», uzlšlausot Vīnes gudros padomus… Teitoņu uzticība senču novēlējumiem un pienākumiem ir augstaka par visu.

—   Es nezināju, — Bismarks izsaucās, — ka Prūsijas ārlietu ministrs saņem no valsts kases naudu par tādu liriku!

Taču Vilhelms 1 ņēmās aizstāvēt tieši «liriku», kurā saskatīja ari skaidru politisku rezultātu:

—  Sanaidojis mani ar Austriju, jūs novājināsiet manu Prūsiju, un tad Francija tūliņ iecirtīs zobus Reinas zemēs.

—   Bet, novājinot Austriju, — Bismarks cirta pretī, — vēlāk var droši izlauzt visus priekšzobus skaistulei Francijai.

—  Jūs, — Sleinics izmeta, — draudat Vāciju apvienot ar asiņu un ugunsgrēku palīdzību? Bet tas taču ir itāliešu ceļš, pa to iet laupītājs Garibaldi. Tomēr saraut saites ar pagātni nav pie|aujams …

ieskanējās kamertonis no augšas — karaļa balss:

—  Man ir dārgas mana nelaiķa tēva tradīcijas, tādēļ es iestājos par sava ministra viedokli. Piedodiet, Bismark: man pietika pacietības jūs uzklausīt, taču jūsu uzskati ir ne tikai bīstami — Prūsijai tie ir nāvējoši…

Atgriezties Pēterburgā ar tukšām rokām bija kauns.

—   Berlīnē pašlaik valda slima runča noskaņojums, — viņš stāstīja Gorčakovam. — Zināms, arī Rons ir slims runcis, bet ģenerālis vismaz zina, ar ko vajag ārstēties, — ar durkļiem!

Fridrihs Lielais bija izraisījis pēdējo spilgto naida uzliesmojumu pret vāciešiem. Pēc tam viss apklusa. Vācieši rūpīgi 'rakņājās savās kartupeļu vagās, bija paēduši vārītas desas, un jautrus tos darīja kauss alus. Eiropa jau sāka žēlot šos akurātos, strādigos lēnprāšus.

—   Ak, šie nabaga muļķie Miheļi…

Taču ar efejām apaugušais idilliskais vācu miers ātri sagruva. Agrārajā Prūsijā, kas tirgojās ar labību, piepeši iedūcās fabriku mašīnas. Dūmos tītās Reinzemes un Vest- fālenes ainavas sāka atgādināt Anglijas rūpniecības rajonus — Lankašīru un Jorkšīru; vētraini attīstījās vācu ķunija un metalurģija; visā pasaulē aizklīda lieliskā

Zolingenes tērauda galda naži, bārdas naži un grieznes. Uz Prūsijas ce|iein pēkšņi kļuva par šauru — līdzās vienai joslai vācieši steigšus būvēja otru (un dažviet arī trešo).

Alfrēds Krups vairs netirgojās tikai ar podiem un dakšiņām: viņa Hesenes poligonos, stingri noslēpti svešām acīm, šāva lielgabali. Borzigs lika skriet pa Eiropas maģistrālēm ātrgaitas lokomotīvēm, kas nepazina noguruma. Halske ietina zemeslodi telegrāfa vados. Zīmenss piegādāja kontinentu savstarpējiem sakariem lieliskus zemūdens kabeļus. Bet fon Unrū aši jo aši lika sliedes, viņa rokās bija arī visa valsts gāzes rūpniecība.

Prūsija attīstījās atbilstoši laika prasībām…

Bismarks nebija vientulīgs romantiķis! Apvienošanos tīkoja visa Vācija, un pa vācu zemēm maršēja saliedētas apvienības (pat ugunsdzēsēju, pat filologu un juristu), fanfarām skanot, jau bija dzirdami panģermāniski aicinājumi:

—   Steigsim uz vingrošanas laukumiem un uz šautuvēm, norūdīsim rokas un krūtis cīņai, vingrināsim acis, lai spētu trāpīgi šaut. Katrs vingrotājs — strēlnieks, un katrs strēlnieks — vingrotājs. Mēs visi esam topošās Vācijas valsts zaldāti, un mēs vēl parādīsim Eiropai, kas īsti ir «nabagais muļķa Mihels»!

1861. gada vasarā ķeizars ar sievu pastaigājās Bāden- bādenē pa Lihtentāles aleju, kad pie viņa pienāca Leipci- gas students Oskars Bekers un, zemu paklanījies, izšāva. Lode izgāja cauri mēteļa apkaklei, noskrāpēdama ķeizaram kaklu. Bekeram piesprieda divdesmit gadus cietuma, bet tiesā viņš raudāja kā mazs bērns.

—   Es tikai gribēju sabaidīt mīļoto ķeizaru, kā Orsīni ar bumbām sabaidīja Napoleonu Trešo, pēc tam arī sākās Itālijas apvienošana.,. Es gribēju tikai visu vāciešu vienotību!

Vienai varas krīzei uzslāņojās otra… Ķeizars pēkšņi sagribēja, lai Prūsija nodod viņam uzticības zvērestu. Landtāgā izcēlās kurnēšana: zvērests monarham nav savienojams ar Prūsijas konstitūciju. Ķeizars aizstāvēja savas tiesības:

—   Ja es esmu zvērējis uzticību konstitūcijai, kālab tad nācija nevēlas zvērēt uzticību man, savam karalim? Sajā absurdā es saskatu to, ka mani grib padarīt par sulaini, turklāt neviens nevēlas kļūt par sulaini man…

Rons, šis brašais militārists, ziņoja Bismarkam: «Stāvoklis saasinājies līdz eksplozijai — ķeizars nevar piekāpties, uz visiem laikiem nepazudinādams sevi un kroni… Tiklīdz viņš piekāpsies, mēs ar pilnu tvaiku iebrauksim parlamentārisma purvā.»

—   Jūs piekāpsieties, — viņš iegalvoja ķeizaram, — un Prūsijas kroņa īpatnējais spīdums tūliņ nobālēs… Jūs raudat? Jums nebūtu jāraud, ja vara būtu Bismarka rokās. Labāk jau tad iet bojā uz durkļiem …

Rons lūdza Bismarku atkal atbraukt uz Berlīni, lai ar vienu zobena cirtienu izbeigtu ķeizara mocības: valdnieks bija sapinies starp kazarmu un parlamentu, starp zvērestu un konstitūciju.

Ieraudzījis Bismarku, ķeizars viņam sacīja:

—   Anglijas avīzes mani baida, ka drīz ieradīšoties Prūsijas Kromvels un viss beigšoties ar to, ka man pielikšot cirvi… pie kakla!

Viņš izteiksmīgi paraudzījās Bismarkā, un tas, izlasījis ķeizara skatienā mēmu lūgumu, uz to noteikti atbildēja:

—   Nē, es neesmu Kromvels.

—   Prūsija ir nomaldījusies kā puisēns tumšā mežā, kur dzīvo ļaunas burves… Kurp lai iet? Ko lai mēs darām?

Par atbildi skanēja Bismarka noteiktā un apsvērtā runa:

—   Revolūcija iepotējusi nācijai patiku uz politiku, bet tās apetīti nav apmierinājusi. Tagad vācieši, izsalkuma mocīti, urķējas pa liberālisma atkritumu bedrēm… Bet ja nu, — Bismarks pateica priekšā, — landtāgu tīšām izaicinātu uz konfliktu? Un tad patriektu viņus visus ar durkļiem, lai Vācija redz, cik gaužām vienaldzīgi Prūsijas ķeizaram ir šie parlamenta nelieši…

Tā bija labi pamatota provokācijai

Bet nelaime tā, ka ķeizars, prūsis līdz kaulu smadzenēm, cienīja kārtību visās lietās, pat konstitūcijas ievērošanā, tādēļ, tīkodams to darīt, tomēr baidījās konstitūciju pārkāpt (atkal aiz bailēm no ešafota un aiz prūsiskas pietātes pret disciplīnu). Bismarks viņu vilināja uz krasiem vēstures pagriezieniem, bet absolūtists baidījās, ka tikai viņa monarhistiskie rati neiegāžas grāvī ar riteņiem uz augšu … Vilhelms I piekrita kompromisam: zvēresta vietā viņš nolēma sarīkot kronēšanu senajā Kēnigsbergā, lai ar ceremonijas krāšņumu aizēnotu savu pazemojumu. Bismarks steigšus ziņoja uz Pēterburgu Gorčakovam: «Kamēr es pilnīgā bezvējā kuģoju no austrumiem pa Baltijas jūru, rietumu vējš te ir piepūtis krinolīna buras un valsts mantijā ieveidojis tik veiksmīgas krokas, ka tās apsedz pat vispretīgākos trūkumus…» Ceļā uz Kenigsbergu ģenerālis Rons Bismarku brīdināja:

—   Ķeizars visiem ir palicis tas pats lādzīgais, liberālais vectētiņš, bet mēs, Oto, esam iedzīti prūšu politikas pašā labējā stūrī, kur kņadzinām zobus kā vajāti vilki…

Kronēšanas priekšvakarā Bismarks ķeizaram pačukstēja:

—  Jūsu augstība, es nekad neesmu bijis doktrinārs, kas akli turas pie vārdiem, ko teicis agrāk. Pasaulē viss ātri mainās, un nekas te nav mūžīgs. Tikai nejēgas turas pie nodeldētiem formulējumiem …

Tas bija pieteikums nākotnei, taču ķeizars nesaprata:

—   Bismark, vai jūs par kaut ko atvainojaties?

—   Nē. Bet neuzskatiet mani par fanātiķi…

Zem Kēnigsbergas katedrāles velvēm stenēja ērģeles un dimdēja mesas svētsvinīgie korāļi. Mistiski svinīgos apstākļos Vilhelms I uzlika sev galvā kroni, vēl nenojauzdams, ka galminieku drūzmā iejukušais Bismarks kara ugunīs un asiņu jūrā pārkausēs necilo Prūsijas ķeizaru kroni diženajā Vācijas imperatoru kronī…

Troņa runā ķeizars pavēstīja:

—   Es esmu pirmais Prūsijas valdnieks, ap kuru ir mazāk varas regāliju nekā konstitūcijas noteiktu ierobežojumu, tās konstitūcijas, ko esmu saņēmis mantojumā no revolūcijas, tomēr es neaizmirstu un lūdzu visus atcerēties, ka kroni esmu saņēmis no tā kunga goda krēsla!

Ar šiem vārdiem Hoencollerns gluži kā suns aizlaizija sava ievainotā lepnuma svaigo brūci. Tikmēr varas krīze turpinājās, un Bismarks tās asumu izjuta pēc laipnības, ar kādu pie viņa griezās ķeizariene Auguste: dumjā veča ceremonijas vispatētiskākajā brīdī piepeši uzsāka ar Bismarku sarunu par ārpolitiku, no kuras nenieka nejēdza … Ķeizars, nojauzdams ko nelāgu, tukšo sarunu izbeidza ar vārdiem:

—  Apciemojiet mūs Bābelsbergā, mēs priecāsimies.

Bābelsbergas pilī blāvi dega sveces un čaukstēja ienīstie krinolīni (ļrou-frou). Pēc spožā, izsmalcināti modīgā Sanktpēterburgas galma, kas žilbināja ar pārmērīgu, gandrīz barbarisku greznību, Potsdamas galmiņš šķita vienkāršs un trūcīgs, gandrīz nabadzīgs. Bismarks nevilšus ievēroja tā manierīgumu un visos sīkumos stingri jo stingri ievēroto etiķeti. Ķeizarieni Augusti sulaiņi vadāja pa istabām sēdekli uz ritentiņiem, turklāt viņa adīja virām zeķi un runāja tik klusu, ka sarunu biedriem vajadzēja sasprindzināt dzirdi. Bet, ķeizarienei atbildot, vajadzēja aurot kā tirgū, jo viņa bija pakurla. Auguste viesiem ierosināja visiem kopā nodziedāt slavas dziesmu dievam tam kungam. Viesi visi reizē atdarīja mutes, saskanīgi uzsākdami psalmu. «Kā uz laukiem… Pat vēl sliktāk!» Bismarks nosprieda… Sulainis ar baltiem diedziņu cimdiem rokās nēsāja apkārt un piedāvāja pēc izvēles — gabaliņu laša vai apkaltušu kēksa gabaliņu. Iespiedis savu trijstū- reni starp ceļgaliem, Bismarks, kājās stāvēdams, košļāja sīksto lasi. Viņam visapkārt delikāti šķindēja militārpersonu zobeni un to makstis. Labi audzinātas galma dāmas klīrīgi ēda saldējumu, apkaisītu ar sagrūstām bārbeļogām. Bismarks šad tad pašķielēja apkārt. Lūk, kā rakstīja dzēlīgais Heine, un

obergalmmeistariene stāv, māj ar vēdekli klusi un, tāpēc ka pietrūkst galvas, smaida ar pēcpusi…*

Bismarks ar nodomu sāka runāt par to, ka Pēterburgā rit spoža, patīkama dzīve un krievi ir jauki un gudri cilvēki.

—   Nevajadzējis tikai tās malkas, kas tik dārgi maksā!

Vecā ķeizariene viņam atbildēja:

—   Bismark, jūs maldāties. Krievi ir nelabojami ļaundari, zagļi un laupītāji. Viņi nogalināja manu vectētiņu…

Prūsijas ķeizarienes vectētiņš bija Krievijas imperators. Viņu sauca — Pāvils I.

Galma dāmas cienīgi un cēli laizīja saldējumu.

Virshofmeistariene bez galvas smaidīja …

Tā vēl nav Vācija — pagaidām tā ir Prūsija!

4. ETAPA NObEIGUmS

Tjutčevs ilgi bija ārzemēs, atgriezās mājās rudens pusē un steidzās uz Carskoje Selo, lai satiktos ar Gorčakovu, kurš dzīvoja imperatora rezidencē.

Dabā jau bija iestājies vituma laiks, uz rāmo ūdeņu blāvā spoguļa stinga dzeltenas lapas.

Uz Katrīnas pilsdurvju kāpnēm, Kas veidotas 110 porfīriem, Jau samākušās ēnas kāpa No agriem rudens vakariem,,,*

—   Nu, kā tad Eiropai tur klājas? — Gorčakovs apvaicājās.

—   Šausmīgi! — dzejnieks atbildēja. — Visus vēl straujāk sācis pārņemt ārprāts, pat grāmatas pasākuši pirkt, kājās stāvot, gluži kā vēršgaļu tirgū. Ļoti daudz skaistu sieviešu — un visas, kā par spīti, jaunas, bet mēs jau esam veci.

—   Fjodor Ivariič, nekad nelūkojieties spogulī.

•— Vecums tomēr ir šausmigs!

—   Bet tas man sagādā milzumu prieka. Man tagad ir viss, kā man trūka jaunībā. Padarījis kaut ko pēc priekšniecības gribas, es jaunībā skrēju apvaicāties: vai izdarīts pareizi vai ne? Bet tagad daru, kā pašam patīk.

—   Pasaulē, — Tjutčevs viņam iedzēla, — pastāv nevēlams paradokss: jo vairāk varas, jo mazāk atbildības. Atceros, ka tolaik, kad bijāt Krievijas pilnvarotais Florencē, jūs dēvēja par Krievijas pārliecināto… Vai tikai jūs arī tagad neesat pārlieku pārliecināts par savu rīcību?

—   Pārliecību par savu taisnību es smeļos no pārliecības par Krievijas taisnību. Tāpēc jūsu delikāto pārmetumu, ka man trūkstot atbildības sajūtas, es, lūdzu, piedodiet, nepieņemu.

Abi apsēdās, un Gorčakovs apvaicājās, kas notiek Parīzē.

—   Parīze kļūst arvien bagātāka un dejo kankānu.

—   Kā to dara? — kņazs naivi pavaicāja.

—   Vienkāršāk par vienkāršu, — Tjutčevs paskaidroja. — Dāma kurpēs ar papēžiem — smailiem kā naglas — un miesaskrāsas zeķēs piepeši noliecas un ar roku kustību veikli uzrauj brunčus, atsedzot savas rožainās apakšbik- sītes. Tad viņa, ne vārda neteikusi, ar galvu pa priekšu metas virsū savam partnerim tādā apņēmībā, it kā grasī- tos viņam izdauzīt zobus. Tad nu partneris, ar papēžiem izsizdams neiedomājamu ritmu, pieklājīgi paliecas sānis un pārmet dāmu sev pār plecu, kā dara mūsu zemnieki, sviezdami ratos kartupeļu maisu. Pēc tam dāma iespiegu- sies sāk tirināt gaisā vienu kāju, tad otru, it kā vēlēdamās visiem parādīt: «Redziet, kādas man zeķes. Vai zināt, cik es par tām samaksāju? ..

Gorčakovs ar mājienu pieaicināja sulaini un lika blakusistabā uzklāt vakariņu galdu. Dzejniekam viņš atbildēja:

—   Bet sacīt par parīziešiem tikai to, ka tie dejo kankānu, ir par maz, mans draugs… Francija nonākusi uz bojāejas ceļa, — viņš pēkšņi noteica. — Kļūdama bagāta, tā … grimst nabadzībā!

Gorčakovs apklusa, atspiedis uzblīst sākušo pazodi pret vecmodīgu kaklasaiti, kādas vairs sen nevalkāja. Sulaiņi, klusi šķindinādami, lika galdā sudraba un kristāla traukus. Abi pārcēlās pie galda. Nosirmojušais Tjutčevs šķita nomākts; viņš atzinās:

—   Bet mana Ļeļa ir slima.,, Es nomiršu tūliņ pēc viņas.

Gorčakovs nezināja, kā viņu mierināt. Tjutčevs viņam palīdzēja, atkal atgriezdamies pie Eiropas iespaidiem:

—   Braukdams cauri Kaselei, es parunājos ar kādu vācieti, pavaicāju viņam par armijas radīšanu Prūsijā. «Karot? Neparko!» viņš man atbildēja. Tad es pajautāju citādi: kāda ir viņa attieksme pret zaldāta dzīvi? Vācietis pat atplauka. «O, es ļoti vēlētos valkāt mundieri, man patīk, kad pa ielām maršē zaldāti un dzied savas brašās dziesmas …»

Aiz augstajiem logiem ātri sabiezēja tumsa.

—   Es jau sen dzirdu šķindam ieročus prūšu kazarmās, — Gorčakovs sacīja tik mierīgi, ka Tjutčevs sašuta:

—   Vai man tas jāsaprot tā, ka visu savu slepeno politisko tīkojumu vērtīgo kravu jūs no Sēnas krastiem paklusām pārkraujat uz Berlīnes kuģu piestātnēm?

Kņazs ar patiku ēda salātus, kuros pēc cara pavāra gribas bieži pagadījās vēžu kakliņi.

—   Es neceru uz Prūsiju, — viņš atbildēja. — Toties manas cerības saistās ar to Vāciju, kas var piepeši rasties. Melnās jūras neitralizācija un tas, ka tur nav mūsu flotes, ir nepiedodami! Pirmām kārtām — man pašam … Bet Parīzes traktātu es nevaru saplēst kā papīra strēmeli. Ir nepieciešama pienācīga politiska konjunktūra. Prūsija mums šajā ziņā nevar palīdzēt, toties Vācija, ja tāda uzrastos visā savā varenībā, — jā, tāda valsts spētu mainīt Eiropas līdzsvaru. Bet tagad man jābūt pacietīgam un rūpīgam kā šveiciešu pulksteņmeistaram… Laiks strādā Krievijas labā! — Gorčakovs beidza savu domu.

Kad dzejnieks posās mājup, ministrs lika piebraukt pie parādes durvīm savu karieti. Tjutčevs negaidot ieprasījās:

—   Galvaspilsētā čukst, ka jūs precēšoties… Nav ko noliegt, Nadina ir apburoša. Jūs būsit laimīgs ar viņu.

Gorčakovs atvēra tabakdozi, kuras vāciņa iekšpusē bija attēlota drukna sieviete ar turku turbānu galvā.

—   Bet ko tad viņā saulē teiks mana nabaga Maša? Spalgi noklikšķēdama, tabakdoze aizvērās, un jaukais

attēls nozuda. īsts vienmīlis būdams, Gorčakovs tomēr saprata ari dzejnieka romantiskās sirds traģisko pretrunīgumu.

—   Es rītu pat parunāšu ar galma mediķi Ivanu Vasiļ- jeviču Jenohinu. Ceru, ka viņš man neatteiks un apmeklēs jūsu nabaga Ļeļu …

Visi laikabiedri bija ievērojuši — viņš bija lādzīgs cilvēks.

Bet rotmistrs Bismarks kliboja. Medībās sasisto kāju bija apskatījuši medicīnas spīdekļi, to skaitā arī slavenais ķirurgs Pirogovs, kurš grasījās to amputēt. Savos memuāros Bismarks rakstīja, ka Pirogovs jau pacēlis pār viņu savu zāģi, gatavodamies noņemt kāju virs ceļgala, taču Bismarks neesot ļāvies … Viņa ziņojumi Berlīnei Krieviju tēloja zemnieku dumpju un strādnieku streiku drebinātu — tā bija likumsakarīga tautas reakcija uz cara manifestu par «atbrīvošanu». Bismarks ziņoja: «Eksekūcijas un militārā spēka izmantošana kļūst biežākas, tomēr panākt paklausību nav viegli… šurp ir atgādāta vesela partija ķēdēs iekaltu dumpinieku, flīģeļadjutantu (dumpju apspiedēju) ziņojumi tiek turēti stingrā slepenībā … Daudzās guberņās tīrumi paliks neapsēti, taču diezin vai ir jābaidās no plašākas neražas vai nopietna bada …»

Negaidot beidzis dzert Kisingenes dziednieciskos ūdeņus, Pēterburgā atgriezās kanclers Neselrode, un Gorčakovs devās cīņā pret šo nolādētās pagātnes rēgu. Pārstāvēdams akciju sabiedrību, kas tīkoja savos seifos aprīt Nikolaja dzelzceļa līniju (valsts galveno nervu, kas savienoja abas galvaspilsētas), Neselrode pūlējās iedabūt savu znotu Saksijas sūtni baronu Zēbahu impērijas maģistrāles vadītājos, par ko «pateicīgajai» Krievijai vajadzētu viņam maksāt simt tūkstošus franku gadā. Gorčakovam bankas afēras visu mūžu bijušas tālas, finansu darījumos viņš orientējās vāji. Toties viņš bija dedzīgs patriots un ministru padomes sēdē nikni bruka virsū tiem, kas ēd krievu maizi un tajā pašā laikā pieķēza krievu apcirkņus. Nesel- rodem uznāca sirdslēkme, un viņš nomira. Zārkā no kuplā žabo kā beigta papagaiļa knābis laukā rēgojās viņa deguns …

— Jūs viņu nepažēlojāt, — cars pačukstēja Gorčakovam.

—   Es taču nežēloju arī sevi! — kņazs atbildēja. — Esmu jau brīdinājis Saksijas karali Johannu, lai atsauc sūtni Zēbahu … Lai turpmāk te no viņa vairs nebūtu ne miņas!

Bismarks sūtīja depešu Sleinicam: «Gorčakova daudzpusība, godīga cilvēka labā slava, kāda viņam piemīt, kņaza izcilās spējas padara viņu caram gluži neaizstājamu… Diezin vai te atradīsies vēl kāds, kas tik daudz strādātu valsts labā kā Gorčakovs, tādēļ, par spīti viņa biežajām politiskajām domstarpībām ar caru, diezin vai ministra stāvokli ir iespējams sašķobīt!»

1862. gada agrā pavasarī kā pagodinājumu par īpašiem nopelniem Gorčakovs ieguva Krievijas impērijas vice- kanclera svarīgo stāvokli. Kņazs jau savā jaunajā amatā atvadījās no Bismarka, kurš bija ķeizaram izprasījis ilgstošu atvaļinājumu kājas ārstēšanai. Gorčakovs saprata, ka te kāja ir tikai iegansts — Bismarks tikai gribēja atrasties tuvāk Berlīnei, kur «slimie runči» jau gāja bojā valdības krīzes nežēlīgajās konvulsijās. Kuru katru dienu varēja gaidīt, ka Rons atkal dos komandu: «Zirgā!» — un tad Bismarks kā brašs prūšu rotmistrs možos, īsos aulekšos trauksies pie varas.

Maija pirmajās dienās Bismarks kopā ar Gorčakovu pastaigājās pa Vasaras dārza celiņiem; uz dīķa gludā spoguļa jau bija izlaists gulbju pāris, brīnišķīgie, tīrīgie putni cienīgi ņēma no dārza sargu rokām saldā krējumā izmērcētu baltmaizi.

—   Zēl braukt prom, — Bismarks nopūtās. — Te es atstāju savas dzīves vissaldāko kumosu. Esmu pārliecināts, ka vecumdienās dzīvi Pēterburgā atcerēšos kā burvīgu sapni… Jums esmu īpaši pateicīgs! Kaut arī, jāatzīstas, jūsu apbrīnojamā daiļrunība bieži lika man izjust vismelnāko skaudību. Tāds nu es reiz esmu, ka neciešu citu cilvēku pārākumu. Reizēm es jūsos klausījos kā nomaldījies jūrasbraucējs sirēnas dziedāšanā un no jums esmu aizguvis arī krietni daudz praktisku iemaņu.

—   Un es ticu jūsu nākotnei, — Gorčakovs atbildēja. — Bet, ja jums paveiksies, man gribētos, lai jūs neaizlidotu pāri pasaulei kā meteors, bet paliktu par mūžam mirdzošu zvaigzni.

Vienkārša laipnība. Bet aiz tās — politiska jēga.

Pie izejas no Vasaras dārza viņus gaidīja karietes. Vēl pēdējie nešķiramas draudzības apliecinājumi — un diplomāti aizbrauca katrs uz savu pusi.

Ģimeni Bismarks bija jau laikus aizvadījis uz savām Pomerānijas muižām. Pienāca arī viņa skumjā aizbraukšanas diena no Krievijas.

—   Neko darīt, — sūtnis teica, iebāzdams pulksteni vestes kabatiņā. — Vilciens atiet pēc četrdesmit minūtēm.,. Laiks doties ceļā!

Spieķi vicinādams, Bismarks pa savrupmājas kāpnēm devās lejup uz krastmalu, kur vēdīja svaigā Baltijas elpa, stindzinošie Lādogas vēji; viņš lika braukt gar Ņevu; pie Vara jātnieka kariete iegriezās uz īzaka laukumu, kur pavisam nesen bija uzstādīta zirgā auļojošā Nikolaja I statuja; uz Izmailovas prospekta sūtni aizkavēja karaspēka masu kustība, zaldāti — kolonna aiz kolonnas — soļoja uz Krasnoje Selo, uz pavasara manevriem. Bismarks satraukts uzmeta acis pulkstenim.

—   Nereizē! Ka tikai nu nevajadzētu braukt pa apkārtceļu …

Gvardes kājnieki soļoja viegli un spraigi. Bismarks ar neapmierinātu seju vēroja zaldātu jaunās, nosvīdušās sejas, plaukstās tiem smagi un cieši gulēja vītņoto šauteņu laides. Bet bataljoniem pa priekšu, dejas solī piesizdami kājas pret bruģi, gāja nebēdīgie dziedātāji.

Puiši, slava gaida mūs, uzvara jau ccja jūtīs: un lai mirgo Jura krusts, katram sprausts pie krūtīm!*

Ņirbēja mundieri, ūsas un smaidi, zibēja baltie zobi krievu sādžu puišiem, kuri nepazina dentistu pakalpojumus. Infantēriju noslēgdami, kā biedinošs brīdinājums ienaidniekiem — ātrā solī, klusi un disciplinēti nāca neliela auguma spēkavīri — jēgeri un pavlovskieši…

—   Brauc nu ātril — Bismarks uzsauca, kad kājnieki bija garām.

Taču cieši aiz kājniekiem Izmailovas prospektā, pakaviem klaudzot, tūliņ sāka vētrainā straumē plūst iekšā ka- valērija. Dižajās labi barotie zirgi, zibēja spožā amunīcija, pār jātnieku galvām plīvoja vētrainos uzbrukumos ložu caururbti karogi. Bismarks redzēja tīra sudraba taures, pārsietas ar Jura krusta lentēm, kas saņemtas par Berlīnes ieņemšanu 1760. gadā, zeltā laistījās kaujas standarti — par Borodinu un Leipcigu, par Parīzes ieņemšanu … Sūtnis nervozēdams atkal uzmeta acis pulkstenim.

—   Ak, velns tos visus rāvis! Mans vilciens aizies.,.

Bet aiz kavalērijas, satricinot gaisu ar lafešu dārdoņu, Izmailovas prospektā sāka ripot iekšā artilērija; haubices pagriezienos gandriz vai miermīlīgi māja ar stobriem, spēcīgie kanonieri sēdēja uz munīcijas orēm. Viss gavilēja un kustējās kaujas krāsu raibumā, paātrinātā kustībā, kas tiecās uz kara spēli… Krievija «koncentrējās» (kā bija teikts Gorčakova cirkulārā)! Un no balkoniem, ko pret sauli aizsargāja bāls tika pārjums un rotāja paklāji un šalles, bagātīgi izklāti pāri margām, karaspēka kustībā noskatījās pēterburdzieši. Jaunkundzes paslepus no vecākiem sūtīja gaisa skūpstus jauniem virsniekiem, lejup — pār zaldātu galvām — lidoja ziedi.

—   Tpū! — Bismarks izsaucās. — Brauc pa apkārtceļu …

Sajās atvadās no Pēterburgas bija kaut kas simbolisks:

krievu armija Bismarkam visu mūžu aizšķērsos ceļu. Tieši Krievijas militārā varenība pastāvīgi piespieda Bismarku doties uz mērķi pa «apkārtceļu», izraugoties aplinkus gaitas. Vajadzēja vien rēķināties ar šo nebeidzamo krievu armijas lavīnu, ko atbalstīja un mīlēja daudzmiljonu tauta, kas nekurnēdama pameta savus arklus un droši ķērās pie slaveno senču kareivīgā zobena …

10. maijā Bismarks ieradās Berlīnē un apmetās viesnīcā kā caurbraucējs tūrists; viņš gaidīja galīgu sava likteņa izlemšanu. Būt vai nebūt? Atnāca Rons, konfidenciāli paziņodams:

—   Nupat tikos ar Sleinicu, viņš lika tev viņa augstības vārdā pateikt: «Bismarka laiks vēl nav pienācis…»

Bismarku saniknoja muļķīgais pretendenta stāvoklis: gaidi, kamēr tev pametīs ar pirkstu. Viņš ieradās Bābels- bergā.

—   Es taču esmu ģimenes cilvēks, bet man jādzīvo neprecēta cilvēka dzīve. Manas mantas palika Pēterburgā, ekipāžas ir aizbrauktas uz Stetīni, zirgi ganās pie Berlīnes, sieva ar bērniem ir Pomerānijā, bet man līdz pat šim laikam nav nekādas skaidrības …

Vilhelma I acīs viņš izlasīja bailes no nākotnes un gandrīz fizioloģisku riebumu pret viņu, Bismarku, personiski! Ķeizars acīmredzot nezināja, kā tikt no viņa vaļā …

—   Es nevaru atgriezties Krievijā, kur visi domā, ka esmu paaugstināts, taču arī palikt Berlīnē — tas ir pāri maniem spēkiem.

22. maijā viņu iecēla par sūtni Parīzē, no kurienes viņš rakstīja Ronam: «Veiksmīgi atbraucu un dzīvoju te kā

žurka tukšā klēti.» Tolaik sūtnis laikam būtu bijis ap mieru pieņemt jebkuru ministra vietu — pat bez portfeļa. Viņš gaudās:

—   Parīze… kaut labāk manas acis nebūtu to redzējušas! Uz ko lai te skatās? Neesmu taču puišelis, lai slīpētu bulvārus…

Parīze Bismarku vienmēr bija pārsteigusi ar «publikas juceklīgo kustību»: no prūšu redzes viedokļa, franči būtu varējuši pastaigāties arī pa ietvēm — kāpēc šiem jāskrien priekšā ekipāžām!

5. BULVĀRI UN KĀTAKOMBAS

Ir zināms, ka tad, kad dievam tam kungam nav ko darīt, viņš atver logu un tīksminās par Parīzes bulvāriem… Napoleons III rekonstruēja Parīzi, bagātīgi izrotādams to ar prospektiem un laukumiem, strūklakām un parkiem, tomēr estētikai šajā pasākumā bija visai niecīga loma. Kāds no imperatora arhitektiem izpļāpājās: «Ak, šīs šaurās ieliņas! Tajās ir tik viegli uzcelt barikādes un tik parocīgi lidināt laukā pa logiem zaldātiem uz galvām vecas gultas un pat krāsnis. Ej tad nu meklē vainīgos! Tiesa gan, var jau apkaut visus iedzīvotājus pēc kārtas, bet… to jau nedrīkst darīt pārlieku bieži. Tāpēc labāk ierīkot platus prospektus.»

Francija atradās slavas un labklājības spožumā, tā nekautrīgi iedzīvojās bagātībās un spekulēja. Atņēmis parīziešiem brīvību, Napoleons III to aizstāja ar biržas spēli. «Kļūt bagātiem — tas ir vienīgais, kas mums atlicis» — tāds bija Otrās impērijas lozungs. Ar Franciju vien frančiem vairs nepietika, tic sāka pieradināties pie Alžīras, Vjetnamas un tālo, eksotisko salu koloniālajiem produktiem. Dzīves drudžainība pieauga, augstākā sabiedrība nodevās izvirtībai un mistikai, un uzdzīves virpuļa centrā atradās paša imperatora ne gluži parastā figūra. Blēdis, kurš valstī bija radījis augstu dzīves līmeni, afērists, kura politika turēja saspringtibā kontinentus, — viņam, bez šaubām, piemita vēl arī citas īpašības, ne tikai negatīvas… Starp citu, Bismarks Napoleonā III ievēroja gandrīz sievišķīgu kaislību uz salona spēlēm un šarādēm (tās varā, kā zināms, atradušies visi Eiropas monarhi), un Prūsijas sūtnis izdarīja secinājumu:

—   Es savai meitai nevēlētos tādu vīru! Bet iznirelis viņš nav. Ja reiz viņam patīk nodarboties ar visādām blēņām, tad tas nozīmē, ka viņa dzīslās rit īsta monarha asinis. Bet kāpēc viņa vārdiem un rīcībai piešķir tik lielu nozīmi? Ja tagad Sahārā uzsnigtu sniegs, nevajadzētu domāt, ka tās ir Tilerī |aunās intrigas …

Vasarā Bismarks apciemoja Londonu, kur sarunā ar Dizreiliju (vēlāko lordu Bīkonsfīldu) sev raksturīgajā rupjajā manierē attīstīja savus politiskos plānus turpmākajiem gadiem:

—   Vai nu Berlīnē to grib vai ne, bet es nostāšos Prūsijas politikas priekšgalā. Vai landtāgs man palīdzēs, vai arī riskēs mani traucēt — vienalga, bet Prūsijas armija kļūs par visvarenāko Eiropā. Es neieredzu Austriju, kuru jūs, angļi, Balkānos atbalstāt. Austrijai vienmēr bijis milzīgs vēders un nelādzīgi gremošanas traucējumi. Esmu nolēmis jūsu mīļotajai draudzenei izrakstīt pāris pamatīgu klistīru ar saberztu stiklu un terpentīnu, lai Vīnes veselība strauji uzlabotos. Man vajadzīgs tikai iemesls, lai noliktu Austriju uz ceļiem, pēc tam es ar koku patriekšu visus demagogus no Frankfurtes, pakļaušu sev sīkās un lielās vācu firstu valstiņas, zem Hoencollernu karogiem radīšu varenu Vāciju.

—   Un jūs atbraucāt šurp… — Dizreilijs apjuka.

—   Jā! — Bismarks raportēja. — Es atbraucu šurp tikai tādēļ, lai karalienes ministriem būtu zināmi mani plāni…

Pēc miglainajām formulām, kādās diplomātija gluži kā eņģeļus ietērpa savas intrigas, Bismarka paziņojums noskanēja kā šāviens tieši virsū — bliukšl Dizreilijs, tiklīdz atguvās, sacīja saviem ierēdņiem:

—   Vai redzējāt šo prūšu nekauņu? Iegaumējiet viņu labi. No Bismarka jābaidās, jo viņš runā to, ko domā…

Haidparkā noskranduši un apskretuši oratori izturējās ar tādu pašapziņu, it kā viņi būtu ielaisti lordu palātā. Bet uz māju sienām raiboja afišiņas par gaidāmo krievu tautas kora koncertu: «Hercena valsis un Ogareva polka, komponista kņaza Jurija Goļicina sacerējumi». Tieši te, Londonā, Bismarks pirmoreiz mūžā redzēja piedzērušu sievieti, kas kā cūka vārtījās uz netīrās ietves. Un tas bija spilgtākais iespaids, ko sūtnis paņēma līdzi no Anglijas.

Bismarks franciski, tāpat kā angliski, runāja ne visai labi, ieturēdams garas pauzes, meklēdams vajadzīgos vārdus. Piecus mēnešus nodzīvojis Parīzē, viņš nebija izrādījis nekādu diplomāta aktivitāti, nepavisam nebija ar savu personu ieinteresējis franču sabiedrību, Euhenija Montiho, kas labi pazina cilvēkus, šoreiz kļūdījās, ieskatīdama Bismarku par «tukšu un aprobežotu prūsi, kādu ir daudz…». Vilnēvas-Etanī ārpilsētas vasarnīcā viņa sūtnim pasūdzējās, ka saņemot ļoti daudz vēstuļu no ārprātīgajiem.

—   Stāsta, ka tiem patīkot pasvītrot vārdus.

—   Tas tiesa. Taču arī man patik vārdus pasvītrot. Neizvērsīsim šo tematu plašāk, — Euhenija sacīja. — Labāk pasakiet man savu raksturīgāko dvēseles īpašību.

—   Es ļoti ciešu savas labsirdības dēļ.

Sos vārdus Bismarks pateica žēlabainā balsī. Montiho ar asu kājas kustību atmeta atpakaļ tērpa garo trēnu, viņas rokā nošvīkstēdams atvērās melns spāņu vēdeklis. Dīvaini icgrudzinājusies, viņa nozuda jasmīnu saaudzē, kur viņu ar mandolīnu gaidīja Sardīnijas sūtnis Kosta Nigra … Smailo āžbārdu plūkādams, pie Bismarka pienāca Napoleons III.

—   Gribu jūs brīdīnāt: biežāk atcerieties hercogu Po- liņjaku, kurš iesāka ar reformām, bet beidza mūžu uz salmu cisām … Vai nekad neesat sēdējis cietumā?

—  Vēl ne, — Bismarks atbildēja.

—   Zēl. Tas jums dotu bagātīgu vielu pārdomām. Es esmu sēdējis bieži — kā tāds kabatzaglis… Katrs valsts darbinieks, — Napoleons III turpināja, — ir līdzīgs augstai kolonnai galvaspilsētas laukumā. Kamēr kolonna stāv uz pjedestāla, neviens nemēģina to izmērīt. Bet, tiklīdz tā nogāžas, — katrs to mēra krustām un šķērsām, kā vien iepatīkas.

—   Es iegaumēšu jūsu vārdus, — Bismarks atbildēja, it kā no kaut kā ļauna brīdinādams, pat it kā draudēdams …

Dīķa krastā Napoleons III mundri iejautājās:

—   Vai jūs neticat tam, ka esmu Kristus?

Bismarku bija grūti pārsteigt ar muļķīgu jautājumu.

—  Ja pierādīsiet… kāpēc lai neticētu?

Imperatorā nebeidza kvēlot cirka artista talants. Viņš nokāpa krastmalā, kaut ko piestiprināja pie kājām un sīkiem solīšiem sāka iet pa ūdens virsmu. Viņš jau bija ticis līdz dīķa vidum, kad uz brīdi zaudēja līdzsvaru. Atkal to atguva un sāka pa ūdens virsmu soļot atpakaļ.

—   Vai tagad jūs, Bismark, pārliecinājāties, ka esmu svēts?

—   Jūs mani pārliecinājāt… Jums ir lieliski kaučuka padeskafi. Uzmaucis tos kājās un piepūtis ar gaisu, arī es varētu pabūt mūsu Pestītāja lomā.

—   Jums trūkst poētiskuma, Bismark, kā jau visiem prūšiem.

—   Jums taisnība. Dālderus man nemaksā par poēziju … Pienāca kāds galminieks un iečukstēja imperatoram

kaut ko ausī.

—   Vai nevar mazliet vēlāk? — tas pavaicāja.

—   Visi jau sapulcējušies. Gaida. Napoleons III pagriezās pret Prūsijas sūtni.

—   Tikai nedomājiet, ka te ir kāds politisks noslēpums. Nē, rīt es vēl negrasos ņemt jums nost Reinzemi. Tikai galma mediķi steidzīgi pieprasa manu urīnu analīzei. Jums, Bismark, ir labi — jūsu rīcībā ir kurš katrs krūms. Bet man urologi jau kuro gadu noliek kristāla flakonu…

Maisiņi zem viņa acīm liecināja par ielaistu slimību, un stāsta, ka imperators Joti cietis no neizturamām sāpēm.

Kad kapsētas jau bija Parīzi pavisam pārmākušas, apdraudot to ar ļaunām epidēmijām, tika nolemts visus parīziešus, kas galvaspilsētā dzīvojuši kopš tās dibināšanas dienas, pārvietot… zem Parīzes! Lielie bulvāri un Zvaigznes laukums, pilni bezrūpīgas dzīves burvības, it kā nevēlas zināt, ka zem tiem slēpjas senču sērās klusēšanas drausmīgais bezdibenis.

—   Vai esat bijis katakombās? — imperators pavaicāja. — Es tur esmu pat brokastojis. Vai neapciemosim viņpasauli?

—   Ar lielāko prieku, — Bismarks atsaucās.

Vakarā viņi nokāpa lejā zem Parīzes ielām.

—   Man ir divas impērijas, — Napoleons III sacīja, apgaismodams ceļu ar lāpu, — augšā dzīvības impērija, bet, lūk, te plešas nāves impērija … Baiga aina, vai ne?

Dziļās galerijās daudzu jo daudzu jūdžu garumā aizstiepās kaulu grēdas, ko rotāja galvaskausu virtenes. Pēc vispieticīgākajiem aprēķiniem te gulēja septiņi miljoni parīziešu, trīsdesmit paaudzes, kas nostaigājušas deviņus gadsimtus garu ceļu.

—   Viena vienīga iznīcība, — imperators teica, aizsmēķēdams pie lāpas. — Katoļi apkāva hugenotus, un hugenoti apkāva katoļus… Kam bija vajadzīga Bērtuļa nakts, ja tie visi, tiklab upuri, kā slepkavas, tagad mierīgi gu| blakus?

—   Labs iemesls pārdomām … Amizanti!

Bija dīvaini iedomāties, ka neskaitāmajos tuneļu labirintos (kuriem neviens nezina gala) guļ tikai kauli, kauli un kauli. Starp tiem vairs nav atrodamas Rablē vai Mol- jēra atliekas, uz mūžīgiem laikiem zudumā gājuši Mon- teskjē vai Sirāno de Beržeraka galvaskausi. Viss samests kaudzē kā malka, un skaistās hercogienes Valuā liela kauls atbalsta jakobīņa ņirdzošo galvaskausu, ko nošķēlis kriminālās giljotīnas nazis.

Napoleons III izturējās kā laipns namatēvs.

—   Nu, kā jūtaties, Bismark?

—   Lieliski! Ja te vēl būtu kaut kas, ko iedzert…

Plaukstu sasitiens — un tūliņ uzradās galdiņš, sarkanās livrejās ģērbti sulaiņi iestiepa grozus ar vīnu un uzkodām.

—   Cienājieties, •— imperators laipni piedāvāja. — Te var labi pārdomāt ļaundarīgus plānus par pasaules pārkārtošanu pa savam prātam. Es dažkārt domāju: un, ja nu bībeles praviešiem taisnība, — tad šie kauli saaugs kopā, pārklāsies ar miesām, un miroņi aurodami trauksies laukā no katakombām — atpakaļ uz bulvāriem!

—   Es neticu, ka mirušie var augšāmcelties, sir. Manuprāt, ja kāds reiz atstiepis kājas, tad tas ir… uz ilgu laiku.

Divi ciniķi, vīna iekarsēti, uz nāves fona runāja zaimu pilnas runas. Politika tiem allaž savijās kopā ar karu un karš ar tūkstošiem nāvju …

—   Un tomēr impērija — tā ir pasaule, — Napoleons III sacīja.

—   Atļaujiet tam neticēti — Bismarks atbildēja.

Napoleons ar lāpu apgaismoja ieeju drūmajos dziļumos.

—   Lūk! — viņš izsaucās. — Vēl neviens nezina, kas tur atrodas. Cik daudzi drošuļi devušies tur iekšā un nekad vairs nav atgriezušies. Bet sargi man ir stāstījuši, ka viņi naktīs reizēm dzirdot, kā tur kāds smejas…

—   Laikam tur klājas jautrāk nekā te augšā. Ar jūsu augstības atļauju — es vēl iedzeršu.

—   Dzeriet, Bismark, bet es nevaru. Nieres! Ak …

Viņi sāka runāt par medicīnas sasniegumiem un cilvēka mūža pagarināšanas iespējām. Bismarks ar pārliecību apgalvoja:

—   Jums vajadzētu ēst aso aitu piena sieru.

—   Bet man taču jāievēro diēta. Par kādu sieru tad var būt runa?

—   Jā, jums nav paveicies…

Neizturamas garlaicības mākts, Bismarks bēga no Parīzes un sāka bez kāda mērķa braukāt apkārt pa valsti. Tulūza, Monpeljē, Liona… 18. septembri viņš no Rona saņēma šifrētu telegrammu, kas ne tikai apgrieza ar kājām gaisā viņa dzīvi, bet arī izšķīra Vācijas likteni; telegrammas nosacītais teksts skanēja: «Vilcināties bīstami. Steidzieties. Morica Henninga tēvocis.»

6. jauna vēstures nodaļa

Sīkumi viņam vēl nebija zināmi…

—   Aiciniet Bismarku! — ķeizars lika Ronam un tūliņ atmeta ar roku. — Tagad, — viņš teica, — kad visas olas ir sašķaidītas, Bismarks arī pats negribēs cept mums olu kulteni… Un viņa jau tagad nemaz nav Berlīnē!

—   Viņš jau ir šeit, — Rons atbildēja.

Bismarks ienāca kabinetā, un ķeizars atkal juta pret šo plikpauraino spēkavīru neizsakāmu riebumu. Viņš bezcerīgi nopūtās un, sirds dziļumos juzdamies pateicīgs, kā lūgdamies iesāka:

—   Esmu palicis karājamies gaisā, lidināmies pār Berlīnes jumtiem un tagad nezinu, kur nogāzīšos zemē… Ja es nevaru pārvaldīt valsti, atbildēdams par to dieva priekšā, tad man jāatiet malā. Es nevēlos valdīt, izpildīdams tikai landtāga vairākuma gribu. Ap mani valda tukšums, un neviens nav spējīgs nostāties valdības priekšgalā, lai vērstos pret šo vairākumu. Te ir mana atteikšanās no senču troņa. Varat iepazīties.

«Mums vairs nav nekādas citas izejas kā vien atteikšanās no mūsu ķeizara tiesībām …» Bismarks tālāk vairs nelasīja. Viņš godbijīgi nogaidīja. No troņa atteikties gatavā ķeizara kabinetā kalendārs rādīja 1862. gada 22. septembri — aiz Bābelsbergas pils logiem krītošo lapu nemiera pilnajā čaboņā, skumīgajā lietus šalkoņā jaudās ģermāņu senatnes elpa.

—   Es jau sen esmu gatavs. Atstājiet man vienīgi ģenerāli Ronu, visus pārējos ministrus es patriekšu pie visiem velniem.,.

Bridi padomājis, Vilhelms I uzdeva pirmo jautājumus

—   Vai esat ar mieru pārvaldīt valsti pret landtāga gribu un viens pats cīnīties pret deputātu vairākumu?

Bismarks atbildēja nevilcinādamies:

—  Jā.

—  Vai esat ar mieru turpināt Prūsijas armijas reorganizāciju, parlamenta vairākumam neatbalstot militāro budžetu?

—  Jā.

—   Tadā gadījumā, — ķeizars teica, ielidinādams savu atteikšanos galda atvilktnē, — es vēl mēģināšu aizstāvēt sava vārda godu.

Viņš uzaicināja Bismarku nokāpt lejā parkā un tur parādīja viņam savas politikas programmu, sīkā rokrakstā izklāstītu astoņās lappusēs. Būdams loti augstās domās par savas sievas spējām, ķeizars turpmākajā valsts politikā bija ņēmis vērā arī visu, ko čaukstināja viņas «krinolīni». Bismarks uz līdzenas vietas satrieca pīšļos šos plānus, nepažēlodams ķeizara vecišķo patmīlību. Viņš nežēlīgi izsmēja Vilhelma I vēlēšanos iekārtoties kaut kur centrā starp liberāļiem un konservatīvajiem.

—   To nacionālo uzdevumu priekšā, kādus vajadzēs risināt mūsu Prūsijai, — viņš teica, — jebkura opozicionāra frāze tiklab no labās, kā arī no kreisās puses būs vienādi kaitīga …

Ķeizars programmu saplēsa, bet driskas palaida pa vējam. Bismarks stingri norādīja vecajam vīram, ka tādas lietas apkārt nemētā. Vienmēr atradīsies kāds nekriet- nelis, kas šīs driskas uzlasīs, rūpīgi salīmēs kopā un izlasīs, bet vēlāk dos izlasīt arī citiem neliešiem. Ķeizars (65 gadus vecs) un Bismarks (47 gadus vecs) ilgi rāpoja slapjajā zālē, uzlasīdami «krinolīna» programmas driskas …

Nākamajā dienā sekoja landtāga lēmums — militāros izdevumus no valsts budžeta vispār izsvītrot. Par atbildi uz to Vilhelms I publicēja pavēli par Bismarka iecelšanu ārlietu ministra un valsts pagaidu prezidenta amatā.

Berlīnes jumtus rībināja ražens lietus.

— Nu, Bismark, — ķeizars sacīja, maukdams kājas galošās, — trīsdesmitajā septembrī manai visdārgajai laulātajai draudzenei ir dzimšanas diena, bet viņa atrodas Bādenbādenē … Es aizbraukšu uz Bādeni, lai viņu iepriecētu, bet jūs te pacīnieties par manu karaļa karogu.

Bismarks bija gatavs cīņai ne tikai savas valsts iekšienē, bet arī ārpus Prūsijas. Uzturēdamies Frankfurtes «lapsu būrī», viņš bija izpētījis austriešu intrigas, Pēterburgā bija dabūjis lielisku skolu, kņaza Gorčakova kancelejā; visbeidzot Parīzē viņš bija pabeidzis Francijai tik postošās Napoleona III politikas analīzi. Varu valstī bija saņēmis spēcīgs stipras gribas cilvēks, kurš vienmēr zina, ko grib… No šī brīža senās Prūsijas vēsturē sākās jauna nodaļa.

— Es neesmu Menkens, bet Bismarks, — prezidents paziņoja. — Man krūtis pukst prūšu virsnieka sirds, un tas ir pats vērtīgākais, kas manī iri

7. buldogs ar trim matiņiem uz galvas

Naivus šļupstus par mīlu un draudzību viņš uzskatīja par novecojušām, tukšām fantāzijām. Naids — tā bija viņa īstā stihijai Naidā viņš bija nepārspējams meistars, un, ja Bismarks būtu aktieris, kas tēlo Otello, tad pēdējā ainā neviena Dezdemona no viņa nagiem neizspruktu dzīva… Bismarks nepazina robežu naidam, ko uzskatīja par visu dzīves procesu galveno virzītāju. Viņš nevis vienkārši ienīda — nē, viņš savu ienaidu loloja un lutināja kā maigu dūjiņu, kā gaišu sākumu visiem laimīgiem pasākumiem. Bismarks jutās mundrs un spēcīgs, kad ienīda, un kļuva slābans kā tukšs maiss, kad šīs jūtas viņu pameta …

Ierastajā Rablē stilā viņš sacīja Ronam:

•— Kas gan ir vairākums! Tas ir visīstākais s., .1 Piederēt pie vairākuma — tas ir darba lopu liktenis. Nēroni un grakhi, Šekspīri un šilleri, bliheri un šarnhorsti vienmēr palikuši mazākumā, un pūlis tiem tikai sekojis… Vairākums pastāv tāpēc, lai to varētu nicināt!

Tātad viss ir skaidrs: Bismarkam draudēja tas, kas vēsturē mēdz atgadīties kā traģisks izņēmums, — vara bez naudas.

— Vai saproti, ko tas nozīmē? — Rons apvaicājās.

Kara ministrs pats taču tika mudinājis ķeizaru uz valdīšanu bez budžeta, bet tagad baiļojās. Naktīs Rons zīmēja shēmas Berlīnes iznīcināšanai ar artilērijas palīdzību. Reakcionāra reputācija, kāda bija ģenerālim, lika viņam baidīties no visa — pat no Bismarka, kurš niknumā kļuva pārlieku atklāts ..,

—   Esi piesardzīgāks, — viņš to lūdza.

30. septembrī Bismarks uzsāka cīņu ar vairākumu.

Būdams veikls un atjautīgs sarunu biedrs, viņš bija nekur nederīgs orators. Nē, viņš nesamulsa pūļa priekšā (tas nebija viņa garā!), bet toties buldurēja, vārdus rīdams, ieturēja garas pauzes, tālab klausīties Bismarku bija nogurdinoši. Toties kādā brīdī, atklājis domu, viņš to ātri un stipri pārkala dinamiskā formulā, un tad. visa līdzšinējā runa tika apgaismota it kā no jauna — ar viņa agresīvo prātu un pārliecības pilna cilvēka kaisli.

Tā notika arī šodien, kad viņš izslējās landtāga priekšā. Bismarks teica, ka Prūsijas pašreizējās robežas, kas pārmērīgi izstiepušās gar Ziemeļeiropu, vairs nevar apmierināt ātri augošās nācijas prasības un ir grēks likt bruņošanās nastu nest tikai Prūsijai vien — militāro nodokli vajadzētu sadalīt starp visiem vāciešiem visā Vācijā … Lejā viņa acu priekšā klaigāja deputāti. Bismarks sasprindzināja spēkus un meta uz viņiem vārdus kā bruģ- akmeņus:

—   Jūs te neesat sapulcināti, lai kaut ko atļautu vai aizliegtu! Jūs esat aicināti, lai atbalstītu ķeizara lēmumus! Galu galā, — viņš no augšas noķērca, — strīdu mūsu starpā izšķirs manu un jūsu spēku savstarpējie samēri…

Aiz viņa muguras gandrīz vai varēja redzēt salīgojamies kadru armijas uzasinātos durkļus. Bismarks atklāti aicināja Prūsiju uz ielas dumpi. Viņš pūlējās izmānīt vāciešus uz barikādēm, lai ar nežēlīgu artilērijas grāvienu vienā rāvienā izbeigtu jelkādu opozīciju.

Bismarka dobjais bass pārskanēja vispārējo troksni:

—   Vācija vēro nevis Prūsijas liberālismu, bet vienīgi tās spēku! Lai jau Bavārija, lai Virtemberga un Hesene nododas liberālismam — tām tikpat nav lemta Prūsijas loma! Ne jau ar mītiņu runām, ne ar dažādo apvienību karogotajiem gājieniem un ne jau ar nicinātā vairākuma rezolūcijām tiek izšķirti laikmeta dižie jautājumi, bet gan vienīgi ar dzelzi un asiniml

Viņš nelokāmi izturēja sašutuma saucienu brāzmu.

—   Ne feniņa šim kungam! Nost ar viņu…

Ak tā? Bismarks nodārdināja ar dūri.

—   Sākas brīvdienas! Kungi, visi uz mājām…

Parlamenta sesija beidzās ar tā padzīšanu no augšas.

Bezbudžeta valdīšanas režīms kļuva par faktu.

Konflikts kroņa un landtāga starpā bija kļuvis vēl dziļāks.

Avīzes vaicāja: «Kas gan notiks turpmāk?.,.»

—   Bismarks ir viskaitīgākais cilvēks! — liberāļi brē-

kāja.

Arī Rons nokritizēja viņa runu landtāgā:

—   Nedrīkst taču skaļi izkliegt to, ko domā.

—   Bet citādi nevar, — Bismarks atbildēja…

Stājās spēkā jaunas tiesības — dzelzs un asiņu tiesības!

Bismarks bija Izraisījis sašutumu visā Prūsijā: brīvības vietā — disciplina, debašu vietā — pavēle. Galvaspilsētā prezidentu izsvilpa, pavadīja ar ņirgām un smiekliem. Viņš staigāja maskēdamies, uzbīdījis platmali uz acīm, izvairījās no apgaismotām ielām… Naids, kas mutuļoja viņā, pēkšņi vērsās pret viņu pašu — tieši no visas valsts vairākuma!

4. oktobrī viņš uzzināja, ka no Bādenbādenes uz galvaspilsētu izbraucis ķeizars. Bismarks, vēlēdamies apsteigt ienaidniekus, lai ķeizars nenonāktu sašutušās preses iespaidā, izbrauca Vilhelmam I pretī — līdz Jiterbo- kas stacijai. Bādenes vilciens aizkavējās. Jau bija tumšs. Nepabeigtajā stacijas ēkā nakti pavadīt pulcējās trešās klases pasažieri un amatnieki. Baidīdamies, ka viņu varētu pazīt (un, kas zina, vēl iespļaut sejā), prezidents izgāja uz perona, kur starp visādiem celtniecības krāmiem apsēdās uz otrādi apgāztas ķerras. Un tā nu viņš, ārlietu ministrs, junkurs un rotmistrs, kā nožēlojams klaidonis sēž uz netīras ķerras, no augšas viņu mērcē lietutiņš..,

Te nu bija augstākā vara!

Beidzot vilciens pienāca. Tā kā ķeizars brauca bez apsardzes kā privātpersona, pavadoņi Bismarkam neizpauda vagonu, kurā ķeizars apmeties. Bismarks viņu tomēr dabūja rokā. «Viņš gluži viens sēdēja vienkāršā pirmās klases kupejā,» vēlāk Bismarks atcerējās. «Sastapies ar sievu un tās ietekmēts, viņš bija nomāktā garastāvoklī.» Acīmredzot līdz Bādenes kūrortiem bija nonākušas baumas par Bismarka graujošo runu landtāga budžeta komisijā, un Vilhelms I tūliņ noprasīja, vai tā tikusi stenografēta?

—   Nē. Taču avīzēs tā atstāstīta pareizi.

Vilhelms I iegrima bezcerīgā grūtsirdībā.

—   Es pilnīgi skaidri paredzu, ar ko tas viss beigsies. Operas laukumā — tieši zem maniem logiem — vispirms nocirtīs galvu jums, Bismark, bet pēc tarn ari man, vecam vīram.

Valdīt bez budžeta? Par šādu mēģinājumu taču Anglijas karalis Kārlis I Stjuarts samaksāja ar dzīvību, noripoja arī viņa ministra Tomasa Straforda galva. Bādenē «krinolīnu» pienācīgi apstrādāts, ķeizars, zināms, neaizmirsa arī Poliņjaka likteni.., Vilciens, tumsu šķeldams, traucās uz Berlīni.

—   Revolūcija un giljotīna — lūk, kas mūs gaida mājās!

—   Un pēc tam? — Bismarks ievaicājās.

—   Dīvains jautājums! Vai tad jūs nezināt, kas notiek ar cilvēkiem, kad tiem nocērt galvu? …

Tiesības norunāt monologu tagad ieguva Bismarks, un viņš krietni nopūlējās, lai, bailuli nokauninājis, piespiestu viņu ticēt uzvarai. Bismarks pavēlēja ķeizaram soļot turp, kurp bija vajadzīgs. Vilhelms I, vēl mocīdamies, ievaicājās:

—   Bet vai es spēšu izturēt sievas kritiku?

—   Sievai ir jāpakļaujas vīra gribai…

Bismarks drīz vien satikās ar Austrijas sūtni Berlīnē ungāru grāfu Karoļji un pateica viņam tieši:

—   Mūsu attiecībām ir jākļūst vai nu labākām, vai sliktākām. Vidusceļa nav. Ja tās kļūs labākas — lūdzu. Bet, ja sliktākas, tad Prūsija vienmēr varēs sameklēt sev sa biedrotos, kas palīdzēs atrisināt ieilgušo strīdu. Mūsu attiecībās valda nenormālība, ko izārstēt spēj vienīgi zobens!

Kad Karoļji sāka taisnoties, sacīdams, ka pats Vīnes ģeogrāfiskais novietojums pie slāvu Donavas spiežot to piekopt despotisku politiku, Bismarks atbildēja:

—   Tad pārcelieties uz Budapeštu vai Prāgu un Vīni atstājiet par mājokli zirnekļiem un simtkājiem…

Vīne satrūkās."Francis Jozefs ļoti baidījās, ka tikai viņa hegemonija vācu pasaulē nepārceļas no Donavas uz Sprē upes krastiem. Hābsburgs nolēma ar vienu triecienu izsist Bismarku no segliem un Prūsiju izmest aiz vācu politikas borta. Tādēļ atkal vajadzēja rīkoties ar Frankfurtes palīdzību…

Hašteina ir Austrijas hercogistes Zalcburgas kūrorts. Bismarks sēdēja uz soliņa Svarcenbergas parkā, pašā dziļās Ahas aizas malā, un ar pulksteni rokā vēroja, cik ilgs laiks paiet, kamēr zīlīte izlido no ligzdas un atgriežas pie mazuļiem, nesdama knābī tiem barību. Bismarks tā aizrāvās ar šiem aprēķiniem, ka palaida garām ķeizaru pusdienu laiku. Kamēr viņš izklaidējās, vērodams zīlīti, Vilhelms I jau bija beidzis sarunu ar viņu apciemojušo Franci Jozefu un nu bija gluži kā neprātā aiz prieka… Ķeizars ienākušajam Bismarkam pavēstīja:

—   Austrijas imperators, mans labais draugs, sauc kopā Frankfurtē visu vācu firstu kongresu, viņš brauks uz turieni pats un aicina arī mani… Cik impozanta sanāksmei

—   Tikai tāds aizvēsturisku mūmiju muzejs.

—   Bismark, vai jums ir cieņa pret tradīcijām?

—   Nav un nevar būt… Jūsu brauciens uz Frankfurti — tā būtu Prūsijas atteikšanās no Vācijas apvienošanas prūšu vadībā. Jūsu neierašanās Frankfurtē — tas būtu pirmais solis uz Vācijas apvienošanu zem jūsu sceptera. Vai gan es neesmu paskaidrojis diezgan saprotami? Neesiet taču monarhijas romantiķis — es jums piedāvāju reālu Vācijas kronil

Vilhelms I sāka nemierīgi šaudīties pa istabu.

—   Vai tiešām man, Prūsijas ķeizaram, jāizvairās no biedrošanās ar radniecīgajiem vācu firstiem, kuri sabrauks kopā, lai vienotos par kopīgu cīņu pret visādām konstitūcijām?

Mujķis pat baznīcā dabū kāvienu, un Bismarks pārmācīja ķeizaru ar vārdiem:

—   Saprotiet jel, ka ne jau velti Austrija jūs vilina kopējas pretrevolūciju cīņas slazdā… Ja tai nodoms izdosies, Prūsija paliks tikpat pazemota kā līdz šim, bet Austrijas loma tūliņ ārkārtīgi pieaugs…

Vaļējā ekipāžā viņi no Hašteinas izbrauca uz Bādeni; lai viņus nesaprastu kučieri, kas sēdēja uz bukas, abi Vācijas jautājumu apsprieda franciski. Taču Bādenē viņus gaidīja Saksijas karalis Johanns, kurš visu vācu monarhu vārdā sāka Vilhelmu I dedzīgi vilināt uz Frankfurti pie Mainas. Vilhelms I ar jaunu spēku sāka rauties uz monarhu kongresu… Nu viņš dusmīgi kliedza uz Bismarku:

—   Neuzdrīkstieties mani atturēti Trīsdesmit sizerēnu sēž un gaida mani vienu, bet par kurjeru man pakaj atsūtīts viņa augstība Saksijas karalis … Tas jau ir takta jautājums!

Saksijas karalis nolamādamies uzsita ar dūri pa galdu, bet Bismarku ne mazākā mērā nenobaidīja.

—   Te jums nav Saksija… Nedauziet galdu!

Johanns viņam sarunāja krietni daudz traku bezkaunību.

—   To nu es jums neaizmirsīšu, — viņš piedraudēja.

—   Man arī ir tīri laba atmiņa, — Bismarks atbildēja.

Johanns aizbrauca, taču prezidents dzirdēja čaukstam

krinolīnus: tur Vilhelmam I nāca palīgspēki divu Prūsijas ķeizarieņu — Elizabetes un Augustes (atraitnes un pašlaik valdošās) personā. «Viņa augstība,» Bismarks memuāros atcerējās, «apgūlās uz dīvāna un sāka histēriski šņukstēt»:

—   Visi Vācijas monarhi sanāks kopā … Kā draugi… Apsēdīsies pie galda … Bet manis tur nebūs …

—   Un jums tur nemaz nav ko darīti — Bismarks niknojās.

Tas atgādināja scēnu bērnistabā: bērns par vari grib pastaigāties, bet stingrais tēvs nelaiž. Abas kronētās sievietes ar dzelžainu neatlaidību mācās virsū Bismarkam, lai viņš nemaz nemēģinot saraut monarhu svētās saites… Tālāk notika tas, ko Bismarks savos memuāros noklusēja. Izsprucis no kabineta, viņš tikai uz ielas pamanīja, ka ir sažņaudzis dūrē vīto bronzas rokturi, ko savā trakajā niknumā izrāvis no durvīm. Nemitīgi saukādams: «rEr ist ein recht dummer Kerl!» (kas nozīmē: Ir nu gan stulbenis!) — Bismarks kā vētra ielauzās atpakaļ ķeizara istabā. Bet tur atradās milzīga fajansa izlietne, kur mazgāties. Bismarks trieca tajā durvju rokturi, un izlietne sašķīda sīkās šķembās, kas gluži kā šrapneļi apbēra abas ķeizarienes un pašu ķeizaru, kurš šņukstēja uz dīvāna… Skriedams laukā, Bismarks uzdūrās dežurējošajam adjutantam.

—   Jums ir nelabi? — tas prezidentam vaicāja.

—   Bija! Bet nu jau kļuva vieglāk…

Paslepus no ķeizara Bismarks bloķēja viņa māju ar veselu pulku zaldātu, lai neviens nevarētu iekļūt pie viņa un lai Vilhelms I nesadomātu paklusām aizmukt uz Frankfurti.

Tā ar viņiem arī jārīkojas… ar šiem mēsliem!

Tā bija Bismarka pirmā politiskā uzvara.

Austrija bija izdomājusi Frankfurtes kongresu, vēlēdamās reformēt Vācu savienību un galīgi nostiprināt savu stāvokli tajā. Bismarks nelaida ķeizaru uz «lapsu būri», un tam bija izšķiroša nozīme turpmākajos notikumos. Vācu cietpauru kongress izjuka pats no sevis, jo bez Prūsijas līdzdalības iznāca krasa Vācijas nosvēršanās uz Vi- nes politikas pusi, bet vācu firsti baidījās arī no šādas

nosvēršanās …

Berlīnes ielās vēl arvien varēja dzirdēt:

—   Ne feniņa šim kungam …

Bismarks, sēdēdams pie glāzītes, sacīja Ronam:

—   Kad Prūsija būs pierijusies dāņu sviesta un Vīnes desu, tad gan nožēlos, ka spļāvuši man virsū. Bet, kad Prūsija būs kļuvusi par reihu, es neiešu no landtāga diedelēt budžeta apstiprinājumu. Starp konservatīvajiem un liberāļiem nav nekādas starpības: pirmie pielišķējas atklāti, bet otrie slepeni. Es šos neliešus pazīstu: budžetu viņi vēl atstieps zobos, astes luncinādami… Bet tad es šiem — ar zābaku… Marš — zem krēslai

Viss notiks tā, kā Bismarks paredzēja. Bet pašlaik Berlīnes žurnālisti pareģoja, ka Bismarka karjera beigšoties aiz pārmācības nama restēm, kur viņš vēl dabūšot gana izsēdēties pie zirņu viras ar cūku iekšām, bet, lai nesēdētu velti, — būšot jātin dzija Prūsijas ķeizaristes sabiedriskajām vajadzībām. Avīzes izdaudzināja Bismarku par «buldogu ar trim matiņiem uz galvas», — prezidents pat neapvainojās: uz to pusi jau iri

8. «vel jau polija ir dzīva…»

Bismarks pameta Pēterburgu īsi pirms grandioziem un neizskaidrojamiem ugunsgrēkiem, kas ietina krievu galvaspilsētu uguns un dūmu virpuļos. Pirmie Ohtā sāka degt nabaga ļaužu kvartāli, līdz pamatiem nodega visa Ligovka, kur dzīvoja amatnieki un trūcīgākie ierēdņi, uguns aprija Sčukinas un Apraksinas tirgotavu rindas, kur atradās divi tūkstoši bodīšu ar precēm, liesmas pārsviedās uz Fontanku; ar pūlēm izdevās paglābt iekšlietu ministrijas ēku, bet uguns jūra jau plosījās milzīgā platībā, draudēdama iznīcināt Publisko bibliotēku, Valsts banku, Pāžu korpusu un Gostinijdvoru… Tūkstošiem ugunsgrēkā cietušo,, trūkumā nonākuši, dzīvoja teltīs galvaspilsētas laukumos, viņus ēdināja no zaldātu virtuvēm, mājokļus zaudējušo cilvēku izmitināšanai steigšus pārkārtoja kazarmas. Skaidrs, ka ugunsgrēki notika pēc kādas sistēmas, uguns neizcēlās pati no sevis — darbojās dedzinātāji. īpašā izmeklēšanas komisija vainīgos neatrada (arī vēsturnieki ne!). Žandarmi izsūtīja uz Holmogoriem guvernanti Līzu Pavlovu, kura savā stulbā prātā bija pateikusi, ka «ugunsgrēkiem piemit kaut kas poētisks un nomierinošs …». Sos dedzināšanas gadījumus tomēr nekādi nedrīkst saistīt ar revolucionārās kustības attīstību. Bija mēģinājumi pat apvainot radikāli noskaņotos studentus, bet, apžēlojieties, Krievzemē studenti nebūt nebija tādi nelgas! Personiski es, autors, esmu tādās domās, ka galvaspilsētu aizdedzināja kriminālnoziedznieki — lai radītu «ļembastu» un būtu ērtāk izlaupīt iedzīvi; iedomāsimies, ka ir darbojies viens psihiski nenormāls cilvēks- uzjautrināšanās pēc (kriminālistika pazist arī tādus gadījumus). Tiesa gan, klīda nedroša versija, ka Pēterburgu aizdedzinājuši poļi. Taču šīs baumas tautas zemākajos slāņos iekļuva kaut kur no augšas, un tauta tām nenoticēja. Krievu cilvēki poļus nekad nav uzskatījuši par saviem ienaidniekiem. Senos nostāstos, dziesmās un anekdotēs bieži izsmieti vācieši, ebreji, angļi, retāk franči, bet poļi — nekādi Tas ir raksturīgs un pamācošs fakts, kam jau sen uzmanību pievērsuši paši poļi un poļu vēsturnieki…

Bismarks pirms aizbraukšanas bija Gorčakovam devis padomu:

—   Pārkrievojiet Poliju pie Vislas, kā mēs esam pārvācojuši viņu Dancigu un Poznaņu. Pabāziet poļus zem preses un negrieziet vaļīgāk skrūves, iekams nav noslāpuši… Citas izejas jums nav!

Gorčakovs šādus padomus strikti noraidīja:

—   Krievija ir krietni vien vainīga Polijas priekšā, ar savu slāvu māsu mēs nevaram rīkoties barbariski…

Viņš pārliecināja caru — nekādu represiju, tikai vainu mīkstinošus līdzekļus. Sāds «polonofilisms» viņam nepagāja bez sekām: kņazs sāka saņemt anonīmas vēstules, kurās viņš tika dēvēts par «tēvzemes nodevēju». So vēstuļu krievu autori lāgiem izteica tikpat neģēlīgas domas kā Bismarks… Kad poļu sacelšanās ritēja pilnā sparā, 110 Maskavas atbrauca profesors B. N. Cičerins; viņš sastapa vicekanclcru tukšā ministrijas ēdamistabā pie aristokrātiskas botvinjas šķīvja. Zinātnieks Gorčakovam atgādināja pazīstamo Puškina domu, ka strīds starp poļiem un krieviem ir pašmāju strīds, bet Polijas pakļaušana — atmaksa par «Juku laikiem» ar viltvāržiem un Maskavas nodedzināšanu.

—   Puškinatn nav taisnība! — Gorčakovs iebilda. — Jā, es atceros, ka pans Gonsevskis tūkstoš sešsimt vienpadsmitajā gadā nodedzināja Maskavu, bet kāpēc gan lai mēs poļus par to sodītu tūkstoš astoņsimt sešdesmit trešajā gadā? Aci pret aci, zobu pret zobu — šis bībeles at* riebības likums izkropļo politiku. Jūs jau pats zināt, ka mūsu armija iegāja Parīzē ne tikai tāpēc, ka franči pirms tam bija Maskavā …

Cičerins pavaicāja, kas tad notikšot turpmāk.

—   Pašlaik iespējamas visādas improvizācijas.

—   Vai tad jūs esat improvizators?

—   Gandrīz, — Gorčakovs nopūtās. — Sā vai tā, bet es dievinu nemiernieku himnas motīvu:

Vēl jau Polija ir dzīva, kamēr dzīvi mēs.. .*

Taču improvizēt sāka Berlīne… Vilhelms I virzīja karaspēku uz robežām, Bismarks Poznaņā ieveda aplenkuma stāvokli. Vēl cilvēkiem bija prātā laiks (no 1795. līdz 1807. gadam), kad Varšava bija Prūsijas pilsēta, bet Polijas karaliste saucās par Dienvidprūsiju; divas trešdaļas Prūsijas iedzīvotāju toreiz bija poļi un tikai viena trešdaļa vācieši. Bismarkam nebija pa prātam atmiņas par šādu nejēdzīgu proporciju.

—   Prūsija tomēr nav stulba ezera karpa, ko var celt galdā ar aso poļu mērci…

Viņš dzēlīgi rakstīja: «Kņaza Gorčakova attieksmē pret poļu jautājumu ir mijušās te absolūtisma, te parlamentārisma lēkmes. Viņš sevi uzskatīja par lielu oratoru un tāds patiesi bija, un viņam patika iedomāties, kā Eiropa jūsmo par viņa daiļrunību no Varšavas vai krievu tribīnes.» Tā viņš rakstīja, bet, lūk, kā viņš runāja:

—   Pieņemsim, ka Polija atdzims… pieņemsim! Austrijai tad vajadzēs atteikties no poļu Galīcijas, taču Austrija ir tik daudz salaupījusi, ka Vīnei šī amputācija gandrīz nesagādās sāpes. Krievi, atdodami poļiem to, kas tiem pienākas, teritoriāli necietīs: viņiem Vislas zaudēšana būs kā zilonim skrots. Bet mums, prūšiem, atteikšanās no poļu zemēm līdzinās mūsu valsts iznīcināšanai. Mūsu austrumu zemes Silēzija un Poznaņa — tās ir mūsu noliktavas un klētis. Un tāpēc, es jums saku, Prūsija nemūžam necietīs patstāvīgas Polijas atjaunošanos …

Bismarks izsauca ģenerāli Gustavu Alvenslēbenu:

—   Jebkurš poļu panākums būtu mūsu sakāve. Mums jābūt nežēlīgiem pret šo tautu. Civilā taisnīguma likumi šeit nav vietā. Ja man prasīs, pa kuru vietu vislabāk sist poļus, es atbildēšu: sitiet pa galvu, lai tie zaudē samaņu… Gorčakovs, — viņš turpināja, — nodarbojas ar liberālismu, tāpēc Prūsijai jāgriežas nevis pie viņa, bet pie cara. Jūs tagad brauksiet uz Pēterburgu, lai nošautu trīs zaķus uzreiz … Vai ar jums var runāt nopietni? — Bismarks piepeši pavaicāja.

—   Runājiet tikai tā, es jūs lūdzu.

Bismarks pateica, ka gadījumā, ja krievi uz visiem laikiem atstās Poliju, Prūsija pēc diviem trim gadiem ielauzīsies tajā ar spēku; pasaule vēl nebūs atguvusies no šausmām, kad tur jau itin viss būs vienā mirkli ģermanizēts. Alvenslēbens pavaicāja:

—   Ceru, ka šī ir tikai banāla saruna?

—   Par nopietniem jautājumiem es arvien runāju nopietni.

—   Jūs gribat vēstures ratu pagriezt atpakaļ.

—   Bet kurš tad ir teicis, ka šis muļķīgais rats jāgriež tikai uz priekšu? — Bismarks parāva augšup kāju, sirdīgi izdauzīja pelnus no pīpes, sizdams ar to pa sava kirasiera zābaka papēdi. — Mazāk prātojiet! Es jūs uz Pēterburgu nesūtu tādēļ, lai jūs tur kopā ar Gorčakovu apraudātu Zečpospolitas pagātni — mani uztrauc vienīgi Vācijas nākotne …

Drīz vien cars vēlējās redzēt Gorčakovu.

—   Bismarks baidās, ka tikai mūsu sacelšanās nepār- sviežas viņa pusē, uz prūšu Poznaņu, un viņš mums augstsirdīgi piedāvā iespēju noslēgt abpusēju konvenciju pret poļiem.

Gorčakovs dažos mirkļos uzminēja pretinieka tālākos gājienus, ar kuriem tas veikli aplenca viņa flangus.

—   Es, valdniek, esmu pret šādu konvenciju. Neko citu kā vien ļaunumu tā mums nesagādās. Teikšu vēl vairāk: grande Europe mūsu piekrišanu uztvers par iemeslu, lai iejauktos.

—   Bet tā taču ir mūsu iekšēja darīšana! — cars iekarsa.

Gorčakovs arī iekarsa un atbildēja nekaunīgi:

—   Tambovas guberņa — tā gan ir mūsu iekšēja darīšana, te es ar jums solidarizējos. Taču, ja Tambovas guberņā visi kā viens sakautos, Bismarks vis nesāktu mūs kārdināt ar konvenciju, lai izšķirtu kaušļus. Un tas nozīmē …

—   Tomēr padomājiet, — cars lika.

Gorčakovs domāja: «Tā kā Francija svārstās un Anglija nav labvēlīgi noskaņota, līgums (ar Prūsiju) izraisītu sarežģījumus, kaut pats fakts ir vienkāršs. Turklāt

es instinktīvi nojaušu (instinkts viņu nepievīla!), ka šī konvencija Krievijā aizvainotu cilvēku nacionālās jūtas un Eiropā radītu dīvainu priekšstatu par mūsu varenību …» Smalks politiķis būdams, viņš saprata to, ko nespēja aptvert imperators.

—   Esmu visu pārdomājis, — Gorčakovs teica, ieradies pie cara, — un došu jums labu padomu. Rīkojieties tikai samierinoši. Nepavājinot Varšavas politiskās saiknes ar Krieviju, dodiet poļiem autonomu pārvaldi, kāda pastāv Somijā.

Aleksandrs II prata pārliecināt. To darīdams, viņš saņēma citādi domājošā sarunu biedra plaukstas savējās, maigi skatījās acīs un vēlīgi sacīja: «Ja jūs mani mīlat… Es jūs ļoti lūdzu… izdariet to manā labā!» Gorčakovs nepiekāpās pieredzējušajam kārdinātājam, un tad cars pec savas patvaldnieka gribas pavēlēja viņam parakstīt konvenciju ar Alvenslēbenu … Kņazs brīdināja:

—   Tādā gadījumā izsludiniet amnestiju sacelšanās dalībniekiem!

Cars apsolīja. Konvencija paredzēja, ka krievu karaspēks, vajādams poļu dumpiniekus, var doties iekšā ari Prūsijas zemēs, bet prūšu armijai tādā pašā nolūkā ir tiesības ieiet krievu teritorijās. Alvenslēbens tūliņ devās uz Berlīni, kur viņš Bismarkam pat ar zināmu neizpratni teica:

—   Es jums atvedu piekrišanu. Taču esmu nošāvis tikai vienu zaķi. Bet jūs laikam sacījāt, ka es nošaušot trīs uzreiz…

—   Tā arī ir noticis! — Bismarks atbildēja. — Pirmais zaķis — tā ir pati Polija, nerunāsim par to. Otrs — Francija, un jūsu konvencija traucēs Gorčakovu laizīties ar frančiem. Nu, un trešais zaķēns, pats maziņākais un jautrākais, tā ir visa Eiropa, kas tagad bruks Krievijai virsū.,.

Eiropa sāka uzbrukumu… Sākās diplomātisks'karagājiens pret Krieviju, draudīgas notas pienāca no Francijas un Anglijas; Gorčakovs saprata, ka nevienu neuztrauc pati Polija un tās patiesās ciešanas — konkurentiem tikai gribas sarežģīt jau tāpat sarežģīto Krievijas stāvokli. Uzrunājot sūtņus, viņš paziņoja:

—   Lai nesaasinātu situāciju, es nedošu rakstisku at-, bildi, ierobežošos ar vārdiem… Jūs no Krievijas prasāt mieru poļiem. Es viņiem vēlu to pašu! Bet nezin kāpēc jūs visi aizmirstat pieprasīt poļiem mieru no Austrijas

un Prūsijas. Mēs nekad neesam okupējuši Poliju — notika tikai tās sadalīšana starp Prūsiju un Austriju, kurai pievienojās arī Krievija. Vai tad mēs esam vainojami vairāk par citiem?

Divas dienas vēlāk notu iesniedza ari Vīnes sūtnis.

—   Par ko tad uztraucaties jūs, austrieši?

—   Nemieri jūsu Polijā apdraud mūsu Galīciju.

—   Kas nu tā par jūsējo? — Gorčakovam izspruka.

Galveno valstu ultimātam pievienojās Spānija, Portugāle, Itālija, Zviedrija, Holande, Dānija un pat Turcija.

—  Vai viss? — cars sapīcis noprasīja.

—   Protestē vēl arī Vatikāns.

—   Kas tad pāvestam vajadzīgs?

—   Es jūs, valdniek, brīdināju, ka tā būs.

—   Beidziet, kņaz, mani mācīt!

Gorčakovs to bija paredzējis — pret Krieviju izveidojās blīva fronte. Grande Europe no viņa prasīja «garantijas» Polijai, bet tagad, kad runa bija par Krievijas politisko prestižu, vicekanclers palika nepielūdzams.

—       Nekādu garantiju! — viņš atcirta, bet marķīzam Montebello pārmezdams pateica: — Parīze apzināti kūda poļus uz sacelšanos, jūsu imperators atļauj brālim princim Plon-Plon teikt izaicinošas runas, un tas viss turpmāk atsvešinās mūsu zemes. Es nemēdzu pieminēt ļaunu, bet, kad Francijai bez Krievijas klāsies slikti, es tomēr kā veca muļķa sieva jums atgādināšu sešdesmit trešo gadu… Starp citu, — kņazs durvīs aizkavēja Montebello, — Parīzes avīzes raksta, ka mūsu policija nu jau astoņus gadus pēc kārtas to vien darot kā bez mitas ar pātagām perot katoļu mūķenes no Minskas klostera. Es šo faktu pārbaudīju, te jums ir izziņa — tada klostera Minskā nemaz nav …

Vienkāršie krievu cilvēki pat nenojauta, ka dižciltīgā Pēterburga ir panikas varā: tika gaidīts karš! Runaja, ka, tiklīdz Baltijas jūra atbrīvosies no ledus, Somu līcī tūliņ iebraukšot britu flote. Rautā pie savas radinieces Beloseļskas-Belozerskas vicekanclers apsēdās līdzās lordam Neipjeram.

—       Ledus jau izgājis, taču parādījusies migla. Pcc Pul- kovas observatorijas ziņām, kādas es akadēmiķim Stru- vem pieprasīju īpaši jūsu vajadzībam, migla turēšoties līdz maija beigām.

—   Kam man vajadzīga šī laika prognoze?

—   Lai jūsu flote miglā neuzskrietu uz rifiem…

Gorčakovs izsmēja! Viņš taču zināja, ka Anglija po|u labā netērēs ne pensa un Londonas vienīgais mērķis ir padziļināt plaisu starp Franciju un Krieviju. Tomēr bez Francijas vicekanclers nejutās patīkami, un viņš izkārtoja Montebello audienci pie cara, kurš atklāti pateica savas domas:

— Es esmu ar mieru uz visiem laikiem atšķelt poļus no savas zemes, lai dzīvo, kā grib. Bet praktiski es to nevaru izdarīt: Polija nespēs dzīvot tādās izkropļotās robežās, un paši poļi to arī neslēpj. Diemžēl poļu aristokrāti Parīzē ilgojas pēc senās Zečpospolitas: viņi vēlētos Poliju redzēt tūkstoš septiņsimt septiņdesmit otrā gada robežās, iekļaujot tajās Smoļensku un Kijevu, citiem vārdiem sakot, paši būdami sadalīti, viņi gribētu sadalīt Krieviju… To mēs nemūžam nepieļausim! Lai, — cars nobeidza, — Austrija un Prūsija atdod poļiem viņu zemes, tad es ne mirkli neatstāšu karaspēku pie Vislas — un tad izveidosies tāda Polija, kas spēj pastāvēt…

Tieši šajā laikā poļu aristokrātijas elite, kas dzīvoja Parīzē un Vīnē, sacelšanās dalībniekiem norādīja, lai tie savā cīņā atsakās no visiem revolucionārajiem motīviem, atstājot savos karogos tīri nacionālus lozungus.

Pēc tam sacelšanās sāka noplakt. Poļu šļahtas pretenzijas uz ukraiņu un baltkrievu zemēm izraisīja atbildes reakciju pašos ukraiņos un baltkrievos, kuri nepavisam nevēlējās saraut savas vēsturiskās saites ar krievu tautu. Gorčakovs pārgāja kontruzbrukumā … Viņa notas Eiropas kabinetiem, sekodamas cita citai kā lielgabalu zalves, kļuva aizvien asākas un iznīcinošākas. 1863. gada vasaras trauksmainībā viņš sevi apliecināja kā spožs diplomāts, kurš prot veikli apspēlēt pretrunas ienaidnieku nometnē.

Tagad pretinieks atkāpās — Gorčakovs to vajāja visā frontē, kāva no flangiem. Beidzot, kad viņš izsūtīja pēdējo — 26. augusta notu, atbildes uz to vairs nebija: Parīze, Londona un Vīne klusēja …

—   Efektīgs fināls! — Zominī apsveica.

—   Kā nu to ņem. — Gorčakovs sabozās. — Sensenā partnera Bismarka nekaunība jau liek piesargāties…

Viss-pieklusa, un vienīgi Vatikāns lika pasaules katoļiem lūgt dievu par Poliju kā «patiesās ticības balstu pret ļaunās ķecerības uzbrukumiem»; Propagandas kolēģijā pats pāvests Pijs IX noturēja pērkondimdošu runu, kurā apšļāca ar dubļiem krievu barbariskos shizmatiķus.

—   Nie-ki vien! — Gorčakovs saviebās.

Vienā rāvienā vicekanclers saplēsa Krievijas konkordātu ar pāvesta kūriju. Tas bija vētrainas politiskas svītas noslēguma akords, bet Alvenslēbena konvenciju Gorčakovs Bismarkam nekad nepiedeva … nekad!

9. ceptas zoss vairs nebūs

Avīzi Bismarks dēvēja par lielu papīra lapu, kas notraipīta ar tipogrāfijas krāsu. Zinādams, cik pērkama ir buržuāziskā prese, viņš to nicināja, toties mācēja labāk par visiem citiem izmantot iespiesto vārdu savās interesēs. Bismarks sapņoja par to «zelta» laiku, kad visas Vācijas avīzes sāks rakstīt vienu un to pašu, — to, ko vēlas viņš, Bismarks!

Mēs atrodamies «Norddeutsche Allgemeine Zeitung» kantorī Berlīnē; pie galda sēž avīzes redaktors Herr Bras, sociāldemokrātijas renegāts, kuram Bismarks maksāja no uzpirkšanas fondiem. Kad parlamenta loceklis no Brasa avīzes uzzināja, ka viņš ir «paviāns un pakala viņam ir sarkana», tad tas vēl skanēja kā maiga laipnība. Norisinājās nikna cīņa par varu un naudu, un vārdus izmeklēties nebija vaļas …

Krēslainajā kabinetā sarāvies sēdēja kāds necils kungs.

—   Kas par lietutiņu, ko? — Brass viņam teica. — Jās, Stīber, pagaidām apžāvējieties pie krāsns, prezidenta kungam drīz jābūt klāt. Viņš vienmēr ierodas uz vakara sleju iznākšanas laiku.

Tukšajā redakcijā viņi atradās divi vien. Sī idejiskā netiklības perēkļa trūcīgo iekārtojumu vāri apgaismoja klusi sīcošā gāzes liesma. Stībers gaidīja, kad durvīs parādīsies Bismarks. Taču prezidents parādījās tieši no… sienas. Ar tapetēm nomaskētās durvis, kas veda no pagalma, atvērās, un parādījās viņš pats — varens miesas blāķis, ko vainagoja paliela galva. Lietusmēteļa apkakle bija sacelta līdz ausīm, naga cepure meta tumšu ēnu pār seju. Viņš novilka lietusmēteli, nopurināja slapjo cepuri. Paspiedis roku spiegam un redaktoram, Bismarks tūliņ piesēdās pie galda.

—   Dodiet šurp,,, kas jums tur ir? — viņš sacīja Brasam.

Tas piebīdīja viņam sleju kaudzītes ar rakstiem, pasniedza milzīgu, olekts garu namdara zīmuli, kam noasināti abi gali. Ar šo zīmuli rīkodamies kā ar kaltu, Bismarks

enerģiski svītroja laukā no rakstiem vājās vietas un uz sleju malām rakstīja citus vārdus — krietni rupjākus un nežēlīgākus.

—   Ja jau kost, tad līdz asinīm! — viņš murmināja…

Tad ar uzacu kustību piesauca tuvāk Villiju Stīberu, un

tas nāca, kā suns uzminēdams saimnieka gribu.

—       Ceru, jūs būsit dzirdējis, ka nesen miris Dānijas ka ralis un atkal izvirzīts Slēsvigas-Holšteinas jautājums. Nedomājiet, ka es jūs sūtīšu uzbaroties uz dāņu sierota- vām un sviesta kultuvēm. Man eksistē krietni būtiskāks pretinieks — Austrija!

Stībers godbijīgi sasmailēja nosalušās ausis.

—        Esat apsaldējies? Man jūsu žēl. — Zem mundiera atsprādzējis karavīra blašķi, Bismarks lika spiegam no tās iedzert. — Nu, kā ir? — viņš pavaicāja, iedzerdams arī pats. — Tas jūs darīs možāku … Mani interesē Saksija un austriešu Bohēmija! Nevienam nav jāzina par mūsu satikšanos. Ko vajadzēs, man paziņos Brass, bet Berlīnē lai domā, ka jūs vēl arvien esat nežēlastībā. Pienāks diena, kad visa Prūsija vārtīsies man pie kājām, lūgdamās piedošanu. Tad man līdzās stāvēsiet jūs un varēsiet smaidīt, it kā jūs būtu laureāts … Vai jautājumi ir?

StībeFS teica, ka spiega taka ir kaisīta ar zeltu.

—   Un slacīta ar asinīm! Es zinu. Cik jums vajag?…

Stībers piedāvājās izdarīt izlūkošanu Austrijā bez palīgiem, kas tikai maisītos pa kājām.

—       Vēlu panākumus, — Bismarks viņam teica, celdamies kājās. — Bras! Es eju. Uz redzēšanos, kungi…

Mundieris atkal pazuda zem lietusmēteļa. Bismarks uzmauca uz acīm naģeni un kā pats nelabais devās iekšā sienā, kas viņu izlaida cauri, vecajām tapetēm klusi nočaukstot.

—       Ar šito vīru var ielaisties darīšanās, — Brass sacīja. — Tas nav vis draņķīgais «soci», kas svētkiem atliek divus feniņus. Viss kārtībā, Stīber: jūs vēl kļūsiet par kūmu mūsu ķeizaram.

Spiegs satraukti paberzēja sarkanās rokas.

—   Liekas, drīz mēs sadosim Austrijai pa zobiem?

—        Ha! — Brass atbildēja. — Vispirms mēs ar to sabučosimies. Mūsu prezidentam, pateikšu jums kā noslēpumu, sagribējies … sviesta.

—   Ko tad viņš tā? Sviestu nav redzējis?

—       Ne jau tā… Lieta ir sarežģītāka… Tas sviests ir dāņu!

Prūšu arhīvu zinātnieki jau bija saņēmuši valdibas uzdevumu noskaidrot, kam tad juridiski isti pieder Slēsviga- Holšteina, kas pašlaik ietilpst Dānijas karalistē. Berlīnes profesori izēdās cauri gadsimtiem vecu foliantu tonnām uri ar rūpību, kāda raksturīga visiem vācu zinātniekiem, nonāca pie patiesības: Slēsviga-Holšteina var piederēt, kam vien vēlaties, pat Krievijai, bet tikai ne Prūsijai!

Šādas patiesības atklāšana Bismarkam nederēja.

— Par šiem secinājumiem lūdzu jūs ciest klusu.

Parlamenta tukšvārdību viņš neieredzēja vēl arī tāpēc, ka liberāļi izplūdušos abstraktos jēdzienus uztvēra kā kaut ko reālu, bet Bismarks nevarēja ciest nekādu nosacītību. Pateikt Bismarkam: «Pieņemsim, ka ikss vienlīdzīgs ar igreku,» — šāds stiķis izdotos ar kādu citu, tikai ne ar viņu, un Bismarks tūliņ noraiditu: «Es nepieņemu vis, velns lai parauj!…»

Landtāgā jau ierosināja jautājumu par viņa nodošanu tiesai sakarā ar konstitūcijas pārkāpšanu, tomēr Bismarks joprojām vadīja valsti, kā viņam iepatikās, tērēdams valsts kases līdzekļus bez apstiprināta budžeta. Tagad, lai dotu spēcīgāku triecienu liberālajai buržuāzijai, viņš kvēli tīkoja satuvināt sociālismu ar monarhiju. Spēlēts tika bez kādiem noteikumiem, toties likmes šai spēlē bija prāvas. 1864. gada pavasarī Berlīnē ieradās izvārdzinātu audēju deputācija no Valdenburgas apkaimes, prezidents viņus sagaidīja ar atplestām rokām, lādēdams apspiedējus kapitālistus; ar to vēl nepietika, Bismarks audējiem sarīkoja tikšanos ar ķeizaru Bābelsbergā, un tas ar drebošām rokām pats noskaitīja strādniekiem divpadsmit tūkstošus dālderu.

—   Tikai nenodzeriet, — viņš tiem sacīja ..,

Bismarks sāka eksperimentu ar ķeizara naudas lādes

izmantošanu viņam pakļautas strādnieku asociācijas radīšanai. Pavadīdams audējus atpakaļ uz Silēziju, viņš tiem sacīja:

—  Tas jums, puiši, svētdienas zosij. Piesakiet savām saimniecēm, lai nenotur zosis pārāk ilgi cepeškrāsnī. Tad zoss vairs nav zoss, un noskaņojums — gluži kā pirmdiena!

Taču galvenais viņam pašlaik bija ārpolitika …

Alvenslēbena konvencija kļuva par Bismarka pirmo starptautisko akciju. Cars, būdams prusofils, tūdaļ Bismarkam piedāvāja iespēju izvērst konvenciju plaša militārā savienībā, lai, uz to balstoties, varētu kopīgi satriekt ļaundarīgo Austriju (Krievija tad iegūtu brīvas rokas Bal- kānos). Šķiet, Bismarkam bija iestājušās svētlaimīgas dienas; cars norādīja vieglāko ce|u, kā Vāciju apvienot ap prūšu tērauda kodolu. Taču Bismarks tā nerīkojās… Kāpēc? Tāpēc, ka viņš, būdams politikas lielmeistars, prata saskatīt figūru stāvokli uz Eiropas šaha galdiņa daudzus gājienus uz priekšu. Viņš gluži vienkārši baidījās, ka Austrija tiks satriekta vairāk par to «normu», kāda bija pieļaujama viņa interesēs. Ar krievu zaldātu palīdzību saplacināt Hābsburgu impēriju plānā bliņā — tam daudz prāta nebija vajadzīgs! Bet kā lai pēc tam no šīs «bliņas» izveido vēlāko Prūsijas sabiedroto? …

Helmūtam fon Moltkem prezidents ieminējās:

—   Viss notiks, kā mēdz būt kārtīgā ģimenē. Vispirms vīrs iekaustīs sievu, tad sieva lūgs vīram piedošanu, vīrs liks viņai saposties glītāk, un abi, it kā nekas nebūtu noticis, dosies jautrā pastaigā. Un cilvēki, viņos noskatīdamies, teiks: «Ak, kāds brīnišķīgs pāris, un kā viņš viņu mīl…»

—   Bet es esmu par nošķiršanos no Austrijas, — Moltke iebilda.

—   Jūs esat ģenerālis, bet ne politiķis, — Bismarks atbildēja …

Napoleons III, glūnēdams uz Reinas zemēm, koķetēja ar Prūsiju — neko vairāk. Taču Alvenslēbena konvencijā viņš saskatīja sev bīstamu Pēterburgas tuvināšanos ar Berlīni un nolēma iesist Bisīnarkam pierē knipi, lai nešauj pār strīpu. Imperatora sūtnis Berlīnē barons Saris Taleirans izteica protestu pret krievu-prūšu konvenciju. Bismarks nopūzdamies atbildēja, ka ne mazākā mērā neesot vainīgs pie tā, ka Berlīnes domu gaita nekādi nesa- krītot ar Parīzes domu gaitu.

—  Jūs esat nolēmuši dot padomus? Es parādā nepalikšu. Pasakiet imperatoram, ka es piedzeršos un nolikšos paagrāk gulēt, kad viņš iedomāsies sagrābt Beļģiju vai Luksemburgu. Bet par to lai viņš netraucē mani dauzīt podus vācu virtuvē.

—   Kā tas iespējams? — Taleirans izsaucās.

— Pilnīgi iespējams, — Bismarks atbildēja. — Es nesākšu raudāt, pazaudējis to, kas man nepieder. Toties es lūdzu jūsu imperatoru likt mierā Reinas zemes… — Bismarks bija daudz ko aizguvis no Napoleona III prakses, tomēr bonapartisma nekautrīgā bezkaunība, no franču valodas pārtulkota vāciski, skanēja rupjāk un apņēmīgāk.

Vakarpusē sāka piesalt… Gorčakovs vaļējās kamanās piebrauca pie Ziemas pils perron de l'empereur (cara parādes durvīm); logos vīdēja šaudīgas ēnas. Sulaiņi palīdzēja vicekancleram atbrīvoties no kažoka, pa kāpnēm, gar kuru malām kā sastinguši stāvēja nekustīgi grenadieri, viņš uzkāpa augšup. Pie ieejas zālē dežurēja divi Volog- das Alkibiadi augstinaugstās, ar spalvu pušķiem rotātās lāčādās ķiverēs. Tie abi palika stāvam kā sastinguši, bet durvis augstmaņa priekšā atvēra divi melnādaini nūbieši ar baltām čalmām galvā, tinušies lielos indiešu lakatos. Gorčakovs devās iekšā galma mazurkas īslaicīgajā burvīgumā, domādams, ka te tikai viņam vienīgajam ir zināma Eiropas politiskā vulkāna krāterī briestošā traģēdija… Izlocīdamies starp dejotājiem, viņš nokļuva līdz kāršu spēlēm paredzētajai stūra istabai, kur Aleksandrs II spēlēja parasto vista partiju ar savu iecienīto partneri — mūžveco grāfieni Razumovsku; pāri par deviņdesmit gadus vecajai sirmgalvei, kas vēl bija pavisam žirgta, ar pūderētu un sārtinātu seju un bez neviena sirma matiņa Direktorijas laika frizūrā, tērpa ņieburs bija vaļsirdīgi zems, bet no piedurknes, ko rotāja melnas mežģīnes, Gorčakovu aprēja pretīgs šunelis.

—   Tas atkal esi tu, Saška, ar savu politiku… Pīķi!

—   Man ir kreics. Runājiet tepat, — cars atļāva.

Daudzo degošo sveču dēļ gaiss bija sutīgs kā pirtī. Gorčakovs pavēstīja, ka Eiropā radies saspīlējuma perēklis:

—   Tā ir Slēsviga-Holšteina, bijušais jūsu nelaimīgā senča Pētera Trešā īpašums. Bismarks nevar nosēdēt mierā, un ar Alvenslēbena konvenciju vien viņam ir par maz. Tagad nu viņš kārdina mūs ar dīvainu domu, ka Austrijas, Prūsijas un Krievijas savienība esot bastions, pret kuru sašķīdīšot jebkādi viļņi. Bet Slēsvigas-Holštei- nas jautājums Dānijā…

Cars ar kāršu kavu uzšāva smilkstošajam klēpja šunelim pa degunu, un tas, nikni ņurdēdams, noslēpās mežģīnēs.

—   Ko nu Dānija! — cars izsaucās. — Sīkums…

Gorčakovs atbildēja, ka valstu kopumā, tāpat kā cilvēka

organismā, mazajiem orgāniem esot tikpat liela nozīme kā lielajiem. Nevar taču pasaules sistēmā noliegt kādas valsts nozīmi tikai tāpēc, ka tā pasaules kartē aizņem ļoti maz vietas.

Cars ar nepatiku atrāvās no vista spēles.

—   Es nemaz nerunāju par Krieviju, — viņš sacīja, kārtis jaukdams. — Bet vai gan ir iespējama Prūsijas un Austrijas sadraudzība?

—   Saška, — grāfiene Razumovska piepeši ieprasījās, — es vēl līdz šim tā ari nezinu, kas kur atrodas… Paskaidro man —■ Dānija ir Holšteinā vai Holšteina Dānijā?

Gorčakovs nebija noskaņots lasīt lekciju.

—  Jautājums ir pārāk sarežģīts … pat man!

—   Un… arī man, — cars smiedamies piebilda. — Te kaut kur grozās dānu sūtnis Plesens, parunājiet ar vinu,,, Pīķi!

Cara nevērība pret dāņu problēmu vicekancleru aizvainoja, viņš tomēr sameklēja Plesenu dejotāju pūlī, un tas pastāstīja: vācu avīzes jau sen rakstot, ka Krievija esot ieinteresēta iegūt Ķīles pilsētu un tās ostu.

—   Jā, — Gorčakovs atbildēja, — Bismarks jau ir mums minējis visas priekšrocības, kādas iegūtu kuģniecība, kopīgiem spēkiem izrokot un pārvaldot Ķīles kanālu, taču krievus jūs savā Jitlandē neredzēsiet ne ar lāpstām, ne vēl jo vairāk ar ieročiem rokās.

—   Mums bija tik laba dzīve… — Dānijas sūtnis nopūtās.

—   Mums nav vajadzīgs Ķīles kanāls, tāpat kā mums nebija vajadzības pēc Sliecas kanāla. Es laikam esmu slikts zemes racējs. Bet, liekas, neesmu slikts diplomāts. Es sapņoju par vienu — saglabāt Eiropā mieru, bet tas man ne vienmēr izdodas …

Vēl nebija skaidrs, ko darīs Austrija!

Pēc Frankfurtes monarhu kongresa kaunpilnās izgāšanās grāfs Rehbergs pārdzīvoja smeldzošu satraukumu: samazināt Prūsijas nozīmi nebija izdevies. Vīnes varasvīri saprata, ka ir kaut kā jāizkuļas no neveiklā stāvok|a. Tiklīdz Bismarks uzsāka valodas par Prūsijas tiesībām uz Slēsvigu-Holšteinu, Sēnbrunnā uzminēja, ka Berlīne grib apvīt sevi ar oreolu, «atbrīvodama» Slēsvigas-Holšteinas vāciešus no dāņu «jūga».

— Ja mēs Prūsijai to atļausim darīt bez mūsu līdzdalības, — Rehbergs sprieda, — tad Prūsija, guvusi vieglu uzvaru pār Dāniju, tūliņ nostiprinās savu ietekmi vācu pasaulē. Lai nezaudētu savas autoritātes paliekas Eiropas vāciešu vidū, mums nekavējoties jāpievienojas karam ar Dāniju,,,

Vīne izzondēja Berlīni, un — Rehbergam par pārsteigumu — Bismarks nemēģināja vairīties no Vīnes apskāvieniem.

—   Lai notiek, stāsimies vienā ierindā, — viņš teica. — Es gaidīt gaidu, kad mūsu starpā izveidosies vissirsnīgākās attiecības…

Viņš atvēra lamatas, kurās Austrija lēkšus ielēca kā muļķa pele, kas redz tikai speķa gabaliņu, bet nepamana ne dzelzs stieples, ne viltīgos aizkritņus. Bismarks jau sāka austriešu politiku vilkt iekšā savu virtuozo kombināciju sarežģītajos labirintos… Lūk, kāds neiedomājams paradokss: Bismarks devās pretī Vācijas apvienošanai, vezdams zem rokas paša ienīsto Austriju — niknāko šīs apvienošanas pretinieci!

Eiropa skatīja pēdējos jaukos sapņus …

…Gluži nereizē pie Bismarka atkal ieradās audēju de- putācija — ar sūdzībām par fabrikantiem, cerēdama uz to, ka monarha vara viņiem palīdzēs izkulties no nebeidzamā trūkuma. Šoreiz Bismarks ar laipnībām nešķiedās.

—   Nākošsvētdien ceptas zoss nebūs. Pienācis laiks liet lodes un cept bumbas. Gatavojieties karam!

10. kaut kas ļoti bēdīgs

Pieņemšana beidzās… Bija vajadzējis daudz runāt, viņš bija pavisam aizsmacis un noguris. Piegājis pie loga, vicekanclers piespieda seju pie rūts, atvēsinādams sakai- sušo pieri, un noskatījās, kā aizripoja karietes ar sūtņiem.

Negaidot viņš ieminējās:

—   Bet būtu tak varējis kļūt par tīri labu diplomātu.

—   Par kuru jūs runājat? — Zominī viņu nesaprata.

—   Atcerējos … Puškinu! Tagad visi tik ļoti pieraduši pie tā, ka viņš ir dzejnieks, ka neviens nespēj iedomāties Orfeju ierēdņa amatā. Bet mēs taču sākām dzīvi ārlietu resorā. «Kur jauko dienu bezbēdīgās alkas un manas uzplaukstošās cerības? Mans mīļais draugs,» viņš man toreiz rakstīja, «cits dzīves cēliens tas, kas veras man, ne tavas gaitas smalkas — un atstāsim mēs pēdas dažādas …» Tā arī ir noticis! Bet reizēm es domāju par to, kāds būtu veidojies viņa liktenis politikā, ja nebijis dzejas? Varbūt viņš būtu spožs sūtnis Parīzē? Vai arī uz visiem laikiem iestrēgtu Salonikos par konsulu … Vai jūs manī klausieties, baron? — ministrs pavaicāja.

—  Jā, jūsu gaišība, — Zominī pamāja ar galvu.

Gorčakovs palaida kaklasaiti vaļigāk, paberzēja ļengano kakla ādu. Pagājies pa kabinetu, viņš izvilka no portfeļa aploksni.

—   Esmu saņēmis vēstuli no zinātnieka grāfa Keizer- linga, kurš tagad ir Tērbatas universitātes rektors. Atļaujiet, nolasīšu no tās fragmentu: «Es esmu pārliecināts par ģermānisma briesmām. Ģermāņi bija apspiešanas galvenie ieroči; poļu paverdzināšanā viņi pārspējuši visus … Sirds dziļumos es jūtu riebumu pret Prūsiju: ķeizara absolūtisms nedabiskā saistījumā ar parlamentu — tas taču atgādina nekrietnu sievieti, kas izraudzījusies sev vīru ar vienu vienīgu mērķi — viņu krāpt!»

—   Negaidīju šādas domas no vācieša, — Zominī piebilda.

—   Tur jau tas joks, ka šis vācietis raksta krieviski…

Dimdēja baznīcu zvani, sniegs pamazām kusa; tuvojās

lieldienas — ar kuličiem un zvārgulīšiem, ar neizbēgamo smaguma sajūtu pēc maltītēm. «Novēršot Krievijai draudošās politiskās sadursmes un nelikumīgos mēģinājumus iejaukties tās darīšanās, Jūsu uzcītīgi veiktās, dedzīgās darbošanās mērķis tika sasniegts par godu un slavu Krievijai» — kopā ar šādiem reskripta vārdiem Gorčakovs pirms lieldienām saņēma no cara viņa bagātīgi ar briljantiem rotātu portretu. Sādi portreti tika pielīdzināti ļoti augstam apbalvojumam un valkāti uz krūtīm tāpat kā ordeņi. Par spīti savai godkārei, Gorčakovs labprātāk būtu saņēmis naudu. Tā viņam tagad bija sevišķi vajadzīga, jo viņam līdzās, iepriecinādama viņa vecumdienas, dzīvoja, dziedāja, smējās, flirtēja un untumojās māsas mazmeita Nadina Aņņenkova, bijusī Akinfova; izšķīrusies no vīra, skaistule bija pārnākusi tēvoča maizē, un ļaudis runāja, ka drīz jābūt kāzām…

Gorčakovs viņai dzejoļus nerakstīja — to darīja Tjutčevs:

Kad viņa klāt, pat vecums pagaist, KJūst pieredze kā bāra bērns, Tā diplomātu mežģus raisa Un savus pavedienus vērpj.

Pat jūsu tēvocis, kas augstā činā, Kurš visu Eiropu spēj strīdos lauzt, Viņš piekāpās šai bezcerīgā cīņā Un noliecās pie jūsu kājām gauss.*

Nadeždai Sergejevnai bija tikai divdesmit pieci gadi. Šķiet, viņa bija nopietni satīkojusi pēc tēvocīša, lai pie sava vārda dabūtu klāt vicekanclerienes titulu. Par to Pēterburgā toreiz daudz spriedelēja — cits slavēdams, cits nosodīdams, taču:

No stulbām tenkām, runām ļaunām Ne puteklits tai nepielipa klāt, Pat apmelojums nesajauca Sls zīžu cirtas gaisīgās .. .*

Gorčakovs jutās apmierināts radinieces sabiedrībā, labprāt izpildīja visas viņas kaprīzes, kas deva iemeslu valodām par vecā vira jūtām, kas neesot tikai radnieciskas vien. Vēlēdamās iekārtoties starptautiskajā politikā, gluži kā Nana savā buduārā skaistu nieciņu vidū, Nadina atklāja kaut ko līdzīgu politiskam salonam, sapņodama par Taljenas vai Rekamjē kundžu slavu. Gorčakovs šai iedomai nepretojās, un uz vicekanclera māju, kur agrāk valdīja skopā kambarsulaiņa Jakova iesīkstējušais gars, sāka nākt ne tikai diplomāti vien — arī aktieri un profesori, ģenerāļi un augsti ierēdņi; nāca jauni žurnālisti «ar talantu», uzradās novecot sākušas skaistules «ar sakariem». Pie Gorčakova visi jutās brīvi, un vienīgi Jakovs vakaros sava kunga guļamistabā purpināja:

—   Novedīs viņa jūs līdz grēkam. Tā izpurinās, ka pašam būs jāiet ubagot un man arī kopā ar jums. Pametiet jele acis uz sevi… tad ta līgavainis! Gadīsies garoziņa zobos, ij to nevarat sakrimst. Bet šitais riekstiņš ir ar cietu čaumalu… Gan matīsiet, kā viņa dancos uz jūsu plikā galvvidus!

Drīz vien kņazs pamanīja imperatora attieksmē pret viņu zināmu frivolitāti, kādu agrāk nebija manījis. Nenosaukdams Nadinu vārdā, Aleksandrs II deva dīvainus padomus:

—   Es jūsu vietā daudz negudrotu! Un jaunas sievietes klātbūtne rotās diplomātiskā korpusa ceremonijas…

No Vidusāzijas pienāca ziņojumi — ģenerālis Cerņajevs iecerējis karagājienu uz Čimkentu. Angļi drīz vien to uzoda, un salonā parādījās lords Neipjers, par kuru bija ko patīksmināties; šis staltais, zilacainais džentlmenis bija izglītību baudījis Meiningenē, viņa prātam piemita neliels pedantiskums, tomēr viņš izturējās kā neatkarīgs «vikto- riānietis», kas jau iebāzis kabatā puspasaules. Neipjers iesāka aplinkus:

—  Jūsu krievu Kortess, ģenerālis Cerņajevs, šķiet, gauži interesējas par Kokandas hanistes apstākļiem?

Gorčakovs noliedzoši pamāja.

—   Tikai, dieva dēļ, nesakiet, ka mēs dodamies atkarot jums Indijul Tiklīdz mūsu zaldāti kaut mazliet iedeg saulē, Londonā mūs jau dēvē par konkistadoriem… Mēs taču nenodarbojamies ar koloniālo politiku!

—   Tomēr jūsu tieksme izplesties jau kopš Pētera Pirmā laikiem ir kļuvusi hroniska un… bīstama. No savas zemes pieredzes zinu, cik tas ir grūti — prast apstāties. Pieļauju, ka jums galējā robeža ir zināma, bet vai jūsu ģenerāļi to zina?

—   Par ko jūs mūs turat aizdomās? — Gorčakovs aizvainots noprasīja. — Mums Krievijā ir tādas vietas, kur cilvēks vēl nav kāju spēris, un mēs, krievi, vēl arvien ceram Sibīrijā ieraudzīt dzīvu mamutu. Vai tiešām saprātīgajā Anglijā domā, ka Krievijai rūp zemju platību palielināšana?

—  Jūs jau tāpat esat bezdievīgi izblīduši, — Neipjers iedzēla.

—   Mūsu prāvie apmēri ir mantoti, atšķirībā no jūsējiem — vienmēr svešiem, merkantilās interesēs iegūtiem …

Šķiet, brieda divu skolu — Meiningenes un Liceja — intelekta divkauja, bet tad Gorčakovs pamanīja Tjutčevu, kurš, gluži apjucis, parādījās vispārējās rosības vidū, un Gorčakovs, nojautis, ka dzejniekam gadījies kas nelāgs, pameta Neipjeru.

—   Kas jums noticis, mans draugs? — viņš vaicāja Tjutčevam.

Pirms diviem mēnešiem Ļeļa bija viņam dzemdējusi pēdējo bērnu, un Tjutčevs tam, tāpat kā saviem pārējiem bērniem, kas dzimuši kopdzīvē ar Ļeļu, bija devis savu uzvārdu uzvārdu, bet bez ģerboņa). Un nu viņa mira… mira vecā Oranienbaumas vasarnīcā, gauži klusas ieliņas galā.

Bij augu dienu viņa nemaņā, Jau viņu visu smagas ēnas klāja, Silts lielus lija — kā jau vasarā — Un lapās jautri čabināja.

Un, rau, kā runājot ar sevi, drīz Tā apzināti pateica, bet klusi: «Kā es to visu esmu mīlējusi!»[13]

Viņas vairs nebija, bet lietus vēl arvien šalca veco koku lapotnēs, un tad viņš saprata, ka viss beidzies. Pasaulē nav nekādu traģēdiju. Ir tikai viena traģēdija — nāve! Līdzās mīļotajai sievietei, kas lēni dzisa noguldīta uz galda, viņš izmisumā bija uzrakstījis vēstuli sievai, bet, ko bija rakstījis, neatcerējās …

Nodrebēdams viņš ielika Ļeļai rokā sveci. Sakarsušais vasks ritēja lejup uz viņas pirkstiem, bet viņai vairs nesāpēja.

Gorčakovs pēc dažām dienām apciemoja dzejnieku Kolo- menskas ielā. Nabadzīgajā dzīvokli vicekanclers noglāstīja galvas Tjutčeva bērniem (pēc uzvārda, bet bez ģerboņa). Dzejnieks gulēja uz kušetes, viņu kratīja drebuļi. Viņš teica:

1 — Kas īsti noticis? Vai tiešām viņa mirusi? Jā, jā, es zinu, es pie tā esmu vainīgs… Ak, kā viņa, nabadzīte, cieta sava divdomīgā stāvokļa dēļ! Mēs, vīrieši, to nesaprotam. Tomēr viņa, mani mīlēdama, apzināti uzņēmās apkaunojuma nastu. Un sekas — dilonis… Bet es esmu dzīvs. Kāpēc?

Kāds bija parādījies Gorčakovam aiz muguras, jo Tjutčeva skatiens piepeši ieguva īpašu asumu. Gorčakovs pagriezās atpakaļ: durvīs stāvēja dzejnieka sieva. Vicekanclers piecēlās un sievietei zemu paklanījās. Viņa sacīja:

— Šodien pat es tevi, Fjodor, aizvedīšu prom no Krievijas …

Tjutčevs atkal nonāca ģimenes lokā, un meitas, tāpat kā sieva, ar cildenu taktu darīja visu, lai viņš aizmirstu kapu, pār kuru lija Pēterburgas pelēcīgās lietavas. Dzejnieku gluži kā bērnu, kam nepieciešama izklaidēšanās, sēdināja no vilciena vilcienā, no kuģa kuģī, viņu pārveda no viesnīcas uz viesnīcu. Tjutčevs bija kluss un padevīgs, mēmi noslēdzies sevī. Viņš ar sirdi un dvēseli bija kopā ar tiem pīšļiem, kas bija palikuši dzimtenē. Ar neredzīgām acīm Tjutčevs skatīja dievišķās Nicas tik spilgtās krāsas; no viņa traģiski apklusušajām krūtīm piepeši izlauzās vaidam līdzīga atklāta atzīšanās:

O, Dienvidi, o, skaistā Nīca!… Kā satrauc mūs šis mirdzums rēgains! Kā aizšauts putns dzīve — trīcot Grib pacelties, un nav vairs spēka… Ne debesu, ne atvēziena, Vien lauzto spārnu kuslā griba,

Tā, piekļavusies pīšļiem, viena Ai i sāpēm dreb un bezsļK-uibas.,

Gorčakovs viņu sastapa labi paēdušajā, manierīgajā Zenēvā.

—        Pārdzīvot — tas nenozīmē dzīvot, — dzejnieks sacīja. — Man viss jau beidzies … Uz visiem laikiem. Un jums?

—   Arī man beidzas, — Gorčakovs atbildēja.

Ap viņiem sabiezēja vecišķs tukšums.

—        Es jūs lūdzu — tikai necietiet klusu. Saprotu, ka daudz kas ir beidzies, bet par politiku taču jūs varat runāt…

—   Par to varu.

—       Tad pasakiet — kam vajadzīgi visi šie marši starp tuksneša oāzēm? Kas jums tur meklējams? Vai tiešām kokvilna?

—        Nē, ne jau kokvilnas dēļ mūsu ģenerāli patvaļīgi rīkojas šajā speltē. Es pats arī ne ikreiz saprotu, kas notiek aiz Orenburgas. Tur politiskā divcīņa ar Angliju it kā savijas kopā ar mūsu robežu uzlabošanas mērķiem. Kara ministrs Miļutins uzskata, ka vainīgi ir angļi paši! Ar savu aizdomīgumu pret mūsu politiku viņi spiež mūsu ģenerālus nostiprināt stratēģiskās robežas.

—   Tātad tīrā stratēģija?

—   Nē, arī ekonomika. Pat kokvilna …

Abi izgāja Zenēvas ielās, nokāpa lejā pie ezera.

—       Kad biju Minbenē, — Tjutčevs stāstīja, — profesors Blunčli man par Bismarku teica tā: «Mēs, vācieši, cienām varmācību pat tad, ja to vērš pret mums. Politiskās bezspēcības laikos mūsos pirmajā vietā izvirzās filozofiskā ideālisma iezīmes, bet, tiklīdz mūs apbruņo un parībina bungas, jūs vairs nepazīsit rāmos aldarus un kurpniekus: viņos atmostas seno barbaru gars.. .» Tā, redz, mīļo kņaz! Vai jums nekļūst baigi? — viņš pavaicāja Gorčakovam.

—   Nē, — tas mierīgi atbildēja.

Atkal Pēterburga, atkal Dziedoņu tilts …

—   Tātad, — Gorčakovs sacīja, — esmu pati uzmanība. Grāfs Keizerlings izrādījās kārns, garš cilvēks, ģērbies

formas svārkos; mati jau sirmi; ļoti mīlīgs smaids.

—       Vecajā Rēvelē, kur es esmu Estlandes muižniecības priekšnieks, saglabājies daudz kas 110 cunftu aizspriedu-

1 Atdzejojis Māris Čaklais.

miem. Galdnieks, kurš taisa krēslus, jums neizgatavos galdu, bet galdu taisītājs negatavos krēslu. Esmu paleontologs, taču no tīrās zinātnes cunftes esmu nolēmis klaudzināt pie man svešās politikas durvīm …

—   Gut, — Gorčakovs nokrekstējās kā atbalstīdams.

—   Es neesmu tikai vācietis, — Keizerlings turpināja, — bet vēl arī krievu zinātnieks. Zinātne pati par sevi ir kosmopolītiska, taču zinātnieki ne vienmēr ir kosmopolīti: es esmu krievu patriots. Bismarks jau izsenis ir mana vājā vieta! Mīlēdams viņu kā jaunības draugu, es reizēm gluži vienkārši nevaru viņu ciest. Izmantodams gadījumu, kad esmu galvaspilsētā, es gribētu jūs personiski brīdināt no šī bezdievīgā kunga …

—   Kādā ziņā? — Gorčakovs .noprasīja, un viņa aceņu Ceisa firmas lēcas piepeši žilbinoši iezaigojās saulē.

—   Bismarks ir melis! Jā, viņš spēj just patiku pret cilvēkiem, dabas ainavām, ķīvīšu olām un suņiem. Taču neticiet tam, ka viņš mīl Krieviju, — viņš tikai baidās no tās. Bismarks pēc savas dabas ir agresīvs, viņš ir spējīgs sagādāt daudz nelaimju ne tikai atsevišķām personībām, bet arī veselām tautām.

Protams, zinātniekam nebija viegli spert šādu soli, un uz atklātību Gorčakovs nolēma atbildēt ar tikpat tīru atklātību:

—   Tomēr politika nav tirdzniecība, un es nevaru sev izvēlēties patīkamu klientūru. Pat agresijā mani interesē politiskais rezultāts. Neaizmirstiet, ka Melnā jūra ir mūsu zemes jutīgais zarnu trakts, bet mēs tur esam palikuši gluži liesi un bez asinīm. Visi šie bismarki, roni un moltkes griež savu dzirnavu spārnus, bet miltus tās maj mums… Nedomājiet, — viņš brīdināja, — ka esmu politisks tirāns, kas nejūt līdzi ļaužu ciešanām. Es neaizveru acis pret ļaunumu un, kur tas ir iespējams, pat novēršu to. Bet manas politikas gala rezultāts neatklājas uzreiz…

Keizerlings, mazliet samulsis, piecēlās.

—   Es laikam kaut ko neesmu īsti sapratis. Kurš taisa krēslus, tam nav jātaisa galdi.

—   Toties es esmu novērtējis jūsu cildenumu. Jūs esat' mazliet naivs, tādam arī jābūt zinātnes pārstāvim, bet es laikam esmu pārāk skarbs jautājumos, kas skar manas tēvzemes godu.

Viens pret otru ceremoniāli paklanījušies, abi izšķīrās. Gorčakovs ilgi stāvēja kabineta vidū — viņš domāja…

Šķiet, viņš bija izpratis Bismarka viltību aizkulises viņa sameistarotajā aliansē ar Austriju, kamēr Vīnē lepnības pārpilnie darboņi vēl nebija aptvēruši, ar ko beigsies eksekūcija pār «dāņu rēbusu».

11. dāņu rēbuss un eksekūcija

Angļu lords Palmerstons sacīja:

—   Slēsvigas-Holšteinas jautājumu visā Eiropā izprata tikai trīs cilvēki — manas karalienes Viktorijas vīrs, kāds dulbura večuks Dānijā un es! Taču mana karaliene kļuva par atraitni, pamuļķais dānis nonāca vājprātīgo namā, bet es esmu pilnīgi aizmirsis, kā tur īsti bija.

—   Sajā dāņu rēbusā, lai to aplūko, no kuras puses grib, vienmēr var atrast vietu, ko izmantot par ieganstu karam. Maza eksekūcija pasākumam nekaitēs …

Izsaucis pie sevis uz Vilhelma ielu krievu sūtni, prezidents viņam ciniskā atklātībā sacīja:

—   Es zinu, ko Krievijā par mani domās, taču es loti lūdzu: ļaujiet mums ar Dāniju apmainīties ar lielgabalu zalvēml

Tas nozīmēja: konfliktu varētu atrisināt ari miera ceļā, bet Bismarkam vajadzīgs karš, lai vācieši atkal dabū just asins garšu. Paredzēdams «eksekutoru» uzbrukumu, Dānijas karalis izsludināja konstitūciju, kas nostiprināja Dānijas vienotību ar vācu provincēm, — Bismarks sāka plosīties:

—   Kam tagad vajadzīgs viņa papīrelis? …

Berlīne un Vīne nosūtīja uz Kopenhāgenu ultimātu, lai četrdesmit astoņu stundu laikā (!) no dāņu konstitūcijas vairs nebūtu ne vēsts. Dānija atteicās izpildīt šo komandu. Bismarks to vien tikai gaidīja.

—   Lieliski… Eksekūcija sākas!

Un tad noskaidrojās: Prūsijā daudz klaigāja par karu, bet karot neviens nesteidzās. Tieši pusgadsimtu vācieši bija nosēdējuši mājās, nevis klīduši ar ieročiem rokās pa Eiropas ceļiem. Jaunatne vairs neticēja veču atmiņām no agrākajiem kariem, ka kara laika apstākļos cilvēks var izgulēties uz kailas zemes (vācieši bija iemīļojuši dūnu pēļus). Jauniesaucamie stacijās dumpojās:

—   Kurp mūs dzen? A'lums jau tāpat dzīve laba diezgan.

—   Nospļauties mums par to Ķīles kanālul

—   Ko sliktu dāņi man nodarījuši?…

Policija nomocījās, nomierinādama pretkara dumpjus; jauniesaucamos sagrūda vagonos ar varu. Bismarks vai aiz matiem vilka prūšus uz karu. Pirmās kaujas priekšvakarā pie Misundas troņmantnieks Fridrihs piepeši atcerējās, cik kvēlus biļetenus saviem zaldātiem bija veltījis Napoleons I, un arī viņš pasludināja: «Katrs, kurš nākotnē varēs palielīties: «Es esmu Misundas zaldāts!» — saņems atbildi: «īstens drosulisl»» Tad viņi devās uz priekšu un tika … pamatīgi sakauti. Mukdami no dāņiem, prūši smējās paši par sevi:

—  Vai tu, puis, laidies lapās no Misundas?

—   Kā tad.

—   īstens drosulis.

Dāņu strēlnieku un Jitlandes zemnieku vīrišķība — zemnieki bija lādēdamies tvēruši rokās mednieku bises, pielādētas ar renkuļiem vilku medibām, — dzina Bismarku izmisumā. Pie Dipelas fortiein prūši triecās pret tasēm kā tādi auni pret sienu, taču fortus ieņemt nespēja. Austrija karoja daudz veiksmīgāk par prūšiem. Bismarks, bezgala nomākts, teica Moltkem:

—   Mēs kļūstam vienkārši smieklīgi… Kauns!

Moltke palika nesatricināms kā dievs.

—   Mūsu manevri ir viena vienīga savstarpēji saistītu pārpratumu virkne. Bet, — viņš piebilda, — atbildība par taktiskajām kļūmēm gulstas uz troņmantnieku Fridrihu un kara ministru Ronu, bet pavēles armijai iet caur paša karaļa kanceleju .., Bismark, es jums nosaucu vainīgos! Tā karot nedrīkst. Izkārtojiet vēl vienu karu — īpaši prūšu ģenerālštābam, un jūs pārliecināsities, cik precīzi mēs plānojam uzvaras…

Pavasarī prūšu armija ar karu jau bija apradusi un sāka gūt uzvaras. Tagad tas vairs nebija grūti, jo vienam dāņu zaldātam bruka virsū trīs vācieši. Atkarojis Slēsvigu un Holšteinu, sagrābis Frīžu salas, Bismarks vilināja austriešus arī tālāk — lai atrautu Jitlandei treknākās zemes. Tomēr dāņu flote regulāri sakāva nepieredzējušos Prūsijas jūrniekus, bet jūras izlūkošanu par labu Kopenhāgenai izdarīja angļu Lamanša eskadras karakuģi. Apskurbis no panākumiem uz sauszemes, ķeizars piepeši ieminējās, ka Prūsija spējot sakaut pat Angliju …

Par to Pēterburgā uzzināja kņazs Gorčakovs.

—  Sakaut Angliju? Interesanti — kurā vietā? Bet zvērs ir pamodies, un ir laiks tam apgriezt nagus …

Vasaru viņš kopā ar caru steigšus izbrauca uz Kisin- geni, kur atpūtās ķeizars ar prezidentu. Nav zināms, kādu injekciju Bismarks bija devis savam ķeizaram, taču večuks, sākumā bikls kā zaķis, tagad bija kļuvis nekaunīgs un nemierīgi šaudīja apkārt skatienu — no kurienes vēl varētu piegriezt kādu gabalu Prūsijai? Saticies ar radinieku, Vilhelms I sacīja, ka viņam jāpakustina tikai mazais pirkstiņš, un visa Vācija — no Nemunas līdz Rei- nail — celšoties kājās, teitoņu nevaldāmā gara pārņemta. Bismarks delikāti atturējās izvērst šo tematu. Cars uzņēma ar tēvoci valodas par neierobežotajām iespējām, kādas ir iznīcināšanas līdzekļiem, kuri pašlaik jau atrodas Eiropas arsenālos.

—   Nedrīkst pievērt acis, — viņš teica, — arī pret kolosālajiem upuriem, kādi pasaulē varētu būt vispārēja kara gadījumā. Tagad viens šāviņš sprāgdams spēj atņemt dzīvību trim cilvēkiem uzreiz… Nedrīkst taču ar to nerēķināties!

Gorčakovs klusā balsī piebilda:

—   Krievija nepaliks vienaldzīga vērotāja lomā. Ja notiks vēl viena «eksekūcija», mēs nestāvēsim malā kā vienaldzīgi skatītāji.

—  Vai tiešām, — ķeizars sāka kliegt, kājās pielēkdams, — jūs spēsit šaut uz prūšiem — saviem uzticamajiem un krietnajiem draugiem?

—   Es tagad nerunāju par šaušanu. Bet politiski mēs jūs neatbalstīsim. Mezdami cimdu pāri Lamanšam, jūs (es to saprotu) ne tik daudz cīnāties par nacionālo vienotibu, cik vēlaties ar militārā entuziasma palīdzību apklusināt pašā Prūsijā opozīcijas apslāpētās klaigas.

Dumjais karalis nepadomājis izspēra:

—  Jā! Mēs gribētu gan visiem muldoņām apgriezt kaklus…

Baltā rēta virs Bismarka lūpas kļuva ugunssarkana, taču viņš pacietīgi klusēja.

—   Mums, — Gorčakovs turpināja, it kā nedzirdējis ķeizara vārdus, — nav tik svarīgs pats dāņu jautājums — mēs esam ieinteresēti saglabāt mieru. Vēlreiz atgādinu: ne vienmēr Krievijai izdodas saglabāt neitrālu stāvokli. Jūs gādājat par to, lai visi vācieši dzīvotu vienā saimē. Bet ieklausieties vaimanās, kas jau skan Slēsvigā un Hol- šteinā, kuru iedzīvotājiem nav nācis ne prātā kļūt par prūšiem.

—   Ar to mēs tiksim galā, — Bismarks drūmi noteica.

Privātā sarunā ar prezidentu Gorčakovs lika viņam saprast: bez Pēterburgas piekrišanas ķeizariskā Prūsija nespers nevienu lieku soli; Bismarks aizsvilās un stacijā, atvadīdamies no Gorčakova, pateica:

—   Draugiem pārlieku uzticīgi jūs vis neesat! Tādus pārmetumus, kādus saņēmu es un mans ķeizars, izsaka vienīgi sulaiņiem, kas nogrēkojušies, laikā nepasniegdami Rungām naktstupeles …

Gorčakovs uzsita viņam uz pleca.

—   Nu, nu, Bismark! Kāpēc tik ātri apvainojaties? Starp citu, — viņš pavaicāja, — kā jūs taisāties ar Austriju sadalīt iekarojumus?

Vilciens sakustējās, un Bismarks pamāja ar roku. Tad pielika plaukstu pie spožās ķiveres un uzsauca:

—   Kaut kā jau sadalīsim!

Francis Jozefs vēstures notikumus un faktus atcerējās kā īsts grāmatvedis. Bet, tiklīdz viņš no šī materiāla sāka lipināt Austrijas politikas templi, viss saira atsevišķās detaļās, kuru vidū imperators palika kā bērns starp kaktos izsvaidītām rotaļlietām. Valdnieka dvēselē mājoja pastāvīgas nomāktības migla, un viņš dzīvoja priekšnojautā — ja ne Sēnbrunnas pils blakusistabās, tad kaimiņu valstī gan kāds noteikti grib viņam kaitēt. Tiešām, šai ziņā viņš bija tuvu patiesībai… Tagad Francis Jozefs mocijās, nesaprazdams, ko lai iesāk ar kara laupijumu.

—   Es te skatos kartē, — viņš teica Rehbergam, — un nesaprotu, kālab mēs abi esam karojuši? Te ir Dānija, un te mana impērija. Starp tām iegulusies Prūsija un vācu firstu valstiņas … Par to mēs agrāk netikām padomājuši!

Tikmēr jau bija sākusies vāciešu «vāciskošana», ko veica paši vācieši. Vācietis, atbrīvojis vācieti no šķietamā dāņu jūga, dzina savu asinsradinieku prom uz kūti, bet pats ieņēma māju, kur apmesties karavīriem. Kopā ar vāciešiem Bismarks mantoja divsimttūkstoš tīrasiņu dāņu un frīzu, kuriem aizliedza lasīt dāņu avīzes un dziedāt savas dziesmas. Bet, kad šlēsvigieši vai holšteinieši visi korī sāka dziedāt savu <rSchleswig-Holstein», prūšu policija iztren- kāja dziedātājus ar nūjām. Cietumi un sodi ļoti veicināja vienu vāciešu «savstarpējo saprašanos» ar citiem vāciešiem … Iekarotajās provincēs visur izraisījās kautiņi — un liktā tika likti arī naži!

Bismarks mēdza rīkoties stingrā secībā un nekad neķērās pie otrā uzdevuma veikšanas, iekams nebija novests galā pirmais. Sākumā viņš radīja priekšnosacījumus savienībai ar Austriju, tagad vajadzēja iedzīt Austriju bezizejas stāvoklī. Dānijai nogrieztais pīrāga gabals gulēja uz vācu galda un kārdinoši kūpēja, Bismarks un Rehbergs asināja nažus, lai kopīgi ķertos pie tā taisnīgas sadalīšanas ,..

Dalīšanu sāka Hašteinas kūrortā; prūši un austrieši sasēdās ap galdu, visi labi apģērbti, laipni savā starpā, un patīkamas sarunas gaitā vienojās, ka Holšteina — Austrijai, bet Slēsviga — Prūsijai (dāņiem tika atņemta vēl arī Lauenburgas hercogiste, kas pagaidām netika dalita).

Taču austriešiem pienāca laiks sākt gausties…

—   Dievs redz, — Rehbergs sāka, — ka Holšteina mums ir kā danaju dāvana, jo mēs nezinām, ko ar to iesākt. Jūs dabūjāt Slēsvigu, apgūstat savai flotei Ķīles ostu, gribat rakt" kanālu … Bet ko mēs? Vīnei daudz vieglāk būtu iekost sev elkonī nekā apgūt Holšteinu.

«Buldogs ar trim matiņiem uz galvas» noņurdēja:

—   Kas jūs uztrauc? Es jūs neesmu piemānījis. Vai jums varbūt skauž, ka mēs rakņājamies pa zemi? IJzro'ciet taču kaut rīt visu Holšteinu, Prūsija jums neteiks neviena slikta vārda.

—   Bet tā taču nevar! — Rehbergs sašuta. — Tad jau pievāciet sev arī Holšteinu, bet tās vietā nogrieziet mums visdraņķīgāko savas zemes gabaliņu, kas piekļaujas mūsu robežām, lai mēs varam to pārvaldīt,.. Nu, kaut vai Gla- cas grāfisti!

Bismarks ar bargu aci nopētīja Glacu kartē.

—   Viens no Hoencollernu nama baušļiem nosaka, ka neviena zeme, kas reiz bijusi mūsu rokās, vairs nekad nevar tikt atdota … Mani aizvaino Vīnes kaprīzes!

Viņš apzināti centās izvest Vīni no pacietības, piespiezdams to ķerties pie ieročiem, — tā Francis Jozefs viņu arī saprata.

—   Pateicos jums, grāf, — viņš teica Rehbergam, — par visu šo dāņu karuseli, kurā jūs mani tik lieliski izvizinājāt. Nevēlos jūs vairs redzēt. Jūs esat nejēga, bet es to diemžēl esmu sapratis ar lielu novēlošanos …

Rehbergu padzina, bet Bismarks saņēma grāfa titulu.

—   Par to, — ķeizars viņam teica, — ka jūs nesanaido- jāt mani ar Austriju, bet padarījāt Vīni par lielu Berlīnes draugu.

Sis dulburis tā arī nebija sapratis, ka Bismarks centās panākt (un arī panāca!) tieši pretējo. Drīz vien prezidents Berlīnē pieņēma Bavārijas un Hesenes delegācijas, kuras sāka kūdīt pret Austrijas impēriju .., Smiedams viņš tiem stāstīja:

—   Paklausieties tikai, kāda padauza ir šī Vīne un cik viegli tā pārdodas. Kad es ar Rehbergu Hašteinā noslēdzu Slēsvigas-Holšteinas kondominātu, mēs abi krietni iedzērām un es no viņa par diviem miljoniem riksdālderu atpirku Lauenburgas hercogisti, kas bija bez saimnieka… Vispār jau nu man tā tikpat vajadzīga, cik vardei lietussargs! Taču ar šo spekulācijas aktu es gribēju visai Vācijai parādīt, ka Austrija spēj tirgoties pat ar tādu preci, kas vāļājas uz svešas letes …

Saspringti visu vērojošais Moltke, pamazām saņemdams savās rokās armijas vadibu, kaldināja Austrijas iznīcināšanas stratēģiju.

—   Nesaprašanās atrisināsies Bohēmijas laukos! Lūk, šeit…

Tieši te, pa austriešu Bohēmijas zaļajiem lauku ceļiem, klaiņoja kāds vienmēr možs cilvēks. Viņš darbojās par ceļojošu fotogrāfu, uz saviem pleciem stiepdams apkārt pa ciematiem smago fotokameras kasti; lauku tirgos un zaldātu kazarmās rādīja trikus ar lodīti. Taču visbiežāk viņš stūma sev pa priekšu ķerru, līdz malām piekrautu ar tirgošanai maz saderīgām precēm — lūgšanu grāmatām un pornogrāfiskām atklātnēm. Viņa aprēķins balstījās uz cilvēka psihes vājumu: vienmēr atradīsies cilvēks, kurš no diviem ļaunumiem izraudzīsies sev pašu mazāko… Tā ir gaumes lieta! Sis klaiņotājs bija Villijs Stībers.

Viss risinājās lieliski. Svaigajā gaisā Stībers iedega un norūdījās, rūpīgi vākdams ziņas par Austrijas šosejām un garnizoniem, par ceļā redzēto lielgabalu kalibru, par kavalērijas zirgu apkalšanas paņēmieniem. Nekas nepagāja secen viņa vērīgajai acij, bet par naudu, ko saņēma no Bismarka, viņš iedzīvotāju vidū vervēja slepenus aģentus prūšu ģenerālštābam … Protams, tādā darbā, kādu veica Stībers, bez nepatikšanām nevarēja tikt cauri, un draņķīgā pilsētelē Trautenavā, kur Stībers iegriezās traktierī, lai iestrēbtu sīpolu viru, kāds izsaucās:

—   Āre, kur tas suns Stībers … ko viņš te ošņā?

Viņu bija pazinis kāds komivojažieris, kurš savos izbraucienos mēdza iegriezties arī Berlīnē. Stībers mitējās strēbt viru un pavērsās pretī dūru sitieniem. Kad traktiera apmeklētāji viņu bija piekāvuši, bet lūgšanu grāmatas un pornogrāfiju izvazājuši, viņš ļāva sevi apcietināt austriešu policijai. Divi žandarmu jātnieki augu nakti dzina viņu kājām līdz robežai. Pie impērijas robežām tie atraisīja spiegam rokas, pagrieza viņu ar seju pret saullēkta pusi un iespēra ar zābakiem pa sēžamvietu.

—   Se tev cīsiņi ar kāpostiem! Teci nu un uzdzer virsū alu…

Stībers, dūšu nezaudējis, ieradās Berlīnē un nokļuva pieņemšanā pie Moltkes, kuru ar savu lietpratību gluži vai apbūra.

—  Jūsu spiegs ir īsts brīnums! — Moltke sacīja Bismarkam. — Mēs esam uzzinājuši visu, neķerdamies pie Vīnes ģenerālštāba dokumentu nolaupīšanas… Taisni apbrīnojami!

—  Sliktus uzdevumu izpildītājus es neturu, — Bismarks atbildēja un uzdeva Stīberam, lai sāk veidot slepenpoliciju, kas iespiestos visās ķeizaristes iekšējās dzīves nozarēs.

—  Bet es kā slepenpolicijas priekšnieks apelēju pie jūsu prāta: valkājiet ložu necaurlaidīgas bruņas.

—   Jūs domājat… — Bismarks šaubīdamies novilka.

—   Visi tā domā, — Stībers atbildēja.

12. AGRESIJAS IZVĒRŠANA

Gorčakovs savārga un taisīja politiku mājās…

—   Bet hercogs Mornī nomiris, — Zominī pastāstīja.

—   Redz, kā? Zēl atraitnes… nabaga meitene, — vicekanclers nopūtās. — Kur viņa vēl atradīs tādu vīru, kurš ar vienādi labiem panākumiem spēja vadīt Francijas politiku vai arī stāvēt aiz letes un tirgoties ar Alžīras datelēm .,. Taču līdz ar Mornī nāvi Parīzē vairs nav galvenā politiskā spekulatora, Baidos, ka tagad Berlīne Napoleonu apvedīs ap stūri…

Viņu apmeklēja kara ministrs Miļutins, kurš atkal pārmeta Gorčakovam, ka tas it kā atvainojoties Anglijai par Krievijas iespiešanos Vidusāzijas smiltājos.

—   Angļi paši taču neceremonējas, tie sagrābj veselas karaļvalstis, svešas pilsētas un zemes, un mēs tiem neprasām, ar kādām tiesībām tas tiek darīts.

—   Tā jau nu būtu gan, — Gorčakovs atbildēja. — Taču politiskās kultūras pamatlikums ir svešu uzskatu cienīšana, saglabājot savu paša pārliecību. Ja šis likums kādreiz vairs netiks ņemts vērā, tad idejiskajam pretiniekam, to pat neuzklausot, tūliņ trieks ar dūri sejā, bet tā rīkoties nedrīkst… — kņazs sacīja. — Necentieties mani sanaidot ar Angliju!

Neipjers — gluži kā saukts — tūliņ bija klāt.

—   Tā nu, — viņš teica, tūliņ pāriedams uzbrukumā, — visa.jūsu miermīlīgā tērgāšana par to, ka Krievija nevēlas iegūt jaunas platības, ir beigusies ar to, ka esat sagrābuši Kokandas Cimkentu, un es, nebaidīdamies izrādīties garlaicīgs, tomēr atgādināšu, ka Krievija atkal ir pietuvinājusi savas robežas Indijai.

—   Lieciet mani mierā ar savu Indiju, — Gorčakovs atbildēja, norīdams mikstūru. — Es netaisos vecumdienās rāpties pāri Afganistānas kalnu grēdām, lai atņemtu jūsu kronim visvērtīgāko pērli… Cimkenta! Ak kungs, tas taču ir tāds aizkakts, kur nedzīvo pat kaķi. Cimkenta — tas ir punkts; te mūsu karaspēks apstāsies kā zemē iemiets.

—   Atcerieties mūsu iepriekšējo sarunu! Es taču brīdināju, ka šādās reizēs pats grūtākais ir apstāties.

—   Civilizētās valstīs kaut kādam nolūkam taču pastāv ne tikai ģenerāļi, bet arī valdības, kas tos apvalda …

Tomēr telegrāfs tūliņ atnesa ziņu, ka ģenerālis Cerņajevs ieņēmis Taškentu! Attiecības ar Angliju saasinājās, un Gorčakovs žēlojās, ka nu viņš esot kā pavārs, kam uz plīts reizē vārās vairāki podi. Protams, viņš, gultā gulēdams, prātoja, nākotnē ir iespējamas briesmas no Vācijas puses, taču bērni jau uzreiz nekļūst pieauguši. Bet pārsviest savas simpātijas uz Vīni, lai ar Austrijas palīdzību apvaldītu Prūsijas augšanu, — tas nu ir izslēgts! Francija izrādīja naidīgumu Polijas jautājumā, Anglija ir pretiniece pasākumos, kas norisinās aiz tuksneša barhāniem.,, Drīz vien viņš iepriecināja Neipjeru: — Daru zināmu jūsu kabinetam, ka ģenerālis Cerņajevs par patvarīgu rīcību, kas izpaudās patvaļīgā Tašken- tas ieņemšanā, ir atcelts no amata, bet viņa vietā Tur- kestānā iecelts ģenerālis Romanovskis, ļoti izpildīgs un paklausīgs cilvēks …

«Paklausīgais» ģenerālis uz karstām pēdām sturmēja Hodžentu!

Gorčakovam par lielu pārsteigumu, Romanovskis par patvarību atcelts netika un pat vēl vairāk — saņēma no cara Jura krustu: dažkārt Dziedoņu tiltam nebija zināmi Ziemas pils slepenie plāni. Analizēdams stāvokli Eiropā, Gorčakovs šajās dienās rakstīja: «Jo vairāk es pētu politisko karti, jo vairāk pārliecinos, ka nopietna un cieša sadarbība ar Prūsiju ir vislabākā ja pat ne vienīgā iespējamā kombinācija!» Vicekanclers nenodevās patīkamām ilūzijām — viņa politika balstījās uz precīziem faktiem.

Moltke pavaicāja Bismarkam, kā Francija izturēsies pret gaidāmo sadursmi ar Austriju, un saņēma atbildi:

—  Es uzskatu — ja divi plūcas, trešajam vajadzētu priecāties. Dariet savu darbu, bet par politiku es parūpēšos.

Sabiedrība Bismarku neatbalstīja. Sajās dienās viņš landtāgam atklāti izteica pārmetumu par patriotisma trūkumu.

—   Partiju frakcionārisms jums aizstājis mīlestību uz tēvzemi!

No zāles kāds uzsauca, ka viņš tikšot pakārts.

—  Tas mani nepavisam neuztrauc, — Bismarks atbildēja. — Lai tikai virve, kurā es karāšos, uz mūžīgiem laikiem sasaista Prūsijas Hoencollernu namu ar nākotnes Vāciju!

1865. gada rudenī viņš aizbrauca uz Biskajas līci, kur Biaricas kūrortā atpūtās Francijas imperators. Atlantijas siltie vēji plašām un garām alpām pūta pār apelsīnu birzīm, taču Bismarku dabas krāšņumi nesaviļņoja .,,

~ Bismarks, — Napoleons III teica sievai, — nebūt nav tāds naivs bērns, kāds viņš likās Parīzē. Viņam nemaz nav sirds. Toties ir daudz prāta. Atzīstos, ka viņš ieguvis manas simpātijas.

—   Bet ko viņš tev lūdza?

—   Francijas neitralitāti, vairāk nekā.

—   Un ko viņš par to solīja?

—     So to… pārpalikumus… Luksemburgu, mazliet kaut ko no Bavārijas, kādu nieciņu no Reinas zemēm… Tīros krāmus!

Sarunā ar Bismarku imperators gandrīz vai ar dusmām noraidīja Luksemburgu, paziņodams, ka tādas lielas valsts neitralitāte, kāda ir Francija, ir daudz vairāk vērta. Bismarks gandrīz vai ar knaiblēm izvilka no viņa atzīšanos — vajadzīga Beļģijai Pēc tam Napoleons III krasi mainīja sarunas tematu, bet Bismarkam kļuva skaidrs, ka imperators ir cieši pārliecināts par Prūsijas sakāvi: un, kad Austrijas uzvara būs kļuvusi par īstenību, tad viņš, izmantodams kņadu, pievāks Beļģiju un visu citu, kas iepatiksies …

Berlīnē Moltke sagaidīja Bismarku ar vārdiem:

—   Vai jūs man atvedāt Francijas neitralitāti?

—    Es jums atvedu kārbiņu bārbeļu marmelādes… ēdietl Tas ir vienīgais, ko izdevās atvest no Biaricas, un arī tā nav no Napoleona, bet no viņa apburošās sievas.

Moltke ar patiku apēda marmelādes gabaliņu.

—   Garšīga! Nu, ko tad tagad iesāksim?

—   Nu, ko tad? — Bismarks pārjautāja.

—   Es nesaprotu jūsu mieru.

—    Bet es — jūsu uztraukumu. Sakiet godīgi, Moltke, — vai tad jūs taisāties zaudēt karā ar Austriju?

—   Lai dievs mūs pasargā.

—  Tad tak uztraukumiem nav vietas …

Ģenerālštābs drudžaini strādāja dienām un naktīm, kaldinādams uzvaru, kuru vajadzēja gūt bez kļūmēm. Bļaus- tīgo Ronu bija nomainījis sevī noslēgtais «mēmulis» Moltke. No malas varēja likties, ka šim cilvēkam ir trīs iemīļotas nodarbošanās — klusēt, dejot un medīt zaķus Silēzijas Kreizavā. Taču Moltkem galvenais bija karš — kā cilvēka smadzeņu un nervu darbības augstākā izpausme. Pat ne Bismarkam, bet Berlīnes Lielajam ģenerālštābam vajadzēja kļūt par topošās Vācijas galvu… Starp citu, prūšu ģenerālštāba virsnieks skaitījās pilnīgi sagatavots darbam, ja bija stažējies krievu karaspēkā (vislabāk Kaukāzā). No krievu karavīru bagātās pieredzes vācieši precīzi izraudzījās visu racionālāko un, pārveidojuši pēc savas gaumes, nevis automātiski, bet radoši pārnesa savas tēvzemes augsnē. Ja tam visam vēl pievieno prūšu fenomenālo tieksmi uz organizāciju, tad rodas tas kaujas spēju sakausējums, kas Prūsijai nodrošinās uzvaru…

—   Napoleons Trešais, — Moltke prātoja, — cer, ka sadursmē ar Austriju mums neizbēgt no nelaimes. Francijai būtu izdevīgi, ja karš izvērstos ilgstošs un vārdzinošs. Tieši tāpēc karam jābūt ātram kā zibens uzliesmojums. Ja Fridrihs Lielais karoja septiņus gadus, mums ar šo pasākumu jātiek galā septiņās nedē|ās, un tad Napoleons Trešais nepaspēs nodot urīnu analīzei, kad no Austrijas būs palikuši pāri tikai sīvi pelni.,. Pie reizes — ko darīsim ar uzvarēto Vīni?

—   Anšlusam es nepiekrītu, — Bismarks atbildēja. — Uzņemties visu šo slogu — čehus, ungārus, slovakus, serbus, čigānus un horvātus — nozīmē uzkraut sev Hābs- burgu daudzus gadsimtus ilgos grēkus, bet Vācija no nemierīgo slāvu asiņu pieplūduma kļūs nevis stiprāka, bet gan vājāka… Sakiet — kas jums nepieciešams, lai karš būtu ātrs kā zobena cirtiens?

—   Austrijas armijas sadalīšana divās frontēs.

—   A! Kam tādā gadījumā pastāv Itālija?

—   Bez mūsu palīdzības Itālija tiks sakauta.

—   Kas mums par to bēdas? Mums taču galvenais ir, lai viņi dienvidos atklāj otro fronti.

—   Bet ko jūs itāliešiem apsolīsiet?

—   Es labprāt dāvinu tikai to, kas man nepieder. Lūk, Venēcija… Kas tai vainas? Lai viņi iet un cīnās par Venēciju…

Moltke rakstīja, ka šo karu «nav izraisījusi nepieciešamība aizstāvēt mūsu apdraudēto pastāvēšanu: šis bija konflikts, kas par nepieciešamu atzīts kabinetā, jau labu laiku iepriekš pārdomāts un pakāpeniski sagatavots… Tā nebija jaunas teritorijas iekarošana, bet jautājums par virskundzību Vācijā.»

Nekāda atbalsta karam! Prezidenta kanceleja bija pilna ar adresēm, kas aizstāvēja mieru, no baznīcu kancelēm viņu saukāja par «sātana mācekli», Maincas arhibīskaps bargi nosodīja Bismarku par brāļu kara izraisīšanu… Ģermāņu pulkstenis bija uzvilkts jau sirmā senatnē, bet tā mehānisms bieži ticis ieziests ar pakļauto tautu asinīm.

Bismarks sprieda, ka šis pulkstenis kuru katru bridi apstāsies, ja netiks bagātigi ieziests ar savām pašu — vāciešu asinīm!

7. maijā, pašā kara priekšvakarā, Vilhelmštrāsē pret Bismarku tika raidīti šāvieni. Vēlākais «dzelzs kanclers» ložu krusā griezās kā vilciņš un patiesi izrādījās no dzelzs — septiņas lodes pēc kārtas saplaka pret viņa bruņām (lai paldies Stīberam par padomu!). Atguvies Bismarks ar dūres zvēlienu notrieca uzbrucēju uz ietves.

Tas bija Berlīnes students Karls Blinds!

—   Muļķi, tu šāvi uz diženas Vācijas nākotni…

To teikdams, Bismarks sagrieza viņam rokas uz muguras un nogādāja Blindu policijas prezidijā. Tur students, sabrucis uz grīdas, pārgrauza stiklu gredzena acī. Policisti metās viņam klāt — viņš jau bija miris… Bismarks noslaucīja no pieres saltus sviedrus.

—   Braucam uz Bābelsbergu, — viņš teica Stīberam…

Vilhelmam I viņš pa kara laiku uzspieda Stīberu par

lauka policijas priekšnieku pie galvenā mitekļa — tā bija liela persona!

—   Bet atļaujiet man, — Stībers sacīja, — ieviest vēstuļu cenzūru un izveidot īpašu nodaļu baumu izplatīšanai, lai iedvesmotu Prūsiju un mulsinātu tās pretiniekus…

Karš brieda pār vāciešiem kā rasas piliens zariņa galā, gatavs kuru katru brīdi krist lejup. Austrieši, pārliecināti par savu uzvaru, tīkoja pēc kara daudz vairāk nekā prūši. Bet vācu hercogi, baidīdamies zaudēt kroņus (kas būtu neizbēgami, Vācijai apvienojoties), tiecās pie Vīnes kā bērni pie mātes, saskatīdami viņā aizstāvi pret vācu vienību. Landtāgā Bismarkam kategoriski paziņoja, ka Prūsijas sabiedriskā doma ir pret karu… Viņam tas nebija nekas jauns!

—   Ienaidniekam, — viņš atbildēja, — neviens nešauj ar sabiedrisko domu — ienaidnieku dragā vienīgi ar lodēm …

Dalļavlņām mūsu pajautāsim smalki; vai šīs vasarā buisītes ar valkā?*

Bismarks iešuva mundiera atlokā zirga devu indes, lai padarītu sev galu, ja Prūsija ciestu sakāvi. Rons viņam teica, ka galu galā visu izšķiršot Dreizes sistēmas adatu gultņu šautenes: prūsis izšaušot trīs reizes, kamēr austriešu zaldāts tikai vienu.

—   Paļaudamies uz dievu, — Rons prātoja, — neaizmirsīsim, ka austrieši ir gluži ķerti uz pagājušā gadsimta taktiku un slēgtām kolonnām. Bet mūsu strēlnieki solo ķēdēs, izmantodami katru augsnes kroku, Dānijā mēs iemācījāmies apiet flangus …

Iestājās 1866. gada karstā vasara. Austrija griezās pie Frankfurtes seima, lai Vācijas bundestāgs apvalda Prūsiju un visi vācu firsti lai mobilizē savas armijas pret to. Par atbildi Bismarks publiski paziņoja: austriešu priekšlikuma pieņemšanu Berlīne uzskatīs par kara pieteikumu. 14. jūnijā sākās balsošana: deviņas balsis pret sešām tika nodotas par labu Austrijai. Tad kājās pielēca Prūsijas sūtnis fon Saviņjī un skaļi notaurēja:

—   Tā! Nupat jūs iznīcinājāt paši sevi…

Bismarks laipni atvadījās no Austrijas sūtņa:

—  Mans dārgais grāf Karoļji, es ļoti priecājos, ka man nav kritusi kara pieteikšanas misija… Mums uzbruka! Palieciet sveiks! Mēs sastapsimies krietni jaukākos laikos.

Austrijas pusē palika Bavārijas, Saksijas, Hannoveres un Virtembergas karalistes; Bādenes, Hesenes-Darmštates un Nasavas hercogistes, brīvpilsēta Frankfurte pie Mainas un vēl sīku firstiņu varza — tās solījās Austriju atbalstīt, neizvedot zaldātus no savu īpašumu robežām. Prūsijas pusē pārnāca Ziemeļvācijas un Tīringas firstu valstis. Prūšu armijas priekšgalā nostājās ķeizars, bet štāba priekšnieks bija Moltke… Bismarks pavaicāja Alvenslē- benam:

—   Un kāds jūsuprāt būs rezultāts?

Ģenerāļa dokumentāla atbilde skanēja:

—   Dosim tādu triecienu, ka Vīne laidīs ļekas…

Bet Vīnes avīzes rakstīja, ka «Prūsija kara beigās pati pakārsies neuzvaramās Austrijas zarnās». Ar dieva palīgu — sākam, puiši!

13. SADOVAS CIEMS — KĒNIGRECA

15. jūnijā vēlu vakarā Bismarks ar angļu lordu Loftusu pastaigājās Berlīnes pils parkā. Tornī nozvanīja pusnakti, un Bismarks pārbaudīja kabatas pulksteni.

—   Sini bridi, — viņš sacīja, — mūsu karaspēks ieiet Hannoverē, Saksijā un Hesenē-Kaselē… Tas nav pa jokam!

—   Kāpēc jūs esat par to tik droši pārliecināts un pat par minūti?

—   Mēs šim karam esam labi sagatavojušies…

Pat |oti labi! Karaļi bēga, hercogi padevās gūstā. Prūši ielauzās «brīvpilsētā» Frankfurtē, uzlika tai drausmīgu kontribūciju — divdesmit piecus miljonus florīnu, bet bir- ģermeisteru notramdīja tā, ka tas ņēma un pakārās. Senā Nirnberga redzēja, ka te nu jokus nedzen, un pati atvēra vārtus prūšiem … Moltke aicināja:

—   Virzīties uz priekšu katram par sevi — uzbrukt visiem kopā!

Bez neviena šāviena prūši izsoļoja cauri visai Saksijai, kuras karaspēks bija ieplūdis Austrijas karaspēka sastāvā. Moltke sadalīja Prūsijas armiju divās kolonnās: pirmā plūda laukā no Elbas līdzenumiem, otrā kā čūska izlocījās no Milzu kalnu aizām — priekšā gulēja zaļā un sulīgā slāviskās Bohēmijas zeme. Moltkes plāns bija īsts šedevrs, taču ar nosacījumu, ka tā izpildītāji maršrutus veiks ar pulksteni rokā. Bismarks augas dienas un naktis pavadīja lielas, rudas ķēves mugurā — viņš negulēja nemaz. Līdz viņam nonāca vēsts, ka itāliešu armijas vairs nav: jau pirmoreiz saduroties ar austriešiem, tā bija nometusi ieročus un žigli izklīdusi… Bismarks bija satriekts.

—   Es zināju, ka viņus sakaus! Taču es cerēju, ka viņi pieklājības pēc noturēsies vismaz pāris dienas…

Viņš cieta no bezmiega un lūdza, lai sieva atsūta mafsu romānu, «ne pārāk aizraujošu, lai nesavaldzina manu prātu, un arī ne tik stulbus, ka tūliņ jāmet pret sienu». Naktīs pilsētu iedzīvotāji šausmās pamodās, kad miegainajā klusumā ielauzās īsta kakofonija — amunīcijai šķindot, garām virzījās artilērija un kavalērija. Mihails Ivanovičs Dragomirovs atradās prūšu galvenajā mītnē — kā Krievijas ģenerālštāba acis un ausis, lai visu redzētu un dzirdētu. Vilhelms I izturējās pret viņu ļoti laipni, Moltke bija grūti iekustināms uz sarunām, toties Bismarks labprāt pļāpāja ar atašeju krieviski. Reiz viņi nakti pavadīja kādā ciematā ar pamatīgi celtām mājām. Zemnieku puišelis bailīgi noskatījās uz nepazīstamajiem karavīriem. Bismarks viņam pavaicāja:

—   Kas tu esi, mīļais bērns? Cehs? Polis? Saksis?

Puika cieta klusu. Bismarks pamērcēja cukura graudu atdzisušajā kafijā ar pienu un iebāza to bērnam mutē.

—   Vai salds? — viņš vaicāja, glaudīdams puisēnam galvu.

—   Rūgts, — tas piepeši vāciski atbildēja.

Dragomirovs — kā pats izteicās — bija iegremdējies «veselā prūšu okeānā», no kura būtu vēlējies izcelt kādas «pērles». Neņemot vērā Moltki, kas bija izcila parādība, viņš secināja, ka «pērļu» vispār nav. Visiem Prūsijas ģenerāļiem bija vienāds kopējais izglitotu un darba spējigu speciālistu līmenis; kopējā masā tie ari veidoja prūšu ģe- neralitātes vērtīgo kodolu, kam vislabāk atbilst vārds «plejāde». Visi Prūsijas pavecie un pat gluži vecie ģenerāļi izskatījās svaigi un moži, nevienam nemanīja nokarenu vēderu, vēlēšanos «kādu stundiņu ēnā nosnausties», pavēles viņi deva skanīgi, īsi un precīzi. Šķiet, šie skarbie vīri platās pelerīnēs un ar mirdzošām ķiverēm galvā jau šūpulī apguvuši dzelžaino likumu: jebkura nolaidība tiek bargi sodīta! Toties neviens no prūšu ģenerāļiem neuzņemtos pavēlniecību, ja tam būtu liegta patstāvība; prasme kaujas laukā saglabāt savu es — tā ir ļoti vērtīga īpašība. Un vēl Dragomirovs ievēroja, ka prūšu armija nemīl «uzvarētājus». Gūstot uzvaru pār ienaidniekiem, nopelnus ne- piedēvēja atsevišķai personai, bet visai armijai, tā izdzēšot pasaulē vispārpieņemto karavadoņa personiskās mākas trafaretu. Visus laurus, kādus vien guva uzvarētāji, prūši it kā sabēra kopējā katlā.

Bohēmijas karagājiena laikā Dragomirovs sadraudzējās ar septiņdesmit vienu gadu veco korpusa ģenerāli Stein- mecu, kurš bija guvis spožas uzvaras pie Nāhodas un Ska- ļiciem. Daiļrunīgs, ar sirmām lauvas krēpēm — viņš Dra- gomirovam ar kaut ko atgādināja slaveno Jermolovu. Steinmecs nevainojami runāja krieviski. Viņš bija iesācis ar Pēterburgas avīžu lasīšanu, tad aizrāvies ar Puškinu, apgūdams viņa daiļradi (kā rakstīja. Dragomirovs) «ar vāciešiem raksturīgo centību». Pie Skaļiciem atašejs ģenerālim pavaicāja:

•— Kā jums izdevās izsisties cauri šīm pozīcijām?

1 — Ak, tas taču ir pavisam vienkārši! Karaspēks, tikko kājas vilkdams, dodas triecienos tik ilgi, līdz ieņem pozīcijas.

—   Bet jūs, ģenerāli, taču likāt karaspēkam noasiņot. Vai tad nav labāk pēc pirmajiem neveiksmīgajiem.triecien- uzbrukumiem to nomainīt ar svaigām daļām?

—   Nekādā ziņā! — Steinmecs iebilda. — Zaldātam jāzina, ka maiņas nebūs. Nogurušo nomainīšana armijai būtu slikts piemērs. Tur jau tas āķis, ka prūšu zaldātam ieaudzināta apziņa: atpūta iegūstama, sasniedzot mērķi…

Dragomirovu pārsteidza vēl kāds prūšu likums. Ja kāds ģenerālis cieta sakāvi, neviens tam nepārmeta talanta trūkumu, neturēja aizdomās par nodevību. Visi ģenerāļa kolēģi mierīgos, lietišķos apstākļos mēģināja noskaidrot neveiksmes cēloņus, bet pats sakāves vaininieks nepavisam nejutās nomākts… Dragomirovam tas bija kas jauns: «Kāpēc tā?» Izrādījās, ka prūšu armijā notikusi tīrīšana jau miera laikā. Katrs virsnieks ticis izpētīts sīki un pamatīgi. Biklie, pasīvie un nemākuļi bija no dienesta izmesti! Toties tiem, kas bija atstāti armijā, uzticējās bez ierunām. Neviens nespriedelēja par kļūdām, neviens ļauni nepriecājās, bet visi kopā centās noskaidrot, kādi bijuši zaudējuma liktenīgie iemesli. Šādas uzticības dēļ prūšu ģenerāļi kauju laikā nenervozēja, nebaidījās par savu karjeru, viņi droši riskēja un karaspēku vadīja mierīgi kā inženieri mašīnas.

Kādā ciematā Dragomirovs sastapa sagūstītus austriešus, kas beidza ēst savas karavīru pusdienas — vēl par imperatora Franča Jozefa valsts kases naudu. Katram alvas katliņā skalojās šķidra zupele, bet tajā kā uzblīdis slīkonis klunkšķēja smaga jēlas mīklas klimpa.

—   Kas tad jums būs otrajā ēdienā? — Dragomirovs apvaicājās.

Kāds čehu tautības zaldāts paņēma karotē klimpu.

—   Tepat jau tas ir …

Austriešu armijas pasaule izskatījās citāda. No prūšu armijas tā atšķīrās ar priekšniecības nenoteiktību, briesmīgām bailēm no atbildības, kas spēja izvērsties šausmās, un ar kara ģenerālo dispozīciju, kas bija parakstīta Sēn- brunnā, kur pēc aicinājuma uzvarēt bija norādīts arī precīzs atkāpšanās maršruts!

Trīssimttūkstoš vīru lielās Bohēmijas armijas priekšgalā stāvēja feldmaršala Benedeka traģiskā persona — un viņu varēja tikai nožēlot. Būdams nabadzīga Ungārijas čigānu farmaceita dēls, viņš kaujās pret itāliešiem izvirzījās ar bezbailīgu drosmi, tomēr nepavisam nebija spējīgs komandēt armiju. Benedeks, ceļos nometies (!)1 lūdzās Franci Jozefu, lai viņu atbrīvo no tāda goda, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš Bohēmijā ne reizi nebija bijis un nepazina tās apvidus. Francis Jozefs mierināja Benedeku ar dīvainu frāzi;

—   Es taču no jums neprasu uzvaru, es prasu tikai pakalpojumu,..

Benedeks ar smagu sirdi devās uz armiju, kur virsnieku korpusā valdīja intrigas, apmelojumi, sūdzības un skaudība pret savu tuvāko. Par palīgiem feldmaršalam bija pielikti divi Vīnes «ģēniji» — grāfs Krismans un barons Henikšteins, kuri ne tik daudz baidījās no prūšu armijas, cik drebēja, iedomādamies, ka Sēnbrunnā viņus varētu nokritizēt. Benedeks pavēlēja sakopot spēkus pie Kēnigrecas, kas atradās iepretī Sadovas ciemam. Visu pārlūkojis, viņš nosūtīja imperatoram telegrammu: «Katastrofa neizbēgama. Par katru cenu slēdziet mieru.» Francis Jozefs aiz- klikšināja atbildi: «N-evaru. Ja iznāk atkāpties, dariet to stingrā kārtībā.» Pirms atkāpšanās Benedeks lika izvietot zaldātus naktsguļā; rītausmā viņu pamodināja ar vārdiem:

—   Liekas, izvairīties no kaujas nebūs iespējams…

Benedeks aizauļoja uz Ļipas ciematu, lai tur no paugu-

riņa novērotu kaujas lauku. Te atgadījās tas, ko, šķiet, viņš arī pats negaidīja: līdz pulksten diviem dienā Benedeks bija paša Moltkes uzvarētāja lomā, bet tad viņa saule norietēja… Starp Sadovu un Kēniggrecu tika izšķirts gadsimtiem ilgais strīds vāciešu starpā — kuri no tiem valdīs Vācijā?

… Pēc kaujas imperators Benedekam teica:

—   Jums ir nepatīkama kaujas vadīšanas maniere. Uzrakstiet rakstisku solījumu līdz nāvei klusēt par… Jūs, Benedek, zināt, ko es ar to domāju! Pēc tam tiksiet nodots tribunālam.

Tas bija upuris. Benedeks, mirdams Stīrijas kalnos, piekodināja sievai, lai tā neiedomājas izrotāt viņa kapu ar puķēm. Lai uz tā izmin pat zāli. Lai uz krusta neliek nekādu uzrakstu. Viņš lūdza, lai tur iestāda dzelstīgu dadžu krūmu!

Bet veco sakārni pie Sadovas ciema nemaz vairs nevarēja pazīt; Vilhelma I dīvainajā uzbudinājumā pavīdēja kaut kāda nenormālība. Sēdēdams mugurā ķēvei Verandai, ķeizars daudz kliedza, kad vajadzēja un kad nevajadzēja, vilka laukā zobenu, skūpstīja un slacīja ar asarām pulku karogus un monarhijas vārdā prasīja upurus. Kāds pulkvedis bija četrreiz ievainots, un ķeizars četras reizes ar kājas spērieniem viņu, asinīm noplūdušu, grūda atpakaļ pašā kaujas speltē.

—   GJēvuli! — viņš pulkvedim uzbrēca no Verandas augstās muguras. — Ja esi pietaisījis bikses, tad piesien sevi pie zirga un ej nāvē par mani…

Ap ķeizaru bija sapulcējies lielisks trio: rupjais un viltīgais Bismarks ar indes devu, klusais un ārēji vienaldzīgais Moltke ar tālskati, stūrgalvīgais un nežēlīgais Rons ar karti rokās… Aiz Kēniggrecas vīdēja Elba, tālāk Hlu- mas meži un Bistricas purvi, bet slīps lietus placināja pulvera dūmu dvingu pie atmiekšķētās zemes. Dragomirovs apvaldītos auļos turējās nopakaļ prūšu štābam. Jātnieks piecirta piesi, viņa zirgs izdarīja spēju «lansādi» un aiznesa savu jātnieku uz priekšu … Netālu sprāga bumba, un ķeizara reitknehts (karalauka zirgupuisis) tūliņ apskatīja Verandu no visām pusēm — vai nav kāds ieskrambā- jums. Šādos apstākļos gluži neiederīgs izskatījās Bismarks ar balto naga cepuri; uz muguras prezidentam kuļājas maiss ar romāniem — pret bezmiegu.

Dragomirovs dzirdēja, kā Moltke atgādina ķeizaram:

—   Ir laiks ierasties jūsu dēla kroņprinča armijai…

Tūliņ vajadzēja sevi apliecināt vācu punktualitātei!

Tieši divos dienā, kā jau bija ieplānots, pa izmirkušajiem ceļiem kroņprinča Fridriha vaditā Silēzijas armija, lietum gāžot, ar matemātisku precizitāti nonāca pie Hlu- mas mežiem. Svaigā kolonna tūliņ iekļāvās kaujā, bet Dragomirovs nokļuva pašā peklē… Blivā uguns zirgus padarīja vai trakus, krēpes tiem izslējās gaisā, nāsis izpletās. Daži zirgi, pakaļkājās izslējušies, nometa kavalēristus zem pakaviem, citi triecās ar krūtīm pret degošo māju sienām. Visur zemē gulēja ievainotie, visapkārt — kliedzieni, sprādzieni, lamas, šāvieni… Prūšu Dreizes šautenes austriešu rindās radīja liktenīgu retinājumu!

Ap pieciem dienā no Benedcka armijas nekas nebija palicis pāri, Dragomirovs ziņoja uz Pēterburgu: «Austrieši steigšus nekārtībā bēga; tie bēga milzīgos pūļos, zaudējuši katru līdzību ar karaspēku, iedami bojā no lodēm, šāviņiem un pārguruma, bet pa ceļam slīcināja cits citu upēs; divās trīs minūtēs zuda jebkādas šaubas — austrieši un sakši ir cietuši briesmīgu sakāvi…»

Moltke, kāpdams no zirga, sacīja ķeizaram:

—  Jūsu majestāte, mēs esam izcīnījuši… Vāciju!

Prūšu armija bija līdz beidzamajam nokausēta un neuzdrīkstējās vajāt pretiniekus. Velti Rons ķeizaru aicināja:

—   Atcerieties Bliheru! Ari viņš bija nokausēts kaujā pie Vaterlo, un, kad Velingtona piedzērušie angļi nolikās sust, Blihera taurētāji un bundzinieki vien, bez mitas taurējot un rībinot, aiztrieca Napoleonu vēl vairākas jūdzes …

—   Nu, tas ir padarīts. — Bismarks aizmeta prom indi.

Zirgi, kājas augstu cilādami, uzmanīgi spēra soļus starp

kritušajiem. Gaisā nemitīgi skanēja palīgā saucieni, lūgumi pažēlot. Starp mirušajiem rāpoja uzvarētie, durkļu caurdurtie, ložu caururbtie. Kāds jauns austrietis nāca Bismarkam pretī, netīrajā saujā rūpīgi nesdams savu izkritušo aci, kas karājās spilgti sarkanos nervos.

Bismarks skaļi sacīja:

—  Galvenais ir padarits\ Nu mums vēl jāpaveic tīrais nieks — jāpiespiež austrieši mūs iemīlēt…

14. KARS — IENESĪGS PASAKUMS

Ja nu kādam karā labi paveicās, tad tas bija Stībersl Vajadzēja arī tā sagadīties, ka prūšu armijai ceļā pagadījās Trautenavas pilsētiņa, kur viņš pirms gada nedabūja līdz galam izēst sīpolu viras bļodiņu. Stībers lika traktieri nodedzināt līdz pamatiem, bet tad … Ar uguni nav nekādi joki, un drīz vien Trautenavas ielas bija liesmu varā, bet birģermeisterain kaklā tika uzmesta cilpa.

Atbildēdams par ķeizara mītnes drošību, vientiesis Stībers cerēja, ka turpat mītnē varēs ari paēst pusdienas. Kas to devai Ģenerāļi sacēla īsti junkurisku brēku un, monokļiem draudīgi zibot, paziņoja ķeizaram, ka ar «suni» pie viena galda nesēdīsies. Nekādus «īpašus apstākļus» viņi vērā neņēma. Tad grāfs Bismarks aicināja Stiberu pie sava galda, prezidenta galda, un ķeizars okšķeri apbalvoja ar medaļu (tiesa gan, vēlāk viņš ģenerāļu priekšā ilgi atvainojās) …

Saprazdams, ka Stīberam nepieciešams uzbaroties, Bismarks viņu iecēla par gauleiteru Morāvijas galvaspilsētā Brno. Memuāros Stībers rakstīja: «Seit es sastapu vislielāko pretimnākšanu visām savām vēlmēm. Zināms, tika teiktas neizbēgamas runas. Brno ir bagāta un pret mani visai devīga … vīna un ēdamā man ir neierobežotos daudzumos … Esmu jau slēdzis piecas avīzes, četras citas iznāk, manis cenzētas. Aktieriem es laipni atļāvu spēlēt teātrī, bet tikai manā modrā «uzraudzībā».» Kad Nikols- burgā tika slēgts miers, gauleiters nodrošināja Vīnes un Parīzes sūtņu uzraudzību. Viņam bija dota iespēja redzēt to, kas citiem palika uz mūžīgiem laikiem apslēpts. Piemēram, tas, kā divi lieliski un dižciltīgi grāfi — grāfs Bismarks un grāfs Karoļji — saskandināja alus kausus, pārspriezdami miera noteikumus ar tādām sejām, it kā runa būtu par svešas, netīras veļas nodošanu mazgāt… Bismarks maigi sacīja Karoļji:

—  Jūs jau pats zināt, grāf, cik ļoti es vienmēr esmu mīlējis Austriju. Ja miljoniem austriešu un prūšu, saspieduši kopā muguras un izstiepuši durkļus, izveidos vienotu karē, tad viens otrs sāks pārdomāt, vai ir vērts izjaukt mūsu saskaņu.

Ar šo viens otrs bija domāta Krievija.

Sadova atvēra vārtus uz Vīni! Prūšu priekšposteņi iegāja Znaimā, kas atrodas desmit verstis no galvaspilsētas. Austriju plosīja nacionālā krīze: ungāri pieprasīja sev vienlīdzīgas tiesības ar vāciešiem. Vīnes iedzīvotāji izpauda savu patriotismu tā, ka sapulcējās pie Sēnbrunnas un lūdza Franci Jozefu ātrāk atdot galvaspilsētu uzvarētājiem, lai izvairītos no triecienuzbrukuma šausmām. Prūšu galvenā mītne novietojās Nikolsburgā, netālu no Vīnes priekšpilsētām, un šeit, Vīnes acu priekšā, visi Bismarka plāni tikko nesabruka ar lielu troksni. Ķeizara Vilhelma I nedabiskais satraukums vēl arvien nebija pārgājis. Par ģenerāļiem nemaz nerunājot — tie grasījās rītu pat ieņemt Vīni.

—  Fanfarām skanot, aizmaršēsim pa Prāterul Mūsu zaldāti nevar vien sagaidīt, kad varēs saraut uz augšu brunčus Vīnes skuķēm …

Un ķeizars, alkatībā drebēdams, sastādīja iekarojumu sarakstu. Viņš tīkoja iegūt: Bavāriju, Saksiju, Sudetus, visu Silēziju, Hannoveri, Heseni, Ansbahu, Baireitu, nu un pārējās… pēc saraksta! Sajūsmā vai aizelsdamies, vecais kliedza:

—  Mani senči vēl nekad nav karā palikuši bez laupījuma — nepalikšu arī es! Tas būtu gaužām muļķīgi no manas puses …

Viņa vistas smadzenes spēja saskatīt tikai izkaisītos putraimus, ko var bez bažām uzknābāt. Bismarks šim dieva dotajam cilvēciņam centās ieskaidrot, ka pašlaik galvenais ir nevis Vācijas zemes gabaliņi, bet Prūsijas ietekme vācu pasaulē. Pienāks laiks, un Berlīne vai plīsīs aiz pārēšanās, bet pašlaik jābūt saprātīgi pieticīgiem..,

—   Bismark, ko jūs man varat ieteikt?

Un ķeizars saņēma militāri politisku atbildi:

—   Uz kreiso apkārt griez-tiesl Pa mājām — marši

—   Jūs tak esat piedzēries, Bismark…

Bismarks bija skaidrā. Skaidrā prātā un vientuļš. Pret viņu bija izslējies mūris. Bija saliedējušies visi, sākot ar ķeizaru un beidzot ar Moltki, un visi klaigāja par prūšu ieroču slavu, brēkāja par likumīgām tiesībām uz laupījumu. Bismarks paziņoja ģenerāļiem, ka tie ir stulbeņi:

—   Jūsu lēmums ieņemt Vīni spētu satracināt Napoleonu, un tad franči parādīsies pie Reinas. Bet, ja es jums šķietu bailīgs idiots, tad varu kaut tūlīt atkāpties no amata.

Ģenerāļi un ķeizars saskatīja vienīgi Vīnes atvērtos vārtus, kamēr Bismarks saklausīja smagi darbojamies slepenas sviras, kas virza Eiropas politiku. Francis Jozefs jau telegrafēja Napoleonam III, ka atdod viņam Venēcijas apgabalu. Atdod viņam personiski, lai viņš to nodotu tālāk itāliešiem. Ar šo žestu viņš izcēla kaujās satriektās Itālijas vājumu, tā nespēja ieņemt Venēciju pati ar saviem spēkiem. Bet tad itālieši, saņēmuši Venēciju no svešām rokām, iedomājās sevi par uzvarētājiem. Lai laime būtu pilnīga, viņiem tagad, kā noskaidrojās, trūka Triestes. Bismarks nesāka viņus atrunāt, bet — gluži pretēji — vēl pastūma uz Triestes pusi, lai netiktu likvidēta otrā fronte pret Austriju… Ieradies Nikolsburgā, grāfs Karoļji vēlējās ātrāk noslēgt pamieru, bet Bismarks vēl arvien nespēja vest pie prāta ķeizaru un ģenerāļus. Pat Moltke, ko par muļķi gan nevarēja saukt, dedzīgi tīkoja pēc parādes gājiena pa Prāteru. Bismarks bija pārmocījies — nervi neizturēja…

Tas notika 23. jūlijā, kad ķeizars sapulcināja kara padomi un atkal — jau kuro reizi — ģenerāļi pieprasīja ieiešanu Vīnē. Bismarks pateica, ka atbildīgs par kara politisko rezultātu tomēr ir viņš, prezidents, nevis ģenerāļi. Viņš atgādināja, ka ielaušanās Vīnē dos laurus vienīgi armijai, bet nākotnē atņems Prūsijai sabiedroto, jo galvaspilsētas ieņemšanu tauta ilgi nespēs aizmirst kā smagu apvainojumu. Viņam atbildēja, ka Prūsijai nav vajadzīga tik vāja sabiedrotā kā Austrija, ja tai ir draugos spēcīgā Krievija. Bismarks gluži loģiski izskaidroja, ka Prūsijas savienība ar vājo Austriju darīs Prūsiju stiprāku, jo tā pakļaus sev Austriju, kamēr savienība ar spēcīgo Krieviju Prūsiju darīs vājāku, tā nonāks Pēterburgas politikas spaidā… Padomes sēde notika Bismarka istabā, viņš gulēja slims, bija saaukstējies; salauzt ģenerāļu ietiepību viņš nespēja. Tad kanclers izrausās no gultas- un sāka valstīties starp ķeizara un militāristu kājām, dauzīdams ar dūrēm pa grīdu; Bismarks ar zobiem grauza paklājus un — skaļi raudāja, raudāja, raudāja …

Tās bija asaras, kas izspiestas no dzelzs.

—   Neejiet iekšā Vīnē! Es … mēs … ko vien vēlaties… Francija… atstājiet Vīni… miers… Napoleons… es jums teicu …

Aina bija apstulbinoša. Ķeizars piecēlās, piecēlās arī ģenerāļi. Valsts prezidents apakšveļā vārtījās pa grīdu, klusi kaukdams. Vilhelms I ar smagu nopūtu sacīja:

—   Piekāpdamies jums, cs būšu spiests noslēgt apkaunojošu mieru. Taču es visu aprakstīšu, kā tas notika, un šo dokumentu nodošu Berlīnes arhīvos, lai mani pēcnācēji zina: mans prezidents man neļāva ieiet Vīnē!

Bismarks piecēlās. Viņš grīļojās. Ierausās gultā. Moltke apsedza viņu ar segu. Iešņukstējies Bismarks aizgriezās pret sienu. Ķeizars un ģenerāļi uz pirkstgaliem devās prom.

… Zem spilvena Bismarkam atradās telegramma no Pēterburgas: krievu imperators, apsveikdams ar uzvaru, aicināja būt augstsirdīgiem pret uzvarētajiem. Starp laipnajām rindiņām Bismarks izlasīja apslēptus draudus… Pa kreisi — Francija, pa labi — Krievija, un Prūsija vidū kā rieksts knaiblēs!

Nikolsburgas pamiers tika parakstīts.

Ja Bismarks šajās dienās būtu atradies Pēterburgā, viņš būtu bezgala pārsteigts: krievi bija sākuši simpatizēt sakautajai austriešu armijai. Gostinijdvora veikaliņu rindās, kur mudžēt mudž visdažādākā publika, varēja dzirdēt šādas valodas:

— Zēl to austrieķeru. Tak jau cilvēki vien ir, un par ko šiem jācieš? Mans sābris (gaiša galviņa!) zināja teikt, ka šo ķeizara karaspēkā dienot daudz mūsējo — serbu un vēl visādu čehu …

«Stāvu» augstāk tika runātas citādas runas. Pēterburgas augstākajā sabiedrībā aplam uzskatīja, ka Bismarks ir paklausīga marionete veiklā brīnumdara Gorčakova rokās, bet Prūsijas karš ar Austriju — smalks krievu diplomātijas gājiens. Salonu «pitijas» klaigāja:

—   Mūsu vicekanclers ir dižens cilvēksl Neizlējis ne piles asiņu, viņš atmaksāja Austrijai par tās viltu Krimas kara laikā. Bet vēl nav atriebtas Sevastopoles drupas…

Atriebes dziņas Gorčakovs izlika ārpus politikas ietvariem — psiholoģijas nozarē. Tagad Vācijā tika pārkārtots tas spēku samērs, kāds šķita iesakņojies kopš Vīnes kon gresa laikiem. Vienāds satraukums pārņēma ārlietu un kara ministriju: Prūsijas pieaugušais spēks piespieda Krievijas diplomātiju un ģenerālštābu reaģēt nevilcinoties.

Krievi no avīzēm iepazina jauno Bismarka Prūsiju. Austrija ir izstumta no vācu pasaules! Vācijas seims Frankfurtē likvidēts, tā vietā Bismarks izveidojis Zieme|vācijas savienību. Pie Hoencollernu melnbaltā karoga apakšmalas piešuva sarkanu joslu — savienības simbolu. Saglabādams Austriju visā pilnībā, Bismarks toties nežēlīgi aplaupīja tās satelītus. Prūsija pievienoja sev Hannoveres karalisti, Hesenes-Kaseles kūrfirsti, Nasavas hercogisti un Frankfurtes pilsētu; pār Vāciju jautri virpuļoja dūnas — Bismarks noplūca firstus kā cāļus. Nu viņš bija kļuvis par Ziemeļvācijas bundesrāta prezidentu, viņa varas robežas sniedzās no Ķīles līča līdz Mainai, kas meta loku ap Bavāriju!

Gorčakovs izvirzīja ideju par Eiropas kongresu, kas apspriestu pārkārtojumus Vācijas kartē. Tas Bismarku satrauca; viņš steigšus nosūtīja uz Pēterburgu ģenerāli Edvīnu fon Manteifelu. īsā sarunā ar Gorčakovu tas ieminējās, ka jaunā Prūsija piedāvā Krievijai iznīcināt Parīzes traktāta paragrāfus par Melnās jūras neitralizāciju..,

Gorčakovs šo Berlīnes ubagu dāvanu nepieņēma.

—   Mums neizdevīgo paragrāfu nodošana aizmirstībai notiks bez jūsu lāpnešu un bēru ceremonijmeistaru līdzdalības …

Aleksandrs II Manteifelu saņēma ļoti dzedri.

—   Mana sirds ir pārpilna šausmu! — viņš iesāka. — Vēl nesen mēs ar tēvoci kopīgi uzstājāmies pret dinastiju tiesību pārkāpšanu Itālijā, un piepeši mans tēvocis, kurš svēti tic, ka valda «pēc dieva žēlastības», pats nostājies uz Garibaldi ceļa… Es pat no šejienes dzirdu, cik bēdīgi šķind vācu valdnieku likumīgie kroņi, kad Prūsija tos satriec.

Manteifels ieminējās, ka te gan darbojies kāds cits «tēvocis».

—   Tā jau es domāju, — cars atbildēja. — Mans tēvocis Villijs vecumdienās nonācis Bismarka kaitīgajā ietekmē, šis vīrs aizvilinājis dievbijīgo Prūsiju uz revolūcijas ceļa… Saprotiet taču, kā man sāp sirds! Virtembergā, Bādenē, Hesenē-Darmštatē valdīja manas vecmāmiņas, manas krustmātes, manas māsas — un piepeši tur gluži kā laupītājs ielaužas Bismarks un grābj tieši lādē… Taču, — cars sacīja, uzmetis acis pulkstenim, — jums, Manteifel, mani jāatvaino. Rīt sarunu turpināsim, bet tagad man ir tikšanās ar Parīzes sūtni Flerī…

Tas izskanēja kā norādījums uz tuvināšanos Francijai; Bismarks telegrafēja Manteifelam, lai tas nomierina caru: prūšu sods Romanovu radiem tiks mīkstināts …

Gorčakovs smiedamies sacīja Zominī:

■— Šķiet, ka pašlaik mūsu attiecības ar Prūsiju dibinās vienīgi uz māsasdēla mīlestību uz savu tēvoci. Bet, redz, hercoga Mornī vairs nav, un Napoleons ir kļuvis gļēvs — mirkli, kad vajadzēja uzbrukt Prūsijai, viņš ir palaidis garām…

Viens karš izplēnēdams no sava drausmīgā klēpja laida pasaulē jaunu karu. Vakarā Tjutčevs kopā ar Gorčakovu pastaigājās pa krastmalu.

—   Mēs dzīvojam starpbrīdī starp divām drāmām. Ir nospēlēta prelūdija tai lielajai kaujai, kas noteikti notiks, un tās troksni mēs dzirdēsim pat cauri zārka dēļiem..,

Ko tur teikt, dzejnieki prot paredzēt nākotni.

Itāliešiem bija lemts ciest par citu grēkiem: viņus vēl arvien kaustīja! Kaujā pie Lisas Franča Jozefa eskadra neatstāja no Itālijas flotes pat ne skaidas. Itālieši steidzās uz Berlīni, aicinādami to palīgā, bet Bismarks sacīja:

—   Es jums apsolīju Venēciju — un jūs to dabūjāt. Ja jums sagribējies Triestas, ejiet un karojiet par Triestu paši… Kas tad jūs kavē? Es taču zinu, ka visi itālieši ir lieli kara dēku cienītāji… Jūs sit? Bet kāda man tur daļa? Pacietiet…

Vēl bija jātiek galā ar Franciju. Napoleons III par «neitralitāti» gaidīja no Bismarka norēķināšanos graudā. Taču Bismarks izlikās, ka ir aizmirsis, par ko bijusi runa Biaricā. Tomēr, kad franču sūtnis pats viņam ieminējās par Luksemburgu, Bismarks neko neiebilda: ņemiet! Napoleons III zondēja augsni Beļģijas anektēšanai. Arī par to Bismarks nestrīdējās: lūdzu, arī Beļģijas viņam nav žēl…

—   Starp citu, — viņš teica Sarlarn Taleiranam, — rnan ir tik daudz darīšanu, ka visos sīkumos atcerēties imperatora vēlēšanās nākas grūti. Izklāstiet tās rakstiski, lai man būtu ērtāk ar tām iepazīstināt savu ķeizaru.

Saņēmis rakstisku Francijas apliecinājumu, ka tā tīko sagrābt Luksemburgu un Beļģiju, Bismarks šo dokumentu noslēpa dzelzs seifā. Atslēga noklakšķēja kā šautenes gailis, to uzvelkot.

—   Pateicos jums, — Bismarks teica sūtnim…

Pēc tam (citu pēc citas!) viņš ataicināja pie sevis uz sarunām delegācijas no Bavārijas, Virtembergas, Bādenes un Hesenes, kas bija saglabājušas patstāvību. Bismarks tās laipni iepazīstināja ar Napoleona III plāniem; tā rezultātā visa Dienvidvācija noslēdza ar Berlīni slepenu militāru savienību pret Franciju.

Bismarks bija ieguvis — Napoleons III zaudējis…

Tā! Pienācis laiks pasaudzēt nervus un nomierināties. Bismarks piepildīja kausus ar alu, paņēma šķīvi ar ķīvīšu olām un devās uz dārza lapeni, kur viņu gaidīja lietišķais, akurātais Moltke ar nemainīgo sārtumu vaigos.

—   Par armiju! — Viņi saskandināja kausus…

Cīņa par hegemoniju vācu pasaulē bija beigusies. Tagad nenāca par ļaunu padomāt par vācu hegemoniju Eiropā. Krupa «brummeru» dārdoņā Bismarks uz visiem laikiem apbedīja buržuāzijas liberālos tīkojumus, toties buržuāzijas nacionālās prasības viņš bija ar mieru izpildīt arī turpmāk!

Kad ķeizars Vilhelms I bija jauns, viņš iesoļoja Parīzē krievu armijas rindās. Reiz Aleksandram I galdā pasniedza omāru, un cars ievēroja, ka prūšu princis tam pat nepieskaras. «Vai tad jums negaršo omāri?» — «Es tos nekad neesmu redzējis,» Vilhelms atbildēja, «un neprotu tos ēst…»

Tagad viņš iedzerdams uzkodām tiesāja nost omāru pēc omāra. Un iereibis izpļāpājās Parīzes žurnālistiem:

— Kā gan dievs ir izraudzījies tādu cūku kā es, lai ar manām rokām uzcūkotu Prūsijai tik skaļu slavu…

Zaudējuši četrtūkstoš četrsimt piecdesmit kritušo un seštūkstoš četrsimt divdesmit septiņus ar dizentēriju mirušos, Prūsija paplašinājās par tūkstoš trīssimt kvadrātjūdzēm, tās iedzīvotāju skaits pieauga par četriem miljoniem trīssimt tūkstošiem cilvēku, un tagad ķeizaristē dzīvoja divdesmit četri miljoni vāciešu. Beidzot Bābelsbergā tika paziņots, ka tīrais kopienākums no kontribūcijām ir trīs simti miljonu franku, bet tāda naudiņa zemē nemētājas. Pulkvedis Borbšteins izrāva zobenu no maksts.

—   Urā! — viņš sauca (un visi viņam pievienojās). — Lai nu pēc tam vēl politekonomijas profesori melš no universitāšu katedrām, ka armijas uzturēšana nav produk- tīva … Kāds muļķis gan viņiem tagad noticēs?

Vācieši sāka aprast ar domu, ka karš ir ienesīgs un uzvarētājiem dzīve ir daudz jautrāka un patīkamāka nekā degunus nokārušajiem zaudētājiem. Lāpu gājieni virzījās pa Vilhelma ielu, Bismarks iznāca uz balkona, un pūlis viņu sagaidīja ar sajūsmas auriem. No visienīstākā cilvēka viņš bija kļuvis par vispopulārāko. Taču paši lielākie svētki viņam bija parlamenta «grēksūdzes akts». Četri bez budžeta valdītie gadi bija pagājuši. Viņam noņēma atbildību par kara izdevumiem, ko landtāgs nebija apstiprinājis. Konflikts starp parlamentu un augstāko varu beidzās ar Bismarka triumfu … Zem logiem, uzvaru apskurbināts, auroja pūlis:

—   Ved mūs! Ved mūs tālāk, kancler …

Vēstulē Gorčakovam viņš žēlojās — nebija iespējams iziet uz ielas: senāk apspļaudīja, bet tagad nēsā uz rokām. No Vildbādes kūrorta viņš atgriezies saniknots: tur viņu vajājušas jaunas sievietes… Vispārējā līksmībā bija pilnīgi pagaisusi Villija Stībera necilā figūra!

15. PARĪZE: EKSPO-67

Krievija pirmoreiz tik plaši piedalījās Vispasaules izstādē un, būdama bez pieredzes, nolēma pārsteigt Eiropu kuņģa sfērā. Krievu zinātnei un krievu amata meistariem bija ar ko palepoties pasaules tirgū (savā N'ižņijā arī lepojās!), taču krievu paviljons Parīzē pēc amatpersonu gribas pārvērtās par «izēšanās paviljonu». Tiesa gan, viss bija iekārtots lieliski. Apkalpoja lepni uzcirtušās bajār- meitas ar pērlēm izšūtiem kokošņikiem galvā, kustēdamās cienīgi kā pāvi; izveicīgi puiši ar Paļehas paplātēm rokās lidinājās kā vanagi. Šurp pūlis lauzās, lai nobaudītu krievu virtuves kāpostu viru un biezputru, rausīšus un lielos, pildītos pīrāgus, okroškas un botvinjas. Melnos ikrus franči iedēvēja nepieklājīgi: cochonnerie russe, — un, vienreiz melno, presēto kaviāru nogaršojuši, paslepus izspļāva to zem galda, ar sašutumu teikdami: «Kā krievi spēj sagremot tādu draņķi? …»

Pietiks par izstādi — šis tomēr ir politisks romāns!

Te jums būs jaunums: Aleksandru II uz izstādi neielūdza. Ļoti apvainots, viņš pārlieku untumaini un vētraini uzstāja, lai viņu ielūdz uz Parīzi; sieva bija pret šo braucienu, bet cars aizsūtīja viņu uz Voroņežas stepēm — lai dzer kumisu! Napoleons III nepavisam negribēja redzēt

Parīzē vienlaikus krievu caru un prūšu ķeizaru. Ar Berlīnes sūtniecības starpniecību viņš lika manīt, ka visas telpas Tilerī pilī ir jau iepriekš aizņemtas. Vilhelms I atbildēja, ka ir ar mieru dzīvot viesnīcā, -— dīvaina uzbāzība, aiz kuras varēja uzminēt Bismarka ietekmil Tad Napoleons III lika paziņot, ka visiem viesiem nepietikšot trauku (un tā lai būtu Parīzē?). Man nav zināms, ko ķeizars atbildēja par traukiem, taču viņš sāka posties ceļā.

Naktī uz 17. maiju cars ar Gorčakovu un svītu izbrauca no Carskoje Selo, nakti pavadīja Potsdamā, bet 20. maijā Napoleons III viņus jau sagaidīja Ziemeļu dzelzceļa stacijā; tūliņ pēc viņiem Parīzē ieradās Vilhelms I ar Bismarku un Moltki (arī Stībers nebija aizmirsts un brauca kopā ar viņiem, pārģērbts par sulaini).

Potsdamas vilciens vēl bija ceļā, kad Stībers no Francijas saņēma šifrētu telegrammu par slepeno tikšanos krodziņā «Clochard» pie centrālā tirgus. Bismarks apmetās prūšu sūtniecībā Lilles ielā, kur iekārtojās arī Stībers… Pret ķeizara, Bismarka un Moltkes parādīšanos Parīzē franči izturējās ar humoru. Sie kungi, kas sautējās ar kas- kām galvās, parīziešiem atgādināja «ģenerāli Bumu» no jautrās operetes «Herolšteinas hercogiene». Interese par vāciešiem bija naidīga, taču kāpināta: zem Rivoli ielas arkādēm pastāvīgi drūzmējās cilvēki, lai redzētu prūšu trijotni ar skaļo slavu, no kuras vēdīja pulvera smaka. Viņiem parādoties, no pūļa atskanēja pašķidri «urā» saucieni, kuru autoriem Stībers maksāja par padarīto — gluži kā par gabalpreci līdzņemšanai. Drīz vien avīžnieki uzoda, ka ķeizars ar Bismarku, pārģērbušies par uzdzīvotājiem buržuā, ir apmeklējuši kādu apšaubāmu iestādījumu ar mērķi, kas visai tāls starptautiskā saspīlējuma uzkurināšanas politikai. Sis jaunums Parīzē izraisīja ļauna prieka pilnas gaviles un milzumu bulvāra asprātību …

Pavisam atšķirīgi no Krievijas ar tās naivo noslieci uz gastronomiju prūšu Vācija Krupa kunga personā izstūma Marsa laukumā savu jauno ražojumu Eiropas «plašajam patēriņam». Tas nebija vienkāršs lielgabals, bet īsts piecdesmit tonnu smags briesmonis, un tā drūmais stobra caurums bargi un augstprātīgi vēroja rosību Parīzē. Neviens no frančiem nesaprata, ko prūši ar to pūlējās pierādīt.

— Lielgabals, tikai liels… Kas tur interesants?

Jāpiebilst, ka Napoleons III par šo eksponātu iecēla Krupu par Goda leģiona ordeņa kavalieri. Tomēr Bismarks

nebija atbraucis uz Parīzi, lai izklaidētos. Viņu satrauca imperatora un Gorčakova ierašanās Parīzē. Nebija izslēgts, ka tie abi mēģinās ievilkt Franciju slepenās sarunās pret Prūsiju, un tās vajadzēja izjaukti Stībers, kuram bija seni sakari ar krievu III nodaļu, Parīzē apsargāja ne tikai ķeizaru, bet arī krievu caru. Bismarks viņam ieminējās, lai, to darot, nelien 110 ādas laukā! Gluži pretēji, neliels incidents ar pistoli vai bumbu politikai nepavisam nekaitētu. Stībers viņu saprata no pusvārda ,..

Berlīnes slepenā aģentūra, kas jau sen bija izokšķerējusi Francijas iekšējo dzīvi, savlaicīgi izpētīja Parīzē Ba- tiņjolas kvartālus, kur mitinājās poļu un ungāru emigranti. Krodziņā «Clochard» Stībers no sava rokaspuiša uzzināja, ka Klišī ielas dārzā mēdzot pulcēties poļu sazvērnieki, kuriem esot lielas domstarpības: ir vai nav vērts rīkot Parīzē atentātu pret caru? Stībers pateica aģentam, ka ir vērts: '

—   Un jūs iedvesiet šo domu poļiem!…

Kādu dienu viņš steigšus ieradās Lilles ielā, kad Bis- . mārks brauca laukā pa sūtniecības vārtiem, lai dotos izbraukumā. Grāfs bija pelēkā vecmodīga fasona mētelī, ar cilindru galvā un ārēji līdzinājās lauku notāram, kas dodas vizītē pie saviem jaukajiem klientiem. Stībers, uzlēcis uz kalešas kāpšļa, pačukstēja, ka viņam esot ziņojams kas ļoti svarīgs.

—  Ceru, ka tas nebūs ilgi? Esmu saposies pavizināties pa Elizejas laukiem … Sēdieties līdzās.

Turpat kalešā arī notika nopietnā saruna.

—   Rīt nolaidīs no kātiem krievu imperatoru.

—   Vai tās nav baumas? — Bismarks pavaicāja.

—   Nē. Poļi jau ir izlozējuši.

—   Kurš to vēl zina bez mums?

—  Vēl divi mani aģenti.

Brītiņu valdīja klusums. Bismarks domāja.

—  Paļausimies uz gadījumu. Galu galā mums pašlaik pats svarīgākais ir atņemt caram un Gorčakovam patiku tuvināties ar Franciju. Ceru, ka viss būs labi…

Aiz Triumfa arkas vakara tumsā ņirbēja milzums dažādas krāsas gaismekļu, kas kustējās vienā virzienā, — kučieri bija iedeguši ekipāžu lukturus, un tās veseliem tūkstošiem ripoja vakara smaržpilnajā vēsumā. Bismarks sparīgi izspļāva no mutes sazelēto cigāra galu.

—   Ka tikai jūsu polis nenobīstas, — viņš sacīja.,,

Sajā burvīgajā vakarā Krups pasniedza Napoleonam III savas firmas ražojumu katalogu; vēstulē viņš lūdza, lai imperators pievērš savu labvēlīgo uzmanību kataloga četrām pēdējāmjappusēm, kur rādīts viņa lielgabalu sortiments — tie Esenes rūpnīcās izgatavoti visas pasaules vajadzībām.

Pat Eiropas gaiss bija pilns sprādziena draudu, un to nepamanīt varēja vienīgi nelgas. Gorčakova stāvoklis bija ārkārtīgi sarežģīts. Nojauzdams briesmas Francijai, viņš joprojām cerēja, ka Parīze — pāri Bismarka galvai — kuru katru bridi var pastiept roku pretī Pēterburgai. Tomēr, trīs reizes mēģinājis uzsākt sarunas ar Napoleonu III, vicekanclers pārliecinājās, ka imperators no politiskas sarunas izvairās. Atlika tikai cerēt, ka viņam labpatiks uzklausīt Aleksandru II, kurš ar visu savu mīlestību uz prūšiem tomēr dažkārt prata ar skaidrām acīm raudzīties uz notikumiem …

Elizejas pilī caram bija ierādītas Napoleona I telpas — piecas istabas ar bibliotēku, ieskaitot arī <rSalon d'ar- gent», kurā visas sienas, mēbeles un kamīni bija no tīra sudraba (stāvu augstāk bija apmeties Gorčakovs ar svītu). Aleksandrs II apmeklēja izstādi — taču agri no rīta, lai izvairītos no sastapšanās ar publiku. Vispār izstāde caram bija vienaldzīga, visu laiku viņš pavadīja ballēs, zirgu skriešanās sacīkstēs un pieņemšanas ceremonijās. Tomēr viņa noskaņojums šajās dienās bija nosvērts, bez krīzēm. Viņš uzsvērti valkāja krievu nacionālo kaftānu; kaut gan bija nelabojams brunču mednieks, cars apzināti neapmeklēja izpriecu vietas, lai nedotu vielu avīžu nevalodām. Tomēr visi viņa mēģinājumi ievilkt Napoleonu III sarunā neko nepanāca. Gorčakovs, vecišķi rūkņādams, nepārstāja skubināt patvaldnieku, lai nemitējas izdibināt noskaņojumu Tilerī pilī.

25. maijā Lonšānas laukumā vajadzēja notikt parādei un piecdesmit kavalērijas izlases eskadronu parauga triecienuzbrukumam. Inženieri jau laikus nostiprināja tribīnes ar balstiem, lai tās nesagāžas; pēc policijas lēsuma, Lonšānā varēja gaidīt sapulcējamies ap pusmiljonu skatītāju. Gorčakovs uz šīm svinībām nebrauca, aizbildinādamies ar to, ka necieš drūzmu. No rīta caram padeva īpašu vilcienu, bet Buloņas meža malā monarhus gaidīja karietes. Aleksandrs II kopā ar Napoleonu III iesēdās platā, vaļējā landauerā. Starp parka kokiem audās saules

stari, visur redzēja staigājam cilvēku pūlus. Ekipāžai abās pusēs auļos jāja līdzi staļļmeistari Burguāns un Rembo. Daudzi parīzieši sēdēja kokos gluži kā pērtiķi. Landauers meta loku ap akmeņainu grotu, no kuras tecēja laukā avots… No koka kāds cilvēks nolēca uz ceļa! Rembo spēji sagrieza zirgu pret viņu. Norībēja šāviens. Revolveris sasprāga uzbrucējam rokā, noraujot tam pirkstus, bet lode, izurbusies cauri zirga nāsīm, uz vietas nogalināja kādu sievieti… Napoleons III aši pagriezās pret caru.

—   Ja šāva itālietis — tad uz mani. Nu, bet, ja polis, — tad šāviens bija domāts jums …

Šāvējs bija polis, vārdā Boļeslavs Berezovskis1 .

—   Šauts tika uz mani, — cars drūmi noteica.

Frančiem bija nepatīkami, ka uzbrukums noticis tieši

Parīzē, un tie apgalvoja, ka Berezovskis, bez šaubām, ir Mihaila Bakuņina skolas anarhists. Taču tiesā Berezovskis šo versiju noraidīja un atzinās, ka ir poļu sacelšanās dalībnieks, kurš vēlējies patvaldniekam atriebties par represijām Polijā. Viņu aizstāvēja advokāts 2ils Favrs (Favrs bija aizstāvējis arī Orsīni, kurš meta bumbas uz Napoleonu III). Kad Aleksandrs II apskatīja tiesu pili, tiesnesis Floke izaicinoši izsaucās:

—" Lai dzīvo Polija, mesjēl

Aleksandrs savaldīgā laipnībā atbildēja:

—   Esmu tādās pašās domās, mesjē Floke…

Tiesas spriedums Berezovskim bija ļoti maigs, un cars to novērtēja kā ņirgāšanos par viņu — monarhu. Pats uzbrukums, nekaunīgā Flokes izsauciens un tiesas neiedomājami saudzīgais spriedums vēl jo vairāk padziļināja politisko plaisu starp Franciju un Krieviju — tieši to jau Bismarks tikoja panākt!

Tomēr pirms aizbraukšanas no Parīzes cars nejauši palika ar Napoleonu III divatā, un nekas netraucēja abu sarunu. Aleksandrs II, apspiedis sevī senākos apvainojumus, ļoti veikli uzsāka sarunu par draudiem Francijai no Prūsijas puses. Bet tad durvis atvērās, un, liegi čauk- stinot zīda muslīnu, ienāca (nejauši vai tīšuprāt?) Euhe- nija Montiho; viņas klātbūtnē cars vairs šo tematu neiz

vērsa… Viņi visi tris sāka dedzīgi apspriest impresionistu vernisāžu, pauzdami sašutumu par Eduarda Manē pēdējām gleznām — «Brokastis zaļumos» un «Olimpija».

Euhenija Montiho nepavisam nebija mierā ar pirmās gleznas sižetu, kur zaļā pļaviņā apģērbušos vīriešu kompānijā sēž kaila sieviete un ar izaicinājumu raugās pretī skatītājam.

—  Vai «Olimpiju» esat redzējis? — Napoleons III apvaicājās caram. — Būtu vēk guļoša, pēc medibām nogurusi Diāna, bet šitā taču.,. Tā jau nav sieviete, bet no kaučuka izgatavota gorillu mātīte, un pie kājām tai trinas melns klaidoņa kaķis.

—   Ielas staigule iedomājusies sevi par karalieni, — Montiho piebilda. — Tāpat kā viņas nekaunīgā, «Brokastīm» izģērbtā draudzene, arī «Olimpija», nepavisam nekautrēdamās, skatās man tieši acīs …

Nepavisam nekautrēdamās, viņa skatījās cieši acīs caram, un Aleksandrs II viņu neviļus salīdzināja ar to pašu «Olimpiju», kuru viņa tik nežēlīgi nopaļāja.

Neviens vēl nezināja, ka šī sieviete pati kūda vīru uz karu ar Prūsiju, un tāpēc visi krievu diplomātijas pūliņi pašlaik bija veltīgi.

Drīz vien no Parīzes atgriezās arī Tjutčevs; sastapies ar Gorčakovu, viņš atzinās, ka neesot nemaz bijis tik patīkami redzēt starptautiskajā izstādē savu fotogrāfa Den- jera izgatavoto portretu, kurā viņš esot redzams ar pledu pār plecu kā tāda nosalusi veča. Visus cilvēku iznīcinā šanas līdzekļus dzejnieks esot atradis Prūsijas paviljonā, un kādu ritu Tjutčevam esot gadījies redzēt Bismarku dziļi domās iegrimušu stāvam pie lielgabala «brum- mera» … Fjodors Ivanoyičs pavaicāja kņazam:

—  Vai jūs neievērojāt, kur bija uzstādīta šī stulbā haubice, kurā varētu iebāzt vai veselu telēnu?

—  Netiku tam pievērsis uzmanību. Bet kur tad?

—  Tieši pretī trimdā mirstošā Napoleona statujai. Vai jums šāds pretnostatījums nešķiet liktenīgs?

—   Šķiet gan, — Gorčakovs atbildēja.

otras daļas noslēgums

1867. gada vasarā Gorčakova, atzīmējot viņa piecdesmit gadu dienesta jubileju, tika paaugstināts Krievijas kanclera amatā, bet tas nozīmēja, ka sarežģītajā «Rangu tabulā» viņš valsti ieņēma pašu pirmo vietu un nebija neviena cita viņam līdzīga. Tjutčevs nekavējoties atzīmēja viņa nākšanu pie varas:

Tai laikā asiņaini liktenīgā, Kad tika pārtraukts kara posts, Tad Krievija dzelzs makstī lika To zobenu, kas cīņās izrobots ,,, Un tā ilgst gadus divpadsmit Sī sīvā divkauja .. .*

Gandrīz tajā pašā laikā grāfs Bismarks kļuva par Zie- meļvācijas bundesrāta bundeskāncleru. Neviens nešaubījās, ka Eiropā ir radušies divi lieli politiski spēki, no kuru lēmumiem turpmāk daudz kas būs atkarīgs. Jautājums tikai, kurp tiks virzīta abu visvareno politiķu prāta un morālā enerģija — vai tie pavērsīs savas valstis pretī labajam vai arī izmantos savu ietekmi par ļaunu cilvēcei?…

Līdzīgi hipnotizētājam, kurš slimiem iedveš: «Jāguļ, jāguļ, jūs jau guļat,» — Bismarks centās iemidzināt eiropiešus ar vārdiem: «Miers, miers, miers… mēs gribam tikai mieru.» Apveltīts ar sirdi, kas vienmēr bijusi auksta kā suņa deguns, Bismarks tagad apliecināja gigantisku gribasspēku un kolosālu savaldību, lai nesāktu karu pirms laika. Karš, tāpat kā miers, allaž prasa pamatīgu diplomātisku sagatavošanu. Nē, tā nav letarģija — tā ir tikai lietišķa, saprātīga nogaidīšana. Bismarkam tuvs cilvēks, Berlīnes baņķieris Hiršs Bleihrēders, kurš viņam palīdzēja slepenajās finansu afērās, ieteica nekavējoties mesties virsū Francijai.

Bundeskanclers savu Seiloku izsmēja:

—  Vēsturi var tikai paskubināt. Bet, ja tai uzšauj pa muguru, tā var pagriezties atpakaļ un iegāzt ar dūri…

Lielā ģenerālštāba seifos jau bija noslēpts drausmi elpojošs embrijs — uzbrukuma plāns Francijai, un Bis- markā ģenerāļi saskatīja savas nepacietības bremzētāju. Karu var izprovocēt, bet preventīvs karš — tā ir tīrā laime — apmēram tā kancleram centās iestāstīt Moltke. Bismarks par atbildi attīstīja politiskās stratēģijas teoriju, kurai lemts stāties pretī ģenerālštāba stratēģijai.

Moltke, viņu uzklausījis, teica:

—  Jūsu viedoklis, mans draugs, ir nevainojams. Bet savā reizē tas mums maksās krietni daudz upuru.

—   Blēņas! Karā ar Austriju, — Bismarks atbildēja, — mums no caurejas bija vairāk upuru nekā no ienaidnieka lodēm …

Gada beigās viņš sniedza interviju ang)u žurnālistam Bitijam-Kingstonam; pīpi kūpinādams, kanclers dedzīgi centās pierādīt:

— Ziemeļvācu bundesrāts stingri stāv Eiropas miera saglabāšanas pozīcijās, un vācieši pirmie neuzbruks. Es nesaprotu, kam mums vispār vajadzīgs karš? Mēs esam paēduši, esam apģērbušies, pie mūsu pavardiem vienmēr valda tīkams siltums. Ko mēs iegūsim no kara? Vai gan mums vajadzīgi vaidi, asinis, ugunsgrēki un ciešanas? Jūs te daudzināt — Elzasa un Lotringa. Rūda un kas tur vēl… es nezinu. Taču šāda saruna der kaķiem, nevis man. Es taču labāk par jums zinu, ka Elzasā un Lotringā iedzīvotāji vēlas palikt franči… Tā vis nav nejēdzīgā Slēsviga-Holšteina, kur iedzīvotājiem pašiem nav skaidrs, kas īsti viņi ir. Ak, jums vēl rada bažas mūsu ģenerāļu nevalodas? Jā, reizēm viņi dara nemierīgu arī mani. Ge " nerāļiem visos laikos ir paticis patērgāt ar tik cienīgām sejām, it kā viņi kaut ko saprastu … Starp citu, uzdrošinos jums apgalvot, ka miera laikā visus prūšu ģenerāļus vajadzētu kā suņus turēt pie dzelzs ķēdes, bet kara laikā tos vajadzētu pakārt…

… Francija, palikusi traģiski vientuļa, dejoja vācu «brummeru» paēnā. Krupu tērauda impērija bija radusies krietni agrāk par Hoencollernu impēriju.

TREŠA DAĻA. VĒSTURES DZIRNAKMEŅI

«Vienību,» pauž mūsu dienu orākuls,

«Ar asinīm un tēraudu vien kausē.»

Mēs kausēsim ar mīlestības ausmu.

Un rādīs laiks: kas stiprāks būs?*

F. I. Tjutčevs (atbilde Bismarkam)

1. trīs damas un bismarks

Kā jau visi kapitālistiskās pasaules valdnieki, arī karaliene Viktorija veikli slēpa savas bagātības lielumu. Tēlotā pieticībā viņa pacēla no zemes nokritušu viena pensa monētu, bet ubagam, kurš lūdza palīdzību, dāvināja lauka puķu pušķīti. Lai nedod dievs, ja viņai ko lūdza atraitņu un bāriņu pabalstam, — tad viņa steigšus attēloja banālu ainiņu: «Pārdodiet viņu …» Tikai pēc karalienes nāves kļuva zināms, ka ne tikai afrikāņu Rodēzijas

dimantu lauki, bet pat visnetīrākie Londonas Soho kvartāli ar meitu mājām un bandītu perēkļiem piederējuši tieši viņai, šai tiklajai svētulei!

Viktorija, nelietīgās Hannoveres dinastijas pēdējā atvase, šī dinastija simt divdesmit tris gadus bija Anglijā vairojusi netikumus, biežāk nekā citi politiķi lietoja vārdus «cilvēces labā», «sabiedrības brīvības un uzplaukuma labā», taču Anglija zem viņas sceptera ne uz dienu nav pārtraukusi iznīcinošos koloniālos karus… Tāda viņa bija, šī svētule! Resna, neglīta sieviete ar lielu, neveselīgi uzblīdušu vairogdziedzeri, tomēr viņas vārdā tika nosaukts vesels laika posms — Viktorijas laikmets Vīram, Saksijas-Koburgas princim Albertam, dzīvam esot, viņa piedzērās tikai vienreiz, kad Balmorāias pilī uzzināja par Sevastopoles ieņemšanu; uz tiem priekiem vīrs visiem lika dzert, cik vien spēj, un karaliene bija vairāk piedzērusi nekā sulaiņi. Viktorija pati bija sev izraudzījusies vīru, pati droši atzinās viņam mīlestībā, pati veda viņu pie aitāra, bet viņš tēloja pavedinātas līgavas lomu. Redzēdama viņa padevību, Viktorija uzskatīja, ka visi vīri ir tādi. Un tāpēc viņa nāvessodu pakarot vienmēr apstiprināja daudz vieglāk sievietēm nekā vīriešiem. Viņas galds vienmēr bija apkrauts ar laulības šķiršanas lietām: karaliene ar jurista aizrautību meklēja iemeslus, lai attaisnotu vīriešus un nosodītu sievietes. Toties viņai patika lasīt romānus, ko uzrakstījušas sievietes; viņai interesēja, ko var sacerēt «šīs padauzas», no kurām tik daudz cieš viņu nelaimīgie vīri…

Visu savu garo mūžu Viktorija smēlās spēkus savā egoismā, kaitēdama ne tikai visai pasaulei, bet pat saviem bērniem. Karalienes samta mantijā, apšūtā ar ser- muliņu ādām, ar zelta stīpu ap galvu, ap kaklu žvadzot Bikšulentes, Pirts, Dadža un Sv. Patrika ordeņu ķēžu rotai, — tāda viņa rādījās sabiedrībā, treknajiem vaigu mīkstumiem ļumot, visus pārsteigdama ar bezgaumīgo apģērbu, ar nicinājuma pilno apātiju pret darīšanām, ar neparasto kāri _uz pīrāgu apgrauzām un sveču galiņiem, un nemaz negribējās ticēt, ka šī miesās izplūdusī dāma ar sliktas sievasmātes manierēm valda pār pusi pasaules! Bet nelāgais spīdums viņas acīs galminiekiem lika noprast, ka viņa jau agri no rīta iztukšojusi kādu glāzīti stiprā matrožu brendija.

Visu viņas mūžu apdvesa mīlestība uz vīru! Vienu vienīgu reizi Viktorija palaida vaļīgāk stingri savilktos tikumības grožus un pakļāvās citam vīrietim. Tas bija imperators Napoleons 11», kurš savos klejojumu gados bija pētījis sievietes, sākot ar augstākās sabiedrības saloniem un beidzot ar visnetīrākajām veļas mazgātavām. Būdams pieredzējis pavedinātājs, viņš atrada atslēgu arī uz Viktorijas sirdi — tieši tolaik Anglija kopā ar Franciju sarīkoja Krievijai asinspirti pie Sevastopoles. Tiesa gan, sastopoties ar imperatoru, Viktorija pieļāva rupju politisku netaktiskumu: viņa Napoleonu 111 pacienāja ar heresu no Napoleona I pagrabiem, ko pie Vaterlo bija izlaupījuši hercoga Veliagtona zaldāti. Toties imperators (esiet bez bažām!) šādas kļūdas nepieļāva. Uzņemdams karalieni Serbūrā, viņš neaizmirsa, ka krastmalā stāv viņa tēvoča piemineklis, kurā tēvocis ar bargu žestu norāda uz Angliju. Karalienes viesošanās laikā statuju pagrieza ar muguru pret Angliju, tiklīdz karaliene aizkuģoja mājup, Napoleons I atkal pievērsa savu drūmo skatienu Lamanša miglām… 1857. gadā Viktorija dzemdēja astoto bērnu, divus gadus vēlāk, trīsdesmit deviņu gadu vecumā, kļuva vecmāmiņa — Berlīnē Vikai un Fricim piedzima viņas mazdēls Villijs (vēlākais ķeizars Vilhelms U), bet drīz vien viņas vīrs slidodams ielūza ledū un saaukstējies nomira. Viktorija noslēdzās drūmajā Balmorālas pilī, tik ļoti nošķirdamas no pasaules, ka parlaments nolēma samazināt viņai pienākošos līdzekļus. Tas karalienei bija kā sāpīgs dzēliens, viņa atdrāzās uz Londonu ar jau gatavu troņa runu — gluži sasarkusi no dusmām un viskija, pieēdusies plūmju pudiņus un asiņainus rostbifus.

Pati būdama visīstākā liekule, karaljene dievināja liekulību, un divkoši bija viņas mīluļi. Pašlaik viņas uzticību bija ieguvis «slīpētais Dizi», kā angļi bija iesaukuši Benu Dizreiliju. Bagāta kapitālista dēls — vēlākais lords Bīkonsfīlds dzīvi sāka ar to, ka uzstājās par strādnieku aizstāvi pret sava tētiņa spaidiem. Sāda darba dalīšana nāca par labu abiem: tētiņš bija dēla apsardzībā, bet dēliņš ieguva progresīva cilvēka slavu. Dizreilijs līda vai no ādas laukā, lai padarītu Viktoriju slavenu visas pasaules acīs, viņš apzināti uzkurināja viņā naidu pret Krieviju — tas bija viņa karjeras noslēpums… Šodien «slīpētais Dizi» Viktorijai paziņoja:

— Ir kļuvusi par īstenību mūsu gadsimta vislielākā muļķība — franči, lai kā mēs viņus traucējām, ir tomēr beiguši rakt šo Suecas grāvi. Mēs esam rīkojušies gudri, neieguldīdami Ēģiptes smiltīs neviena pensa. Tagad kanāls no abiem galiem jānoslēdz, bet durvju atslēgas lai guļ mums kabatā… Uzbūvētam par visas Eiropas, tajā skaitā arī par krievu naudu, kanālam jākļūst par britu īpašumu, un Anglija viena pati ievāks muitu no kuģiem ar visdažādākajiem karogiem … — Dizreilijs pareģoja.

Anglija (vienīgi tā!) saskatīja Suecā bīstamu aizsprostu īsākajam ceļam uz Indiju. Bet tagad, kad kanāls ir gatavs, Viktorijas laika politikas divkosības maska tiek nomesta. «Times» ciniski deklarēja: «Mēs neesam neko darījuši Sliecas kanāla rakšanai, bet mums jāgūst visi ienākumi no tā ekspluatācijas. Tā būs kompensācija, ko mēs iegūsim par visām kļūdām, ko varbūt esam pieļāvuši …»

«Slīpētais Dizi» jau redzēja sevi Nīlas krastā!

Jā, Anglija tika darījusi visu, lai kanāla nebūtu: lai jau tie, kam gribas, kuģo apkārt Āfrikai. Britu inženieris Stefensons paziņoja, ka Indijas okeāna līmenis ir par astoņiem metriem augstāks nekā Vidusjūras un kanāla atklāšanas brīdī viļņi gāzīšoties,uz Eiropu, noslīcinādami visus civilizācijas sasniegumus. Lai aizsteigtos priekšā frančiem, angļi līdztekus kanāla trasei uzbūvēja tērauda sliežu ceļu …

Bija 1869. gada pavasaris, kad Ēģiptes hedīva Ismaīla klātbūtnē notika Sarkanās jūras un Vidusjūras ūdeņu vētraina sastapšanās, — sākumā pārlieku bangainais ūdens drīz vien norima un satuvināja kontinentus.

Rudenī notika oficiālās atklāšanas svinības^

Mūzikai un lielgabaliem grandot, Eiropa nāk vienuviet, Vispasaules spēki bango — Sava karnevālā zied.

Klaigu, neprātību skurba, Uzdzīve kā Rietumos Atsit plaši va|ā durvis Apslēptajos harēmos…*

Tā par šo notikumu rakstīja Tjutčevs. Uz kanāla atklāšanu ieradās rakstnieki Emils Zolā, Teofils Gotjē un Henriks Ibsens, imperators Francis Jozefs, prūšu kroņprincis Fridrihs un citi, tomēr svētku īstā valdniece, protams, bija viņa:

Kā līdziniece Kleopatrai,

Kad smalkums eleganci vij,

Tā izslavētā teātrī

Starp augstiem viesiem viņa blj…*

Parādīdams īpašu uzmanību sievietei, hedīvs solījās uzsēdināt uz mieta visus inženierus, ja jahta «Eagle», ar kuru brauca Euhenija Montiho, uzsēdīsies uz sēkļa. Aiz jahtas «Eagle» virzījās arī pārējie kuģi. Noslēgdams rindu, aiz britu korvetes «Rapid» peldēja krievu kuģis «Arkon- tija», uz kura, Maskavas un Odesas finansu dūžu ielenkts, zem sauljuma zvilnēja tuklais Nikolajs Pavlovičs Ignat- jevs (sūtnis Konstantinopolē). Dārdēja lielgabalu salūti, šķindēja kausi, no krastiem strūkliņām bira smiltis, pie apvāršņa vienā līmenī ar kuģiem garām slīdēja kamieļi… Hedīvu piemānīja komponists Džuzepe Verdi, kurš bija apsolījis uz kanāla atklāšanu pabeigt operu «Aīda» par tematu, ko viņam bija ieteicis pats Ismaīls.

—   Diemžēl, — hedīvs pasūdzējās Francijas ķeizarienei, — Verdi ar operu ir nokavējies, un es nevaru jums sagādāt patīkamo baudījumu — redzēt komponistu sēžam uz mieta.

Euhenija koķetēdama iesita viņam ar vēdekli pa roku,

—  Atzīstieties — kam jums vajag tik daudz sievu?

Ismaīls saprata, ka viņa tīko pēc komplimenta.

—   Vienu es mīlu viņas acu dēļ, otru — gaitas dēļ, trešo prāta, ceturto auguma, piekto krietnā rakstura dēļ. Taču man būtu arī pieticis ar tevi vienu pašu, jo es tūliņ ievēroju — tu sevī apvieno visus sievietes jaukumus…

Viesus hedīvs nometināja jaunajā, pasakainajā pilī, kas viņam bija izmaksājusi trīsdesmit miljonus franku. Francijas ķeizarienei viņš no istabām bija radījis īstu austrumu Ēdeni, kas izmaksāja pusotra miljona. Sīs sievietes ceļā klājās zelts, perlamutrs, pērles, brokāts, pāvu spalvas un sniega leopardu ādas, un nevienam no viesiem neienāca prātā, ka par visu šo greznību (tāpat kā par pašu kanālu) samaksās nabadzīgie Ēģiptes fellahi, kas iztālēm vēroja nepieredzētās svinības. Starptautiskais bankets tuksnesī tika sarīkots trīstūkstoš personām (starp citu, Ziemas pilī pie galdiem vienlaicīgi varēja sasēsties tūkstoš deviņsimt lūgtu viesu). Pēc izjādes ar kamieļiem «Aīdas» vietā izrādīja «Rigoleto» pasaules labāko dziedātāju izpildījumā …

Ēģiptes hedīvs tikko paguva visu apmaksāt!

Banketa laikā Ignatjevs piegāja klāt ļoti skaistam un atturīgam arābam, kam pie burnusa starp citiem ordeņiem laistījās arī krievu Baltā Ērgļa ordenis; tas bija slavenais «tuksneša lauva» Abdalkādirs, kurš daudzus gadus bija karojis pret Franciju, par Alžīras godu un brīvību. Klusā balsī šis Korāna skaidrotājs ierunājās par Eiropas progresa postošo spēku:

—  Jūsu materiālisms ir dižmanīga saprāta auglis, tas noved pie cilvēku patvaļības, visur sēdams naidu un iznīcību. Jūs esat pamanījis tikai svētkus, bet to čalā neesat saskatījis, ka pirmais pa kanālu izbrauca nevis franču, bet britu kuģis… Un tajā bija paslēpti zaldāti!

Turpat Ignatjevs dzirdēja, kā Emils Zolā, saskandinādams glāzīti ar svinību vaininieku Lesepsu, viņam pareģoja:

—   Radīdams Suecas kanālu, jūs esat precīzi noteicis tās vietas ģeogrāfiju, kur nākptnē izvērsīsies traģiskas cīņas…

Euhenija Montiho, atgriezusies Parīzē, atrada vīru nervozi nomāktā garastāvoklī. Viņš nesen atkal bija pārdzīvojis slimības lēkmi, viņa garīgie spēki, šķiet, jau sāka izsīkt.

—  Vai zini, ko nesen teica Tjērs? «Tagad,» viņš paziņoja maniem ministriem, «politikā vairs nav nevienas kļūdas, ko jūs vēl nebūtu pieļāvuši…»

Montiho vētrainā mātes priekā pacēla rokās mazo princi Lulū; bērnu apmīļodama, viņa atbildēja:

—  Tjērā nevajag klausīties! Karš spētu izlabot visas mūsu kļūdas, kādas vien bijušas. Karš Francijai ir vajadzīgs kaut vai šī burvīgā bērna dēļ, lai saglabātu viņam kroni.

…Sajās dienās Gorčakovs gaišredzīgi rakstīja: «Napoleons ir pats sevi izolējis biedinošā tukšumā, un nav izslēgts, ka, meklējot izeju no strupceļa, viņš tieksies pec veiksmīga kara.»

—   Bet es esmu spāniete, visīstākā, kādas var sastapt Palomas kvartālos, kur zem mežģīnēm slēpj asās nava- has.

Tā par sevi runāja Isabella II, kas Madrides galmā bija atkal cēlusi godā Romas impērijas pagrimuma laika likumus. Nē, lasītāj, viņa nekad neaizmirsa dievu un vienu nakti nedēļā noturēja mīlestības misi ar kādu no klerikā- ļiem (visbiežāk ar Sirillo de al-Alameido, grāmatas «Zelta atslēga» autoru). Ja nu, sarakstu sajaukuši, viņai pakalpot ieradās divi mūki reizē, tad vienu no tiem dedzīgām lūgšanām pievāca karalienes favorīte mūķene Patročinjo. Bet Eskoriāla attālā nostūrī kā nožēlojams zirneklis mitinājās karalienes vīrs — drosmīgais un dižciltīgais idalgo dons Fransisko, kurš pārtika no ienākumiem, ko deva viņa paša Seviljas dārzu apelsīnu pārdošana.

Uzdāvināt mīļākajam uzreiz astoņus miljonus reālu Isabellai bija tīrais nieks, ja vien viņš pierādīja, ka ir izturīgs vīrietis, nevis lupata. Viņas laikā Spānijā tika nodibināta «Morālo zinātņu akadēmija». Tomēr pats spožākais karalienes žests bija Losoja ūdensvada atklāšana Madridē, citādi taču, taisni kauns teikt, nomazgāšanās grandam bija vesela problēma!

Neviens nenojauta negaisu, un Romas pāvests nosūtīja Isabellai II rozi, kas nesmaržoja, — rozi ar plānām zelta ziedlapiņām. Piespraudusi to pie sava caurspīdīgā tērpa jostas, Isabella aizbrauca uz jūras kūrortu Lakveisio; viņa peldējās Biskajas viļņos, kad no Madrides pienāca baumas par tautas revolūciju.

—   Tas ir lieliski! — Isabella II izsaucās, kaila dodamās uz mīlas gultu. — Lai reiz atgadās kaut kas šausmīgs, kas izkliedētu manu garlaicību… Tad gan es izraušu no mežģīnēm navahu un visiem šiem skrandaiņiem parādīšu, kāda spāniete esmu!

Insurgenti sagrāba Madridi, sacēlās ari Spānijas flote, pie varas nāca revolucionārā hunta, kas tautai izdalīja ieročus. Isabella II noslēpās Biaricā, kur mieru no pasaulīgām raizēm meklēja viņas senais draugs Napoleons 111; viņš tūliņ visu saprata:

—   Kundze, jūsu rīcībā ir Po pils …

No Po pils viņa nosūtīja uz Madridi savu atteikšanos no troņa. Taču revolūcijas mēdz būt dažādas. Dažreiz, gāzušas vienu monarhu, tās tūdaļ sāk gādāt sev uz kakla citu. Eiropas prese labprāt ieteica Madridei jaunus pretendentus uz Spānijas kroni…

Bismarka sarakstē parādījās vārds Spānija. «Lūk, kas var izraisīt sprādzienu!» viņš secināja.

Vēstures dzirnas maļ lēni, bet labi…

Bismarks — kā tāds centīgs revidents — stingri uzskaitīja visas Napoleona III kļūdas, vēl vairāk, viņš paslepus mudināja imperatoru izdarīt vēl jaunas. Draudīgo notikumu priekšvakarā viņš pārsteidza ķeizaru ar lūgumu viņu atvaļināt: «Ministram,» bundeskanclers rakstīja, «jābūt daudz aukstasinīgākam, grūtāk satraucamam un pirmām kārtām ar labu veselību …»

Bismarks nervozēja. Mocījās. Viņš bija gluži sabeidzies, gaidīdams svētlaimīgo situāciju, kad būs iespējams dot komandu: uguni!

Bābelsbergas vecie laulātie draugi pastāvīgi par kaut ko sačukstējās un bieži nodrebēja, Bismarkam parādoties. Vilhelms I viņu no dienesta vaļā nelaida. Bet kanclers, .starp citu, patiešām bija slims. Viņu mocīja reimatisms un 110 žurkas kodiena dabūtā dzeltenā kaite bija padarījusi dzeltenu. Viņš aizbrauca uz Pomerānijas muižu Varcinu, kur nīka drūmā noslēgtībā. Nedomāsim, ka Bismarks norobežojās no darīšanām. Varcina bija kanclera kaujas slēpnis, kurā sēdēdams viņš vērīgi sekoja pretinieku rīcībai. Tieši no šejienes viņš stūma uz priekšu smagos vēstures dzirnakmeņus, lai karš no'rožainiem sapņiem par to pārtaptu skarbā un nenovēršamā īstenībā.,.

2. gorčakova darbi un dienas

No Gatčinas viņi atgriezās vilcienā; cars un Gorčakovs — neviena cita vagonā nebija. Aleksandrs II visu ceļu daudz smēķēja. Vilciens jau ripoja pa galvaspilsētas nomalēm, kad viņš sacīja:

— Nezinu, kas ar mani ir, bet tāds kā tagad es vēl nekad neesmu bijis. Agrāk vismaz medības iepriecēja. Bet tagad tikai vīns un sievietes — tas sniedz kaut kādu remdinājumu. Man viss beigsies ar katastrofu… Nestrīdieties, kņaz! Parīzē es kopā ar tēyoci Villiju biju pie kādas zīlnieces, viņam tā sazīlēja ilgu mūžu un daudz panākumu. Tad paņēma manu dzimšanas gadu — tūkstoš astoņsimt astoņpadsmito — un klusēdama pārmija vietām tikai divus pēdējos ciparus: iznāca tūkstoš astoņsimt astoņdesmit pirmais gads — tas arī būs mans nāves gads.

—   Kā gan jūs varat ticēt tādai mistikai?

—   Kāpēc gan lai netic? …

Mašīnists ar veiklu izmaņu nobremzēja vilcienu tā, lai cara vagona kāpnītes apstātos tieši pret paklājiņu, kas izklāts uz perona. Aleksandrs II uzlika galvā bruņuce- puri un spēra soļus garām paklājiņam. Tad, uzrunādams kancleru ar «tu», viņš negaidīti rupji sacīja:

—   Kņaz, nesen Vasaras dārzā pie manis pienāca tava radiniece un palepojās, ka jautājums par viņas laulībām ar tevi jau esot izlemts. Ja tu apprecēsies, es nedusmošos. Tomēr vispirms apdomā: Nadina tev aiz muguras flirtē ar gvardes kavalēristu Nikolaju Leihtenbergu. Kad mēs braucām uz Parīzes izstādi, es, lai tevi pasargātu no sarūgtinājuma, devu žandarmu šefam Suvalovam rīkojumu — neizsniegt viņai ārzemju pasi. Tiec galā pats…

Svītas un apsardzes ielenkts, cars aizgāja, bet Gorčakovs juta ceļgalos vārgumu. Taču tam padoties nedrīkstēja, tieši no stacijas vajadzēja braukt uz ministru padomi. Tur viņš pavēstīja, ka impērijas ekonomiku iespējams uzlabot, iegūstot Kaukāzā naftu un Doņeckas baseinā ogles, — viņam neviens nenoticēja. Vakarā pie Gorčakova viesojās viedīgais armēņu katolikoss — nesen atgriezies no turku Vanas; tērzēdami pie pudeles vīna, viņi nosēdēja līdz pusnaktij, sarunādamies grieķiski, itāliski un senajā latīņu valodā. Viesi aizvadījis, kanclers ar Ja- kova palīdzību nolikās gultā un ielaida ūdensglāzē mākslīgos zobus (slavenā Parīzes dentista Deziraboda darinājumu).

—   Fai tēli pārnāsa? — viņš ar bezzobu muti nočam- stināja.

—   Kur nu … līksmojas.

No rīta viņu ministrijā gaidīja Neipjers.

—  Jā, — Gorčakovs sacīja, — mēs Anglijai solījāmies neiet uz Buhāru un Hivu, taču Buhāras un Hivas iedzīvotāji nav solījuši, ka vairs nenāks pie mums ar sūdzībām par saviem haniem.

—  Jūsu atbilde, — Neipjers ironizēja, — man atgādina kādu mīlas zvērestu lauzušas dāmas atbildi: «Jā, es zvērēju viņu mīlēt līdz kapa malai, bet es taču neesmu zvērējusi, ka savu zvērestu turēšu!»

—  Tomēr deputācijas no Vidusāzijas satrapiju hanistu apspiestajām ciltīm — tās nav manas jaukas iedomas! Sīs ciltis griežas pie mums, lūgdamas, lai tās uzņem Krievijas pavalstniecībā,,,

Lai lieki nesatracinātu Angliju, Gorčakovs šai sarunā saprātīgi noklusēja par slepeno misiju no tālās Indijas, kas lūdza Krievijas tautu atbrīvot viņus no koloniālā jūga. Ja angļi justos droši par sava stāvokļa noturīgumu Deli, viņi netrīcētu par Vidusāzijas barhaniem kā ubags par savu maizes kuli. Tagad Londona izvirzīja ideju par ietekmes sfēru noteikšanu Vidusāzijā.

—   Šodien laikam saruna būtu jābeidz, — Gorčakovs sacīja Neipjeram. — Mēs esam ar mieru uzskatīt Afganistānu par buferi mūsu starpā ar nosacījumu, ka jūs mums garantējat tās neatkarību un nemēģināsiet paplašināt afgāņu emīra īpašumus uz Buhāras un Kokandas rēķina par ļaunu tīri krieviskām interesēm.

Kanclers ieradās ar ziņojumu pilī, kur imperators viņu ielūdza pusdienot savas ģimenes lokā. Pie galda cars negaidot ievaicājās, ko viņš domājot par Ignatjevu. «Ahā, tātad meklē man vietnieku.»

—   Ignatjevs ir ļoti gudrs, taču es apsveicu to, kurš viņam uzticēsies, — Gorčakovs atbildēja ar veca diplomāta viltību.

Ķeizariene Marija piepeši iedzēla:

—   Kāda laime vāciešiem — tiem ir tāds Bismarks!

Tas bija jāsaprot tā: mums tāda Bismarka nav. Cietās

apkaklītes asais stūris iespiedās kņazam vaigā, taču viņš sāpes pat nesajuta.

—  Jūsu augstība, es nevaru galvot par vāciešiem, taču uzdrošinos domāt, ka krievu tautai pagaidām Bismarki nav nepieciešami.

—  Ļaujiet nu mierīgi paēst, — cars iejaucās.

Pirmais uzbrukums bija atsists. Vajadzēja gaidīt otro.

Pēterburgas augstākā sabiedrība bija piesātināta ar baumām au sujet de la blonde (par blondīni). Blondīne — tā bija Nadina, kas «ar pliku roku nebija ņemama un maisā nebija iebāžama».

Gorčakovam sākās vecvīra krīze:

Lai kā mūs centās mācīt dzīve, Sirds, brinnmvarai ticot, klīst: Ir nesīkstoši spēki brīvie, Ir skaistums tāds, kas nenovīst…*

Pavlovskas rudenīgajā parkā kanclers sastapa Tjutčevu; abi diplomāti klaiņoja starp dīķiem, kas laidās rimta miera snaudā. Saruna negribēja raisīties.

—   Vai tiešām nav nekā jauna? — Tjutčevs apvaicājās.

—   Pats pēdējais jaunums ir tāds… Es uzreiz neaptvēru, ka pie mana apvītušā vīrieša apvalka Nadina gribēja k]ūt par spilgtu pielikumu — it kā par krāsainu dāmu modes bildīti, kas ielīmēta bezgala garlaicīga zem- stu statistikas jautājumu iknedēļas izdevuma numurā. Taču es vēl neesmu izdzīvojis prātu un apzinos visu .smago grēku nelaiķes Mašas priekšā… Lai vairs nebūtu jāmokās, ir laiks sev pateikt: tu esi vecis, Gorčakovl

Pēdējā sieviete bija katram, un tā aizslīdēja prom gandrīz bez sāpēm — kā mākonis… Tjutčevs pagausināja soli.

Klīstu viens pa liela ceļa malu, Gaisma dziestoša tik tikko kvēl, Nogurst kājas, smagi tumsas vāli… Mī|ais draugs, vai redzi mani tu?* Tumsa, tumsa tūlīt zemi apbērs, Noviz dienas atblāzmojums žēls … Rau, šī pasaule, kur dzīvojam mēs abi. Eņģei mans, vai redzi mani tu?[18]

—   Nežēlīgi, bet taisnīgi, — Gorčakovs atsaucās.

Abi brīdi klusēja. Tad kanclers sacīja:

—   Nelāga pazīme: valdnieks ir rupjš pret mani.

—  Viņš jau tāds ir pret visiem!

—   Pret visiem — jā, bet pret mani izturējās kā līdzīgs ar līdzīgu.

—  Vai iemeslu nojaušat?

—   Netieši vainīgs esmu es pats, jo esmu devis iemeslu baumām par Nadinu … Un dažkārt, — Gorčakovs ar sāpēm atzinās, — es ar šausmām aptveru, ka runādams pazaudēju domu. Mani pārņem šausmas! Vai tiešām beigas? Un tas ar mani notiek septiņdesmit triju gadu vecumā, kad vajadzētu tikai dzīvot un priecāties…

Vakarā Mihaila teātrī izrādīja Glika «Orfeju»; Gorčakovs sēdēja līdzās Nadinai, iesānis vērodams parteru, kur, žilbinoši skaistu dāmu ielenkti, nekautrīgi līksmojās viņa staltie, skaistie dēli. Pēc jaunās radinieces acu izteiksmes vecais vīrs uzminēja, ka viņa ar jo lielu prieku pārietu no ložas uz parteru. Dežurējošais flīģeļadjutants palūdza kņazu aiziet uz imperatora ložu. Nadina kraukšķinādama sagrauza karameli, un šis skaņas kancleram šķita brūkošās karjeras brākšķis… Aleksandrs II sēdēja kopā ar savu māsu lielkņazi Mariju Nikolajevnu, kādreiz daiļu kā Mesalina, bet tagad šī sieviete nešķīrās no kruķiem. Viņa arī iesāka:

—  Jūs domājat precēties vai tikai lakstojaties?

Spriežot pēc visa, bija nolemts pirms Prūsijas karagājiena uz Parīzi tikt vajā no Gorčakova. Kandidatūras zināmas: sūtnis Konstantinopolē grāfs Ignatjevs vai žandarmu šefs grāfs Suvalovs. Gorčakovs atbildēja, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības pašam izlemt savas sirdslietas.

—   Diplomātisko korpusu, — ierunājās cars, — tu esi nostādījis neveiklā stāvoklī. Tu saki — radiniece. Taču es katru tenku vāceli neiešu sūtīt uz Heroldijas departamentu pēc ģenealoģiskas izziņas … Nekļūsti smieklīgsl

Visiem tas likās smieklīgi, tikai ne viņam. An paša mājās sākās nesaprašanās. Dēli paziņoja, ka viņi vairs nespēj izturēt šīs… blondīnes klātbūtni. Vecais vīrs saprata, ka Nadina ir ielauzusies viņii merkantilajās interesēs: ja viņš apprecēs jaunu sievu, abiem dēliem no mantojuma paliks pāri tikai čiks. Bet līdzās Gorčakovam (ko viņš nepamanīja) cieta un mocījās vēl viena krietna sirds… Kādu dienu kanclers'atgriezās mājās un šveicars viņu apstulbināja ar ziņu:

—  Jakovs, āre, nomira.

—• Jakovs? Kā tā nomira?

—   Nu, tāpat. Pabēdājās. Un aizgāja pie dieva…

Tas viņam bija tāds kā brīdinājums. Gorčakovs atcerējās Jakovu kā jaunu, nadzīgu puisi, atcerējās viņa vētraino romānu ar skaisto Florences zivju tirgotāju, un nu viss bija zudis, it kā iegāzies bezdibenīgā akā. Bet viņi taču bija vienaudži… Bargā salā lielās impērijas kanclers, soļodams aiz līķratiem, pavadīja savu sulaini uz Volkovas kapsētu. Apdullinoši skaļi kapā nočirkstēja sniegs, kad uz tā nolaida zārku. No bērēm kņazs atgriezās, izsalies līdz kaulam, tikko dzīvs, viņu kratīja drebuļi. Un tomēr viņš brauca uz pili…

—   No iemīlējušās jaunekļa ampluā man jāpārslēdzas uz augstsirdīga sirmgalvja lomu, tāda sirmgalvja, kas rūpējas par radinieces nākotnes laimi. Lūdzu, izsniedziet viņai ārzemju pasi.

Cars precīzi noteica Nadinas «nākotnes laimi»:

—   Es teikšu Suvalovam, lai neceļ šķēršļus viņu abu.., viņas un hercoga Leintenberga izbraukšanai!

Tā, tas nu bija nokārtots. Gorčakovam kļuva vieglāk.

Vasaras sākumā viņš devās uz vācu kūrortu Vilbādi, kur Svarcvaldes kalnos ari sagaidīja kara asiņaino internie- diju. Te viņu sastapa franču žurnālists Saris Mui.

—   Bismarks nesen izpļāpājās, ka, ja vien Ziemas pili rēķinātos ar krievu tautas domām, tad gaidāmajā karā Krievija ietu kopā ar Franciju pret Prūsiju. Sakiet, kan- cler, — vai šajos vārdos ir kāda jēga?

—   Laikam gan, — Gorčakovs pamāja ar galvu.

—   Kādu nostāju tad ieņems jūsu impērija?

—   Krievija saglabās neitralitāti tik ilgi, līdz apstākļi neskars tās nacionālo godu. Jūs, franči, varat meklēt sabiedrotos starp Prūsijas aizvainotajiem: Itāiijā, kas jums pateicību parādā par karu Lombardijā, Dānijā, kas jūtas aizvainota sakarā ar Slēsvigas-Holšteinas uzurpāciju, visbeidzot, Austrijā, kur tik drīz vēl neaizmirsīs Sa- dovu… Praktiski es no Francijas puses nesaskatu nekādus pakalpojumus, par kuriem Krievijai tagad vajadzētu atmaksāt ar savām asinīm. Ja nu vienīgi par Sevastopoli, kur jūsu artilērija neatstāja ne akmeni uz akmens.

—  Neesiet tik nežēlīgs pret mums, kancleri

—   Kāpēc gan? Es tikai reāli skatos uz notikumiem.

—  Un kāda būs jūsu neitralitāte? Vai bruņota?

—   Nezinu. Tikai mēs rūpīgi atdarināsim katru jūsu sabiedrotās Austrijas militāro žestu: tiklīdz tā seglos zirgus — mēs savus vedīsim laukā no staļļiem, Vīne pielādēs lielgabalus — mūsējie tūliņ tiks vilkti laukā no arsenāliem… Es neslēpju, —* Gorčakovs sacīja, — tiklīdz Austrija dosies pret Prūsiju, mūsu labākā armija no Varšavas tūliņ pārcelsies uz Galīciju.

—  Jūs esat ļoti vaļsirdīgs, — Saris Muī piezīmēja

—   Es jau neesmu Taleirans, kurš apgalvoja, ka mēle cilvēkam dota, lai varētu noslēpt savas domas…

Tad pat Saris Muī ar zīmuli uzskicēja krievu kanclera figūru: uzkumpis, bet vēl cienīga izskata, viltīga, ļoti izteiksmīga seja ar plānām satīra lūpām, smalkas, vecmodīgas manieres, saņemtas mantojumā no XVIII gadsimta, un «veclaiku aizspriedumi, kaut arī Eiropā neviens labāk par Gorčakovu nezināja, ko no tiem aizgūt, ko atstāt neizmantotu».

3. EMSAS DEPESAS MIKLA

Moltkes kaulainais pirksts sastinga pie Francijas kartes.

—   Uz ko jūs man norādāt? — Bismarks apvaicājās.

—   Tā te ir «Vogēzu sprauga» ~ līdzenums starp Vo- gēzietn un Ardēniem, pa kuru ir visvieglāk nonākt pie Parīzes… Pasakiet man — cik daudz jūs, politiķis, atļaujat mums, ģenerāļiem, paņemt no Francijas mūsu Prūsijai?

Bismarks pakšinādams sūca pusapdzisušo cigāru.

—   Ņemiet pavairāk, —_ viņš atbildēja, dūmos tida- niies, — lai man vēlāk būtu ko atdot. Citādi, zināt, kā mēdz būt? Ja neatdod visu atņemto, var vēl apvainot skopulībā …

Zinādams, kā labāk kaitināt gailu gaili, Bismarks vācu presē inspirēja prūšu prinča Leopolda Hoencollerna Zīg- maringena iecelšanu Spānijas tronī. Aprēķins bija precīzs: ja labajā pusē Francijas kaimiņi ir Prūsijas Hoen- collerni, tad īsta pašnāvība būtu tai iegūt Hoencollernus vēl arī pie dienvidu-robežām — viņpus Pirenejiem. Gailu gailītis, nopratis, ka viņu gatavo vācu cepeškrāsnij, katrā ziņā tūliņ sabozīs spalvas!

Leopolds Hoencollerns bija krietns katolis un prūšu armijas leitnants; precējies ar portugāļu infanti, viņš aizrāvās ar alpīnismu, kas tikko vēl sāka nākt modē. Pret Bismarka ideju jaunais cilvēks izturējās visai atturīgi: viņarn klājās lieliski, bet Spānija bija pilna visādu anarhistu, kuriem nošaut karali bija tikpat kā nošķaudīties!

—   Francija, — viņš saprātīgi sacīja, — nemūžam neļaus Hoeneollerniem nostiprināties viņpus Pirenejiem.

—   Kāda tev gar to daļa? — viņa tēvs sašuta. — Brauc uz Madridi un centies nerādīties uz ielas, gan jau Bismarks, vari būt pārliecināts, gādās par tavu nostiprināšanu abpus Pirenejiem … Vai tu varbūt domā, ka būt par leitnantu ir labāk nekā būt par karali?

No Madrides pie Bismarka ieradās sūtnis Salazars, par abiem viņi princi pierunāja neatteikties no kroņa. Stibera slepenā aģentūra jau bija iespiedusies Spānijā, lai izlūkotu uz vietas — vai spāņi nav piemirsuši agrākās Napoleona 1 pārestības un vai tiem nav vēlēšanās kopā ar Prūsiju paplūkāt gailu gailim seksti? Tas viss tika darīts ķeizaram aiz muguras, un Bismarks viņu informēja par Spānijas jautājumiem tikai 1870. gada pavasarī, kad intriga jau risinājās pilnā sparā… Kancleram negaidot,

Vilhelms I iespītējās. Bismarks aicināja palīgā Moltki un Ronu; trīs uzticami paladīni dedzīgi pūlējās ķeizaram pierādīt, ka, Leopoldam atsakoties no troņa, Spānijā var izveidoties tautas republika, anarhija un citādi brīnumi; no Madrides šī sērga kā ēde izplatīsies Itālijā un Francijā, un tad, kas zina, sāks kasīties arī berlīnieši…

Ķeizars sapratal Tomēr viņš Bismarku brīdināja:

—   Tikai es jūs ļoti lūdzu, lai šīs spāņu intrigas mani nesanaido ar Franciju …

Negaidot kaut kur vados starp Berlīni un Madridi notika «informācijas noplūde». Otrā jūlija vakarā Parīzes avīzes pavēstīja Francijai par izmaiņām Spānijā… So notikumu priekšvakarā Francis Jozefs, vēl nesamierinājies ar sakāvi pie Sadovas—Ķēniggrecas, bija ar mieru ieķerties Prūsijai astē, ja vien Francija klups tai skaustā. Viņš aizsūtīja uz Parīzi erchercogu Albertu, kurš tur ieradās, sacīdams:

—   Mēs esam ar mieru jūs atbalstīt karā pret Prūsiju ar noteikumu, ka austrieši sāks karot ne ātrāk kā četrdesmit divas dienas pēc kara darbības sākuma.

Dabiski, ka Napoleons III painteresējās — ko tad Austrija taisās darīt visas šīs četrdesmit divas dienas.

—   Mēs gatavosimies, — atbildēja Vīnes vēstnesis.

Napoleonu III nebija tik viegli apmuļķoti Viņš saprata,

ka četrdesmit divu dienu laikā jau varēs noteikt uzvarēto un tad Vīne gluži vienkārši piesliesies uzvarētājam. Viņam vajadzēja atcerēties arī Krieviju: Gorčakovs pašķindinās zvaniņu — ūn krievu armijas nometņu ugunskuri pie Galīcijas robežas sāks liesmot līdz debesīm, un tad «kareivīgā» Austrija vienā mirklī saritināsies kamolā. Napoleons III neaizmirsa, ka Bismarka seifos glabājas 1863. gada Alvenslēbena konvencija, par kuru krievu caram jāmaksā ar Prūsijai tīkamu neitralitāti.

—   Par Francijas izolāciju vēl ir pāragri runāt, — karalis sacīja premjeram Olivjē. — Es ticu, ka vienā ierindā ar mums izrādīsies Dienvidvācijas firstu valstiņas, kas nespēj paciest Prūsijas despotismu …

Divas dienas pēc kārtas, 6. un 7. jūlijā, Likumdošanas sapulcē risinājās vētrainas debates. Kara ministrs Lebefs ziņoja, ka pati pēdējā getru podziņa pašam pēdējam zaldātam jau sen ir piešūta, mitraijēzes pielādētas, mobilais kājnieks — durkļu cīņas meistars — spējīgs izgrozīties no jebkura bezcerīga stāvokļa. Olivjē izmeta, ka Franci- ļai bez Krievijas neklāsies labi, taču viņu visi kopīgi apklusināja. Kāds senators nonāca transā.

—- Pēdējā parāde man sagādāja neizsakāmu prieku, un es jums vaicāju: kāpēc taisni no Lonšānas lauka kara- i-pēks, mitraijēzi un kavalērija netika virzīti tieši uz Berlīni? .,.

Avīzes ziņoja, ka Bismarks, Francijas kareivīgās degsmes dēl zaudējis pašpaļāvību, slēpjoties Varcinā un secinājums esot tāds: «La Prusse cane» (Prūsija baidās). Bismarks nejutās pārlieku sarūgtināts, ka viņa plāni atklāti pirms laika: skandāls jau sākās… Ka tikai ķeizars visu neizjauktu!

Vilhelms 1 atradās Emsā, kur viņu apmeklēja Francijas sūtnis Benedeti. Nepavisam nevēlēdamies jaukties Spānijas lietās, ķeizars viņam vienaldzīgi teica:

—  Man šī vēršu cīņa nepavisam nav pa prātam. Kurš gan to izdomājis? Es neredzu, ka Hoencollerniein būtu kaut mazākā vajadzība nonākt uz Spānijas troņa. Neuz- ti aucieties: es visu nokārtošu …

Dosim ķeizaram pienācīgo godu: apsolīja — un izdarīja!

Leopolda Hoencollerna nebija mājās. Ar alpu spieķi rokās viņš bija uzrāpies Šveices sniegotajās nogāzēs, un neviens telegrāfs nespēja aizklikšķināt līdz viņam. Vilhelms I vērsās pie viņa tēva, un tas dēla vārdā atteicās no Spānijas troņa. Sī jautājuma nokārtošana prasīja četras dienas — no astotā līdz divpadsmitajam jūlijam. Ķeizars bija tik laipns, ka pat nosūtīja uz Parīzi telegrammu ar sava prieka apliecinājumu sakarā ar konflikta likvidēšanu starp Prūsiju un Franciju …

Tā vien likās, ka viss ir galā. Bismarks cietis sakāvi!

Tomēr vieglums, ar kādu Parīze guva šo uzvaru, izjauca Tilerī pils plānus, jo pilī atkal bija aizdegta kara dziestošā lāpa. Euhenija Montiho iejaucās, pārmezdama vīram:

—  Neļauj prūšiem tik viegli izlocīties! Atceries, ka no panākumiem karā ir atkarīga mūsu Lulū nākotne…

Divpadsmitā jūlija vakarā Napoleons 111 sapulcināja savu kabinetu — neviena lieka te nebija. Kara ministrs Lebefs pavisam zaudēja apvaldu.

—   Prūsijas armija? Es noliedzu šo armiju. Tādas nav!

Visi kopā uzrakstīja tekstu Benedeti adresētai telegrammai.

Benedeti gulēja ciešā miegā, kad viņu pamodināja un pasniedza šo telegrammu. Sūtnis samiegojies apjēdza tikai vienu:

—   Ar kādām acīm lai to rādu ķeizaram?..,

«Es,» memuāros atcerējās Bismarks, «nolēmu divpadsmitajā jūlijā doties no Varcinas uz Emsu, lai panāktu viņa augstibas piekrišanu sasaukt reihstāgu un izsludināt mobilizāciju. Kad braucu cauri Vusovai, mans draugs, gados pavecais sprediķotājs Mulerts, stāvēdams pastorāta durvis, mani draudzīgi sveicināja. Es no va|ējās ekipāžas atbildēju, parādīdams paukošanas paņēmienu kvartās un tercijās, un viņš saprata, ka es esmu nolēmis karot.. .» Pa ceļam uz Emsu kanclers uzzināja par ķeizara piekāpību un ar dusmās sašķobītu seju ieradās nevis Emsā, bet Berlīnē. Vai tiešām viņš savā Pomerānijas «slēpnī» būtu nosēdējis par ilgu? Taču jebkurā gadījumā vecais muļķa ķeizars nav tā vērts, lai viņu padarītu par Vācijas imperatoru. Bundeskanclers negulēja visu nakti…

Tā bija nakts no divpadsmitā uz trīspadsmito jūliju.

Trīspadsmitajā jūlijā agri no rīta Benedeti steidzās uz Brunnenpromenādi, lai pagūtu sastapt ķeizaru pastaigas laikā. Vilhelms I jau iztālēm viņam draudzīgi pamāja ar avīzi, kurā tika ziņots par Leopolda oficiālo atteikšanos no Spānijas troņa.

—   Redziet nu, Benedeti, cik labi viss nokārtojas!

Tūliņ pēc tam Benedeti, kaunā tvīkdams, bija spiests

viņam pavēstīt sava imperatora gribu. Prasību jēga bija tāda: Vilhelms I dod Francijai ciešas garantijas, ka neviens no Hoencollernu dzimtas turpmāk nekad vairs neuzdrīkstēsies pretendēt uz svešiem troņiem. Vilhelms I gluži taisnīgi atbildēja.. Benedeti, ka visu, kas bija iespējams, viņš jau izdarījis:

—   Kādas garantijas tad Francijai vēl vajadzīgas?

Bet tad no Parīzes pienāca jauna telegramma — no

ķeizarā tika prasītas ne tikai mutvārdu garantijas, bet vēl arī rakstisks apliecinājums, ka Prūsija netīko aizskart franču nācijas pašcieņu. Tas jau bija muļķīgi! Vakarā ķeizars brauca uz Koblencu pie sievas, bet stacijā atkal sastapās ar Benedeti. Saprazdams, ka sūtnis personiski ne pie kā nav vainīgs, jo ir tikai svešas gribas izpildītājs, ķeizars viņam draudzīgi pastiepa pretī roku.

—   Visu labu, sūtni! Pēc dažām dienām es būšu Berlīnē, un tur mēs ar Bismarku visu nokārtosim.

Vagona ķeizars pavēlēja sekretāram fon Abekenam:

—       Heinrih, izsakiet visu dzirdēto depešā un telegrafējiet uz Bismarka kunga Berlīnes adresi.

—       Lai šī kašķīgā Francija izlocītos no kara — tas nu nenotiks! — Bismarks teica, aicinādams viesus pie galda.

Tie bija divi: Rons un Moltke. Namatēvs neapmierināti rūca:

—       Mūsu ķeizaram Emsā sadod pa kaklu, bet viņš, itin kā nekas nebūtu noticis, aizbrauc uz Koblencu… Bet tur — krinolīnu čaukstoņa!

Bija silts Berlīnes vakars, no dārza uzvēdīja rezēdu smarža. Parīzes avīzes pasaulei ziņoja, ka Bismarks noslēpies Pomerānijā. Bet viņš ir te, Berlīnē! Mazliet iedzēris, kanclers sacīja:

—       Es jau telegrafēju ģimenei uz Varcinu, lai nebrauc nekur prom. Iespējams, ka man ir atlikusi tikai viena iespēja — atvaļināšanās …

Viņš bija nomākts un to neslēpa. Ari ģenerāļi bija drūmas grūtsirdības varā. Moltke zaldāta tiešumā paziņoja:

—   Ķeizars mums atņēmis brīnišķīgu iemeslu karam!

Visi kopā viņi sāka domāt, kā izaicināt Franciju uz

trieciena došanu Prūsijai, lai pēc tam varētu karot ar tīru sirdsapziņu. Sai brīdī dievs nenovērsa no viņiem savu laipno vaigu — Bismarkam atnesa fon Abekena Emsas depešu; viņš to izlasīja četras reizes pēc kārtas un pastiepa roku pāri galdam.

—        Iedodiet kaut ko… kaut vai zīmuli! — Ar zīmuli rokā, neatraudams acis no depešas, viņš asi noprasīja: — Moltke, vai jūs varat man galvot, ka gūsit uzvaru pār Franciju?

—  Armijas panākumi ir nodrošināti, — sekoja atbilde.

—        Ron, — Bismarks noprasīja atkal, — vai jūs, būdams kara ministrs, varat galvot, ka armijas apgāde būs precīza?

—  Armijai trūkst vienīgi marmelādes.

—       Labi, — Bismarks piecēlās. — Tādā gadījumā, draugi, ēdiet un dzeriet, bet es… uz brīdi jūs atstāšu.

Drīz vien kanclers atgriezās pie galda ar depešu, kuru bija bezdievīgi, gandrīz barbariski saīsinājis. Moltke brīvajā laikā rakstīja romānus un drāmas un tādēļ — kā jau rakstnieks — labi saprata, ka teksta saīsināšana spēj novest pie satura sagrozīšanas. Lūk, tieši to Bismarks bija izdarījis! Tagad no Emsas depešas bija skaidrs, ka ķeizars rupjā kārtā parādījis Francijas sūtnim durvis… Viesi tūliņ sarosījās, liksmāk sāka šķindēt dakšiņas un glāzītes, bet Moltke, iedvesmas pārņemts, izsaucās:

—   Lieliski, kancleri Jūs šļupstus esat pārvērtis fanfaras skaņās. Signāls atkāpties no pozīcijām izskanējis kā aicinājums triecienuzbrukumā.-

Ģenerālis Rons salika rokas kā lūgšanā.

—   Vecais dievs vēl ir dzīvs, un viņš neļaus mums krist kaunā…

Bismarks izsauca valsts sekretāru Bilovu, nodeva viņam sagrozīto Emsas depešas tekstu, stingri jo stingri piekodinādams:

—   Lai rīt tas būtu nodrukāts visās avīzēs…

Nākamajā dienā, četrpadsmitajā jūlijā, Vācija sacēla

gaisā spuras; universitāšu profesori (sens panģermānisma kaujas avangards) aicināja studentus izpildīt savu zaldāta pienākumu, ka's stādāms augstāk par visu; ielās pūļi auroja «Wacht atn Rhein». Berlīnes karikatūristi kaislības vēl uzkurināja: avīzēs bija skaidri attēlots, kā kāpņu augšgalā stāvošais brašais ķeizars dod pamatīgu kājas spērienu Francijas sūtnim un nelaimīgais Benedeti ar degunu skaita pakāpienus… Francijas vienkāršā tauta vēl vakar ticēja krīzes laimīgam atrisinājumam, bet šodien no augšās kā gāztin nogāzās ziņa — karš! Naktī uz piecpadsmito jūliju Napoleons izdarīja savu pēdējo kļūdu…

—   Francijai tas dārgi maksās! — Tjērs kliedza.

—   Klusējiet, mesjē. Kauns jūsos klausīties.

Benedeti oficiāli ziņoja Berlīnei par kara darbības sākšanos. Bismarks nikni izdauzīja pelnus no pīpes. — Vienīgais, kas tagad mani mierina, ir tas, ka nabaga mazajai Prūsijai ir uzbrukts un t^ir spiesta Aizstāvēties. Vis- augstais redz, kā es esmu pūlējies, lai izvairītos no kara…

Bismarks nekad un neko neaizmirsa. Atkal noklakšķēja atslēga — kā šautenes gailis, to uzvelkot. No slepenā seifa dziļumiem kanclers izvilka Francijai izvilināto Beļģijas un Luksemburgas sagrābšanas projektu.

— No šī te, — viņš lika saviem preses atašejiem, — vajag steigšus izgatavot fotokopijas un tās izsūtīt visiem Eiropas kabinetiem un pie reizes arī Londonas avīzei «Times»…

Francija nu stāvēja pasaules priekšā kā nekrietns agresors. Prūšu armijai pievienojās Dienvidvācijas valstis — Saksija, Bavārija, Virtemberga un Bādene. Bet

Napoleonam III tas bija trieciens. «Kas tiem cietpauriem lēcies, ko šie tik pēkšņi sadomājuši saistīties ar tiem prūšu neliešiem?» — tieši tā viņš izteicās. Francija nepietiekami novērtēja pretinieku un nereizē nodevās jūsmošanai par gaidāmo uzvaru .,. Francijā vēl dejoja!

4. FUROR TEUTONICUS

Mobilizācija Vācijā tika izdarīta tādā ātrumā, kas pārsteidza tiklab draugus, kā ienaidniekus. Moltke vienmēr bija izpratis sliežu nozīmi — un nu dzelzceļa mezgli bija ģenerālštāba virsnieku rokās, bet tie dzelzceļu ekspluatācijā orientējās labāk par dzelzceļniekiem. Privātie reisi izbeidzās — biļetes netika pārdotas. Vācijas stacijās dienām un naktīm kā ievainoti zvēri gaudoja Borziga lokomotīves. Šoreiz zaldātus nevajadzēja vagonos dzīt ar dzīšanu: Vācijai bija uzbrukts — vācieši aizstāvējās! Ešeloni traucās uz Reinu, zaldāti līksmi klaigāja:

Zupu vāri, jaunkundz Stein, dod man arī, jaunkundz Stein, ļoti gardu, jaunkundz Stein, proti vārīt, jaunkundz Stein…*

Ešeloniem galā smagi svaidījās ar kaļķiem piekrautas platformas. Zaldāti centās to neredzēt — ar šiem kaļķiem viņus apbērs brāļu kapos, lai miesas sairdamas nerada bīstamas infekcijas… Viss bija paredzēts laikus!

Pēdējais vasarnīcu rajonu vilciens pienāca stacijā Kras- noje Selo; jau bija vēls. Francijas sūtnis Emils Flerī ilgi klaiņoja starp nepabeigtām vasarnīcām un staļļiem, meklēdams cara paviljonu. Aleksandrs II šonakt gulēja telti, pie kuras žāvājās sargzaldāti, bet slapjajā zālē vīdēja pulka muzikantu taures un bungas. Varēja redzēt, kā aiz telts aizkara iededz sveces, drīz laukā iznāca arī viņš pats — tikai kreklā, šaurās jātnieku biksēs, ar degošu papirosu rokās. Viņš pavaicāja:

—   Nu, kas tad noticis, genēral?

Flerī pateica, ka sācies karš… Tālu no stacijas, saitēs raustīdamies, rēja suņi. Imperators aicināja sūtni ienākt teltī, kur bija sabiezējis lipīgs nakts smacīgums.

—  Nedomājiet, ka Francijai vien ir sava patmīlība, — cars pēkšņi paziņoja, apsēzdamies uz lauka guļamlāviņas. — Jūsu imperators pats izraisīja karu, un tas ir … napo- leonīdu dinastijas gals 1

Viņš neko nebija aizmirsis, visi senie aizvainojumi pat tagad lika viņa balsij drebēt. Viņš atcerējās Sevastopoles bombardēšanu un pazemojošo Parīzes mieru, neseno Be- rezovskas šāvienu un pat Flokes izsaucienu: «Lai dzīvo Polija, monsieurl» Šonakt nometnes dzīves nevīžībā Aleksandrs II ar Francijas sūtni runāja pārlieku atklāti:

—   Jūsu zuāvu sarkanie turbāni Krimā — jums jāpiekrīt, ka tā ir izaicinoša aina! Vai Parīzē nav Almas tilta un Sevastopoles bulvāra? Kāpēc vajadzēja pārdēvēt ielas, aizvainojot mūsu pašcieņu? Kņazs Gorčakovs var apliecināt, ka mēs mēģinājām glābt kaut vai Franciju… es nemaz nerunāju par jūsu imperatoru. Uzskatīsim, ka viņa nav! — Flerī mēģināja iebilst, bet cars ar žestu viņu apklusināja, turpinādams: — Būtu kļūda, gčnčral, domāt, ka Prūsijas ķeizars Emsā piekāpās jūsu sūtnim Benedeti vienīgi aiz labas sirds. Nē! Es un Gorčakovs, ko es izsaucu no Vilbādes, darījām visu, lai Leopolda Hoencol- lerna kandidatūra tiktu nobīdīta malā un netracinātu jūs, frančus. Mēs jūsu labā panācām glābjošu mieru, bet jums sagribējās kara … Tad nu karojiet!

Flerī steidza sastapties ar Zominī, Gorčakova uzticamo ēnu un atbalsi; abu starpā tūdaļ izcēlās ass jo ass dialogs.

—   Vai tas, ka Krievija aizstāv ar mums karojošo Prūsiju, nozīmē, ka tā līdz ar to uzstājas pret Franciju?

—   Nē! Taču mēs neļausim nostiprināties Austrijai — ne savienībā ar jums pret Prūsiju, ne arī savienībā ar Prūsiju pret Franciju.

—   Tātad, — Flerī sacīja, — lai iegūtu Krievijas labvēlību, Francijai jāsamierina jūs ar Austriju?

Zominī sāka smieties par šo viltīgo kombināciju.

—   Jūs spriežat loģiski, Flerī! Ja jau viss būtu tik vienkārši, kā mēs runājam… ak vai! Te, — viņš, bridi klusējis, piebilda, — jaucas klāt senais slāvu jautājums. Bet mēs ne turkiem, ne vēl jo vairāk austriešiem neļausim darīt pāri saviem draugiem Balkānos.

—   Jūs izpļāpājāties, nosaukdami savus pretiniekus. Tad nu speriet vēl vienu drošu soli — nosauciet savus draugus.

—   Mēs ilgua gadus tos esam meklējuši Francijā…

Sestais augusts bija Preobraženskas pulka svētku diena.

No rīta Flerī atnesa caram depešu par franču spožo uzvaru pie Marsas-Laturas. Vēlāk Prūsijas sūtnis princis Heinrihs VII Reiss ieradās ar depešu par franču pilnīgu sagrāvi pie tās pašas Marsas-Laturas. Izgājis pie gvardes karaspēka, imperators uzsauca tostu par godu neuzvaramajai vācu armijai:

—   Franči no Verdenas ceļa atsisti uz Mecu!

Taču Flerī bija aizsteidzies priekšā Prūsijas sūtnim, un cars pēc karaspēka noskaņojuma manīja, ka tur jau notikusi vispārēja uzgavilēšana franču panākumiem. Tagad zaldātu un virsnieku sejās smaidi lēni apdzisa. Aleksandrs II uzsauca «urā», taču viņu atbalstīja tikai nedaudzas balsis. Visu pārmāca dziļš, neizkliedējams klusums. Cars izrādījās nokļuvis bīstamā savrupībā. Te viņš bija gandrīz vai vienīgais, kurš priecājās par prūšu uzvarām, bet viņa armija sēroja par franču zaudējumiem… Sajā dienā pie ģenerāļa Flerī nāca klāt gluži nepazīstami krievi.

—   Francija, — viņi sacīja, — nekad neaizies bojā! Tikai Francija nekādā ziņā nedrīkst dzīvot bez draudzības ar mums …

Flerī devās uz Parīzi, atstādams par pilnvaroto lietvedi marķīzu de Gabrijaku; būdams gudrs cilvēks, tas rakstīja uz dzimteni: «Krievija ir neitrāla, taču tās neitralitāte ir Francijai draudzīga; arī imperators ir neitrāls, tikai viņa neitralitāte ir draudzīga Prūsijai.»

Tikai pieteikusi karu, Francija sāka karam gatavoties. Jauniesauktais no valsts ziemeļiem brauca cauri visai zemei uz dienvidiem, lai tur saņemtu šauteni, bet viņam pretī no Marseļas brauca vilcienā dienvidnieks, lai saņemtu šauteni Ruānā; tā vēl nebūtu tik liela nelaime, bet, lūk, zuāvi brauca ekipēties pat uz Alžīru — no Eiropas uz Āfriku un atpakaļ! Napoleons III lēsa, ka sapulcinās pie Reinas pusmiljonu zaldātu, taču ar lielu nokavēšanos sagrābstīja tikai ceturtdaļmiljona … Uz Francijas ceļiem valdīja haoss, uz Elzasu nosūtītie bataljoni aizķērās pie Dižonas, bet iemaukti zirgiem, ko sūtīja uz Māsu, atradās Nicā … Kaut kā armija tomēr sapulcējās!

Napoleons III, jūlija beigās ieradies Mecā, uzņēmās komandēšanu, bet viņa sieva palika Parīzē par impērijas reģenti. Vēl viss nebija zaudēts. Saprātīgākais, ko tagad varēja izdarīt, būtu ar visiem spēkiem triekt Šalonas armiju saduras vietā starp Dienvidvāciju un Ziemeļvāciju, atšķeļot no Prūsijas ar cilvēku rezervēm bagātos Bāde- nesļ Virtcmbergas, Bavārijas un Saksijas novadus, taču tas netika izdarīts, Vācieši zem Prūsijas karogiem saliedēja tieši pusmiljonu zaldātu, lai nožņaugtu Franciju ar savu skaitlisko sastāvu, prasmi un dzelžaino kārtību.

Duē divīzija, kuras rindās bija tikai piectūkstoš zaldātu, pirmā saņēma četrdesmittūkstoš vāciešu triecienu. Franči cīnījās lieliski, taču tos satrieca, gluži vienkārši iemina putekļos — un pār viņu mirušajiem augumiem tūliņ iesoļoja Elzasāl Haubiču granātu triekti — kā lapas rudens vējā —, franči virzījās uz Lotringu, uz Šalonas nometni. Pie mājām stāvēja zemnieces un, rokas sānos iespiedušas, apbēra aizejošos zaldātus ar lamām — par to, ka viņas pamet prūšu varā. Bet vācieši nāca veselām masām kā negaisa mākoņi, viņi aizsedza visu horizontu kā neiznīdējamu siseņu bars. Uz katru zemessarga šāvienu prūši atbildēja ar trim šāvieniem. Parīzes kirasieru slavenais uzbrukums uz ilgu laiku iespiedās Francijas patriotu atmiņā: vācu kartečas bungoja pa krūšu bruņām kā krusa pa skanīgiem vara timpāniem, bet jaunekļi vēl arvien skubinājis zirgus, kas sabruka zem viņiem bezcerīgā triecienuzbrukuma pēdējā izrāvienā … Pret franču drosmi un varonību Moltke virzīja vācu iniciatīvas piestrāvoto furor leutonicus. Prūšu ģenerālštābs deva frančiem kauju nevis tur, kur tie gribēja, bet tur, kur izdevīgi un ērti bija vāciešiem, «Virzīties uz priekšu katram par sevi, bet uzbrukt visiem kopā!» Sie vārdi Moltkem kļuva par formulu. Vācu kolonnas kā šķēru asmeņi pārgrieza pretinieka frontes un tieši noteiktajā laikā savilkās vienā dūrē, izveidodamas varenas karaspēka vienības vietās, kur franči tās negaidīja.

—   Nu, ko tad dara mūsu ienaidnieki? — ķeizars apvaicājās Moltkem.

—   Viņi cīnās kā lauvas un bēg kā zaķi…

Vogēzu līnija bija pamesta-, Napoleona III galvenajā mītnē cerēja uz cietokšņiem — uz Mecu, Verdenu, Stras- būru. Valdzinošā reģente no Parīzes lūdza vīram uzvaru. Kaut jel kādu, kaut pavisam niecīgu, tikai uzvaru.* («Tas vajadzīgs mūsu Lulū, lai viņš varētu saņemt virsnieka piešus.») Imperators izskatījās pēc miroņa. Cīņās par Lombardiju viņu bija biedējušas asinis un līķi, bet tagad viņš vienaldzīgi pievēra acis pret cilvēku ciešanām. Reizēm likās, ka viņš ir kādas neitrālas valsts militārais atašejs, kam ir vienalga, kurš uzvarēs, taču pieklājība prasa, lai viņš būtu klāt šajās šausmās …

Fon Bredova vadītā prūšu kavalērija Francijai nodemonstrēja, ka arī tā prot mirt, ierindā auļodama zem bateriju uguns, bet mirdama, tomēr virzās pretī mērķim.

Ģenerālis fon Steinmecs, Bohēmijas kampaņas varonis, kaujas laukos noguldīja savus zaldātus kā malkas pagales, nežēlīgās izturēšanās dēļ viņu pat aizvāca 110 frontes. Franču karavadoņi nepagurdami manevrēja — gluži kā šaha spēlē, taču bravūrīgi sarežģītā korpusu un armiju pārvietošana tikai sajauca viņiem prātus, nedodama lietderīgus rezultātus. Jau bija jūtams, ka, ieņēmuši kādu pilsētu, vācieši netaisās to atstāt. Tie kāra ķīlniekus, apšāva zemniekus un kirē, nodedzināja mājas, kur atradās dzīvi cilvēki, bet pie publiskajiem namiem sastājās garas jo garas rindas, un tajās nemitīgi kāvās bavārieši ar hanno- veriešiem, mēklenburdzieši ar prūšiem, sakši ar holštei- niešiem…

Grūti noteikt robežu, aiz kuras vācieši no «aizstāvēšanās» kara pārgāja uz iekarošanas un laupīšanas karu. Manevru haosā nav saskatāma tā neredzamā līnija, līdz kurai aizgājuši franči sāk brivibas karu, tēvijas karul Taču jau bija pienācis liktenīgais un cildenais brīdis, kad, karodami ar Francijas armiju, vācieši — pašiem negaidot — sadūrās ar franču tautas pretestību, jo tā nevēlējās kļūt par viņu verdzeni…

. Bet vācu izlūkdienesta plašās zināšanas spēja galīgi apstulbot kuru katru diletantu. Tiklīdz vācieši ieņēma franču ciematu, viņi ar rekvizīcijas aktiem rokās ātri izklīda pa zemnieku mājām — noteikti, kategoriski un — kā vienmēr — prasīgi. Dialogs veidojās šādā stingri noteiktā kārtībā:

—   Labvakar, msjē Buževill Nemaz neraizējieties: jums jādod trīsdesmit četras olas, pieci auni, viena govs, astoņas mārciņas sviesta»un trīs krūzes krējuma …

Pilnīgi viņi neaplaupīja: msjē Buževilam palika trīs olas, viens auns un pusmārciņa sviesta. Strīdēties nebija iespējams, jo Berlīnē dzīvojošie vācieši lieliski pārzināja franču Lonšēras ciemata ekonomiskās iespējas*. Aplaupījuši msjē Buževilu, viņi draudzīgi čāpoja uz Pukjē kundzes māju, un šī zemniece vēlāk ilgi bija naivā neziņā:

—   Kā gan šie sātani varēja zināt, ka man ir septiņas vistas?…

Tas nu bija jāvaicā Stīberam! Pašlaik viņš mala kafiju Bismarka kungam, kurš, sēdēdams nožēlojamā būdā, ar skaidu tīrīja no stulmu zābaka govju mēslus un sacīja:

—   Būs gan žēl iet prom no Elzaaas un Lotringas…

«Mēs izpostām šis jaukās pilsētas,» Stibers rakstīja uz

mājām, «te drīz parādīsies tīfs un citas slimības.»

Bavārieši, kas dzērumā bija sevišķi nežēlīgi, nošāva bērnus šūpuļos, bet mātes, kas šausmās skaļi raudāja, izvaroja tēvu un vīru acu priekšā … Bismarks pagura, uzklausīdams sūdzības.

— Stīber, — viņš sacīja, — tiec ar to galā patsl

Stībers rakstīja sievai: «Mēs pievācam sev visus ēdamā krājumus, milzīgu daudzumu vīna un alus izlejam zemē. Mes nocērtam augļu kokus alejās un dārzos. Veikali ir slēgti, fabrikas nestrādā … Vakar Gorsas ciematā kāds franču zemnieks izšāva uz pajūgu, pilnu ar prūšiem. Viņu aiz padusēm pakāra paša mājas priekšā un tad pamazām nobendēja, izšaujot uz viņu trīsdesmit četras lodes… Mums ir atsevišķas istabas, kur nomēģināt dažādas vīna šķirnes: viena šampanietim, otra bordo vīnam, trešā rein- vīna degustēšanai…» Klaiņojoši dziedoņi ielās dziedāja naida pilnas dziesmas, kafejnīcas un restorāni bija kā bāztin piebāzti ar vācu zaldātiem, visur skanēja bavāriešu marši:

Naldniek, tik patrāpies mums — tev satrieksim kauliņus; ja nebūs vēl mute ciet — pa zobiem tam sadodiet, vēl garu šim uzmetiet un kaktā tad ietrieciet.. .*

No Gustava Flobēra vēstulēm atbalsojās neizturamas ciešanas: «Es mirstu aiz bēdām. Naktis pavadu, gultā sēdēdams, un vaidu kā mirējs. Kanibāli mani neizraisītu tādas šausmas kā prūšu virsnieki, kuri ar baltiem cimdiem rokās dauza spoguļus, zina sanskritu un metas virsū šampanietim, nozog jums no kamīna pulksteni, bet pēc tam atsūta jums savas vizītkartes… Civilizēti mežoņi!»

Angļu vēsturnieks Tomass Kārlails augstā stilā pavēstīja, ka Francijas krahā saskatāma dieva roka, kas soda gaiļus par «izviršanu», bet vācieši — tā ir augstākā rase, Vācijai nākotnē lemts radīt Eiropā «jaunu kārtību», kurai pamatā būs možais āriešu gars. Atbildēdams uz to, franču vēsturnieks Zils Renāns uzsāka atklātu saraksti ar vācu kolēģiem, Vācijas profesoriem; viņš brīdināja, ka teitono- mānija un citu tautu nicināšana vāciešiem beigsies traģiski un nākamajās paaudzēs vācu rasisms tiks uzveikts ar visas Eiropas pūliņiem … Taču es iesāku ar Flobēru — ar viņu arī pabeigšu. «Krievijai,» viņš šajās dienās rakstīja, «pašlaik ir četri miljoni zaldātu,» — šis skaitlis viņu mierina. Franči sāka uzskatīt, ka vienīgi Krievija spēj

glābt viņu dzimteni, tikai tā spēj stāties pretī \uror teuto-

nicus vētrai un trauksmei… • *>i*<<tii»it«ii

Pēc trīsdesmit gadiem, 1900. gadā, vecais kņazs Gru- zinskis stāstīja jaunajam zinātniekam Obručevam … Reiz kņazs izsaukts uz Ziemas pili un ievests pie cara, kurš viņam licis aizbraukt uz prūšu galveno mītni.

—   Te tev būs trīs Jura krusti kroņprincim, Moltkem un Manteifelam. — Aleksandrs II pacēla smagu šķirstiņu. — Un te ir tieši simt «juru» vācu zaldātiem. Nodod tos ķeizaram un saki, ka es būšu laimīgs, ja viņš pēc saviem ieskatiem ar tiem izrotās savu brašuļu krūtis. Un tagad ej pie Gorčakova — viņš tev iedos slepenu vēstuli.

Gorčakovs pasniedza vēstuli ar stingru norādījumu:

—   Kas te ir, tas jūs nedrīkst interesēt, taču ņemiet vērā: pasaulē nav tāda zelta, ko žēlotu Anglija vai Francija, lai tikai uzzinātu manas vēstules saturu …

Sajā vēstulē Gorčakovs brīdināja Bismarku par drīzu Parīzes traktāta denonsēšanu. Saskaņā ar nolikumu par cara kurjeriem, Gruzinskis ieradās pie imperatora galma ministra grāfa Adlerberga. Uzdevuma pārbaudei viņam vajadzēja precīzi atkārtot saņemto rīkojumu. Taču, kurjeru, kad tas atkārtoja cara vārdus, Adlerbergs rupji pārtrauca:

—   Viņa augstība nekad nav jums teicis — es būšu laimīgs, valdnieks sacīja tikai — es būšu priecīgs. Atcerieties to un, runājot ar Prūsijas ķeizaru, nekļūdieties…

Kaut gan uzdevums bija ārkārtīgi svarīgs, biļeti sev Gruzinskis sadabūja, piekukuļodams konduktoru. Nekādu apsardzi viņam nenorīkoja, bet Veržbolovas muitā vēl arī pārmeklēja. Toties, tiklīdz viņš bija šķērsojis robežu, kupejā tūliņ ienāca prūšu zaldāts ar šauteni un nenolaida acu no sūtņa. Kad vilciens pieturēja, uz platformām visur nostājās bruņota sardze. Un līdz pašai Maincai kurjers atcerējās, ka cars nav laimīgs, bet tikai priecīgs … Tā ir liela starpība! Bija skaidrs, ka pat caram tuvu stāvošos cilvēkos briest pretprūšu noskaņojums un cara ģermano- filismam draud nopietna opozīcija.

5. galīgi sakauti

Pretī bēgļiem, kas glābās paši un glāba savu iedzīvi, gar ceļa malām soļoja zaldāti, uzmetuši plecos šautenes, kam uz durkļiem samaukti maizes kukuļi un cepti tītari.

Francijas dārzos augļu pilni līka ābeļu zari. Un mērcēja lietavas ..,

Maršala Maka-Maona Salonas armijā skaitījās simt divdesmit četri tūkstoši cilvēku. Napoleons 111 gluži saprātīgi vēlējās to virzīt Parīzes aizstāvēšanai, taču viņu atturēja sieva. «Pēc visām neveiksmēm,» viņa rakstīja, «kādas gan sekas radīs atgriešanās Parizē? Kas attiecas uz mani, tad es neuzdrīkstos uzņemties atbildību par padomu …» Trīsdesmitajā augustā Moltke panāca Maku-Maonu un atsvieda viņu pie mazas pilsētiņas sienām — tā bija Sedāna\ Veicis vairākus precīzus manevrus, Moltke sāka ielenkt Napoleonu III starp Māsu un Beļģijas robežu. Puspiecos no rīta bavārieši uzsāka kauju ar triecienuzbrukumu Ba- zeilas ciematam; ciematu aizstāvēja jūras kājnieki; kad tie visi bija krituši, no pagrabiem uguni atklāja kirē vadīti zemnieki. Bavārieši tos nodūra ar durkļiem, bet pagrabos patvērušos iedzīvotājus ar bērniem nosmacēja dūmos… Rītausmā Maku-Maonu ķēra nomaldījusies lode, un tā viņu paglāba 110 vēstures tiesas. Pavēlniecību pārņēma ģenerālis Dikro; viņam vēl bija iespējams izvest Salonas armiju no žņaugiem, lai dotos ar to uz Parīzi, kurai bija nepieciešami aizstāvji; taurētāji deva atkāpšanās signālu. Karaspēks jau virzījās atpakaļ, kad pulksten astoņos no rīta ģenerālis Vimpfens izvilka no kabatas kara ministra Lebefa vēstuli un paziņoja, ka gadījumā, ja Maks-Maons vairs nebūtu ierindā, viņam esot tiesības pārņemt armijas komandēšanu.

—   Dikro, jūsu atiešanas signālu es atceļu …

Dikro pieaicināja par šķīrēju pašu Napoleonu III un sāka pierādīt, ka armija zaudē laiku, kas nepieciešams, lai atkāptos.

—  Francijai ir apnikusi mūsu skraidīšana no vienas pilsētas uz otru. Pēc trim stundām vācieši ar visiem lielgabaliem būs sadzīti tieši Māsas upē!

Uz šo Vimpfena izlēcienu Dikro atbildēja:

—  Uzskatīsim sevi par laimīgākajiem cilvēkiem pasaulē, ja, lai dievs dod, uz vakarpusi dzīvi tiksim laukā no Se- dānas…

Aplis noslēdzās, un visi Saliņjaka un Galifē kavalēristu drosmīgie triecienuzbrukumi palika bez panākumiem, kaut arī izraisīja Moltkes sajūsmu.

—   Mirt viņi vēl var, bet uzvarēt vairs nespēj …

Franču artilēriju vācieši gluži bez pūlēm sadragāja, kā

mēdz atnākt ļauns puika un salauzt meitenes paijiņas;

sprādzieni izsvieda lielgabalus no lafetēm kā izdegušus sērkociņus. Sākās bēgšana. Sākumā bega atsevišķi zaldāti, tad grupas, un beidzot juceklīgi bari traucās uz pilsētu, meklēdami patvērumu starp mājām. Sedānā sākās haoss. Šaurajās, līkumotajās ieliņās vienā ņudzeklī sajaucās govis un lielgabali, kumodes un ores ar lādiņiem. Klaigu un šāvienu jūklī šurpu turpu šaudījās pilnīgi galvu zaudējušie pilsētas iedzīvotāji, bet zaldāti svieda ieročus uz ielas bruģa. Ievainotie gulēja uz veikalu letēm, kritušo kājas rēgojās laukā no izdemolēto bistro izdauzītajiem skatlogiem. Uzstādījuši lielgabalus apkārtējās augstienēs, vācieši metodiski un nežēlīgi grāva Sedānu ar artilēriju; kanonā- des dārdoņu varēja dzirdēt daudzas jūdzes no Sedānas — pat tajā prūšu armijā, kas sturmēja Mecas cietoksni. Se- dāna dega …

Ģenerāļa Dikro adjutants piepeši pacēla roku,

—   Skatieties! Ko tas nozīmē?

Virs pilsētas torņa plīvoja balts karogs.

—   Nevar būt, — Dikro sastinga, — tas droši vien ir Sarkanā Krusta karogs, tikai krustu uz tā noskalojis lietus…

Imperatoru viņš atrada Sedānas prefektūrā.

—   Es liku pacelt baltu karogu! Sastopoties ar Prūsijas ķeizaru, centīšos panākt godpilnus padošanās noteikumus.

Dikro atbildēja, ka augstsirdība vāciešiem' nav raksturīga, labāk būtu noturēties līdz vakaram, bet tad mēģināt izlauzties.

—  Par kādu izlaušanos var būt runa, Dikro? Jūs taču redzējāt, kas notiek uz ielām… Armijas nav. Tā ir pilnīgi demoralizēta.

Uzradās arī Vimpfens, bargi pieprasīdams atsaukt padošanos:

—   Man, karavīram, ir neizturami redzēt baltu karogu.

—   Man arī…. Dikro, rakstiet aktu par padošanos.

Dikro to uzrakstīja, taču parakstīt atteicās.

—  Vimpfens armiju pazudināja, lai tad viņš arī paraksta.

Divi ģenerāļi tvēra pēc zobeniem.

Napoleons III nostājās starp abiem.

—  Vimpfen, neviens jūs no rīta nelūdza atvērt kara ministra vēstuli, ko jūs nēsājāt līdzi kabatā kā mīļotās dāmas zeķu saiti. Jūs pats iekūlāties šajās nepatikšanās! Tad nu dodieties pie vāciešiem, bet Dikro no šī goda atsvabināsim..,

Tas viss notika sprādzienu dārdos un liesmu rūkoņā. Iedams laukā no prefektūras, Dikro niknumā aizspēra ar kāju kaut ko bumbai līdzīgu un tikai tad ar šausmām pamanīja, ka tā nav bumba, bet bērna galva.,, Sedānal Franču slavas vismelnākā lappuse.

Pulkstenis bija desmit vakarā, kad Vimpfens ar štābu un imperatora adjutantu Kastelno ieradās nabadzīgajā Donšerī pilī Māsas krastā, kur viņus gaidīja uzvarētāji. Pārrunām paredzēto istabu rotāja spogulis ai]u starpā un Napoleona I portrets; telpas vidū stāvēja ar lētu galdautu apklāts galds un daži krēsli. Franči, zobeniem žvadzot, tūliņ atkāpās pie loga; vācu ģenerāļi, savus palašus rībinādami un piešus šķindinādami, sastājās ap podiņu krāsni, Moltke, saspringts kā stīga, spalgā balsī gavilējoši no- bļāva:

—   Esat sakauti lupatu lēveros, jūsu pretošanās ir veltīga! Ja nepadosities, mēs jūs iznīcināsim, pirmajam rīta gaismas staram atspīdot…

Bismarks apsēdās un frančiem lietišķi noprasīja:

—   Kā zobenu jūs atdodat? Francijas vai Napoleona?

Visu vārdā atbildēt pasteidzās Kastelno:

—   Mēs atdodam Napoleona zobenu …

—   Nu labi, — Bismarks, brīdi padomājis, sacīja. — Tātad Francija ir paturējusi zobenu rokā, un šis apstāklis mūs spiež uzstādit jums ļoti bargus noteikumus.

Moltke, smīnu slēpdams, vērsās pie Vimpfena:

—   Vai zināt, cik mums ir lielgabalu? To ir tieši sešsimt deviņdesmit, un katram ir savs mērķis Sedānā …

Nakts tumsā nolija spēja, atsvaidzinoša lietus gāze.

Vimpfens parakstīja kapitulāciju. Tikai trīs tūkstoši drošuļu ar durkļiem izlauza sev ceļu uz Beļģiju, bet astoņdesmit trīs tūkstoši franču padevās gūstā (uzvarētāji vairs nezināja, kur likt trofeju šautenes). Otrā septembra rītā Bismarks uztrausās mugurā savai rudajai ķēvei un devās pretī Napoleonam III; lietum līstot, viņš jāja pa vecām Vīksnām apaugušo aleju; zaldāta baltā beznaga cepure viņam galvā bija saplakusi kā pankūka. Tālumā parādījās vaļējs landauers, kurā, lietusmētelī ietinies, sēdēja sašļukušais Francijas imperators. Bismarks ar cinkšļiem paskubināja ķēvi, un tā, parādīdama ar dubļiem notašķīto vēderu, saslējās pakaļkājās. Palašu no maksts izrāvis, kanclers salutēja savam gūsteknim.

—        Nē, — viņš piesmakušā, apaukstētā balsī uzsauca, — jūs neesat Kristus, un es neesmu Pilāts… Atcerieties, jūs reiz teicāt, ka ikviens politiķis līdzinoties augstai kolonnai. Kamēr tā slejas uz pjedestāla, neviens nerauga to mērīt. Bet, tiklīdz tā nogāžas, visi tūliņ steidz pārbaudīt tās augstumu … Jūs esat nogāzies, sirl

Nogriezies no alejas, viņš aizauļoja, zirga pakaviem šķaidot nenovāktās kāpostgalvas un mīdot sparģeļu pūstošos stiebrus.

Berlīne līksmojal Karaliene Auguste bieži parādījās pils balkonā, nepagurdama atņemt uzticamo pavalstnieku de- putāciju sveicienus. Savu Lotringā dzimušo sulaini, kurš bija lietpratējs franču virtuvē, viņa aizsūtīja uz Kaseli, kur Vilhelmsgēes pilī bija ierādītas telpas sagūstītajam imperatoram. «Ēdini viņu labi,» Auguste izrīkoja, «tāpat kā viņš Parīzē ēdināja manu ķeizaru.» Ceturtajā septembrī pilī ieradās Napoleons III un ielidināja kaktā savu kepi.

—   Ko jūs vēlētos? — viņam tūliņ apvaicājās.

—   Tikai mieru … O, arī bibliotēka! Kā bibliotēka tā ir?

—   Jūsu tēvoča Zeroma Bonaparta.

—   Kā senāk sauca Vilhelmsgēi?

—   Napoleonsgēe.

—   Lieliski! — Napoleons izsaucās…

Te viņu apciemoja dzelzs kanclers Bismarks.

Par ko abi runāja — to vēsture glabā noslēpumā.

Parīze pārlieku vētraini uzņēma ziņu par Ardēnu drāmu; vēl bija tumšs, kad atsoļoja Iracionālās gvardes bataljons (izveidots tikai no buržujiem, no sīkbodniekiem).

—       Atteikšanos! — tie'auroja. — Mēs prasām atteikšanos no troņa …

Aiz tiem nāca Parīzes proletāriešu bataljons.

—   Nevis atteikšanos, bet gāšanu … Nost!

Ceturtā septembra rītausmu Euhenija sagaidīja ar vārdiem:

—       Vai man jau nav sagatavots ešafots — tāpat kā Marijai Antuanetei?

Sešos no rīta viņa noklausījās misi. Pēc tam viņa vadīja ministru padomes sēdi. Sarunas notika pusčukstus, it kā Tilerī gulētu mironis. Telegrammas no frontes pienāca cita par citu satraucošākas. Parīzes gubernators Trošī apgalvoja, ka viņš kā uzticams bretonis un dievbijīgs katolis ir ar mieru par karalieni atdot savu dzīvību, tomēr deva padomu pašlaik nerādīties cilvēkos.

—   Tā ir gan, ~ Euhenija, dodamās prom, piekrita…

Ap Tilerī pili, nezin ko gaidīdami, stāvēja tūkstošiem

parīziešu. Laika kavētāja Lebretona uz paplātes pasniedza karalienei atdzisušas brokastis. Euhenija Montiho, no loga neatiedama, apēda sviestmaizi. Pulkstenis bija trīs dienā, kad pie viņas ieradās sūtņi — Vīnes firsts Meternihs un Sardīnijas grāfs Kosta Nigra (senais pielūdzējs). Vinietis teica, ka atstājis krastmalā viņas rīcībā karieti.

—       Labi, — Montiho atbildēja. — Francijā vēsture atkārtojas. Taču es negaidīšu, kamēr man nocērt galvu…

Viņa parādījās pie Tilerī pils žoga režģiem: pūlis tūliņ aizšķērsoja viņai izejas uz krastmalu. Vajadzēja doties atpakaļ. Lebretona kaut kur sameklēja Luvra gleznu galeriju atslēgu saišķi; cauri svinīgajām zālēm viņi iznāca Senžermenlokseruā laukumā, kur ļaužu nebija daudz. Meternihs un Nigra aizsteidzās uz krastmalu, apsolīdamies ierasties sievietēm pakaļ ar sūtņa karieti. Pēkšņi kāds ielaspuika priecīgi iesaucās:

—   Re, kur viņa ir! Redz, kur mūsu karaliene…

Lebretona apturēja garām braucošu fiakru. Montiho kā

izbiedēta kaķe atsperīgi ielēca dziļi karietē.

—       Ak dievs, — kučieris bija pārsteigts, — ko ved mani kleperi!

Viņš palielījās, kā mājās viņam esot virtuves «giljoti- nīte» siera griešanai — tas bija nelāgs mājiens. Bet lai nedod dievs pašaut zem tās pirkstu… Montiho nolaida pāri sejai biezu plīvuru. Lebretona atcerējās sava Parizē dzīvojošā zobārsta amerikāņa Tomasa Evansa adresi. Dentista mājās nebija. Viņš ieradās pievakarē. Montiho viņam sacīja:

—   Diemžēl tā esmu es! Laime ir tik mainīga…

Ieradās arī doktors Krens (anglis).

—       Jūs jau esat kļuvusi nepopulāra, — viņš delikāti aizrādīja. — Bet kas jums ir — bez šī plīvura un cimdu pāra?

—   Vēl man ir divi mutautiņi.

—   Un tas ir viss?

—       Vēl ir pase, ko pēdējā brīdi iedeva Meternihs, taču tā aiz kļūdas izrakstīta uz kāda vīrieša vārda.

—   Liecieties gulēt, — Evanss izrīkoja …

Puspiecos no rīta Montiho jau bija kājās. Pāri melnai kašmira kleitai viņa pārmeta apmetni ar šauru, baltu apkaklīti, uzlika galvā «dābi» platmali ar plīvuru.

Esmu gatava, — viņa teica. — Un jūs? .,,

Zirgi ātri iztraucās cauri Parīzes priekšpilsētām, nomaļā lauku nostūrī viņi pirmoreiz apstājās. Evanss ar Krenu iegāja ce]malas traktierī, kur krietni iedzēra un uzkoda. Fiakrā viņi atgriezās ar pudeli lēta vīna un glāzēm; sievietēm iedeva pa šķēlītei maizes un līkumu treknas Bulo- ņas desas.

—   Tas viss, — Montiho sacīja, ar baudu ēzdama, — man atgādina nabadzīgo jaunību. Mans dievs, vai tiešām tā biju es? Toreiz man likās, ka visi putniņi dzied vienīgi man …

Ap dienas vidu zirgi bija galīgi notriekti. Gleznainajā Aganto apvidū ārsti nopirka jaunāko Parīzes «Figaro» numuru.

—   Nu, kas tad tur rakstīts par mani?

—   Par jums ne vārda, — Krens drūmi atbildēja.

—   Ko lai dara, tā vienmēr beidzas slava.

—   Bet Parīzē jau ir republika, — Evanss izlasīja.

—   Tad jau es esmu īsti laikā aizlaidusies. Mana galva nav piemērota kastei ar klijām… Kurš tad ir valdibas priekšgalā?

—   Parīzes gubernators ģenerālis Trošī.

—   Nelietis! — Montiho izsaucās. — Vēl vakar viņš rāpoja man pie kājām kā tārps un laizīja manas stērbeles, zvērēdams neatstāt mani nelaimē… Un nu šis brunču mednieks novietojis savu gultu pašā barikādes virsotnē! Ir nu gan cūka tas Trošī,..

Par trīsdesmit frankiem viņi nopirka jaunu ekipāžu un iejūdza tajā jaunus zirgus. Ar asti sparīgi trenkādami uzmācīgos aklos dundurus, zirgi veda bēgli uz jūras piekrasti. Euhenija neuzskatīja, ka viss jau zaudēts: lai tikai beidzas karš, gan viņa tad atgriezīsies… No Pasī ce|š veda uz piejūras Dovilu. Lētas jūrnieku viesnīcas numurā viņa iekrita gultā.

—   Cik grezni spilveni! Man pat pārlieku grezni. Kāpēc es neesmu šīs viesnīcas saimniece? Ja es būtu vietējā notāra sieva, tad man nevajadzētu uztraukties … Ak, pa logu es redzu Anglijas krastus, kur sastapšos ar dēlu! Ceru, — viņa teica laika kavētājai, — ka mans vīriņš, kurš sirgst ar nieru kaiti, drīz vien tik ļoti apniks Bismarkam, ka tas viņu patrieks kaut kur tālāk prom…

Tāpat guļus viņa nometa no kājām kurpes, tās nokrita uz grīdas, un viņa tūliņ aizmiga. Evanss kaimiņu ostā Truvilā atrada angļu pulkveža Džona Burgoina jahtu «Ga- zele», kurā pulkvedis apceļoja pasauli. Burgoins bija ar mieru pārvest jahtu uz Dovilu. Seit viņš, uzņēmis uz borta karalieni un laika kavētāju, tūliņ uzvilka buras. Lamanšs viņus sagaidīja ar briesmīgu vētru (kuras laikā ar visu ekipāžu traģiski gāja bojā ang|u fregate <rCaptain»). Taču pulkvedis izrādījās lielisks sportists: viņa mazā «Gazele» droši izturēja viļņu un vēja triecienus. Devītajā septembrī jahta iepeldēja Solentas upes grīvā; Anglijas krastā klusi blēja sprogainas aitiņas. Vētras apdullinātā Francijas eks- karaliene vispirms nosēdās zālē, ilgi ar ķemmi sukāja savus garos, slapjos matus, kuros čirkstēja jūras sāls. No tuvākā traktiera viņai atnesa sendviču un avīzi; Euhenija uzzināja, ka viņas dēls jau ir šeit, bet vīrs vēl atrodas vācu gūstā. Karaliene Viktorija atsūtīja bēglei pakaļ ekipāžu; pēc ātra divu stundu brauciena pa lieliskām, cietām šosejām Montiho nonāca Cizlherstas villā, kur vētraini apskāva dēlu.

— Lulū, Lulū, — viņa čukstēja, skūpstīdama puisēna acis, — vai tiešām, mīļais Lulū, tev nebūs lemts valkāt Francijas kroni? …

…Pēc dažiem gadiem viņa ietaupīja divus šiliņus, no- pirkdama dēlam kavalērista zirglietas lietotu mantu tirgotavā. Nežēlīgā cīniņā ar zulusiem seglu josta pārtrūka, un Lulū, afrikāņu bultu caururbts, aizgāja bojā divu šiliņu dēļ, kurus māte bija noskopojusi… Euhenija Montiho nomira 1920. gadā — kā vientuļa un drūma, sen visu aizmirsta veča.

6. SEVASTOPOLE JABūT FLOTEI

Bija silts, lietains rudens, ko Gorčakovs pavadīja Car- skoje Selo… Ar naivu izteiksmi sejā viņš pavaicāja Mi- ļutinam:

—   Jūs kā jau kara ministrs paskaidrojiet — kas tur isti notiek? Bazēns turp, Moltke šurp. Lasu avīzes un netieku skaidrībā.

Miļutins iecietīgi skaidroja:

—   Atra mobilizācija garantē uzvaru. Napoleons gribēja ielauzties šaipus Reinas un vienā rāvienā pievārēt vāciešus. Taču nokavējās. Vācieši sakāva Maku-Maonu un Ba- zēnu katru atsevišķi, iespraucās starp abiem, neļaudami apvienoties. Salonas armija padevās pie Sedānas, bet Ba- zēnu vācieši ielenca Mecā … īsumā tas ir tāt

Pačamstinājis iedubušo muti, Gorčakovs sacīja:

—   Kurš ir jūsu atašejs prūšu galvenajā mītnē? Vai Dragomirovs?

—- Nē, grāfs Goļeņiščevs-Kutuzovs … Pēc viņa domām, nebeidzamās šausmas frontē droši vien atņemšot vāciešiem patiku karot uz kādiem simt turpmākajiem gadiem. Tā viņš raksta.

—   Viņi taču tur… barojas, — Gorčakovs noņurdēja.

Pienāca telegramma: astoņpadsmitajā septembri aplenktā Parīze aizvērusi vārtus, bet prūšu ķeizara galvenā mītne pārcelta uz Versaļu.

—   Bet es, — Gorčakovs sacīja, — nevaru vēlēties ari Prūsijas sakāvi, jo tā dotu iespēju nostiprināties Vīnes pozīcijām!

Divdesmit ceturtajā septembri Carskoje Selo ieradās Tjērs, ģērbies viscauri melnā. Jau uz sliekšņa, traģiski rokas lauzīdams, viņš sauca:

—   Glābiet Franciju no apgānīšanas!

—   Sēdieties, — Gorčakovs laipni atbildēja. — Franciju var glābt vienīgi Francija. Jūs, mesjē, esat nokavējušies ne tikai ar mobilizāciju, bet arī ar Krievijas aicināšanu palīgā…

Tjērs tagad apbraukāja Eiropas galvaspilsētas, meklēdams starpnieku miera noslēgšanai. Gorčakovs paziņoja, ka, viņam uzstājot, cars nesen nosūtījis vēstuli ķeizaram, lūgdams, lai Vilhelms I nav pārlieku bargs pret uzvarētajiem.

—   Tomēr viņa majestāte, mans valdnieks, toreiz mani brīdināja, ka viņa tēvocis Villijs esot pārāk apskurbis no armijas uzvarām un bez aneksijām un kontribūcijām nevēlēšoties no Francijas aiziet.

—   Ko jums atbildēja ķeizars no Versaļas?

—   Atbilde vēl nav pienākusi… Gaidām!

Marķīza de Gabrijaka pavadībā Gorčakovs veda augsto viesi uz pieņemšanu pie cara Ziemas pilī. Marķīzs visu ceju klusēja, toties Tjērs bez mitas tērgāja, karā vainodams bonapartismu un solīdams jaunu republiku. («Gorčakovs,» viņš rakstīja memuāros, «kurš labprāt palepojās, ka ir brīvs no aizspriedumiem, atzinās man, ka republika pati par sevi viņā -bailes neizraisot…»)

Gorčakovs pavaicāja Tjēram:

—   Vai agrāk tik varenā Francija spētu izrādīt vāciešiem pretestību? Krievijā visus apbēdinājušas jūsu

sakāves, mēs ar satraukumu vērojam vācu varenības pfe- augumu.

Karietes riteņi smalki klaudzēja pret bruģakmeņiem,

—        Ja miera politiku Eiropā vadīs Krievija, tad Berlīnes tieksmei pēc varas tiks darīts gals. Bet Francijai vēl ir krietni daudz spēka un bagātību avotu, lai kļūtu dižajai Krievijai par patīkamu sabiedroto…

—        Ak, — Gorčakovs atbildēja, — ja šādas runas no Francijas puses būtu dzirdētas agrāk. Taču alianšu laiks vēl nav pienācis.

Aleksandrs II pieņēma Tjēru bez liekas jūtelības.

—       Jūs lūdzat, lai iejaucamies? Taču vārdi ir bezspēcīgi. Berlīne kļūs rāmāka, ja tai piedraudēs ar ieročiem. Bet kurš to izdarīs?… Uzskatiet, ka mūsu aicinājums uz humānismu un taisnīgumu pagaidām ir visiedarbīgākā palīdzība Francijai.

Gorčakovs negaidot Tjēram pavaicāja;

—        Un kā jūs izturaties pret Elzasas un Lotringas zaudēšanu? Ja es būtu jūsu vietā, es tās atdotu vāciešiem.,. pagaidām.

No prūšu galvenās mītnes atbilde uz Krievijas aicinājumu būt humāniem nepienāca ļoti ilgi. Tjērs nervozēja. Nakts vidū viņš tika izsaukts uz namu pie Dziedoņu tilta. Gorčakovs bija nomodā.

—       Versaļa beidzot ir mūsu valdniekam atbildējusi, — viņš paziņoja. — Pacietiet pazemojumu vīrišķīgi. Mēs lūdzām Prūsiju, lai neatrauj Francijai zemesgabalus, taču šo jautājumu izšķirsim nevis mēs, bet uzvarētāji no Bismarka Norddeutschebundeskanzlei..,

Ievērojis Tjēram uz piedurknes sēru lenti, krievu politiķis viņam aizrādīja ar skarbu pārmetumu:

—   Agri gan esat sācis sērot par Franciju.

—       Ak, — Tjērs izsaucās, — ja es sērotu tikai par Franciju! Bet nesen taču nomira mana karsti mīļotā Donas kundze.

—   Piedodiet, tā ir…

—   Mana sievasmāte. Ak, cik brīnišķīga dāma!

Atlaidis Tjēru, Gorčakovs ilgi nespēja atgūties:

—        Pirmoreiz mūžā redzu cilvēku, kurš iemīlējies sievasmātē. Tā taču arī ir operete, tikai ar sēru mūziku…

Zominī veica kaut ko līdzīgu dziļai politiskai izlūkošanai Eiropas aizmugurē, apmeklējot arī Angliju, kuru ne-

Ieredzēja. Viļņu šūpošanas Izmocīts, viņš ar holandiešu tvaikoni atgriezās mājās.

—   Nu, un kādi tad ir secinājumi? — kanclers viņam pavaicāja.

—   Eiropa ir apmulsusi. Denonsējiet Parīzes traktātu bez bažām. Anglija ierobežosies tikai ar bargu notāciju…

Gorčakovs noslīga ceļos svētbildes priekšā, kabineta klusumā varēja dzirdēt, kā noknakšķēja ceļgalu locītavas.

—   Kungs, — viņš lūdzās, — dari mani stipru…

Tuvojās brīdis, ko viņš bija gaidījis četrpadsmit garus gadus!

Cara kabinetā bija sasaukta slepenā padome. Gorčakovs pavēstīja, ka Napoleona III sakaušana ir novākusi no politiskā horizonta vienu no 1856. gada Parīzes traktāta galvenajiem vaininiekiem. Krievijai ir jāizdara šī dokumenta revīzija.

—   Mēs godīgi pildījām traktāta smagos nosacījumus, saglabādami Melnās jūras neitralitāti pat tad, kad citas valstis aiz dažādiem iemesliem ieveda mūsu jūrā ne tikai kuģus, bet veselas eskadras. Anglija — tā ir galvenā neitralitātes pārkāpējā! Visbeidzot — mums nav flotes, bet mums naidīgajai Turcijai ir atstātas tiesības turēt floti gan jūras šaurumos, gan arhipelāgā. Mums pienācis laiks saplēst traktātu, jo tas ir pārvērties nenozīmīgā papīrā…

Visi ministri atbalstīja Miļutinu, kurš piesardzības dēļ ierosināja — vispirms konsultēšanās nolūkos sazināties ar valstīm, kas parakstījušas Parīzes traktātu, un pēc tam (tikai pēc tam) rīkoties atbilstoši šo valstu reakcijai.

Par šādu piesardzīgu raudzīšanos apkārt Gorčakovs sašuta:-

—   Pazemoties neiesim! Kamēr es izkaulēšu piekrišanu Parīzes protokolu denonsēšanai, Sevastopole līdz ausīm ieaugs glemos… Nē! Ar vienpusēju gribas aktu mēs nostādīsim pasauli notikuša fakta priekšā.

Cars, līdz šim klusējis, ierunājās:

—   Es taču atceros, ka pie šī paša galda pirms četrpadsmit gadiem tiku izrādījis… gļēvulību. Tā ir mana personiska vājība, un tāpēc es to nosaucu īstajā vārdā. Bet tagad es pilnībā atbalstu kņaza Gorčakova stingro pozīciju ..,

Deviņpadsmitajā oktobri — liceja gadadienā, itin kā atzīmējot aizgājušo jaunības draugu piemiņu, — Gorčakovs laida klajā cirkulāru, pavēstīdams visai pasaulei, ka

Krievija atsakās turpmāk Ievērot Melnās Jūras neitralizē' cijas traktāta paragrāfus.

Zominī viņu brīdināja:

—» GaidietI Tūliņ pār jums sāks Šķilties zibeņi.

—        Bet man, ticiet vai ne, nepavisam nav bail. Es taču zinu, ka Krievijas iekšienē mani atbalstīs visas sabiedrības doma, sākot ar tautas pašiem zemākajiem slāņiem, atbalstīs visur uri visi…

Protesti tūliņ sāka birt kā atkritumi no caura maisa. Karalienes Viktorijas sūtnis neatrada vārdus, ar kādiem izteikt sašutumu, kas pārņēmis vislepno Albionu:

—   Londonā jūsu cirkulāru uzņēma ar šausmām!

Noturējies pretī vārdu plūdiem, kņazs sacīja:

—       Esmu jums ārkārtīgi pateicīgs! Jūs man devāt iespēju noklausīties erudītu lekciju starptautiskajās tiesībās… Dažus Šī temata momentus es pat atsvaidzināju sev atmiņā.

Uz sliekšņa jau stāvēja Austrijas sūtnis Hoteks.

—   Vine izlasīja jūsu cirkulāru ar ārkārtīgu izbrīnu!

—       Un tas ir viss? Es nudien vairs nepazīstu lepno Vinl… Londona vairāk izturēja savu raksturu, piešķirdama Dizreiiija sejai Gorgonas izteiksmi. Tomēr, sūtņa kungs, lūdzu paturēt prātā, ka Krievija Melnajā jūrā ir kuģojusi un kuģos. Personiski jums kā čeham es atgādināšu čehu demonstrācijas Prāgā, kur jūsu tautieši apsveic krievu flotes atdzimšanu …

Ieradās ari pieklājīgais de Gabrijaks — viņš pārstāvēja Francijas valdību, kas no Parīzes bija aizbēgusi uz Bordo. Gorčakovs pasmaidīja.

—       Dārgo marķīz, jūs taču saprotat, ka jūsu protests Izskatās naivs. Uz Bordo es cirkulāru nosūtīju nevis politiskas nepieciešamības dēj, bet vienīgi aiz elementāras pieklājības.

No Itālijas sūtņa viņš tika vaļā ar vienu triecienu, atgādinājis, ka pašu karstāko Sevastopoles cīņu laikā itālieši metuši acis uz Krimu:

—        Kur gan jums radušies šādi aneksionistiski centieni? …

Gorčakovu apciemoja arī tālās Vašingtonas sūtnis.

—       Amerika nekad nav atzinusi Parīzes traktāta noteikumus. Savienoto Valstu flotes eskadras ir jūsu rīcībā. Bilstiet kaut vienu pašu vārdu, un mūsu monitori parādīsies Bosforā, gatavi ar zalvēm pa Turcijas sultāna serālu atlīdzināt Krievijai par visiem pakalpojumiem, kādus tā izdarījusi prezidentam Ābramam Linkoinam viņa cīņā pret Dienvidu štatiem…

—- Esmu aizkustināts, — Gorčakovs sacīja. — Nododiet kongresam pateicību. Taču karš ierobežosies ar dokumentu sūtīšanu šurp un turp. Tad visus dokumentus iešūs arhīvu lietās, bet mēs, ar baldriāniem nomierinājuši nervus, ķersimies pie Melnās jūras flotes atjaunošanas.

Kad visas bumbas bija sprāgušas un šķembas aizlidojušas Gorčakovam pār galvu, viņš apsēdās pie gaida un nopakaļ cirkulāram izsūtīja Eiropas galvaspilsētām atbildes notas. Tajās viņš kategoriski apliecināja, ka krievu nācija nekādos apstākļos neatteiksies no pieņemtā lēmuma!

Noteiktais tonis — tas bija vispareizākais tonis.

Visus ietekmēšanas mēģinājumus Gorčakovs droši atvairīja.

Anglija ierosināja sasaukt konferenci.

— Neiebilstu, — Gorčakovs piekrita. — Tikai ar nosacījumu, ka konference ne mazākā mērā nemēģinās apšaubīt mūsu suverēnās tiesības uz Melno jūru ..,

Ministrijas zālē apklāja galdu svinīgam banketam. Ar šampanieša glāzi rokā uzstājās sirmais Tjutčevs;

•Jūs turējāt, kņaz, savu vārdul Bez šāviena, bez rubļa pat Tiek celta likumīgā kārtā Seft dzimtā zeme Krievija. Mums novēlētā jiira viļņo, Jau savu kaunu aizmirsusi tā, Ar brīvu, varenlgu vilni So dzimto krastu noskūpsta.*

Londonas konference, kā jau Gorčakovs bija paredzējis, pārvērtās parastā pļāpāšanā; angļu diplomāti nolasīja Filipam Ivanovičam Brunovam apnicīgu pamācību par tematu, ka līgumu «mūžīgumu» klātos cienīt. Kamēr «slīpētais Dizi» knāba viņam pakausī, Brunovs saldi snauda. Sūtnis Londonā bija pārāk vecs, un pamācība neiedarbojās…

Gorčakovs pārdzīvoja triumfu! Viņa kabinetu pārplūdināja tūkstošiem telegrammu. Kancleru no visām pusēm apsveica ar diplomātisku uzvaru — par slavu tēvzemei. Rakstīja dažādi cilvēki — ierēdņi un pedagogi no tālas provinces, sajūsminātas kursantes un tālu garnizonu virsnieki, studenti un aktieri, rakstnieki un mākslinieki. Viņam ierodoties teātrī, publika piecēlās, sveikdama viņu ar aplausiem. Pie kņaza titula Gorčakovs saņēma papildinājumu viņa gaišība,.. Labpatikā miegdams acis, kanclers klausījās viņam par godu rakstītos dzejojus:

Nu lūk: ir brīvē stihija, «—

Tā teiktu mūsu dziesminieks, —

Tu šalc kā dienas senajās,

Un zilie viļņi cilājas,

Tavs lepnais skaistums dzirkstot zied.*

Te Tjutčeva dzejas rindas, saplūdušas kopā ar Puškina vārsmām, vienotā vilnī aizvēlās pār oļiem jūras krastā.

Sevastopole modās no burvju miega …

Gogoļa ielas Daciaro veikala milzīgajā skatlogā bija izlikts liels «viņa gaišības» Gorčakova portrets; garāmgājēji apstājās, mēļoja:

—   Gorčakovs, āre ,.. Vai redz, kāds, ko?

—   Večukiņš. Jau paakls.

—   Kas par to? Are, kādu sutu visiem sadeva…

7. PIE PARĪZES VISS BEZ PĀRMAIŅĀM

Vāciešu Izlaupītajā Pontamusonā jau valdīja īsts bads. Stīberu apmeklēja maršala Davū radinieks, kurš nebija ēdis trīs dienas: vecais francūzis Bismarka kancelejā izlūdzās gabalu maizes savai vecajai sievai. Pajūgi ar pārtiku atpalika. Bismarks brauca kopā ar Sverīnes hercogu un amerikāņu atašeju Seridānu — arī izsalkuši kā vilki. Vis- augstais kancleram nezin no kurienes atsūtīja piecas olas. Aizgājis aiz mājas stūra, Bismarks divas olas izdzēra jēlas, bet trīs godīgi atnesa plaukstā,

—   Tā jums, hercog, šī jums, atašej, bet viena man…

Un viņš ar baudu izsūca trešo!

Pa «Vogēzu spraugu» vācieši jau bija izlauzušies uz Parīzi, bet Parīzes atslēga, Mecas cietoksnis, vēl atradās Francijas rokās. Jau bija auksts, slapjajā mālā zaldātiem stiga kājas. Maršala Bazēna armija, kas aizstāvēja Mecu, jau sen iztika ar trūcīgu pārtikas devu (katru dienu garnizonā kāva divsimt piecdesmit zirgu). Kādā agrā rītā prūšu majors Hanss Krečinanis ieraudzīja, ka no Mecas fortiem uz viņu pusi zirgā jāj jauns franču virsnieks.

—       Nešaut! — majors nokomandēja zaldātus. —- Sitas nelietis ir pilnā un droši vien jāj pie mums padoties gūstā…

Taču virsnieks seglos grīļojās aiz vārguma, pavirši pār» sieto ievainojumu dēļ zaudējis daudz asiņu. Viņš piemeta roku pie cepures.

Jums no malas ir labāk redzams mūsu stāvoklis, tāpēc esiet atklāts, major: vai mēs vēl varam cīnīties?

—   Jā. Tikai bez panākumiem, — Krečmanis atbildēja.

Virsnieks seglos atkal sazvārojās.

—   Tad mēs turpināsim… Mums ir labāk mirt.

Bismarks nosūtīja Bazēnam proklamāciju, kurā izteica

neuzticību ģenerālim Trošī un nepārprotami pasacīja, ka viņam būtu patīkamāk vienoties ar Bazēnu, kas iecelts amatā vēl imperatora varas laikā. Bazēns nosprieda, ka prūšu kanclers viņam palīdzēs sagrābt varu Francijā… Moltke smējās: «Es jau neiešu Mecu traktēt no politiskā redzes viedokļa — man tā pirmām kārtām ir cietoksnis.» Divdesmit septītā oktobra vakarā Bazēns atdeva Mecu ar simt septiņdesmit trīs tūkstošus vīru lielu garnizonu. Vācieši pieprasīja karogus. Bet franči pašā pēdējā brīdī tos iegrūda ugunskuru liesmās. Nu viss bija galā. Vācu karapulki, tikuši vaļā no Mecas aplenkšanas, pastiprināja armiju, kas ieslēdza lokā Parīzi. Tagad šī kara nervu gali sanāca kopā vienā kūlītī klusajā Versaļā, kur Provansas ielas divpadsmitajā namā ar izkārtni Norddeutschebundes- kanzlei zem segas gulēja Bismarks, kā viņš izteicās, «saglabādams vienmērīgu ķermeņa siltumu». Versaļu stindzināja bargs sals, tās ielās plosījās sniegputeņi…

Prūsijas ģenerālštāba virsnieki klusībā dalījās, divos rangos — dievos un pusdievos. Moltke — tas bija dievs un vēl kāds! Bet Bismarks krietni vien dabūja ciest no pusdieviem: ģenerāļi nepiedeva, ka 1866. gadā, pēc kaujas pie Sadovas, viņš nebija tiem ļāvis ielauzties bagātajā Vīnē, bet bija ierobežojis uzvaru pār Austriju ar pieticīgu iztrakošanos draņķīgās Presburgas restorānos…

—   Bet tagad lai viņš ar savu muļķīgo politiku iet pie visiem velniem. Prūšu intereses izšķirs tikai zobens! Bismarku nedrīkst laist klāt pie kara lietu izlemšanas: ko gan viņš no tām sajēdz? Vai tad viņš lēja asinis? Jūs sakāt — rēta sejā? Viņš taču neveiksmīgi mēģinājis ar zobiem atkorķēt pudeli un sagriezies…

Bismarks dzirdēja šos ģenerāļa fon Podbeļska Ronam teiktos vārdus; kanclers apzinājās — pie Parīzes sienām gaida cīņa, kādu viņam jau reiz bija vajadzējis izcīnīt pie Vīnes sienām. Bismarks iebrauca Versaļā tūliņ pēc ķeizara, kurš apmetās pilsētas prefektūrā, kas bija grezni iekārtota. Skrejlapās vācieši apsolīja versajiešiem «personas un īpašuma, sabiedrisko pieminekļu un mākslas darbu pasargāšanu». īstenībā viss notika tā: zaldāti ielauzās jebkurā mājā, ēda un dzēra, ko gribēja, un, visu izlaupījuši, pārcēlās uz nākamo māju. Versajiešiem bija uzlikta četrsimt tūkstošu franku liela kontribūcija; Saules karaļa pilsēta pārvērtās par kaut ko vidēju starp kazarmu un bordeli. Negausīga līksmošana nerimās Hanka virsnieku restorānā, Rezervuāra ielas viesnīcā, kur varēja sastapt piedzērušus vācu valstiņu karaļus, hercogus un prinčus, kuru galvas vairs nerotāja kroņi, bet prūšu dzelzs ķiveres. Ver- saļa bija pilna Stībera aģentu; pārģērbušies proletāriešu blūzēs un buržuā svārkos, tie ložņāja visur, ieklausīdamies katrā franču skumjākā nopūtā; cietums bija pilns neapmierināto. Drosmīgais prefekts Ramo publiski atteicās spiest Bismarkam roku — viņam piedeva. Uz ielūgumu pie ķeizara galda viņš atbildēja: «Uzskatīsim, ka neesmu aicināts,» — viņam piedeva. Pēdīgi Ramo neizturēja: «Esat gan jūs, kungi, cūkas,» — tad viņu iesēdināja… Stībers piespieda visus iedzīvotājus izpildīt anketas, francūzietēm lika uzrādīt precīzu vecumu. Sievietes bija pārsteigtas, ka nepazīstams vīrietis, atnācējs no svešas zemes, grib zināt viņu vecumu, par ko nebija nojausmas pat vīriem un mīļākajiem …

Lauka kancelejā ienāca Bismarks, ģērbies ar resnu, baltu auklu apjoztā melna atlasa halātā ar dzeltenu oderi. Viņu Ielenca propagandas ierēdņi un pērkami žurnālisti, ar kuru starpniecību kanclers iedarbojās uz vācu un Eiropas avīzēm viņam vēlamā garā.

Ja kāds raksts likās veiksmīgs, viņš sacīja:

—   Vajag, lai tas mums radītu pēcnācējus…

Bismarkam pasniedza omleti ar ievārījumu un šablī,

Stīberam — cāli baltvīnā un pudeli burgundieša. Abu maltīti apsargāja divi garaudži žandarmi — tik gari, ka, pa- slējušies pirkstgalos, varēja aizsmēķēt cigārus pie gāzes radziņiem, kas pie pašiem griestiem apgaismoja istabu. Bismarks Stīberam neslēpa stāvokļa nopietnību: kaut arī vācieši jau sagrābuši trešdaļu Francijas, tomēr zemē, kurai ir bagātas kauju un revolucionārās tradīcijas, viņu biedēja tautas pretestība. Bet kas tad notiek Parīzē?

—  Stāsta, ka tur plosoties bads. Ko nu par to, iedzīvotājiem no kara jācieš. Tad tie jo ātrāk gribēs kapitulāciju. Mēs frančiem atstāsim tikai acis, lai tie varētu apraudāt savu likteni. Bez uzvaras pār Franciju nevar rasties Vācijas impērija… Ēdiet, Stīber, un dzerietl

Dievi un pusdievi panāca to, ka galvenās mītnes kara padomes notika bez Bismarka piedalīšanās; kanclera idejas mēģināja realizēt stūrgalvīgais, taču aprobežotais Rons. Bismarks vēlējās, lai ģenerāļi ātrāk gūst uzvaru, citādi kara gaitā varēja iejaukties Krievija. Vācu avīzes iedzīvotājiem jau bija apnikušas ar stereotipo frāzi: «Pie Parīzes viss bez pārmaiņām.» Bismarks rakstīja: «Eiropas iejaukšanās iespēja manī izraisīja satraukumu un nepacietību ieilgušā aplenkuma dēļ.» Jau kuro reizi viņš draudīgi apvaicājās Moltkem:

—   Kad tad jūs pievedīsiet Krupa aplenkuma «brumme- rus», lai tie noslauka no zemes virsas šo «civilizācijas Meku»?

' Moltke aizbildinājās ar gari izstieptajām komunikācijām un grūtībām aplenkuma parku piegādē; būdams korekts un nesatricināms doktrinārs, viņš uzskatīja, ka Parīze «izlaidīs garu tāpat — aiz bada». Bismarks bija par formulu: bads + bombardēšana = uzvara! Viņš draudēja ķeizaram: ja tuvākajās dienās Parīzi nesākšot bombardēt, viņš tūliņ iesniegšot atlūgumu.

—   Bismark, — ķeizars atbildēja, — ja jūs esat dieviem nolaupījis uguni, tad kādam ir jāknābā arī jūsu aknas tāpat, kā tas notika ar Prometeju… Labi, lai notiek tā, es aprunāšos ar Ronu.

Rons smago artilēriju pa sliedēm varonīgi aizbīdīja līdz pašām Parīzes sienām. Taču četrsimt «brummeru», apkrauti ar simttūkstoš bumbu terikoniem, vēl klusēja. Bismarks rītausmas sagaidīja neganti nikns par to, ka ir pamodies pats, nevis kanonādes dārdoņas iztraucēts. Sievai viņš pavēstīja: «Rons ir slims aiz dusmām par intrigām, kādas tiek dzītas pret bombardēšanu … Kroni ir sagrābis ķeizarisks panākumu neprāts; Moltkes vārdā tiek dotas pavēles citiem…» Beidzot kanclers sasauca preses biroju un uzdeva saviem aizbilstamajiem sagatavot rakstu, kas spētu Vācijā izraisīt sašutuma vētru pret ģenerālštāba dievu un pusdievu neuzņēmību:

—   Un lai šis raksts rada labi daudz brēkulīgu bērneļu …

Divdesmit septītajā decembrī plosījās briesmīgs putenisj cauri sniega virpuļiem «brutnmeri» atklāja uguni uz Parīzi, uz tās ielām un bulvāriem, uz teātriem un kafēšantā- niem, uz hospitāļiem un muzejiem («par lielu prieku prūšu dievbijīgajiem mācītājiem un Berlīnes sentimentālajām dāmām, kas, skaļi klaigājot, pieprasīja militāristiem, lai ēi Bābele tiktu sagrauta»),

Francijas pagaidu valdības vārdā Versaļā steidzīgi ieradās Zils Favrs — advokāts, kurš kādreiz bija aizstāvējis Orsīni un Berezovski. Favrs nezināja, ka pie galda viņu apkalpo Stībers, pārģērbies sulaiņa livrejā. Viņš nezināja arī to, ka Karaļa bulvāra mājā, kur viņš bija nometināts, atrodas prūšu slepenā policija. Advokāts jau daudz ko bija sapļāpājis savam laipnajam «sulainim», taču Bismarks nevēlējās uzsākt sarunas, kamēr viņam nebūs visā pilnibā zināms stāvoklis Parīzē pēc bombardēšanas.

—   Sadabūjiet kaut vienu vakardienas Parīzes avīzil

—   Jūs to dabūsiet, — Stībers apsolīja .

Viņš tūliņ aizsteidzās uz ūdensklozetu, kur iznīcināja visu tualetes papīru. Zilam Favram vajadzēja tur lietot tās Parīzes avīzes, ko bija paņēmis līdzi ceļā. Pēc tam Stībers izlietotās papīra strēmeles izvilka laukā, noskaloja bļodā ar siltu ūdeni, uz .galda izžāvēja un deva Bismarkam izlasīt, bet kanclers tās aiznesa viņa augstībai. Vilhelms I izlasīja, ka viena no bumbām ķērusi College de France un vēstures profesors pēc sprādziena studentiem teicis: «Ja tas jūs pārāk nesatrauc, tad turpināsim…»

Ar artilērijas optiku Bismarks vēroja Parīzes priekšpilsētu jumtus, viņš redzēja lidojam bumbas, kas debesīs atstāja svītru, it kā bumbu trajektorija būtu iezīmēta ar velci.

—- Medības Vācijai ir izmaksājušas pasakainu naudu,— viņš teica. — Toties ir patīkami noraudzīties zvērā, zinot, ka tas ir beigts.

Bismarka politikas «Dzelzs un asinis» Krupa ģimenei pārvērtās visvulgārākajā zeltā. Katrs nogalinātais parīzietis Prūsijas valsts kasei izmaksāja simtpiecdesmittūk- stoš frankul

Prūšu militāristu kasta Bismarkā saskatīja tikai kavalērijas pulka štāba virsnieku (tas nu nav nekāds lielais vīrs!). No stratēģijas tumsas dievi vēl nebija pamanījuši, ka Bismarks kā politiķis jau sen vairs neatpaliek no viņu draudīgās falangas, bet laiku pa laikam pat dara stingrāku tās soli. Pie Parīzes sienām Bismarks un Moltke vispirms saplēsās, bet tad salīga mieru,.. Nākamajā karā, pēc Moltkes domām, Vāciju gaida cīņa divās frontēs — ar Franciju un Krievijul Moltke prasīja Bismarka piekrišanu visas Francijas okupēšanai, bet sev pašam kara laikā varu — tikpat diktatorisku, kāda miera laikā ir kancleram. Bismarks savu veco draugu Ronu visā pilnībā nodeva Lielajam ģenerālštābam, un no šī brīža prūšu ģenerālštābs kļuva par galveno spēku viņa paša, Bismarka, politikā… Tomēr visas Francijas sagrābšanai kanclers nepiekrita.

—   Ja jūs esat nospriedis, ka armija ir nogurusi, — Moltke pierādīja, — tad tā ir gatava karu atkārtot no paša tā sākuma.

—  Tas nav galvenais, — Bismarks atbildēja. — Bez novājinātās Francijas pastāv arī spēkus uzkrājošā Krievija, un šī nepatīkamā zeme nemūžam nepieļaus Franciju samalt miltos.

—   Ko tad citu — ja ne visu Franciju, — Moltke gribēja zināt, — jūs, Bismark, dosiet vāciešiem pēc visām armijas spožajām uzvarām?

—   Pietiek ar Elzasu un Lotringu.

—  Mecu! — Moltke guldzoši izsaucās.

—- Vai tiešām jums patīk Šī krāma pilsētele?

—  Man Meca ir cietokšņa mūris, aiz kura es varu noslēpt veselu armiju. Ja man pieder Meca, es vienmēr turu Francijas durvis līdz galam vaļā,., nāc tikai iekšā un grāb Parīzi aiz rīklesl

Stratēģija saskaņoja savus plānus ar politiku, bet Vācijas vienotība tika kaldināta prūšu kazarmā. Nākotne tika apspriesta, dārdot lielgabaliem, kas novietoti tik cieši cits citam līdzās kā pudeles vīna pagrabā.

8. IMPĒRIJA — AR DZELZI UN ASINĪM

Parīze bloķēta! Bada sākumu iezīmēja konservu parādīšanās veikalos; uz to etiķetēm greznojās uzraksti angļu valodā: <rBoiled Beef» (vārīta liellopu gaļa). Restorānos pasniedza zušus un grunduļus, ko Sēnā ķēra ielas puikas. Tika ieviestas pārtikas kartītes gaļai. Beidzot visos gaļas veikalos vitrīnām vienlaikus tika nolaisti priekšā dzelzs aizvirtņi — gaļas vairs nav! Visilgāk pārdošanā noturējās vīns, kafija un šokolāde.

Bismarks Versajā grezni dzīroja, bet parīzieši saņēma piecpadsmit gramus rīsu vai zirņu, divdesmit gramus auzu, trīsdesmit gramus kapātu salmu. Kāds krievu aculiecinieks rakstīja: «Ēda suņus, kaķus, peles un žurkas, kuri garšoja pēc cūkgaļas sajaukuma ar irbes gaļu. Kaķus

pārdeva par divdesmit frankiem, žurka maksāja līdz četriem frankiem. Mārciņu vilka gaļas nebija iespējams dabūt lētāk par trīsdesmit frankiem, zaļumus — ne par kādu naudu, pienam lēja klāt trīs ceturtdaļas ūdens.» Bet ziema iegadījās barga, ogļu krājumi drīz vien izsīka, parīzieši dedzināja mēbeles, vecos Parīzes bulvāru kokus nozāģēja līdz pat saknēm. Pie apdzisušiem pavardiem arvien biežāk atrada mirušus sirmgalvjus un bērnus — tie mira pirmie. Zemnieki, kas uz ziemsvētkiem nejauši bija nonākuši Parīzē, lūdza vāciešiem, lai viņus izlaiž uz provinci — pie ģimenēm, Bismarks kategoriski atteica: «Jo pilnīgāka ir ciešanu aina, jo pilnīgāka ari uzvaras izjūta. Līdzjūtiba nav pieļaujama — tā traucē sasniegt mērķi…» Parīze uzturēja sakarus ar pasauli, izmantodama gaisa balonu lidojumus. Krups uz šo parādību momentāni reaģēja, un Esenes cehos dzima pret debesīm pavērsts lielgabals — pasaulē pirmais zenītlielgabals. Parīzieši palaida gaisā pasta baložus. Bismarks lika no Vācijas atvest dresētus vanagus — un virs Monmartras jumtiem izraisījās traģiskas gaisa divcīņas.

Reiz kāds kājnieku zaldāts stiepa uz muguras maisu ar zemi, lai novietotu to brustvērā. Piepeši vācu šāviņš norāva nesamo no muguras, un maiss pats no sevis ievēlās tieši vajadzīgajā vietā. Francūzis — pat nebrīnīdamies — uzsauca šāviņam pakaļ:

— Paldies tev, protams, bet es jau gan vēl neesmu noguris!

žēl, ka šos vārdus nedzirdēja Stībers. Pašlaik viņš bija aizņemts ar nomierinošu vēstuļu rakstīšanu sievai, kura viņu-turēja aizdomās par biežu neuzticību. Stībers apgalvoja laulātajai draudzenei, ka saglabās sevi svētu: «Nav nemaz iespējams iedomāties, kā mūs visus te neieredz, it īpaši sievietes… Francūziete iespļautu sejā tai, kura man uzsmaidītu. Esi mierīga, manu dārgumiņ: lai kā vēlētos, es nespētu kļūt Tev neuzticīgs …»

Valodas par impēriju Bismarks uzsāka tūliņ pēc Sedānas, kad pavadīja ķeizaru jājienā pa kaujas lauku. Jājot pāri kritušo līķiem, viņš ieminējās, ka ir nepieciešami panākt prūšu kroņa pārākumu pār visiem vācu zemju kroņiem, bet tas iespējams — izveidojot Vācijas impēriju.

Kroņprincis Fridrihs, noskaņots romantiskāk par tēvu, atbalstīja kanclera domu, taču Vilhelms I atbildēja, ka vecā, labā Prūsija allaž to vien darījusi kā slānījusi Vācijas vāciešus, — kā tad lai tagad viņš, senās prūšu slavas mantinieks, piepeši sākot saukties «Vācijas» ķeizara vārdā? Vadīdams savu masīvo ķēvi nopakaļ ķeizara Verandai, Bismarks neatlaidās: viņš runāja, pierādīja, iekarsa … Impērijas pamatpazīme ir vienota pakļautība un varas centralizācija; dabūt visus vāciešus zem viena kroņa — tā ir viņa senlolota vēlēšanās.

—   Liecieties mierā, Bismark! 4- ķeizars pavēlēja …

Vairākas dienas Vilhelms nespēja skatīties uz kancleru

bez riebuma. Kroņprincim Fridriham viņš sašutis sacīja:

—  Mana sirds, dēliņ, neizturēs, ja jaukais vārds Prūsija izšķīdīs mutuļojošajā katlā, kas saucas Vācija, jo tā allaž bijusi naidīga Berlīnei un svētajām prūšu tradīcijām…

Bismarks ierosināja saglabāt Vācijā neskartus karaļu un hercogu titulus, ņemdams vērā, ka zem imperatora sceptera tie īpaši izvērsties nevarēs. Vilhelms I pamazām padevās kārdinājumiem. Tagad jautājums ieguva gramatisku nokrāsu: ķeizars vēlējās kļūt nevis par vācu imperatoru, bet tikai par Vācijas imperatoru. Bismarks iegalvoja, ka nekad neesot bijis Romas imperatora, bet bijis romiešu imperators. Ķeizars atsaucās uz raportiem piektajā Kalugas pulkā, kura šefs viņš bija:

—   Tur vienmēr raksta — Krievijas imperators.

Bismarks sāka pārrunāt īpašības vārda datīva formas.

Ķeizars noskaitās.

—   Beidziet reiz mani pamācīt kā mazu bērnu.

Palīgā tika aicināts tulkotājs no krievu valodas vācu valodā — hofrāts Luī Sneiders', un, kanclera skarbā skatiena vērots, viņš apliecināja, ka Kalugas pulka raporti pārtulkoti aplam: jāsaka — visu krievu imperators, nevis Krievijas imperators.

—   Bet es gribu būt tikai Vācijas imperators!

Un, kad kroņprincis vēlējās pavēstīt arī savus vērojumus gramatikā, tēvs rupji iebelza ar dūri pa galdu.

—   Tu nu kliedz «hoch», kad tev lūgs to darīt…

Vilhelms I nenojauta, ka kronis īstenībā nerotā viņa

galvu: koronācija bija tikai iegansts prūšu militārisma uzvaras nostiprināšanai. Ceremonijai Bismarks lika sagatavot Versaļas pils Spogulzāli. Taču kanclers nebija ņēmis vērā, ka dažu minūšu gājienā no šīs zāles atradās arī zāle bumbas spēlei, kur bija skanējis zvērests Lielajai franču revolūcijai!

Stībers dabūja pasvīst: cik daudz franču vajadzēja izraidīt no Versaļas, lai tie nesadomātu traucēt kronēšanu; pārējie iedzīvotāji cits citam nosolījās, ka aizbultēs durvis un nerādīsies ielās (tas Stīberu pilnīgi apmierināja)… Pienāca 1871. gada 18. janvāra dienas vidus. Bismarks ieģērbās baltā kirasiera mundierī ar zeltītu jostu, uzvilka kājās varen augstus stulmu zābakus ar bronzas sprādzēm. Kanclers ar pilnām tiesībām ieņēma vietu pie paša altāra, pār kuru viļņojās uzvaras karogu krokas. Kad viņam līdzās uzcirties un iesmaržojies nostājās Moltke, kanclers klusi iečukstēja tam ausī:

—   Neraizējieties: ģenerālštābs paliek prūsisks …

Spoguļzālē tika ielaisti vienīgi augstākās ģeneralitātes

pārstāvji un vācu valstiņu valdnieki. Turēdams rokā ķiveri, vecais ķeizars uzkāpa altāra paaugstinājumā. Spoža saules gaisma bagātīgi iespīdēja pa logu augstajām arkām, zem griestiem sadalīdamās zaigojošās lustrās; zem bruņucepurēm vīdēja frontinieku bārdas un ģenerālštāba dievu un pusdievu gludi skūtās maskas. No civilistiem klāt bija vienīgi Villijs Stībers, kurš šobrīd atgādināja nožēlojamu peli, kas nejauši iemaldījusies kaķu kāzās. Bismarks spiegam bija uzticējis godpilnu pienākumu: šajā zālē viņš pārstāvēja nākamās Vācijas tautas masas!

Satvēruši zobenu spalus, ģenerāļi bija gatavi uzsaukt kad Bādenes hercogs sāka lasīt vācu vēstures svinīgā akta proklamāciju. Bismarks jau iepriekš saspringa, vēl nezinādams, kā dokumentā tiks galā ar šo nejauko gramatiku. Taču hercogs uzsauca slavu:

— …imperatoram Vilhelmam Pirmajam!

Tā ka tika iztapts gan vieniem, gan otriem. Un tūdaļ pret lustrām uzšāvās zaigojošs zobenu un palašu mežs, ģenerāļu pūlis sablīvējās ap altāri, sveicot jauna spīdekļa piedzimšanu. Kā lielu darbu paveicis titāns Bismarks stingri stāvēja uz parketa paša radītā imperatora priekšā! Bet Vilhelms I, saērcināts par Prūsijas ķeizara titula zaudēšanu, šķiet, tā arī nesaprata, cik svarīgs notikums šodien norisinājās mirdzošajā Spoguļzālē …

Bija notikusi Vācijas galīga apvienošana zem impērijas jumta. Rupjš spēks, dzelzs un asiņu spēks, bija radījis jaunu valstisku veidojumu. Pašā Eiropas centrā starp Franciju un Krieviju bija izveidojies stingrs vācu valstiņu saliedējums vienotā impērijā — bez agrākajiem buferu norobežojumiem. Tagad no Mēmeles Baltijas jūras krastā līdz Elzasai, no Ķīles ostām līdz Alpu atradzēm līdz zobiem apbruņota pletās jauna Vācija — Bismarka Vācija! šī impērija bija tā pati prūšu ķeizarvalsts, tikai palielināta apmēros, bet ar tiem pašiem agrākajiem Hoencollernu paradumiem: sagrābt kauļ ko un ātrāk aprīt, lai nepaliek pāri citiem. Jauns bija tikai kronis — impērijas kronis, un, ko reihskanclers Bismarks tagad saliedēja kopā, to reiha policija tūdaļ sāka modri apsargāt! Tolaik mēdza teikt: — Bismarks padara Vāciju lielu, bet vāciešus — mazus …

Krievu aristokrāts kņazs Vitgenšteins, ieradies no Parīzes, stāstīja caram, ka baumas par badu esot blēņas:

—   Es iegāju restorānā un pasūtīju austeres. «Vai neatradīsies arī omāri?» es tāpat vien aiz ziņkārības apvaicājos. «Krieviem vienmēr,» atbildēja viesmīlis, un es notiesāju omāru, vācu artilērijai dārdot… Ticiet man, tas bija neaizmirstami!

Tā bija patifesība, taču Vitgenšteins nepateica, cik viņam šīs pusdienas maksāja, un noklusēja, ka austeres un omāri bija atgādāti Parīzes bagātniekiem ar gaisa balonu. Prūsijas sūtni princi Heinrihu VII Reisu cars brīdināja:

—   Miers, kas dibināts uz sakautā pretinieka pazemošanu, nav miers, bet tikai īslaicīgs pamiers starp diviem

kariem. Jūs izbeigsiet karu ar parādes banketu, bet Eiropa vairs nevarēs mierīgi gulēt…

Uz visiem cara lūgumiem iegrožot pret Franciju vērsto ieraušanas kāri ķeizars, «asaras liedams», atbildēja, ka viņš jau gribētu no visas sirds, bet esot spiests piekāpties savu «uzticamo pavalstnieku» priekšā. Sajā nekrietnajā demagoģijā, lasītāj, nav jāpūlas sameklēt neatlaidīgu Bismarka ietekmi — ķeizars arī pats bija gudrs diezgan.

Tātad nu bija jānodrošina laupījums. Bismarks pieprasīja ne tikai Elzasu un Lotringu ar Mecas cietoksni, bet vēl arī septiņus miljardus kontribūcijas. Tjērs viņu kārdināja, kontribūcijas vietā solīdams aizjūras kolonijas — Pondišeri (Indijā) vai Kohinhinu (Vjetnamu), uz to kanclers viņam atbildēja:

—  Vācijai kolonijas nav vajadzīgas. Mums nav flotes, ar ko tās apsargāt. Vienīgais labums no kolonijām ir tas, ka turp var izsūtīt bez darba palikušus galvaspilsētas ierēdņus. Vāciešiem kolonijas ir lieka greznība — tāpat kā poļu aristokrātiem, kuri guļ bez palagiem, toties staigā apkārt sabuļādas kažokos …

Vēlāk viņš atzinās: «Es nevēlējos Mecu, pilnu ar frančiem, bet to ieņemt mani piespieda ģenerāļi; ja Bazēns īstajā laikā nebūtu atdevis Mecu, mums pat nāktos pārtraukt Parīzes aplenkšanu.» Pamiera laiks tuvojās beigām, bet sarunas ar Tjēru un Favru ieilga; Tjērs iespītējās.

—   Man jau apnikusi jūsu daiļrunība, — Bismarks sacīja. — Izbeigsim to, citādi es sākšu runāt vāciski. — Veselu stundu viņš norunāja vāciski. — Tagad pārtulkošu … Simtiem tūkstošu jūsu gūstekņu piepilda mūsu kazemātus no Ulmas un Ingolštates līdz Kolbergai un Dancigai. Astoņas nedēļas mēs tos turējām uz kailas zemes, tieši lietū. Mēs tos barojām ar auzu suslu un turnepšiem, ko rij vienīgi cūkas. Tagad tiem visa pasaule apriebusies! Ko tad, ja es atkal tiem izdalīšu trofeju šautenes un visus atdošu tieši imperatoram Napoleonam Trešajam? Varu jums galvot, viņš ieradīsies un apgriezis jums sprandu.

—   Nesakiet tik asinskāras asprātības, — Tjērs atbildēja.

—   Labi, — Bismarks kļuva devīgs, — mēs jums atdosim Elzasas Belforu, bet par to Parīze atvērs vārtus mūsu armijai…

Tas bija spļāviens Francijai sejā! Bismarks nebija sīkumains cilvēks, un viņam pastaiga pa Elizejas laukiem neko nenozīmēja. Gluži vienkārši kanclers gribēja norēķināties ar ģenerāļiem par to, ka pirms pieciem gadiem nebija tiem ļāvis noinaršēt pa Vīnes Prāteru … Pirmajā martā, zābakus klaudzinādamas, vācu armijas cauri Triumfa arkas velvēm iesoļoja «civilizācijas Mekā», un šajā dienā Parīze pār tām izcinīja lielisku uzvaru!

Kā uz burvju mājienu aizvērās durvis un logi, grabēdamas vitrīnām priekšā nolaidās žalūzijas. Vācieši maršēja cauri mirušai pilsētai… Klusums, tukšums, neviena cilvēka — tikai zābaki klaudz uz akmeņiem: kliks-klaks, kliks-klaks! Pie kafejnīcu durvīm pakarināti uzraksti: «Slēgts sakarā ar nacionālām sērām». Vācu armija saskaņā ar konvenciju ieņēma teritoriju starp Sēnu un Konkordijas laukumu, no Sentonorē līdz Terna avēnijai, — un tu, lasītāj, vari būt drošs — tālāk par šo demarkācijas līniju neviens prūsis degunu nebāza… baidījās!

Vakarā Parīze nekļuva rosīgāka: nekur ne uguntiņas, neviena paša fiakra vai omnibusa, teātri tukši, kabarē slēgti, visur izmisīgs kapsētas klusums. Vilhelms I gribot negribot atcerējās savus jaunības gadus, kad 1814. gadā bija iegājis Parīzē:

— O, tad viss bija citādāk, nevar ne salīdzināt. Tagad es sapņoju tikai par vienu: kā varētu no šejienes ātrāk aizvākties…

Tikai sešdesmit divas stundas ilga vienas Parīzes daļas okupācija, un vācieši Parīzi parņeta, franču solidaritātes apkaunoti, saniknoti par savu smieklīgo triumfu.

Bismarkam tomēr gadījās sastapt kādu parīzieti. Tas bija kāds proletārietis, jau labi gados. Viņš kancleru uzrunāja:

—    Spriežot pēc karikatūrām, jūs laikam esat pats Bismarks? — Jā, es esmu Bismarks.

—   Izšaut uz jums nevaru, bet varu spļaut…

—    Zini, draugs, — Bismarks atbildēja slaucīdamies, — tas tomēr ir godīgāk, nekā bija Austrijā, kur Vīnes ierēdņi diedelēja no manis prūšu ordeņus… Ej vien tālāk, drosulil

9. PRIEKŠVAKARA

Vācijai karš izmaksāja divus miljardus septiņsimt miljonus marku, bet Francijai tas izmaksāja deviņus miljardus astoņsimt divdesmit miljonus franku. Tjērs sasita rokas — kur lai ņem vēl septiņus miljardus, ko piepildīt ar zeltu prūšu bankas? Frančiem palīdzēja Krievija: viņa gaišība kanclers no Pēterburgas izdarīja enerģisku spiedienu uz Bismarku, un kontribūcijas tika samazinātas uz pieciem miljardiem …

Sagriezis globusu savā priekšā, Gorčakovs spēji apturēja tā griešanos un uzsita ar pirkstu pa Franciju.

— Publiskā pieredzes apguve cilvēkēšanā tuvojas beigām. Tomēr pat Francijas agonija spēj satricināt pasaules pamatus.

—   Un tomēr, — Tjutčevs sacīja, — Eiropai noteikti sažņaudzas sirds, redzot dzejnieku un filozofu, gaumes un grācijas zemes senāko diženumu tik dziji krītam.

—   Jūs aizmirsāt pieminēt — arī revolūcijas zemes! Francija devās karā, nesdama savu karavīru mugursomās tikojumus pēc republikas …

Tjutčevs rakstīja meitai Aņai Aksakovai: «Sis karš, lai kāds būtu tā iznākums, sašķels Eiropu divās nometnēs, naidīgākās nekā jelkad agrāk: sociālajā revolūcijā un militārajā absolūtismā.» Dzejnieks prata paredzēt notikumus: agrā pavasarī pasaule saņēma vēsti, ka nodibinājusies Parīzes Komūna — pirmais proletariāta diktatūrai mēģinājums. Valdibas sakāve vēl nav nācijas sakāve. Uz haosā bojā ejošās Napoleona impērijas drupām dzima kaut kas jauns — grandiozs un dižs. Vācu karapūļu iebrukuma aizvainota, Francijas tauta pati gribēja izšķirt Francijas likteni! Tjutčevs un Gorčakovs bija gauži pārsteigti, padzirdējuši, ka viņu tuvinieki un draugi neslēpj savas simpātijas Parīzes komunāriem …

Kanclers pusdienoja Ziemas pilī; pie cara galda sēdēja arī flīģeļadjutants Logins Zedelers, tikko iebraucis no Berlīnes; cars viņu izvaicāja par savu tēvoci.

—   Jūsu tēvocis ir lielisks! Viņš mani pieņēma istabā, kas bija pieblīvēta ar ziediem… tik daudz ziedu vienkop es vēl nekad nebiju redzējis. Ķeizaru smaržpilnajā gaisā ielenca viņa ģenerāļi — Moltke, Podbeļskis, Steinmecs, Bīlovs, Stošs, Treskovs. Bet jūsu debešķīgā krustmāmiņa Auguste braukāja mūsu vidū invalīdu ratiņos un visus cienāja ar spāņu mandarīniem.

—   Ar spāņu! — cars sāka skaļi smieties. — Viņi, velns lai parauj, ir tomēr savu panākuši. Ne jau velti Bismarks mēģināja Madridei iesmērēt savu princi Hoencollernu Zīgmaringenu.

Gorčakovs, noliecis seju pār šķīvi, noņurdēja:

—   Vai bija vērts rīkot tādu jezgu mandarīnu dēļ?

Aleksandrs II saprata viņa naidīgo mājienu.

—   Jūsu gaišība, — viņš vēsi teica kancleram, — franči ir apzīmogoti ar sātana zīmogu… Komūna! Nedomājiet, ka tās komunistisko atzarojumu nav ari Krievijā…

Zedelers vēlāk atcerējās: «Pusdienas bija ļoti izsmalcinātas, valdnieks daudz jokoja ar galveno oficiantu francūzi, dēvēdams viņu par komunāru; pirms katra ēdiena viņš smiedamies vaicāja — vai to nav saindējusi Komūna?» Gorčakovs sabojāja caram noskaņojumu, paziņodams, ka Bismarks, kad notika sarunas ar Tjēru, stājies sakaros arī ar Parīzes Komūnas vadītājiem …

—   Kur jūs ieguvāt šīs nelietīgās ziņas?

—   No mūsu sūtņa Londonā.

—   No Brunova? Vai viņš tur nav sajucis prātā?

—   Viņam to pastāstījis pats Napoleons! Bijušais imperators teicis, ka esot gauži pārsteigts par šī žongliera Bismarka izdarībām.

—   Es arī, — cars atzinās, kļūdams drūms…

Berlīne šo faktu noslēpa aiz bieza dūmu aizsega; Bismarks mierināja Gorčakovu ar muļķīgu ideju, ka, sak, Parīzes Komūna «būtībā neesot nekas cits kā vien ideālās prūšu komunālās organizācijas īstenojums». Nosviedis brilles uz galda, Gorčakovs ilgi smējās … Viņu apmeklēja marķīzs de Gabrijaks, kurš atrtesa telegrammu no Zila Favra: tas ļoti lūdza kancleru apvaldīt Bismarku. «Prūsija,» viņš rakstīja, «kļūst par Parīzes Komūnas līdzdalībnieci!» Gorčakovs pat nemēģināja iedziļināties.

—   Dārgo marķīz, es labāk par jums zinu, ka Bismarks var k]ūt par paša Belccbula pudeles brāli elles ugunīs, bet viņš nemūžam nekļūs, piedodiet, par komunistu!

Sajās dienās Tjutčevs mitējās mīlēt vācu «ilūziju» pasauli un sāka darboties franču-krievu tuvināšanās labā. Nedomāsim, ka šīm sirds tieksmēm trūktu politiskas loģikas.

—   Patiesība, — dzejnieks sacīja, — nekad nevar būt galīga: kad apgūta pirmā, seko otrās patiesības meklējumi un tad trešās. Patiesība — tas ir nerimtīgs vecā iznīcināšanas un jaunā radīšanas process…

Visu šo laiku Gorčakovs svārstījās: te viņš lika biklas cerības uz Komūnas pretošanos vācu armijai, te pēkšņi sāka komunārus neganti lādēt. Vai mums par to «viņa gaišība» būtu jānosoda? Lielās Krievijas impērijas kanclers gluži vienkārši neizprata, ka pašlaik Parīzē proletariāts veido kontūras jauna tipa valstij, kas būs atšķirīga no buržuāziskajām valstīm. Paies četrdesmit gadi, un Ļeņins rakstīs: «Komūna — tā ir sociāla revolūcija, darbaļaužu pilnīga politiskā un ekonomiskā atbrīvošana… Un šajā ziņā tā ir nemirstīga!»

Septiņdesmit divas dienas Francijas vēsturē kļuva par mūsu nākotnes vēsturi: Parīzes komunāru sacelšanās jau slēpa sevī padomju varas iedīgli. Mēs atceramies, ka gleznotājs Kurbē nogāza zemē Vandomas kolonnu — māksliniecisku militārisma un apspiešanas simbolu; milzīgais četrdesmit piecus metrus augstais bronzas «klun- cis» nogāzās uz laukuma, un to pārdēvēja par Internacionālo laukumu.

Taču Komūna jau kopš pašām pirmajām pastāvēšanas dienam sastapās ar kontrrevolūcijas pretošanos. Tajā pašā Vandomas laukumā protesta demonstrācijā izgāja žurnālisti, biržu darbinieki, politiķi un virsnieki. Tiem priekšgalā, spieķīti vicinādams, soļoja slaids, elegants cilvēks ar patīkamiem sejas vaibstiem.

Tas bija Dantess — Puškina slepkava!

Pašlaik reakcijas spēki apvienojās, un Bismarkam ar Tjēru un Tjēram ar Bismarku vajadzēja kļūt par Parīzes Komūnas «dantesiem» …

… Bismarks aizvadīja pirmo bezmiega nakti. Uz rīta pusi, liķieru un stipru cigāru apdullināts, viņš sāka apjēgt, ka, nenoraidot sakarus ar Komūnu, var drošāk šantažēt Tjēru pārrunās par mieru. Bismarks sāka izlikties, ka viņš it kā atzītu Komūnas tiesības runāt visas Francijas vārdā.

—   Taču komunāri nav pat ieskatījušies Parīzes bankā, bet tur pagrabos guļ pēdējie trīs miljardi franku … — Tjērs ar Versaļas armijas spēkiem nejaudāja tikt galā ar Parīzi, un viņa bezpalīdzīguins modināja Moltkē trakas dusmas.

—   Re, kas iznāk, ja pie karošanas ķeras diletanti! Vai tiešām ir tik grūti sarīkot asinspirti? Es nomanu, ka mēs Tjēram esam vajadzīgi, tikai viņš no mums… kaunas.

—   Toties, — Bismarks piebilda, — viņš tūliņ kļuva piekāpīgāks sarunās. Kad šim blēdim dūša būs galīgi papēžos, esiet gatavi atkal bombardēt Parīzi…

Sastapdainies ar Tjēru, kanclers paziņoja:

—   Es jau esmu lādzīgs cilvēks! Lai tad arī tā notiek. Es atlaidīšu mājās sagūstītos frančus, bet, kā tos labāk izmantot, par to jau parūpēsieties jūs …

Bismarks palīdzēja Tjēram savākt simttrīsdesmittūk- stoš durkļu lielu armiju. Moltke ar savu karaspēku bloķēja Parīzi no austrumiem un ziemeļiem. Kādu nakti vācieši klusi atvēra fronti, pa spraugu izlaida versaļiešus cauri uz Parīzi — no tādas puses, kur komunāli uzbrukumu negaidīja. Pasaulē pirmā proletariāta diktatūra nepadevās! Komunāri deva pēdējo un izšķirošo kauju Per- lašēzas kapsētā; te viņi, kopā ar bērniem un sievietēm piespiesti pie degošās sienas, tika nošauti ar Napoleona tarkšķošajām mitraijēzēm. Versaļieši sagāza bedrēs dzīvos un mirušos, bet no augšas aplēja tos ar nedzēstiem kaļķiem un petroleju.

Tikai tad Tjērs Frankfurtē noformēja galīgo līgumu ar Vāciju. Uz Gorčakova kabineta sliekšņa starojošs parādījās marķīzs de Gabrijaks un apsveica kancleru ar «šo Eiropas murgu» izbeigšanos. Gorčakovs domāja par ko citu. Viņš bez vajadzības bīdīja tintnīcu šurp un turp.

—   Kā jūs domājat, — viņš ieprasījās, — kam Frankfurtes līgumā bija izšķirošā loma: vāciešu vēlmēm piepildīt savas domnas ar Lotringas rūdu vai… tīrai stratēģijai?

—  Mūsu dzelzsrūdās ir pārāk daudz fosfora, kas apgrūtina apstrādi. Drīzāk vāciešus būs vairāk kārdinājis stratēģiskais nekā ekonomiskais ieguvums.

—  Es domāju tāpat. — Kanclers pamāja ar galvu. — Bet kur jūs savāksiet piecus miljardus, lai tiktu vaļā no okupācijas?

—  Franči ir skopi, bet dievina naudas tērēšanu par niekiem. Ja visādiem niekiem — tādiem kā ziepes, lietussargi, tabaka un braukšana pa ceļiem — uzliktu nodokļus, Francija ātri atspirgtu …

Pat dižais Pastērs uz kādu laiku aizmirsa mikrobioloģiju, uzrotīja piedurknes un ķērās pie alus darīšanas, lai franču alus Eiropas tirgos uzvarētu teicamo vācu alu. Savā izgudrojuma patentā Pastērs rakstīja: «Sis būs nacionālā revanša alus…» Viņš savu panāca: franču alus kļuva labāks par Bavārijas alu! Valsts sāka uzkrāt naudu…

Visur dārdēja «nācijas dziedoņa» Freiligrāta dziesmas:

Hurrah; Germania, Stolzes Weib, Hurrah, du f>rosse Zeit! (Lai dzīvo Vācija, lepnā sieva, Lai dzīvo dižais laiks!)*

Tagad Bismarks varēja arī justies pašapmierināts.

—  Politika — tā ir zinātne par iespējamo. Viss, kas atrodas ārpus tā, ir nožēlojama literatūra grūtsirdīgām atraitnēm, kas sen zaudējušas cerības iziet pie vīra …

Beidzot viņi iekārtojās īsti mājīgi. Milzīgajā, pelēkajā reihstāga ēkā Vilhelmštrāsē — tur uz visiem no tribīnes auro kanclers, bet aiz Brandenburgas vārtiem Kēnigsplacā uzcelta sarkana Lielā ģenerālštāba ēka — tur atrodas armijas smadzenes, kabinetu klusumā čaukst slepenas kartes.

—   Bet man ir garlaicīgi, — brīnījās Bismarks. — Ir paveiktas lielas lietas. Radīta impērija. Tā ir atzīta. No iās baidās. Mani vārdi pasaulei iedveš cieņu. Mana klusēšana liek visiem drebēt. Citi, kad tiem ir garlaicīgi, sit kārtis. Medī zaķus. Man tas nederi Lūk, ja izdotos atkal nogāzt tādu treknu mežakuili.,, kā Francija, tad gan, šķiet, es atkal sarosītos …

Sākās Vācijas pārprūšošana: nevis Vācija aprija Prūsiju — nē, pati Prūsija, ierijusi Vāciju, izšķīdināja to savā organismā. Moltke, pēc dzimšanas mēklenburdzietis, jau jaunībā bija pārprūšojies, bet tagad nepretojās arī ģermanizēšanai. Sis sarežģītais process viņam pagāja bez sāpēm, kamēr citi Berlīnes ģenerāļi, prūsomānijā iesūnojuši, nevarēja pat skaidri noteikt, kur īsti tagad atrodas ,.,

Moltke ieradās pie Bismarka ar jautājumu:

—  Vai jūs kā politiķis varat garantēt ģenerālštābam, ka Francija nesāks mums draudēt ar revanšu?

—   Es droši garantēju pretējo: Francija vienmēr tieksies pēc revanša. Mans uzdevums — turēt to izolācijā, padarot to nespējīgu noslēgt savienības. Jūsu uzdevums — negaidīt, kamēr tā atvēzējas, bet vienmēr būt gataviem preventīvam karam.

—   Pateicoši Iznāk tā, ka visi mūsu uzvaru augļi ir - tuvāko pusgadusimteni dzīvot kazarmās, turot šautenes pielādētas.

—  Jā, — Bismarks nopūtās, — tādas ir tuvāko divu triju vācu paaudžu perspektīvas.,. Kari nāciju tikai nostiprinās!

Moltke, pietvīcis kā jauneklis, klusi atzinās, ka ' 1848. gada revolūcijas laikā esot pārdzīvojis spēcīgu garīgo satricinājumu. — Kādu tad? — Bismarks brīnījās.

—   Es jau savācu mantas, gribēju bēgt uz Austrāliju, kur, pēc maniem aplēsumiem, vēl kādus divsimt gadus nenotiks nekādas revolūcijas.

—   Moltke, ko tad jūs Austrālijā būtu darījis?

—   Būtu tur audzējis baltas rozes… pārdošanai.

—   Kādas tad tur, pie velna, rozes? Tur ir aitas, Moltke.

—   Nu, tad būtu audzējis aitas. Kāda tur starpība?

—  Jūs esat ļoti naivs cilvēks.

—   Iespējams, — Moltke piekrita. — Tagad jau gari redzu, ka mans vājums varēja kļūt par nelabojamu nelaimi … — Visai Vācijai! — Bismarks piebilda.

Parīzes Komūna bija atstājusi rētu viņa sirdī; tūliņ pēc «asinspirts» kanclers griezās pie Eiropas kabinetiem ar aicinājumu atkal izveidot monarhu «Svēto savienību» pret komunismu un Internacionāli. Komunisma briesmas, Bismarks brīdināja, ir tikai apslāpētas, bet kaut kur zem pelniem vēl kvēlo uguns, draudēdama atkal izlauzties virspusē. «Rēgs klīst apkārt pa Eiropu — komunisma rēgs!» — šie vārdi uz kancleru iedarbojās tā, ka viņu pat sāka kratīt drebuļi… Bismarks radīja savu plānu: «Izmantojot bailes no Internacionāles, noskaņot Krieviju naidīgi pret Franciju kā pret Komūnas un vispār pret sarkano zemi un dabūt savā pusē Austriju.» Bēdīgi slavenajai Eiropas žandarma lomai, kādu pārmeta Nikolaja I Krievijai, tagad vajadzēja pārvietoties uz Bismarka Vāciju.

1871. gada vasarā Aleksandrs II Emsā dzēra minerālūdeņus; jaukajā kūrorta klusumā viņš dedzīgi atbalstīja Bismarka projektu. Brieda varmācīgi plāni.., Gorčakovs sacīja Tjutčevam:

—   Man jau reiz ir gadījies vērot rēgiem līdzīgu pastardienas ainu. Tas bija manos jaunības gados Londonā… Pa ielām, rībēdams un gandrīz gabalos jukdams, drāzās diližanss ar piedzērušu kučieri, bet diližansā iekšā pilnā sparā plūcās pasažieri. Eiropa man pašlaik atgādina šo ārprātīgo diližansu …

Gorčakovs aizvien biežāk pievērsās notikumiem Balkā- nos, kur slāvu tautas cīnījās par brīvību un patstāvību.

—   Mūsu slāvu brāļu cerības uz Krieviju ir zemes pievilkšanas spēks, no kura neviens nevar atbrīvoties. Tas pastāv neatkarīgi no tā, kā mēs pret to izturamies…

Uz Balkānu notikumiem, ak vai, vajadzēja raudzīties caur Vīnes politikas brillēm. Bet Austrijas jau vairs nebija! Francis Jozefs, gluži tramīgs aiz bailēm no ungāru revolūcijas, bez cīņas atdeva «vācu» pozīcijas un Buda- peštā kronēja sevi ar maģāru kroni. Viņš riskēja ielaisties ortodoksālā «duālismā»: Austrijas vietā radās jauna valsts — Austroungārija, kuras izveidošanos jau sen pareģoja Bismarks…

Gorčakovs iegāja pie cara ar ziņojumu:

—       No neoficiāliem avotiem esmu saņēmis ziņas, ka Zalcburgā sastapsies ķeizars Vilhelms Pirmais un imperators Francis Jozefs, lai demonstrētu bijušā nodošanu aizmirstībai. Austrijas valdnieku pavada ungāru premjers Gula Andrāši, kurš ir par stingru militāru savienību ar Vāciju. — Savienību … pret ko?

—   Iespējams tikai viens variants — pret Krieviju.

—   Vai dokumenti Zalcburgā ir parakstīti?

—        Liekas, tur ierobežojās ar skūpstiem un mutiskiem apliecinājumiem. Bet pašlaik visā augumā izslienas grāfa Andrāši figūra, un viņš, brīdinu jūs, ir negants Krievijas ienaidnieks…

—   Labi, es Vācijas sūtni ņemšu pamatīgi priekšā!

Bet, kad cars apvaicājās Heinriharn VII Reisam, par ko

ticis runāts Zalcburgā, Berlīnes sūtnis izlocījās, teikdams:

—   Mēs apsolījām Austrijai savu uzticīgu draudzību.

—   Princi, — cars noskaitās, — izsakieties precīzāk.

—       Precīzāk — mēs Austroungārijai apsolījām.,, nākotni! — Gorčakovs situāciju atšifrēja tā:

—        Bismarks uzskatāmi demonstrē, ka Vācija savā jaunajā stāvoklī spēj pati izraudzīties sabiedrotos, bet Krievija lai iztālēm tīksminās par tās lakslošanos ar Vīni… Ari mums, — kanclers sacīja, — ir jāparāda Vācijai, ka mums ir brīnum daiļa līgava, vārdā Francija,

—   Par ko jūs runājat? Francija ir sakauta.

—   Francija jā, bet ne Francijas tauta …

1872. gada rudenī Berlīnē gaidīja ierodamies vizītē imperatoru Franci Jozefu, bet krievu cara tētiņš pat netika uzaicināts. Baltijas flotes vasaras manevros, pauzēs starp zalvēm, kad bruņukuģi sašāva mērķu vairogus, Aleksandrs II nenocieties apvaicājās Vācijas sūtnim:

—        Princi Reis, vai tad Berlīnē (zalve!) negrib mani redzēt kopā ar (zalve!) Austroungārijas monarhu?…

…Gorčakovs gulēja vagona kupejā, un vagons viņu veda uz Šveices Vevē; kanclera miegs bija vecišķi trausls un nemierīgs. Zem viņa klaudzēja riteņi, džinkstēja sliedes, no Pēterburgas ceļā līdzi paņemtā morsa glāzē trīsēja tējkarotīte, uz kuras, labi ieskatoties, vēl varēja saskatīt kanclera māmiņas Jeļenas padzisušo ģerboni.

Viņš pamodās no tā, ka kaut kur ar vācisku akcentu trīskārt daudzināja: «Gortčakoff.» Vilciens stāvēja stacijā aiz Nirnbergas. Konduktors pasniedza telegrammu — cars izsauca kancleru uz Kanosu (uz Berlīni!). Mantas ātri iznesa uz perona. Gorčakovs apsēdās uz milzīga kofera, noņēma cilindru un ilgi noskatījās, kā tālumā, zilā ieplakā starp kalniem, izzūd pēdējā vagona ugunis. Viņu nomāca jaunas priekšnojautas.

10. BRAUCIENS UZ KANOSU[20]

Francija aizdarīja «Vogēzu spraugu» ar jauniem for- tiem, bet tas nozīmēja, ka Vācija turpmāk ies uz Parīzi caur Beļģiju, tālab Beļģija sāka nostiprināt Namīras un Litihas cietokšņus — tūliņ sākās vispārēja drudžaina bruņošanās. Parīzes avīzes izmisīgi aicināja: «Francūzietes, nebaidieties dzemdēt daudz bērnu! No tiem mēs izaudzināsim atriebēju paaudzi…» Franči nekādi nespēja samierināties ar to, ka, balta buraudekla kreklos ģērbušies, viņu zemē švītējas okupanti. Bet vāciešiem viss bija skaidrs: viņi atstās Franciju, kad būs visā pilnībā saņēmuši piecus miljardus. Tagad tikai jāpumpē un jāpumpē .., Naudas izsūknēšanai no Francijas Bismarks izmantoja savu uzticamo baņķieri, viltīgo un nekaunīgo Hiršu Bleih- rēderu.

—  Mans baņķieris ir labāks par jebkuru sūkni, — kanclers lielījās. — Viņš izlaidis garu savā darbā, taču nepametīs to, iekams pēdējais francūzis nebūs viņam atdevis savu pēdējo santīmu …

Vācijas ģenerālštābs jau bija beidzis izstrādāt plānu, kā uzbrukt Krievijai. Tas bija preventīva kara plāns divās frontēs. Enerģisks izrāviens uz Parizi caur neitrālo Beļģiju, pēc tam, atstājot Rietumos drupu putekļus un pelnus, uzvarošā vācu armija ātri traucas uz Austrumiem, kur vēl tikai sāk mosties «milzis uz māla kājām»…

Bismarks šo plānu bargi nokritizēja:

—  Par kādu karu ar Krieviju jūs, Moltke, te spriedelējat? Krievijai nav tādu objektu, kurus sagrābis jūs varētu svinēt uzvaru. Pieņemsim, ka jūs aizietu līdz Volgai… pat līdz Urāliem, bet ko tad tālāk? Atliek tikai viens — atgriezties mājās. Taču es neesmu pārliecināts, ka jūs atnesīsiet līdz Berlīnei maisu ar saviem kauliem.

Pašlaik Bismarks nodarbojās ar aktīvu Vācijas tuvināšanu Austroungārijai, bet grāfs Andrāši solījās kļūt par spēcīgu un viltīgu politiķi, kāda Vīnē nebija kopš Meter- riiha laikiem. Berlīnē rēķinājās ar to, ka ungāru federācija ir kļuvusi par aizsprostu, pret kuru vajadzētu sašķīst varenajiem slāvu jūras viļņiem. Vienmērīgi sadalījusi valstī varu ar vāciešiem, Budapeštas aristokrātija nekur nevēlējās piekāpties slāviem kā trešajam spēkam Hābs- burgu ielāpu impērijā. Nesenais ungāru brīvības cīnītājs Andrāši, kurš no vāciešiem bija izpelnījies nāvessodu pakarot, nenovēlēja brīvību čehiem, poļiem, rietumukraiņiem un serbiem; viņš ciniski paziņoja: «Austroungārija ir kā ar grabažām pārlādēta laiva: iesvied tajā sauju mēslu vai sauju zelta — šā vai tā laiva tūliņ nogrims…»

Bismarks pasauca iemīļoto suni Tirasu un, glaudīdams tam aiz ausīm, loģiski sprieda: — Austriju mēs tūliņ iedzī- sim Balkānos, kur tā noteikti sadursies ar Krievijas pretestību — krievi vēlēsies atbrīvot slāvus… Tāpēc neuztraucieties, Moltke: es neturu rokas klēpī, un man Eiropā atradīsies visiem milzums dažādu darbu!

Par vienu dienu apsteidzis Franci Jozefu, cars ieradās Berlīnē, ģērbies prūšu mundierī, un apskāva mīļoto tēvoci ķeizaru, kas bija ģērbies Kalugas kājnieku pulka mundierī. Vācu ģenerāļi, ievērodami senu Potsdamas paražu, bijīgi skūpstīja caram rokas. Uz stacijas perona, atdodams godu, stāvēja Bismarks; pamanījis no vagona ārā kāpjošo Gorčakovu, viņš sacīja Bilovam:

—   Lūk, arī Ņevas Dēmostens, kurš nespēj pat grāvim pārlēkt, nepatīksminājies par savu atspīdumu tajā.

—   Vai tad viņš ir tik skaists?

—   Ja mani dēvē par buldogu, tad Gorčakovu es pieskaitu mopšu sugai. Mēs abi ar viņu esam-no suņu gājuma! Katrā gadījumā Eiropa šausmināsies, kad mēs abi saķersimies cīniņā … — Ieradās arī Francis Jozefs kopā ar stalto grāfu Andrāši, ģērbušos ungāru dolmanā. Bismarks teica angļu sūtnim:

—  Vai esat jel kur redzējuši kaut ko tādu? Pirmoreiz vēsturē miera aizstāvēšanas nolūkos sapulcējušies uzkost un iedzert reizē trīs monarhi. Es no tiem izveidošu skaistu grupu — līdzīgu Kanovas trim grācijām. Zināms, tie nevar vien sagaidīt, kad varēs papļāpāt un iedzert. Tikai lai nu viņi sevi neiedomājas par valsts darboņiem…

Gorčakovs uzskatīja, ka monarhu «Svētā savienība» jau sen aprakta vēstures izgāztuvē un celt to atkal augšā — tas būtu tas pats, kas rakt laukā no kapa satrūdējušu līķi. Bet, tiklīdz kanclers par to ieminējās, cars viņu rupji pārtrauca:

—   Es piespraudīšu krievu Jura krustu, austriešu Marijas Terēzes krustu, prūšu Pour le mērile — un «Triju Imperatoru Savienība» sagraus jebkuru komūnu. Turpmāk visa mana politika būs redzama man pie krūtīm!

Gorčakovs nesaprata — vai viņš ir skaidrā vai piedzēris? Tomēr Aleksandram II pietika prāta, lai drīz vien ievērotu, ka Berlīnē viņš nonācis nelūgta viesa lomā. Pasaulē vadošās lielvalsts valdnieks bija atjozis kā puika pēc garda ciemakukuļa, bet bija dabūjis pērienu. Visi pagodinājumi apzināti tika izrādīti Francim Jozefam ar viņa krāšņo vaigubārdu. Imperatori sarunājās bez kancleriem, bet kancleri — bez imperatoriem. Bismarks bija izkārtojis tik veikli, ka viņa sarunās ar Andrāši nebija klāt Gorčakova, bet sarunās ar Gorčakovu nebija klāt Andrāši.,,

Cars, nepārprotami nomākts, apvaicājās:

—   Kā veicas jums, gaišība?

—  Slikti, — Gorčakovs atbildēja. — Mums aiz muguras notiek kādas slepenas sarunas par Balkāniem, domāju, ka šoreiz tās ir citādākas nekā Zalcburgā — ne tikai vārdos, bet arī rakstiski.

—  Nu, mums par to nospļauties! — cars izteica savu attieksmi…

Ilgajā mūžā Gorčakovs bija pieredzējis dažādas sarunas. Arī pašain bija gadījies stundām ilgi runāt, lai tikai neko nepateiktu. Bet Berlīnes tikšanās reizē vārdi plūda kā duļķaini strauti, un tikai vienā jautājumā sarunu biedri bija atklāti un solidāri — apņēmībā pasargāt sevi no komunisma draudiem. No visa tā Gorčakovam palika prātā kāds spilgts mirklis. Krievu ģenerālštāba priekšnieks feldmaršals Bergs piegāja pie vācu ģenerālštāba priekšnieka feldmaršala Moltkes un viņu 110 sirds apsveica ar to, ka pat Japānas armija tiek reorganizēta pēc prūšu armijas parauga.

—  Jā, mūsu nopelnus ir atzinusi visa pasaule, — Moltke atturīgi atsaucās. — Bet visinteresantākais ir tas, ka Francija ievieš vispārējo karaklausību — arī pēc prūšu parauga. Es neslēpju, ka Francijas izturēšanās mūs jau sāk darīt piesardzīgus…

Bismarks fiksēja: «Andrāši ir jauks un ļoti patīkams. Kas attiecas uz to veco mu|ķi (!), tad viņš man krīt uz nerviem ar savu balto kaklasaiti un ar savām pretenzijām V7. asprātību. Viņš atvedis sev lidzi baltu papīru, daudz tintes un grib te rakstīt, taču es tam nepievēršu nekādu uzmanību.»

Gorčakovs negribēja rakstīti Viņš atrada iespēju satikties ar Francijas sūtni Berlīnē vikontu Gonto-Bīronu.

—   Atcerieties, — Gorčakovs viņam sacīja, — ka juins ir daudz draugu Krievijā un cilvēkēšanu Krievija neatbalstīs. Taču savienība ar jums mums būs pieņemama tad, ja Francija nebūs bezpalīdzīga.

—   Pateicos. Bet kā lai izskaidro jūsu ierašanos šeit?

—   Kā manu personisko neveiksmi…

Andrāši ar krāsotām lūpām un pomādes radītu sārtumu l;ā novecot sākusi skaistule, kas vēl līko «lauzt sirdis», staigāja Gorčakovam, burtiski, pa pēdām, stāstīdams, ka Austrija Balkānos ne pēc kā netīkojot, bet tas nozīmēja, l:a viņš, suņa bērns, tur mēģinās līst iekšā. Kad cars ar visu svītu bija sablīvējušies vagonā, Aleksandrs II piepeši «iepriecināja» Gorčakovu: — Izlemts! Nākošajā pavasarī Pēterburgu apciemos mans tēvocis kopā ar Bismarku un Moltki… Un kādi ir jūsu iespaidi?

—   No šīs neaizmirstamās tikšanās es, valdniek, paņemu līdzi milzīgu morālu guvumu, — kanclers atteica.

Cars ironiju nesaprata. Gorčakovam šķita, ka viņš ir kļuvis daudz neattapīgāks. Tiešām, cars daudz dzēra. Bet, ja dodas uz Kanosu, tad nav jāpļēguro, bet jākaisa uz galvas pelni un sprikstis.

Sajā cara ešelonā nebija kam žēloties.

—   Tas ir šausmīgi! — Gorčakovs žēlojās Tjutčevam. — Es jutos tā, it kā būtu izģērbts, notriepts ar darvu, izvārtīts dūnās un spalvās, bet tad uztupināts kārtsgalā un iznests cauri visai pilsētai. Turklāt es atceros, ka ar kādu amerikāņu oratoru tieši tā arī tika izdarīts. Kad vēlāk apvaicājušies, kā viņš juties, orators atbildējis: «Nebijis visu to pagodinājumu, viss būtu bijis lieliski!»

Tjutčevs lieliski izprata smalko politiku.

Bismarks baidās no «Kaunica koalīcijas», kāda tika noslēgta Septiņgadu kara laikā, kad mūsu armija iekaustīja Frīdrihu Lielo. Bet «Svētā savienība» agrākajā — Meterniha laika sastāvā Krievijai ir sevišķi kaitīga, ja pastāv varena Vācija …

«Tagad,» Tjutčevs rakstīja, «Drang nach Osten vārdā vāciešiem nekas nebūtu pretī nostumt Krieviju aiz Urā- liem. Militārismam, kas bija sācis izvērsties, pašreizējos šaurajos ietvaros bija smacīgi.» Dzejnieku dzīve ir nervoza, un ceturtajā decembrī Tjutčevu ķēra trieka: krasi pasliktinājās redze, kreisā roka vairs neklausīja. Fjodoru Ivanoviču mocīja galvassāpes. Gultā gulēdams, viņš saņēma ziņu, ka Napoleons III ir pie miršanas. Rakstīt viņš nevarēja — Ernestīne Tjutčeva pierakstīja viņa vārdus:

Nav vardarbībā, melos glābiņš slēpts, Lai ko tu censtos ar tiem iesākt Priekš cilvēciskās dvēseles Un cilvēciskās miesas.*

Nākamajā dienā Tjutčevs piecēlās; neklausīdamies ģimenes protestos, pats aiznesa dzejoli uz avīzes «Gražda- ņin» redakciju. Vairākas dienas pirms jaungada viņš pavadīja spraigā nervoza pacilājuma stāvoklī. 1873. gada pirmajā janvārī dzejnieks izgāja pēdējā pastaigā. Kas ar viņu bija atgadījies, viņš neatcerējās… Kad atguva samaņu, ieraudzīja virs galvas spožas zvaigznes, krītošu sniegu un garāmgājēju pūli, kas bija sastājies ap viņu. Jauna sieviete, turēdama rokas greznā uzrocī, noliecās pār viņu, un viņš ieraudzīja, cik skaista ir viņas seja.

—   Kas jums atgadījies, kungs? — viņa dziedošā balsī vaicāja. — C'esi tnon.,. Sedan— dzejnieks atbildēja.

11. SKRIEŠUS PROM NO KANOSAS

—   Sedāna nedrīkst atkārtoties, — Gorčakovs brīdināja. — Francijai jābūt spēcīgai, spēcīgai, ļoti spēcīgai…

Ar šādiem vārdiem viņš sagaidīja jauno Francijas sūtni ģenerāli Sarlu Leflo, kalsnēju, sirmu vīru. — Acīmredzot tas ir nepieciešams jums? — Jā, — Gorčakovs neslēpa…

Par franču tautu nemaz nevarēja nejūsmot. Franči bija sapratuši, ka uzveikt okupantus ar ieročiem viņiem nav pa spēkam, toties viņi spēj tos aizdzīt, pirms termiņa izmaksājot kontribūciju. Francija saspringa nepieredzētās finansiālās pūlēs. Vajadzēja savākt tik daudz naudas, ka, saliekot divdesmit franku monētas rindā uz zemes, tās aizstieptos trīstūkstoš divsimt sešdesmit divu jūdžu tālumā. Ja kontribūcijas summu noformētu tīra zelta kuba veidā, tad tā skaldne būtu četrus metrus divdesmit piecus centimetrus gara. Parīzes bankas pazemes telpās, kas bija apsistas ar dzelzi un no iekšpuses atgādināja bruņukuģu nodalījumus, monētas gulēja kaudzēs kā auzas klētī. Zelta stieņi atgādināja ķieģeļu grēdas. Gāzes degļi, aiz sasprindzinājuma trīsēdami, apgaismoja šo drūmo valstību, kur viss bija nodots trejādu dzīvu būtņu varā — mantziņu, zirnekļu un kaķu, kas te mēdza ielavīties, lai piegānītu. Pret aplaupīšanu bija izdomāta sistēma, kā pagrabus ātri piepildīt ar ūdeni. Ja zagļi mēģinātu glābties pa vitņu kāpnēm, tos tūliņ apbērtu jūras smilšu lavīna, kas gāztos tiem virsū no augšas … Tuvojās norēķināšanās brīdis, kad Francija, beigusi strādāt Vācijas labā, varēs atkal dzīvot pati sevi

Bet viņpus Lamanšam, Cizlherstas pilī, Napoleons III domāja citādi — Francijai atkal jādzīvo viņa labā.

— Neaizmirsti mūsu Lulū, — sieva viņam skandināja.

Tjērs Francijā bija ārkārtīgi nepopulārs, tāpēc cerības uz restaurāciju šķita īstenojamas. Bruņotu bonapartistu desantu pārcelšana no Anglijas krastiem yz Franciju bija plānota uz 3873. gada divdesmito martu: Napoleons III gribēja atkārtot sava tēvoča Napoleona I «Simts dienas». Sl triumfa dēļ viņš piekrita urīnpūšļa akmeņu saskaldīšanas operācijai un nomira no lielas hlorāla devas, atbrīvodams Francijas tautu no jauniem satricinājumiem … Napoleonu III apglabāja mundierī, kas viņam bija mugurā pie Sedānasl

Bet paši «Sedānas varoņi» jau tuvojās Pēterburgai, kur tie grasījās (kā izteicās ķeizars) «izvēdināt mundierus». Kas notika uz perona, nav ievērības cienīgs. Daudz interesantāk gāja uz laukuma Varšavas stacijas priekšā, no kurienes karaspēka špaleras stiepās līdz Ziemas pilij. Tiklīdz parādījās ķeizars, Bismarks un Moltke, nepatīkamo klusumu pāršķēla brašs svilpiens un izaicinošs sauciens: — Desinieki iebraukuši… tūdalīt sāks pildīt desas!

Viesi pietiekami labi zināja krievu valodu, lai saprastu šī sauciena jēgu. Tā bija visīstākā tautas reakcija, un policija neko nespēja padarīt ielaspuikām, kas sauca pakaļ aizbraucošajām karietēm: «Vilhelms-ēzelis, Moltke-sprā- dzenis, Bismarks-neģēlis!» Diplomāti no stacijas aizbrauca katrs uz savām mājām, lai tūliņ paziņotu saviem kabinetiem par vienkāršās tautas negatīvo reakciju uz Eiropas pērkongrāvēju ierašanos… Togad Pēterburgā jaunums bija elektriskās «saules», kas apgaismoja piļu piebrauk- tuves. Lieliska bija arī vakara «junda», ko līdz pusnaktij

spēlēja galvaspilsētas garnizona apvienotais orķestris, kas sastāvēja no tūkstoš piecsimt muzikantiem, sešsimt taurētājiem un četrsimt astoņdesmit bundziniekiem. Sis galā orķestris, kas aizņēma visu Pils laukumu, spēlēja ne tikai «Steinmeca maršu» vai Meierbēra maršu no operas «Pravietis», bet izpildīja pat Sūberta romanci «Asaru slavinājums» (uz vara šķīvjiem) un «Ludviķa gavoti» (uz bungām). Orķestra izcilā prasme un saskaņotība bija pilnīgas, bet bungu spēle garāmejošo pēterburdziešu acīs sariesa asaras,.,

Puspajokam, pusnopietni Bismarks sacīja kancleram:

•— Esmu dzirdējis, jūs esot sev uzlicis miera eņģeļa masku, bet tai pašā laikā jūsu armijā miera apstākļos ir vairāk zaldātu, nekā vācu armijā bija kara laikā. Un beidzot — man ir zināma jūsu šaubīgā frāze: «Es labprāt karotu ar Miheliem, bet Francija vēl nav gatava!»

—   Kur jūs to dzirdējāt, Bismark?

—   To no jūsu mutes dzirdējusi kāda Berlīnes dāma, kas Bādenē apmetusies numurā jums blakus.

—   Kā tad viņa to varēja dzirdēt?

—   Pa spraudziņu sienā, — Bismarks paskaidroja.

—   Tā nu, mans dārgais, vairs nav diplomātija… Tās ir tenkas! Kā gan var uzticēties dāmai, kas pa spraugu sienā novēro nepazīstamu vīrieti? Esiet taču nopietnāks …

Gorčakovs nekad netika slēpiS, ka viņam patīk publikas uzmanība. Bet tagad viņš nepārprotami vairījās parādīties kopā ar prūšu Agamemnonu un viņa līdzgaitniekiem. Žurnālisti kancleram pārmeta, ka viņš tīšuprāt pielāgojas zemāko sabiedrības slāņu noskaņojumam, kas, vācu viesus sagaidot, ir gandrīz naidīgs. «Kauns gan, G. k-gs,» kāda avīze rakstīja, «meklēt popularitāti galvaspilsētas aizpagalmos, kučieru un sētnieku traktieros…» Bet kancleram bija kauns nevis par kučieriem un sētniekiem, bet par tiem galma aristokrātiem, kuri verdziskā padevībā drūzmējās ap jaunajiem Eiropas spīdekļiem, tīkodami notvert no tiem plūstošos ļaundarīgās slavas starus. Galma balles laikā Ermitāžā Gorčakovs nošķīrās Kerčas senlietu zālē, taču viņu te tomēr atrada kā arheoloģisku vērtību un nodeva publikas apskatei… Moltke krievu ģenerālštāba mundierī dejoja tik sparīgi, it kā viņa priekšā nebūtu vis kņaziene Beloseļska-Belozerska, bet neieņemama Sedāna, kas apņēmusies uzreiz nepadoties. Bismarks sniegbaltā kirasiera mundierī ar stāvu, dzeltenu apkaklīti, kas balstīja vaigus, grandošā balsī uzsauca sūtnim Reisam:

—       Jūs dzīvojat grezni, kā es skatos. Bet ko es dabūju izciesties jūsu postenī… Cik te malka vien nemaksā!

Reiss, kaut bija gudrs cilvēks, piepeši izdarīja mu|ķibu.

—       Malka? — viņš brīnījās (arī grandošā balsī). — Bet visas sūtniecības taču bez maksas saņem to uz krievu valsts kases rēķina. — Bismarks nosarka kā vārīts vēzis.

—       Kā tad! — viņš noņurdēja. — Bez maksas saņem tikai tie, kas prot iekārtoties. Es maksāju no savas kabatas …

Ieskurbušais cars aizveda Gorčakovu sānis.

—       Kāda būtu jūsu nostāja pret jaunas konvencijas noslēgšanu? — Man tā būtu bezgala pretīga, valdniek.

—   Lai arī pretīga, tā tomēr jānoslēdz.

—   Kāda rakstura konvencija jums padomā?

—       Slepena un domāta aizsardzībai. Divsimt tūkstoši durkļu. Mēs — viņiem, viņi — mums… Nesaprotu, kņaz, kas te būtu slikts.

—   Tā ir Alvenslēbena konvencijas tālākattīstīšana?

—   Par to taču visi aizmirsuši, — cars atbildēja …

Nākamajā dienā sākās sarunas un ķīvēšanās. Arī Bismarks nostājās pret konvenciju, un caram ar ķeizaru neizdevās viņa stūrgalvību lauzt. Moltke ievilināja Bismarku atsevišķā istabā, kur abi ieslēdzās, un tur vairs nevis Bismarks mazgāja galvu Moltkem, bet ģenerālštāba priekšnieks pamatīgi ņēma priekšā dzelzs kancleru. Bismarks padevās, apņēmās izveidot konvenciju un brīdināja:

—   Tikai bez Austrijas līdzdalības — tai nav nozīmes!

Gorčakovs atteicās konvenciju parakstīt, Bismarks —

tāpat. Militāro nolīgumu apstiprināja ģenerālštābu priekšnieki. Vilhelms I tomēr pasniedza Bismarkam spalvu.

—  Vismaz kontrasignējiet Moltkes parakstu.

—  To es nedarīšu, — Bismarks atcirta.

Cars izteiksmīgi paskatījās uz savu kancleru.

—   Atbrīvojiet, valdniek. — Arī Gorčakovs vairījās…

Kancleru dumpošanās slēpa sevī naida pazīmes. Taču,

prazdami slēpt savas jūtas, abi savstarpēji saglabāja pieklājību. Svinības turpinājās. Apbraukājot galvaspilsētu, Vācijas ķeizars pie manēžas pakavējās un noņēma ķiveri.

—       Lūk, šajā vietā, — viņš paziņoja, — astoņsimt septiņpadsmitajā gadā mani, vēl jaunu princi, sakoda negants krievu suns.

Visi neviļus paraudzījās apkārt, it kā brīnīdamies, kāpēc šajā vietā nav piemiņas obeliska? Manēžas laukums bija pilnīgi tukšs. Tikai tālumā skrēja vientuļš suns.

—   Tas pats? — Gorčakovs nopietni pavaicāja.

—   Līdzīgs ir gan… — Ķeizars palūkojās ciešāk.

Kariešu un jātnieku kavalkāde virzījās tālāk — uz Liteinija prospektu, kur viesiem bija apsolīts aizdedzināt vecu māju, lai demonstrētu ugunsdzēsēju māku ātri apdzēst ugunsgrēkus. Pēc vāciešu aizbraukšanas 1. maijā pāri Pēterburgai tika veikts lidojums gaisa balonā; debesis pacēlās drosminieki — flotes leitnants Rikačovs un serbu virsnieks Milošs. Gorčakovs pa ministrijas logu redzēja, kā vējš balonu pāri jumtiem aiznesa sazin kur prom, un kanclers konservatīvā noteiktībā sacīja:

—   Aiz labas dzīves neviens vis nelidotu …

Varoņi nolaidās pie Ļevašovas stacijas un atgriezās ar vasarnīcu rajona vilcienu, bet stacijā gavilēja pūlis.

—   So izpriecu es nesaprotu, — Gorčakovs atzinās.

—   Man pašlaik svarīgāka ir pirmā kuģa nolaišana Melnās jūras ūdeņos .. ..Žominī, uzņemiet telegrāfiskus sakarus ar sūtni Parīzē: kas tur dzirdams par kontribūcijām? Vācieši dīrā nabaga Francijai septiņas ādas, un Bleihrē- deram palīdz pats Rotšilds… Parasta parādība: kur nauda, tur klāt arī šeiloki!

Drīz vien cars lika Gorčakovam posties uz Vīni.

—   Nav par jaunu nodrošināt flangus, — cars sacīja.

—   Pamēģināsim izplēst Vīnei militāru konvenciju …

—   Man ir pretīgs šis sīrupainais skaistulis Andrāši, kas atgādina līgavu medus mēnesī, kura pirmoreiz izbaudījusi saldkaisli… Izbaudījusi to aiz Bismarka varmāci- fcasl — Tomēr braukt uz Vini kanclers bija ar mieru.

—  Tagad es vairs neesmu pret tuvināšanos, ar Vīni, lai ar šo aktu atņemtu Anglijai tās vienīgo sabiedroto Eiropā, vēl jo vairāk tādēļ, ka mūsu armija pašlaik nosprauž maršrutu caur tuksnesi — tieši uz Hivu!

Francija pirms termiņa norēķinājās ar Vāciju, un okupanti Franciju atstāja … Ja pulkvedis Dragomirovs tagad redzētu vācu armiju, viņš to nepazītu. Kur palikusi senākā puritāniskā vienkāršība? Pats laupīšanas kara gars bija armiju demoralizējis: «Tagad laupīja ne tikai zaldāti, bet arī galvenā štāba virsnieki… ģenerāļi pierakstīja sev uzvaras kaujās, kurās tie nemaz nebija piedalījušies.» Uz Francijas rēķina dzīvodami pie visa gatava, virsnieki pamanījās nosūtīt piederīgajiem uz Vāciju pa simt dālderu dienā\ Hospitāļu ārstus iedzīvošanās tieksme karā bija samaitājusi galīgi,,, Saltikovs-Sčedrins, braukdams šajā laikā cauri Vācijai, ar šausmām rakstīja par zibošajiem monok|iem uzvarētāju neganti izvalbītajās acīs, bet, sastopot vācu virsnieku, viņam gribējies pārskriet uz ielas otru pusi. «Ar visu savu stāju, izturēšanos, ārieni, izriez- tajam krūtīm un skūto zodu viņš man gluži kā ar pirkstu norāda: skaties, es esmu varonis! Ja viņš tā vietā būtu teicis: es esmu laupītājs un tūliņ tevi aptīrīšu, man tomēr būtu vieglāk. ..» Prūši paši atzinušies krievu rakstniekam: «Senāk mēs karadienestu nejūtām, bet tagad pat slimie no tā nevar atlūgties.»

Francija bija izturējusi dzīvotspējas pārbaudi: tās departamentiem cauri rībēja vilcienu platformas, uz tām veda prom «brummerus», kas bija grāvuši Parīzi; ar pīpi zobos, iedeguši un bārdaini, nostūmuši savas beznaga cepures uz auss, brauca mājās uzvarētāji — tie atkāpās … Bet, redzēdami francūzietes, kas valkāja sēru drānas, sērodamas par kritušajiem un par tuviniekiem, kas bija palikuši viņpus robežlīnijas Elzasā un Lotringā, vācieši sacīja:

—   Ir nu gan ērmības! Viņas vēl raud … Mēs taču šiem netīrajiem radījumiem neesam nodarījuši nekā slikta. Sie varžu ēdāji ir gluži vienkārši nelabojami!

Dragomirovam šādi vārdi būtu šķituši mežonīgi. Bet kā gan citādi lai runātu zaldāti, ja pat Vācijas universitātes cienījami zinātņu vīri, lasīdami studentiem lekcijas, dēvēja frančus par pērtiķiem, krievus par barbariem un rumāņus par blēžu bandu. Bet tie pieci miljardi, ko sevī uzsūca Vācijas bankas, izraisīja strauju vācu rūpniecības attīstību. Tomēr šī nauda, sagrāvusi ekonomikas ritmu, radīja arī nežēlīgu finansu krīzi. «Mēs gluži par velti esam pieēdu- šies līdz kaklam,» Berlīnes biržu mākleri atklāti atzinās. Tomēr, atzinuši to par aksiomu, viņi par veģetāriešiem vis nekļuva — viņi pieprasīja:

—   Vācijai nepieciešamas aizokeāna kolonijas!

Meternihs reiz visas valstis iedalīja divās kategorijās —

paēdušajās un izsalkušajās. Paēdušās ir tās, kas sagrābušas kaimiņu zemes un rāmi gremo nolaupīto. Izsalkušās — kas alkatīgi raugās apkārt: kur varētu nošņāpt kādu treknāku kumosu. Balstīdamies uz šo barbarisko «labu kaimiņu starptautisko attiecību» teoriju, Bismarks apmierināts sacīja:

—   Es neredzu savā apkārtnē nekā tāda, ko būtu vērts iekarot ar zobenu. Varat būt'mierīgi: kopš šī brīža Vācija ir paēdusi…

Bet vai uz ilgu laiku?

12. KARAGAJIENS TUKSNESI

Pelēks, nomācies rīts spraucās iekšā pa lielā, neomulīgā dzīvokļa logiem … Gorčakovs ērtāk iesēdās atzveltnī.

—  Jūs sakāt — es esot daiļrunīgs, bet citi man pārmet vulgāru pļāpību. Atceros, pirms ļoti daudziem gadiem, kad biju ieskaitīts sūtniecības darbiniekos Londonā, mani uzaicināja pavadīt vakaru kādā ievērojamā sabiedrībā. Pēc liesām vakariņām, kurās pat tauku sveces varēja likties kulinārijas šedevrs, vīrieši sasēdās ap kamīniem un visnekaunīgākajā kārtā aizmiga. Bet kundzes un jaunkundzes, sasēdušās manierīgā aplī, kas atgādināja neieņemamu fortu, tik izteiksmīgi apklusa, ka šajā klusumā varēja sadzirdēt viņu aristokrātisko vēderu acīm neredzamo darbošanos. Tad es neizturēju un nolēmu uzstāties interesanta, jauna cilvēka lomā. Ak dievs, par ko tikai es toreiz nerunāju! Par Metastazio operām un astes atrofēša- nos cilvēkiem, par Džordža Dova galeriju un homeopātijas priekšrocībām. Es tiku stingi uzklausīts, bet vairs nekad netiku ielūgts.. Angļu augstākā sabiedrība cieš tikai tos, kas neuzmācas ar saviem uzskatiem. īsts džentlmenis ir aizdarīts ciešāk nekā konjaka muca, un tāpēc no piedzēruša lorda nenāk pat dzēruma smaka. Anglijā, — Gorčakovs nobeidza savu stāstu, — šķiet, vēl šodien mani uzskata par slikti audzinātu cilvēki»…

Sis monologs bija domāts Tjutčevam, kurš gulēja uz vecas kušetītes, virs kuras atradās milzīgs pirmo pavasara ceriņu pušķis. — Spriežot pēc jūsu gremšanās, — dzejnieks sacīja, — attiecības ar Angliju atkal ir saspringtas kā loka stiegra.

—  Ak kungs, kad gan tās bijušas labas? Mūsu tirgoņi, kas ar karavānām veduši katūnu uz Kokandu, stāstīja, ka tuksnesī redzējuši karaspēku, kas apgādāts ar Eiropas labākajiem ieročiem, un aizdomīgi virsnieki to komandējuši … angļu valodā! Londona pamanījusies radīt sasprindzinājuma perēkli pie pašiem mūsu sāniem …

Tjutčevs, acis aizvēris, klusi sacīja:

—   Kā es viņus apskaužu …

—   Kurus tad, Fjodor Ivanič?

—   Mūsu zaldātus, kas pašlaik soļo uz Hivu.

—   Tur ūdeni sver karātos kā briljantus… Tur valda tāds karstums, ka cilvēki pakrīt zemē beigti… Tur …

—   Tik un tā apskaužu, — Tjutčevs nočukstēja.

Ar nevarīgu roku viņš ierakstīja dāvinājuma veltījumu

Gorčakovam «Russkij arhiv» maija numurā, kur bija nodrukāts viņa raksts par cenzūras varmācību Krievijā.

—   Vai atceraties, pirms sešpadsmit gadiem mēs kopīgi cīnījāmies par krievu domas atbrīvošanu. Ak vai, kopš tā laika nekas nav mainījies! Visneauglīgākā darbošanās šinī pasaulē ir cenšanās panākt taisnību. Nu viss ir galā … Man nav cerību atspirgt, un tāpēc es apskaužu pat zaldātu mocības tuksnesī.

Iedams prom, Gorčakovs dzejnieka sievai pavaicāja:

—   Ko tad saka ārsti?

—   Runā par galvas smadzeņu artēriju eksudāciju. Fjodors Ivanovičs visu mūžu pavadījis briesmīgā sasprin- gtībā. Domāt — tas viņam nozīmē dzīvot, un, kad tovakar līdzcietīgie garāmgājēji viņu uz ielas pacēla un atveda mājās, viņš vispirms pārbaudīja savas prāta spējas. Un nopriecājās, ka smadzenes viņam vēl kalpo…

Gorčakovs atlaida savu karieti un aizstaigāja līdz Dziedoņu tiltam. Tukšā kabinetā sēdēja barons Zominī.

—   Ak dievs, — kanclers sacīja, — ap mani arvien vairāk izplešas tukšums. Nu arī Tjutčevs… viņš taču ir daudz jaunāks par mani! Bet no licejistiem esam palikuši tikai trīs: es, grāfs Korfs un kroplais Komovskis. Bet no liceja otrā izlaiduma visi jau sen zem velēnām…

Viņš nikni ielidināja kaktā cilindru.

—   Kas jauns zināms par gājienu uz Hivu?

—  Zaldāti soļo, — Zominī īsi atbildēja.

—   Ak, patiesi! Ja dievs devis kājas, tad čāpo uz Hivu>, skorpionus mīdīdams … Esmu noguris. Būšu godīgs līdz galam: ne tik daudz noguris, cik kļuvis vecs. Dabas likums… un daba ir gudra! Laiks līst zem velēnām…

Anglija daudzus gadus plosījās, raidīdama uz Pēterburgu pērkonus un zibeņus, tomēr iznāca kā Krilova fabulā: «…bet Runcis klausās tik un ēd!» Taškenta jau bija kļuvusi par Turkestānas novada galvaspilsētu, ziedošajā Zeravšanas ielejā krievu karaspēks sakāva Buhāras satrapa karapūļus un iegāja Sainarkandā, kur kapenēs gulēja pats Tainerlans. Krievija sasniedza Kaspijas jūras krastus pie Krasnovodskas līča, turkmēņu tuksnešu dziļumos aizlocījās tievs sliežu pavediens. Angļi atrāva no Ķīnas milzīgo Kašgārijas apgabalu, apbruņoja tā iedzīvotājus un virzīja pret Krieviju. Uzkāpuši Tjanšana kraujās, krievu zaldāti sakāva Kuldžas valdnieku armiju un atdeva Kašgāriju Pekinai. Un neatradās tik nepieejamas sienas, ko krievu zaldāti nebūtu pārvarējuši, nebija tik izturīgu vārtu, ko nebūtu sagrāvusi krievu artilērija. Kauju laukos arvien biežāk atrada kritušos Buhāras halātos un ar čal- mām galvā, bet ar bālām -un smalkām sejām — tie bija angļi, karalienes Viktorijas slepenie aģenti un kara padomnieki. Kolonizatoriem, kas krievus centās atspiest uz Orenburgas kordoniem, krievu armija lika pretī savu spiedienu, savu spēku, savu niknumu — un tā jau tuvojās zilnējošo Afganistānas kalnu pakājēm …

Gorčakovam sabiedrībā bieži vien jautāja: — Sakiet, gaišība, — vai karš būs? — Ar ko? — Nu, ar Angliju, protams. — Man par to nekas nav zināms, — kanclers atbildēja. — Bet avīzēs taču raksta … — Es neesmu avīžu redaktors, madam! Man ir pavisam citi pienākumi: man jāpanāk, lai Krievijai nebūtu jākaro.

Gorčakovs jau daļēji bija neitralizējis Vaithollu, apliecinādams Krievijas uzskatus, ka Afganistāna atrodas ārpus krievu ietekmes sfēras. Un viņam ļoti nepatika, ja tika daudzināts britu flotes spēks.

— Ar bruņukuģiem Karakumu iekarot nevar …

Neieņemama palika Hivas haniste. Tuksneši bez ūdens lāses, briesmīgais karstums vasaru un sals ziemu pasargāja plēsonigos hanus, kas gadsimtiem ilgi bija dzīvojuši no vergu darba. Pat izsmalcināta diplomātija te nelīdzēja. Par atbildi uz Gorčakova protestiem hans izsūtīja uz Or- skas trakta jaunas laupītāju bandas, un Hivas harēmos parādījās krievu sievietes, Orenburgas staņicu kazacēnus nežēlīgā kārtā kastrēja, lai tie varētu būt par einuhiem, gūstekņiem izdūra acis un tos jūdza arklā kā vēršus.

1873. gads bija neaizmirstams gads: agrā pavasari pa irdenajiem barhaniem, kas pārvietojās kā viļņi bangojošā jūrā, sāka virzīties zaldātu kolonnas. Lielgabali grima smiltīs līdz asīm, kamieļi vilka balstus kaujas raķešu izšaušanai — šo raķešu zalves nesa iznīcību ienaidnieka kavalērijai. Pavisam reti tuksnesī gadījās kāda austrumu satrapa draudīgais mauzolejs, vēl retāk — akas, kurās tikko varēja iesmelt spainīti sasmakuša ūdens. īpašas «ūdens komandas» devās atpakaļ, piepildīja ar ūdeni visus traukus, kādi vien bija, un atkal panāca kolonnas. Zaldāti dzēra… Krita kamieļi, nobeidzās zirgi, bet zaldāti tikai gāja un gāja. Viss liekais, kas apgrūtināja virzīšanos uz priekšu, tika sadedzināts. Beidzot kolonnas saplūda kopā pie Hivas sienām, tur tās sparīgi apšaudīja pavisam jaunās britu baterijas. Taču zaldātam bija svarīgi nonākt galā … Bija dota pavēle:

—   Raķetes — pret kavalēriju, artilērijas uguni — pa vārtiem!

Vispārsteidzošākais bija tas, ka Hivas vienkāršie ļaudis krievus sagaidīja kā atbrīvotājus no hana satrapijas. Bet pats hans, izmantodams sajukumu, uzlēca mugurā turkmēņu auļotājam un aizjoņoja prom no līksmas rosmes pārņemtās pilsētas… Gorčakovs atkal apmeklēja Tjutčevu.

—   Šodien laikam ir pirmā siltā diena. Pēdējos gados es pa vecvīru modei sāku sasilt tikai ap maija beigām… Nu, mīļais Fjodor Ivanič, kā jūs jūtaties?

—   Tas nav svarīgi. Svarīgs ir kas cits — kā ir ar Hivu?

—   Karagājiens ir beidzies, — Gorčakovs atbildēja.

—   Nu es varēšu mierīgi nomirt… Viņš mira — ārkārtīgi noraizējies par visu uz pasaules: par stāvokli Francijā, par saviem dzejoļiem, par to zaldātu likteni, pār kuriem jau krita milzīgā Himalaju kalnu grēdas ēna. Sieva viņu pārveda uz Carskoje Selo, vecajā vasarnīcā čīkstēja visi pakāpieni, naktīs vējš klabināja logu aizvirtņus. Sīs skaņas nāca no dzīves, kas no viņa attālinājās, un dzejnieks sevi vīrišķīgi brīdināja:

No apslēpta ļaunuma saknes Pret visu, kas atjaunots tiek, Kad jauni viesi šurp sanāk Uz dzīrēm, kas rīkotas tiem.. .*

Viņu apciemoja znots Aksakovs no Maskavas.

—   Es, — Tjutčevs viņam teica, — esmu sācis pirmoreiz domāt par sevi kā par dzejnieku. Vai palikšu nākamo paaudžu atmiņā? Visu mūžu esmu nekrietni apgājies ar saviem dzejoļiem. Un tikai tagad mani pārņēmis nemiers: gribu būt dzīvs nākotnes Krievijā. Bet vai man ir uz to tiesības? Tik maz kas padarīts… Ak, kāds es esmu bijis sliņķis, kāds sliņķis!

Viņš znotam atzinās, ka jau ir zaudējis atskaņu un dzejas ritma izjūtu. Ienāca sieva un deva viņam zāles. Tjutčevs bridi paturēja viņas roku savējā un norunāja:

Dievs soģis paņēma man visu nost, Prom griba, veselība, gaiss un miegs, Tavs tuvums vienīgi man tagad tiek, Lai dieviem es vēl kaut ko izlūgtos.*

Aksakovs neviļus ievēroja, ka šajā četrrindē dzejniekam ir izdevies noturēt ritmu un atrast vienkāršas, bet precīzas atskaņas. Taču drīz vien Tjutčevu piemeklēja jauna lēkme. «Visi uzskatīja,» Aksakovs vēlāk atcerējās, «ka viņš ir miris vai arī mirst. Tomēr viņš, nekustīgs un gandrīz neelpodams, bija pie skaidras apziņas. Un … viņa pirmais, tikko dzirdamā-balsī uzdotais jautājums bija:

—   Kas tagad jauns politikā? ,..»

Tad viņš apklusa. Un vienīgi acis, kurts iegaismojās spraigs domu darbs, — vienīgi tās vēl arvien bija dzīvas sīkajā, grumbainajā sejā. Lēkme atkal atkārtojās. Piederīgie ataicināja garīdznieku nolasīt dvēseles aizlūgumu.,,

Tjutčevs lūgšanu pārtrauca, iejautādamies:

—   Bet kas dzirdams no Hivas? …

Pēdējās dienās dzejnieka pieri apmirdzēja dziļas pārdomas par to, kas ir bijis viņa laikā un kas būs pēc viņa. Tjutčevs klusēja, bet acis liecināja, ka viņš vēl arvien dzīvo piesātinātu un vētrainu domātāja dzīvi. Acis runāja, vaicāja un pašas sev atbildēja… 15. jūlijā agri no rīta sejā iezīmējās šausmu izteiksme — bija iestājusies nāve. Un viņš ieplūda Krievijas nākotnē, smadzenēm spraigi darbojoties, tāpat kā kuģis noiet dibenā, sakarsušajām mašīnām pilnā sparā strādājot…

Bija miris dzejnieks. Miris pilsonis un patriots.

Pār Carskojc Selo vasarnīcām zibens pēkšņi sašķēla debesis ar tādu troksni, it kā vēja brāzma plēstu slapjas buras. Pār sen jau valgmes alkstošiem dārziem un parkiem stāvgāzēm nolija brīnišķīgs lietus. Dzejnieks bija noguldīts uz rakstāmgalda, rokas saliktas uz krūtīm, un, šķiet, viņš vērīgi ieklausījās lietus gaviļu pilnajā šalkšanā:

Šķiet, Zeva ērglim debess ārēs Dod ēsmu Hēbe, draiski smej Un kausu, kurā pērkons varās, Tā izlej pāri pasaulei…[21]

Gorčakovu no dzejnieka kapa aizveda balstot zem. rokām.

Vecais kanclers neraudāja, tikai bieži atkārtoja:

—   Ir miris … liels politiķis … Viņš ir miris …

—   Ir miris dzejnieks, — Aksakovs viņu izlaboja.

—  Ak, nestrīdieties… Jūs viņu nepazināt tā — kā es! Zem Hivas serāla varenajām gobām bija izklāts Pekinas paklājs, tā vidū bija nolikts ļodzīgs Vīnes krēsls Tur- kestānas ģenerālgubernatoram Kaufmanim. Bet ap viņu stāvēja virsnieki un zaldāti, kam galvā bija baltas ķiveres ar gariem pakauša pārsegiem, kas tiem krita uz pieciem. Sadzirdējis klaudzam pakavus, Kaufmanis sacīja:

—   Klau, nu jau jāji Apsveicu visus — Krievijai sākas sengaidits vēsturisks brīdis …

Uz dārza celiņa parādījās Hivas hans — septiņus pudus smags sliņķis, piecsimt astoņpadsmit sievu uzticīgs vīrs, ietinies spilgti zilā halātā. Viņš nokāpa no zirga un, atsedzis skūto galvu, jau iztālēm sāka uz ceļiem rāpot klāt krievu karavīriem, lūgdamies žēlastību. Amerikāņu rakstnieks Makgahans, kurš šajā notikumā bija klāt, turpat uz vietas pierakstīja, ka «tagad pats beidzamais krievu armijas zaldāts bija daudz stiprāks par hanu». Kopā ar krievu gūstekņiem Hivā tika atbrīvoti ari četrdesinittūksloš peršu, kas bija nīkuši verdzībā; dodamies uz dzimteni, pērsi sauca zaldātiem: «Atļaujiet, un mēs nolaizīsim putekļus no jūsu dievišķajiem zābakiem …»

Kaufmanis runāja krievu armijas vārdā:

—   Vai nu jums, han, tas patīk vai ne visai patīk, mēs tomēr esam jūs apciemojuši «neieņemamajā» Hivā, kur jūs tik tīkami slaistījāties bezdarbībā šī serāla ēnā…

Hans nolieca galvu vēl zemāk, žilbinošā saule tagad karsēja tieši viņa tumšsarkano kumbru, resnu kā baļķis.

—  Pravietis ir pareģojis, ka Buhāru apbērs smiltis, bet Hiva nozudīs zem ūdens, taču allāhs nezināja, ka man būs jāklanās atnācējiem no krievu mežiem … '

Brīvi atspiedušies uz šautenēm, iedeguši un ūsaini — hana pazemošanos ar nicinājumu vēroja zaldāti (šos leģendāros varoņus var redzēt ari tagad: tie raugās uz pēctečiem no spilgtajiem Vereščagina audekliem).

Krievu zaldāts negāja turp, kur viņu negaidīja.

Viņš gāja turp, kur viņu gaidīja kā atbrīvotāju. Sanošā tuksneša svelmē krievu cilvēki gāza viduslaiku despotu — hanu, sultānu un beku troņus, visus šos neģēligos nešķīsteņus, kas bija apsēduši barhanus kopš Tamerlana laikiem.

Un nedrīkst aizmirst mūsu sentēvus, kas ārkārtīgās grūtībās radīja varenu daudznacionālu valsti…

…Ministrijā Gorčakovu gaidīja jaunais angļu sūtnis lords Endrjū Loftuss; viņš, protams, tūliņ uzsāka niknu sarunu par to, ka krievi sagrābuši Hivu. Gorčakovs apsēdās stingrākā pozā, salika rokas uz galda. — Kurš jums teica, ka mēs esam sagrābuši Hivu? — viņš noprasīja. — Mēs tikai esam apvaldījuši Hivas hanu, lai tas citreiz vairs nelaupa mūsu novados,.. Jūsu cildenās rūpes par

—   Iri — tā ir mūsu iekšēja problēma.

—   Nenoliedzu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Orenburgas un Orskas drošība ir Krievijas- iekšēja problēma… Ņemiet cirkuli, milord, un izmērojiet uz kartes attālumu no Londonas līdz Hivai.

—   Labāk būtu izmērīt attālumu no Hivas līdz Deli.

—   Ak, taisnais dievs! Jūs atkal atsākat to pašu veco valodu, milord. Tādā gadījumā es runāšu tālāk par jūsu apspiestajiem iru katoļiem …

13. KAUJAS TRAUKSME

Bismarks ēda un dzēra, bet… kā dzēra! Sieva teica:

—   Oto, tu taču pats zini, ka ārsti tev neļauj daudz dzert. Manis un bērnu dēļ pasaudzē savas aknas.

—   Ak ārsti… Sie liekuļi! — kanclers izsaucās. — Ja neesmu ierāvis trīs glāzes putojošā mozelieša, man politika galīgi riebjas. Ko lai dara? Ir vien jāziedo veselība lielās Vācijas labā … Engel, kur tad fazāns?

Valsts sekretāram Bīlovam viņš nogrieza treknu astes gabalu.

—   Visi Bllovi, ko esmu pazinis, bijuši gudri cilvēki… Ēdiet!

«Kad atnesa cepešbļodu ar zosi,» rakstīja kāds aculiecinieks, «kancleru piespieda apēst tādu daudzumu cepeša, ka viņš jau knapi vilka elpu, bet vēl tika pasniegta cepta pīle…» Zem viņa mājas logiem ar dziesmām aizsoļoja kārtējais vācu jaunatnes lāpu gājiens, un Bismarks saucienus no ielas uzņēma kā viņam pienākošos.

—  Vā-ci-ja pāri visam … Lai dzīvo kanclers!

Reizē ar zaldātu kolonnām pa vācu zemēm maršēja biedrības — sporta, dziedāšanas un mednieku biedrības, pie tiroliešu platmalēm izaicinoši rēgojās gaiļa spalvas. Vāciešus bija viegli organizēt: pēc pirmā taures signāla tie nostājās zem novadniecību karogiem — jau ar stipriem zābakiem kājās, ar mugursomu plecos un alus blašķi un sviestmaižu vīstoklīti pie sāniem. Ieņēmis vietu ierindā, prūsis uzsāka patriotisku dziesmu un gaidīja tikai vienu — komandu, lai maršētu, kurp priekšniecība norādīs… Visi vācu pasaules barveži (no pirmajiem kūrfirstiem līdz Hitleram) vienmēr ir veikli izmantojuši saviem mērķiem šo vāciešu apbrīnojamo māku saliedēties kolonnās un pakļauties komandām no augšas.

«Vācija, kurp tad tu ej, Vācija? …»

Panģermānisms — šis fašisma priekštecis — Bismarka laikā pieņēmās spēkā. Sākot no universitāšu greznajām katedrām un beidzot ar nabadzīgām lauku skolām — vāciešiem neatlaidīgi dzina galvā: «Lielākos varoņdarbus vēsturē paveikuši vācieši, slavenākie kalta un otas darinājumi pieder vācu māksliniekiem, Berlīne ir skaistākā pilsēta pasaulē, visi lielie izgudrojumi — mūsu, vislabākie vingrotāji — vācieši, mūsu zinātne un rūpniecība — vispriekšzīmīgākās, vissaprātīgākie strādnieki — vācieši. Mums ir lieliska armija, prūšu leitnantam neviens nevar līdzināties! Vācu virsnieku korpuss — tas ir mūsu galvenais spēks, un tāpēc Eiropā neviens neuzdrīkstēsies mēroties spēkiem ar Vāciju …»

Kaut gan Bismarks bija paziņojis, ka Vācija esot «paēdusi», tomēr viņš to nebija paēdinājis. Krīze kratīja kā drudzī Berlīnes biržu, fabrikās atlaida gandrīz pusi strādnieku, proletariāts apvienojās cīņai, un Moltke ieteica visas nebūšanas novērst ar vienu zobena cirtienu — pa Franciju… Dzelzs kancleru pārņēma krīze — tāpat kā valsti, kas gulēja viņa priekšā. Viņš bija rēķinājies ar to, ka Francija — pazemota un aplaupīta — uz ilgu laiku iestigs morālā pagrimumā, tomēr franči tik ātri nomaksāja kontribūcijas, ka Bismarku tas satrauca tikpat lielā mērā kā Parīzes Komūna! Francija viņam uzskatāmi pierādīja, ka tās tautā ir daudz veselīga §pēka un cīņas spara. Apmaksādami vācu vekseļus, franči it kā meta līksmu izaicinājumu liktenim.

Pēterburga jauno 1874. gadu iesāka ar manifestu par vispārējās karaklausības ieviešanu valstī. «Krievija,» kā teikts kādā vecā Gorčakova cirkulārā, «koncentrējās.» Bet portfeli ar Francijas ārlietām saņēma hercogs Dekāzs, kurš tūliņ «apzaga» krievu kancleru: «Francija koncentrējas!» Dekāzs pavēstīja pasaulei.

— Vai tiešām, — Bismarks gremzās, — man tā arī nav izdevies iekonservēt Francijas vājumu līdz tūkstoš deviņsimtajam gadam? Nepieciešams krass lēmums… Domā, kancler, domāl

Zilgi sniegputeņi ietina Krieviju, sals kopš novembra turējās tāds, ka stinga pat zobi, un katrs, kam krūtīs pukstēja krieva sirds, priecājās par spēcīgo un veselīgo ziemu.

Jaunais gads sākās neveiksmīgi: uz Ņevas prospekta, zirgiem spēji raujoties uz priekšu, Gorčakovs izkrita no kamanām un satrieca sānus pret laternas pamatni; viņš ilgi gulēja uz gultas. Atspirdzis kanclers kādu vakaru apmeklēja Mihaila teātri. Dāmu kailie pleci, vestes ar izgriezumiem, mundieri un frakas, kolosāli šinjoni, precīzās angļu matu šķirtnes, parūkas un pliki pauri, ūsas un matu cirtas, pensneji un monokļi, bārdas un vaigubārdas, pērles un briljanti, pūderis un atsvaidzinošs krēms — šajā rosīgajā daudzveidībā vecais kanclers ar savu žilbinoši baltā elsiņa cieti iestīvināto krūtežu pavisam pazuda. Izrādīja «Daiļo Helenu», bet publika (samaksājusi simt rubļu par bīļeti) gaidīja m-lle Filipo un Lotāru, kuras, dziedādamas dziesmiņu par mīlu, ar jaukiem žestiem naivi izskaidroja, kas ir mīla… Lietpratēju pūli dzirdēja spriežam:

Zālē dzisa gaisma, kad Gorčakovs pamanīja ministrijas dežurējošo ierēdni lavāmies pie viņa starp augstmaņu krēslu rindām. Pasniedzis kņazam depešu no Berlīnes, viņš pačukstēja:

—   Moltkes runa reihstāgā… šausmīgi, šausmīgi!

«Daiļā Helena» Gorčakovu vairs nepavisam neinteresēja. Viņš izgāja foajē, kur arī izlasīja: «Mēs spējam sagaidīt ienaidnieku vaigu vaigā Rietumos un Austrumos vienlaikus.» Dziļās domās iegrimis, kanclers nokāpa pa kāpnēm un gandrīz automātiski iemauca rokas sulaiņa pasniegtā kažoka piedurknēs. Salā stingstošā laukuma klusumu pāršķēla gorodovoja brēciens:

—   Viņa gaišības … kanclera kučieri!

Acumirklī no tumsas atklikšķināja zirgi. Gorčakovs iesēdās karietē un domāja tālāk. Aiz karietes logiem garām slīdēja sniegputeni tītās Ņevas lieliskie plašumi, Vasilija salā omulīgi spīdēja siltas ugunis. Pamanījis gaismu franču sūtniecības logos, viņš lika pieturēt… Ģenerālis I.eflo viņu sagaidīja ar sevišķu sirsnību. Acumirklī tika klāts galds. Pēc rosmes sūtniecības personāla vidū Gorčakovs uzminēja, ka viņa parādīšanās šeit jau rītu pat Parīzes avīzēs tiks aprakstīta kā iepriecinoša parādība franču politikā … Leflo apjautājās par neseno sasišanos.

—   Pateicos. Es tiku viegli cauri. Bet kučieris gan guļ slimnīcā. Un zirgus sētnieki noķēra jau aiz Fontankas…

Kancleram aiz muguras no pudeles izsprāga korķis.

—   Nē, nē, — viņš atteicās no vīna un palūdza tēju.

Viņi palika divatā — sūtnis un kanclers.

—   Nu, tad tā, — Gorčakovs sacīja, paņemdams no vā- zītes mazu, aromātisku cepumu ar sārtu krēmu, — nekas labs nav gaidāms. Berlīne izsludinājusi trauksmi, un Bismarks sper zemes gaisā.

—   Daļēji vainīgi arī mūsu bīskapi, — ieminējās Leflo. — Savos draudzes ganu ziemsvētku sprediķos tie svētīja Elzasas un Lotringas katoļticīgos pilsoņus, bet jūs jau zināt, kādas katoļu vajāšanas rīkoja Bismarks! Pēc tam…

Pēc tam tieši Jaungada naktī Vācijas valsts sekretārs Bilovs teica Francijas sūtnim vikontam Gonto-Bīronam:

—   Katolicisma samaitātā Francija, šķiet, perina revanša domas pret dievbijīgo luterticīgo Vāciju … Ko lai dara, — Bilovs greizi pavīpsnāja, — tagad ne tikai aiz politiskiem, bet aiz tīriem cilvēkmīlestības un pat, ja vēlaties, kristīgiem apsvērumiem atkal būsim spiesti ar jums karot…

Gonto-Bīrons telegrafēja Dekāzam, lai Francija savu likteni uztic Krievijai, jo Eiropā tagad nav cita spēka, kas spētu aizstāvēt Franciju. Dekāzs atsauca uz Kēdorsē Berlīnes sūtni firstu Hoenloi un izmisis tam teica:

—  Ja gribat karu — uzbrūciet! Dariet, ko vien vēlaties, ņemiet Beļģiju, Holandi, Luksemburgu. Mēs pat neizdarīsim nevienu šāvienu. Mēs bēgsim no jums kaut vai līdz Luārai, kamēr Eiropa neatmodīsies un jūs neapturēs…

Hoenloe, nīkulīgs vīrelis, noprasīja:

—   Eiropa? Kur tad jūs to redzat?

—   Te jau tā ir … kartē. — Dekāzs viņam parādīja.

«Dekāzs ir kā balons,» Bismarks savās piezīmēs ierakstīja, «es gribu to pārdurt, bet viņš aizveļas prom, un es

nevaru viņam trāpīt.» Šinīs dienās vācu prese parādīja īsti zaldātisku disciplinētību — tā iespieda tikai to, kas bija izdevīgs Bismarkam: «Vācija nekad nesamierināsies, vērodama, kā līdzās tās robežām nekaunīgā kārtā iedzīvojas bagātībā un reorganizē savu armiju intrigu pilnā un alkatīgā Francija.» 13. janvārī šantažēšanu savās rokās pārņēma pats Bismarks.

—       Vācija, — viņš paziņoja Gonto-Bīronam, — kopš šī brīža uzskata, ka tā atrodas apdraudētā stāvoklī. Mums tas ir drošības jautājums. Mēs nepieļausim, lai jūs pasteigtos uzbrukt mums pirmie. Un negaidīsim, kamēr jūs piešujat pēdējo pogu.

Gonto-Bīrons zvērēdamies aicināja būt saprātīgiem:

—       Jūs taču esat mūs sagrāvuši, mums nav tādas armijas, kas varētu cienīgi stāties jums pretī kaujas laukā.

Bismarks zem galda nošķindināja piešus.

—   Jūs esat no mums pārņēmuši pat militāro sistēmu!

—       Bet ar sistēriļu vien, lai cik tā laba, neko daudz vis nevar iekarot. Jūsu sistēma jānodrošina arī ar durkļiem.

Tikmēr Moltke skaidroja Beļģijas sūtnim:

—        Bnšu atklāts! Ar ieroču spēku mēs pusgada laikā sanaglojām kopā Vācijas impēriju un ar uzvarām guvām ietekmi. Bet mēs diemžēl nekur neesam iemantojuši pret sevi simpātijas. Tagad, lai nosargātu Eiropā mieru, mums jāapbruņojas no galvas līdz kājām. Citas izejas vāciešiem nav. Bet, ja Francija uzdrīkstēsies bruņoties, mēs būsim spiesti ieņemt Nansī… par ķīlu mieram!

… Viņpus Ņevas sīkpilsoņi izdzēsa ugunis un likās gulēt. Leflo, beidzis savu stāstu, aicināja Gorčakovu izdzert vēl tasīti tējas.

—   Pateicos. Es tūlīt braukšu mājās.

—   Un mums par mierinājumu jūs neteiksit neko?

—        Tas viss, — kņazs sacīja un stenēdams cēlās kājās, — nav nekas cits kā vien komēdija, kam lemts izgāzties, jo trūkst aktieru, — Bismarks jau nevar to nospēlēt viens pats… Sagatavojieties, Leflo: es drīzumā jums izkārtošu audienci pie valdnieka.

Aleksandrs II bija ārkārtīgi lapidārs. — Nomierinieties. Kara nebūs.

Leflo ierunājās par Bismarka un Moltkes draudiem:

—       Viņiem vajadzīgs karš … vienīgi karš. Viņiem tā ir dienišķā maize, viņi vairs nevar dzīvot bez kara.

—   Es jums jau teicu, ka es karu negribu!

Sajā «es» slēpās cerība, jo cars runāja ar Franciju visas Krievzemes vārdā. Tikai tagad Anglija ar šausmām pamanīja, ka ir aizkavējusies labu darbu darīšanā, un karaliene Viktorija steigšus sacerēja vēstuli ķeizaram, brīdinādama, ka Bismarka politika ir bīstama mieram. Tiešām, kā rakstīja Alfonss Dodē, «ja Anglija uzstājas par labu Francijai, tas nozīmē, ka tā steidzas paka) Krievijai».

Vecais imperators Bismarku sarāja:

—   Kāpēc man par jūsu nojēgšanos ar Franciju jāuzzina no malas, no karalienes Viktorijas? Beidziet žonglēt ar degošām lāpām, it kā būtu kumēdiņu taisītājs cirkā …

Pusdienodams valsts kancelejā, Bismarks sāka plosīties:

—   Man pietiek krievu augstprātības! Tad jau labāka Austrija, kas kopš tā laika, kad Vācija pret to pagriezusi savus lielgabalus, ir mūs iemīlējusi, bet grāfs Andrāši ir gatavs tīrīt man zābakus …

Žurnālists Buhers (kanclera labā roka nelietīgu vārdu plūdu izvirdumos) nolēma remdēt Bismarka niknumu ar tostu: — Iedzersim par diženāko ģermāni pēc Lutera!

Taču ar glaimiem neizdevās Bismarkam pielabināties.

—   Sēdies, nejēga! — norūca «buldogs ar trim matiņiem uz galvas». — Tev vispār vajadzētu klusēt. Lai visi, kas te sēž pie galda, zina, ka es izvilku tevi no dubļiem. Nebijis tava literārā stila, tu jauki tīrītu Berlīnes mēslu bedres…

Sūtņus pieņemdams, viņš sacīja Gonto-Bīronam:

—   Stāsta, vikont, ka jūs pošoties braucienam uz Pēterburgu, lai izklaidētu Gorčakovu ar tenkām par mani. Laimīgu ceļu! Tikai neņemiet līdzi savu pavāru… Tas būs neatgūstams zaudējums visai Eiropas diplomātijail

Gonto-Bīrons kļuva zaļš aiz apvainojuma, tomēr cieta klusu. Viņš rīkojās tās politikas garā, kādu ieturēja Kē- dorsē politiķi: izvairoties no Vācijas triecieniem, orientēt Franciju uz draudzības nostiprināšanu ar Krieviju. Tomēr pirms Gonto-Bīrona Ņevas krastos ieradās Francis Jozefs un grāfs Andrāši, kurš krievu dāmas pārsteidza ar savu «nodeldēto» skaistumu. Balkānu problēmas krievu diplomātiju spieda tuvināties Vīnei.

Gudrs diplomāts prot gūt labumu pat no savām neveiksmēm. Tā arī Gorčakovs, nevarēdams ciest triju monarhu aliansi, nolēma gūt no tās labumu sev. Slēdzot savienību ar Vīni, viņš kontinentā pamazītēm izolēja Angliju. Ja savienība sabruks — vilks to rāvis, bet pagaidām tā vēl nāks par labu krievu politikai… Vīnes viesu vizīte noritēja

sekmīgi, ja neskaita to, ka Andrāši apvainojās, kad viņam pasniedza galma dāvanu — tabakdozi ar dimantiem.

—  Man vēl nekad nav dāvinātas kārbas. Es nekādi nevaru iedomāties, kādam nolūkam tā izmantojama?

—   Ak dievs! — Gorčakovs atbildēja. — Izraujiet no tās briljantus un uzdāviniet savai mīļākajai, bet kārbiņu izmetiet pa logu …

Ar lielu diplomātisku veiklību viņš iemānīja Andrāši uz pieņemšanu franču sūtniecībā, un tur, smalki spēlēdams uz katolicisma stīgām, pareizticīgais Gorčakovs piespieda katoli Andrāši no visas sirds apliecināt katolim Leflo, ka Vīne neatzīst Vācijas luterānisko spiedienu uz Franciju… Par šo Andrāši izlēcienu kanclers pasteidzās pa neoficiāliem kanāliem informēt Bismarku: lai paplosās vien!

Un, kad Pēterburgā parādījās Gonto-Birons, viņam jau stacijā uz perona tūliņ uzsedza plecos milzīgu sabuļādas kažoku. — Pie mums neganti salst, — Zominī sacīja.

Stacijā, cara paviljonā, sūtni gaidīja lepnas brokastis, kurās netrūka ari sarkanu zemeņu un aromātiska ananasa.

—   Kur jūs ņemat šādus gardumus? — sūtnis jūsmoja.

—   No botāniskā dārza .., Cienājieties, vikont.

Vēlāk, kamanās sēdēdams, Francijas sūtnis apvaicājās — vai Parīze var cerēt uz stipru savienību ar Pēterburgu? — Jā. Tikai vēlāk. Kad jūs kļūsit stiprāki…

Gonto-Birons pavēstīja Gorčiikovam:

—   Bismarks piepeši deva atsaukuma signālu, un par to Francija mūžīgi saglabās pateicību Krievijai un jums personiski! Notika gandrīz vai brīnums: šis zvēra Bismarks ieradās stacijā uz mana vilciena atiešanas laiku un pateica man dažas laipnības.

—   Pārāk vis nesapriecājieties, — Gorčakovs atbildēja. — Mēs esam atvairījuši tikai pirmo uzbrukumu. Bismarks ir pagaidām atkāpies un noslēpies. Neaizmirstiet, vikont, ka pašā Vācijā nebūt viss nav kārtībā. Birža var pieprasīt no Bismarka skaidrību politikā, lai markas kurss nesvārstītos. Bet skaidrību Bismarks var rast karā … Jā! Jo vienīgi karš spēj atkal iekustināt bezdarbībā sastingušos cehus Krupa un Borziga rūpnīcās, bet šie «tērauda» kungi (lai dievs man piedod!) ir stiprāki par «dzelzs» kancleru.

Taču ari Bismarks, tāpat kā Gorčakovs, mācēja no jebkuras neveiksmes gūt labumu. Bungām rībot un avīzēm klaigājot, viņš reihstāgā izdabūja cauri jaunu militāru likumu, kas palielināja Vācijas armiju. Kazarmās Deizes šautenes steigšus nomainīja pret visjaunākajām Mauzera sistēmas šautenēm …

šajās dienās Gorčakovs pateica frāzi:

—     Acīmredzot visa mana dzīve, — viņš teica, — ir bijusi tikai prelūdija tai kaujai, ko es tagad sāku!

14. IZLŪKOŠANA AR KAUJU

Cars lūdza Gorčakovu nebraukt uz Vevē:

—     Pasaule ir nemierīga, un jūs kuru katru brīdi varat būt man vajadzīgs. Aicinu jūs pavadīt mani uz Emsu …

Pēdējā laikā balss caram bija piesmakusi, ķērkstoša, un viņš cerēja to uzlabot ar Emsas minerālūdens palīdzību. Imperators Anglijā apciemoja savu meitu Edinburgas Mariju, iebrauca Beļģijā, kur viņam bija saruna ar karali Leopoldu, pēc tam devās uz Emsu, kur jau nīka Gorčakovs.

—   Vai dzērāt minerālūdeni? — cars apvaicājās.

—   Nē, valdniek. Es dzēru vietējo vīnu.

—   Un kāds tad ir?

,— Draņķīgs!

Aleksandrs II pat šeit baidījās no revolucionāru atentāta un dzīvoja Einsā ar grāfa Borodinska vārdu hotelī Vier Tūrme, kura dārzā aiz katra krūma sēdēja Villija Štī- bera slepenie aģenti. Taču visa publika caru pazina pēc sejas, bet produktu cenas Emsā tūliņ cēlās. Nevaldāms dāmu draugs būdams, Aleksandrs II dažreiz pastaigu laikā iespieda Gorčakovam rokās glāzi ar smirdīgo minerālūdeni un atvainodamies sacīja:

—   Paturiet, kņaz. Es uz mirklīti aiziešu ..,

Un pats kā nekaunīgs dīkdienis steidza panākt kādu pastaigāties iznākušu dāmu. Gorčakovs ūdeni no glāzes izlēja krūmos un lēnītēm devās mājup… Uz Vācijas imperatora atbraukšanas laiku Emsas varas iestādes uz Lanas upes lika uzbūvēt peldošu paviljonu, kam bija Prūsijas kroņa forma, tajā novietojās orķestris, kas bez mitas spēlēja «Dievs, sargi ķeizaru!». Vakarā, žaketes novilkuši, tikai vestēs vien, bez kaklasaitēm viņa majestāte ar viņa gaišību — cars un Gorčakovs — bez sāta dzēra burgun- dieti.

Papirosu aizsmēķēdams, cars sacīja:

—     Es jau Briselē iedomāju: ko tad, ja Bismarka aizdomas ir pamatotas? Varbūt Francija patiesi gatavo revanšu?

—     Kuram tad pietiks drosmes? — Gorčakovs ievaicājās. — Vai maršalam Makam-Maonam, kurš tika sakauts pie

Drīz vien klāt bija arī Vilhelms I, nemierpilns, mūždien gatavs gausties, taču vēl spēcīgs sirmgalvis. Eiropā neviens no viņa negaidīja prāta asumu, un Bismarks pat baidījās laist viņu kaut kur vienu pašu, lai ķeizars nesagvel- ztu kaut ko lieku. Tēvocis tūliņ pažēlojās savam kronētajam radiniekam:

—   Uz tevi un Gorčakovu ir patīkami noskatities, bet mans Bismarks ir neciešams! Uzvedas kā grūta sieviete. Te kliedz uz mani, te birdina asaras. Tiklīdz kas nav pa prātam — tūliņ lai šo laiž vaļā no dienesta! Pēc tam piedzeras trakāk nekā važonis un nedēļu vārtās pa gultu. Reiha darīšanas stāv nenokārtotas. Es braucu pie viņa, izvelku viņu uz grīdas. Viņš skūpsta man rokas, apskauja- mies kā draugi, un mūsu karuselis griežas tālāk…

Gorčakovs ieminējās, ka Krievijā izraisījusies asa reakcija uz Bismarka «histēriju» attieksmē pret Franciju.

—   Pasargi dievs, man ar to nav nekāda sakara, — ķeizars uztraucās. — Bet spriediet pats, kņaz! Francija kļūst bagāta, tur kūp fabriku dūmeņi, visiem strādniekiem ir darbs. Viņi kaisa zemē sazin kādas ķimikālijas, pilnveido arklus un ievāc nepieredzētas ražas. Visbeidzot — šie neģēļi ir pilnīgi atteikušies no koka un būvē dzelzs kuģus. Viņi tirgojas ar visu pasauli, bet mēs, darbīgie un pieticīgie vācieši, sēžam uz savas Vācijas strēmelītes, un drīz mums sāks trūkt pat gaisa … Bismarks noliedz vajadzību pēc kolonijām, bet es jau esmu sācis pārdomāt, ka cilvēkiem, kam ļoti daudz naudas, ir taisnība: Āfrikā būtu kur izvērsties. — Aleksandrs II vēlāk Gorčakovam teica:

—   Nepievērsiet uzmanību. Mans tēvocis jau ir vecs.

—  Valdniek, jau Tacits sirmā senatnē ir brīdinājis, ka ģermāņus vada skaudība pret citām tautām.

—   Nu, Tacits … Kas viņu tagad lasa?

—  Jā, valdniek, tagad visi lasa Renānu, un tas raksta: «Vāciešiem dzīvē ir maz prieku, visaugstākais baudījums tiem ir naids un gatavošanās karam.»

— Tev jāmirst, citādi tu pazudināsi Vāciju! Ar šādiem vārdiem vācu strādnieks (uzvārdā Kulmanis, pēc profesijas mucinieks) metās virsū kancleram, kad tas pastaigājās pa Kisingenes klusajām ieliņām. Bismarks nepaguva izvairīties, un duncis dziļi ievainoja viņam roku. Vajadzēja ārstēties. Kanclers šķirstīja avīzes ar vienu roku. Rudeni no Krievijas pienāca vēsts, ka noticis vēsturē pirmais jaunkareivju iesaukums pēc jaunās sistēmas. «Cik miljonus durkļu tad tas devis krievu armijai?» Bismarks apsvēra. Moltkem viņš teica: — Redziet, dārgais feldmaršali Krievija tā kā pārlieku daudz ir sākusi klaigāt par mieru, bet tas nozīmē, ka tā gatavo karu.

—  Jūs domājat… Afganistānu? Karu ar Angliju?

—   Nē. Esmu pārliecināts, ka Krievijas dūre trieksies pret Turciju. Sultāns ir sadzinis Bulgārijā daudzus tūkstošus čerkesu, kas aizbēguši no Kaukāza, un tie strādā tur nedzirdētas zvērības. Izkauj veselus ciematus. Mātēm uzšķērž vēderus un grūž tur iekšā brēcošos mazuļus. Es pazīstu krievus —^ viņi ir ļoti atsaucīgi, redzot citus ciešam.

—   Kāds gan tam sakars ar mums?

—   Nekāda! Kaut gan no visa tā var izspiest krietni daudz eļļas, lai vēlāk ceptu Vācijai plāceņus…

Uz laiku noslēpies aizsardzībā, Bismarks neatdeva savas pozīcijas. Viņš sapņoja par Francijas pilnīgu sagrāvi, lai franči līdz XIX gadsimta beigām nīktu pusbadā, nabagi un skrandaini un viņu valsts lai kļūtu par padevīgu vācu vasaļvalsti. Taču viņš zināja: Francijas sagrāve ir iespējama vienīgi ar Krievijas ziņu, krievu diplomātijai ir jā- piemiedz acis pret to, ka dūšīgie Friči un Miheli ar varu paņem nelaimīgo Zannu …

—   Krieviem kaut kas jāiedod! — viņš nolēma. — Tādās reizēs vislabāk ir dāvināt to, kas pašam nepieder. Lai viņi iet vien glābt bulgārus, bet pretī es no viņiem pieprasīšu Franciju. Nu, un jūs, Moltke, vēlreiz pabaidiet Beļģiju!

īstajā laikā nāca arī iebiedēšanai piemērots gadījums. Briseles policija arestēja kādu varkali Dišēnu, kurš sludināja, ka tagad Eiropā nebūs miera, iekams nebūs iznīcināts Bismarks… Ar Bismarku Dišēns gribēja tikt galā pats.

—   Kaut man būtu jāiet bojā, bet šito suni es saplosīšu gabalos!

Beļģijas karalis, baidīdamies no furor teutonicus, lika Dišēnu sodīt labi bargi. Bet zvērināto tiesa varkali attaisnoja, atsaucoties uz aculiecinieku liecībām: tie bija redzējuši, ka Dišēns vispirms iedzēris rūgto kadiķu degvīnu, bet vēlāk uzņēmis virsū alu … Kā gan var sodīt cilvēku par dzērumā samuldēto? Bismarkam radās iemesls iejaukties.

—   Bīlov, — viņš deva rīkojumu valsts sekretāram,

—  jūs, draudziņ, sastādiet Briselei labi asu notu, kurā Vācijai jāpieprasa, lai Bejģija maina savus likumus.

Brisele neliekuļodama) atbildēja, ka likumdošana, paldies dievam, nav ārpolitikas, bet gan iekšpolitikas jautājums. Bismarks izvilka no seifa veselu kaudzi dokumentu.

—   Spēlēsim atklātu spēli! — viņš teica Beļģijas sūtnim.

—   Te man ir jums sagatavotas protesta notas priekšdienām, man to pietiks veselam pusgadam: pa vienai ik mēnesi! Un tad es gribu redzēt, kā beļģi sāks vakaros lietot miega zāles … — Drīz vien viņš Bīlovam deva rīkojumu:

—  Telegrafējiet uz Pēterburgu mūsu sūtnim princim Heinriham Septītajam Reisam: lai steigšus uzdodas par slimu un brauc prom ar pasta zirgiem līdz Amsterdamai, no kurienes lai paslepus pārvācas uz Bonnu un tur dzīvo klusībā. Izsauciet pie manis fon Radovicu un sagatavojiet uz viņa vārda akreditēšanās rakstus Pēterburgai.

—   Kādu rangu lai norādu? — Bīlovs pavaicāja.

—  Vācijas impērijas ārkārtējā sūtņa rangu…

Sākās izlūkošana ar kauju. Moltke pelēkās biksēs ar lampasiem un vienkāršos formas svārkos atkal parādījās Beļģijas sūtniecībā, kur sūtnis, viņu ieraudzījis, nodrebēja.

—   Karu vēlas nevis tā valsts, kura uzbrūk, — Moltke teica, — bet tā, kura mūs piespiež tai uzbrukt…

Aiz šīs akadēmiskās frāzes rēgojās plēsoņas zobi. Moltke doktrināri aizplīvuroja agresijas būtību: vainīgs būs tas, kurš ir vājš, nebūsi vājš — nebūsi arī vainīgs. Sarunas laikā viņš noņēma ķiveri un nolika to sāniski uz ceļgala. Viņš izskatījās monumentāls — kā aktīva militārisma piemineklis, kas darināts no drūma, pelēka marmora. Moltke nopūzdamies piebilda: — Tomēr pēdējo vārdu teiks providence!

Atsaukšanās uz dievu šai gadījumā bija kā kancelejas spiedogs oficiālā izziņā, ka viņam ir sirdsapziņa …

Gorčakovam uz galda tika nolikts ziņojums no Briseles: «Karalis Leopolds nodod sevi Jūsu aizgādībā un lūdz Beļģijai Jūsu aizstāvību.» Nu jau divas valstis, Francija un Beļģija, bija uzticējušas savu likteni Krievijai kā visautoritatīvākajai Eiropas valstij.

Jauniņais sekretārs Bobrikovs kancleram ziņoja:

—  Vācijas impērijas ārkārtējā sūtņa rangā pie mums ieradies Jozefs Marija fon Radovics… tieši no Berlīnes!

—   Lai nāk iekšā. — Gorčakovs nožāvājās.

Pēdējā mirklī viņš pačukstēja Zominī:

—   Ne kumosa gaļas tiem … pat ne kaulu!

Radovics sāka sarunu ar kancleru teicamā krievu valodā. Taču viņa runa bija daudznozīmīgu mājienu pilna:

—   Manas misijas mērķis ir noskaidrot mūsu galmu draudzīgās attiecības. Reihskanclers mani lūdza kādu laiku būt par kurjeru, kurš spētu precīzi aizgādāt uz Berlīni

^visus jūsu lietpratīgos padomus un vēlmes.

—   Nu, — Gorčakovs iesmējās, — kā gan lai uzdrošinos turēt jūs pieticīgajā ziņotāja lomā? Bet, lūdzu, izsakieties.

—   Francijas kolosālais apbruņojums.,. — sūtnis iesāka.

—   Kāds tad? — Un Gorčakovs pielika plaukstu pie auss, it kā nebūtu sadzirdējis; fon Radovics steigšus pamanījās novirzīt valodu sānis:

—   Ziniet, mums ir tik daudz sarežģījumu …

—   Varu iedomāties, — kanclers atbildēja, locīdams vaļā 9. februāra «Koltīische Zeilung». — Izrādās, jums bez Francijas vajadzīga vēl arī Beļģija un Holande, arī no Luksemburgas esat nolēmuši neatteikties. Taču es nemūžam neticēšu, ka mans draugs Bismarks varētu ko tādu runāt nopietni…

Gorčakovs sevī nosprieda tā: ja sūtnis saistīs krievu problēmas Balkānos ar vācu problēmām Eiropā, tad viņš ir slikts diplomāts. Bet Radovics izrādījās smalks politiķis un kā zutis aizlocījās garām Gorčakova izliktajām lamatām, nereiz nesasaistīdams šīs divas problēmas. Gorčakovs saprata: Bismarks viņam piedāvā savus vekseļus, kuri Krievijai jāapmaksā skaidrā naudā, — par neiejauk- šanos Bulgārijas atbrīvošanā vācieši iegūst tiesības izpostīt Franciju, taču Krievija nav tik zema ranga valsts, ka tai būtu karam ar Turciju jāprasa atļauja Vilhelmštrāsē… Pēkšņi Radovics kā ar joni atsitās pret blīvu sienu: ne mazākās līdzjūtības, pat ne sapratnes. Gorčakovs izskatījās pēc veca, izklaidīga cilvēka, kam jau sen viss apriebies. Radovics ieminējās, ka Krievijas tauta jūt dziļas simpātijas pret Francijas tautu un Berlīne ar to jau ir samierinājusies, bet slikti esot tas, ka ari krievu diplomāti Eiropā cīnoties par Francijas interesēm, un vai neesot iespējams, Radovics apvaicājās, ar norādījumu no augšas darīt galu šīm nevietā izrādītām simpātijām. — Es arī pats jūtu simpātijas pret Franciju, — skanēja atbilde…

Ar to kanclers pielika punktu. «Gorčakovs,» Radovics ziņoja Bismarkam, «jūt ārkārtīgu nepatiku, kad tiek skarts šis temats.» Bismarks pa telegrāfu sūtīja instrukcijas: jautājums jānostāda tā, ka Krievija, nevēlēdamās izolēt Franciju, pati kļūs morāli atbildīga par Vācijas uzbrukumu Francijai, kas drīzumā notiks. Tomēr Gorčakovs no šādas morālas atbildības izlocījās.

—   Valdnieks jūs gaida, — viņš teica Radovicatn …

Sūtnis cerēja, ka cara kabinetā Gorčakova miglainās

simpātijas izklīdīs, bet cara domas varēs izdibināt ari dziļāk. Kam piederēs Konstantinopole? Kā veidosies slāvu likteņi Balkānos, kad Turcijas impērija no krievu armijas triecieniem sabruks? Ar šiem jautājumiem Radovics gribēja izaicināt caru uz plašu diskusiju… Aleksandrs IT sacīja: — Ak jā! Mēs neaizmirstam slāvu ciešanas sultāna jūgā, taču manos plānos neietilpst Konstantinopoles sagrābšana.

Sī frāze visu izjauca. Krievi neielaidās uz spekulatīvu tirdzniecisku apmaiņu un nevēlējās Franciju pirms iebrukuma pamest pilnīgi vientuļu, lai paši iegūtu brīvas rokas Balkānos. Ar augstākās sabiedrības cilvēka veiklību Aleksandrs II pārgāja uz sīku problēmu apspriešanu… Radovics pastāstīja, ka vācu pilsētā Tornā kāda poļu avīze slikti izteikusies par Krievijas patvaldnieku; vai cars ne: vēloties, lai Berlīne soda Vācijas poļus.

—  Es nekalpoju jūsu policijā, — cars noskaitās. — Pēterburgai ir vienalga, kas notiek jūsu Tornā!

Izlūkošana ar kauju beidzās bez panākumiem — fon Radovics atgriezās Berlīnē ar tukšām rokām. Bismarks noskaities klaudzināja rakstāmgalda atvilktnes, vilkdams na tām laukā kaut kādus dokumentus. Viņš sacīja:

—   Gorčakovs ir izturējies kā jaunkundze, ko huzārs grib neskūpstīt. Jaunkundze noteikti sācis «nē», un tūliņ pēc tam huzārs viņu noskūpstīs… Pateicos jums, Rado- vic! Cerībām pamats tomēr ir: tas- meklējams tieši šajā sarunu nenoteiktībā. Un tāpēc, ja man izdosies Franciju iztēlot par uzbrūkošo pusi, mēs droši varam sākt karu.

—  Sāds variants neizslēdz risku: no platoniskiem draudzības apliecinājumiem Francijai krievi var pāriet uz rīcību. — Blēņas! Balkāni viņiem ir saistījuši rokas Eiropā ..,

Žurnālistika kļuva par Bismarka iemīļotu nodarbošanos: bija patīkami apzināties, ka avīzes spēj šaut kā lielgabali. Maskēdama galvenā uzbrukuma objektu, Bismarka prese apšaudīja Parīzes flangus — Beļģiju, Holandi, Luksemburgu, bet šo valstu valdības aiz bailēm no Vācijas bija tik ļoti tramīgas, ka to avīzes Vāciju loloja kā nezin kādu svēto, — tautas traģiskā kārtā nenojauta briesmas!

Moltke rūpīgi šantažēja Beļģijas sūtniecību:

—- Viņpus Vogēziem atkal skan kareivīgas klaigas. Nešaubos, ka franču armija, gatavodama uzbrukumu reiham, virzīsies cauri jūsu karalistei. — Aiz šiem meliem viņš slēpa savas ieceres. — Diemžēl, — Moltke piebilda, — Vācijai vēl līdz šim nav labas robežas ar Beļģiju,,.

Iedvesis Beļģijai šausmas, viņš devās prom, piešus šķindinādams uti spoži nospodrināto ķiveri mirdzinādams. «Stiprākā tiesības ir idejiska priekšrocība!» Moltke pasludināja, vēl nenojauzdams, ka atstāj novēlējumu «blondajiem bestijām» melnajā esesieša mundierī.

15. ARTILĒRIJAS SAGATAVOŠANAS UGUNS

—   Kas jauns? — no rīta apvaicājās Gorčakovs.

—   Nekas sevišķs … sīkumi. Tikai Ēģiptes hedīvs pilnīgi izputējis, — Zominī ziņoja, — un viņa Suecas kanāla akciju paketi gatavojoties pirkt Parīzes Dervjē banka.

Gorčakovs, aizgriezies pret kaktu, kādu brīdi skaitīja lūgšanu svētbildes priekšā, bez skaņas kustinādams lūpas. Lūgšanu beidzis, viņš turpināja:

—   Jūs sakāt — Parīzes Dervjē banka? Baidos, ka tikai angļi neaizsteidzas priekšā.,,1 Lai nu paliek, sniedziet ziņojumu par Eiropu,

—   Eiropas vairs nav, — Zominī atbildēja. — Iespaids ir tāds, ka tajā palikuši tikai divi spēki: Krievija un Vācija… Franči, lai atkal piepildītu savus zirgu staļļus, ir sākuši no vāciešiem iepirkt artilērijas zirgus, bet Bismarks mūsu sūtnim pateicis, ka šie iepirkumi ožot pēc pulvera.

—   Vai franči paguvuši daudz iepirkt?

—   Tikai trīssimt divdesmit zirgu. Kamēr Vācija pati Francijā iegādājusies pusotra tūkstoša zirgu. No tā ir redzams, ka labumu guvuši vācieši, bet Bismarks ir melis!

Gorčakovs negribīgi pašķirstīja vācu avīzes.

—   Cik saskanīgs koncerts… nomanu pieredzējuša diriģenta roku. Parīzes avīzes, — viņš sacīja, atlikdams tās pie malas, — es nemaz nelasīšu. Kēdorsē namam jau sen

' Gorčakova bažas izrādījās pamatotas: 1875. gada rudenī Dizrei- lijs slepeni saņēma rio Rotšildiem četrus miljonus mārciņu sterliņu, par kuriem ari nopirka Suecas kanāla kompānijas F.&tptes akciju paketi, visu šo operāciju veikdams pat bez apspriešanas parlamentā — uz savu roku. Anglija tūdaļ iekļāva Suecas kanālu un Ēģipti savas koloniālās politikas sfērā.

deg jumts, bet hercogs Dekāzs vēl arvien baidās modināt apakšējo stāvu iedzīvotājus. Apbrīnojams laiks! Ja ari saule griežas ap zemi, tad drīzāk gan aiz ziņkārības…

Dienas vidū Gorčakovs bija Smoļnija institūtā uz eksāmenu, tur daudzo viesu vidū bija arī prūšu militārais atašejs ģenerālis Verders. Kanclers jauno meiteņu vidū ar vecišķu vēlību uzņēma viņu dejas un ar tām saistītās grimases, jauko arfas spēli, deklamēšanu un uz tāfeles risinātos algebras vienādojumus ar diviem nezināmajiem. Ar vienu ausi viņš klausījās, kā brašais Verders centās caram iedvest kaitīgas domas:

—   Francija bruņojas, senāk viņiem pulkā bija trīs bataljoni, tagad viņi ievieš vēl ceturto. Tas frančiem uzreix dos armijas palielināšanos par simt četrdesmit tūkstošiem durkju … — Viesiem braucot prom, Gorčakovs sacīja caram:

—   Verders jums nepateica, ka Krupa firma saņēmusi pasūtījumu par četrsimt lauka lielgabalu piegādi ik mēnesi.

—  Vai tas taisnība? — imperators nikni noprasīja Ver- deram. — Četrsimt lielgabalu mēnesī — tas ir drusku par daudz pat Krievijai… No tādām lietām es kaut ko saprotu: Krups jau nelej rotaļlietiņas bēriftem!

Marta beigās Eiropas avīzes piesardzīgi ieminējās, ka gaidāma krievu cara un viņa kanclera vizīte Berlīnē. Tēvocis paliek tēvocis, tomēr tā māsasdēlam jau metās nelabi no kaimiņu valsts varenības straujā pieauguma. Gorčakovs bija krietni pastrādājis, lai mainītu patvaldnieka radniecisko noskaņojumu. — Glābt Franciju nozīmē glābt Eiropu, — viņš centās pierādīt.

Atšķirībā no Bismarka Gorčakovs bija ieguvis «samtainā» kanclera slavu: jā, viņš bija maiga un lādzīga rakstura cilvēks. Taču neviens vēl nenojauta, ka Gorčakovs prot būt arī «dzelžains».

Tjēra vairs nebija — prezidents bija maršals Maks- Maons.

Bailes no Vācijas spieda viņu slēpt patiesību ne tikai Francijas tautai, bet pat Leflo, kurš Parīzē pavadīja atva- ļinajumu, netika informēts par pieaugošajām briesmām.

Tajā dienā, kad diplomāts devās atpakaļ uz Pēterburgu, viņš ēda brokastis krievu sūtniecībā; sūtnis kņazs Nikolajs Aleksejevičs Orlovs viņam teica:

—  Jūs esat ieradies īsti laikā, Leflo! Es pašlaik rakstu Gorčakovam…

Piecēlušies no galda pēc tukšas tērgāšanas, viņi tūliņ pārgāja uz kabinetu. Orlovs sakārtoja uz pieres melno saiti, kas slēpa sarkano vāti acs vietā — aci Krimā bija iz- situsi franču lode. — Sēdieties un lasiet… noslēpumu nav!

No ši ziņojuma Leflo pirmoreiz uzzināja, cik plaši mērogi ir tam, kas Parīzē viņam tika slēpts. Orlovs brīdināja Gorčakovu, ka Bismarka plānos ietilpst Francijas okupācija uz divdesmit pieciem gadiem un, šķiet, vēl desmit miljardi kontribūcijas. Leflo devās uz Elizejas pili, kur Ma- kam-Maonam pārmeta neuzticēšanos viņam… Prezidents bija spiests atzīties:

—  Tā tas ir, Leflo! Pēc vienām ziņām mums uzbruks maijā, pēc citām — rudenī… Bez kara pieteikšanas kā I ridriha Lielā laikos. Jūs braucat ar vakara vilcienu? Ļoti lūdzu jūs, pūlieties, cik spēka, lai Krievija mūs glābj…

No Parīzes līdz Pēterburgai ekspresis bija ceļā septiņdesmit divas stundas. Kad vilciens pietuFēja Berlīnē, Leflo apmeklēja Gonto-Bīrons.

—   Dieva dēj, ģenerāli, — viņš teica, Ienākdams kupejā, — pārspējiet pats sevi un panāciet, lai Krievija neatstāj Franciju pilnīgā Vācijas patvaļā. Jums ir savs trumpis: karš ar Franciju šoreiz izvērtīsies vispārējā karā, bet Krievijai pašlaik nav izdevīgi novērsties no Balkānu problēmām. Ja veco Gorčakovu iekārdinātu ar šādu ēsmu, viņš saktu rosīties.

Leflo atbildēja, ka fon Radovics tieši ar šādu ēsmu gribējis Gorčakovu noķert, tomēr kanclers neesot «uzķēries» rn fon Radovics metis mieru. Parīzes ekspresis veda Leflo tālāk — uz Varšavu, bet vikonts Gonto-Bīrons tieši no stacijas devās vakariņot Anglijas sūtniecībā. Tur viņa galda kaimiņš izrādījās fon Radovics; tam līdzās sēdēja sieva — krieviete (tāpēc jau viņš prata krievu valodu). Sākumā Radovics noliedza, ka Vācija gatavojas karam, bet iedzēris kļuva vaļsirdīgāks:

—   Vāciešiem ir iemesls pasteigties. Pāridarījuma izjūta, ko Vācija izraisījusi jūsos, neizzudīs pat nākošajā paaudzē, bet pašlaik jums vēl nav cīņas sabiedroto … Kāpēc gan lai mēs dzīvojam mūžīgās bailēs no neizbēgamas atriebības? Labāk jau tad mēs paši uzbruksim jums!

Te nu Nadežda Ivanovna fon Radovicas kundze (dzimusi Ozerova) ar savu kurpīti zem -galda jūtami uzmina Francijas sūtnim uz kamašas, un tas šajā žestā saskatīja lielās un varenās Krievijas atbalstu… Gonto-Bīrons uzdrošinājās iebilst.

—   Pēc jūsu argumentācijas, — vikonts sacīja, — Eiropā vispār miers nekad nebūs iespējams. Visas valstis jūt pagātnē nodarītas kaimiņzemju pārestības, un kāds vienmēr ir stiprāks par otru. Liksim mierā Franciju un paraudzīsimies uz Krieviju. — Abi nevilšus paskatījās uz Nadeždu Ivanovnu, un sieviete iesmējās. — Si valsts ir daudz spēcīgāka par Vāciju, un tā arī atrodas jums kaimiņos, tikai otrā pusē. Pēc jūsu uzskatiem iznāk, ka Vācijai rīt pat jābrūk virsū Krievijai.

—   Tas ir loģiski, vikont, — fon Radovics atbildēja, — Bet es laikam būšu te sarunājis kaut ko lieku… Vienosimies, ka mūsu sarunai ir bijis divu draugu privātas patērzēšanas raksturs.

Nadežda Ivanovna zīmīgi paskatījās uz sūtni.

—   Bez šaubām! Citādi taču nemaz nevar būt…

Jau pēc pusstundas Parīze pa telegrāfu saņēma ziņu par šo sarunu; Gonto-Bīrons pie reizes nosūtīja Dekāzam vācu avīzes, kurās bija lietišķi pateikts: «Augstākās militārās autoritātes ir pilnīgi pārliecinātas, ka jauns karš nav novēršams un, jo ātrāk tas sāksies, jo labāk… Vienīgi mūsu dižais kanclers ar dižā Moltkes palīdzību var noteikti izlemt, kad būs pienācis laiks likt Francijai izvēlēties starp atbruņošanos un karu!» Dekāzs rakstā pasvītroja viņam jauno vārdu atbruņošanās un lišķīgā steigā piecēlās, kad viņam paziņoja:

—   Vācijas impērijas sūtnis firsts Hlodvigs Hoenloe cu Sillingsfirsts ieradies pie jurns …

Hoenloe sarunas tematu šķita ņēmis tieši no avīzes.

—   Pašlaik, — viņš teica, — ir nobriedis jautājums par Francijas atbruņošanos, un Francija atbruņojusies ar šo aktu varētu pārliecināt Vācijas impēriju par savām patiesajām tieksmēm pēc miera.

—  Vai jūsu reihs atbruņosies reizē ar mums?

—   Diemžēl, — Hoenloe. atbildēja, — Francijai būs jāsamierinās ar vienpusēju atbruņošanos. Bet Vācijai, kā visu atzītam miera balstam Eiropā, jāpaliek apbruņotai…

Tas viss tika pateikts klusā, nosvērtā balsī. Vakarā Dekāzs restorānā satikās ar kņazu Orlovu; vienacainais me- lanholiķis, būdams pilnīgi skaidrā, hercogam par mierinājumu sacīja:

—   Ko nu — par Hoenloi neuztraucieties! Viņa sieva ir krieviete — un mīļākā arī ir krieviete. Turklāt viņš ir mūsu planētas bagātākais muižnieks, bet viņa muižas atrodas krievu Lietuvā. Ja viņš sāks jums mākties virsū ar šo idiotisko atbruņošanos, es viņam privātā sarunā likšu manīt, ka Pēterburga ir nolēmusi viņa muižas sekvestrēt par labu Krievijas valsts kasei… Tad viņš sāks kasīt aiz auss nevis jums, bet Bismarkam!

Visas šīs dienas hercogs Dekāzs par katru nieku informēja Gorčakovu, noklusēdams vienīgi to, ka viņi ar prezidentu Maku-Maonu bieži vien iet uz pieņemšanām vācu sūtniecībā un uzsauc tostus par franču-vācu draudzības tālāku attīstību un … savstarpēju saprašanos. Kamēr viņi tur iztapīgi teica laipnības, Bismarks sniedza interviju Bu- dapeštas žurnālistiem.

— Franči Eiropai, — viņš teica, — ir tas pats, kas sar- kanādainie Amerikai: tos vajag iznīcināti

Goičakovs noguris gulēja uz kušetītes zem nelaiķes sievas ovālā portreta. Leflo viņam lasīja priekšā Dekāza aicinājumu, ar nolūku izlaizdams tekstā asus izteicienus, kas varētu aizskart krievu kanclera patmīlību. Šķita, ka Gorčakovs snauž. Piepeši viņš nodrebēja, viņa acis iespul- gojās. — Jūs man nelasāt visu! Tas nav labi.,.

Būdams pieredzējis stilists, viņš pat ar dzirdi uztvēra teksta izlaidumus. Leflo no portfeļa izbēra uz galda veselu kaudzi savu dokumentu.

—   Francija ir Krievijas rokās, — viņš teica. — Jūs drīkstat zināt visu, ko domā Parīzē… Es neko neslēpju! Dekāzs vaicā, vai jūs esat ar mieru par Franciju vilkt zobenu laukā no maksts?

—   Tas ir pārāk spēcīgi teikts, — kanclers iesmējās, strauji nolaizdams kājas uz grīdas, — Reizēm ir labāk pastrādāt ar mēli, lai izvairītos no asinsizliešanas… Atstājiet man Dekāza vēstuli, es to pievienošu ziņojumam, ko iesniegšu imperatoram. Pie reizes viņš pieņems arī jūs.

Leflo vēl nekad nebija redzējis caru tik sapīkušu. Iniciatīva Eiropas politikā tagad piederēja Vācijai — Krievijas monarha patmīlība bija aizskarta. Nepietika ar to vien, vācieši izdaudzināja sevi par miera aizstāvjiem, un cars labprāt tiem būtu ticējis, bet Dekāza vēstulē bija skrupulozi uzskaitīti fakti par Vācijas gatavošanos lielam karam — un tas viss notika bez Pēterburgas ziņas.,. Cars caur zobiem sacīja:

—   Bismarkam sagādā prieku draudīgu pazīmju pavairošana. Nupat viņš Vīnē pasūtījis četrdesmit miljonus Mauzera šauteņu patronu — tāds skaits nav attaisnojams, pat aizbildinoties ar lieliem manevriem. Es nenosodu Francijas vēlēšanos kļūt stiprākai. Ja Vācija izraisīs karu, tad tai jādara tas uz pašas risku, bet mūsu zemēm turpmāk būs kopējas intereses. Ja jūsu zemei draudēs briesmas, jūs to tūliņ uzzināsiet tieši no manisl Pēkšņi pārsteigti mēs netiksim.

Leflo ieprasījās caram par braucienu uz Berlīni.

— Nē, es nebraucu uz Berlīni, — Aleksandrs II atbildēja. — Mēs ar Gorčakovu ceļā uz Emsu tikai divas dienas uzkavēsimies Berlīnē. Es gribu vaļsirdīgi parunāties ar tēvoci. Gorčakova uzdevums būs krietni sarežģītāks — viņš apņemas runāt ar pašu Bismarku ..,

Traucēkļu dēļ neganti saniknots, Bismarks kļuva drūms. Militārais atašejs Verders no Pēterburgas ziņoja, ka Krieviju nebūt neiepriecina Krupa firmas panākumi, cars viņam sadevis sutu, un tagad krievu galvaspilsētā vairs tikpat kā neesot cilvēku, kas labi izturētos pret vāciešiem, bet ģenerālis Leflo Ziemas pilī kļuvis par savējo… Brokastodams kopā ar Bīlovu, kanclers teica, ka viņa katli aiz tvaika pārmēra kuru katru brīdi varot eksplodēt. Viņš uzdūra uz dakšiņas treknu Baltijas zuti un nolika to uz iemīļotā valsts sekretāra šķīvja. — Paveriet mazliet vārstuļus …

Bīlovs sagaidīja Gonto-Bīronu ar jauku smaidu.

—  Jūs esat labā noskaņojumā? — sūtnis apvaicājās.

—   Lieliskā! Mani sarūgtināt vienīgi jūs, vikont. Kā gan cilvēks var būt tik viegli aizvainojams? Miers ar Franciju simt turpmākajos gados — lūk, vienīgais, par ko mēs ar kancleru sapņojam klusās mēnesnīcas naktīs… Par to gan jūs baiļojaties? — Vakarā grāfienes Gacfeldes mājas ballē Vācijas ķeizars draudzīgi apskāva Francijas sūtni.

—   Vikont, — viņš tam teica, — kāds nelabais gribēja mūs sanaidot? Bet tagad, šķiet, viss ir garām …

Nekā, nebija vis garām! Ziņa par cara un Gorčakova ierašanos uzjundīja Bismarkā jaunu satraukumu. Drošības labad, lai izvairītos no atbildības p^r kara kurināšanu, dzelzs kanclers iesniedza atlūgumu, aizbildinādamies ar nervu stāvokli. Vilhelms I tūliņ noraidīja viņa lūgumu: t — Bismark, vai tad es varu jūs atlaist, kad pasaulē

valda briesmīga saspringtība? Palasiet, ko raksta avīzēs… Tas bija muļķīgi: avīzēs rakstīja Bismarks pats! Piepeši sarosījās Berlīnes rusofilu partija — seno Berlīnes un Pēterburgas draudzības tradīciju garā audzināti cilvēki — un sāka pārmest Bismarkam, ka viņš, nogriezies

no iebraukta un ierasta ceļa, pārvirzot Vāciju uz greizajam sliedēm, kas novedušas līdz savienībai ar Vīni; šie cilvēki nebija aizmirsuši, ka 1813. gadā Prūsiju izglāba krievu armija un Vācija nevar pastāvēt bez senās draudzības ar Krieviju… Berlīnes biržā markas kurss kritās kā dzīvsudrabs barometra stabiņā pirms vētras; visi vācieši ka sarunājuši metās uz bankām, lai apmainītu papīra naudu pret zeltu. Pavasara gadatirgi Vācijā paputēja: tirgotāji, gaidīdami karu, darījumus slēdza tikai uz sešām nedēļām, ne ilgāk. Negantais teitoņu džins, ko Bismarks bija izlaidis laukā no sensenā trauka, vērsās pret viņu pašu. No baumām kancleram bija zināms, ka Gorčakovs, par spiti savai piesardzībai, piepeši bija krasi pārvietojis krievu politikas demarkācijas līniju: tagad viņš bija sācis runāt par to, ka piekrīt ar rūdām bagātās Lotringas atdošanai frančiem… Kanclera saruna ar Moltki neko nepanāca. — Strīdīgos jautājumus izšķirs zobens, — Moltke apgalvoja. Bismarks uzmeta uz galda seifu atslēgu saišķi. — Man nenāktu par ļaunu… sajukt prātā! Gorčakovs atbrauks, bet ar mani nekas nebūs iesākams. Es tikai smīkņāšu ,..

Krievu sūtnis no Berlīnes telegrafēja uz Ņevas krastiem — tieši Gorčakovam: «Esmu vairāk nekā jelkad pārliecināts, ka stāvoklis ir nopietns un imperatora un viņa valdības iejaukšanās nepieciešama, lai novērstu bēdīgas sekas.» Pie Reinas lielgabali jau bija pielādēti un notēmēti uz Franciju; diplomātu aprindās čukstēja, ka pastāv vācu ģenerālštāba plāns par Parīzes sagraušanu ar artilēriju. Arī no Beļģijas telegrafēja uz Dziedoņu tiltu: «Bailes no vācu iebrukuma ir pārmākušas visas citas mūsu raizes…»

Bija maija pirmā diena. No rīta sulaiņi apģērba veco krievu kancleru. Viņu iesaitēja korsetē, un krūtis iztaisnojās. Noklakstēja mākslīgais žoklis, novietots, kur nākas. Pēc apmazgāšanas ar gurķu sālījumu seja kļuva sārta. Tika pasniegts mundieris. Andreja ordeņa muarē lente 1ās- moja maigi gaišzila; zvaigznes zaigoja īstos briljantos; Gorčakovam kaklā šūpojās dārgais Zelta Aunādas ordenis … Kas diplomātam vēl vajadzīgs?

Trijstūrene. Cimdi. Spieķis. Mutauts. Tabakdoze.

— Karieti! — Gorčakovs uzsauca spirgti un jauneklīgi.

Rit par šo ekstravaganto rīcību rakstīs visas pasaules avīzes. Krievijas kanclera kariete iespaidīgi apstājās pie tranču sūtniecības; Ņevā peldēja Lādogas ledus blāķi.

Gorčakovs pavēcināja Leflo priekšā trijstūreni.

— Pilnīgi oficiāli apliecinu Francijas republikas valdībai, ka Krievijas galvenais politiskais uzdevums ir miera saglabāšana Eiropā tur dzīvojošo tautu lablājībai, un varat nešaubīties, dārgais sūtni, mieru mēs nodrošināsim!

Sākās demaršs — dzelzs kancleru kauja ,,.

16, DZELZS KANCLERU KAUJA

Cara vagons jau stāvēja uz Varšavas stacijas rezerves sliedēm, dzelzceļnieki izklaudzināja riteņu asis, sulaiņi no pils atveda traukus, virsviesmīlis piepildīja bufetes ar vīnu un uzkodām, kad pēkšņi sarosījās Anglija, baidīdamās, ka nepagūs sasildīt rokas pie svešas uguns… Uz Krievijas rēķina, uz krievu politikas pūliņu rēķina .milordi bija nolēmuši pievākt sev «miera nesēju» godu: Anglija pievienojās Gorčakova demaršam. To darīdams, Dizreilijs neuzstājās pret Vāciju — nē, viņš tikai mainīja cīņas formu pret Krieviju, atņemot tai miera aizstāves slavu, lai vājinātu tās starptautisko autoritāti. Dizreilijs brīdināja Viktoriju: «Ir iespējama savienība starp Krieviju un mums pašreizējā konkrētā mērķa dēļ,» — tāpēc, lai neļautu vācu armijām nonākt Padekalē krastos …

8. maijā cara vilciens devās ceļā. Maijs bija silts, mežos jau vējš šalca lapās, bērzaiņu norās spilgti zaļoja zāle. Garām paslīdēja piepilsētas vasarnīcu rajoni. Gorčakovs atvēra logu… Tam ieblakus, skubinādama baltu arābu auļotāju, joņoja stalta amazone augstos seglos. Vējš sievietei norāva cepuri un izpurināja garos matus. Divas trīs minūtes viņa auļoja līdzās vilcienam, Gorčakovs pat paguva saskatīt viņas jauno, satraukto seju. Tad jātniecei ceļu aizšķērsoja upe, un viņa izzuda tālumā kā brīnumaina jaunības parādība.

Gorčakovs nodomāja, ka šī sieviete, vagona logā redzot izblidušu sirmgalvi, protams, nevarēja iedomāties, kas viņš tāds ir un kurp brauc. Pirmoreiz mūžā kanclers neskaidri apzinājās sevi par vēsturisku personību: tagad no viņa vārdiem bija atkarīga Eiropas nākotne, visas pasaules un varbūt arī šīs jātnieces bērnu un mazbērnu nākotne…

Baidīdamies no saaukstēšanās, viņš aizvēra logu. Lokomotīve raidīja pāri varenajiem Krievzemes plašumiem spalgu kaucienu.

Berlīne! Gar ideāli tīro peronu stāvēja orķestri, rībēja vareni timpāni, spalgi šķindēja vara. šķīvji, kareiviskās flautas palaikam iekviecās kā sivēni. Vējš piepūta prūšu ģenerālštāba dievu un pusdievu pelerīnes. Reihskancelejas valsts sekretāru ielenkts, kā statuja slējās dzelzs kanclers, pāri ķiveru smailajiem galiem ar asu skatienu vērodams sagaidītāju burzmu. Vagona durvīs parādījās arī Gorčakovs, plati smaidīdams un mādams ar cilindru un spieķi.

—   Tāds pats kā vienmēr, — Bismarks noteica, — ar primadonnas smaidu uz lūpām un ledus kompresi uz sirds… — Divi kancleri pastiepa viens otram pretī rokas.

—   Jūs, — Bismarks sacīja, — esat dabūjuši kaimiņos spēcīgo Vācijas impēriju, ar kuru turpmāk būs jārēķinās. — Smaids kņaza Gorčakova lūpās nenodzisa.

—   Mēdz teikt, ka jūs esot mans skolnieks, bet, šķiet, esat pārspējis mani, tāpat kā Rafaēls pārspēja savu skolotāju Perudžīno. Ar bijušā skolotāja tiesībām es tomēr izlabošu jūsu neveiksmīgo triepienu krāšņajā Vācijas di- ženības ainavā… Novēlu jums dabūt kaimiņos spēcīgu Franciju, ar kuru arī vāciešiem turpmāk būs jārēķinās.

Aleksandrs II apstaigāja goda sardzes ierindu, kurā stāvēja pomerāņu grenadieri. Stādoties priekšā diplomātiskajam korpusam, kanclers ceremonijas laikā atbildēja neskaidri un vāri spieda sūtņiem roku. Viņam aiz muguras garus soļus spēra Bismarks stulmu zābakos..* Mūzika dārdēja nerimdamas.

Pie pusdienu galda valdnieku pilī ķeizaram, lai tas nesāktu radiniekam melst par savu miermīlīgumu, ēdienus pasniedza neiedomājami ātri citu pēc cita. Vilhelms I tikko paguva nogaršot vienu, kad blakus jau nolika nākošo. Šķiet, šoreiz sulaiņu rokas vadīja pats Bismarks. Bet cars pie galda tomēr paziņoja, ka Francijas rūpēšanās par savu drošību Vācijai nedod juridisku iemeslu tai uzbrukt. Ķeizars radiniekam steigšus apliecināja, ka Berlinē neviens par karu nemaz nedomā.

—   Bet, ja nu karš sāksies, — viņš izspēra, — es atkal nostāšos prū … Tpū, velns, nevaru atradināties! Es gribēju teikt: neuzvaramās vācu armijas priekšgalā.

Te nu vecais vīrs nošķaudījās tā, ka aprasināja ordeņus pie sava radinieka krūtīm, bet sīki pilieniņi kā no pulveri- zatora sasniedza ari dzelzs kancleru, lai gan tas sēdēja krietni patālu. Mielasta beigās pasniedza ceptus kastaņus, kurus bija grūti ēst, nenovelkot baltos cimdus, kas bija obligāti pēc Potsdamas etiķetes. Gorčakovs līdzjūtigi pavaicāja Bismarkam: — Stāsta, jūs esot kfuvis lieFs mājās sēdētājs? — Bismarka atbildei bija «dubults dibens»:

—   Labi ir nodzīvojis tas, kurš labi noslēpies. Visas nelaimes rodas no tā, ka mēs neprotam sēdēt mājās …

Atstājuši caru un ķeizaru, kancleri aizbrauca uz Radzi- vilu pili, par kuru Bismarks izteicās, ka gribot to nopirkt savai rezidencei. Vecās vīksnas, kas auga aiz logiem, izkliedēja saules spožumu, radot istabās tīkamu zaļganu krēslainibu … Bismarks drūmi ierosināja:

—   Varbūt vispirms iedzersim?

—   Ek, BismarkI — Gorčakovs atbildēja. — Tā jau tikai Krievijā vispirms iedzer un tad izkaujas. Labāk samainīsim šo kārtību: vispirms izkausimies un pēc tam varēsim ari iedzert… — Bismarks saspringti aizsmēķēja pīpi.

—   Es esmu labsirdīgs pret draugiem un nežēlīgs pret ienaidniekiem. Ja jūs Eiropai par uzjautrinājumu esat nolēmis uzsēsties man uz kakla, lai pajātos, tad es, jūsu uzticīgais skolnieks, apvainojumu necietīšu. Es jūs nometīšu nost! Un tas izraisīs vispārējus smieklus …

—   Jaunais cilvēk, — Gorčakovs teica (Bismarkam šajā gadā bija palikuši apaļi sešdesmit gadi), — neaizmirstiet, ka kari izceļas no diplomātu klusi pateiktiem vārdiem. Bet jūs kliedzat pat pārlieku skaļi… Tomēr katrs jūsu konflikts ar Parīzi tūdaļ radīs atbalsi Pēterburgā! Nedomājiet, ka monarhistiskie principi mūs atturēs: Krievijas monarhija pāri Vācijas reiha galvai pastieps Francijas republikai pretī draudzīgu roku.

Bismarks viņam izsmējīgi paklanījās.

—   Paldies dievam, Roma tocuta estx . Taču es jau stacijā ievēroju, ar kādu aplombu jūs vicinājāt savu spieķi, it kā gribēdams ar to teikt: «Gan es jums parādīšu!»

—  Lai ciešāk aizver durvis, — Gorčakovs lika. — Šķiet, Bismark, mēs būsim pārāk atklāti.

Līdz šim pavasarim, 1875. gada pavasarim, Bismarks bija stūmis Vāciju kā vagonu pa sliedēm. Tikai tagad pirmoreiz mūžā viņš sadūrās ar Krievijas, Francijas un Anglijas koalīciju …

īsi pirms Gorčakova atbraukšanas Eiropas avīzes bija sākušas atklāti rakstīt, ka Vācija gatavo Eiropas katastrofu, un uz cilvēkiem tas atstāja pārsteidzoši lielu iespaidu. Tautas piepeši uzzinaja, ka pār to galvām ir pacelts cirvis. Tāpēc arī Gorčakova vizīte Berlinē toreiz šķita kā nolaišanās darbīga vulkāna krāterī, — eiropiešiem tā k|uva par starptautiskas nozīmes notikumu..,

Bismarks uz visu sarunu laiku bija aizliedzis žurnālistiem rādīties ministrijā. Nevienam nav jāzina, ka dzelzs kanclers ir apjucis un atmaskots …

Par kara draudiem viņš sākumā spriedelēja tā:

—   To izdomājuši leitnanti, kas kazarmās nezina, ko iesākt, tie velkas uz kazino un tur sāk plātīties. Avīzes leitnantu samelsto izpūtušas, un nu Eiropa saslējusies pakaļkājās. Bet es, lai kā to vēlētos, nevaru vēl ari avīzes rediģēt! Nodrošināt mieru nepavisam nav grūti, — Bismarks sacīja, — jāpakar tikai visu avīžu redaktori.

—  Jūsu teiktajam, — Gorčakovs atbildēja, — nenāktu par ļaunu šķipsniņa piparu. Jo ne jau avīzes ir aizskārušas Francijas godu! — Gods — tas ir visai abstrakts jēdziens.

—   Tāpat karogs, —.Gorčakovs atgādināja, — arī ir abstrakts jēdziens. Skaisti krāsotu lupatu pienaglo pie kārts. Bet par šo lupatu cilvēki iet nāvē…

Bismarks ar pūlēm sameklēja argumentus aizstāvībai:

—   Jums ir divas galvas — viena aziātiska, otra eiropeiska, bet jūs sava vecuma dēļ abas jaucat: eiropeisko esat iebāzis Āzijā, bet aziātiskā šķielē uz Eiropu. Formulējiet taču savu nozīmi precīzi — kas jūs īsti esat? Viņreiz, viesodamies Pēterburgā, es kā draugs centos jūs pārliecināt, ka Krievijai svarīgāki ir austrumu jautājumi… Ja jums tik ļoti gribas kauties, tad dodieties uz Balkāniern un tur plūcieties ar turkiem! Kādā nolūkā jūs, Gorčakov, esat ieradies šeit, šokēdams Berlīnes sabiedrību ar vecmodīgu kaklasaiti?

Vārdus ne viens, ne otrs kabatā nemeklēja. Sarunas bija asas. Anglijas sūtnis Odo Rosels sastapa kanclerus strīda otrajā dienā; viņš stāstīja, ka Bismarks izskatījies pēc saspiesta krupja, kas pabijis zem pajūga riteņa, bet Gorčakovs draudzīgi (taču spēcīgi) pliķējis viņam ar plaukstu pa muguru, sacīdams:

—  Jūs ar saviem nerviem man esat pretīgs! Kuru jūs gribat piemānīt? Vai tiešām mani? Tad jums, dārgais draugs, veselu gadu jāpamostas kādu stundiņu agrāk par manu gaišību. Bet es ceļos līdz ar pirmo gaismas svīdumu … Nenoveliet, Bismark, savu vainu uz paniku biržā!

Bismarks dusmīgi atcirta:

—  Jūs nepazīstat šo publiku! Galu galā šis ebrejs Rot- šilds… tas nu, es jums teikšu, ir gatavais lops. Biržas spekulāciju dēj viņš ir gatavs pazudināt visu Eiropu, bet vainīgs … esmu es?

Bismarks draudēja. Viņš atšaudījās. Brīžiem pats metās durkļu cīņā. Tomēr bija manāms, kā viņš no dzelzs kaiv clera pārvēršas pūpēdi… Gorčakovs atgādināja, ka vakar Vācijas imperators jau devis krievu caram «noteiktus apliecinājumus tam, ka nav paredzēta nekāda agresīva rīcība pret Franciju».

—   Beidzot, — Gorčakovs piebilda, — jūsu kroņprincis Fridrihs atzinās, ka jūs esot viņam iegalvojis, ka karš ar Franciju esot neizbēgams, bet tagad viņš jūtas sarūgtināts, ka ir jums noticējis ..,

Būdams smalks psihologs, Gorčakovs ar interesi vēroja Bismarka izturēšanos. Avīžniekus, leitnantus un baņķierus Bismarks jau bija sagāzis atkritumu bedrē — nu viņš tur ielingoja arī kroņprinci Fridrihu kopā ar tā sievu, Anglijas karalienes Viktorijas meitu, un tad, glābdams sava prestiža atliekas, kanclers sadeva arī visiem prūšu ģenerā iem:

—   Es, paldies dievam, neesmu ģenerālis un tātad neesmu tāds ēzelis kā šie kungi… Kam mums, vāciešiem, vajadzīgs preventīvs karš? Kam ari man vajadzīgi lieki lauri zupas šķīvī? Nosauciet man kaut vienu objektu, ko Vācijai būtu nepieciešams ieka!rot?

Gorčakovs izteicās, ka reizēm rodoties iespaids, it kā Vāciju vairs nevada vis kanclers, bet prūšu ģenerālštāba priekšnieks Moltke … Bismarks sāka trakot.

—  Moltke, Moltke, Moltke! — viņš kliedza. — Ej kur iedams, visur priekšā šis kaulus grabinošais skelets. Bet ko viņš sajēdz no politikas? …

Bismarks politikā Moltki pilnīgi dezavuēja, nosaukdams viņu par zaļknābi, bet Gorčakovs ironiski piebilda:

—  Ja Moltke ir tāds idiots, kādu jūs viņu notēlojāt, tad, man šķiet, Vācijai ir augstākā mērā bīstami turēt viņu ģenerālštāba priekšnieka amatā …

Tad viņš sāka runāt par Lotringu:

—   Pagaidām tikai par Lotringu, neskarot Elzasu, kur, jums taisnība, iedzīvotāji zināmā mējā sliecas uz Vācijas pusi. Esmu dzirdējis, ka jūs ar ķīmijas palīdzību esot iemācījušies atbrīvoties no pārāk lielā fosfora daudzuma, ar ko tik bagātas Lotringas rūdas. Taču Krupam vajadzīgo rūpniecisko izejvielu dēļ es nesāktu ķildoties ar Franciju.

Tas bija bīstams mājiens. Bismarks saplaka kā balons, no kura izlaists gaiss. Dzelzs kanclers deva atkāpšanās signālu, paziņodams, ka «nav nekāda nodoma uzbrukt Francijai un ka šajā sakarībā viņam ir pilnīgi noteikta pārliecība, kas arī nosaka viņa rīcību» (tā viņa vārdus vēlāk pierakstīja Gorčakovs). Tomēr Bismarks, savas sakāves pazemots, pasūdzējās caram par Gorčakovu.

—   Ja viņam, — Bismarks teica, — tik ļoti gribas miera sargātāja slavas, kāpēc tad jāknābā man aknas? Lai nebojātu attiecības ar Krieviju, esmu ar mieru jau rīt pat izkalt piecfranku monētas ar uzrakstu uz apmales: Gorčakovs — miera aizstāvisl Galu galā es nežēlošu bengālis- kās ugunis, lai Parizē apgaismotu jūsu kancleru, kad viņš tur uzstāsies varietē ar ķeruba spārniem pie pleciem…

Cars saprata, ka aiz jokiem slēpjas kaut kas vairāk — niknumsl Viņa atbilde nebija gluži bez šķelmības:

—   Neņemiet nopietni vecišķo godkārību…

Gorčakovu šī sadursme bija nomocījusi ne mazāk kā

Bismarku. Viņš apzinājās, ka Vācija ir atkāpusies savās sākotnējās robežās un Eiropa ir uz laiku glābta. Krievijai jau sen nebija piemitis tāds politisks nozīmīgums, kādu tā ieguva šajās divās maija dienās, kad slapjais krekls lipa Gorčakovam pie muguras… Cīņā par mieru viņu atbalstīja visas Eiropas valstis. Visas, izņemot Austroungāriju: grāfs Andrāši negribēja bojāt attiecības ar Berlīni. Aizbraukšanas dienā Gorčakovu apciemoja angļu sūtnis Odo Rosels un apsveica ar viņa misijas auglīgajiem rezultātiem. Taču, to darīdams, viņš pārlieku dedzīgi ieteica turpināt^!) spiedienu uz Bismarku.

—   Sim nolūkam, — viņš piebilda, — jūs dabūsiet savā rīcībā visus Anglijas spēkus, ieskaitot arī karalienes floti.

Gorčakovs — kā jau vecs buks — nebija ar pliku roku ņemams. Viņš tūliņ saprata: Anglija vēlas pastiprināt konfliktu Krievijas un Vācijas starpā, taču kanclers ļoti labi zināja, kur politikā jāapstājas.

—   Pateicos, — Gorčakovs atbildēja, — jūs, šķiet, pie- likāt roku tai vietai, kur atrodas zobena rokturis. Bet jūs esat aizmirsis paraudzīties, vai tas atrodas jūsu makstī…

Diplomātiskā intervence Berlīnē bija beigusies. Varēja braukt uz Emsu un mierīgi dzert muļķīgo minerālūdeni. Gorčakovam vēl tikai vajadzēja noformēt savu uzvaru. 13. maijā krievu kanclers franciski rakstītā telegrammā paziņoja Eiropai: «Miera saglabāšana ir nodrošināta.» Taču telegrāfists vārdu mainticn (saglabāšana) pārveidoja līdzīgi skanošajā maintenant (tagad).

Ari Aleksandrs II nosūtīja telegrammu: «Es vedu līdzi no Berlīnes visas vēlamās garantijas.» Pirmajā vārdā j'emporte telegrāfists samainīja divus burtus, un «es vedu līdzi» vietā iznāca l'emporti (ķildnieks). Tā nu, kad cars ar Gorčakovu atstāja Berlīni, pasaules avīzēs parādījās divas dīvaina satura telegrammas:

1.  TAGAD miers ir nodrošināts;

2.  ĶILDNIEKS Berlīnē man deva vēlamās garantijas.

Sveša cilvēka izklaidības dēļ iznāca tā, ka krievu viesi

atvadām iecirtuši pa skanīgai pļaukai gan ķeizaram, gan Bismarkam. Ķeizars vienaldzīgi klusēja, bet Bismarks sāka plosīties, teikdams, ka šādu skandālu viņš nemūžam ne- aizmirsīšot. No šī brīža Bismarkam sākās murgi — tie paši, ko viņš iedēvēja par «koalīcijas murgiem»!

Rakstu šīs rindas 1975. gadā, kad varam svinēt «dzelzs kancleru kaujas» simtgadu jubileju Politiskas krīzes mūsu pasaulē nav nekāds retums. Taču 1875. gada krīze palikusi cilvēces vēsturē kā līdz tam nepieredzēta. Par to ir sarakstītas veselas bibliotēkas. Tās apstākļu izpētei vēsturnieki pievērsušies daudzkārt, jo krīzes finālā skaidri iezīmējās visas Eiropas nākotne.

Ko tad Gorčakovs bija panācis šajās divās Berlīnē pavadītajās dienās?

Būtībā viņš izglāba Eiropu no briesmīgas asinspirts, jo vairāk tādēļ, ka Krievija plašam karam kontinentā vēl nebija pilnīgi sagatavojusies. Tas ir viņa lielais nopelns ne tikai savas tautas, bet arī visas cilvēces priekšā …

Rietumu neofašisti tagad pauž domu, ka Bismarks 1875. gadā izdarījis nepiedodamu kļūdu: pēc viņu domām, Vācijai neesot vajadzējis piekāpties krievu diplomātijas priekšā. Ja Bismarkam būtu izdevies lauzt Gorčakova gribu un Vācija toreiz būtu pilnīgi sagrāvusi Franciju, tad vācieši nebūtu cietuši sakāves 1918. un 1945. gadā, bet «mērķi, ko sev bija nospraudis Hitlers, būtu sasniegti jau sen… Vācieši,» gaužas fašistiskie vēsturnieki, «bija pārlieku miermīlīgi, pārlieku labsirdīgi un godīgi. Par to tie izcieš sodu vēl šodien.»

Bet tieši tas jau ir svarīgākais, ka vēstures gaita nav atpakaļ pavēršama; Gorčakovs uzvarēja cīniņā ar vācu militārismu, un viņa iespaidīgās uzvaras sekas izpaudās pasaules nākotnē.

TREŠĀS DAĻAS NOSLĒGUMS

Kad Gorčakovs dzīvoja Nicā, pacietīgi gaidīdams nāvi, kāds tur iebraucis krievs pierakstīja viņa stāstījumu: «Kādu rītu es saņēmu trīs depešas no mūsu konsula Bel- gradā, viņš man ziņoja, ka turki virzās az Serbiju, atstādami asiņainas pēdas, visu nodedzinot, visu iznicinot… Es piecēlos un pilns apņēmības paziņoju: «Jūsu augstība, tagad nav jārunā — ir pienācis laiks darboties… Mūsu sūtnim divdesmit četru stundu laikā jāatstāj Konstantino- pole.»» Tātad bija pieņemts lēmums par karu!

…Gorčakovs bija vecišķi salīgs. Viņš sēdēja, nodrošinājies pret caurvējiem ar plānas kokvilnas aizslietņiem, viņam priekšā karājās veclaicīgi kvēpināmie trauki ar nokaitētas stieples spirālēm, kas izplatīja maigo Eau de La- vande aromātu. Laizdamies snaudā, kanclers pēkšņi ieraudzīja sevi maziņu vecmāmiņai Annai Ivanovnai, dzimušai muižniecei Peščurovai, uz rokām; viņi puskarietē brauc caur dzimtā Pleskavas novada līču pļavām (laikam uz panīkušo Lamonovu, kas atrodas kaimiņos Puškinu Mi- hailovskai), un viņam, puisēnam, tik ļoti patīk mīlīgais siltums, kas plūst no vecmāmiņas prāvā, ļumīgā auguma, ir tik jokaini vērot svaidāmies zirgu astes un pār pīpenīšu pilnajām noriņām laidelējamies tauriņus…

Jauniņais sekretārs Bobrikovs pārtrauca lasīšanu.

—   Vai neesmu jūsu gaišību nogurdinājis ar savu ziņojumu?

—   Ak nē, jūs mani nepavisam neesat nogurdinājis. Es pats esmu nogurdinājis Eiropu ar savu ilgo dzīvošanu, — Gorčakovs teica kā taisnodamies. — Man taču jau ir astoņdesmit… Laiks posties zem velēnām! Nojaušu, — viņš tālāk sacīja, — ka no politikas es aiziešu, naidnieku un skauģu lamu pavadīts. Taču tēvzemes patrioti nevarētu pret mani izturēties slikti. Nākotnes vēsturniekus gaida rūpīgs darbs: tikt skaidrībā ar manas politikas sarežģītajiem motīviem. Tomēr ticu, ka nākamās paaudzes par mani domās ar cieņu. Es taču visu esmu darījis vienīgi Krievijas un savas tautas labā … Vājības? Nu, — Gorčakovs rūgti iesmējās, — kam tad to nav bijis? Un kļūdas? Piekrītu, kļūdu esmu izdarījis krietni daudz. Ak kungs, nu kurš tad ir bez grēka? Vienīgi traniem, kas nekā nedara, arvien ir taisnība …

Pienācis laiks pēdējoreiz noliekt galvu Gorčakova priekšā. Mēs no viņa atvadāmies vilcienā, kas ar pilnu jaudu steidz uz rumāņu Bukaresti. Raudzīdamies pa logu, aiz kura tik bieži mainījās ainavas, kanclers sacīja:

—   Ak, kā mēs traucamies! Es taču vēl piedzīvoju tos svētlaimīgos laikus, kad diližanss no Strasbūras līdz Parīzei vilkās divpadsmit dienas, par ko man Turnu-Taksisu kantorī noplēsa veselus simt frankus, bet no Berlīnes līdz Kēnigsbergai, atceros, tiku braucis četras dienas un, krēslai iestājoties, vai beidzos nost aiz neizturamām jauneklīgām skumjām. Es tā ilgojos pēc mīlestības. Un arī pats ilgojos mīlēt… Ak dievs, cik tas bija seni

Kanclers brauca uz kara lauku.

—   Es jau esmu bijis par bērnu saņēmēju, kad dzima Rumānija, tagad, kā nojaušu, būs lielgabalu dārdos jāpalīdz nākt pasaulē jaunai valstij', kas mūžīgi būs pateicīga Krievijai… — Viņš domāja par Bulgāriju.

Sākās karš. Patiesi svēts tautas karš. Krievi pameta tīrumos arklus un ķērās pie zobena, lai celtos aizstāvēt apspiestos… Gorčakovs (lai tas neliekas dīvaini) bija pret šo karu. Līdz pēdējam brīdim viņš uzskatīja, ka slāvu atbrīvošana un neatkarīgas Bulgārijas radīšana ir iespējamas ar diplomātijas metodēm, asinis neizlejot, ja civilizētās valstis to atbalstītu. Taču, ak vai, Eiropā neviens nevēlējās Krievijai palīdzēt tās cildenajā varoņdarbā. Gluži pretēji — Londonas, Vīnes un Berlīnes kabineti centās krievu armijai uzspiest stingru kontroli…

Toties tagad, kad karš bija kļuvis par īstenību, Gorčakovs nolēma būt kopā ar armiju. Viņš, kaut ar lielu gadu nastu plecos, gribēja dalīties kara grūtībās, neveiksmēs un uzvarās. Līdz pat Pļevnas ieņemšanai kanclers palika armijas rindās, nodrošinādams armijai diplomātisko aizsardzību. Aleksandrs Mihailovičs dažu labu reizi izteica vēlēšanos mirt tieši šeit — izglābtās Bulgārijas centrā, viesmīlīgās un jaukās tautas vidū, lai viņu pārvestu mājās uz lielgabala lafetes kā lielās krievu armijas zaldātu…

Mēs, lasītāj, atvadāmies no Gorčakova!

No pagājušā gadsimta līdz mums atskan viņa gurdā balss — krievu prātnieka un tēvzemes patriota balss:

—   Par Eiropu es varu tikai tīksmināties, būdams tās nejaušs viesis. Bet īsti dzīvot un strādāt spēju vienīgi Krievijā, lai mirtu par Krieviju, lai mani nīcīgie pīšļi uz visiem laikiem paliek šajā sirdij mīļajā krievu zemē gan tad, kad tā tērpjas zaļā pavasara rotā, gan kad to ietin ziemas sniegputeņi… Nekur es nespēju aiziet no šīs zo- mes. Un lai kādu reizi kāds pastāv pie mana kapa, ar kājām mīdīdams manus pīš|us un manas dzīves nīcību, un lai nodomā, lūk, te guļ cilvēks, kas kalpoja Tēvzemei lidz savam pēdējam elpas vilcienam …

Un atkal nāk prātā Tjutčeva neatdarināmās vārsmas:

Krievzemi aptvert nespēj prāts, Te neder ierasts mērs un svari; Viss neparasts, līdz apjēgt sāc — Krievzemei tikai ticēt vari.[25]

PĒDĒJAIS KANCLERS

Epiloga vietā

(Autora pārdomas)

Gorčakova vairs nebija dzīvo vidū, kad Bismarks sacīja: — Man ap sirdi ir smagi un nejauki. Visā mūžā es nevienu neesmu padarījis laimīgu — ne draugus, ne ģimeni, pat ne sevi pašu. Toties ļauna esmu nodarījis ļoti daudz. Esmu vainojams trīs karos, pēc manas gribas ir nogalināti tūkstošiem nevainīgu cilvēku, par kuriem vēl raud mātes un sievas dažādās zemēs. Par visu to es došu atbildi debesīs, bet tagad man dzīvē nav prieka… Ja arī es uzrakstīšu memuārus, tad lai tos nodrukā pēc manas nāves, bet lasītāji, grāmatu aizvēruši, lai saka: «Ak, kas tas bijis par nelietil»

Gorčakova nāves gadā cilvēki, kas palīdzēja Hitleram nākt pie varas, jau bija pieauguši: Hindenburgain palika trīsdesmit septiņi, bet Ludendorfam astoņpadsmit gadu. Bet vēl Bismarka laikā no autiņiem izkūņojās vēlākie Hitlera maršali — Rundštets, Pauluss, Halders, Keitels, Man- šteins, Guderians un citi.

Starp Gorčakova dzimšanas un Bismarka nāves gadu (1798—1898) pagāja tieši gadsimts, kura beigās Vācija radīja varenu militārisma aparātu, kas izraisīja Pirmo pasaules karu; šī kara finālā pa Eiropas ielu bruģi aizripoja trīs ļoti vecu dinastiju kroņi — Romanovu, Hoencollernu un Hābsburgu … Ne jau to bija gaidījuši kancleri, savas šķiras un sava laika bērni, taču tādas bija kapitālisma vētrainās attīstības laikmeta likumsakarības. Sajutis domu un atmiņas asuma pavājināšanos, Gorčakovs pats aizgāja no politikas. Bismarku no politikas padzina; taču, izmests pār tās bortu, viņš līdz mūža galam turējās pie agrākās varas drupām. Kanclera Gorčakova pīšļus pārveda uz Sanktpēterburgu un guldīja zemes klēpī Sergija Iroicas klosterī. Bismarks vēlēja sevi apglabāt nevis galvaspilsētā, bet Teitoburgas Meža augstienēs, senajā Saksijas zemē — tur, kur vēl Germāniks cīnījies ar romiešiem, kur norisinājās sensenā, gadsimtus ilgā slāvu cīņa ar vāciešiem.

Uz jautājumu: «Ko Bismarks būtu darījis šodien?» — Hitlers atbildēja: «Ar savu politisko prātu viņš nemūžam nebūtu slēdzis savienību ar valsti, kas lemta bojāejai.» (Proti — ar Krieviju.) Īstenībā dzelzs kanclers izrādījās daudz gudrāks par fašistu fīreru. Bismarks Krievijā saskatīja valsti ar dižu nākotni, ar gandrīz neskartiem dabas resursiem, ar gudru un aktīvu tautu, kas spēj satriekt jebkuru agresoru un iekarotāju. Bismarks pareģoja:

«Pat vislabvēlīgākais kara rezultāts nekad nenovedīs pie Krievijas galvenā spēka sabrukuma — šis spēks balstās uz miljoniem krievu… Un tie, pat ja tos ar starptautiskiem traktātiem sašķeltu, tikpat ātri atkal apvienotos vienā veselumā kā sadalīta dzīvsudraba piliena atsevišķās daļiņas. Tā ir krievu nācijas nesagraujamā valsts, stipra ar savu klimatu, saviem plašumiem un ierobežotajām vajadzībām ..

Kanclers nobēdzināja arhīvos seno teitoņu aicinājumu Drang nach Osten; Vilhelms II šo devīzi atkal atjaunināja kā panģermānisma senu idejisko ieroci; un Hitlers to pārņēma no monarha rokām: «Mēs sākam tur, kur Vācija beidza pirms sešiem gadsimtiem …»

Tā veidojās vāciešu vēlākā traģēdija!

1888. gads bija ķeizara vilhelma II valdīšanas sākuma gads, jaunais ķeizars (kā sacīja vācieši) gribēja katrās kāzās būt par līgavu, katrās kristibās — par kristāmo bērnu un katrās bērēs — par nelaiķi. Bismarks un ķeizars piederēja dažādiem laikmetiem, vecuma starpība bija četrdesmit četri gadi. Jau bija pienācis admirāļa Tirpica laiks ar viņa drednautiem, cepelīniem un zemūdenēm; to, kas Bismarkam bija jaunums, Tirpics un .arī ķeizars uzskatīja par «vecmodīgām blēņām» … Konflikts bija neizbēgams!

1890. gada 5. martā ķeizars uzkāpa Brandenburgas landtāga katedrā (plakana pierīte, ausīs rēgojas vate, kroplā roka prasmīgi noslēpta zem huzāru dolmana).

— Visus, kas iedomāsies radīt šķēršļus manām vēlmēm, es satriekšu pīšļos, — viņš pasludināja tautai.

Bismarks saprata, kam mests šis akmens. Taču viņš jau bija iesūnojis savā pārmērīgajā diženumā — viņš, lielais Bismarks, kurš savā dzīves laikā redzēja, kā Vācija ceļ viņam pieminekļus no granīta un bronzas. «Es,» kanclers sacīja, «esmu trīs karaļus redzējis plikus un varu teikt, ka viņu augstības ar īpašu skaistumu lepoties vis nevar. Bet, kas attiecas uz pašreizējo dailuli, tad viņš nepavisam nav tāds ērglis, kā pats iedomājas!» Tas vēl ir maigs izteiciens, citi ir gluži vienkārši nepieklājīgi… Ķeizara neapmierinātība ar Bismarku bija sākusies jau sen. Reiz kanclers nebija ziņojis par krievu armijas pārvietošanos pie Austrijas robežām, un ķeizars to uzzināja no ģenerālštāba.

—   Krievija grasās karot, bet jūs to noslēpjat, Bismark! Nekavējoties visā armijā izsludināt kaujas gatavību, steidzīgi brīdināt Vīni… Lai tie stulbeņi tikai mēģina līst!

Bismarks gluži pareizi iebilda, ka pavasarī sakarā ar manevriem krievu armija katru gadu pārvietojas robežu tuvumā un Berlīnes nervozā attieksme pret Krievijas manevriem var vienīgi pasliktināt attiecības ar Pēterburgu, kas jau tāpat ir sabojātas; turklāt viņš uzsita galdā dūri, bet Vilhelms II sacija: — Tikai nesviediet man ar tintnīcu!

—  Ja jūs sāksiet mani tirdīt visādu nieku dēļ, tad man labāk jālūdz, lai mani atvaļina …

Ķeizars neko neatbildēja, bet Bismarks viņa klusēšanu nesaprata. Dienu vēlāk no pils ieradās ģenerāladjutants fon Hanke un kancleram atgādināja, ka viņš gribējis iesniegt atlūgumu. — Es pats šodien būšu pie imperatora …

Pilī viņam pateica: — Viņa augstiba no pils izbraucis…

Nākamajā dienā Bismarkam atkal atgādināja par atlūgumu. Vilhelms II viņa atvaļināšanu apstiprināja bez vilcināšanās, uz atvadīšanos aplaimodams Bismarku ar Lauenburgas hercoga titulu (par godu Lauenburgai, ko • kanclers dzērumā bija atpircis no Austrijas). Bismarks trakā niknumā norāva no kabineta sienas ķeizara portretu un lika to nosūtīt uz Frīdrihsrūi — uz zirgu staļļiem.

—   Ķēvēm zem astes — tur vien tam īstā vieta!

Vilhelms II, ticis vaļā no dzelzs kanclera aizgādnības, izturējās kā brīvē palaists arestants. Kādu no pils zālēm viņš iekārtoja alus dzeršanai un saaicināja viesus, katram no tiem priekšā dižojās alus pudeles, kausi un cigāri, bet ķeizars līdz vieniem naktī skurba no savas daiļrunības. Tomēr lielākajai vācu tautas daļai, kas dzīvoja, par intrigām neko nezinādama, Bismarka atstādināšana no amata šķita nelabojama nelaime. Vācija bija saradusi ar šo skaļo vārdu, kas bija to pavadījis veselas cilvēku paaudzes mūžu. Ielā kanclera mājas priekšā no rīta līdz vakaram drūzmējās cilvēku pūļi un, tiklīdz Bismarks parādījās pie loga, viņu sagaidīja ar ovācijām un vaimanām. Ķeizars asā formā lika kancleram ātrāk kopties prom no galvaspilsētas. Bismarkam to nemaz nebija tik viegli izdarīt, jo vajadzēja sasaiņot trīssimt kastes tikai ar saraksti vien un bez tam trīspadsmittūkstoš pudeles vīna. Kad viņš 29. martā atstāja^ Berlīni, policija tikai ar lielām pūlēm izlauza ceļu karietei. Stacijā kancleru pavadīja goda sardze, kas nosoļoja viņam garām ceremoniālā maršā. Gar peronu bija nostājies diplomātiskais korpuss. Bismarks vaikstīdamies sacīja ārzemju sūtņiem:

—   Apsveiciet mani — komēdija ir beigusies…

Viņš aizbrauca uz Frīdrihsrūi, atstādams aiz sevis līdz zobiem apbruņotu Vāciju un Eiropu, kas atgādināja karaspēka nometni. «Mēs nedrīkstam aizmirst,» rakstīja En- gelss, «ka divdesmit septiņi Bismarka saimniekošanas gadi radīja pret Vāciju — un ne bez pamata — naidu visā pasaulē… Bismarks bija spējis radīt Vācijai tādas zemes reputāciju, kas tīko pēc iekarojumiem… Nu vairs Eiropā neviens neuzticas «godīgajiem vāciešiem» …»

Visiem pazīstami ari Ļeņina vārdi: «Bismarks ir pa savam, pa junkuru modei, paveicis progresīvu vēsturisku uzdevumu… Vācijas apvienošana bija nepieciešama… Kad apvienošanās revolucionārā ceļā neizdevās, Bismarks to izdarīja kontrrevolucionārā ceļā, pa junkuru modei.» Taču pēc 1875. gada krīzes,' «koalīciju murgu» nomocīts, Bismarks vācu politiku briesmīgi samudžināja pretrunās un līgumos ar kaimiņiem — gan nodrošinošos, gan pār- nodrošinošos: te viņš atklāja savu diplomātisko vājumu! Tomēr «krievu jautājums» viņam vienmēr palika galvenais ārējās politikas jautājums. Kanclers nekad neaizmirsa, ka Vācija var virzīties, kurp vien vēlas, tikai līdz-tam brīdim, kad no Pēterburgas uzsauks «stāt!», — un tad Vācija sastings uz vietas. Būdams pats lielākais reālpolitiķis pasaulē, Bismarks privātā sarunā ar grāfu Suvalovu godīgi pateica:

—   Kritiskā brīdī es pametīšu Austriju likteņa varā — ar to es Berlīnei atkal atgūšu Pēterburgas labvēlību…

Bismarks vairākkārt tika brīdinājis, ka pasaules karš Vācijai beigsies ar katastrofu; viņš mēdza teikt, ka Vācija paliks neuzvarama līdz tam laikam, kamēr tā nesadursies ar Krieviju, kurai krūtīs pukst divas sirdis — Maskava un Pēterburga.

—   Tad nu rīkosimies gudri, — viņš aicināja reihstāgu, — un pasaudzēsim mūsu slavenos grenadierus. Un, ja nu tomēr izcelsies karš divās frontēs, tad tā beigās neviens asiņu un šausmu notrulinātais vācietis vairs nespēs saprast, par ko viņš isti cinijies…

Savas atvaļināšanas dziji aizvainotais kanclers Frīd- rihsrūes klusumā dienās dzēra stipru vīnu, bet naktīs sev iešjircināja prāvas morfija devas. Viņš kļuva par alkoholiķi un narkomānu. Bismarks gandrīz nemaz negulēja. Galva viņam tomēr palika skaidra. Viņš vēl pūlējās — ar viņam uzticīgo avīžu palīdzību — novilcināt paša radītās impērijas krahu un aicināja Berlīni uzlabot attiecības ar Krieviju, taču netika uzklausīts… Padomju akadēmiķis F. Rotšteins raksta: «Viņa brutālā nežēlība pret ienaidniekiem… nemazinājās arī pēc atvaļināšanas. Viņš nemitīgi karoja pret pēctečiem savā amatā un imperatoru, vēlēdamies tiem pierādīt savu pārākumu un to izdarītās kļūdas un nerimdamies pat tad, ja vajadzēja atklāt ļoti svarīgus valsts noslēpumus… Reiz Vilhelmam II radās vēlēšanās viņu arestēt un nodot tiesai par pretvalstisku izturēšanos.» īsi pirms nāves Bismarks apmeklēja Hamburgas ostu, kur, vinčām un ķēdēm žvadzot, dūmeņus kūpināja gigantiski laineri, kas viegli un ātri šķērsoja okeānus. Viņš ar rūgtumu atzina:

—   Jā, tā ir pavisam cita pasaule. Pavisam jauna …

Sajā jaunajā pasaulē viņam vairs nebija vietas. Bismarks lādēja ārstus par to, ka viņam pirms nāves neļauj kārtīgi piedzerties. Viņš atkorķēja šampanieša pudeli, ēda iecienītās ķīvīšu olas un, neganti kūpinādams pīpi, prātoja par politiku. Tagad viņš bija noskaņots atdot Francijai pat Lotringu — par samierināšanās zīmi ar šo valsti. Jau būdams kapa malā, viņš vēl apgalvoja, ka bez draudzības ar Krieviju Vācija ies bojā un visu savu politiku (visu!) viņš balstījis vienīgi uz aprēķinu, ka Krievija ir neuzvarama. Ja nu tagad vācieši nolēmuši par Krieviju domāt citādi, tad viņam atliekot tikai viens — nomirt!

1898. gada jūlijā Bismarks nomira, un pasaulē nebija tādas avīzes, kas nebūtu atzīmējusi šo «vācu meža stiprākā ozola» nāvi. Sākās XX gadsimts — patiesi dzelžains gadsimts, bet Vācija izgāja uz pasaules kara starta līnijas.

Ejot gadusimtiem, plosās karš, dumpji, nemieri, vējš pelnus dzenā, tomēr tevi aizvien pazit var, sūri skaistā mana, zeme senā, — cik gan ilgi mātēm sāpes ciest? cik gan ilgi klijām lokus griezt?*

Tagad vairs reti kāds zina, ka 1900. gadā Maskavā dzelzs kancleram tika uzcelts piemineklis. Taisnības labad piezīmēšu, ka Krievija nekad nav Bismarkam pieminekli cēlusi, — to izdarīja vācu kolonija Krievijā, bet 1914. gadā maskavieši apsēja statujai ap kaklu virvi un norāva to no pjedestāla.

Bismarks nebija mūsu zemes draugs, taču 1941.— 1945. gada Lielā Tēvijas kara laikā Bismarks, objektīvi spriežot, kļuva it kā par mūsu sabiedroto. Pašā viņa runu loģikā slēpās draudi fašistiskajiem iekarotājiem. Padomju radio pa Berlīnes vilni bieži citēja Bismarku, kurš vāciešus bija brīdinājis, ka jebkurš mēģinājums iekarot Krieviju tiem beigsies ar kapu. Kanclera vārds Vācijā bija visai autoritatīvs, un viņa vārdi precīzi sasniedza mērķi, jo nebija zaudējuši savu politisko aktualitāti. Vācu kara- gūstekņu nacionālā komiteja «Brīvā Vācija» uzstājās pret fašismu zem melnbalti sarkanā vecās ķeizariskās, Bismarka raditās Vācijas karoga.

1943. gada Teherānas konferencē Vinstons Cērčils gribēja panākt, lai Vācija atgriežas savā sākotnējā stāvokli, vēlēdamies izrotāt Eiropas karti ar agrak patstāvīgo Bavārijas, Hannoveres, Hesenes, Saksijas un Mēklenburgas valstiņu feodālajām strēmelītēm. Staļins tam enerģiski pretojās, cīnīdamies par vācu nācijas vienotības saglabāšanu. Bismarks, kurš šo vācu vienotību radīja, protams, nevarēja iedomāties, ka nenovēršamā vēstures gaita sašķels viņa impēriju divās sociālās nometnēs — un rietumos tās revanšistiski noskaņotie vācieši saglabās «lepnas atmiņas par cīņām», bet austrumos demokrātiski noskaņotie vācieši sacīs:

— Nekad vairs!…

saturs

Pēdējais licejists. Prologa vietā Pirmā daļa. Eiropas koncerts . Otrf. daļa. Elku radišana . , Trešā daļa. Vēstures dzirnakmeņi Pēdējais kanclers. Epiloga vielā

Valentīns Pikulis. DZELZS KANCLERU KAUJA

Mākslinieciskais redaktors J. Petra5« kevičs. Tehniskā redaktore S. Mazvērsite. Korektors G. Jēgērta.

Nodota salikšanai 16.10.84. Parakstīta iespiešana! 14.02.S5. For. māls 84x108/32. Avīžu papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 15,96 u/.sk. Iespiedi.: 16,70 uc.sk. krasu nov.; IS.60 lzdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Pašūt. Alt 1540-5. Cena.~l rbh .30-ksp. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīga. Padomju bulv. 24. lzdevn. ft> 86/32017/Dt-17. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, pollgrālljas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogr.-iftļā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa teļā 38/40. Vāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 220004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1 Krievu, angļu, prūšu un austriešu armiju virspavēlnieki cīņas pret Napoleonu I. (Tulk.)

1 Atdzejojis Māris Čaklais.

1 L.. Gontara apprecējās, jau gaidīdama bērnu no Vīnes barona Lebcelterna, kura tēvs, Austrijas ebrejs, bija imperatora Kārja VI galma ārsts. Sī labi maskēta krievu kanclera radniecība — bija viņš ebrejs gan no tēva, gan mātes puses — darīja viņu politiski atkarīgu no Vīnes Rolšildiem, nikniem Krievijas nīdējiem; diplomātijas vēsturnieki tam jau sen pievērš uzmanību.

1 Latviski atveidojot — Kēdorsē. (Tulk.)

1 Lasītājiem, kas prot franču valodu, sniedzu šīs Gorčakova frāzes vārdu vārdā: «La Russie boude, dit-on, La Russie ne boude pas. La Russie se recueille.»

1 Pazīstams jakobīņu partijas darbinieks, partijā nodibināja grupu, kas sevi dēvēja viņa vārdā par blankistiem. (Tulk.)

1 Policijas aģents Spānijā. (Tulk.)

2 Atdzejojusi Mirdza Bendrupe.

neatrodu

Un atkal ceļā… Vilciens uz īsu brīdi pieturēja Frankfurtē, un to izmantoja Prūsijas sūtnis vācu bundestāgā. Gorčakovs viņu draudzīgi pieņēma savā greznajā vagonā. Bismarks steigšus vaicāja:

—       Cik taisnības ir baumām, ka jūsu imperators satikšoties ar Francijas imperatoru?

—   Es pieļauju, ka tas ir iespējams.

Bismarks aiz nepacietības iekoda spieķa rokturī.

—       Bet imperators Francis Jozefs, vēlēdamies aiztriept sava satrunējušā kuģa šķirbas, arī labprāt satiktos ar caru.

—   Nedomāju, ka tas būtu iespējams.

Bismarks apelēja pie senajām biedriskuma jūtām, kādas abu starpā bija valdījušas, kopā kalpojot Austrijas «lapsu būrī», un gandrīz vai ar asarām acīs lūdza kņazu izteikties atklāti (bez diplomātijas). Gorčakovs mazliet augstprātīgi Bisinarkam deklarēja, ka viņš nesolidarizējoties ar

1 Atvainojos lasītājiem, ka nevaru neko pastāstīt par pašu V. Aleksejevu. Es pārskatīju savā kartotēkā visus Aleksejevus, kuru priekšvārdi sākas ar burtu «V», tomēr neatklāju cilvēku, kurš, bez šaubām, aiznesis kapā līdzi |oti interesantu krievu valodas mācīšanas metodi. Sis V. Aleksejev6 ir atstājis interesantas atmiņas par tikšanos ar Bismarku,

1 Teitoņu niknums (latīņu vai.) — Tacita izteiciens.

1 Literatūrā Berezovski pieņemts dēvēt par drēbnieku vai kurpnieku. Bet patiesībā, būdams Volinskas guberņas muižnieks, viņš stiadāja Hauena mašīnu fabrikā. Taču Parīzes slepenpolicijas priekšnieks Klods savos memuāros viņu dēvē par kuģa mehāniķi no pasažieru tvaikoņa, kas kursēja pa Sēnu,

8- 164(1

9 - 1510

1 Luī Sneiders — Prūsijas ķeizara priekšālasītājs, Krievijas slepenais aģents Potsdamas galmā; Aleksandra II personiskais informators Berlīnē. Sneiders pēc nāves atstājis memuārus.

2-13

1 Tā ir mana,., Sedāna (ļ'anlu vai.).

1 Triko tērpa ieskautās Lotāras jaunkundzes gūžas.

1 Roma ir izteikusies (latīņu). Teiciena jēga: ja Romas pāvests ko teicis, nekādi iebildumi nav vietā.

1 Atdzejojusi Mirdza Bendrupe.

[1] sīs un turpmāk ar * atzīmētās vārsmas atdzejojis Jānis Bu- tūzovs,

[2] atdzejojis arvīds skalbe.

[3] imperiāls — otrais stāvs diližansos, omnibusos. (Tulk.)

[4] krievu dzejnieks ivans mjatļevs (1796—1844) guva ievērību ar humoristisko poēmu «Kurdjukovas kundzes sensācijas un piezīmes ārzemēs», kurā viņš izsmēja naivas, neizglītotas provinces muižnieces. (Tulk.)

[6] austrijā dzīvoja daudzas tautas un tautības, kuru vidū goda vietā bija vācieši (vēlāk arī ungāri). īsi pirms hitleriešu izdarītā anšlusa 1938. gadā AKP nolika plaša diskusija par šo jautājumu, kuras laikā komunisti pieņēma rezolūciju, ka «austriešu tauta nav vācu nācijas daļa». (Si un turpmākās piezīmes bez īpašas piebildes ir paša autora.)

[7] h. v. zominī (1779—1869) — ievērojams militarais domātājs, cēlies no Šveices; pametis Napoleona I armiju, viņš 1813. gadā iestājās krievu dienestā; Kara akadēmijas organizētājs Krievijā; deviņpadsmitā gadsimta četrdesmitajos gados devās uz Franciju, atstādams dienestu, taču Krimas kampaņas laikā uzskatīja par savu pienākumu atgriezties no Francijas Krievijā, kur palika līdz pat Parīzes miera noslēgšanai.

[8] a. Puškina dzejolis «19. oktobrī», atdzejojis Kārlis Kruza.

[9] kohinhinā — tā Eiropas politiķu starpā bija pieņemts saukt tagadējo Vjetnamu; vjetnamiešu literatūrā šis nosaukums nekad nav lietots.

[9] Egerija — nimfa romiešu mitoloģijā, ķēniņa Numas sieva jeb miļaka un padomdevēja, (Tulk.)

[10] atdzejojusi māra Misiņa.

[11] m. f. dragomirovs (1830—1905) — krievu militārais domātājs, Ģenerālštāba akadēmijas profesors, daudzu militāru darbu autors, kuri līdz šim laikam nav zaudējuši savu zinātnisko nozīmi karavīra «psiholoģiskajā» sagatavošanā kaujai. Izdodot mūsu valsti pirmos «Norādījumus sarkanarmietim», pēc V. I. Ļeņina padoma līdzās Su- vorova un Kutuzova aforismiem brošūrā ievietoja ari Dragomirova aicinājumus kaujā.

[12] aleksejs Konstantinovlčs Tolstojs (1817—1875), krievu dzejnieks, prozaiķis un dramaturgs.

[13] atdzejojis māris Čaklais.

[14] Slēsviga-IIolšteina līdz 1767. gadam piederēja ari Krievijai, kas no tās brīvprātīgi atteicās. Pret šo jautājumu nav vienaldzīgi ari padomju vēsturnieki; pēdējā monogrāfija izdota Tallinā (Lidija Rotsa. Slēsvigas-Holšteinas jautājums, 1957,,

[15] mazs dedzināta māla pūšamais instruments ar desmit skaņu caurumiem. Skaņa ļoti līdzīga flautas skaņai. (Tulk.)

[16] domāts Boloņas prolesors Džuzepe Mecofanti (1774—1849), kurš savus laikabiedrus pārsteidza ar to, ka labi zināja sešdesmit valodas un «vairāk vai mazāk pilnīgi prata daudzas citas». Sīs Mecofanti apbrīnojamās spējas nebija saistītas ar viņa intelektuālo attīstību un zinātnē aiz sevis nekādas pēdas neatstāja.

[17] ferdinands Mārī Lesepss (1805—1895) — franču diplomāts, kurš ar Ēģiptes piekrišanu nodibināja Suecas kanāla akciju sabiedrību. Gandrīz pusi akciju sev paturēja Ēģipte, kapitālus ieguldīja galvenokārt franči. Kanālu izraka 10 gadu laikā (1859—1869), (Tulk.)

[18] atdzejojis māris Čaklais.

[19] no franču francs-ttreurs — brīvprātīgas, bruņotas civiliedzīvotāju vienības, partizāni. (Tulk.)

[20] braukt vai iet uz Kanosu nozīmē — pazemoties pretinieka priekšā, padoties uzvarētāja žēlastībai. (Tulk.)

[21] atdzejojis vladimirs Kaijaks.

[22] feniešu biedrību 1861. g. nodibināja Amei-ikas īri, vēlāk tās darbību pārcēla uz Īriju. Biedrības mērķis — neatkarīgas Īrijas nodibināšana. (Tulk.)

[23] man vajadzīga mīlai ak, venera, kāds gan tev prieks spēlēties ar manu tikumibu?

[24] no latiņu vārda mediocrilas — viduvējība, niecība.

Content

Pikulis Valentīns Dzelzs kancleru kauja

Prologa vietā PĒDĒJAIS LICEJISTS

PIRMĀ DAĻA. EIROPAS KONCERTS

2. AR KĀJU KĀPSLI

3. VĪNES PRELūDIJA

4. kaprīzais krievu atkusnis

5. PARIZE UN PARĪZES MIERS

6. BALSS IZMEĢINASANA

7. GORČAKOVA CIRKULĀRS

8. SIS LIKTENĪGAIS VĀRDS - POLIJAI

9. NEGANTA SMĒĶĒŠANA BUNDESTĀGĀ

Personības vēsture ir tās senču vēsture …

10. sarežģījumi ar sprādzieniem

11. smalkie iekšējie jautajumi

12. prūsijas karaļa sūtnis

13. DĪVAINAIS KRIEVU «NEKAS»

14. kars un miers

PIRMĀS DAĻAS NOBEIGUMS

OTRA DAĻA. ELKU RADĪŠANA

1. POPULARITĀTE

2. PARMAIŅU PRIEKŠNOJAUTAS

3. STARP SLIMAJIEM RUNČIEM

4. ETAPA NObEIGUmS

5. BULVĀRI UN KĀTAKOMBAS

6. jauna vēstures nodaļa

7. buldogs ar trim matiņiem uz galvas

8. «vel jau polija ir dzīva…»

9. ceptas zoss vairs nebūs

10. kaut kas ļoti bēdīgs

11. dāņu rēbuss un eksekūcija

12. AGRESIJAS IZVĒRŠANA

13. SADOVAS CIEMS — KĒNIGRECA

14. KARS — IENESĪGS PASAKUMS

15. PARĪZE: EKSPO-67

otras daļas noslēgums

TREŠA DAĻA. VĒSTURES DZIRNAKMEŅI

1. trīs damas un bismarks

2. gorčakova darbi un dienas

3. EMSAS DEPESAS MIKLA

4. FUROR TEUTONICUS

5. galīgi sakauti

6. SEVASTOPOLE JABūT FLOTEI

7. PIE PARĪZES VISS BEZ PĀRMAIŅĀM

8. IMPĒRIJA — AR DZELZI UN ASINĪM

9. PRIEKŠVAKARA

10. BRAUCIENS UZ KANOSU

11. SKRIEŠUS PROM NO KANOSAS

12. KARAGAJIENS TUKSNESI

13. KAUJAS TRAUKSME

14. IZLŪKOŠANA AR KAUJU

15. ARTILĒRIJAS SAGATAVOŠANAS UGUNS

16, DZELZS KANCLERU KAUJA

TREŠĀS DAĻAS NOSLĒGUMS

PĒDĒJAIS KANCLERS Epiloga vietā (Autora pārdomas)

saturs