Šišova Zinaīda

Džeks Salmiņš

ZINAĪDA ŠIŠOVA

DŽEKS SALMIŅŠ

Par Zinaīdas Šišovas romānu «Džeks Salmiņš»

Puškins 1830. gadā apcerējumā «Jurijs Miloslavskis jeb krievi 1812. gadā», rakstīja: «Mūsu dienās ar vārdu «romāns» saprotam tēlaini atveidotu kādu vēsturisku laikmetu.»

Tāda tēlainība tomēr nenozīmē sadomātību, tā ir daļēja atlase no plašās vēsturisko notikumu kopainas, kas spilgtāk izceļ šo laikmetu, to tuvina mums, padara saprotamu, kā teicis Majakovskis: «Dzīve parādās mums cita gaismā, un lielo saprast var no mazuma.»

«Džekā Salmiņā» attēlotais laikmets ir Vata Teilora sacelšanās laikmets. Sī sacelšanās notika četrpadsmitā gadsimta septiņdesmitajos gados, Ričarda II valdīšanas ceturtajā gadā. Tauta bija nomākta ar pārliecīgi smagām nodevām, zemē valdīja posts un trūkums. Tika uzliktas arvien jaunas un jaunas nodevas, un tam visam nebija paredzams gals.

Anglijas ārējais stāvoklis bija bēdīgs. Karš Francijā pēc vairākām uzvarām beidzās ar sakāvi. Tikai angļu strēlnieki spēja stāties pretī franču bruņiniekiem, bet angļu bruņinieki nespēja cīnīties ar franču tautu, kuru veda sev līdzi Zanna D'Arka. '

Smagu triecienu valstij deva mēra epidēmija. Mēris no Ķīnas bija pārsviedies uz Konstantinopoli, Ēģipti, Krimu un Vidusjūru. Kapri salā izmira gandrīz visi iedzīvotāji. Pa Vidusjūru peldēja kuģi ar mērī nomirušām ekipāžām. Kad kuģus piedzina krastā, ļaudis sagrāba preces, un mēris izplatījās tālāk. Itālijā izmira puse iedzīvotāju.

Mēris piemeklēja arī Angliju. Gāja bojā apmēram ceturtā daļa iedzīvotāju. Londonā izmira veselas ielas. Karā sakautā Anglija bija ļaužu pustukša.

Parlaments izdeva likumu pēc likuma par nodokļu paaugstinājumiem un darba algas pazeminājumiem.

Amatnieki un zemnieki sacēlās pret to. Anglijas tauta ne vienu reizi vien bija cēlusies cīņai. Šoreiz sacelšanās solījās būt draudīga. Daudzi iedzīvotāju slāņi, būdami nemierā ar karaļa valdīšanu, pievienojās nemierniekiem.

Sacelšanos vadīja jumiķa dēls Džons Vats Teilors, kas, izrādījās, bija apdāvināts karavadonis.

Nemiernieki bija bruņojušies ar stopiem. Šķēpu viņiem bija maz. Muižnieki smējās par tautas sacelšanos, sacīdami, ka tiem esot tikai nederīgi koki un sarūsējusi dzelzs. Tomēr sacelšanās pārsviedās no vienas grāfistes uz citām. Tā sasniedza Londonu. Pilsēta tika aizslēgta. Taču pilsētnieki vārtus atvēra. Vata karapulki ielauzās Londonā.

Karaļa pilī Tauerā bija tūkstoš divi simti labi apbruņotu bruņinieku, bet nemiernieki tomēr ieņēma pili. Tauta ticēja, ka tikai muižnieki ir ļauni, bet karalis labs. Karalis aizjāja pie nemierniekiem un apsolīja, ka zeme un meži piederēšot tautai, ka tauta kļūšot brīva. Nemierniekiem iedeva papīrus ar karaļa spiedogiem, un šajos papīros bija apliecinātas visādas1 privilēģijas.

Sarunas laikā muižnieki ielenca Vatu .Teiloru un to nogalināja. Karalis zirgā izjāja pie nemierniekiem, aizmānīja viņus sev līdzi klajā laukā un tur ar zvērestu apliecināja, ka solītās privilēģijas viņi patiesi iegūs.

Tuvojās rudens. Zemnieki izklīda savos lauku darbos. Karaspēks izjuka. Vadoņa vairs nebija. Sākās nemiera apspiešana un nežēlīgi sodi. Cilvēkus spīdzināja, viņiem izrāva iekšas un mirstošo acu priekšā tās sadedzināja. Pēc tam mirējus pakāra.

Tāda bija šī sacelšanās.

Kur šajā grāmatā ir autores izdoma, ar kuras palīdzību viņa parādījusi «Džekā Salmiņā» aprakstīto laikmetu?

Grāmata stāsta ne tikai par sacelšanos, bet ari par Džo- enas mīlestību pret kalēja dēlu. Viņa to iemīlēja no visas sirds, uz mūžu.

Laikmets, kas parādīts romānā, ir sacelšanās laikmets. Izdomas elements romānā — tā ir muižnieku meitenes mīla pret kalēja dēlu un šīs meitenes piedalīšanās cīņā. Tomēr šī izdoma nav nepatiesība, tā ir izdoma par iespējamo. Meiteni, kuru izvēlējusies autore, ir aizvainojuši viņas pašas kārtas ļaudis: viņa augusi svešos cilvēkos pazemojošā stāvoklī vispirms sava tēvoča pilī un vēlāk dzīvojusi gandrīz kā gūstekne klosterī. Turklāt viņa ir jauno laiku sieviete, renesanses laikmeta cilvēks, tā laikmeta, kad viduslaiki tuvojās beigām, kad pamodās jauna apziņa, jauna attieksme pret personisko dzīvi. Džoena ir laba sava laika meitene. Daudz kas viņai palīdzēja kļūt tādai, par kadu viņa k(uva.

Tie satricinājumi, kas piemeklēja Eiropu — kari un mēris —, līdz ar jaunajām idejām, kuras atnesa renesanse, mainīja sabiedrības domas.

Mēra laikmets bija tads laikmets, kurā veidojās jauns pasaules uzskats. Tas bija renesanses laikmets. Šajā laikmetā Itālijā radās pilsētas novele; un itāļu rakstnieks Bokačo attēlojis, kā jauni ļaudis paslēpās no mēra laukos un izklaidēja cits citu ar stāstiem. Tie ir stāsti par jauniem cilvēkiem, par jaunām attiecībām. Tas bija laiks, kad mainījās it viss un, kā sacīja Bokačo, «pilsētniekiem, kuri palika dzīvi, izveidojās daži ieradumi — pilnīgi pretēji kādreizējiem». Reliģijas vara zaudēja savu ietekmi. Radās jauni priekšstati. Lūk, ko par to savā priekšvārdā «Deka- meronam» rakstīja Bokačo: «Ikviens, kas piedzimis šai pasaulē, cenšas uzturēt, saglabāt un, cik vien iespējams, aizsargāt savu dzīvību …»

Anglijā par to pašu savos stāstos vēlāk rakstīja Cosers.

Džoena iemīlēja zēnu Džeku uz visu mūžu. Džoena viņu atbrīvoja no cietuma, cīnījās par viņu, bija bezgala izmisusi pēc viņa nobendēšanas un ilgojās pēc nāves. Viņa gribēja nogalināt karali, lai atriebtu Džeku.

Romāns «Džeks Salmiņš» vēstī par labas sievietes drosmīgo mīlestību, par jaunību, par jaunām jūtām, kādas dzimst līdz ar tautas sacelšanos.

«Džeks Salmiņš» — tā ir talantīgas rakstnieces laimīga grāmata, bet galvenais — tā ir grāmata par dižu laikmetu.

Šajā grāmatā redzama jauna vēstures izpratne; un akadēmiķis Petruševskis, sens viduslaiku Anglijas pētnieks, saņēmis šā romāna manuskriptu, rakstīja, ka autorei par to pienāktos vēstures zinātņu kandidātes grāds.

Kad aplūko senas mozaīkas uz grīdām, kas gadsimtu gaitā nodeldētas, akmeni parasti samitrina ar sūkli. Nodilušais zīmējums parādās no jauna.

Zinaida Šišova senajai vēsturei pieskārusies ar mīloša cilvēka roku.

Tas, kas aprakstīts grāmatā, nav sadomāts, bet ņemts no dzīves, it kā atdzīvināts no jauna, uzdvešot mīlestības pilnu talanta elpu.

Par autori un viņas dzīvi teikšu pavisam īsi.

Zinaida Šišova uzrakstījusi vairākus vēsturiskus romānus un arī romānu par 1918. gada Odesu. Viņa ir pro- zaiķe un dzejniece.

Rakstīt viņa sākusi Odesā reizē ar Bagricki, Juriju Oļešu, Valentīnu Katajevu, Ļevu Slavinu, Ilfu un Petrovu.

Viņas nozīmīgākie vēsturiskie darbi ir romāns par Kristoforu Kolumbu un šis romāns — «Džeks Salmiņš» — par Vatu Teiloru un Džoenu Drūrikomu — jaunā laikmeta varoņiem.

Šī grāmata viņai ir pati labākā. Tā stāsta ne tikai par pagātni, ta stāsta par mīlestību, draudzību un uzticību, kāda tā ir arī mūsu dienās. Šī grāmata sniedz zināšanas un dara sirdi skaidrāku.

«Džeks Salmiņš» pieder pie tām grāmatām, kuras, iemīlējuši bērnībā, pēc tam mīl visu mūžu.

Viktors Sklovskis

I DAĻA DRŪRIKOMA

1. nodala

Tā bija izturīga Kentas zāle. Sešas vai septiņas reizes vasarā nomīdīta, tā no jauna sazēla uz ceļa. Gaiša un viegla — tā līda acīs kā mati.

Meitene gulēja pašā grāvja malā un raudāja. Elsodama viņa vīstīja dūres un klusiņām lamājās, bet reizēm iekrita ar seju zālē un iekliedzās aiz bēdām, izspļaudama putekļus no mutes.

Bēdas meitenei bija lielas: sers Hjū Drūrikoms, skvairs šodien pats ar savu roku viņu bija nopēris tāpēc, ka viņa dziedāja gada tirgū dzirdētu dziesmu. Iegriezies pa ceļam, pie viņiem bija pusdienojis Ročesteras īpašnieks — skaistais un jautrais sers Saimons Bērlijs, karaļa bruņinieks.

Atcerēdamās visu, kas bija'noticis, Džoena iekaucās no pārciestā pazemojuma un bēdām, paceldama galvu augšup kā suns.

Viņas vaina bija liela: viņa bija dziedājusi sliktu dziesmu un pelnījusi sāpes un kaunu, ko šodien pārcieta. Taču viņas dzīslās tomēr rit muižnieku asinis, un tēvocim to nevajadzēja darīt. Visbriesmīgākais bija tas, ka par viņas pazemojumu zināja bruņinieks no Ročesteras, un tas, ka viņš smējās. Piekususi raudāt, meitene ar interesi sāka prātot par to, kas patlaban notiek pilī. Bija pienācis laiks barot suņus, un tēvocis, protams, jau attapies, ka viņas nav.

«Lai sauc vien,» viņa domāja, zobus sakozdama, «tik drīz viņš mani nesasauks!»

Svilpodama Džoena palūkojās debesīs. Varbūt kaut kur tur, debesu augstumos, patiesi mājo dievs un viņa baltie

' Skvairs'— nelielas muižas īpašnieks.

eņģeļi, bet, ja paraugās pašlaik, tad debesis izskatās uz mata kā Drūrikomas hollsTe arī it kā pārmestas tumšas, garas sijas un nekārtībā izsvaidītas lietas. Tur tas mākonis līdzīgs kausam, tikai tā snīpis visu laiku stiepjas garumā. Tagad tas jau pārvērties par pīli.

No kaut kurienes atplūda apdegušas maizes smarža. Divi zemnieki aizelsušies vilka gar žogu vērsi, kas stīvējās pretī. Pēkšņi vērsis izrāvās un metās prom uz mežu. Bet zemnieki stāvēja, rokas nolaiduši, un nekustējās ne no vietas. Džoena skatījās uz viņu kaulainajām mugurām ar asajām lāpstiņām un izdēdējušajām kailajām kājām. Pēkšņi viņa iesmējās. Tad paslējās no zemes un iesāka dziedāt:

Jēzu Kristu, talkā nāc … —

bet, atcerējusies, kas šodien bija noticis, izbīlī pārmeta krustu mutei. Tomēr kāds viņas dziesmu jau turpināja:

Jēzu Kristu, talkā nāc, Mūsu pļavas dalīt sāc: Sieniņu kungam, Zemniekiem — ar rungām![1]

Apsviedusies zālē, meitene pielēca kājās. Viņai blakus stavēja gara auguma kalsnējs zemnieku puika. Kur viņš ņēmis tik daudz prāta iegaumēt dziesmu, ja baznīcā viņi tik tikko spēj atkartot mācītāja sacīto lūgsnu?

—   Lasies prom, lauķi! — Džoena uzkliedza, atvēzējusies pret zēnu.

—    Lasies pati prom! — tas teica, aplūkodams viņas saplīsušo kleitu un netīrās kājas, un nospļāvās tik veikli, ka trāpīja viņai tieši matos. Iespiegdamās meitene metās viņam virsū kā zebiekste un ar zobiem iekodās viņam plecā. Šajā brīdī viņa ieraudzīja kādu mantu, ko puika turēja aiz muguras.

—   Nu, tagad diezgan! — Džoena atkāpusies nomurmināja. — Saki man — kā tevi sauc?

—   Kāgoslauc! — ģīmi šķobīdams, puika nokliedza.

—   Nē, patiesi, — viņa miermīlīgi atkārtoja, — kā tevi sauc, un kur tu dzīvo?

—   Barabarīvo! — puika pārmēdīja, parādīdams viņai mēli.

Džoena nedzirdami pielēca viņam klāt, izrāva to, ko puika turēja aiz muguras, un, atpakaļ neskatīdamās, drāzās uz pili. Aizskrējusi līdz žogam, viņa atviegloti uzelpoja. Tās bija kopīgās ganības; kopš senseniem laikiem tās bija kopienas lietošanā, tomēr sers Hjū pirms divpadsmit gadiem tām apkārt uztaisīja zedeņu žogu, un kopš tā laika neviens zemnieks neuzdrošinājās tam pārkāpt pāri.

Pārlēkusi pār žogu, Džoena apgūlās zem vilkābeles krūma, skaļi un smagi elpodama. Viņa atvēra plaukstu un apmierināta aplūkoja savu laupījumu. Tā bija kramene — lielisks dzeltens krama gabals un gara aukla. Pēkšņi viņai virs galvas atskanēja šaušalīgs brīkšķis, un meitenei virsū nez no kurienes uzgāzās krama īpašnieks. Viņš ne tikai izrāva tai krameni, bet, sāpīgi griezdams rokas, raustīja aiz matiem, tā ka Džoenai galva sāka džinkstēt; atņēmis to, ko bija gribējis, puika spieda meitenes galvu uz leju.

—   Ed zemi! — viņš teica.

Džoena pūlējās izrauties, tomēr viņš sāpīgi un stingri turēja ciet aiz spranda.

Ar kājas īkšķi izurbinājusi prāvu zemes piku, viņa caur asarām nomurmināja:

—   Laid taču mani vaļā! … Nu palaid kaut drusciņ!

Bet puika vēl zemāk spieda viņas galvu.

—   Ēd zemi, ēd un atkārto manus vārdus! «Zvēru pie šīs zemes nekad nenodarīt tev nekā ļauna ne pilī, ne mežā, ne pļavā, un tas būs tikpat patiesi kā tas…» Nu, runā taču!

Meitene, ar mēli viļādama zemes piciņu pa muti, Tīstīdamās padevīgi atkārtoja:

—   «… ne mežā, ne pļavā, un tas būs tikpat patiesi kā tas…»

—    Bet tagad pasaki, kā tevi sauc, saki savu kristīto vardu un kādu ļaužu esi.

—   «… kā tas,» — meitene turpināja, — «ka mani sauc Džoena Drūrikoma…»

Pēkšņi meitene juta, ka rokas, kas viņu bija turējušas ciet, atlaižas, un izslējusies viņa ieraudzīja, ka ienaidnieks stāv; muti ieplētis.

—   Muļķis tāds! — viņa teica. — Klausies tālāk: «Un, lai gan tu saplēsi manu kleitu un pārlīdi pār žogu uz mūsu zemes, es nekad nevienam un ne par kādu naudu neno- sūdzēšu tevi, tāpēc ka tu mani uzvarēji godigā cīņā …»

Meitene gribēja piebilst vēl kaut ko, bet, nekā neizdomājusi, pabeidza: '

—        Amen. Ņem savu uguns daiktu un ej mājās, kamēr tevi neviens vēl nav ieraudzījis.

Krama gabals gulēja nomests zālē, aukla kā čūska likās pati pielīduši pie meitenes kājām, bet viņa centās pat neskatīties uz to pusi.

—   Kam tev vajadzīga kramene? — viņa pēkšņi vaicāja,

—        Mani pēc tās sūtīja tēvs, Džims Stro, — zēns runāja nu jau pavisam citādi.

.— Bet kas tu esi?

—        Es esmu Džeks Stro… — Zēns gribēja piebilst «mi- lēdij», tomēr atturējās.

—        Paklau, Džek Stro, es taču esmu devusi briesmīgu zvērestu. Vai tu esi no Jovervilas?

—   Es nācu no Jovervilas, bet pats esmu no Disbijaš.

—        Vai tu kādreiz esi pērts? — Džoena jautāja, juzdama, ka seju un kaklu pārklāj svelošs sārtums.

Zēns izbijies paskatījās uz viņu un pamīņājās no vienas kājas uz otru.

—        Esmu pērts, — viņš sacīja un grūtsirdīgi palūkojās apkārt.

—        Ko tu izdarītu cilvēkam, kurš tevi būtu nopēris? — Džoena aši noprasīja.

—        Es neko nevaru izdarīt, tāpēc ka mani per mans tēvs, bet viņš ir stiprākais cilvēks ciemā.

—        Džek Stro, — Džoena sirsnīgi sacīja, — tas taču ir taisnība, par ko dzied zemnieku dziesmā? Un vai tas ir tiesa, ka jūs neieredzot mūs, kungus?… Ciet klusu! — viņa uzsauca, piecirzdama kāju. — Tu laikam domā, ka es nedzirdu, kā jūs svētdienās aurojat:

Un, kad muižas liesmot sāks, Sods pār skvaira galvu nāks, Neglābs viņu tad nekas, Kaut vai bruņas biezākās.

Zēns stāvēja, lūpasjiplaizīdams, un klusēja.

—        Vai arī: «Kad Ādams ara un Ieva vērpa…» — Džoena nicīgi piebilda. — Es zinu visas jūsu dziesmas… Es arī viņus neieredzu! — meitene pēkšņi to izkliedza tik skaļi, ka zēns izbailēs paskatījās apkārt. — Džek Stro, dod šurp kramu un auklu un palīdzi man aizdedzināt sera Hju Drūrikoma riju!

Nekā nesaprazdams, zēns skatījās uz viņu.

Džoena ar siekalām apslapināja pirkstu un pacēla gaisā.

—    Vējš no vakariem, — viņa secināja. — No rijas uguns pārsviedlsies uz šķūni, no turienes — uz zirgu stalli. Patlaban pili neviena nav, tilts pacelts, kalpi piedarbā … Nu, Džek?

Zēns nobālēja tik stipri, ka visi viņa vasaras raibumi uzreiz izskatījās tumšāki. Viņš noliecās un pacēla kramu.

—    Bet ciems? — viņš stomīdamies jautāja. — Ja uguns pārsviežas uz turieni?

—   Bet ūdensgrāvis? — Džoena mierīgi atteica.

… Viņi tupēja aiz rijas uz ceļiem viens otram pretī un, noliekušies pie zemes, no visa spēka pūta uz salmu vīkšķi.

—   Pūt taču, — Džoena teica smiedamās un raudādama.

Viņa smējās tāpēc, ka Džekam jocīgi piepūtās vaigi, bet

deguns izpletās un kļuva balts. Bet raudāja tāpēc, ka dzirksteles, uzliesmojušas salmos, tūlīt nodzisa.

—    Tagad ļauj man! — Atspiedusies ar rokām zemē, viņa pūta tik ilgi, kamēr iemetās sāpes krūtīs.

Izšāvās liesma un ar zilu dūmu stīdziņu aizlocījās pa salmiem. Džoena smiedamās paskatījās uz Džeku. Vēl neredzama uguns skrēja pa zemi, atstādama aiz sevis sačo- kurotu, apdegušu zāli, un kļuva redzama tikai tad, kad, pacēlusies augšup, atsitās pret rijas sienu. Tajā vietā tūlīt izplūda tumšs kvēpu plankums.

—    Pieliec vēl salmus un tur tos zariņus, — Džoena sacīja.

Rija bija celta no netēstiem baļķiem, ko vārtu pusē uz svētā Lorensa dienu parasti nobalsināja. Bērni skatījās, kā liesma neatlaidīgi uzbrūk sienai, un viņu acīs lēkāja līksmas dzeltenas uguns mēlītes.

—    Tas ir labi! — Džoena teica. — Tagad uguns vairs neapdzisīs. Aiz siena šķūņa sagāzti baļķi. Atnes no turienes mazlietiņ mizas un skaidas! Nu skrien taču! — viņa piebilda, redzēdama, ka Džeks nekustas no vietas, un pēkšņi pati iekliedzās un aizklāja seju ar zemēm notašķītajām rokām.

Zvāļodamies ar visu savu smago augumu, viņiem tuvojās pats sers Hjū, Drūrikomas īpašnieks …

—         Muksim! — Džeks čukstēja, purinādams Džoenu aiz pleca. — Es metisos viņam zem kājām, viņš apvelsies, bet mēs aizšmauksim pār žogu.

Džoena aiz bailēm juta vājumu un nelabumu. Kājas viņai, bija kjuvušas slābanas tāpat kā dažreiz rokas, kad viņa ilgi ka-ļ rājās zarā.

—        Bēdz! — meitene pačukstēja. — Mani viņš nedrīkstēs I nosist!

Uguns sprakšķēdama lēkāja, pa žagaru un salmu čupiņu, un sers Hjū tūlit to samina ar saviem lielajiem zābakiem un zarus izmētāja uz visām pusēm.

—        Ko tu te dari, Džoena Drū- rikoma? — briesmīgā balsī viņš noprasīja.

Bērni stāvēja bāli, mēmi no šausmām, pat nemēģinādami bēgt: Džoena bija priekšā, bet aiz viņas slaids, kalsnējs puika. Kramene gulēja turpat zālē.

Piepeši zēns atstūma Džoenu un nostājās priekšā.

—   Viņa nav vainīga, milord, — tas teica, — es viņu samācīju…

Džoena satvēra zēnu aiz pleca un no visa spēka sāka purināt.

—   Nelien, kad tev neprasa! — viņa spalgi iespiedzās.

—    Viņš esot samācījis?! Es viņam atņēmu krameni, ser, un gribēju aizdedzināt jūsu riju, ser, un šķūni, ser, un visu uz pasaules, ser. Jūs varat mani nosist, bet tad jūs tiesās karaļa tiesa, ser, jo mans tēvs bija skvairs un jums nav tiesību apieties ar mani kā ar kaut kādu prastu zemnieci!

Sers Hjū nevarēja visu dzirdēt, ko kliedza viņa māsasmeita, tāpēc ka Džeks bija aizspiedis viņai muti ar roku.

—   Viņa nav vainīga, milord, — zēns vēlreiz atkārtoja.

—    Sodiet mani: tās ir manas šķiltavas!

Pat iztālēm varēja redzēt, cik ļoti dreb viņa rokas.

Drūrikomas īpašnieks bija labs mednieks. Bieži vien

viņam gadījās dzīt zaķi gar nenopļautu miežu lauku, kur bija noslēptas vienkāršās paipalu ligzdas. Ne vienu reizi vien viņš redzēja, kā pārbiedētais putns, spārnus izpletis un krūtis izliecis, metās tieši pretī suņa atplestajai rīklei, aizsargādams savus izmisīgi čiepstošos mazuļus.

Tādu pašu pārbiedētu un drosmīgu putnu patlaban atgādināja šis gaišmatainais zemnieku zeņķis.

Sera Hjū seja savilkās sīkās krunciņās. Ausis, no kurām spraucās laukā sirmi matu kušķi, sāka kustēties. Viņa apaļā pelēkā bārda paslējās uz augšu, it kā Drūrikomas īpašnieks atsegtu savu kaklu cirtienam.

Džoena pārsteigta un izbijusies pacēla acis uz tēvoci un tūlīt atvieglota tās nolaida: sers Hjū, Drūrikomas īpašnieks, smējās.

— Pazūdi! — viņš pateica, ar kāju iespēris Džekam pa muguru. — Bet jūs, milēdij, nāciet man līdzi!

Džeks paķēra savu krameni un pārrāpās pār žogu. Ielē- cis ūdensgrāvī, viņš kā zoss nopurinājās otrā pusē un tūlīt nozuda vilkābeļu krūmos. Tad viņš atkal parādījās uz ceļa, bet pēc dažiem mirkļiem jau bija mežā.

Tur viņš uzrāpās visaugstākajā gobā un, ar plaukstu aizēnojis acis, paskatījās uz rietumiem. Viņš ieraudzīja Drūrikomas zilo dakstiņu jumtu, tāpat kā klosterī izbruģēto" pils pagalmu un rūsgano dūmu stabu virs virtuves. Ar vara plāksnēm apkaltās durvis liesmoja rieta saulē. Neviens nebija redzams, bet, kad Džeks jau taisījās šļūkt lejā, atvērās durvis. Pa tām iegāja sers Hjū Drūrikoms, pa priekšu palaizdams sīciņo, baiļu pārņemto baskāji Džoenu.

Tāda Džekam viņa iespiedās atmiņā uz visu mūžu, un tieši tādu Džeks viņu atcerējās savā briesmīgajā nāves stundā.

2. nodaļa

Meitene grūtsirdīgi skatījās uz salmu vīšķi, ar ko bija aizbāzts pieliekamā apaļais lodziņš. Vēl pirms diviem trim gadiem viņa it viegli varēja te ielīst. Ārpusē sienā bija palikuši robi, kurus viņa ērtības labad toreiz iecirta.

Bet tagad Džoena izaugusi jau pārāk liela. Viņa nekad vairs nevarēs zagt pieliekamajā olas un speķi klejojošiem mūkiem.

Meitene izņēma vīšķi. Pa lodziņu bija redzamas tikai pelēkās debesis un daļa žoga. Spalgi brēkdamas, šurpu turpu garām lidinājās svīres.

«Būs lietus,» Džoena nodomāja. «Ak, ja varētu ar kaut kādu burvju atslēgu atdarīt durvis un aizbēgt! Vai arī aizmigt un pamosties tikai tad, kad tas viss jau būtu garām …»

Pie debesīm aši skrēja mākoņi, tad vējš norima, bet pieliekamajā kļuva pavisam tumšs. Pa logu uzvēdīja asa suņu smaka, un Džoena, kaut arī neredzēja un nedzirdēja lietu, saprata, ka jau līst. Aiz pieliekamā ārā pie ķēdes sēdēja Rips. Viņš nebija tik liels kā Cada, bet rēja un tādēļ bija labs sargs. Turpretī Cada pavisam klusi metās virsū svešiniekiem un varēja nogāzt zemē pamatīgu vīru.

—   Rip, nāc šurp! — meitene klusi pasauca.

Ķēdi žvadzinādams, suns pienāca pie loga. Meitene dzirdēja viņa elpu. Uzsitusi ar plaukstu pa palodzi, viņa stingri atkārtoja:

—   Nu, nāc taču! Hop! Pie manis, Rip!

Suns smagi lēca, ķēdi dārdinādams, bet, kā redzams, noslīdēja atpakaļ. Džoena kādu brīdi stāvēja klusēdama, tāpēc ka dzīvniekiem, tāpat kā cilvēkiem, nepatīk, ka viņu neveiksmi kāds redzējis. Ar pūlēm pievilkusi pie loga miltu maisu, Džoena pakāpās uz tā un pabāza laukā galvu un vienu roku.

Suns lēca vēlreiz. Meitene gaisā saķēra viņu pie kakla siksnas. Sapratis, ko grib viņa saimniece, Rips aizmiedza acis un izstiepa ķepas tā, it kā taisītos peldēt, un Džoena ar visu ķēdi ievilka viņu iekšā pa šauro lodziņu.

Viņa novilka sunim pār galvu kakla siksnu, noglauda spalvu, bet pēc tam ar rokām plēsa pa nelielam gabaliņam no sālītā šķiņķa, kas turpat karājās, un meta sunim mutē. Rips sēdēja, pateicībā acis miegdams, un brīžiem delikāti atšiepa lūpu virs dzeltenajiem ilkņiem. Tas bija suņa smaids.

Paēdis viņš uzlika purnu uz meitenes ceļiem.

Džoena domīgi lūkojās kaut kur projām. Tad suns lūdzoši pieskārās viņai ar ķepu. Meitene pataustīja viņa garo, sprogaino ausi. Tā bija auksta.

—   Nē, šajā nav, — viņa teica. — Nekas, pameklēsim otrajā.

Otra auss bija karsta, un pameklējusi Džoena izvilka ādā iekodušos milzīgu ērci.

—   Tas ir viss, Rip. Bet kā būs ar mani? — Viņa sāka raudāt un paslēpa sēļu suņa slapjajā vilnā. — Dzirdi, Rip, ja viņš vēlreiz piedurs man pirkstu, es nomiršu!

Zobus sakodusi, meitene aplūkoja pieliekamo. Virs durvīm uz tapas karājās garas sakaltušas ādas sloksnes. Nu, tādu tik lēti nesavilks cilpā!

Miraklē ko nesen rādīja Meidstonā, pagāni nožņaudza svēto Veroniku ar viņas pašas bizēm. Džoena aptina savu bizi ap kaklu un no visa spēka parāva. Nē, tas ir pārak sāpīgi, labāk ielēkt Tvīsā, iepriekš piesienot sev akmeni kaklā.

Pēkšņi Rips saausījās. Spalva uz skausta sacēlās stāvus. Aiz loga noklakstēja pakavi.

Suns sāka skaļi riet, un pieliekamā biezās sienas skaņu dubultoja un trīskāršoja.

Abām rokām spiezdama ciet viņam muti, Džoena ieklausījās. Pagalms pildījās balsīm kā kauss ar ūdeni. Laikam ļaudis pārnākuši no lauka.

Taču Rips nekad nerej savējos, bet pašlaik viņš rāvās ārā no Džoenas rokām, viņas kleita samirka, un no tās nāca spīva suņu smaka.

Hollā virs pieliekamā atskanēja smagi soļi, noklaudzēja durvis. Džoena aplika Ripām kakla siksnu un, aizvilkusi viņu pie miltu maišeļa, ar pūlēm izgrūda suni pa logu.

Rips iekaucās nokrizdams, taču tūdaļ nikni metās kādam virsū, un Džoena nomierinājās — suns nebija stipri sasities.

Tiklīdz viņa atlēca no loga, tūlīt atsprāga vaļā durvis tik sparīgi, ka aizšautne izrāva robu sienā.

—   Džoena, — ienākdams teica sers Hjū, — šodien sods jums tiek atcelts. Steidzami jāaizjāj uz klosteri. Zirgi aizņemti piedarbā, bet Keringtonam neviens neuzdrīkstas kāpt mugurā.

Tēvocis gaidīja atbildi.

«Es jāšu,» Džoenai vajadzēja sacīt. Tomēr meitene klusēja.

—    Ņemiet Keringtonu un dodieties ceļā! — sers Hjū dusmīgi pateica. — Lai tūlīt ierodas klostera priekšniece! Atjājis itālietis.

Vārtu priekšā uz liela bēra zirga sēdēja vīrs, kuru pēc stājas un greznajām drānām varēja noturēt par muižnieku.

Bet.Džoena jau viņu pazina: tas bija itāļu tirgotājs. Viņš te bija ieradies otrajos vasarsvētkos un solījies atpakaļceļā vēlreiz iegriezties.

Tirgotājam aiz muguras uz ēzelīša, kas bija apkrauts milzīgiem saiņiem, kājas plati izpletis, sēdēja tā kalps.

Ar ķēdi dzirkstis no akmeņiem šķildams, Rips krita virsū atbraucējiem, bet Cada klusēdama apgāja viņus no otras puses. Ļaunāk klājās puisim uz ēzeļa. Kamēr viņa saimnieks uz sava augstā zirga vienīgi atgaiņājās ar pletni no suņiem, kalps griezās kā vilciņš uz ēzeļa. Viņa kailās kājas jau bija sakostas līdz asinīm, bet nekaunīgais Rips lēca viņam taisni krūtīs.

Džoenai vajadzētu tikai pasvilpt, un suņi tūlīt klausītu, bet viņai bija interesanti noskatīties, kas būs tālāk.

Tomēr tālāk notika tas, ko neviens nebija gaidījis. Ripām garām kā bulta aizšāvās Cada un likās virsū tirgotāja kalpam. Cada bija prāva te]a lielumā, tomēr puisis abam rokām sagrāba viņu aiz rīkles un turēja tik ilgi, kamēr suns smakdams plati atpleta savus briesmīgos žokļus.

Tad puisis atvēzējies aizsvieda Cadu tālu prom no sevis, un tā nokrita smagi — kā akmeņu pilns maiss. Tad, klusu ņurdēdama, tā nolīda grāvī.

Pa to laiku no staļļa izveda Keringtonu.

— Lietus pieņemas! — sers Hjū uzkliedza no lieveņa. — Apsedziet ērzeli ar zirgu segu!

Džoena papurināja galvu, un no tās uz visām pusēm pašķīda lietus lāses. Pēc tam, noklakšķinājusi mēli, viņa viegli ielēca seglos.

Pat sers Hjū atzinīgi nokrekšķinājās, kad Džoena, iz- šķiezdama uz visām pusēm ūdens peļķes, aizauļojusi pāri tiltam, veikli pazuda līkumā.

«Pabaro izsalkušo, sasildi un apžāvē lietū izmirkušo, apģērb kailo,» — tā skan klostera viesmīlības likumi. Klostera priekšniece ar nožēlu palūkojās uz Džoenu, kas, atstādama netīras peļķes uz akmens grīdas ēdamzālē, apmulsusi gāja viņai blakus, stāstīdama to, ko skvairs licis pateikt. Tomēr mūķenei bija pārāk maz laika, lai ļautu vaļu žēlumam. Aši uzmetusi plecos apmetni, viņa izrīkoja kalpus. Sākušās lietavas, un slikto ceļu dēļ neviens tirgotājs vairs nerādīsies šajā pusē. Tādēļ nedrīkstēja palaist garām tādu izdevību.

Negaiss bija aizgājis sāņus, kad viņi tuvojās Drūriko- mai; pa priekšu jāja klostera kalps ar lāpu, aiz viņa — abate uz staltas baltas ķēves, viņai nopakaļ — Džoena, bet pats pēdējais — vēl viens kalps ar lāpu. Mūķenes pavadoņi bija labi apbruņoti, jo šajos laikos bija bīstami jāt pa ceļiem.

Džoena, ienākusi hollā, pārlaida ašu skatienu pie galda sēdošajiem.

Tur bija sers Hjū ar saviem sarkanajiem, tuklajiem vaigiem; klostera priekšniece jau gados, tomēr vēl diezgan skaista — un nemaz nelikās gavēņos un lūgšanās novārgusi; tirgotājs ar savām platajām piedurknēm un pāršķirto bārdu izskatījās gluži kā dižciltīgs kungs. Aiz viņa bija ierīkojies pils mājturis, arī nobarojies un sārts, un mūķenes kalpi — visi tie, kuri ēd gaļu un neiztiek bez alus. Bet tālāk, galda galā, cienīgi izslējies, sēdēja vecais lādzīgais Elans. Viņa vaigi iekrituši un deguns drīz aizsniegs zodu. Elans, Džems un Džons valkā Drūrikomas pils balti zaļās livrejas, bet viņi neēd pie kungu galda. Šodien viņi uzaicināti abates dēļ, jo muižniekam kauns sēsties pie galda ar tik nelielu kalpu skaitu. Parasti kalpi pārtiek no pupām un zirņiem, piekožot auzu plāceņus.

Viņi ir tikpat izdēdējuši kā visi citi zemnieki. Un cik viņu tagad maz salīdzinājumā ar pagājušo gadu!

Mūķene arī laikam domāja to pašu.

—   Ser Hjū, — viņa teica, — es redzu, ka jūsu kalpu skaits kopš pērnā gada kļuvis divreiz mazāks.

—   Jā, — sers Hjū norūca, — drīz muižniekam pašam būs jātīra savi zirgi stallī. Četrus es aizsūtīju uz Greiv- sendu: viņi ir lieliski jumiķi un krāsotāji un pastrādās pie baznīcas būves. Par t.o baznīcas vecākais man apsolīja gabalu garās vadmalas un divus gabalus īsās Pārējie kalpi guļ pa nakti piedarbā. Tagad nav tādi laiki, lai atstātu labību bez sargiem.

Mūķene ļāva skatienam slīdēt pār klātesošajiem, un Džoena bija priecīga, ka viņu aizsedza kvēpošais eļļas gaismeklis.

Taču seram Hjū bija ass skatiens.

—   Džoena, — viņš noburkšķēja, pašķielēdams uz abati,

—   jums mugurā pavisam netīra un plecos saplēsta kleita!

—   Aizliedziet saviem suņiem likt netīrās ķepas man uz pleciem! — Džoena rupji atbildēja.

—    Jums gadījies apbraukāt daudzas zemes, — teica mūķene, pievērsdama tirgotājam gaišu, dzidru skatienu.

—    Pastāstiet, vai jūs esat redzējis vēl spītīgākus zemniekus kā šajā nelaimīgajā valstī.

Itālietis saberzēja plaukstas.

—   Melnā nāve [2] visiem atnesusi daudz posta, — viņš beidzot atbildēja, — bet vislielākā nelaime, ka tā pamodinājusi stulbo zemnieku galvās augstprātīgas domas. Tagad strādnieku mazāk nekā saimnieku, un katrs, kurš prot rakt, vest mēslus vai iedzīt pāļus, jau domā, ka var pielīdzināties savam kungam. Bet nu jau tiks ar viņiem galā ..,

—   Tikai ne Kentā! — mūķene nomurmināja.

—   Tieši Kentā, — iebilda sers Hjū. — Parlaments jau nācis pie prāta — kuru katru dienu apstiprinās jauno likumu» Tie nelieši domā, ka pašā karstākajā darba laikā viņi var mani pamest un aiziet pie mana kaimiņa, kurš maksās viņiem vienu fārtingu [3] vairāk. Viņi atļaujas klaiņot no saimnieka pie saimnieka un paliek tikai tur, kur viņus labāk baro.

Džoena skaļi iesmējās.

—   Strādnieki būtu muļķi, ja paliktu tur, kur viņus slikti baro!

Skatīdamies uz meitenes līksmo, sārto muti, tirgotājs neviļus pasmējās, bet sers Hjū apklusa.

Turklāt tādas sarunas vispār nederēja kalpotāju ausim.

Abate noskaitīja lūgšanu, sers Hjū deva zīmi mājturim, un tas, izvilcis dunci, pārbaudīja to uz naga. Kalps pienesa viņam trauku ar gaļu, un viņš, veikli uzdurdams gabalus ar dunci, lika tos uz lielas rudzu maizes šķēles. Sera Hjū nelaiķes sievas lēdijas Elises dzīves laikā tādas maizes rikas, kas aizstāja šķīvjus, sestdienās tika izdalītas ubagiem, bet tagad šī paraža bija atcelta. Mājturis apostīja katru gaļas gabalu un ēšanai nederīgos pasvieda suņiem.

Pēc gaļas pasniedza svaigas Vārītas zivis. Sers Hjū būtu varējis katru dienu tādas likt galdā, tomēr viņam izdevīgāk bija tās nosūtīt uz Erundelas kūpinātavu. Zivis bija gatavotas mūķenes dēļ, un arī viņas dēļ namatēvs lika atnest no pieliekamā Burgundijas vīnu.

Sarunas apklusa uz ilgāku laiku. Sera Hjū namā ēšana bija nopietns darbs, un cilvēku tajā nedrīkstēja traucēt. Džoena ievēroja, ka tirgotājs un abate ēdot lieto atsevišķus nažus.

Pēc maltītes abate atkal noskaitīja lūgšanu, kalpi novāca visu no galda un aizgāja. Tagad varēja runāt brīvi.

Tirgotājs izsaiņoja savas mantas. Viņš steidzās izjāt pirms rītausmas, lai Kenterberijā pievienotos karavānai, kas dosies uz Duvru.

—       Sent Visentas abatijā Safolkā nu jau divdesmit gadu notiek nekārtibas, — teica mūķene, un tas viss tikai tādēļ, ka dumpiniekiem tūlit nesadeva pamatīgi pa ādu. Vai jūs esat dzirdējuši: nesen pilsētnieki uzdzinuši mūkus luktā un, draudot ar nāvi, pieprasījuši no viņiem savas parādzīmes.

Jā, sers Hjū to bija dzirdējis.

—    Bet Eseksā pie Ročesteras zemnieki netālu no lēņu kunga Bērlija Tīsas pils uzbrukuši tirgotājam, nogalinājuši viņa kalpu un nolaupījuši preci.

Sers Hjū neteica nekā. Tirgotāju bija aplaupījuši nevis zemnieki, bet pats sers Saimons Bērlijs, karaļa karoga bruņinieks. Viņš no Anžū bija atgriezies Anglijā, lai sadabūtu nepieciešamo naudu savas karaspēka vienības algošanai.

Itālietis izlika savu preci: vīraku un mirres klostera baznīcai, vasku — svecēm, vīnu — dievgaldam, samtu un brokātu — baznīcas pārsegiem, bez tam vēl tādas preces, kuras viņš cerēja iztirgot pilī: plūmes no Damaskas vīnogas no Damaskas [4], garšvielas gaļas sālīšanai, sukas cilvēkiem un zirgiem, mandeles, skaistas venēciešu sudraba sprādzes, sarkanzilu svītrotu zīdu, bet atsevišķā kārbiņā — no zelta diegiem darinātu smalku tīkliņu, ar kādu pēc galma modes lēdijas nosedz matus.

Mūķene izvēlējās smaržzāles, samtu un brokātu.

Līdz ar vīnu un vasku viņa vēl nopirka mandeles un saldumus.

Uztvēris Džoenas skatienu, tirgotājs augstsirdīgi piestūma viņai sauju mandeļu.

—   Dodiet darbu saviem baltajiem zobiņiem, milēdij, — viņš laipni sacīja.

—   Karš turpinās ar mainīgām sekām, — tirgotājs teica. Viņš noklusēja to, kādā stāvoklī redzējis angļu karaspēku Bordo.

Mūķeni karš neinteresēja. Viņa turpināja savu domu.

—    Daudzi grāfistes muižnieki, — viņa teica, — kas neredz tālāk par savu degungalu, jau sen vairs neprasa no saviem zemniekiem nekādas nodevas. Zemnieki maksā renti, un pienāks laiks, kad viņi sevi uzskatīs par brīviem fermeriem.

Sers Hjū viņas vārdos juta pārmetumu. j

—   Es tā nerīkojos viens pats. Tāda kārtība ir visā Kentā. Un, ja runā pēc taisnības, tad man izdevīgāk zemi izrentēt un saņemt skaidru naudiņu nekā turēt simts dzimtcilvēkus, kā tas ir Eseksā, kuri atpērkas no manis ar pus- sprāgušiem gaiļiem vai sapuvušiem salmiem, — viņš samulsis piebilda.

—   No maizes vien cilvēks nedzīvo! — mūķene stingri noteica.

—   Nauda man vajadzīga, lai to sūtītu dēlam uz Anžū … Angļi cieš lielu trūkumu Francijā …

Pēdējo teikumu sers Hjū norunāja, neskatīdamies uz Džoenu.

Vēl pērnās ziemas sākumā māsters Tristens bija atsūtījis pie tēva kādu muižnieku no Gaskoņas ar lūgumu iedot viņam pēc iespējas vairāk naudas, vīna un kažok- adu drānas, jo angli Francijā mirstot nevis no brūcēm, bet no aukstuma un bada. Sers Hjū neuzticēja muižniekam ne vienu, ne otru, ne trešo.

—   Gaskoņieši visi ir dzērāji un lielībnieki, — viņš bija pateicis. — Un atsūtītais var pa ceļam visu nodzert un nospēlēt uz kauliņiem vai triktraku [9].

Sera Hjū istabā stāvēja lādīte, līdz malām pilna sudraba un zelta monētām, un Džoena to zināja. Otrā — lielākā lādē bija sakrauta lieliskā Arasas vadmala, sudraba bļodas un kausi, brokāta un samta kleitas, zvērādu apmetņi, apzeltīti dzelzs cimdi, plecu bruņas, mežģīnes un daudz dārgu mantu, ko sers Hjū bija atvedis no Francijas 1346. gadā.

Tādēļ, lai arī cik kārdinoši itālietis izlika savu preci, pils saimniekam viņš nekā nespēja iztirgot.

Duvrā, kurp steidzās nokļūt tirgotājs, noliktavas bija pilnas preču, turklāt pie jebkura tirgus bodnieka tās varēja nopirkt uz pusi lētāk, nekā prasīja klejojošais tirgotājs. Kalpa un ēzeļa uzturēšana ceļā arī neietilpa itālieša aprēķinos.

Džoena, vaigus dūrēs atbalstījusi, domīgi raudzījās ugunī un pārsteigumā iekliedzās, kad itālietis, piegājis no mugurpuses, pēkšņi uzmeta viņai plecos svītrainu zīdu.

—   Pagriezieties pret gaismu, milēdij, piespraudiet zīdu uz krūtīm ar šo skaisto sudraba rozi — lai visi redz, cik ļoti izdaiļo jaunavu manis piedāvātās mantas.

Džoena pielēca kājās.

—   Ak, tirgotāja kungs, tādā gadījumā man jānomazgājas un jāpārpin bizes!…

Kad meitene atgriezās hollā, visi paskatījās uz viņu bezgala izbrīnīti. Nomazgājusies un sasukājusies, izgreznojusies ar raibo drānu, ar satraukumā un priekā kaistošiem vaigiem Džoena vairs nelikās tik neglīta, par kādu visi līdz šim viņu uzskatīja.

Bet viņa, skaņi smiedamās, cēli staigāja šurpu turpu, ar garo šlepi slaucīdama smiltis uz ķieģeļu grīdas.

«Dievs, piedod man, bet viņa vienā mirklī pēkšņi kļuvusi līdzīga savai mātei, lēdijai Elinorai!» izbailēs nodomāja sers Hjū. Bet skaļi viņš teica:

—    Džoena, neturiet rokas sānos iespraustas un nerē- ciet kā dzērājs krogā. Kad jūs tā atplešat savu muti, lāga cilvēkiem sāk likties, ka jums ir divreiz vairāk zobu, nekā dievs tas kungs cilvēkam devis.

Nepievērsdama tēvocim uzmanību, Džoena ielēja vanniņā ūdeni un, ļāvusi tam nomierināties, noliecās, aplūkodama savu atspulgu.

—    No venēciešiem, — iejaucās tirgotājs, — es varu jums nopirkt stikla spoguli, ko viņi izpūš Murano pilsētā. Tos karina pie sienām. Tajos cilvēks var sevi redzēt visu — no galvas līdz kājām.

—   Esmu skatījies tādā spogulī virsbīskapa pilī Londonā, — skvairs pavēstīja. — Tas bija skaistā platā rāmī, un es tajā redzēju sevi no galvas līdz kājām. Bet es jums saku, ka es par to nedotu nevienu fārtingu, tāpēc ka attēlā mans deguns bija uz pusi lielāks par seju

Džoena, nolaidusi bizes pār pleciem, sēdēja pie galda un klusēdama klausījās sarunā. Uz viņas pleciem čaukstēja zīds, no tā nāca ingvēra, vaniļas un vēl kaut kāda maiga un salda smarža — gluži kā mežā agri pavasarī. Tirgotājs no jauna paskatījās uz meiteni. — Ja milords man dos par pavadoni kalpu ar ieroci un apmainīs manu zirgu ar visu ēzeli pret citu atpūtušos zirgu, es atstāšu milēdijai visas šīs greznumlietas, — viņš smaidīdams teica.

3. nodala

Tirgotāja kalpam pilī neatradās vieta. Tilts vēl nebija pacelts, bet pāri grāvim, kas šķīra pili no ciema, vēl varēja saskatīt pavarda uguntiņas tuvākajās mājelēs.

—   Mēs jau tevi ielaistu, — apmulsusi teica sieviete, iznākdama no pirmās mājas uz viņa klauvējienu, — bet saimnieks aizjājis uz Greivsendu, un nav labi uzņemt svešinieku, ja mājās sievifetes vienas pašas.

Puisis pavīpsnāja tumsā. Laikam jau šajā mājā nav nekāda lielā bagātība, ja saimniece ir tik atklāta ar pirmo garāmgājēju.

—   Vācies prom! — atsaucās rupja balss, kad viņš pieklaudzināja pie nākamajām durvīm.

Tā viņš klīda no mājas uz māju, klupdams pret ceļmalas akmeņiem un brizdams pa peļķēm. Tumsā viņš uzdrā- zās virsū kādam stabam. Zem jumtiņa saskatījis pienaglotu Pestītāja tēlu, puisis izbailēs norāva no galvas cepuri un atvainojās kā dzīvam cilvēkam. Tātad viņš jau nonācis līdz ciema galam. Viss ciems grima melnā tumsā — kā izmiris, tikai kaut kur iesāņus mirdzēja uguntiņa, un puisis devās tajā virzienā. Te viņam pat nevajadzēja klauvēt, jo durvis bija noņemtas no virām, un saimnieks tām pie- rīkoja aizbīdņus. Pretī zem nojumes gaišmatains puika darbojās pie ēzes. Tā bija lauku smēde.

— Ko tev vajag? — nelaipni noprasīja saimnieks par atbildi uz viņa sveicinājumu. — Labi cilvēki naktī neblandās pa ceļiem!

Nabaga kalpam vienpadsmito vai divpadsmito reizi nācās atkārtot savu stāstu par to, ka pilī viņam nebija atraduši ne kakta, ne ēdiena.

—    Tad jau iznāk, ka lauku kalējs ir bagātāks par skvaira kungu, — kalējs teica iesmiedamies. — Siev, neguli: paklausies, ko stāsta šis puisis! Bet tu, Džek, sabuknī bērneļus, ļaujiet piemesties tam zellim! Ehē, tu nemaz neesi tads jēradvēsele, kā varētu likties pēc tavas valodas, — piebilda saimnieks, kad plēšu uzpūstā uguns apspīdēja seju viņa viesim. — Panāc nu tuvāk, lai es paskatos, vai tev piere nav izgreznota!

—    Vari būt mierīgs, — labsirdīgi smaidīdams, atbildēja puisis, — paldies dievam, tas vēl nav noticis. Es esmu itāliešu tirgotāja kalpībā un salīgts aizvest viņu līdz Duv- rai.

Viņš it labi saprata saimnieka mājienu. Puišus, kas atsacījās no darba, karaļa tiesas vīri tvarstīja pa ceļiem, tiesāja un iezīmēja ar nokaitētu dzelzi, izdedzinādami uz pieres burtu «v», kas nozīmēja vārdu «viltnieks».

Puika pie laktas ar pūlēm knaiblēs pagrieza dzelzs gabalu un iebāza ugunī. Tad, noslaucījis rokas pie audekla biksēm, viņš ziņkāri piegāja pie ciemiņa.

Zēnam vasaras raibumi tagad nebija redzami. Viņa seja, ēzes liesmas apgaismota, likās kā no vara izlieta, gaišie salmu krāsas mati nokarājās pār vaigiem, un viņš izskatījās uz mata kā vara eņģelis no Saseksas kapelas altāra. Ta nodomāja tirgotāja kalps, jo viņi abi ar saimnieku bija apceļojuši daudzas pilsētas un iegriezušies ne vienā vien skaistā baznīcā un kapelā.

—    Nu tad liecies gulēt, — teica vara eņģelis, bet balss viņam bija visparastākā — cilvēciska, tāda, kāda mēdz būt zēniem piecpadsmit sešpadsmit gadu vecumā, kad viņi runā vai nu basā, vai pēkšņi diskantā. Viņš pastūma sāņus skrandas uz grīdas un izbrīvēja vietu.

Uztrauktās vistas, nekā neredzēdamas, lidoja virsū pavardam mājeles vidū; skanēja gāgināšana, kladzināšana, spārnu sišana un pamodinātās govs īdēšana.

—   Vasarā mēs piesienam Milliju pagalmā, bet tagad naktis ir drēgnas … — saimniece paskaidroja.

—       Naktis kā jau naktis, govs nenosprāgtu, — vīrs pārtrauca viņu. — Bet patlaban pa ceļiem apkārt dauzās pārāk daudz «labu» ļaužu.

Negaidīdams otrreizēju uzaicinājumu, ciemiņš nosvieda uz grīdas svārkus un izstiepās visā garumā.

—   No viņa iznāktu labs kalējs, — pēc brīža teica saimnieks, ieklausīdamies ciemiņa varenajā krākšanā. — Paskaties uz viņa krūtīm un dūrēm! Nudien tev saku: no tā puiša iznāks lietas koks!

—   Kāds bija tava saimnieka zirgs? — jautāja Džeina Stro, no rīta modinādama savu ciemiņu. — Un vai tev nebūtu laiks celties, puis? Mans vecais ar lielāko dēlu aizgāja uz klosteri apkalt zirgus, bet es noņēmos ar saimniecību un tevi aizmirsu. Es prasu, kāds bija tava saimnieka zirgs.

—   Bērs, — puisis atbildēja, tūlīt atmozdamies. — Bet pavadā tirgotājam jāved ēzelis, — viņš piebilda, uzlēkdams kājās.

—   Tad jau paldies dievam! — sieviete sacīja nomierinādamās. — Skatos, te pajāja garām kāds svešinieks uz rudas ķēves, aiz viņa — puišelis no pils, un es jau nodomāju, ka tik tu gulēdams neesi palaidis savu tirgotāju.

… Kad puisis piegāja pie aizsarggrāvja, tilts jau bija nolaists, bet pilī neviena nemanīja.

—   Ohei! — puisis iekliedzās. Sāka riet suņi. Tā kā neviens nerādījās, puisis iekliedzās vēlreiz.

—   Ko tu bļausties kā traks! — iznākdama jautāja va- kardien redzētā mazā lēdija. — Klostera priekšniece vēl guļ. Bet tavs tirgotājs jau sen aizjāja.

Puisis ar cepuri rokā sastinga mēms.

—   Ko tu tā stāvi! — lēdija turpināja. — Ej uz mūsu piedarbu, mums tikpat vajadzīgi cilvēki. Tirgotājs tā arī pateica: «Ņemiet manu puisieti, viņš jums noderēs.»

—   Viņš tā teica? — pietvīcis sarkans, iebļāvās puisis, triekdams cepuri pret zemi. — Bet vai viņš neteica, ka nav man samaksājis par darbu? … Bez tam esmu nopelnījis no viņa ēzeli…

—   Es gan nekā nezinu, — mazā lēdija nomurmināja, mulsi aizgriezdamās. — Tu labāk nebauro kā vērsis, tādēļ ka tūlīt iznāks sers Hjū.

Puisis nogriezās no ceļa un apsēdās zem krūma. To visu vajadzēja pamatīgi apdomāt. Vai tā ir taisnība? Tagad jebkurš skvairs, fermeris, pat rentnieks varēs viņu uzrādīt, bet šeit neviens negribēs par svešu cilvēku galvot.

Vai nevarētu palūgt, lai skvairs izdod viņam apliecību, ka viņš nav aizgājis 110 saimnieka patvaļīgi? Turklāt jāapjautājas par ēzeli… Puisis atkal atgriezās pie pils. Mazā lēdija nekur nebija redzama, bet no staJla kalps izveda itālieša bēro zirgu. Viņiem nopakaj iznāca skvairs un, kamēr kalps vadāja zirgu aiz pavadas, uzmanīgi aplūkoja itālieša bēri.

—   Labrīt, ser, — svešais puisis teica, noceldams cepuri.

Skvairs paskatījās uz viņu, tad paņēma no kalpa rokām apaušus.

—   Izskats labs, Elan, — viņš piezīmēja, — bet tu paraugies, kādi viņa pakavi!

—   Ser, — nokāsējies iesāka svešinieks, — vai jūs nevarētu apliecināt, ka es neesmu aizbēdzis no sava saimnieka?

Skvairs klusēja. Viņa vietā ierunājās zirgu puisis:

—   Kur tu tagad domā iet? Mums vajadzīgi cilvēki zirgu stallī…

—    Es no saimnieka esmu nopelnījis naudu un ēzeli, — jauneklis atbildēja, ar pūlēm norīdams siekalas. — Manu naudu viņš aizveda līdzi, bet ēzelis, es redzu, stāv jūsu stalli. Un man ar to jātiek atpakaļ mājās Eseksā.

Skvairs klusēja.

—   Saimnieks mani salīga par kalpu Brentvudā, Eseksā, — no jauna iesāka svešais puisis. — Es ar viņu kopā biju Londonā un katru dienu stiepu viņa saiņus uz liellaivām. Pēc tam es viņu pavadīju no Londonas uz Dārtfordu, no Dārtfordas — uz Ročesteru, no Ročesteras — uz Meid- stonu. Mēs norunājām par četriem pensiem [10] dienā un viņa maizi, bet par to, ka aizvedīšu viņu uz Kenterberiju, viņš man apsolīja ēzeli.

Sers Hjū greizi paskatījās uz svešinieku. Tirgotāja kalps runāja godbijīgā balsī un spieda roku pie sirds, tomēr viņa sejā kaut kas skvairam nepatika. Viņš pārlieku rauca melnās uzacis un pēc katra vārda ar roku it kā šķēla gaisu.

—   Bet tev taču neiznāca aizvest itālieti uz Kenterbe- riju, — kāpēc tad tu prasi ēzeli? — prātīgi iebilda kalps.

—    Un četri pensi dienā ir pārāk liela maksa tādam skrandainim kā tu. Paliec pie mums par diviem pensiem dienā! Toties tev nevajadzēs jāt uz Duvru vai Kalē pēc nopelnītās naudas.

—   Es atnācu pēc sava ēzeļa, — jauneklis stūrgalvīgi sacīja.

—   No kurienes tu rāvi, ka mūsu stallī ir tieši tavs ēzelis?

—   Penč! — puisis pilnā rīklē iekliedzās, un ēzelis no staļļa tikpat spalgi atsaucās: «Io-ho-ho!»

—   Tūlīt vācies prom no šejienes! — skvairs klusi pateica. — Tu dzirdi?

… Puisis gāja pa ceļu, galvu šūpodams un neizpratnē rokām plātīdamies. Pēc visa redzams, ka viņam tagad klāsies plāni. Pie dvēseles nebija ne pensa, ceļā viņš galīgi noplīsis, un tagad patiesi neviens neticēs, ka vēl vakar viņš kalpojis pie bagāta tirgotāja. Ko darīt? Lūgt, lai palīdz kalējs, pie kura viņš pārlaida nakti? No skata viņš tā kā nebūtu ļauns cilvēks, bet ļaudis tagad ir iebaidīti, katrs domā tikai par sevi. Tomēr puisim citur nebija kur iet, un viņš nogriezās uz ciema smēdi.

Zem nojumes drūzmējās cilvēku bariņš, taču jau bija iezvanīts dievkalpojums, un kalējs vairs neuzpūta uguni.

—   Te, redz, kaimiņi dabūjuši zināt, ka tu esot četras grāfistes apbraukājis, — teica kalējs, ieraudzījis puisi,

—    un grib zināt, ko jaunu tu esot pastāstījis. Bet ko es varu viņiem atbildēt, ja tu visu nakti nogulēji kā murkšķis, bet mēs aizgājām mazā gaismiņā … Bet kāpēc tu atgriezies? Kur palicis tavs tirgotājs?

Lāga ļautiņi galvas vien grozīja, klausīdamies nabaga nelaimesputna nedienās. Jā, jā, tagad tādi laiki… Bet lai pamēģina kalps tā izrīkoties ar kungu, viņu tūlīt iespundēs bluķī, bez tam vēl uz divām vai trim dienām noliks pie kauna staba pilsētas laukumā.

Saule jau bija uzkāpusi augstu debesis, bet puisis vēl arvien runāja un runāja bez apstājas:

—   Pienākuši slikti laiki. Franči sit mūsējos jūras šauruma viņā pusē. Karš aprij visu naudu, un cilvēki vēl nav atvilkuši elpu pēc viena nodokļa, bet karalis un parlaments jau izdomā otru un trešo.

—    Vai esat dzirdējuši? — ierunājās kalējs, pieceldamies kājās un pārlaizdams acis klātesošajiem. — Mūsu tiesnesis [11] noteicis šajā pusgadā pļāvējiem maksu divus pensus ar paša iztiku,

—   Nu gan viņa znotiņš sers Markuss Osborns pieņems nevis astoņus dieniniekus, bet divpadsmit, — kāds nikni nomurmināja.

—    Tāpat arī izdomāja šo klaidoņu iezīmēšanu. Bet vai tad es esmu klaidonis, ja negribu strādāt par grašiem? Tagad pat svētceļniekam jāņem no sava mācītāja apliecība, ka viņš patiesi dodas svētceļojumā.

—   Jā, patlaban daudz naudiņas aiztecēs skrīveru un pilnvarnieku[12] kabatās … Savā pusē tu vienmēr atradīsi divus galviniekus, bet citā grāfistē gluži par baltu velti tiksi cietumā vai samaksāsi sodu.

Puisis dusmās trieca cepuri pret zemi un sita sev pa lieliem, un arī tie, kas viņu klausījās, svieda cepures pret zemi un sita sev pa gurniem, jo simtiem gadu laikā viņi nebija iemācījušies citādi izpaust savu sašutumu.

—    Pa gada tirgiem staigā nabagmācītāji, viņi stāsta bībelstāstus; un nekur svētajos rakstos nav sacīts, ka vieniem visu mūžu jāstrādā melnās miesās, bet citiem — jādzīvo no viņu pūliņiem.

—    Bagātie draudzes mācītāji braukā uz medībām kā lordi, algo livrejās tērptus sulaiņus, viņiem nav laika noturēt dievkalpojumus. Viņi nolīgst nabagmācītājus, un tie par grašiem strādā viņu vietā tikpat kā dieninieki. Eseksā nabagmācītāji gavēņa laikā lūdz žēlastības dāvanas.

—    Pie mums, Kentā, tas pats. Edz, Džima Stro dēls izdomājis par viņiem dziesmiņu… Tu nebaidies, uzdziedi mums, Džek!

Zēns stīvējās pretī, tomēr viņu izvilka pie pašas ēzes.

—   Nu, nu, Džek, nedzen velnu! — kalējs stingri uzsauca.

Tukšigs melnsvārcis par grasi, —

Džeks sāka dziedāt, bailīgi šķielēdams uz krāsns kruķi, ar kuru tēvs parasti bikstīja ogles,

Zārku uztaisīs, kā prasi, Un par vienu auzu sieku Apraks mironi ar prieku.

—   Veikli gan! — svešais puisis atzinīgi sacīja, ar interesi vērodams Džeku. — Vai tiešām tu pats izdomāji tādu dziesmu?

—   Pats! Un kas tur sevišķs? — samulsis atbildēja Džeks. — Kad mēs te svētdienās sēžam, viens iesāk, otrs pieliek kādu vārdu, un tā tas aiziet…

—   Pats izdomāja, pats, — tēvs pārtrauca zēnu, ar lepnumu uzsizdams viņam uz pleca. — Viņš iet savas vecāsmātes — manas nelaiķes sievasmātes pēdās. Kad viņa reizēm iesāka stāstīt pasaku vai uzņēma dziesmu, tad tajā bija gan par karali Arturu, gan bruņiniekiem, gan fejām …

—   Kas nu tur liels par fejām un bruņiniekiem! — puisis nicīgi teica. — Bet izdomāt par mācītāju — tur gan vajadzīga galviņa! Jā, viņš tev ir zēns uz goda. Ar ko tu viņu tā baro? Paskat, cik viņš labi noaudzis un sārtiem vaigiem! Var domāt, ka viņš svētdienās dabū pienu un gaļu …

Un visi, pat bērni, sāka smieties par viņa joku.

Gaļu un pienu Dzims Stro, protams, nevarēja piedāvāt savam ciemiņam, bet viņu pabaroja ar lieliskām uz ķieģeļiem apceptām kviešu maizes šķēlēm, un viņš izdzēra vismaz puspintes alus. Bet tagad vajadzēja taisīties ceļā.

Saimnieki ar ciemiņu sprieda ilgi un beigu beigās izlēma, ka atgriezties Eseksa puisim nav izdevīgi. Viņu paņems par dienas strādnieku, bet Eseksā maksā vēl mazāk nekā Kentā. Tur kungiem darba roku pat bez maksas atliku likām … Ja puisis paliks te vēl vienu nakti, viņš rīt ar kalēju varēs doties uz Kenterberiju. Starp citu, palīdzēs vecajam Stro nest maisu ar naglām un pakaviem. Kenter- berijā vienmēr sanāk daudz ļaužu, un tur varēs it viegli iekārtoties darbā. Ja ne — būs jādodas vēl tālāk — uz Duvru. Tādu spēkavīru salīgs jebkurš kapteinis un samaksās par četriem mēnešiem uz priekšu.

Pievakarē savilkās negaiss. Istabā bija sutīgi, un Džeks aizveda ciemiņu sev līdzi pārnakšņot uz sienaugšas.

Tikko viņi apgūlās, nodardēja pērkons. Septembra beigās tas nesolīja nekā laba, un abi izbailēs sāka krustīties.

Ilgu laiku viņi gulēja klusēdami, raudzīdamies, kā baltas un zilas liesmas staipās pār istabaugšas sienām un jumtu. Miegs izgaisa, un viņi sāka spriedelēt par šo un to. Viņu saruna uzmodināja veco Džeinu Stro, viņa uzkāpa pa trepēm, ieklausījās un tad, pašūpojusi galvu, piedauzīja pie durvīm.

Tas, ko viņa izdzirdēja, būtu varējis no tiesas izbaidīt, ja viņai jau kopš bērnības nebūtu zināmas tādas runas. Bet, kamēr cilvēks ir jauns, viņā viss vārās aiz niknuma, redzot netaisnību, bet vēlāk, pēc gadiem, viņš pamazām atdziest.

—        Kā tu domā: vai zemnieki ar rungām un stopiem vien varēs pieveikt lordus? — Džeks izprašņāja ciemiņu.

—   Tu vēl esi jauns, — augstprātīgi atbildēja puisis,

—   citādi tu būtu dzirdējis par kauju pie KresīKas toreiz piespieda bēgt franču bruņiniekus? Kājnieki! Bet no kā sastāvēja kājnieki? No strēlniekiem! Bet kas ir strēlnieki? Tādi paši zemnieki kā mēs ar tevi!

Džekam sāka strauji dauzīties sirds.

«Lai pateicam brīvniekam zaļajā vamzī.. .» viņam ienāca prātā dziesma. Bet nē, nevajag pārāk paļauties uz dziesmām un pasakām …

—   Vai tu biji tur klāt? — viņš zobgalīgi jautāja.

—        Es pats nebiju, — puisis atbildēja kasīdamies, — bet toreiz mans tēvs vedis smiltis …

—        Gardas zosu kājiņas! — Džeks zemā balsī viņu pārtrauca, ērtāk ierīkodamies sienā.

Tas bija viņa tēva iemīļotais teiciens: «Gardas zosu kājiņas!» — «Vai tu esi ēdis?» — «Ēdis netiku, bet mūsu tēvocis visu redzējis, kā pārvaldnieks tiesājis; saka, esot gardas.»

Puisis aizsvilās.

—   Ak tu, sarkanmatainais Kentas muļķi! — viņš pateica.

—   2ēl gan, ka Brentvuda tik tālu no jūras! Mēs jūsu vietā jau būtu sagrābuši ne vienu kuģi vien un tad sadevuši kundziņiem no sauszemes un no jūras!

Tieši tajā brīdī vecā Džeina Stro arī pieklaudzināja pie durvīm.

Abi apklusa, un pēc dažiem mirkļiem ciemiņš jau krāca.

Džeks gulēja aizvērtām acīm, un viņa sirds tā dauzījās, ka likās — viņam ir nevis viena sirds, bet vesels ducis.

Bez šaubām, puisis runā patiesību. Vai tad tas ir taisnīgi, ka kungi ēd, dzer un dzīvo pēc sirds patikas, izmīda zemnieku labību, norobežo upes, aizliedz zemniekiem turēt savas dzirnavas, bet, kad aizved graudus pie viņiem, šie paņem pusi par malumu …

Ciemiņš saka — vēl neesot pienācis īstais laiks. Blēņas! Tieši tagad ir pats īstākais laiks sataisīt jukas. Muižnieki cīnās Francijā; kur vien skaties — visās pilīs tikai bērni, sievietes un veči, un vēl daži kalpi. Par tādu kā Drūrikoma pat nav ko runāt — tiltu nolaiž un pacel tikai skata pēc, bet grāvi apkārt pilij var brišus pārbrist. Pat Ročesterā, Bērlijā un Koveneitā pašreiz nav vairāk par desmit apbruņotiem cilvēkiem. Kādi laiki tad vēl jāgaida? Un kur lai meklē šo puisi, kad būs situsi tā stunda? Neviens pat nebija pajautājis viņa vārdu …

—   Paklau, tu, — purinādams viņu, Džeks teica, — kā tevi sauc?

—   Valters Teilors, — tas atbildēja, acumirklī pamodies. — Tā arī prasi pēc Vata Teilora, jumiķa dēla, tā jumiķa, kurš apjūma Brentvudas baznīcu.

—   Nu, bet kā tu tomēr doma, vai pie jums Eseksā būtu daudz tādu, kas tūlīt tev sekotu? — Džeks čukstus apjautājās.

—   Arī pašreiz nāktu vismaz cilvēku trīsdesmit, — Valters Teilors atbildēja, un tumsā viņa acis spīdēja kā lūsim.

—   Vari skaitīt trīsdesmit vienu, — svarīgi piebilda Džeks. — Pēc tava pirmā aicinājuma es ieradīšos ādas vamzī, ar stopu un četrām bultām.

4. nodala

Cik labi agrā rītā nostāties pie laktas!

Bum! — Džeks uzsita ar veseri, un tālu viņpus meža kāds atbildēja — bum! … Tas bija Džeka trauksmes signāls, un viņpus meža atsaucās viņa palīgs.

Bum, bum, bum! — viņš sita no visa spēka, un gaiss visapkārt dunēja kā zvans.

Tad zēns izgāja uz sliekšņa un raudzījās tālumā. Nē, nevis uz Drūrikomas pusi, bet tur, kur tālē kā jūra zil- gmoja mežs.

Sasilušais gaiss virmodams cēlās virs zaļajiem Kentas

pakalniem, un Džekam likās, it kā mežs trīsēdams celtps augšup, ka tas ir nevis mežs, bet viņam pretī nāk drošsirdīgo brīvo zemnieku pulks.

«Tie paši zemnieki, kuri notrieca franču bruņiniekus no zirgiem,» domāja zēns, atcerēdamies nakts sarunu, «drosmīgo zemnieku pulks zaļajos vamžos, ar stopiem rokā. Zemnieki, par kuriem sacerēta dziesma:

Lai pateicam brīvniekam zaļajā vazmi, Ar spārnoto bultu, kas stopā trīc! Tas nelāva Angliju aprīt kā mušu Ar visām muižām un lordiem līdz.»

Tēvs vakar vakarā bija licis viņam pārcilāt visus krāmus šķūnī un notīrīt rūsu no veciem dzelžiem, un Džeks centīgi izpildīja šo darbu. Bet kāpēc mazie guļ tik ilgi? Un kur aizķērusies māte?

Diendienā strādājot kopā ar tēvu, Džekam bija ar groziem jānes ogles, jāpūš plēšas, jāpadod tēvam gan veseris, gan knaibles, bet mazie bērni tikai ar skaudību iztālēm nolūkojās viņos. Pēc tam kad Filam dzirkstele bija izdedzinājusi aci, tēvs viņiem aizliedza pat tuvoties laktai.

Bet kur tad beigu beigās ir visi bērni? Pat skuķi nav dzirdami aiz mājas.

Jāiet sapļaut zāle, bet ar to patīkamāk nodarboties, kad tev pa pēdām tipina žiglas kājeles un kad tev palīdz čaklas roķeles.

Tomēr, iekams aiziet no mājas, jāpaskatās uz; savu dārgumu glabātavu — vai viss kārtībā? Vai par tās esamību nav uzodis kāds ienaidnieks?

Džeks pašķīra pliederu krūmus un bedrē sataustīja savu garo balto stopu. Tagad nav īstais laiks ar to noņemties, tomēr zēns nevarēja liegt sev prieku paturēt rokās šo cildeno ieroci.

Pēkšņi atskatījies viņš ieraudzīja, ka, veicīgi lēkdami pār žogiem un grāvjiem, pie viņa pa galvu pa kaklu brāžas viss bērnu bars: Fils, Toms, Lizi ja, bet citiem pa priekšu — mazā Enija ar vējā plīvojošiem baltiem matiem.

Džeks atgriezās pie nojumes un, neizlaizdams no rokām stopu, rādīdams norūpējušos vaigu, sāka rakņāties pa vecajiem dzelžiem.

— Ai, Džek! Ai, Džek! — skriedama pār pagalmu,

klaigāja mazā Enija. — Ai, Džek, tu nemaz nezini, kas noticis!

—   Kas tad ir? — Džeks jautāja, uz brīdi zaudēdams savu lepno izskatu. — Kur māte?

—   Ai, uz ceļa! Tur uz ēzelīša sēž lēdija …

—   Ko tu pļāpā, kāda lēdija?

—   Māte visu zina, arī Fils un Toms, un Lizija! Nudien, es nemeloju! — gandrīz vai raudādama, apgalvoja Enija. — Maza lēdija … Viņa lamājas kā prāmnieks!

Šajā mirkli pieskrēja ari pārējie.

—   Ai, Džek! — viņi sajūsmā skaļi pavēstīja. — Ej tūlīt uz ceļa! Tevi sauc lēdija! Viņa, nudien, lamājas kā prāmnieks tēvocis Ešlijs!

—   Lai runā viens no jums! — Džeks pavēlēja. Bet, tā kā bērniem tūdaļ sekoja pati Džeina Stro, piedurknē slaucīdama pietvīkušo, nosvīdušo seju, viņš nepacietībā pievērsās viņai: — Kas noticis, māt?

—    Lizija un Enija uz ceļa rotaļājās, — stāstīja kalēja sieva, apsēzdamās ēnā un ar svārku malu vēdinādama seju. — Pēkšņi skatās: uz ēzelīša jāj lēdija, bet ēzelltis negrib iet, un viņa to slānī ar koku. Lēdija šiem prasa, vai neesot redzējuši svešu puisi dzeltenā vamzī. Viņi nobijās un klusē. Viņa sāka kliegt. Tad šie nobijās vēl vairāk un joza pēc manis. Es aizskrienu un redzu: uz ēzelīša sēž maza lēdija, taisni tāda pati kā mūsējā no pils, tikai skaista …

—   Kā dievmāte! — piemetināja Lizija.

—   Jā, un viņa man saka: «Vai tu, sieviete, neesi redzējusi puisi dzeltenā vamzī? Šis ir viņa ēzelis.» Ja reiz tā, tad es saku: «Redzēju gan. Viņš pie mums gulēja pa nakti.» Bet šī saka: «Pasauc viņu!» Bet es viņai saku: «Viņš ar veco aizgāja uz Kenterberiju.» Te uzreiz ēzelis…

—   Te uzreiz ēzelis sāka sperties, — bērni sajūsmā kliedza, — bet lēdija sāka lamāties kā prāmnieks!

—   Viņa bļāva: «Noladētais lops, kaut tu nosprāgtu!» — sajūsmā iespiedzās Fils. — Un ēzelis katrā ziņā nosprāgs, tāpēc ka šodien pirmdiena, un, ko pirmdienā saka, tas piepildās.

—   Un viņa nolauza zaru un sita ēzeli, bet viņš spērās! — bērni vienā balsī sauca. — Tad viņa teica, lai tu aizejot uz ceļa!

—   Kādēļ es viņai esmu vajadzīgs? — Džeks dusmīgi jautāja. Viņš saraustīja savu vamzi. Viņa lūpas nez kāpēc bija kļuvušas sausas.

— Ej vien, dēls, — sacīja māte. — Jaunkundze grib mums atstāt ēzeli: Varbūt tas puisis vēl atgriezīsies ar tēvu — tad viņš mums pateiks paldies … Bet, ja neatgriezīsies, — mums jo labāk.

— Ak, kaut tu izčibētu! — Džeks izdzirdēja, tuvodamies ceļam. Un pēc tam: pliukš, pliukš! — tur jātniece no visa spēka zvetēja ēzeli.

Zens pašķira lazdu krumu un pa- skatījas uz ceļa. Ēzelis griezās kā

vilciņš, bet jātniece, abām rokam ieķerusies pavadā, šļūca zemē te uz vienu, te uz otru pusi.

—   Skrien ātrāk šurp! — uzsauca pazīstama balss, un neviens cits kā Džoena Drūrikoma pagrieza pret viņu no piepūles un niknuma tumši piesārtušo seju. — Labdien, Džek! Ko tu stāvi kā stabs?

—   Labdien, Džoena, — zēns beidzot izdabūja pār lūpām.

Meitene no pils tagad bija daudz skaistāka nekā toreiz, kad viņi saplūcās uz ceļa. Tagad viņai ap pleciem bija raibs zīda apmetnis, uz krūtīm sasprausts ar sudraba sprādzi, kājās smalkas sarkanas ādas kurpes un ādas zeķes un labās rokas katrā pirkstā pa gredzenam.

Tomēr viņa, kā redzams, nemaz nebija lepna.

—    Padomā, tirgotājs nebija atdevis nabaga puisim ēzeli, — Džoena skaidroja, kamēr Džeks, piegājis tuvāk, mierināja lopu, pliķēdams tam skaustu. — Viņš tā lūdzās, ha es nevarēju izturēt. Es saku tēvocim: «Mums jāatdod ēzelis,» — bet tēvocis atbild: «Vācies no šejienes pie velna ar visu to nolādēto ēzeli!» Es aizgāju un uzrakstīju puisim apliecību, ka viņš nav klaidonis . . .

—   Pati uzrakstīji? — Džeks ar cieņu jautāja.

—   Vai tas nav vienalga — mēs uzrakstījām kopā ar Elanu, — Džoena teica, mazliet samulsusi. — Bet parakstījos es pati, gan tu redzēsi — ļoti skaistiem maziem burtiņiem. Un uzspiedu vaska zīmogu. Sers Hjū gribēja man izraut zīmogu no rokām, un es iekodu viņam pirkstā. Tad paņēmu no lādes māmiņas kleitas un gredzenus. Pilī es vairs neatgriezīšos.

—   Kur tad tu paliksi?

—   Es došos uz klosteri un dzīvošu tur tik ilgi, kamēr iziešu pie vīra. Ko tu teici?

—   Neko, — Džeks nomurmināja.

Viņi nolēma, ka Džeks pavadīs Džoenu līdz klosterim, bet pēc tam paņems ēzeli pie sevis. Ja tirgotāja kalps atgriezīsies, Stro atdos ēzeli viņam; ja neatgriezīsies, tad, kā sacīja vecā Džeina, — jo labāk viņiem.

—   Es vedīšu ēzeli pie iemauktiem, — Džeks ierosināja, — bet tu sēdi un nekāp nost, tāpēc ka aiz Helsas klajuma ir tādi dubļi, ka tu pazaudēsi savas skaistās kurpītes.

Džoena vērīgi viņā paskatījās. Savā ādas vamzī, ar lielo stopu rokas viņš izskatījās kā pieaudzis vīrs …

—   Klostera priekšniece ir pie mirēja gultas, — paskaidroja jaunmāsa ar tādu kā lapsas purniņu, vērdama vaļā vārtus. — Bet kādā vajadzībā tu, Džek? — viņa jautāja kalēja dēlam.

—   Zēns ir kopā ar mani, — Džoena cienīgi atbildēja. — Kad māte Ģenoveva atbrīvosies, pasaki, ka viņu gaida lēdija Drūrikoma! Ņem šo sainīti! Mēs pastaigāsimies pa ceļu.

Jaunmāsa kavējās aizvērt vārtus. Viņu mocīja ziņkāre. Bērni devās prom pa ceļu, vezdami ēzeli pavadā. Par ko tik dedzīgi varēja tērzēt lēdija Drūrikoma ar puiku no Disbijas?

Jaunmāsa vēlreiz palūkojās pa vārtiem. Zēns piesēja ēzeli krūmos, novilka savu vamzi un paklāja zālē. Meitene apsēdās, bet viņš stāvēja tās priekšā, atbalstījies uz garā stopa.

Jaunmāsa ieķiķinājās un ar blīkšķi aizcirta vārtus.

Kad mātei Ģenovevai pasacīja, ka viņu gaida Džoena Drūrikoma, mūķene ievaidējusies pacēla rokas pie pieres.

Abatei kaisa galva. Viņa visu nakti ne mirkli nebija dabūjusi ne acu aizvērt. Vājinieku atveda ap saules rietu, augu nakti viņš gārdza, svaidījās pa gultu un lamājās divās valodās. Kaut gan dakteris, izglītotais mūks tēvs Rolands, viņam aizliedza kustēties, viņš kliedza, lai tūlīt viņu vedot uz pili.

—   Lai tas skopulis, — viņš teica ar aizņemtu elpu, aiz sāpēm kozdams sev rokās, — lai tas sīkstulis, kuru sauc par manu tēvu, pats no sava maka samaksā nesējiem, mācītājam un dakterim! Gribu redzēt viņa ģīmi, kad viņš dabūs zināt, ka no visām manām muižām viņam paliks tikai ganības un pils!

—   Kam tad bruņinieks domā novēlēt savu īpašumu? — piesardzīgi apjautājās klostera priekšniece.

—    Velnam, nešķīstajam garam, lielceļa klaidonim! — viņš auroja kā negudrs.

—   Steidzami sūtiet cilvēku uz Jovervilu pēc notāra, — māte Ģenoveva pavēlēja.

Kamēr tēvs Rolands jauca zāles, slimajam vajadzēja noskaitīt divpadsmit reizes pēc kārtas psalmu «Miserere mei Deus!» Pretējā gadījumā nomierinošajam dzērienam nebūtu nekāda spēka. Pēc tam viņš izdzēra zāles no baznīcas zvaniņa — tas tūlīt apturot sāpes. Tad, uzmanīgi valstīdami viņa karsto un miklo ķermeni, māte Ģenoveva un tēvs Rolands ievīstīja bruņinieku nekrāsotā vilnas drānā.

—   Tagad viss būs labi, — teica dakteris, taču tajā pašā mirklī bruņiniekam pa muti sāka plūst asinis un žults un viņš kļuva bāls kā kaļķis.

Tēvs Rolands kādreiz bija bijis māceklis pie Džona Er- derna, Londonas mediķa, kurš pats apguvis savu māku pie slavenā Džona Hatisdena kas saviem skolniekiem atstājis ne mazumu grāmatu un piezīmju. Un tomēr bruņiniekam tas nebija nekāds kavēklis ar drausmīgiem lamu vārdiem aiztriekt dakteri prom no savas gultas.

—   Pasauciet pie manis Sneipu Mazuli no Disbijas, ja viņš vēl dzīvs, — slimais pateica, mazliet nomierinājies. — Viņš tūlīt man pasacīs visu patiesību.

Sneips Mazulis bija vienkāršs lauku dziednieks, bet bruņinieks tā dievojās, lādējās un nopulgoja visus svētos un piedevām vēl pašu dievu to kungu, ka abate bija spiesta viņa lūgumu izpildīt.

Kad sīkais cilvēciņš ienāca istabā, viņam nolika soliņu, lai viņš pienācīgi varētu apskatīt slimo.

Mate Ģenoveva izgāja ēdamtelpā.

—   Aizsūtiet pēc meitenes, — viņa klusi pateica.

Jaunmāsa ar lapsas purniņu, elpu aizturējusi, ilgu laiku nostāvēja pie krūmiem, tievo kaklu izstiepusi. Viņai gribējās līdz galam noklausīties, ko stāstīja zēns.

—     … Pēc tam viņš svieda savu šķēpu, un tas nodzink- stēja tā, it kā ieraudātos. Tad Rolands to pacēla un piespieda pie lūpām, un viņš redzēja, ka uz šķēpa parādījās asaras. . .

—   Pats Rolands sāka raudāt? — jautāja lēdija Drūrikoma, aizdomīgi šņākādama caur degunu.

—    Ak mūžs, tad nē jel, tu atkal visu saputroji, — raudāt sāka Dirandāls, viņa šķēps[13], — dusmīgi atbildēja kalēja dēls.

Tad jaunmāsa ieklepojusies sacīja:

—   Lēdija Drūrikoma, klostera priekšniece jūs gaida ēdamtelpā.

Džoenas īsajās, melnajās skropstās drebēja asaras. Baidīdamās, ka mūķene tās var ieraudzīt, meitene gāja ar augsti paceltu galvu.

Džeks brīdi gaidīja, ka viņa atskatīsies un pados kādu zīmi, tomēr Džoena cienīgi iegāja pa vārtiem.

Tad Džeks, sirdīgi raustīdams pavadu, atsēja ēzeli. Tikai tagad viņš atcerējās apliecību, ko Džoena bija iedevusi aiznest Vatam Teiloram.

Izvilcis papīru, viņš vispirms aplūkoja parakstu. Jā, tiesa gan, Džoena parakstījusies apaļiem, līdzeniem burtiņiem — to, nudien, vajadzēja prast! Bet viss pārējais gan bija uzkricelēts ar cita roku.

Apliecībā bija teikts:

«Es, Džoena Drūrikoma, skvaira sera Lajonela Drūrikoma (no Kentas grāfistes) un lēdijas Elinoras Dāremas (no Midlseksas grāfistes) meita, apliecinu, ka šā papīra uzrādītāju nekrietni piekrāpis itāļu tirgotājs, kurš, lai gan uzdāvināja man zīda drānu un sprādzes, tomēr aizveda šī puiša ēzeli un nesamaksāja viņam par darbu.

Lūdzu karaļa tiesas vīrus, novadu pārvaldniekus un zemes sargu vecākos neapsūdzēt viņu klaidonībā. Viņam taču kaut kā jātiek mājās, pa gaisu viņš nevar aizlidot. Bet viņš nav klaidonis, un es to apliecinu.

izdota karaļa Eduarda III valdīšanas astotajā gadā, divdesmit devītajā septembri, Drūrikomā, Kentā.

Džoena Beatrise Drūrikoma.»

Apliecība bija uzrakstīta angliski, tā, kā jau karalis bija noteicis.1

5. nodaļa

—   Vai tevi atsūtīja sers Hjū? — nepacietīgi uzsauca māte Ģenoveva, kad meitene pacēla uz viņu acis. — Kā viņš dabūjis zināt par visu to? Kādēļ tu raudi?

—   Es neraudu. Es pati viņam pateicu, — Džoena ar cieņu atbildēja. — Mēs nedrīkstam nozagt šim puisim ēzeli.. . Tieši tā arī pateicu — nozagt…

Māte Ģenoveva pārsteigtā uzrāva savas šaurās uzacis.

—     … un es nodiktēju Elenam apliecību… un uzspiedu zīmogu . ..

—   Vai seram Hjū ir kādas ziņas no dēla Francijā? — klostera priekšniece viņu pārtrauca.

—        Nē. Bet stāsta — karš esot beidzies. Sers Tristens drīz atgriezīsies. Melnais princis iecēlis viņu bruņinieku kārta, un sers Tristens atgriezīsies ar zelta piešiem . ..

«Viņš atgriezīsies mājās ātrāk, nekā tu domā,» abates galvā pazibēja doma, «bet viņu ienesīs ar kājām pa priekšu, un viņam vairs nebūs vajadzīgi zelta pieši. Ak kungs, bet ko tādā gadījumā grib no manis šī mazā muļķe?»

Tikai tagad viņa pievērsa uzmanību Džoenas drēbēm.

—   Kāpēc tu esi tā apģērbusies? Ko tu no manis vēlies?

—        Es atnācu pie jums dzīvot, — Džoena mierīgi atbildēja, — Džeks saka, lēdijām jāprot lasīt, rakstīt un spēlēt arfu. Es vairs neiešu atpakaļ pie sera Hjū …

Aiz sienas atskanēja dobjš vaids. Mūķenes sirds salēcās.

—        Pagaidi mani, — viņa aši teica. — Māte Agata, aizvediet meiteni uz bibliotēku!

Sneips Mazulis uzmanīgi apsedza slimnieku ar segu. Bruņinieka vaigi bija tik dziji iekrituši, ka zemādas skaidri iezīmējās zobi.

—   Nu? — uzmetis īsu skatienu, slimais noprasīja.

—        Drošsirdīgais bruņinieks dažādos laikos dabūjis četrpadsmit ievainojumus, — dziednieks godbijīgi teica, — bet neviens no tiem viņu nenovedīs nāvē.

—        No kā tad, pēc tavām domām, es nomiršu? — skaidrā balsī jautāja bruņinieks.

—        Pūžņi, kas sakrājušies mazajā zarnā, izplatījušies pa visu jūsu miesu. Kad tie nonāks līdz sirdij, jūs nomirsiet. Un tas, protams, ir no galīgi nederīgā franču ēdiena. Visā savā garajā mūžā es vēl neesmu redzējis, ka no tādas slimības mirtu anglis.

Slimais, acu nenovērsdams, skatījās logā. Viņš redzēja Kentas skumjās debesis, zaļos pakalnus un tālumā pie meža — Romas ceja baltos akmeņus.

—   Paceliet augstāk manus spilvenus, — viņš pavēlēja.

Aiz sienas cellē atskanēja dzidra meitenes balss. Māte Ģenoveva nepacietīgi sakustējās krēslā.

—        Kas te pie jums dzied franču dziesmas? — jautāja bruņinieks, saspringti ieklausīdamies. — Bet es biju domājis, ka te var dzirdēt vienīgi litānijas[14] un lūgsnas. — Viņš ar mokām pasmaidīja. — Ja es nezinātu, ka mūsu meitēnu nav iespējams ievilkt klosterī pat ar striķiem, es varētu zvērēt, ka tur dzied mazā Džoena.

Sera Tristena domas pēkšņi novirzījās uz citu pusi.

—   Kur notārs? — viņš asi noprasīja.

—   Vai nebūtu labāk vispirms pasaukt mācītāju? — piedāvāja māte Ģenoveva.

Bruņinieks nošņirkstināja zobus.

—   Notāru!—viņš nosēca.

Zemu klanīdamies, cellē iespraucās uzburbis vīrs pliku pauri. Viņam pa pēdām sekoja noskrandis puišelis, klerks, ar tintnīcu pie jostas un zoss spalvu aiz auss.

—   Dzert! — sacīja mirstošais.

Māte Ģenoveva pasniedza viņam krūzi, un viņš dzēra aizgūtnēm, nolaistīdams segu. Tad norādīja skrīverim vietu sev pie kājām.

—    «Ta kunga tūkstoš trīs simti septiņdesmit piektajā vasarā, mana karaļa Eduarda Trešā valdīšanas četrdesmit astotajā gadā, es, sers Tristens Drūrikoms, senjors Kem- panuels …» — viņš runāja pavisam skaidri.

Klerks, zemu nolīcis par pergamentu, cītīgi darbojās ar spalvu.

—    «… juzdams tuvojamies savu nāves stundu un vēlēdamies dot norādījumus par savu mantu, daru zināmu, ka mana griba ir šāda …»

Slimais diktēja lēni, laikiem apstādamies, lai zēns pagūtu visu pierakstīt.

—    «… Visus sarakstos uzskaitītos manus mantotos zemes īpašumus, divas pilis, saimniecības ēkas, tīrumus, pļavas, dzirnavas un dīķi, kas pieder tieši man un atrodas mana tēva sera Hjū Drūrikoma aizbildnībā, — visus zemes īpašumus, ko man dāvājis karalis, un nodevēja Bel- fura Lenoksa bezīpašnieka mantu, visas no Francijas atvestās zelta rotas lietas un dārgakmeņus, kas nodoti glabāšanā Sv. Etelbērta baznīcas kanoniķim [15] Duvrā un ari uzskaitīti sarakstā, pēc manas nāves novēlu savai māsīcai, manas nelaiķes tēvamāsas meitai lēdijai Džoenai Drū- rikomai…»

Māte Ģenoveva satraukta piecēlās no krēsla. Pats dievs atvedis šurp to skuķi!

—   Aizslēdziet bibliotēkas durvis, — viņa klusi pateica.

Sers Tristens gulēja aizvērtām acīm. Bet arī caur nolaistajiem plakstiem viņš joprojām skaidri samanīja loga rāmi, tikai tagad tas bija nevis melns, bet balts un debesis logā ugunīgi sarkanas. Kentas zaļie pakalni likās sārti kā āboli. Aiz tiem, triekdamās pret baltajām klintīm, krāca dusmīgā jūra. Pa vientuļajiem Francijas ceļiem, no aukstuma un bada sarāvušies, klīda angļi. Lāsts tiem, kuri Gentas Džona 1 dēļ bija uzsākuši šo karu!

«Disbija, Jovervila, Īstlī,» klusībā pa to laiku rēķināja abate, «tātad arī ganības aiz Istlī, Dāremas mežs, briežu medību vietas, divsimt akru līču pļavas, bagāta zivju nozveja Tvīsā . . . O, tāds ieguldījums uzreiz uzlabotu klostera stāvokli! Tad varētu atdot atpakaļ Dāremas zemniekiem viņu pļavas viņpus Tvīsas, kuru dēļ viņi tiesājas nu jau ceturto gadu. Bet zelts un sudrabs tiktu izmantots altāra izgreznošanai.»

—   Vai cēlais bruņinieks, — jautāja abate, noliekusies pār cietēja cisām, — savā testamentā nevēlētos piebilst, lai viņa māsa Džoena nodotos dieva kalpībai un iesvētītos par mūķeni? Tādējādi seram Tristenam un visiem viņa senčiem būtu pašiem sava aizlūdzēja un aizstāve visaugstā dieva troņa priekšā.

Bruņinieks paskatījās uz mūķeni, bet tai likās, ka slimais to neredz. Mātei Ģenovevai bija taisnība: no miglas viņam pretī iznira Drūrikomas pelēkie torņi. Tad sers Tristens atsauca atmiņā mazo Džoenu, kas, gluži kā vāverīte, veikli prata uzrausties viņam uz pleciem. Viņš atcerējās sīkās dubļiem noķēpātās roķeles un salmus izpūrušajos matos.

«Audžubērns, ubadzīte! Izdošu viņu pie vīra pirmajam tirgonim vai pilnvarniekam, kurš pagadīsies, ka tik dabūtu viņu nost no kakla!» Lūk, tādu likteni viņai bija sagatavojis sers Hjū.

Māte Ģenoveva nemierpilna gaidīja atbildi.

Mirēja lūpām pārslīdēja tāds kā vārs smaids.

—   Nē, — viņš klusi pateica.

Domādama, ka sers Tristens nav viņu sapratis, māte Ģenoveva maigi pieskārās tā rokai un saldā jo saldā balsi atkārtoja:

—    Tā kā cēlajam bruņiniekam nākas domāt par savas dvēseles glābšanu, vai viņš neuzskatītu par vajadzīgu sarakstos minēto mantu novēlēt Džoenai Drūrikomai tomēr ar tādu noteikumu, lai bārenlte veltītu sevi dieva kalpībai?

—   Nē! — bruņinieks pateica.

Māte Ģenoveva spēji piecēlās no krēsla.

Viņa aizgāja pie loga, ieklausīdamās, kā viņai aiz muguras notārs un skrīveris pabeidza sastādīt dokumentu, bet mantas novēlētājs apliecināja ar savu parakstu.

Ja tas būtu iespējams, viņa pati ar saviem baltajiem zobiem ādu pastieptu garāku un testamentā pierakstītu tikai vienu rindiņu.

Ar gribas spēku mūķene atkal piešķīra savai sejai apskaidrotu izteiksmi un pagriezās pret seru Tristenu.

Vēl varēja samanīt, kā zem bruņinieka aizvērtajiem smalkajiem plakstiem lēnām kustas redzokļi, bet āda uz viņa pieres, uz zoda un gar nāsīm kļuvusi zilgana un pārklājusies ar miklu spīdumu.

Uz neliela plaukta stāvēja grāmatas tumšos vākos.

Pie sienas bija piesista ģērēta bifeļāda, viscaur sasvīt- rota zilām rūtiņām, bet rūtiņās sazīmēti putni un zivis. Virs piparkūkas, apvilktas ar sarkanu krāsu, bija rakstīts «Anglija», bet blakus Anglijai peldēja mazītiņa lēdija ar zivs asti.

Pašā vidū uz ādas bija uzzīmēts aplītis ar krustu, bet apkārt dejoja eņģeļi. Zem eņģeļiem līkumu līkumiem aizlocījās kāds vārds. Džoena ilgi burtoja grūti saprotamās rakstu zīmes.

— Je-ru-za-le-me, — ar pūlēm viņa izlasīja.[16]

Lai aizdzītu miegu, meitene sāka dziedat skaistu franču dziesmiņu, kuru tai bija iemācījis isera Hjū dēls, kad viņš vēl dzīvoja pili. Taču viņas balss tik skaļi un baigi atbalsojās tukšajā bibliotēkā, ka viņa tūlīt apklusa.

Džoena pagājās pa istabu. Uz nesen noēvelēta balta galda kastē atradās kaltētas zālites. Logā sitās liepas zari, pa lapotni lēkāja mazs putniņš ar sarkanu krūtiņu.

Ja šajā brīdī bibliotēkā kāds ienāktu, tam varētu likties, ka meitene aizmigusi, atspiedusies pret vecajiem grāmatu plauktiem, vai ari raud. Tomēr Džoena nedz gulēja, nedz raudāja, viņa klausījās vieglā tikšķēšanā — kaut kur nenoguris grauza ķirmis.

Pēkšņi viņai izlikās, it kā aizbīdnim būtu kāds pieskāries. Džoena pielēca kājās un no visa spēka metās durvīs — tās bija aizbultētas. Kādam bija radusies vajadzība viņu ieslēgt!

Džoenai piepeši briesmīgi sagribējās mājās, Drūrikomā. Te bija pārlieku gaiši, salti un tīri. Nekas, lai tēvocis viņu pat noper. Galu galā tās nemaz nav tik neizturamas sāpes. Toties viņa katru dienu varēs aizskriet uz ciemu pie Džeka Stro. Viņai tagad ir draugs. Džoena uzrāpās uz palodzes. Ērkšķainie krūmi tikai īsu bridi viņu apturēja. Rokās iešūpojusies, viņa iekrita zālē.

Pametusi acis visapkārt, meitene šāvās uz vārtiem. Krūmi aiz viņas nošalca kā viļņi. Vārti bija aizslēgti, tomēr atslēga atstāta turpat. Džoenai šķita, ka iekaucas visa pasaule, kad atslēga smagi pagriezās slēdzenē. Vēl nekad ceļmalas krūmi viņai nebija likušies tik koši un zaļi. Piepeši Džoena skaļi iekliedzās. Viņai aiz muguras no krūmiem izlīda jaunmāsa ar lapsas purniņu. Rokās viņa turēja sainīti.

—   Ņemiet taču savas mantas, milēdij, — mūķene čukstēja, nelikdamās ne zinis par Džoenas izbīli. — Ejiet vien bez bailēm! Es aizvēršu aiz jums vārtus .. .

Sajā mirklī kāds smagi uzlika roku Džoenai uz pleca.

—   Klostera priekšniece jūs gaida ēdamtelpā, — teica saimniecības māsa. — Bet kāpēc tu, Viola, patlaban neesi baznīcā? — viņa bargi uzsauca.

Pie durvīm Džoenai vajadzēja parauties sāņus. Ap stūri nāca bāls zēns mežģīņu uzsvārci. Viņš visu laiku šķindināja mazu zvaniņu. Viņam nopakaļ, augstu virs galvas pacēlis trauku ar svēto vakarēdienu, aizgāja garīdznieks.

6. nodaļa

«Angļu zemnieki, kājnieki, sakāvuši franču bruņiniekus zirgos.».

«Bet pēc dažiem mēnešiem angļi, sasituši lupatās mežonīgos skotus, saņēmuši gūstā viņu karali Dāvidu Brusu.»

«Kad pēc ilga aplenkuma Kalē padevusies angļiem, karaļa kungs un muižnieku kungi sīki izskaitījuši, cik hercogu, lordu un skvairu krituši abās pusēs. Bet zemniekus un ļaudis no pilsētas apsargiem neviens nav ņēmis vērā.»

Tādas valodas Džeks Stro dzirdēja, soļodams līdzās citiem puišiem no Īstlī, Disbijas un Jovervilas.

Saruna pastāvīgi atgriezās pie viena un tā paša, tādēļ ka, pēc tam kad Melno princi uz nāvi slimu atveda Anglijā, bet Gentas Džons, karaļa ceturtais dēls, milzīga karaspēka priekšgalā šķērsoja jūras līci, zemnieka dzīvība tika vērtēta zemāk nekā Ziemsvētku zoss.

Gentas karaspēku Overņā pārsteidza nikna ziema. Briesmīgi ledainajā vējā gāja bojā simtiem to, kas nevalkāja dārgus kažokus un nesildīja sevi ar Bordo vīniem. Zemnieku līķus sakrāva milzīgās kaudzēs un apbēra ar sniegu, jo sasalušajā zemē lāpstu nevarēja iedurt.

«Neviens nelasa par zemniekiem dvēseļu aizlūgumu, un nevienam ne prātā nenāk apglabāt viņus pēc kristīgo paražas. Toms Kaukers pats savām acīm redzējis, kā zaldāti, nolīdzinādami pauguru, ar zobeniem un cirvjiem noskaldīja ledū sasalušās rokas un kājas, kas rēgojās no kapa.»

«Bet šo te bruņinieku veduši no Bordo līdz pašai Kalē, pēc tam ar kuģi no Kalē uz Duvru, bet no Duvras cauri visai Kentas grāfistei tikai tādēļ, lai viņu apglabātu dzimtajā zemē.»

No svētās Džeraldīnas abatijas, kur sers Tristens Drūrikoms nomira un trīs dienas pēc paražas nogulēja baznīcā, svētās Agatas dienā viņu iznesa priežu koka šķirstā uz dārgām apzeltītām nestuvēm. Viņu nesa sešpadsmit zemnieki četrās rindās, pa četriem vīriem katrā rindā, un tomēr viņus bieži vajadzēja nomainīt, jo bruņinieks šķirstā gulēja pilnā kaujas ietērpa, bruņu kreklā ar kapuci, bruņās, bruņu cepurē ar sejsegu, dzelzs cimdos, bez tam sastingušajās rokās viņš turēja savu garo šķēpu, bet kājgalī bija nolikts kara cirvis, kā jau pēc paražas pienācās.

No pašas abatijas līdz Drūrikomai gar ceļa malu stāvēja ļaudis ar lāpām, un tādēļ visām lēdijām un džentlmeņiem, kas sekoja aiz šķirsta, sejas bija vienos kvēpos.

Tiem, kuri nesa nestuves, neklājās viegli, tāpēc ka ceļš bija dubļains un kājas slīdēja sarkanajā mālā, taču vīri bieži mainījās un nodeva nešļavu otrai maiņai, bet tā — trešajai un ceturtajai.

Daži, kā, piemēram, Džons Torntons, sera Hjū kādreizējais vanagzinis, pat nepiegāja pie šķirsta. Džons soļoja ļaužu barā, grauza kaltētus miežus un pļāpāja bez mitas, un tomēr neviens viņam to neņēma ļaunā, tāpēc ka tādu paklausīties bija tikpat kā labi paēst.

Viņš bija cilvēks ar gaišu prātu un varēja nodziedāt visas dievkalpojuma dziesmas no viena gala līdz otram.

Bet, kad mūķenes sāka dziedāt «De proiundis» viņš latīņu vārdu vietā dziedāja angļu vārdus, turklāt tādus, kas nepavisam neatbilda skumjajai ceremonijai.

Elpu neatņemdams, viņš nodziedāja «Dziesmiņu par Brentvudas zemnieku», «Kad Ādams ara un Ieva vērpa» un beidzot sasmīdināja ļaudis ar dziesmiņu par to, kā dzirnavnieks noslīcinājis lordu Somersetu.

Ļaužu pūlī šur tur ieskanējās smiekli. Tā kā tas varēja slikti beigties, Džons Torntons uzsāka skumjo balādi par Džeinu — Alvas Rīkli, kura līdz pašām karātavām pavadījusi savu iemīļoto. Šī dziesma bija sacerēta vēl vecajos laikos, un daudzi, to prazdami, vilka tik skaļi, ka garīdznieks divas reizes noraizējies atskatījās uz procesiju.

Džeks klausījās visās šajās sarunās un dziesmās. Uz pleca zem nestuvju turekļa viņš bija palicis četrām kārtām salocītu maisu, un tomēr rokas viņam tirpa no smaguma. Viņš skatījās apkārt un ar acīm meklēja Finu Gri- fitu, kuram vajadzēja viņu nomainīt.

Kungu pirmajās rindās viņš ieraudzīja Džoenu Drūrikomu. Meitenes vaigi bija sasarkuši no asarām un vēja, pa seju bija iztriepti netīrumi, bet izpūrušie mati nokarājās pār acīm.

Tomēr viņa atrada brīdi laipni pamest Džekam ar galvu un pamāt ar nosalušo, nosmulēto roku.

Džeks gāja, aizmirsis nogurumu, un, skumīgajām sēru meldijām skanot, kavējās tīkamās pārdomās. Viņš bija priecīgs, ka tik tuvu, gandrīz turpat aiz viņa muguras, iet Džoena sarkanās kurpītēs un aiz šķirsta nāk vēl daudz lēdiju un džentlmeņu, nežēlojot ne apavus, ne garos apmetņus.

Šoreiz vecais sers Hjū nebija taupījis naudu un savam dēlam sarīkoja krāšņas bēres. Viņš nebija noskopojies ne garīdzniekam, ne dziedātājiem, ne vaska svecēm. Stāsta — viņš esot bagātīgi samaksājis dakterim un notāram, jo esot vienīgais sava dēla mantinieks. Testaments glabājoties pie pilnvarnieka Jovervilā, un pēc sera Tristena norādījuma tas jāatverot ne agrāk par tūkstoš trīs simti septiņdesmit sestā gada divdesmit devīto septembri, tas nozīmē, tieši gadu pēc viņa nāves.

Drūrikomā sera Tristena koka šķirstu ielika citā — akmens šķirstā un tikai pēc tam, izcēluši vairākas grīdas plāksnes draudzes baznīcā, viņu guldīja svētītā zemē. Un tas bija loti labi, ka viņu ielika akmens šķirstā, jo tagad dažas baznīcās vairs nebija iespējams tverties no neciešamas smakas; pats Kenterberijas virsbīskaps esot sūdzējies, ka drīz vien mirušie ņemšot elpu ciet dzīvajiem.

Pēc nelaiķa apstāvēšanas sers Hjū uzaicināja visas lēdijas un džentlmeņus pie sevis pilī, un visi sēdēja pie galda, ēda un džēra un atcerējās seru Tristenu, kurš bija patiesi drosmīgs bruņinieks un izpelnījies zelta piešus, ko viņam dāvājis karalis.

Vīriem, kuri bija nesuši šķirstu, ari pasniedza maizi, gāju un plānalu. Visi ēda un dzēra un cildināja seru Tristenu, kaut gan viņu vidū bija arī tādi, kas savu mūžu to nebija ne acīs redzējuši.

Jau bija pavisam satumsis, kad ļaudis izklīda pa mājām, bet pilī arvien vēl dega ugunis un pa atvērtajiem logiem skanēja klaigāšana un dziesmas.

… Džeks gāja pa ceļu, un viņa galva rūca no izdzertā plānalus, un ikvienu krūmu, kas iznira pretī no tumsas, viņš noturēja par cilvēku.

Aizmugurē atskanēja pakavu dipoņa. Džeks parāvās malā, un garām pajāja kāds cilvēks melnā apmetnī, kratīdamies seglos kā maiss. Džeks atkāpās vēl tālāk, jo jātnieks, kā varēja redzēt, bija piedzēris, bet zēns zināja, ka tikšanās ar iedzērušu cilvēku parasti nesola nekā laba. Zirgs ar pūlēm brida pa dubļiem, un tā apkaltās kājas vienā laidā slīdēja katra uz savu pusi.

Džeks būtu pavisam nogriezies sāņus, ja neizdzirdētu,

ka jātnieks, sakņupis pie seglu loka, rūgti gaužas un raud. Kungiem netīk sastapties ar zemniekiem meža, turklāt vēl nakti. Džeks jau sāka prātot, vai tepat nav kāds cits ceļš, te uzreiz zirgs paklupis pakrita uz priekškājām, bet jātnieks, pārlingojis tam pār galvu, izstiepās garšļaukus uz ceļa. .

Aizmirsis piesardzību, Džeks metās tam klat un pārlieku izbijās, kad spēcīgi pirksti, atbrīvojušies no apmetņa, sagrāba viņa roku.

Viņš saskatīja garus matus, kas bija izlīduši no kapuces, un gaišu seju.

—   Palīdzi man piecelties, — teica sieviete, — liekas, man lauzta kāja.

Džeks pacēla viņu uz rokām un iesēdinaja seglos. Viņš aptaustīja sievietes kāju.

—   Jūs esat tikai sasitusies un notašķījusies ar dubļiem… Uz kurieni jūs vest, milēdij? — viņš godbijīgi jautāja.

—    Esmu tāda pati lēdija kā tu lords. Lēdijas nedzer pie viena galda ar vīriešiem, — sieviete pikti nopurpināja. — Izved zirgu uz lielceļa! Vai ari ne, vislabāk dosimies atpakaļ uz Drūrikomu, kur mans draudziņš ar galvu guļ vīna peļķē, dzied franču dziesmas un zvērē mīlestību vecajam sīkstulim Drūrikomam.

Džeks saņēma zirgu pie iemauktiem un veda atpakaļ uz Drūrikomu, pārgāja pār tiltu, pa plaši atvērtajiem vārtiem nokļuva pagalmā un nocēla sievieti no segliem. Piedauzījis pie durvīm, viņš lika, lai kalpi palīdz lēdijai tikt augšā pa kāpnēm. Pēc tam, uzrāpies liepā, kas auga pie mājas, Džeks ielūkojās logā. Viņš ieraudzīja apaļu ar vīnu nolaistītu galdu, bet pie tā džentlmeņus vai nu tumši sarkanām sejām, vai baltām kā kaļķis. Dāmām nepieklājoties dzert kopā ar vīriešiem, bet Džeks sev par brīnumu turpat ieraudzīja Džoenu, kas bija aizmigusi, atbalstījusies pret sava blakussēdētāja plecu.

Zēnam negribējās iet prom no loga, un viņš ielūkojās vēlreiz, un labi, ka tā izdarīja, jo šajā brīdī hollā ienāca abate un pateica tik skaļi, ka viņu dzirdēja visi, kas sēdēja pie galda:

—   Tātad jūs neatsakāties no saviem vārdiem, ser Hjū, un mazā Džoena dažus gadus paliks klosterī, bet, ja viņai iepatiksies, tad arī uz visiem laikiem!

Pēc tam viņa piegāja pie meitenes un, pieturēdama to aiz pleciem, palīdzēja piecelties.

Bija gaiša mēness nakts, bet arī tumšā y naktī sievietēm labāk atgriezties klosterī nekā palikt šajā pilī, kas bija pilna apdzērušos vīriešu.

Klostera kalps gulēja pie slitas sienmalā un krāca tā, ka skanēja viss pagalms. Abatei tā arī neizdevās viņu uzbukņīt.

Tad Džeks iznāca no krūmiem un piedāvāja savus pakalpojumus. Klostera priekšniece, pazinusi viņā kalēja dēlu, nomierinājās un lika viņam sēsties uz zirga Džoenai aizmugurē. Tas bija vecs sirrps zirdziņš, ar kuru veda klosterim ūdeni.

Džeks sēdēja, aptvēris meiteni ar vienu roku; otrā viņš turēja pavadu, tādēļ ka Džoena bija apreibusi un samiegojusies un nespēja zirgu vadīt.

Divu ceļu krustojumā vējš sacēla gaisā meitenes matus, un tie apņēma Džeka seju kā tīmeklis rudenī. Saņēmis matus rokā, viņš tos sagrieza grīstē un pabāza meitenei zem kapuces. Viņam gribējās joka pēc paraustīt Džoenu aiz bizēm, un zēns tik tikko atturējās no šī kārdinājuma.

— Vai tev ir ērti, Džoena? — viņš jautāja, lai dzirdētu meitenes balsi, bet viņa neatbildēja.

Nolikusi galvu Džekam uz pleca, Džoena gulēja, miegā klusi šņākādama kā suņuks.

Pēc tam Džekam negadījās redzēt sera Drūrikoma māsasmeitu vairāk nekā trīs mēnešus, jo vecā Džima Stro māju piemeklēja nelaime, un zēnam Džoena nebija ne prātā.

7. nodaļa

Kad uz sera Tristena bērēm ciema pārvaldnieki dzina kopā zemniekus no trim ciemiem un daudzi kurnēja un negribēja iet, kalējs — tieši pretēji — neredzēja tur nekā ļauna.

— Jūs sakāt, labība neesot novesta no lauka? Nu un tad, arī man nav novesta labība; pa divām dienām graudi neizbirs un nesapūs. Mūsu kungs nav ne labāks, ne arī sliktāks par citiem, un, manuprāt, būtu liels grēks, ja mēs viņam nepalīdzētu pienācīgi apglabāt dēlu. Kaut gan pats es negāju, tomēr aizsūtīju puiku. Sers Tristens bija drošsirdīgs karavīrs, viņš cīnījās par visu grāfisti, un ikviens, kas cildinās viņa varoņdarbus, ar labu vārdu pieminēs arī mūsu zaļojošo Kentu.

Tuvojās lītavas, ziemā darba bija pamaz, bet iztikas vēl mazāk, un, ja tagad neiekrās kādu lieku pensu, ziemā karaļa nodokļu vācēji var nojaukt smēdi un paņemt pēdējo govi. Tomēr Džims Stro pat nesaviebās, kad viņam uz veselām divām dienām atņēma palīgu.

No pils Džeks atgriezās noguris, netīrs, bet apmierināts un jautrs, un visa ģimene, sapulcējusies pie pavarda, klausījās, kā viņš stāsta par bēru norisi.

Zēns vēl nebija paguvis lāga atpūsties, lai varētu no jauna ķerties pie saviem pienākumiem, kad viņu atkal nācās atraut no darba. Taču šoreiz Džims Stro nevienu citu nevarēja vainot kā vien pats sevi un savu labsirdību.

Fokingu ģimeni, kas dzīvoja kaimiņos, šovasar bija piemeklējusi nelaime. Vecā Betija Fokinga pēc vecākās meitds nāves bija devusies pie Tomasa Beketa[17] pielūgt dievu, ceļā saslimusi un, vairākas nedēļas nogulējusi nabagmājā, nomirusi, atstādama veselu baru mazu bērneļu. Drīz vien viņai sekoja arī vīrs, un tagad ģimeni pārzināja piecpadsmit gadus vecā Mērija un sešpadsmitgadīgais Fils Fokings.

Kā par postu, jaunais Fokings, bērēs sadzēries pilī, bija nomaldījies no ceļa, nokļuvis draudzes mācītāja mājā, un tur svētā tēva Romualda jaunais bullēns ietrieca viņam ragus sānos.

Puisis ar savainotu sānu gulēja salmos aiz mājas, lādēja kungus un mācītājus, un visus, kas pēc vīna malka labi uzkož un tāpēc nekad nereibst.

Viņš bļaustījās tik skali, ka viņu varēja sadzirdēt pat 110 lielceja, un neviens nespēja viņu apklusināt, bet tajā laikā, kā par nelaimi, uz ceļa parādījās ciema pārvaldnieks, nākdams no pils.

Fils prata rakstīt un lasīt, un tāpēc pārvaldnieks bija uzdomājis viņu ņemt sev par palīgu. Viņš biežāk, nekā nāktos, iegriezās Fokingu sētā, bet varbūt arī tāpēc, ka jau- niņajai Mērijai Fokingai bija pārlieku skaistas acis.

Fils kliedza, vaidēja un raudāja, un, tā kā pārvaldnieks jau bija pavisam tuvu, Džims Stro noraizējies paskatījās pār žogu.

—   Lai nosvilst pils ar visiem tās kungiem! — puisis nikni bļāva, atcerēdamies visas viņam kādreiz nodarītās pārestības. — Seram Hjū bija tikai viens pats dēls, un, ja viņš būtu dzīvs, viņš dabūtu četras muižas; un visās četrās — divi tūkstoši akru sējumiem vien. Bet mums ir septiņi ēdāji uz vienu virgatu Ja mēs dzīvotu citā grāfistē, es mantotu visu zemi, bet jaunākie dotos uz pilsētu vai arī kalpotu pilī. Bet pēc Kentas paražam zemi sadalīs septiņiem cilvēkiem; un mēs visi septiņi nosprāgsim badā. Kas devis tiesības seram Hjū nožogot mūsu kopienas ganības? Zemniekam drīz vairs nebūs vietas, kur apglabāt savus bērnus, kuri, es saku, nosprāgs badā.

Tā bija taisnība — Kentas grāfistē zemes gabali saruka ar katru dienu mazāki, un zemniekiem, kuri nepieprata nekādu amatu, klājās grūti. Un arī tiem, kam bija kāds amats, neklājās daudz vieglāk, tomēr kaut kā izdevās savilkt galus kopā. Visļaunāk gāja dieniniekiem, kuriem nebija savu lauciņu. Tie bija spiesti strādāt par grašiem…

Pārvaldnieks piegāja pie žoga un uzsauca Filam. Par ko pārvaldnieks runāja ar kaimiņu, Džims Stro nevarēja dzirdēt, bet Fils nikni bļāva pretī:

—   Tas nav iespējams, man sāp sāns; bīstieties dieva, pārvaldnieka kungs!

Kalējs pārlēca par žogu.

—   Tas viss jau ir taisnība, — sacīja pārvaldnieks, bezpalīdzīgi plātīdams rokas, — tomēr vajag, lai tu kaut kā pieceltos un aizietu uz Jovervilu. Pēc tam tu varēsi gulēt, cik uziet, bet šo iešanu nekādā ziņā nevar atlikt. Tu proti lasīt un esi prātīgs puisis.

—   Kāda gan lasīt prašana vajadzīga, lai nodotu vēstuli un pagaidītu atbildi! — dusmīgi atsaucās nabaga cietējs. — Paskatieties, man apakšā jau visi salmi slapji no asinīm, bet Sneipu Mazuli nekur nevar sadzīt. Es jūs lūdzu — apklustiet, pārvaldnieka kungs! Es tikai ļoti lūdzu, lai jūs klusētu!

Kalējs labi pazina Fila stūrgalvīgo raksturu, turklāt patlaban viņš aiz sāpēm nezināja, kur likties. Tādēļ kalējs nolēma iejaukties.

—   Pārvaldnieka kungs, — viņš teica, — mans puika tiks galā ar jebkuru uzdevumu ne sliktāk par Filu. Lai arī kaimiņš māk rakstīt, bet mans Džeks neatpaliek no viņa lasīšanā. Arī attapības ziņā dievs kungs nav viņam pāri nodarījis!…

Pārvaldniekam tas bija pa prātam.

—   Nu tad guli vien, guli! — viņš tīri priecīgi atļāva Filam. Un pagriezdamies bargi piebilda: — Es neko neesmu dzirdējis, ko tu te bļaustījies par pils kungiem. Tu saprati: es neko neesmu dzirdējis. Bet citu reizi esi piesardzīgāks!

Kalējs centās ātrāk aizvest viņu prom savā sētā.

Džeks pārvaldnieka klātbūtnē divas reizes atkārtoja sera Hjū pavēli. Viņš paņēma vēstuli, kas bija no vienas vietas aplipināta zīmogiem ar brieža galvas attēlu, un vēlreiz no paša sākuma noklausījās visas pamācības. Šo vēstuli vajadzēja nodot, vajadzēja pagaidīt atbildi un vajadzēja izdarīt vēl trešo darbu, bet tas bija tik delikāts, ka pārvaldnieks pavilka Džeku sāņus un ilgi čukstējās ar viņu pie žoga.

Ceļš uz Jovervilu bija galīgi izmiekšķēts pēdējo dienu lietū, tādēļ kalējs atļāva savam vecākajam dēlam paņemt ēzelīti.

—   Kad tā īpašnieks atgriezīsies no Duvras, un viņš katra ziņā ienāks pie mums, — kalējs ar lepnumu sacīja, — viņš vairs nepazīs savu mirlu. Viņš pateiks lielu paldies vecajam Stro, tādēļ ka jāt uz tāda ēzeļa ir pavisam kas cits nekā vilkties kājām pa dubļainu ceļu.

Notārs dzīvoja viesu mājā netālu no Jovervilas. Viņam bija kalpone, zirgu puisis un jauniņš klerks, tas pats, kuram tika nodiktēts sera Tristena testaments, tomēr Džeks gandrīz vai līdz asinīm nodauzīja dūres, bungodams pa vārtiem, un galu galā viņam nācās rāpties pāri sētai.

Ari pagalmā neviena nemanīja, nama durvis atvēra pats notārs.

Izsalkušās vistas, piles un zosis ar tādu skubu metās pie lieveņa, ka tik tikko nenogāza Džeku no kājām.

—   Enij! — notārs pārskaities kliedza. — Tom! Stīv!

Neviens neatsaucās. Tad notārs, noņēmis mazu franču

cepurīti, kas sedza visu pliko pauri", nopogājis baltos uzročus un noņēmis aiz auss aizsprausto spalvu, iedeva visu to paturēt Džekam, bet pats ielēja garas akmens silēs ūdeni un, pagrābis no mucas graudus, saka sievišķā balsī aicinat putnus.

Pēc tam, apvilcis uzročus, uzlicis cepurīti un aizlicis spalvu aiz auss, viņš paņēma no Džeka rokām vēstuli.

—   Notāra kungs, — Džeks ierunājās, atcerēdamies pārvaldnieka norādījumus, — sers Hjū gaida no jums noteiktu atbildi uz visiem saviem jautājumiem.

Notārs, nemaz neiedams iekšā, turpat uz lieveņa atlauza zīmogus. Sera Hjū vēstule bija pavisam īsa, taču notārs divas vai trīs reizes iesmējās, kamēr izlasīja to līdz galam.

—    Vai tev nekā cita nav kā tikai vēstule? — viņš jautāja, noskatīdams Džeku no galvas līdz kājām. — Nu tad pasaki tam, kas tevi sūtījis, — viņš svinīgi vērsās pie zēna, — ka notārs, tāpat kā garīdznieks, nedrīkst izpaust noslēpumu, ko viņam uzticējis klients. Lai sers Hjū paliek sava dēla mantas aizbildnis tāpat kā līdz šim. Pēc gadā testamentu atvērs, un tad mēs dabūsim visu zināt, kas tajā rakstīts. Bet, starp citu, hm, hm, — viņš piebilda, — pasaki savam lordam, hm, ka notāra kungam iepatikušās viņa melnās cūkas, jā, jā, un ka viens tāds sivēntiņš viņam ļoti noderētu. Vai zirņi pie jums šogad labi padevušies?

—   Es jūs lūdzu, notāra kungs, uzrakstiet seram Hjū pats par visu to, — teica Džeks. — Es nekad nemācēšu visu tik gludi izklāstīt kā jūs.

—   Nu, lai runātu tik tekoši kā es, — augstprātīgā labvēlībā atbildēja notārs, uzsizdams zēnam pa plecu, — vajadzēja sešus gadus nokvernēt ītonas kolēģijā un sešus gadus badoties semināra maizē. Es pilnā mērā esmu nopelnījis šīs treknās zosis un pīlītes, kuras tu šeitan redzi, un tās… hm… kuras man vēl atsūtīs labi ļaudis. Vārdu sakot, teic savam lordam, ka skopums ir dvēseles kroplums un ka sausa karote rīkli plēš.

Licis Džekam uzgaidīt atbildi, notārs nozuda namā. Zēns palūkojās apkārt. Notāra klerks nekur nebija redzams, bet, vēl šurpu nākdams pār pagalmu, Džeks bija dzirdējis kādu aizdomīgu čaboņu, kas nāca no rijas. Pieskrējis viņš no visa spēka atgrūda vaļā augšdurvis.

Nolīdis pašā kaktā, salmos sēdēja strupdegunis puika sarkaniem vaigiem un tiesāja ceptu cāli. Pirmajā mirklī

viņš pilnīgi apstulba no šausmām, bet, saskatījis Džeku, tūlīt nomierinājās.

—        Ko tu te meklē, lauķi? — viņš noprasīja, saslējies kā jauns gailēns.

—        Paklau, — Džeks teica, tūlīt ķerdamies vērsim pie ragiem, — vai tu biji klāt, kad toreiz nelaiķis sers Tristens Drūrikoms rakstīja savu testamentu?

—        Es pats rakstīju to testamentu, — zeņķis uzputīgi attrauca un pēkšņi, atcerēdamies savu stāvokli, augstprātīgi uzkliedza: — Cepuri nost, kad tu runā ar viņa augstības notāra kunga klerku!

—        Vai gribi nopelnīt smuku naudiņu? — Džeks jautāja, nelikdamies ne zinis par viņa uzpūtību.

Zeņķis veicīgi norija pēdējo kumosu, un viss viņa taukiem notrieptais ģīmis pauda dedzīgu vēlēšanos nopelnīt smuku naudiņu.

—        Kas man būs jādara? — viņš vaicāja, pie drēbēm noslaucīdams treknos pirkstus.

—   Tikai jāaizjāj uz Drūrikomu un atpakaļ.

—   Bet kas man būs jādara Drūrikomā?

—        To es nezinu. Nu, domā ātrāk, tūlīt iznāks tavs saimnieks!

—        Smuku naudiņu un ceptu kapaunu piedevām, tad esmu ar mieru, — aši pateica klerks, pieceldamies kājās.

«Nu, vai zini, ceptus kapaunus pats skvairs ēd tikai pa Lieldienām,» Džeks klusībā nodomāja, bet skaļi pateica:

—        Par visu tu norunāsi turpat uz vietas. Vārdu sakot, izej uz ce)a un gaidi mani! Es tevi aizvedīšu uz sava ēzelīša.

Džeks izmetās no rijas — un tieši pašā laikā, jo uz sliekšņa jau parādījās notārs.

—        Ko tu tur ložņāji? — viņš aizdomīgi noprasīja. — Ja es pamanīšu, ka no perēkļa pazudusi kaut viena ola, es tevi sadzīšu rokā arī Drūrikomā.

Sniegdams plānu neaizzīmogotu vēstuli, viņš piebilda:

—        Svētie tēvi tik dārgi plēš par vasku, ka es, redzot manu vēstnesi uzticamu, vēstules nemaz neaizzīmogoju.

Aiz stūra pie grodu akas klerks jau gaidīja Džeku, mīņādamies ar basajām, aukstumā ■ sazilējušajām kājām. Ēzelītis nebija visai priecīgs par lieko nastu, viņš dusmīgi atskatījās, bet Džeks mīlīgi papliķēja viņam pa kaklu.

—   Labi jau, labi, paskaties — tam jau nav nekāda svara, Penč!

—    Bet kā es tikšu atpakaļ? — klerks gribēja zināt. — Kājām es neparko neiešu ne caur Disbiju, ne caur Jo- vervilu… Es negribu, lai mani apmētātu ar akmeņiem vai aplietu samazgām. Tie jūsu lauķi nevar mierīgi noskatīties uz skolotu cilvēku.

«Tas ir tāpēc, ka jūs kopā ar kungiem vienmēr perināt kaut ko nelāgu pret zemniekiem,» Džeks nodomāja, bet, iežēlojies par klerku, nekā neteica: šim noskrandušajam, baskājainajam «skolotajam cilvēkam» bija pārāk nožēlojams izskats.

—   Tu par visu norunāsi pilī, -r- viņš izvairīgi atbildēja.

—   Skaidrs kā diena, kungs mani piekaus, — klerks skaļi prātoja, ne visai smagi nopūzdamies. — Es šonakt sapnī redzēju baložus, bet tas droši nozīmē kāvienu.

Žeņķa sapnis piepildījās ātrāk nekā to varēja gaidīt. Kad ēzelītis uzkāpa uz koka tilta un tā pakavi skaļi sāka klaudzēt pa sapuvušajiem dēļiem, klerks pēkšņi salēcās no briesmīga sitiena, kas ķēra viņa sprandu.

—    Ko tu muļķojies, dulburi! — Džeks pikti uzbļāva klerkam pat neatskatījies, tādēļ ka jau metās krēsla, bet vecais tilts bija visbīstamākā vieta starp Disbiju un Jo- vervilu.

—   Es tev parādīšu, kā muļķoties! — iebrēcās spiedzīga balss.

Paskatījies atpakaļ, Džeks šausmās ieraudzīja no niknuma un ātrā skrējiena sasarkušo notāru.

Kā viņš ar visu savu resnumu varējis viņus panākt pa šiem dubļiem? Droši vien viņš zināja citu ceļu — daudz īsāku.

—   Es tev rādīšu, nelieti!— notārs kliedza, ar nūju zvetēdams klerkam pa pleciem un muguru.

Taču zeņķis locījās kā zutis, tādēļ sitieni bira uz gluži nevainīgā ēzeļa, bet reizēm ķēra arī Džeku.

—   Apžēlojieties, Baltazara kungs! — puika vaimanāja, raudamies gan uz vienu, gan otru pusi. — Apžēlojieties, Baltazara kungs! Šitenais zemnieciņš lūdza parādīt viņam ceļu.

Viņš norausās no ēzelīša un stāvēja līdz ceļiem dubļos, pacēlis rokas pār galvu, bet resnais notārs arī stāvēja līdz ceļiem dubļos un vicināja deguna priekšā lazdas nūju.

Viņi izskatījās pēc tirgus kaušļiem — tievā un resnā, kurus balagānu īpašnieki izlaiž ārpusē publikas smīdināšanai.

—   Bet kapauns?… Kur palika ceptais kapauns, ko atnesa atraitne no Disbijas? — kliedza notārs, vienā gabalā pļaukādams savu skrīveri.

—   Suņi! Nudien, to apēda suņi! Jūs varat rijas kaktā pat atrast tā nelaimīgos kauliņus! — visā galvā brēca zeņķis.

Tā kā pārvaldnieka plāns bija izgāzies, Džekam nekas cits neatlika — vajadzēja laisties lapās, un viņš trieca savu ēzelīti tieši pār tilta nedrošajiem baļķiem. Jau metās krēsla, un tādēļ Džeks jāja nevis pa apkārtceļu, bet taisni uz Disbiju pāri ciņiem un peļķēm. Vēl ilgi viņam aiz muguras skanēja notāra gānīšanās un nabaga klerka brēcieni.

8. nodaļa

Džeks vēl nebija nojājis ne divpadsmit asis no tilta, kad jau nožēloja, ka nav izvēlējies labāku ceļu. Sānceļš, kas nogriezās uz Disbiju, pilnīgi pludoja, tā ka ēzelītim, ja to laistu taisni pāri lāmai, ūdens būtu līdz kaklam. Ja nokāptu no ēzelīša un to vestu pavadā, tad Džekam ūdens sniegtos līdz viduklim. Bet arī uz lielceļa nebija daudz labāk.

Ne sers Hjū Drūrikoms, ne sers Stīvs Etlijs, ne sers Endrū Bernets un vispār neviens no lordiem nerūpējās par ceļu labošanu.

— Ceļi vajadzīgi tirgoņiem un karalim, — viņi teica, — lai ģildes ' un karaļa valsts kase labo uz sava rēķina.

Džekam, par laimi, nebija nekādas citas mantas kā vienīgi vēstule no notāra. No azotes pārlicis to cepurē, zēns notupās ceļos uz Penča muguras un ar joni dzina ēzeli lāmā iekšā. Ūdens visapkārt urdza kā pavasara palos, un pēc brīža Džeks jau nožēloja, ka tā rīkojies. Aizmugurē viņam jau zagās klāt saltas ūdens strūkliņas. Tā vēl trūka, lai viņa ēzelis pakluptu un apmestu kūleni ar visu jātnieku.

Tomēr nē. Penčs laimīgi tika galā ar savu uzdevumu. Toties cik nožēlojams viņš izskatījās, kad, nopurinājies kā vista, kājām slīdot mālos, laipoja pa Disbijas vienīgo ielu! Tas būtu maķenīt ērtāks braucamais ceļš, ja namamātes nebērtu pelnus no pavardiem peļķēs un vīri reizēm grambas nolīdzinātu ar lāpstām.

Pie pašas Disbijas Džekam degunā iesitās tīkama ceptas jērgaļas smarža. Rudenī daudzi zemnieki kāva savus lopus. Tie, kuriem nebija ganību, kāva tāpēc, ka palikuši bez siena ziemai, bet citi — lai kāds svešs neiedomātos piesavināties viņu pūliņus. Ziemā pa Kentu braukāja apkārt karaļa ložņas, un tad šie karaļa pārtikas sagādnieki bez jebkādas kautrēšanās grāba ciet vistas, zosis, aitas — visu, kas vien gadījās pa ķērienam.

Ūdens palts pie pašas Drūrikomas, kā likās, nebija daudz seklāka par pils aizsarggrāvi. Apturējis ēzelīti, Džeks noraizējies pameta acis apkārt.

Pēkšņi aiz krūmiem viņš pamanīja Benu Džonsu, kas drāzās pa ceļu viņam pretī.

Viņsvētdien Džeks pēc dievkalpojuma bija pamatīgi savainojis Benam aci ar bultu; varbūt Bens tagad grib viņam atriebt nodarīto pārestību? Ek, un, kā par nelaimi, tuvumā nav pat neviena akmens! No jauna pārlicis vēstuli seram Hjū no cepures azotē, Džeks nokāpa no ēzeļa (lai jau viņam nebūtu nekādu priekšrocību!) un, mierīgi sakrustojis rokas uz krūtīm, ar cieņu gaidīja tuvojamies ienaidnieku.

—    Ko tu blandies apkārt, Džek? — Bens pilnā kaklā uzkliedza. — Tur ļaudis no pils un brīvinieki no citurienes jauc nost jūsu māju!

Bens Džonss bija āķīgs zellis, un Džeks, ne aci nepamirkšķinājis, gaidīja, kas būs tālāk. Benam droši vien pilna azote ar akmeņiem!

—    Ko tu vēl stāvi?! — Bens pikti piebilda. — Paskaties, pat no šejienes var redzēt uguni jūsu mājas priekšā! Tai apkārt vesels bars ļaužu. Skrien ātrāk, tur tavai mātei jau divas reizes gāza virsū ūdeni, lai dabūtu pie samaņas.

Bens nejokoja un nemānījās. Džeks tik spēcīgi iecirta papēžus ēzelītim sānos, ka tas izbrīnījies atskatījās uz savu jātnieku. Tomēr soli viņš nepielika, bet, tāpat kā pirmīt, trukšināja sīkiem riksīšiem uz kalēja māju.

Džeks seglos nepacietīgi trinās. Bet uzmācīgā ceptas jērgaļas smarža visu laiku viņu pavadīja.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja, piejājis pie mājas, bija nokautā un nodīrātā govs Millija, ko pašlaik grieza gabalos Henrijs Tipots. To redzot, Džeku pārņēma šausmas, jo māte drīzāk ļautu "sevi sagriezt gabalos nekā atdotu govi miesniekam. Turpat pie mājas uz dēļa, kas aizvietoja galdu, stāvēja koka bļoda ar ceptu jēru un biezām šķēlēm sagrieztu maizi. Galds bija klāts un gaidīja viesus. Tad tāpēc Džekam visu laiku sekoja ceptas jērgaļas smarža!

Tomēr cilvēkiem, kas drūzmējās ap Stro būdu, kā rādās, cienāšanās nebija ne prātā. Džeks ar pūlēm izspraucās starp sievu bariņu, kas gauži vaimanāja. Pēkšņi visiem no pārsteiguma aizrāvās elpa, jo pa vaļējām namdurvīm ugunī ielidoja lādīte, uz kuras vērpjot mēdza sēdēt vecā Džeina Stro. Zēns iekliedzās un izrāva mietu no žoga. Pāri ļaužu drūzmai nevarēja redzēt, kas tur tā saimnieko kalēja mājā.

Tūlīt pēc lādītes izlidoja mazās Enijas trijkāju krēsliņš. Džeks metās pie durvīm. Viņam par izbrīnu mājas priekšā uguns liesmu atspulgā stāvēja pats kalējs Džims Stro.

Tādu savu tēvu Džeks vēl nekad nebija redzējis.

Plati iepletis kājas un brīžiem nikni iekliegdamies, kalējs svieda ugunī mantu pēc mantas. Džeks pieskārās tēva rokai. Šajā mirklī viņš ieraudzīja māti. Džeina Stro gulēja zemē durvīs, apkampusi vīra kājas, bet viņš stāvēja, pagriezies pret uguni; un likās — viņa lielās, plati ieplestās acis nevienu un neko visapkārt neredz. Arī dēlam viņš nepievērsa uzmanību.

—   Tā, tā, — tēvs kliedza, — uzpūt vēl, uzpūt vēl!

Tā viņš vienmēr komandēja savā smēdē, kad darbs īpaši gāja no rokas.

—   Uzpūt vēl! — viņš pēkšņi ieaurojās un, norāvis sev no muguras vamzi, ar plašu vēzienu iesvieda to ugunī.

Džeks tūlīt ar koku izvilka vamzi no uguns, bet arī par to tēvs nelikās ne zinis.

Mazie Stro, klusi un nobijušies, spiedās kopā starp svešajiem ļaudīm, bet mazulīte Enija bija galīgi pārbrēkusies uz Mērijas Fokingas rokām.

Trijkāju krēsliņš jau bija sācis degt un liesmoja spožām ugunīm, bet stiprā ar dzelzi apkaltā skābarža lādīte vēl nebija pat apdegusi. Džeks devās aiz mājas sameklēt garo kārti ar āķi galā, ar kuru noraus sienu leja.

Kad viņš atgriezās pie sārta, kaut kas bija mainījies.

Divas sievietes, zem rokām pieturēdamas Džeinu Stro, mazgāja viņai no sejas asinis un netīrumus.

—    Nav labi tā, Džeina! — kaimiņienes pūlējās viņu pierunāt. — Cilvēki vēl domās, ka tavs vīrs tevi tā piekāvis. Nomierinies, mīļā!-

Pūlis bija pašķīries uz divām pusēm, bet vidū stāvēja kalējs. Visi skatījās uz viņu, kaut ko gaidīdami. .

—   Brāļi! — viņš teica, pārlaizdams visiem skatienu. — Daudzi no jums pazinuši manu tēvu Tomu Stro, kalēju. Vai viņš bija slikts cilvēks, vai varbūt nolaidīgs sava darba darītājs?

—   Labi strādāja! — pūlī atsaucās. — Lielisks, krietns meistars un godīgs cilvēks!

—   Bet vai manu tēva tēvu Džeku Stro kāds no vecajiem vīriem vēl atceras?

—   Es atminos, — spiezdamies uz priekšu, atbildēja Bils Torntons.

Pieliecies viņš kaut ko pacēla no zemes.

—    Redziet, labi ļaudis, es tā skatos — šis bigulis ir vecā vīra darbs. Tagad pilsētās jaunie kaļ apaļīgus turekļus, jo mazāka noņemšanās, taču tāds bigulis grozās rokās kā ragana uz slotas kāta. Paprasiet tik man, un es jums pateikšu, ka visi Stro bijuši godīgi cilvēki un krietni darba darītāji!… Ej vien, draudziņ, ej! — viņš piebilda, vēlīgi papliķēdams kalējam pa muguru. — Neturies pretī kungam, tā būs labāk!

Neprātīgā izteiksme uzreiz nozuda no Džima Stro sejas. Viņš domīgs pārlaida acis cilvēku baram un, pasperdams soli uz priekšu, zemu paklanījās uz visām četrām pusēm.

—   Ļautiņi labie!… — viņš iesāka un negaidot iešņukstējās.

To nu Džeks vairs nespēja izturēt. Skaudrs žēlums kā krampji aizžņaudza viņam rīkli, un, kad tēvs sastapās ar viņa acīm, zēns atsprāga atpakaļ kā apsvilinājies.

Piemeties uz akmens ceļa malā, Džeks klausījās, kā tūkst asinis viņam deniņos un katrā rokas pirkstā.

—   Ļautiņi labie! — kalējs atkārtoja, bezpalīdzīgi kā bērns salikdams rokas kopā. — Mūsu Stro dzimta šajā mājā dzīvo turpat jau simts gadu, Turpat jau simts gadu viņi šeit dzīvo, būdami brīvi cilvēki; un tomēr — vai kāds ir dzirdējis, ka es būtu atsacījies strādāt pilī, kad mani sauca, — es vai mana sieva, vai. mani bērni? Bet tagad, redz, seram Hjū iegribējies ierīkot aitām aplokus, tādēļ ka flāmu uzpircēji piedziedājuši viņam pilnas ausis, ka vilna dodot lielākus ienākumus nekā zeme. Pie mums Anglijā mēs pagaidām nekā par to neesam dzirdējuši… Varbūt tā ir, bet, redziet, šī būda un šī smēde, un šis dārziņš stāv mūsu kungam ceļā, un viņš atsūtījis četrus cilvēkus, lai tie ar laužņiem un kapļiem visu noārdītu. Un tas viss tikai tādēļ, ka šī vieta kādreiz skaitījusies kā kopu ganības. Bet vai tad mums nav tiesību pašiem rīkoties ar savu īpašumu? Vai tad mēs esam vergi? Vai tas ir kur redzēts, ļautiņi labie?

—   Nē, nē! — pūlī skaļi atsaucās. — Tavu māju viņi, protams, var nojaukt, bet kentieši gan nekad nav bijuši vergi!

Kalējs atskatījās, jo, ceļu ar nūju pašķirdams, viņam tuvojās ciema pārvaldnieks, tam sekoja sardzes vīri un resns brīvinieks, kuru šajā pusē neviens nepazina.

—   Es jau sen te stāvu un klausos tavās neprātīgajās runās, Džim Stro, — pārvaldnieks sacīja kalējam. — Jā, neprātīgajās, tāpēc ka tu kliedz, kas vien tev ienāk prātā. Tavai mājai nekas nenotiks, ja to pārcels uz citu vietu. Vai tad Londonā nepārvietoja veselu ielu pie Smisfīldas? [18]parādiet man tādu dokumentu, kurā būtu teikts, ka šo zemi Stro ģimene pirkusi vai to dāvājis kungs. Jūs te pļāpājat, ka šeit kādreiz bijušas kopu ganības, bet arī tas jāpierāda!

Pūlī atskanēja kurnēšana. Kalējs stāvēja klusēdams, acis nodūris zemē. Tikai viņa labās rokas pirksti visu laiku kustējās. Pārvaldnieks pagriezās pret saviem palīgiem, kuri bija nākuši nopakaļ.

—   Ķerieties pie darba! — viņš pavēlēja.

Un tie, piegājuši pie mājas, iecirta laužņus durvju slieksnī.

—   Stāviet! — pēkšņi iebļāvās kalējs. — Ne soli tālāk, ka es jums saku!

Lai viņu nomierinātu, Mērija Fokinga pacēla mazulīti Eniju kalējam pie pašām acīm.

—   Enij, pasaki tēvam, lai viņš nomierināsi Kas jus baros, ja viņu iesēdinās cietumā?

Pēkšņi ļaužu pūli pāršalca šausmu kliedziens.

Izrāvis Eniju kaimiņienei no rokām un pacēlis augstu pār galvu, kalējs tuvojās ugunij.

Džeina Stro metās vīram pakaļ un, ieķērusies viņa ceļos, vilkās pa zemi līdzi, turēdama viņu visiem spēkiem.

—   Un tad vēl runā, ka Kentā neesot verdzības! — kalējs kliedza negantā niknumā. — Lai tad arī visu to aprij uguns! Labāk šai mazlulītei nomirt briesmīgā nāvē nekā dzīvot tā, kā dzīvojam mēs!

Džeks no vienas puses un vecais Bils Torntons no otras satvēra kalēju. Džeks izrāva spiedzošo meitenīti tēvam no rokām, bet Bils vilka kalēju prom no uguns, un viņi abi paklupuši iegāzās silto pelnu čupā.

—   Laid mani vaļā, vectēv Tornton, — kalējs negaidīti mierīgi pateica un tik saprātīgām acīm paskatījās apkārt, ka Bils Torntons neviļus izpildīja viņa pavēli.

Džims Stro piecēlās pirmais, tad palīdzēja tikt kājās vecajam vīram. Džims līgojās kā apreibis.

—   Dodiet padzerties, — viņš palūdza.

Un kāds, aizskrējis uz aku, atnesa viņam pilnu katliņu ar ūdeni.

Izskalojis rīkli un nomazgājis seju, kalējs domīgs pagriezās pret pārvaldnieku.

—   Pārvaldnieka kungs, — viņš teica, — es gribu, lai jūs man izstāstītu visu pēc kārtas, kas un kā. Redziet, es varu pārvietoties no vienas vietas uz otru, es, mana sieva un mani bērni, tāpat kā varēja pārvietoties mana govs un mans jēriņš, kurus es nokāvu cienastam visiem šiem labajiem ļaudīm. Patiesi gan — kam ir kājas, tas var staigāt no vienas vietas uz otru. Vai es pareizi runāju? Un visu, kas spēj kustēties, es drīkstu ņemt sev līdzi?

—   Nu, protams, — atbildēja pārvaldnieks, apmierināts ar viņa lēnprātīgo toni. — Tu runā svētu patiesību, Džim Stro.

—   Bet tā ābele, ko iestādīja mana māte, vai arī tie ķiršu koki pie logiem — vai tiem ari ir kājas un tie arī, pēc jūsu prāta, var staigāt? Es tiem pasvilpšu kā suņiem, un tie naks man līdzi tur uz to purvu, kur man ierādīta dzīves vieta? Vai tā tas būs, pārvaldnieka kungs?

Pacēlis no zemes kruķi, viņā izslējās visā savā milzīgajā auguma

Kalējs runāja klusi, un tikai tie, kas stāvēja blakus, redzēja, ka no niknuma viņš ir gandrīz vai bez elpas.

Pacēlis no zemes krāsns kruķi, viņš izslējās visā savā milzīgajā augumā.

—        Jūs redzat? — Viņš pakratīja kruķi apstulbušo sardzes vīru deguna priekšā. — Ja kāds kaut pirkstu piedurs manai mājai, tas šķirsies no šīs pasaules!

—        Ej nost no ceļa, kalēj! … — teica pārvaldnieks, kuram bija apnikuši strīdi ar tiepīgo zemnieku. — Pie darba, puiši!

Kalējs atvēzējās, un pirmais no sardzes vīriem nogāzās ar iedragātu galvu.

—        Grābiet viņu ciet! Turiet viņu! — iekliedzās pārvaldnieks, pats slēpdamies ļaužu pūlī.

Vairāki vīri metās pie kalēja.

—        Bēdz, Stro! — viens no tiem pačukstēja viņam ausī. — Skata pēc ievelc man pa sprandu un bēdz drīzāk prom uz ceļa!

Tomēr Džims Stro pat nedomāja bēgt. Piegājis pie raudošās sievas, viņš klusēdams to noskūpstīja uz galvas. Mātei aiz muguras spiedās pārbijušies Toms un Fils. Pacēlis katru, viņš zēnus cieši noskūpstīja.

—   Bet kur tad lielais dēls? — viņš pēkšņi atcerējās.

Un Džeks pagāja uz priekšu, tikko spēdams pārvarēt trīsas kājās.

—        Saņemies, saņemies, nepadodies, mans lielais dēls! — kalējs nočukstēja, pieliecies viņam klāt.

Un zēns, asaru smacēts, ieelpoja pazīstamo un tīkamo sviedru, ādas un dzelzs smaku.

—   Ņemiet taču ciet! — kliedza pārvaldnieks.

Viņa palīgs ar četriem bruņotiem sardzes vīriem jau tuvojās kalējam.

Tad piebrauca rati. Divi vērši jūgā, galvas nokāruši, gaidīja, kamēr sasieto kalēju iesvieda ratos. Pie kalēja apsēdās vēl divi sardzes vīri un vedējs. Riteņiem čīkstot, rati aizļodzījās pa ceļu. Tiem pakaļ raudādama metās Džeina Stro. Džeks no jauna uzrausās ēzelitim mugurā.

Turpat līdzās raudāja, kliedza un vaimanāja sievietes; vīri sadrūmuši pārrunāja notikušo.

—        Šodien — Stro, rīt — Fokings, bet sestdien — Torn- tons, — kāds blakus noteica.

—   Kurp tu taisies doties, puis? — cits jautāja.

Pūli bija tāds troksnis, ka tik tikko varēja dzirdēt pats savu balsi.

Un pēkšņi kā pēc burvju mājiena troksnis norima. Pirmajās rindās cilvēki pašķirās, bet aizmugurē spiedās cits citam virsū, lai redzētu, kas notiek priekšā. Neviens neka nevarēja saprast, katrs čukstus prašņāja savam kaimiņam, bet Džekam uz ēzeliša skaidri bija pārskatāms "viss ceļš.

Viņš redzēja, ka ratiem priekšā, kur gulēja sasaistītais kalējs, nostājies sīks radījums. Iztālēm varēja likties, ka, rokas izplētis un vēršiem ceļu aizšķērsojis, stāv mazs knauķis, gribēdams aušoties.

Bet Džeks viņu tūlīt pazina. Tas bija kaulu dziednieks Sneips Mazulis.

—    Ko jūs darāt, Disbijas ļaudis? — viņš jautāja. Bija pavisam jocīgi, ka viņa balss, nākdama no tik mazas rīk- lītes, aizskanēja pār ļaužu pūli kā ērģeles. — Pārvaldnieka kungs un sardzes kungi, brīdi pagaidiet, gan jau vēl pagūsiet aizvest kalēju uz pilsētu!

Ta kā no jauna izcēlās troksnis, Sneips Mazulis pacēla roku.

—   Disbijas ļaudis, — viņš teica, — vai tad jūs vēl maz nomoka ar karaļa nodokļiem, ka jūs gribat sev uzvelt kaklā jaunu jūgu? Kas te noticis?

Pūlī atskanēja skaļas balsis, un kaulu dziednieks atkal pacēla roku.

—    Kalējs pārsitis galvu Džailsam Velneipam? Bet es jums prasu — kas tas Velneips tāds ir? Vingetas zemessargs? Bet vai viņš turklāt nav arī mūsu kaimiņš un draugs? Un vai tad Disbijā nav jau gadījies, ka svētkos kaimiņš reibulī iedauza galvu savam kaimiņam?

Pūlī atkal sacēlās klaigas, un Sneips Mazulis klausījās, pielicis plaukstu pie auss.

—   Jā-jā, pārvaldniekam, protams, taisnība, bet to visu vajag nokārtot tepat uz vietas. Pamēģiniet un aizvediet kalēju uz cietumu! Tūliņ no pilsētas sabrauks karaļa tiesas viri izmeklēt un sodīt, kalēju sapūdēs cietumā; bet ka lai mēs iztiekam bez tāda meistara? Vai tiešām pēc pakaviem būs jābrauc uz Kenterberiju? Karaļa ierēdņiem vajadzīga nauda, un viņi uz karstām pēdām uzliks Disbijai tādu sodu, ka mēs nespēsim savākt naudu pat līdz pavasarim. Bet pa to laiku viņi ar saviem skrīveriem un pilnvarniekiem dzīvos pie mums, blandīsies pa ciemu, grābs mūsu sivēnus, zosis un vistas un izēdis Disbiju gluži tukšu, tāpat kā siseņi noēd tīrumus. Vai es pareizi runāju? Un vai tad mūsu kalējs ir kāds noziedznieks, laupītājs un slepkava?

—   Pareizi, pareizi! — kliedza vieni.

— Bet ja nu sardzes vīrs nomirst? — taujāja citi.

—   Sardzes vīrs būs sveiks un vesels, — atbildēja kaulu dziedinātājs.

Un tikai tagad visi ieraudzīja, ka sievas ved Džailsu Velneipu uz māju, bet viņa galva kārtīgi pārsieta ar tiru drānu.

—   Kentiešiem nemaz nav tik vārīgi tie kauli, lai no viena sitiena lūstu, — piebilda Sneips Mazulis.

Un tieši tobrīd, it kā lai apgāztu viņa vārdus, notika jauna nelaime. Ne jau velti mēdz teikt: «Kad nelaime nāk, tad nāk pa durvīm un pa logu.»

Vedējs pēc pārvaldnieka rīkojuma pagrieza vēršus uz Disbiju. Rati piebrauca pie pašas smēdes, un Džims Stro, negaidīdams, kamēr viņam atsien rokas, nolēca zemē.

Dubļos paslīdējis, viņš ar visu savu auguma svaru uzkrita ar krūtīm uz akmens ceļmalā.

Vairaki cilvēki metās viņam palīgā. Pats pārvaldnieks noliecās, lai palīdzētu kalējam atbrīvot rokas. Taču Džims nekustējās. Sneips Mazulis, apskatījis kalēju, pavēstīja, ka viņam lauzts atslēgas kauls.

—   Nebēdājies, Džim Stro, — viņš uzmundrinādams teica, kad bija dabūjis nelaimīgo pie samaņas. — Soda naudu tev noteiks pils pārvaldnieks pats, bet viņš aiz līdzjūtības par tavu nelaimi nebūs pārak bargs. Disbijas ļaudis ar mīļu prātu samaksās tavā vietā, jo tu jau nepaliksi viņiem parādā. Fokings un Toma Krega dēls apņemas pārvietot tavu mājeli. Džeina un Enija pagaidām pārnāks pie manis. Mazākos paņems kaimiņi. Džeku es aizsūtīšu uz pilsētu pie seglinieku meistara Pestona; puisis drīz vien tiks pats uz savām kājām. Nu, ko tev vēl vajag?

—   Vai es vēl varēšu cilāt veseri? — kalējs klusi jautāja.

—   Pat labāk nekā līdz šim. Tikai tev vajadzēs pagulēt ar skaliem, — atbildēja Sneips Mazulis, bet viņa balss skanēja ne visai pārliecināti.

II DAĻA

GREIVSENDA

1. nodala

Smalki kā vālodze svilpoja fleita. Dunēja bungas. Gandrīz cilvēka balsī dūca dūdas. Vīrs košās drēbēs, stāvēdams uz mucas balagāna priekšā, kaut ko kliedza, laikam ko ļoti jocigu, jo cilvēku bars vai plīsa no smiekliem.

Pa ielām klīda nobarojušās cūkas, rakņādamās atkritumos. Tirgus apkaimē turējās tāda smirdoņa, ka tikko varēja elpot, un Džeks riebumā aizspieda degunu.

Viņš bez pūlēm tirgus laukumā atrada māju ar sarkanu dakstiņu jumtu un skārda gaili čukurā. Pūta stiprs ziemeļrietumu vējš, un vējrādis griezās kā negudrs.

Divi suņi, raudami viens otram no mutes zilgansārtas zivju iekšas, gandrīz nogāza Džeku no kājām, kad viņš pieklauvēja pie meistara Pestona durvīm.

īsu mirkli zēna acu priekšā nostājās Dāremas mežs.

Apkārt slaidai priedei žigli skrēja maza vāverīte kuplu asti. Smalkā balstiņā kliedza vālodze. Zem kājām čaukstēja salnas nokostas dzeltenas un sārtas lapas.

Beigas. Tas nekad tā vairs nebūs!

Aši norāvis no galvas cepuri, zēns godbijīgi atbildēja uz visiem saimnieka jautājumiem.

—        Nu-nu-nu, bez asarām! — meistars teica, līdz galam noklausījies stāstu par Stro ģimenes likstām. — Tu esi palicis bez mājām? Kas tur liels, tā nav tik traka nelaime, tādēļ ka visur vajadzīgas darba rokas. Kur tad ir kaulu dziednieka vēstule?

Iebāzis roku azotē, Džeks paklanījies sniedza vēstuli.

—        Tā nav rakstīta man, — meistars teica, pārlaidis acis pirmajam rindām. — Es nepazīstu šo rokrakstu, lai gan kaulu dziednieks ne vienreiz vien man pārrakstījis rēķinus flāmiem.

Skaisti izlocītie burti patiesi nemaz nebija līdzīgi Sneipa Mazuļa greizajiem kricuļiem.

Džeks labu brīdi izbrīnījies skatījās uz meistaru. Tad piepeši iesita sev pa pieri.

Nu kā tad, saņēmis vēstuli no notāra, viņš tā arī nebija lo nogādājis Drūrikomā. Turklāt viņnakt gulēja neizģērbies. Labi vēl, ka vēstule nav pārāk saburzīta. No rīta, iebāzis azotē vēl vienu vēstuli, viņš nekavējoties bija devies uz pilsētu.

Ja meistars viņam atļaus, tad šodien pat būs jāaiznes vēstule uz Drūrikomu.

—   Vienu mirklīti, cienītais kungs, — viņš nomurmināja un, sataustījis otru vēstuli, steigšus iedeva meistaram.

—   Es izdarišu visu, ko lūdz Sneips, — tas teica, beidzis tasit, — izdarīšu tāpēc, ka ar to cilvēku nevajag saiet naidā. Viņš raksta, ka jūs esot godigi un centīgi ļaudis, un man viņam jātic. Bet es gan nevaru atcerēties, ka godīgi cilvēki kādreiz būtu ar krāsns urķi nogalējuši sardzes vīrus vai uzsākuši strīdus ar pārvaldniekiem.

Džeks jau nožēloja, ka viņš tik sīki stāstījis nākamajam saimniekam par savām nedienām. Turklāt meistars Pes- tons nebija viņu lāgā sapratis: tēvs taču nemaz nenogalināja sardzes viru. Tomēr zēns nedomāja runāt pretī. Mājas viņš bija mācits, ka pieaugušo cilvēku runas jāuzklausa godbijīgi un nekas nav jāaizrāda.

—   Es tevi paņemšu uz vienu mēnesi izmēģinājumam, — Henrijs Pestons piebilda. — Nekādu maksu tev nenoteikšu, kamēr nebūšu redzējis, kā tu ēd un kā tu strādā. Un vai tu ari zini, ka mācekļa laiks būs septiņi gadi?

Džekam aiz sarūgtinājuma nolaidās rokas. Ar Sneipu Mazuli viņi bija rēķinājuši, ka mācībā pieņem bērnus no uivpadsmit trīspadsmit gadiem. Piecpadsmit gadu vecumā viņi ir zeļļi, bet divdesmit gados jau var turēt meistara pārbaudījumu. Bez tam zēns cerēja, ka viņš saņems vismaz puspeniju nedēļā. Tomēr, atcerējies, ko stāsta par ļaužu dzīvi pilsētā, viņš sevi domās nomierināja.

Pilsētā zeļļiem dodot ēst zirņus un lēcu virumu, bet svētkos — sālītu liellopu gaļu, zivis un kviešu maizi; viņš vienmēr varēs šo to atlicināt mazākajiem brāļiem un māsām. Viņš centīsies visiem spēkiem, un meistars, redzēdams, ar ko tam darīšana, pēc kāda laika pieņems viņu par palīgu un maksās labu algu.

— Ričard, — Henrijs Pestons uzsauca, — ņem zēnu savā ziņā! — Tad, atkal pievērsies Džekam, paskaidroja: — Tur tas vīrs ir mans svainis Ričards Komings. Viņš pārziņā darbnīcu, un tev viņš jāklausa t^pat kā saimnieks.

Garajā, patumšajā istabā valdīja ziemas aukstums. Puikas, kas sēdēja pie zema galda, nepiecēlās, kad ienāca meistara palīgs, kā tas pienāktos, bet tikai drūmi palūkojās uz Džeka pusi.

—    Redziet, — teica Ričards Komings, ieiedams istabā un mīlīgi smaidīdams, — šo puiku sauc par Džeku Stro. Viņš mums parādis, kā jāstrādā, tāpēc ka mēs esam palai- dušies slinkumā un aizmirsuši, kā laukos kādreiz badojāmies. Rāmu garu, rāmu garu, nevajag tā uztraukties, citādi puisis nodomās, ka nokļuvis vilku barā, nevis pie tik labiem draugiem, kādi mēs esam!

Un viņš pārlaida ašu skatienu sēdošajiem, nepacietīgi bungodams ar savu balto, tuklo plaukstu pa galdu.

—   Meistar, — pieceldamies teica gara auguma puisis ar zaķalūpu, — nu jau ir tumšs. Vai mums nebūtu laiks likt nost instrumentus?

—    Ko nu, ko nu! — iesaucās Ričards Komings. — Džek Siro, tu stāvi vistumšākajā kaktā, saki man atklāti, mīļais, — vai te vēl var strādāt?

Džeks paskatījās apkārt.

Mazs, sprogains māceklis rādīja viņam kaut kādas zīmes.

—   Es gaidu tavu atbildi, Džek, — meistars mīlīgi teica.

—   Te ir patumšs, bet strādāt vēl var, — Džeks atbildēja.

Zaķalūpa aiz meistara muguras parādīja viņam dūri.

—    Redziet nu, — meistars pārmetoši sacīja un pamācīdams piebilda: — Ja kādam liksies, ka darbnīcā ir tumšs, vajag uz mirkli aizvērt acis. Pēc tam atvērsiet un redzēsiet, ka ārā ir pilnīgi gaiša diena. Edij Preij, vai tad es teicu, ka jau tagad jāver acis ciet?

—   Pilnīgi gaiša diena! — norūca puika ar zaķalūpu. — Sajā nolādētajā šķūnī vienmēr ir ellišķīgi tumša krēsla. Mēs parakstījām līgumu strādāt no ausmas līdz tam laikam, kad mājās iededzina sveces. Bet mūsu saimniekam no svecēm nav ne smakas.

Džeks īgni atskatījās uz puiku. Būtu viņš pamēģinājis slavēt smēdē pie kvēlojošas ēzes vai locīt muguru tīrumā, vienalga, kads laiks — lietus līst, saule dedzina, vai trako vējš. Zaķalūpa viņam likās rupjš un kašķīgs, turklāt žeņķa izskatu bojāja tā iedzimtā vaina.

—   Še tev īlens, piķa drāts, sari un klucēns, uz kura izdauzīt ādu, — teica Ričards Komings. — Sēdies! — Un Džekam par nepatiku norādīja viņam vietu blakus Zaķa- lūpai.

Meistars izgāja ārā. Džeks apsēdās uz sola un tajā pašā mirkli nogāzās garšļaukus, sāpīgi sacirzdams kopā zobus.

Izrādījās, Zaķalūpa ir ari kauslis — ar kājas spērienu viņš bija izsitis solu zem Džeka.

—   Ei tu, klausies, kā tevi sauc, Kviesis vai Salms kur tu esi rāvis tik skaistu vamzi?

Džeks sažņaudza dūres. Tēvs bija viņam iedevis vamzi, ko apvilkt, jājot pie notāra, un pēc tam zēns vairs nebija pārģērbies. Patiesībā Zaķalūpai taisnība: īsti prātīgi jau nebija svētdienas drānās sēsties pie darba. Veco vamzi māte bija kārtīgi iesējusi nastiņā un turpat pielikusi siltu lakatu un dūraiņus gadijumā, ja vecāko dēlu pilsētā pārsteigtu ziemas aukstums. Bet vai tādēļ Zaķalūpai bija tiesības ar kāju izsist solu?

Džekam tā vien niezēja rokas sadot šim kasīklim pa sprandu, tomēr viņš savaldījās. Varbūt pilsētā ķīviņus izšķir citādi — un tūlīt nevajag sevi parādīt kā nez kādu neaptēstu lauku lempi.

Tomēr ķīviņus visur izšķir vienādi.

Nelikdamies par kaimiņu ne zinis, Džeks sāka ar īlenu durt caurumiņus gar ādas malām. Tad sprogainais un laipnais zēns parādīja viņam, kā piķa drātī ievīt sarus. Pēc tam drāti vajadzēja ierīvēt ar vasku.

Turēdams vasku lūpās, Džeks plati izpleta rokas, atdarinādams sava padomdevēja kustības. Neviļus viņš piedūrās Zaķalūpas plecam.

—   Ak tu, nelaimīgais Salmukūlis! — tas iekliedzās, pie- lēkdams kājās kā dzelts. — Tu man vēl vicināsi dūres gar degunu?

No savām vietām draudīgi piecēlās vēl divi puikas.

Lai nedotu viņiem iespēju uzbrukt no mugurpuses,

1 Straw (angliski) — salmi.

Džeks piespiedās pie sienas. Tad, atcerējies visas savas uzvaras un sakāves, viņš nostājās aizsardzības pozīcijās, domās sev teikdams: «Ja tevi taisās piekaut, uzbrūc pirmais!» Un klupa pirmais virsū.

Mācekļi kāvās ar koka vālēm un sarullētiem ādas gabaliem, bet Džeks tikai ar dūrēm.

—    Ak tu, lišķīgais lauķi! — kliedza Zaķalūpa, sirdīgi zvetēdams. — Tev šajā darbnīcā esot gaišs? Nekas, kad tev sazilinas abas acis, darbnīcā uzreiz paliks tumšāks!… Rauj viņam nost to muļķīgo vamzi! — tas murmināja, raudams Džeku aiz piedurknes tā, ka trikšķēja visas vīles.

—   Laikam zemnieki visu vasaru tajā stiepuši mēslus uz lauka, tāpēc tas ir tik skaists un smaržo kā roze.

—    Re, ka zveļ pie mums Disbijā! — Džeks pēc katra trapiga sitiena atkārtoja.

Tā kā neviens nerunāja klusu, tad var saprast, kāds ellišķīgs troksnis valdīja darbnīcā.

Augumā lielāks par Džeku bija tikai Zaķalūpa. Tas bija bīstams un pieredzējis pretinieks. Taču patlaban viņš stāvēja pie durvīm un ik brīdi spļāva asinis. Pārējie kāvās sparīgi, bet nemākulīgi.

—     Re, kā zveļ pie mums Disbijā! — aizvien biežāk un biežāk atkārtoja Džeks, bet te uzreiz puikas metās pie apgāzta galda, cenzdamies visu sakārtot. Zaķalūpa īsta laikā ar vienu lēcienu iešmauca kaktā, un viņu noslēpa t ar troksni atgrūstās durvis.

Tūlīt pēc Ričarda Kominga darbnīcā ienāca pārskaities saimnieks.

Puikas jau sēdēja savās vietās, bet pa visu grīdu bija izsvaidīti adas gabali, samudžināta piķa drāts, mētājās krēsls ar nolauztu kāju. Džeks Stro saplēstā vamzī stāvēja pie sienas ar uzrotitām piedurknēm.

—    Ko tas nozīmē? Kāpēc tu pameti darbu? — Džekam stingri noprasīja Henrijs Pestons. — Bet kur tad Čārlzs Bleiks? — viņš jautāja, paskatījies apkārt.

Gribot negribot Zaķalūpai bija jānāk laukā no savas slēptuves.

—   Kas tad tevi tā izdaiļojis? — saimnieks gribēja zināt.

—    A, kā redzu, tad jaunais te ticis gala bez krasus kruķa, — viņš piebilda, saprazdams notikušo. — Kāpēc tu uzsāki kautiņu, jaunais?

Džeks klusēja.

—        Varbūt Čārlzs Bleiks pirmais tevi aizskāra?

Džeks klusēja.

—        Zini ko, mīļais, — teica meistars un ļauni saknieba žokļus, — reiz par visām reizēm liec aiz auss: kad ar tevi runā saimnieks, tev jāatbild uz visiem jautājumiem. Kurš pirmais uzsāka kautiņu?

Džeks klusēja. 1 — Tūlīt sakravā savas mantas un pazūdi! — meistars nikni pateica. — Es apņēmos tevi izmēģināt darbā, nevis kautiņā. Tā arī pasaki Sneipam Mazulim. Lasies!

Bijis labāk, ja meistars turpat uz vietas būtu noslānījis viņu.

Bāls un apjucis Džeks piegāja pie loga, kur atradās viņa pauniņa.

—    Es pirmais viņam iesitu, jaunais nav vainīgs, — drūmi no sava kakta atsaucās Zaķalūpa.

Meistars no visa spēka cirta dūri galdā. Ričards Komings piegāja viņam klāt un kaut ko pačukstēja ausī.

—    Tad pats tieci galā ar visu to, svaini, un vainīgo sodi, kā pienākas, — meistars pateica un, plecus paraustījis, izgāja ārā, sparīgi aizcirzdams durvis.

Darbnīcā tūlīt no jauna izcēlās neiedomājams troksnis.

—    Cikreiz man tevi vajadzēs glābt, Čārlij? — Ričards Komings pārmetoši sacīja. — Tu atkal mums izjauci darbu…

—    Drīz tēvs kaus cūku, — Zaķalūpa atbildēja pavisam nevietā.

—    Jeb varbūt, pēc jūsu domām, vainīgs Džeks Stro? — meistars vērsās pie pārējiem.

—    Viņš nemaz nav vainīgs, — labsirdīgi teica Zaķalūpa ūn ar jautru brūnu aci pamirkšķināja Džekam. — Jūs varat šodien atstāt mani bez pusdienām! — viņš ātri piebilda, laikam uzminējis meistara nodomu.

—   Ai, ai, Cārlij! — Ričards Komings teica, pārmetoši galvu šūpodams. — Kā tad tā iznāca, ka dumjš lauku zeņķis tā izsvaidījis visus solus, apgāzis galdu un izmētājis ādas, turklāt sasitis līdz asinīm mūsu galvenā zeļļa Čārlza Bleika ģīmi? Un kur tad bija pārējie?

—   Viņš ādu nemaz neaiztika, — Čārlzs īgni atbildēja. — Mēs kāvāmies visi, ko tur liegties! Paskatieties uz viņa puniem un zilumiem, viņš arī pamatīgi dabūja.

—    Nu, ja jau vainīgi esat visi, — meistars atviegloti sacija, — tad es domāju, ka būtu netaisnīgi, ja bez pusdienām paliktu vienīgi Čārlzs Bleiks. Tātad šodien visi paliksiet bez pusdienām. Tu, Tom Belton, lūdzu, netaisies raudāt! Ja tev tā patīk pusdienot, kāpēc tad tu nevarēji atskriet pēc manis, kad sākās kautiņš? Bet tu, jaunais, Džek Stro, — viņš svinīgi piebilda, — tūlīt varētu saņemt virtuvē savu porciju. Tomēr es baidos, ka tas vēl vairāk nokaitinās tavus biedrus un viņi tevi atkal samizos, tiklīdz tu atgriezīsies.

Zaķalūpa nekautrēdamies laida vaļā skaļus smieklus. Ari Džeks iesmējās, lai gan viņam ļoti gribējās ēst. Taču visi tūdaļ atkal sadrūma, jo Ričards Komings paziņoja, pacēlis gaisā pirkstu:

—    Jau pagājusi puse dienas, bet darbs vēl tikai iesākts. Tādēļ šodien nokavēto atstrādāsim sestdien pēcpusdienā.

Tā Džeks visu savu pirmo dienu pilsētā pavadīja pie darba, nesaņemdams pat kriksīti maizes.

Vakarā mācekļi noskaitīja pātarus un apgūlās turpat darbnīcā, pagalvī nolikuši liestes un ādas saiņus.

Protams, daudz patīkamāk bija gulēt mājās uz sien- augšas, iespiežot seju tikko pļautajā zālē. Tomēr Džeks nebija izvēlīgs.

Aizvēris acis, viņš tūlīt aizmiga, turklāt tik cieši, ka pamodies nevarēja pat atcerēties, ko jaunajā vietā sapņojis.

No rīta viņš piecēlās ar stingru apņēmību atprasīties meistaram, lai aizietu uz Drūrikomu. Galu galā beidzot vajadzēja aiznest to nelaimīgo vēstuli seram Hjū. Pa ceļam viņš, protams, katrā ziņā iegriezīsies Disbijā. Tomēr griezties pie Henrija Pestona Džekam nebija dūšas, bet Ričards Komings par atbildi uz viņa lūgumu bailīgi at- vēcinājās abām rokām.

Pēc cunftes likumiem jaunajiem mācekļiem veselu pusgadu nebija tiesības atstāt pilsētu. Citādi notiktu tā, ka, vēl nepieraduši pie tādas dzīves un nobijušies no pirmajam grūtībām, viņi pamestu vienu darbu un ķertos pie ciLa, bet tas novestu tikai pie tā, ka daudziem cienījamiem meistariem būtu jātaisa ciet savas darbnīcas un daudzas cienījamas lēdijas un džentlmeņi paliktu bez apaviem, cimdiem, nažiem vai segliem.

2. nodala

Džeks drīz vien pierada pie pastāvīgā trokšņa aiz logiem, dūdu spiedzieniem pie kumēdiņu būdām, tirgus sievu lamāšanās un dzērāju dziesmām, kad tie meimuroja ārā no dzertuvēm.

- Viņš pierada pie smirdoņas, kas nāca no notekgrāvjiem, pie knipjiem, ko deva Zaķalūpa, kas galu galā tomēr bija lāga zēns, pie mācekļu rupjajiem jokiem un Ričarda Ko- minga saldenajām pamācībām.

Viņš pierada pie meistara Pestona lepnā un augstprātīgā toņa, pie garlaicīgā un nogurdinošā darba, pie pas- tavīgā izsalkuma un netaisnīgajām pārestībām.

Tikai pie viena Džeks nekādi nevarēja pierast: triju mēnešu laikā, ko viņš bija nodzīvojis Greivsendā, viņam vēl ne reizes nebija izdevies pabūt vienatnē. Tikai naktis viņš sapņoja, ka iet pa mežu un pilnā kaklā dzied tikko sacerētu dziesmu, bet no krūmiem veseliem bariem uz- spurdza izbiedēti mazi putniņi.

Pa trim mēnešiem Džeks nebija sacerējis nevienu dziesmu.

Svētku dienās mācekļiem nebija jāstrādā, bet sestdienās un svētku priekšvakara viņi drīkstēja salikt darba rīkus jau ilgi pirms vakara zvana. Tomēr gandrīz vienmēr iznāca tā, ka arī svētku priekšvakarā Ričards Komings aiz dažādiem ieganstiem novilcināja darbu līdz vēlai tumsai. 1

Toties svētdienās, atgriežoties 110 baznīcas, mācekļi varēja darīt visu, kas vien ienāca prātā. Daudzi gāja ārpus pilsētas skatīties gaiļu cīņas vai arī uz kumēdiņu būdām, kur ākstījās klauni, vai acu apmānītāju izrādēm. Vecāki puiši, kā, piemēram, Zaķalūpa, bieži vien iegriezās pretējās mājas dzertuvē. Bet itin visur vajadzēja maksāt, taču Džekam naudas nebija.

Vienam staigāt pa ielām svētku dienā bija bīstami, jo zeļļi no vadmalnieku cunftes, naidodamies ar ādiniekiem, allaž viņiem uzglūnēja ar akmeņiem, un tādēļ puikas no Henrija Pestona darbnīcas staigāja barā kā zosis. Tikai sprogainais Toms Beltons uzdrošinājās klaiņot viens pats, bet mazajam knauķim bija tik miermīlīgs izskats, ka pat vislielākajiem trakuļiem nepacēlās roka pret viņu.

Pilsētā bija arī bezmaksas laika kavēkļi: varēja aiziet un blenzt, kā lielie tēvaiņi klerki no Sitijas [19] spēlē «vairogus» vai arī pazīstamais blēdis Elans Tips, kratīdams maišeli viltotus kauliņus, aicina lauku vientiešus izmēģināt laimi kauliņu spēlē.

Džeks iemācījās biedru barā stumdīties pa tirgu, piedāvājot savus pakalpojumus tirgotājiem un nesējiem. Tā viņiem reizēm palaimējās piebāzt savas kabatas ar āboliem un riekstiem, tiesa gan, ne vienmēr īsti godīgā ceļā.

Un vienmēr Džeks vērīgi nopētīja visus atbraucējus no tuvējiem novadiem, cerēdams sastapt kādu no Disbijas, Istlī vai Jovervilas, kas varētu viņam pastāstīt jaunumus no mājām. Taču ziemā zemnieki no viņu puses uzskata, ka labāk ieslēgties siltās mājās, nevis blandīties pa ceļiem.

Džeks pārlieku neraizējās. Tēvs, protams, jau ticis uz kājām, un viņš nav no tiem cilvēkiem, kas ilgi sēdēs bez darba. Ja no mājām nav nekādu ziņu, tas nozīmē, ka tur viss kārtībā, tāpēc ka ļaunas vēstis vienmēr atnāk ātrāk nekā labas.

Reiz Džeks bija klāt, kad vadmalnieki gandrīz līdz nāvei piekāva viņu kvartālā nejauši ieklīdušu flāmu. Džekam bija ļoti žēl nabaga puiša, kura vaina bija vienīgi ta, ka viņš nepareizi nosauca sieru un maizi.[20]

Sprogainais Toms Beltons ne vienreiz vien aicināja draugu paklausīties kāda drosmīga mācītāja sprediķi, bet Džeks vienmēr pikti atgaiņājās no viņa. Džekam jau bija apnikuši mācītāju sprediķi un pamācības.

Tās labi klausīties tiem, kuri baznīcā stāv pirmajās rindās lepnās kažokādu drānās, kuru vēderi pilni gardiem ēdieniem un stipriem vīniem. Bet, kad jāspiežas pie pašām durvīm un vēders kurkst aiz bada, un mugurā pūš stindzinošs vējš, tad mācītāju sprediķi nav ne prātā.

Mēslu smaka jau sen izvējojusi no viņa slavenā vamža, bet tas maz pasargāja zēnu no aukstuma, kaut ari Džeks pavilka zem ta savas vecās drānas un ap krūtīm aptina mātes lakatu. Reizēm zēnam nepavisam nenesās prāts uz svētdienas pastaigām, taču Henrijam Pestonam nebija atsevišķas istabas ciemiņu uzņemšanai, un Ričards Komings stingri sekoja, lai neviens no zēniem nebūtu klāt sarunās, kuru dēļ pie saimnieka svētdienās sanāca draugi un pircēji.

… Tosvētdien, par kuru ir runa, Džeks beidzot palika viens. No vadmalniekiem nebija ko baidīties, tāpēc ka visi Greivsendas puikas šodien bij*i aizgājuši ārpus pilsētas uz Temzu, kuru pēc stipra sala klāja biezs ledus.

Kā parasti, Džeks izstaigāja tirgu, pagrozījās starp atbraukušajiem zemniekiem, bet tā arī nevienu pazīstamu nesatika.

Milzīga auguma nortamberlendietis, noaudzis ar matiem līdz pašām acīm, aicināja publiku paskatīties dresētu lāci. Virs no ziemeļiem runāja tik kroplīgā un nejēdzīgā valoda, ka maz bija tādu, kas viņu saprata, taču lāča izdarības bija loti jocīgas.

Tas rādīja, ka bērni zog zirņus, kā tirgus sieva, kas pārdod sarūgtējušu sviestu, pielikta pie kauna staba un kā sadzērusies mūķene nokļuvusi nevis baznīcā, bet pie prāmnieka.

Neveiklais dzīvnieks ļoti labi attēloja, kā prāmis šūpojas 110 vienas puses uz otru un kā mūķene gāžas te pār vienu malu, te otru.

Iedams nopakaļ nortamberlendietim, Džeks nonāca līdz pašai lopkautuvei un ieraudzīja milzīgu ļaužu pūli ap paaugstinājumu, uz kura parasti dīrāja kautos lopus. Tagad tur stāvēja drukns cilvēks saplīsušā sutanā, un Džeks saprata, ka nokļuvis uz Toma Beltona iemīļotā mācītāja sprediķi. Tas bija izvēlējies vietu, kā mēdz teikt, tālāk no pilsētas sardzes vīru acīm.

Džeks jau gribēja griezties atpakaļ, bet tas nemaz nebija tik viegli izdarāms. Ceļu sev nācās izlauzt ar elkoņiem un pat ar dūrēm.

Pēkšņi zema un rupja balss, kas tālu aizskanēja pār ļaužu pūli, kā uguns iekrita Džeka sirdī:

—    Kāpēc viņi tur mūs verdzībā? Kāpēc viņi var būt senjori, turklāt mūs izkalpināt un izšķiest to, ko mēs ar savām rokām nopelnām?

Džekam aizrāvās elpa. Vai tie nav tie paši vārdi, kurus diendienā atkārto zemnieki? Tikai viņi tos izrunā čukstus, savam kaimiņam ausi, bet šis cilvēks tos izkliedz pilnā balsi simtiem laužu priekšā.

Kāds mazs puikiņš, kurš bija saspiests ļaužu drūzmā, sāka skaļi činkstēt, un Džeks viņam piedraudēja ar dūri. Viņš bija gatavs mazajam aizspiest muti, lai tikai tas netraucētu klausīties tālāķ.

—   Viņi ģērbjas samtā un kažokādās, bet mēs — no- skrandušās pakulu drānās. Viņiem ir saldi vīni, medus rauši un kviešu maize, bet mums — miežu plāceņi, sēnalas un salmi. Viņiem ir atpūta, izpriecas turnīros un medībās, bet mums — rūpes un darbs lietū un vējā mūsu gaužām liesajo's tīrumos. Tomēr tieši no mums viņi saņem visu to, uz ko balstās karaliste.

Džeks smagi elpoja. Sev līdzās viņš izdzirda skaļu sēk- šanu. Likās — kāds tik tikko valda asaras.

Un pēkšņi sajūsma un pateicības jūtas, kas tik negaidot tin tik spēcīgi viņu bija pārņēmušas, izgaisa, kā nebijušas, jo Džeks ieraudzīja, ka blakus stāv sprogainais Toms Beltons.

Džeks arī pats nevarētu izskaidrot, kāpēc tā notika, bet t.i nu tas bija.

—   Tu jau taisies pinkšķēt? — viņš dusmīgi prasīja, iegrūzdams dunku puikam sānos. — Kāds tev no tā labums, ja tu katru nedēļu nāc un klausies šo pļāpu, bet pēcāk atgriezies darbnīcā un lišķējies klāt meistaram un mācekļiem? Tad jau labāk spēlēt kauliņus ar blēžiem Džoz- strītā un pamācīties no viņiem gudrības, kā to dara Zaķalūpa.

Sprogainais zēns izbailēs pacēla uz Džeku savas lielās acis.

Tas ir tikpat kā klausīties skaistu dziesmu, — viņš drebošā balsī pateica.

—   Tad klausies vien tās dziesmas, muļķi tāds, bet es iešu mājās, — Džeks norūca. Viņš joprojām netika vaļāno īgnām domām.

Toms Beltons izbrīnījies paskatījās uz viņu, bet tas Džeku nokaitināja vēl vairāk.

—    Stulbais auns! — viņš nikni noteica. — Bē-ē-ē! Es nevaru tevi ciest! — un atvēzējies ievilka gluži nevainīgajam zēnam pa ausi.

Labāk mazais būtu kliedzis, sācis raudāt vai lamāties. Bet Toms, iekodis zobus lūpā, tikai mēmi, ar pārmetumu paskatījās sitējā. Džeks strauji devās prom, un visu laiku viņš redzēja mazā zēna zilās asaru pilnās acis.

«Bet mums — rūpes un darbs lietū un vējā mūsu gaužām liesajos tīrumos! …» viņš klusībā atkārtoja prātā palikušos vārdus.

Vai tas dumjais aunelis maz redzējis lietu un vēju liesajos tīrumos! Ko tad viņš elš kā tāda lēdija, skatīdamās buvju māksliniekā? …

—    Tev pārāk salds meldiņš, mācītāj! — Džeks runāja, iedomādamies, ka viņam izdevies uzsākt strīdu ar sludinātāju. — Tu nabaga ļaudīm mulsini prātus. Labāk tās sievietes būtu steigušās mājās un taisījušas ēst saviem bērneļiem, bet virieši svētdienās krietni izgulējušies, jo otrā rītā viņus no jauna gaida smags darbs. Bet tu, kā tas redzams pēc tava vēdera un apaļā ģīmja, esi pamatīgs gujava, un ne jau tev būtu jārunā par avotūdeni un pelavmaizi.

Pie āķiem, uz kuriem piektdienās vienmēr karājās aitu un govju liemeņi, pieķērās raupjas, spalvainas rokas. Sludinātājs meklēja atbalstu, lai nolēktu no paaugstina- juma.

—    Ko es tev esmu nodarījis, Salmiņ? Kāpēc tu man sili? — pārmetoši jautāja Toms Beltons, panācis Džeku.

No laužu pūla pastiepas desmitiem roku, lai palīdzēta mācītājam tikt zemē. Tomēr Toms, kā izrādījās, bija veiklāks par citiem. Uzlēcis uz paaugstinājumā, viņš palīdzēja sludinātājam, un zeme nodimdēja, kad tas, pacēlis savu sutanu kā sieviete brunčus, nonāca lejā tieši blakus Džekam.

. — Tas ir jauki! — teica mācītājs, glaudīdams Beltona sprogainos matus. — Tas ir jauki! Bet tagad, labie ļaudis, bez lieka trokšņa izklīdīsim katrs uz savu pusi!

Tajā brīdī Džeks, pats pārsteigts par savu drosmi, paspēra soli uz priekšu.

—    Mūsu Dāremas mežā puikas nogalināja lakstīgalu, — viņš iesāka, — lai gan tas ir loti piesardzīgs putns…

—   Daremas meža? — mācītājs domīgi atkartoja. — Jā,

jā, es to pusi atceros… Bet ko tu īsti gribi teikt, jaunekli? Ko tu ar to domā?

Džeks aiz lepnuma nosarka. Līdz šim visi viņu saukāja par zēnu.

—   Es domāju to, — viņš iesāka uztraucies, rokas dūrēs ' sažņaudzis, — lakstīgala dziedāja tik skaisti, ka pati savā dziesmā aizklausījas. Tad arī puikas viņu ar akmeni nogalināja.

Sludinātājs ziņkāri paskatījas uz zēnu.

Arī viņš pats bieži vien runāja līdzībās, baidīdamies, ka šīs pasaules varenie viņu neiesloga cietumā.

«Džons mācītājs sveicina Džonu Bezvārdi, Džonu Dzirnavnieku un Džonu Važoni un aicina viņus neaizmirst ļaundarības, kādas valda pilsētā, un dieva tā kunga vārdā turēties kopā. Tāpat viņš aicina Pīteru Zemesarāju tūlīt rīkoties un sodīt laupītāju Hobsu; viņiem jāpaņem līdzi Džons Taisnīgais un visi tā draugi — vairāk neviens — un vērīgi jāskatās tikai uz vienu galvu.»

Un vienkāršie zemnieki labi saprata, kas ir PIters Ze- mesarājs un kas ir laupītājs Hobss, un kas tā par pilsētu, kurā valda ļaundarības', bet prezbiteri[21], muižnieki un virsbīskaps tā arī netika gudri, kāds ir viņa sprediķa īstais saturs.

Tā arī tagad mācītājs lieliski saprata, ko jauneklis ar savu līdzībā izteikto domu gribējis pateikt.

—   Nav tāda akmens, ar kuru bez vingrināšanās trāpītu mērķi, — viņš smaidīdams teica. — Par mani nebaidies! Es esmu tāda lakstīgala, kurai ir vanaga knābis un ērgļa nagi.

—   Par jums es nemaz nebaidos! — Džeks strupi atteica. — Bet, ja jūs tik skaisti nerunātu, cilvēki darītu paši savu darbu un nestāvētu, mutes iepletuši. Un vai tad tas ir mācītājā cienīgi sacīt aklajam: «Jā, jā, tu esi akls,» — bet klibajam: «Tev nav vienas kājas.» Tieši tā jūs darāt.

Mācītājs smagi uzlika roku viņam uz pleca. Tad, pievilcis zēnu sev klāt, viņš ielūkojās tam acis.

Džeks ļoti tuvu ieraudzīja gaļīgo, sarkanām dzīsliņām

klāto degunu, brūnās acis, kur pie pašām zīlītēm kustējās gaismas lāsumiņi, pavirši izdzīto, sapinkājušos bārdu. Mācītāja lielās rokas bija sasprēgājušas un vienās skrambās. Viņa rupjvilnas sutana bija uz vēdera saplīsusi un uz ātru roku citas krāsas diegiem sašūdināta. Džeks nolaida acis un atkal aši pacēla tās. Diena bija ļoti auksta, bet mācitājs stāvēja basām kājām sniegā.

Dažus mirkļus viņi cieši vērās viens otram acīs. — Kā redzu, tad tev nepatīk skaistas dziesmas, — mācītājs pēkšņi teica iesmiedamies.

—   Es pats saceru dziesmas, — Džeks atbildēja, — bet no tām nevienam nav nekāda labuma …

—    Vai tev jāiet pa labi? — mācītājs jautāja, apņēmis viņu ap pleciem un nogriezdamies uz galvenās ielas. — Iesim kopā, — viņš teica pavisam vienkārši, it kā abi katru dienu būtu devušies tādā pastaigā. — Ja jau tu pats saceri dziesmas, tad tev ari jāzina, ka viena dziesma tev iezveļ ka ar ilksi, bet cita tevi iekvēlina kā uguns … tevi un tos, kuriem tu dziedi.

«Bet mums — darbs lietū un vējā mūsu gaužam liesajos tīrumos…» zēns klusībā atkārtoja. Viņam pēkšņi kļuva kauns. Dziesmas, kuras viņš bija sacerējis mājas, Disbijā, nevienu nespēja iekvēlināt kā uguns. Tās derēja tikai zemnieku uzjautrināšanai svētdienās.

No mācītāja lielā, druknā auguma plūda siltums, un Džekam šķita, ka pat sniegam būtu jāizkūst zem viņa smagajām, spalvainajām kājām.

Zēns atskatījās.

Blakus saviem paštaisīto zābaku nospiedumiem viņš ieraudzīja sava ceļa biedra kailo pēdu platos iespiedumus. Mācītājā lielais pirksts stāvēja atstatu kā parasti tiem cilvēkiem, kuri ilgu laiku valkājuši sandales.

—   Tas, par ko jūs runājāt, acīm redzot, neiekvēlina kā uguns, — viņš tiepīgi turpināja. — Jūs noklausījušies, cilvēki atgriežas mājās: zemnieki — pie saviem senjoriem, kuriem viņi strādā kā darba lopi, bet mācekļi — savās smirdošajās darbnīcās. Viņi dzīvo klusi kā pelītes — tāpat kā tas pretīgais Toms Beltons, kurš seko jums pa pēdām.

—   Mums vēl ilgi par to visu būs jārunā, — mācītājs laipni sacīja. — Paga, vai tevi nupat kāds nesauca, puis?

Jā, sauca Džeku. Pa ceļu kailu galvu viņiem pakaļ skrēja Džozs Jūdstoks no Disbijas.

—   Paklau, Džek Stro, labi, ka tevi ieraudzīju, — piesteidzies pie viņiem, tas nomurmināja, smagi elpodams. —Tev tūlīt jānāk atpakaļ uz Disbiju! Ar tavu tēvu pavisam nelāgi!

Ieraudzījis Džeka ceļa biedru, zemnieks zemu paklanījās.

— Labdien, tēvs Džon! Man gan teica, ka Greivsendā es varot satikt svēto Džonu Bolu, bet es neticēju. Ļaunas mēles pļāpā, ka jūs Meidstonā esot ieslodzīts cietuma.

—   Visādi bijis, visādi, — atbildēja tēvs Džons Bols. —Tad nu, zēn, mums laikam jāšķiras?

Džekam šķita, ka viņa pirkstus tūdaļ pārņem stingums tikai tāpēc vien, ka tos vairs cieši nespiež platā un karsta plauksta. Pat sliktā vēsts par tēvu it kā paslīdēja viņam garām.

—   Vai es jūs vēl kādreiz- redzēšu, tēvs Džon? — viņš ka lūgdams jautāja.

—   Ja tu dzīvo Kentā vai Eseksā, — mācītājs atbildēja, — tad jau mēs ar tevi ne vienreiz vien vēl sastapsimies. Liec cepuri galvā — nosalsi. Bet pagaidām domā par savu tēvu!

Tikai pēc tam kad izbalējusī sutana bija nozudusi aiz stūra, Džoza Jūdstoka vārdi beidzot nonāca līdz zēna apziņai.

—   Kas ar tēvu noticis? — viņš satraukts nomurmināja.

3. nodala

—   Tēvs ir smagi slims! Kalējs Džims Stro ir bīstami slims! — Džeks atkārtoja, iedams pa ceļu, tomēr visā pilnībā to nespēja aptvert.

Džeks nevarēja atcerēties, ka viņu ģimenē kādreiz kāds butu grūti saslimis. Vienreiz tēvs, svētdienā sadzēries, bija

pakritis un parsitis sev pieri, visu pirmdienu nostaigājis ar apsietu galvu, bet otrdien jau rīkojās pa smēdi.

Džeina Stro reiz pārdūra sev pirkstu uz āķa. Pāris nedēļu pirksts pasāpēja, bet tad pēkšņi satūka un pārklājās ziliem plankumiem. Sneips Mazulis teica, ka tūlīt jāgriež nost divas pirksta locītavas. Māte dobji dīca, kad kaulu dziednieks pārsēja atbaidošo stumbenīti, taču otrā rītā viņa līdz ar visiem devās sienu pļaut.

Priekš diviem gadiem nomira Džeka mazā māšele, meitenīte, kas bija dzimusi pirms Enijas. Bet arī viņa gandrīz neslimoja. No rīta bērns smējās un rotaļājās kopā ar citiem, pievakarē meitenīte pieklusa, visu nakti čīkstēja un prasīja dzert, bet jau aiznākamajā dienā no Stro mājas iznesa mazu baltu zārciņu.

Kā tas gadījies, ka tēvs bīstami saslimis? Pakrita un pārlauza atslēgas kaulu — un kas tur liels? Kautiņā tāpat pārlauza atslēgas kaulu Vilijām Longam, vēl tagad viņam viens plecs augstāks par otru. Vai tad tā ir tik nopietna slimība?

Džeks aizvēra acis un pūlējās iztēloties tēvu slimu, tomēr nekas no tā neiznāca. Vai tad var iedomāties slimu tik druknu, plecīgu cilvēku ar tādiem muskuļiem, kas gandrīz plēsa vamzi pušu, un ar sārtiem jo sārtiem vaigiem?

Nē, nē, tas nav tiesa!

Vai tad nevarēja būt tā, ka Džozs Jūdsfoks tišām viņu piemānījis, lai Džeks drīzāk atgrieztos Disbijā? Tieši tā taču arī nodomāja Ričards Komings.

Kamēr Henrijs Pestons kliedza uz Džeku un dauzījās ar kājām, Ričards Komings, pasaucis zēnu kaktā, klusiņām mēģināja izdibināt, vai tikai viņš to tēva slimību nav tīši izdomājis, lai ātrāk aizlaistos uz mājām. Viņš piedraudēja, ka meli piemeklēšot gluži nevainīgu cilvēku un Džeka tēvs patiesi saslimšot.

— Pielūko, Salmiņ, atzīsties pie laika, ja esi melojis!

Un Džekam, krustu pārmetot, vajadzēja apzvērēt, ka viņš patiesi tirgū saņēmis šo ļauno vēsti no mājām.

Nonācis pie kroga «Seši matroži», Džeks apstājās. Šeit viņi ar Zaķalūpu bija norunājuši satikties, bet ilgi gaidīt Džeks nevarēja, jo viņam vēl bija tālu ko iet. Sabāzis rokas piedurknēs, Džeks žigliem soļiem pagājās šurpu turpu pa sniegu, kas pie kroga durvīm bija nokaisīts ar egļu zariem.

Zaķalūpa ieradās tieši laikā.

—    Varbūt man vēl nāksies norunāt tikšanos ar puišiem meža, bet tie ir tādi ļaudis, kuriem netīk gaidīt, — viņš aizelsies teica. — Es tevi pavadīšu līdz tēva traktierim, tikai soļosim naskak, jo man taču šodien vēl jātiek atpakaļ darbnīcā.

Džeks iesānis aplūkoja biedru un domāja par to, ka puiša mate laikam nav īsti ievērojusi gavēņus vai arī tēvs ar neapsvētītu stopu nošāvis zaķi, ja dievs viņus tā sodījis caur dēlu. No sāniem Džekam bija redzams vienīgi puiša slaidais kakls, no cepures apakšas izlīdušo kastaņ- brūno cirtaino matu gredzeni un skaistā tumšā dzimumzi- mlte pie auss. Ikviena meitene atskatīsies uz tādu brašu puisi, ja nepamanīs viņa briesmīgo vainu.

—    Redzi nu, Čārlij, — Džeks teica, — Ričards Komings tomēr atlaida mani mājās. Viņš pats gāja aizrunāt saimniekam.

—    Ko tu kladzini par savu Ričardu Komingu! — Zaķalūpa norūca. — Vai tu arī zini, kā viņš par tevi aizrunaja Henrijam Pestonam? Viņš teica: «Sitijā mācekļi nodūruši meistaru Etkinu un viņa sievu. Nevajag šaut pār strīpu, dārgo svainīt!»

Džeks klusēja. Lai arī ko būtu teicis Ričards Komings, tomēr bez viņa saimnieks neparko nebūtu laidis Džeku mājas.

— Pēc mana prāta Henrijs Pestons tomēr labāks nekā Ričards Komings, — Zaķalūpa turpinaja. — Ja Henrijs iztiktu viens bez visādiem sievasbrāļiem un palīgiem, mēs ēstu pusdienas septiņas reizes nedēļa. Un viņš jau nu nežēlotu kurināmo ogļu pannai. Es tev saku — lai arī viņš ir negants kā suns, tomēr nav tads melis un skopulis ka viņa sievasbrālis. Ja tu paprasīsi, viņš tev bez aplinkiem pateiks, ka tu nekad savā mūžā nebūsi meistars. Ek, tu gan esi muļķis, ka no piecpadsmit gadiem aizgāji par mācekli!

Džeks gāja sabozies. Pagājušajā sestdienā Zaķalūpa sadzēries lielījās, ka no visiem mācekļiem viņš vienīgais būšot meistars un tikai tāpēc, ka viņa tēvs ģildes komisijai iedošot kukuli, kādu vien vajadzēšot. Bet tagad skaidra prātā puisis atkārto to pašu. Turklāt daudzi mācekļi pļāpāja, ka parlaments izdevis likumu, kas aizliedzot piešķirt meistara nosaukumu dzimtcilvēku bērniem.[22]

—   Nekas, kad tu, Čārlz, būsi meistars, tu pieņemsi mani sev par paligu, — viņš teica, greizi pasmīnējis.

—   Es nekad nebūšu meistars! — Zaķalūpa dusmīgi atbildēja. — Tiklīdz sāks pūst pavasara vēji, es sev nopirkšu zobenu un vairogu un aiziešu mežā pie Zaļajiem brāļiem. Tikai tādi muļķi kā tu domā darbnīcā ar darbu izlauzt sev ceļu!

Kad viņi nonāca pie kroga «Ceļinieka prieks», Zaķalūpa nepieklauvējis ielūkojās pa logu.

—   Pagaidi, Salmiņ, — viņš nomurmināja. — Vai tiešām vecais neiznesīs mums katram pa krūzei, ko iestiprināties ceļam?

Taču, sirdīgi nospļāvies, viņš spēji aizgriezās.

—    Kas tā par nolādētu dzivi! — Zaķalūpa izmisis iesaucās. — Vecais laikam jau krietni piesūcies, jo kalpones, kā es redzu, bez kautrēšanās laiž alu saviem drauģeļiem tieši no mucas. Bet māte augšā guļ slima. Kā lai es nemūku no šī «Ceļinieku prieka»? Tomēr paliec sveiks, mans draugs, man vēl jāuzkāpj augšistaba aplūkot nabaga māti.

Tiklīdz Džeks palika viens, tūdaļ atkal uzmācās drūmas domas. Vai patiešām bija vērts piecpadsmit gadu vecuma aiziet par mācekli? Un vai kādreiz vispār viņš pelnīs vai- rak nekā astoņus pensus gadā? Vai labāk nepalikt Disbijā un nepalīdzēt tēvam smēdē?

Palīdzēt tēvam? Bet Džozs Jūdstoks apgalvo, ka tēvs kopš tā laika, kad Džeks aizbrauca, nav ņēmis veseri pat »okā. Un kā tas var būt, ka cilvēkam nāk pa muti asinis? Droši vien Džozs melo, jo Vilijām Longam bija pamatīgi pārlauzts atslēgas kauls un tomēr asinis viņam nekad nenāca pa muti. Džozs teica, ka viņi jau dzīvojot jaunajā vietā. Nez kā viņi tur iekārtojušies?

Džeks nogriezās pār Helsas klajumu, apgāja purvu un devās pārtiešām nabadzīgajiem laukiem, pār kuriem skrēja nikns ziemeļvējš. Tas steidzīgi dzina mākoņus pie debesīm, te aizsegdams, te atsegdams mēness vaigu, un tāpēc Disbijas tālās mājiņas te iznira savā nepievilcīgajā izskatā, te atkal nozuda melnā tumsā.

Jaunajā vietā Stro ģimene bija iekārtojusies diezgan bēdīgi. Džeka lietišķā acs uzreiz pamanīja, ka jumts sašķiebies uz vienu pusi, pagalmā nav nekādas nojumes kalēja darbam, bet ar dējiem aizsistais mazais lodziņš izskatās ka akla acs. Kā redzams, tēva rokas nav pielāgojušas arī durvis.

Kad zēns, nespēdams valdīt satraukumu, tās parāva, durvis ar troksni uzgāzās viņam virsū. Kur gan tas redzēts, ka kalēja mājā durvis turētos ādas cilpās?

Būdiņā dega tieva, gara svece, uzlipināta uz vērpjamā ratiņa riteņa.

Ta bija liela greznība tādiem zemniekiem, kuriem nebija savu bišu saimju.

Līdzās svecei uz gariem dēliem izstiepies gulēja kalējs Džims Stro. Viņa rokas bija saliktas krustiski uz krūtīm, bet dzeltenā, novājējusī seja pauda mieru un apgarotību.

Džeka māte, atspiedusies pret dēliem pussēdus, pusguļus un nolikusi uz rokām savu nabaga sirmo galvu, bija cieši aizmigusi.

Viņa nepamodās ne no krītošo durvju blīkšķa, ne sava vecākā dēla soliem. Acīm redzot, pēdējā laikā nabadzītei negadījās bieži atpūsties.

Džekam likās, it kā vecā Džeina, galvu piešķiebusi, ar mīlestību lūkotos uz savu dārgo vīru.

Uzmanīgi pārkāpis pār mātes kājām, zēns paskatījās visapkārt. Kā redzams, māja jau gāzās kopā un jumtu nācies atspiest ar šo nesen apdarināto stumbru. Uz lupatu kaudzes, kā parasti, rindā gulēja mazie bērni. Bet svece gan bez vajadzības atstāta degam. Tā var ātri izcelties ugunsgrēks!

Apslapinājis pirkstus, Džeks nodzēsa uguni. Tad, nolicis kaktā savu mantu maišeli, viņš paklāja vamzi un apgūlas blakus mazajiem brāļiem.

Nakts vidū Džeina Stro negaidot pamodās. Viņa bija pilnīgi slapja nosvīdusi, taču pār muguru skrēja sīki drebuli. Svece nezin kāpēc nodzisusi, un nebija ar ko uzšķilt

uguni. Sapnī viņai šķita, ka viens no bērniem gauži raud, bet varbūt tas patiesi tā bija. Sieviete apsēdās taisni un ieklausījās.

—   Vai tu raudi, Fil? — viņa klusiņām jautāja. Neviens neatsaucās.

—   Tom, vai tu vēl neguli? — viņa nočukstēja vēl klusāk. Bērni gulēja. Tumsā sataustījusi lakatu, sieviete ievīstīja tajā plecus un noslīga tāpat kā pirmīt.

Gandrīz ikreiz, nācējam verot durvis, tās izkrita no virām, bet Džeks galu galā pierada pie šī blīkšķa. Ikviens Disbijas zemnieks gribēja atvadīties no vecā Stro un pasacīt pāris mierinājuma vārdu atraitnei.

Džeina saņēma visus spēkus, lai izliktos mierīga, bet, kad viņai galva sāka dūkt un kājas jau saļodzījas, viņa bezpalīdzīgi paskatījās atpakaļ.

Pienāca Džeks un atbalstīja māti, lēnām glāstīdams viņas plecus un muguru.

Pat savās izmisīgajās bēdās nabaga sieviete nevarēja neievērot, ka vecākais dēls izaudzis jau galvas tiesu garāks par viņu pašu un, ja Džeks vēl joprojām tā stiepsies, tad būs augumā garāks par tēvu.

Bija nolemts kalēju apglabāt nākamajā dienā, kad būs brīvs tēvs Romualds.

Pamazām ļaudis atstaja būdiņu. Vajadzēja taču dot laiku arī tuviniekiem pienācīgi atvadīties no aizgājēja.

Nometies uz ceļiem pie mirušā, Džeks nolika galvu viņam uz krūtīm. To viņš nekad nebūtu atļāvies, tēvam dzīvam esot.

Džeks skaidri un gaiši zināja, ka tēvs miris. Sneips Mazulis pateica, ka krītot kalējs ne tikai pārlauzis atslēgas kaulu, bet arī atsitis plaušas. Tādēļ jau viņš visus šos tris mēnešus klepojis asinis.

Sis spēcīgais augums tagad tiks guldīts zemē. Kapsētā ar lāpstu jau apvilkta vieta, kur raks bedri.

Un tomēr, nolicis galvu uz šīm saltajām, sastingušajām krūtīm, Džeks ar aizturētu elpu klausījās, vai neiepukstē- sies tēva sirds — kaut vai pavisam vāri.

Nupat ienāca vēl kāds — Džeks dzirdēja noblīkšķam durvis un apslāpētu kliedzienu. Viņš gaidīja, ka ienācējs tuvosies nelaiķim. Tomēr pie durvīm neviens nekustējās.

Zēns atskatījās. Durvju tuvumā stāvēja Džoena Drūri- koma, slapju sniegu apsnigusi.

Džeks noguris pamaja ar galvu, atbildot uz viņas sveicienu. Džeina Stro nopurināja no viešņas sniegu.

Zēns dzirdēja, ka viņam aiz muguras māte saskūpstījās ar Džoenu, paņēma no viņas rokām kaut ko smagu un nolika istabas kaktā. Viņš pats nevarēja ne pakustēties.

—        Vai patiesi jūs pati visu to nesāt, milēdij?… Ja nebijis jaunkundzes, mēs būtu nomiruši badā, dēliņ.

Džoena, notupusies uz ceļiem kaktā, noskaitīja lūgsnu. Tad viņa piegāja pie nelaiķa un atvadījās no tā.

—        Grūtā brīdi mēs ar tevi satiekamies, mīļais, dārgais Džek, — viņa teica, uzliekot rokas zēnam uz pleciem.

—   Bet es tevi lūdzu — saņemies un nenokar galvu!

Džeina Stro, skaļi raudādama, izskrēja no istabas.

—        Pēdējās dienās mēs ar viņu visu laiku runājam par tevi, — meitene piebilda, glaudīdama Džekam roku. Par viņas vaigiem ritēja sīkas asaras un tecēja aiz apkakles.

Džeks viņai noslaucīja acis ar kapuces stūri.

—        Lai dievs tev dod laimi, Džoena, par to, ka tu nenicini tādus nabagus, — viņš klusi noteica.

Meitene izbrīnījusies paskatījās uz viņu.

—   Ko tu runā, Džek! Man taču nav neviena pasaulē!

Džeks vērīgi paskatījās uz viņu. Džoena bija kļuvusi

vēl skaistāka; tagad viņa izskatījās ka gluži pieaugusi jaunava. Un tomēr Džeks nevarēja nepamanīt tumšās ēnas, kas bija iegulušas ap meitenes nogurušajām acīm. Džo- enas vaigi vairs nelikās tik apaļi ka agrāk. Pat viņas īsais, taisnais deguns bija it kā mazliet garāks pastiepies, bet lūpas kļuvušas bālākas.

—        Tev arī, kā redzu, nav viegla dzīve lajā klosteri? — viņš norūpējies jautāja.

—   Ko nu par mani! — Meitene sapurināja savas bizes.

—   Ak, mums par tik daudz ko jāaprunajas, Džek! Māte Ģenoveva mani laida uz šejieni katru dienu tāpēc, ka pat nākamajai mūķenei nevar aizliegt kopt slimos. Bet tagad es te vairs neesmu vajadzīga, un mani neparko nelaidīs āra pa klostera vārtiem ,..

—        Vai tad tu nevari darīt, ko gribi? — Džeks aši pajautāja.

Džoena klusēja.

—   Vai māte Ģenoveva … — Džeks no jauna iesaka.

—    Ja mani un māti Ģenovevu ieslēgtu vienā istabā, mēs viena otrai pārkostu rīkli! — meitene ar niknumu nomurmināja.

Tad, nožēlodama savus vārdus, Džoena, stāvēdama uz ceļiem, noskaitīja lūgšanu un, noliekusies pār nelaiķi, pieskārās ar lūpām tā dzeltenajai, spīdīgajai pierei.

—    Viņš vienmēr tik labiem vārdiem tevi atcerējās, Džek! — meitene teica, rūgti raudādama.

Džeks sakoda zobus. Bet cik maz viņš bija domājis par savējiem, dzīvodams tur, Greivsendā . ..

—    Māte Ģenoveva pēc pusdienām vienmēr gul pāris stundu, bet dažreiz arī ilgāk, — Džoena pēkšņi pačukstēja. — Tu vari atnākt pie manis tajā laikā … Vai tu zini, kur aug ziemas bumbieres?

Kā nu Džeks to nezinās! Disbijas puikas ne tikai zināja, kur klostera dārzā kas aug, bet arī varēja precīzi pateikt, kad ienākas tie vai citi augļi vai ogas.

—    Tieši tajā vietā viegli pārrāpties pār žogu, — meitene teica.

Arī to Džeks zināja.

—    Kamēr esmu Disbijā, es tevi apmeklēšu katru dienu, Džoena, — atvadoties viņš apsolīja.

. . . Kalēja Džima Stro bēres nebija ne tik krāšņas un ne tik svinīgas kā jaunā lorda Drūrikoma bēres. Tomēr cilvēku nebija mazāk, varbūt to atnāca pat vairāk nekā sera Tristena bērēs. Ļaudis sanāca no trim novadiem, un ikviens to darīja pēc sava brīva prāta.

Viss būtu labi, ja nebijis jaunā Džeka Stro.

Pārvaldnieks tieši tā arī pateica brīviniekiem sev blakus.

Kad pēdējā sasalušās zemes sauja atsitās pret zārka vāku, kalēja dēls piepeši pielēca klāt pārvaldniekam, kurš parādīja lielu godu, piedalīdamies vienkārša zemnieka bērēs, un ar putām uz lūpām sliktiem vārdiem sāka apsaukāt pils kungus. Viņš nezin kāpēc piepina klāt arī klosteri un tā plosījās, ka dūšīgi vīri tik tikko varēja viņu savaldīt.

Pēcāk, paklausīdams mātei, Džeks atvainojās ciema pārvaldniekam.

Taisnība jau ir, puisim lielas bēdas, bet viņam nepavisam nevajadzēja izkliegt draudus un niknus vārdus pret seru Hjū. Skvairs jau nebija vainīgs, ka kalējs dusmās nokāva savus lopus un pamieloja visu Disbiju, nevis iesālīja gaļu ziemai. Un, protams, ne jau sers Hjū lika vecajam Stro ar sasietām rokām lēkt no ratiem un lauzt sev kaulus.

Tomēr zemnieki šūpoja galvas un sačukstējās, bet dziedāja līdzi psalmotājam tik skaļi un saskanīgi, ka pat tēvs Romualds vēlāk savus baznīcas dziedātājus strostēja:

— Bagāti tirgoņi un kungi jums maksā lielu naudu un pacienā, bet jūs esat īsti sliņķi un velkat katrs savā meldiņā. Būtu jel kaunējušies vismaz no tiem zemniekiem, kurus neviens nebija algojis un kuriem pat krūzi plānalus neiznesa!

4. nodaļa

Sešas dienas Džekam nebija iespējams izpildīt Džoenai doto solījumu. Nabadzīgiem ļaudīm nav tiesību ne ilgi priecāties, ne ilgi bēdāties.

Jau nākamajā dienā pēc bērēm Džeina Stro apsēdās pie sava vērpjamā ratiņa. Kājai bieži vien nojuka raksts, ritenis sagriezās uz pretējo pusi, bet dzija satrūka — tas nozīmē, ka muižas mājturis atkal maz samaksās. Taču pat niecīga maksa ir labāka nekā nekas, ja mājās ir četri mazi bērni.

Džeks arī ķērās pie darba.

Viņš salaboja durvis, apmainīja satrunējušo siju un izsvieda ārā vēl pavisam jauno stabu, kas aizņēma daudz vietas jau tā šaurajā būdiņā. Spāres pabīdīja tā, ka jumts vairs nesvērās šķībi. Bez tam viņš vienai daļai pagalmam ceļa pusē ierīkoja vabu žogu, tāpēc ka rudenī gan

kājāmgājēji, gan zirdzinieki, vairīdamies no dubļiem, lida gandrīz vai pa logu iekšā.

Beidzot, piektdienā pēc launaglaika Džeks sataisījās doties uz klosteri. Bet varēja gadīties arī tā, ka Džoena, veltīgi nogaidījušies vairākas dienas, tagad nemaz nerādīsies pēc viņa svilpiena.

Viņš atrada to vietu žogā, par kuru meitene bija runājusi, taču kopš pērnā gada kāds, acīm redzot, vēl krietni papūlējies, lai klostera bumbieru tīkotajiem atvieglotu ietikšanu dārzā. Vairākās vietās akmeņi bija izcelti, bet tur, kur puikas vienmēr saplēsa rokas uz dzeloņiem un asām šķembām, kas tīši bija iejauktas māla javā, tagad viss bija atsists un mūris nolīdzināts, it kā to kāds būtu apstrādājis ar ēveli.

Džeks vienā stiepienā bija uz žoga. Viņš vērīgi nopētīja dārzu. Visapkārt no sniega kaudzēm, ko klostera dārznieks sarausa ap kokiem, lai pasargātu no sala maigās augļu šķirnes, slējās melni stumbri.

Džoena nekur nebija redzama, bet arī neviens cits nebija redzams. Džeks klusiņām iesvilpās. Tūliņ no mūžam zaļā buksusa krūmiem atskanēja atbildes svilpiens. Džoena iznāca no savas slēptuves.

—    Pagaidi, Džek, nelec zemē, mūs te var ieraudzīt dārznieks! Labāk es pārrāpšos otrā pusē.

Zēns viņai pastiepa pretī roku, un Džoena ne sliktāk par Disbijas puikām laimīgi tika pāri mūrim un nolēca sniegā.

—   Tev, protams, bus auksti, ja mēs te apsēdīsimies? — zēns nedroši ieminējās.

Džoena smiedamās atsita vaļā savu apmetni: tas bija izoderēts ar lieliskām lapsādām.

—    Zem tā pilnīgi varētu paslēpties vēl divi tādi kā mēs. Sameklē tikai vietu, mēs apsegsimies ar apmetni, un būs silti kā alā.

Otrpus klostera žoga no putnu, bērnu un vēja izkaisītajām sēkliņām bija saaudzis sīks krūmājs — ābeļu un bumbieru mežeņi.

Noliecis vairākus zarus, Džeks ierīkoja tādu kā solu, un viņi apsēdās, kājas zem sevis parāvuši un apmetni par galvu pārseguši.

Tūlit kļuva ļoti silti. Kažokāda bija veca un laikam kožu saēsta, jo degunā skrēja sīkas spalviņas un kasīja rīklē.

—   Pastāsti man, Džoena, kā tu dzīvo.

Meitene negribēja par sevi runāt. Ir tūkstošiem daudz citu interesantāku lietu.

—   Ko tad tu gribi, Džoena? Pasakas? Dziesmas?

—        Vai atceries, toreiz ceļā uz klosteri tu apsolīji sacerēt dziesmu tikai man vienai. Tu mani esi piekrāpis, Džek!

—        Es tevi nekad neesmu krāpis. — Džeks nokāsējās. — Vai tu mani klausies, Džoena?

—        Nu protams. Nudien, tu esi sliktāks par tēvu Romualdu!

Vizbulītes ziediņš mazais …

Džeks nodziedāja, aiz uztraukuma piesmacis:

Vizbulītes ziediņš mazais Viegli lokās šurpu turpu, Mi(otās manas kājiņas mazās, Džoenas manas kājiņas mazās Līksmi tekā šurpu turpu.

—        Kā tur bija? — jautāja Džoena kaut kādā neparastā, nedabiskā balsī.

«Viņa arī mani mīl!» nodomāja Džeks. «Ak mūžs, kā dauzās sirds!»

Viņš atsita vaļā apmetni.

Tikko spēdama novaldīt skaļus smieklus, Džoena iespurdzās viņam tieši sejā.

—   «Džoenas mazās kājiņas»!—viņa atkārtoja, smiedamās līdz asaram. — Dievs ar tevi, Džek, kā tu kaut ko tādu varēji izdomāt!

Viņa izstiepa sniegā savas garās kājas, apautas tajos pašos sarkanajos zābaciņos.

Tās bija tievas, slaidas, var teikt, pat skaistas kājas, bet par mazām tās nu nekādi nevarēja saukt.

—   Vai tu sadusmojies, Džek? — meitene mīļi vaicāja.

Džeks klusēja.

—    Nu re, tu jau esi pūcīgs. Bet es tik labi atceros vienu dziesmiņu, ko tu dziedāji! To pašu, kuru, kā stāsta, esot sacerējis Robins Huds. Atceries?

—   Atceros! — Džeks dusmīgi atbildēja.

Visam beigas! Viņš te nekad vairs nenāks! Viņam gribējās vai nu raudāt, vai lamāties.

Tomēr viņš tūlīt sevi pārvarēja. Džoena sniegā un aukstā vējā bija nākusi apmeklēt viņa tēvu. Pāri saviem spēkiem stiepusi smagus grozus ar maizi, putraimiem un sali mazajiem brāļiem un māsām. Meitene nav vainīga. Droši vien tā dziesma patiesi nekam nav derīga. Laikam jau nav no tām, kura iekvēlina.

—   Nu, mīļo Džek, nedusmojies, salīgsim atkal mieru! — Džoena maigi centās viņu pierunāt.

—' Es nedusmojos… Kuru vietu tajā dziesmā tu atceries? Tā taču ir ļoti gara… Kad vecmāmiņa Betija kādreiz to uzsāka …

—   To vietu, kur Robins Huds panāk lēdiju. — Un, nolikusi galvu Džekam uz pleca, meitene sagatavojās klausīties, it kā nekas nebūtu bijis.

Robiņam nu blaku stuj Mežabrāļu simts.

Džeks lēnām iesāka dziedāt:

Balta roka cēli māj, Nokrīt zemē cimds. Melno zirgu apkārt griež Daiļā lēdija, Saldā balsi saka man Daiļā lēdija:

«Kairdēļ ciešu mokas? Liktens lēmis ir: Še tev mana roka, Še tev mana sirds!»

Vai šī vieta tev iepatikās, Džoena?

—   Mhm, — meitene domīgi atteica.

Aukstums līda cauri pat siltajai lapsādai, bez tam, abiem neuzmanīgi kustoties, apmetnis bieži noslīdēja sniegā.

Negaidot Džoena satvēra Džeka roku un cieši to saspieda ar savām karstajām plaukstām. Sataustījusi viņa delnu, meitene ielika tajā savu roku un citu pēc cita aizspieda viņa pirkstus.

Še tev mana roka, Še tev mana sirds! —

viņa vēl noteica.

Džeks klusēja. Bet ja nu viņa atkal sāk smieties?

Viņš lēniņām gribēja atbrīvot savu roku.

—        Kāpēc tu izliecies, Džek? — Džoena viņam pārmeta. — Vai tad mēs viens otru nemīlam jau kopš paša rudens? …

Pat zem tik lieliska kažokādas apmetņa vairs nebija iespējams ilgāk sēdēt, jo pārāk sala kājas.

Džeks uzlika apmetni meitenei uz pleciem un sasprauda ar spr ādzi.

Viņi lēnām devās prom pa ceļu, sizdami kājas kā kara zirgi.

Tas bija tas pats ceļš uz Dāremas mežu, pa kuru viņi bija staigājuši kādā siltā septembra dienā pirms četriem mēnešiem; bet, ak kungs, cik daudz jauna katrs no viņiem pieredzējis!

Džoena uzmanīgi klausījās, ko Džeks stāsta par Greivs- endu, par Henrija Pestona darbnīcu, par Džonu Bolu …

Par «pustrako Kentas mācītāju» viņa ne vienu reizi vien jau bija dzirdējusi. Klosterī sludinātāju tikai tā vien sauca. Virsbīskaps Saimons Sedberijs bija nozvērējies, ka viņš panākšot, lai tēvu Džonu izslēdz no baznīcas. Māte Ģenoveva teica, ka viņš esot vēl sliktāks par ubagmūkiem'.

—   Nē, viņš nav sliktāks par ubagmūkiem!

Džeks atkal juta uzplūstam neizsakāmu siltumu.

—        Vai tu mani mīli, Džoena? — viņš jautāja apstādamies. (Meitene pamāja ar galvu.) — Tādā gadījumā tev jāmil arī viņš. Ja tu kādreiz sastapsi tēvu Džonu Bolu, tu pati sacīsi, ka man taisnība.

—        Labi!… — atbildēja Džoena. — Vai gribi, iesim pie tavas mātes un visu pastastīsim? — viņa negaidot ierosināja.

Ai nē, Džeina Stro patlaban nekā ne redz, ne dzird. Viņa ir savu bēdu pārāk nomākta.

—        Nevajag, Džoena! Viņa tagad nespēj domāt par mums!

—        Jā, jā, pareizi gan, — Džoena piekrita. — Bet vai zini, Džek, viņa mani tomēr mii.

Viņi gāja pa ceļu, rokās sadevušies, brīžiem pļāpādami bez mitas, tomēr biežāk klusiņām uzsmaidīja savam domām.

Tā viņi iegāja mežā.

—   U, cik briesmīgi! — Džoena teica nodrebinādamas.

Džeks atcerējās Zaķalūpu un viņa Zaļos mežabrāļus.

Viņš pastāstīja Džoenai par savu darba biedru.

—        Nabadziņš, — meitene noteica. — Bet citādi viņš ir skaists, tu saki? Brašs un stalts?

—        Jā, staltāks par mani… Tiesa gan, tikai nedaudz, — Džeks juta vieglu greizsirdības dūrieniņu.

—        Cik tu esi jocīgs, Džek! — Džoena pasmējās, ielūkodamās viņam acīs. — Tev taču nav zaķalūpas… Stāsti vēl!

—   Bet kādēļ tu pati neka negribi man pastāstīt, Džoena?

—        Es nenolādu to dienu, Džek, tikai tāpēc, ka to pava- diju kopā ar tevi. To dienu, kad es aizbēgu uz klosteri. Vai tu mani mīli, Džek?

—   Ļoti, — viņš teica, galvu nodūris.

—        Es tev nespēju paskaidrot, bet es nezin kāpēc esmu vajadzīga mātei Ģenovevai. Viņa būtu priecīga mani sakaltēt lūgsnas grāmatā starp divām lapām, tāpat kā tēvs Rolands kaltē ziedus… Esmu viņai nezin kāpēc vajadzīga … Un viņa izdarīs tā, ka mani iesvētīs par mūķeni, — Džoena ar izbailēm piebilda.

—        Dievs ar tevi," Džoena! Kāpēc tu tā runā? Kad tev _ paliks piecpadsmit gadu, mēs apprecēsimies, un es tevi aizvedīšu… ,

—   Tapat kā Robins Huds lēdiju?

—   Tu negribi, lai es būtu amatnieks?

—        Nē, nekas, — Džoena atbildēja, savilkusi degunu. — Tikai kādēļ viņi moka tos nabaga mācekļus? Džoena Stro, meistara sieva, — viņa lēnām izrunāja vārdus.

—   Džoena Drūrikoma, protams, skan labāk.

—        Redzi nu, tu jau atkal dusmojies, Džek!… Ja tu piedalītos karā, tu varētu tikt bruņinieku kārtā …

Džeks domāja pavisam par ko citu. Bet vai to var stāstīt meitenei?

—        Džoena, — viņš iesāka un apstājās, — vai tu zini, ko sludina Džons Bols?

—        Nezinu. Bet droši vien viņš runā kaut ko labu, ja jau māte Ģenoveva viņu tā neieredz.

—        Viņš saka, lordi netaisnīgi atņemot kopu zemi un liekot zemniekiem par grašiem strādāt savā labā, — Džeks teica, cieši vērodams Džoenu.

—   Nu, protams, tā ir taisnība, — meitene atsaucās.

—        Un ka zemniekiem vajagot sadūšoties un turēties pretī lordiem. Un tas kādreiz tā notikšot, jo cilvēki ilgi necietīšot, ka ar viņiem apejoties kā ar lopiem …

Meitene gāja klusēdama, galvu nokārusi.

—   Par ko tu domā? — Džeks satrūcies jautāja.

—        Es domāju par to: ja tev kādreiz liktenis būs lēmis iet bojā, es gribētu nomirt tev blakus, — viņa teica.

Džeks pasmaidīja. Viņi neies bojā, bet uzvarēs!

Jaunieši ilgu laiku gāja klusēdami.

Brīžiem viņiem pār ceļu pārskrēja melnbaltās žagatas. Būkšķēdams nokrita sniegs no augsto priežu zariem.

—        Iesim atpakaļ! — Džoena aicināja, salīgi nodrebinādama plecus. — Ko tu darītu, ja šajā mirklī pretī drāztos laupītāji? Džek, Džek, kas tie tādi? …

Starp kokiem parādījās divi tumši stāvi. Viņiem pa priekšu steidzās garas, zilganas ēnas, jo saule jau slīga uz vakarpusi. Bet tie nebija laupītāji. Tur gandrīz skriešus skrēja māte Ģenoveva, Sv. Džeraldīnas sieviešu klostera priekšniece, lepnā kažokādas mantijā, gandrīz ik brīdi iestigdama sniegā līdz viduklim. Klupdams pret koku saknēm un celmiem un arī stigdams sniegā, viņai nopakaļ steidzās draudzes mācītājs tēvs Romualds.

—        Ak, tad šeit jūs pastaigājaties, Džoena! — mūķene saka bļaut. — Papriecājieties, tēvs Romuald, par šo jaunavu no senas muižnieku dzimtas!

Džeks juta, ka Džoenas pirksti viņa rokā nodreb.

—   Kā jūs te nokļuvāt? — aizelsusies noprasīja klostera priekšniece.

—    Džek, viņi šodien ar mani kaut ko izdarīs, — meitene nomākti sacīja, nemaz nebaidīdamās, ka viņu izdzirdēs. — Tomēr tev jāzina, Džek, ka es tevi mīlēju, mīlu un vienmēr mīlēšu! *

—   Kā es tev varu palīdzēt? — Džeks klusi viņai pie auss jautāja.

—   O, nekā! — viņa neskanīgi atbildēja.

—    Nāciet šūrp, nekrietnā skuķe! — ar neslēptu nicinājumu teica abate. — Jel beidziet čukstēties ar to zemnieku!

Brīžiem palūkodamās uz Džeku, viņa kaut ko klusi pateica tēvam Romualdam.

—    Pa to laiku, kamēr jūs vazājāties ar nez ko pa lielceļiem, ļauni cilvēki uzbrukuši jūsu tēvocim seram Hjū Drūrikomam … Viņš guļ uz nāves gultas.

—   Māte Ģenoveva saka taisnību, — mācītājs apliecināja. — Tagad jūsu vieta ir nevis mežā, bet pie sera Hju gultas, lēdija Džoena!

Meitene pagriezās pret Džeku. Viņas seja no izbailēm i^n uztraukuma bija kļuvusi zilgana.

—   Noskūpsti mani kaut reizīti uz atvadām! — viņa lūdzoši teica.

Un viņš bijīgi, kā parasti ņem krustu' vai monstranci ar svēto vakarēdienu, abām rokām saņēma viņas seju un, pacēlis to augšup, divreiz noskūpstīja uz vaiga un pieres sašutušās abates acu priekšā. Un atkal viņš iztēlē redzēja ar varu apkaltās, saules rietā liesmojošās Drūrikomas pils durvis un resno seru Hjū, kas sev pa priekšu ielaiž mazo, nobijušos Džoenu basām kājām.

Reiz tomēr pienāks diena, kad viņš spēs atkarot Džoenu no visas pasaules, bet tad viņam vienā rokā jātur vairogs, bet otrā — smags šķēps!

Visu nakti Džeks domāja par Džoenas likteni, par seru Hjū un par to, vai meitenei būs labāk vai sliktāk, ja viņas tēvocis nomirs. Zēns iegrima miegā tikai uz rīta pusi un isu brīdi, tāpēc ka mazā gaismiņā kāds dauzījās pie viņu durvīm.

Mājiņa atradās pašā ceļa malā, un Džeina Stro jau bija pieradusi, ka pie viņiem bieži vien meklē pajumti nosaluši ceļinieki.

—        Kas tur klauvē? — viņa klusi jautāja, lai neuzmodinātu dēlu.

—   Karaļa vārdā — atveriet!

Tā bija briesmīga atbilde. Drebošām rokām sieviete atgrūda bultas.

—        Ā, tas esi tu, Olding! — viņa iepriecināta sacija. — Bet es jau domāju diezin ko!

Taču sardzinieks pat nepaskatījās uz Džeinu Stro. Ienācis iekšā, viņš izvilka no azotes pergamenta tīstokli ar četriem milzīgiem zīmogiem. Noklepojies viņš uzsita avu pret zemi.

Džeks, sēdēdams uz grīdas savā guļvietā, berzēja miegu no acīm.

—        Vai šeit atrodas Joans Stro? — jautāja Oldings, sataisījis bargu seju un lūkodamies pergamentā, it kā viņš patiesi prastu lasīt.

—        Es tepat esmu, vai tad tu mani nepazini, tēvoci Olding? — Džeks teica, pielēkdams kājās.

—        Noziedznieks notverts! — Oldings pavēstīja, vērs- damies pie kāda aiz durvīm.

Džeks platām acīm lūkojās te uz māti, te uz Oldingu.

Būdiņā ienāca vēl tris vīri: divi sardzinieki un šerifa skrīveris, ģērbies garās, nevīžīgās drānās. Viņš tūlīt sāka nopētīt visu istabu.

—    Pārmeklējiet būdu! — viņš pavēlēja.

Tas nemaz nebija grūti izdarāms, jo šeit nebija nedz lādes, nedz tīnes, kur varētu kaut ko nobēdzināt no ziņkārīgo acīm.

—        Tas ir mans sainis, — Džeks teica, redzēdams, ka klerks ķeras pie viņa mantības, — tur nekā nav.

Bet tas, neko neatbildējis, izgāza saiņa saturu uz sola.

—   Apskati visu to, — viņš pavēlēja Oldingam.

—        Kas tas par dokumentu? — noprasīja sardzinieks, aplūkodams meistara Pestona parakstīto līgumu par Džeka mācīšanu amatā.

Klerks izņēma no viņa rokām pergamentu un, uzlicis brilles, pārlasīja un nolika sāņus.

—        Bet kas tas tāds? — sardzinieks uzsita knipi pa zīmogu ar brieža galvu — viņam labi pazīstamo Drūriko- mas pils ģerboni. — Kas tas par dokumentu?

Džeks apjuka. Oldinga rokās atradās apliecība, ko Džoena bija uzrakstījusi Vatam Teiloram. Zēns visus šos mēnešus bija to rūpīgi glabājis, gatavs pat ticēt, ka viņš to glabā tikai jumiķa dēla dēļ.

—        Kas tas par dokumentu? — klerks vēlreiz noprasīja. — Nekas, mēs tūlīt dabūsim zināt, kas tas ir!

Sajā brīdī Džeks ienīda visus cilvēkus, kas prata lasīt un rakstīt.

—        «Džoena Drūrikoma,» — klerks nomurmināja, klusībā pārlasīdams papīru, — «… šā raksta uzrādītājs…», hm-hm, «… izdots četrdesmit astotā gada valdīšanas…» Un paraksts: «Džoena Beatrise Drūrikoma.»

—        Kur tu ņēmi šo apliecību? — viņš prasīja, pastūmis brilles uz pieres.

Džeks klusēja.

—        Vēl viens papīrs, — sardzinieks teica, sniegdams klerkam notāra vēstuli.

Džeks errīgi nokrekšķinājās. Ak mūžs, tas taču tīrais negals! Viņš atkal to aizmirsis nonest uz Drūrikomu.

—        «Seratn Hjū Drūrikomam, skvairam,» — klerks skaļi nolasīja. — Kur tu dabūji tik daudz vēstuļu no Drūriko- īnās? — viņš bargi prasīja.

Džeks jau pavēra muti, lai izstāstītu, kas un kā, bet tad bezcerīgi atmeta ar roku. Visu tikpat nevar viņiem izskaidrot.

—   Nāc man līdzi! — sardzinieks pavēlēja.

—   Sasieniet viņu! — izrīkoja klerks.

Sardzinieki neziņā saskatījās — viņi nebija paņēmuši līdzi virvi.

—   Varbūt ar jostu? — Oldings ieminējās.

—        Nevajag, tēvoci Olding, es nebēgšu prom, — Džeks noguris teica. — Bet kur man jāiet?

—        Uz Drūrikomas pili, kura īpašnieku tu pirms pāris stundām esi ievainojis un aplaupījis! — klerks svinīgi paziņoja.

5. nodaļa

Holla pie apaļa galda sēdēja daudz bruņinieku un skvairu no kaimiņu pilim, bet daži bija atbraukuši pat no Eseksas grāfistes. Galvenais no viņiem bija kroņa tiesnesis 1 sers Roberts Belneps, ieradies no pašas Londonas. Tiesnesim abās pusēs bija novietojušies divi skrīveri ar dokumentu kaudzēm, tintnīcām un zoss spalvu saišķiem, bet vairāki citi pilnvarnieki, bruņinieki un skvairi nemierīgi klaiņoja pa milzīgo zāli.

Tik nepieredzēti daudz ļaužu bija sapulcējies Drūrikomā tādēļ, lai tiesātu zemnieku par noziegumu, kas bija nedzirdēti ļauns un nekrietns.

Nopratinājis Džeku Stro un lieciniekus un apskatījis atrastos dokumentus, tiesnesis pavēstīja tiesas lēmumu, no kura tūliņ kļuva skaidra visa nozieguma aina.

Tēva bērēs izlielījies, ka viņš nekad un neparko nepiedos lordam Drūrikomam tēva nāvi, Džeks Stro, zemnieks no Disbijas ciema Drūrikomas lēņu muižas, piecpadsmit gadu vecs, mežā ļaunprātīgi uzbrucis savam senjoram un ar nūjas vai cirvja pietu no mugurpuses apdullinājis viņu. Pēc tam Džeks Stro nezin kādā nolūkā paņēmis visas vēstules un dokumentus, kas lordam bijuši klāt. Iespējams, ka viņš gribējis arī piesavināties sava upura zirgu, bet dižciltīgais dzīvnieks, acīm redzot, nosviedis nelieti zemē un atauļojis uz pili. Tad arī pa viņa pēdām kalpi devušies mežā, kur atraduši savu kungu nemaņā guļam.

Atguvis samaņu, lords ar zīmēm un neizprotamu īdēšanu licis saprast, ka viņš zaudējis runas spējas. Tāpat viņa rokas nav klausījušas — ne labā, ne kreisā, bet iet kājām viņš spējis tikai ar kāda cita palīdzību. Lai arī cik skaļi kliedza jautājumus seram Hjū pašā ausī, pēc viņa sejas varēja manīt, ka viņš nekā no visa tā nesaprot, un tas liecina, ka ari dzirde viņam bojāta.

Nopratinātais Džeks Stro paziņoja, ka naids uz senjoru viņam bijis un ir vēl joprojām, bet noziegumu, ko viņam piedēvē, viņš nav izdarījis. Uz jautājumu, kur ņēmis papīrus ar Drūrikomas zīmogu, noziedznieks atbildēja ar klusēšanu.

'Kroņa tiesnesis — tiesnesis, ko iecel valdība, nevis vietejais feodālis.

Uz jautājumu, kā pie viņa nokļuvusi vaļēja vēstule, rakstīta seram Hjū Drūrikomam, skvairam, noziedznieks atbildēja, ka tā viņam iedota, lai nogādātu Drūrikomā, jau pirms trim mēnešiem.

Uz jautājumu, kāpēc tad vēstule vēl līdz šai dienai neesot nodota, noziedznieks nekā prātīga nevarēja atbildēt.

Uz jautājumu, kur viņš bijis piektdien, vienpadsmitajā janvārī, no vieniem dienā līdz sešiem vakarā, noziedznieks joprojām atsacījās atbildēt.

Trīs dienas viņu noturēja Drūrikomas pils mitrā pagrabā tikpat kā bez maizes un ūdens, bet atvests tiesneša priekšā, nekaunīgais zemnieks vēl tiepīgāk noliedza savu vainu.

Lai viņu pierunātu atzīties, tika ataicināts draudzes mācītājs tēvs Romualds, un pati no sava prāta ieradās Sv. Džeraldīnas sieviešu klostera priekšniece māte Ģenoveva.

Klostera priekšniece cerēja, ka ar savu pārliecināšanas prasmi varēs iespaidot šo nocietināto sirdi kaut vai tāpēc vien, ka visu rudeni un ziemu Stro ģimene bija iztikusi vienīgi no klostera žēlastības dāvanām. Ja dižciltīgas jaunavas, kas mita klosterī, nebūtu nesušas slimā kalēja bērniem dažādu ēdamo, tad noziedznieka brāļi un māsas būtu nomiruši badā.

… Kad Džeks devās pa kāpnēm augšā uz hollu, viņš divas reizes sagrīļojās, bet sargs viņu rupji pagrūda no muguras.

Par zēna ietiepību dusmojās ne tikai skvairi un bruņinieki, bet arī viņa novada ļaudis.

—   Ja jau no visām pusēm sabraucis tāds lērums bruņinieku un pilnvarnieku, — sprieda zemnieki, — tad jābūt lielai galvai uz pleciem, lai paliktu pie sava. Tik un tā viņi panāks, ko gribēs, bet, ja tas viss vilksies vēl vienu nedēļu, Disbijā vairs nepaliks nevienas zoss un nevienas vistas.

Sargi Oldings un Tjūss, kuriem daudz labāk patiktu sildīties pie saviem pavardiem nekā augas naktis nīkt pie pagraba, kur sēdēja Džeks, bija gatavi pat saplosīt gabalos savu arestantu.

—    Vai tad Bills Pouels bija vainīgs, ka vējš norāva viņa mājai jumtu un dakstiņš pārsita galvu dižciltīgajam bruņiniekam Džonsam? Tomēr zemnieku saņēma ciet un tiesāja, un, kad bija vajadzīgs, viņš teica «nē, nē» vai arī «jā, jā»; un, kaut gan Billu klusiņām pakāra, toties viņa ģimeni pils kungi vēl šobaltdien neaizmirst ar savām žēlastības dāvanām.

Bet šis te puika stīvējas visiem spēkiem, un Sneips kaulu dziedinātājs musina ļaudis. Viss beigsies ar to, ka bruņinieki aiz niknuma pielaidīs uguni Disbijai no visam četrām pusēm.

Sers Roberts Belneps, kroņa tiesnesis, uzskatīdams, ka viņš savu darbu jau padarījis, sēdēja nomaļus, savu vietu atdevis garīdzniekam tēvam Romualdam. Māte Ģenoveva bija apsēdusies mazliet atstatu uz krēsla, iznesta no slimnieka guļamtelpas.

—   Džek Stro, kāpēc tu liedzies? — tēvs Romualds pārmetoši jautāja. — Kāpēc tu aizdod dusmas visiem šiem ievērojamiem kungiem, likdams viņiem gluži veltīgi zaudēt savu dārgo laiku? Tavi kaimiņi liecināja, ka piecas dienas pēc bērēm tu neesot izgājis no mājām, aizņemts ar darbu saimniecība. Bet sestajā dienā, tieši piektdienā, vienpadsmitajā janvārī, pulksten Vienos tu esot devies pa ceļu uz Dāremas mežu, ģērbies tā, it kā sataisījies tālā ceļā. Tajā pašā dienā ap saules rietu prāmnieks Ešlijs, iedams uz mājām, tevi panācis un saucis, bet tu aizgriezies, it kā gribētu noslēpt savu vaigu. Vai tā tas bija, jeb vai prāmnieks dusmās vai aizvainojumā nepareizi liecinājis? Vai varbūt tavi kaimiņi Tobiasi ir ar tevi sastrīdējušies un nepatiesi tevi apmelo tiesas priekšā?

—    Nē, — Džeks Stro atbildēja, — nekādu ķildu un ķi- viņu man ar kaimiņiem nav bijis, un viņi runā tīru patiesību. Arī prāmnieks tēvocis Ešlijs satika mani, bet es aizgriežos no viņa, jo tajā brīdī ne ar vienu nespēju runāt.

To dzirdot, lordi un džentlmeņi pie galda sāka sarunāties un staigāt no vienas vietas uz otru, skaļi atbīdīdami solus.

—   Kur tad tu biji pavadijis visu to dienu, un kas tevi bija tā satraucis? — garīdznieks no jauna uzdeva jautājumu.

Džeks izbrīnījies pacēla galvu. Vai tad tēvs Romualds nebija viņu redzējis mežā ar Džoenu?

Taču garīdznieks raudzījās uz viņu tā, it kā patiesi turētu viņu par neglābjamu noziedznieku, un, kur vien Džeks Stro paskatījās, visur sastapa sašutuma pilnus, dusmīgus vai nicinošus skatienus.

Džeks pārlaida roku pār savu zaļo vamzi. Tas vēl arvien bija aplipis ar Džoenas apmetņa spalvām.

—   Neliedzies, nabaga Džek Stro, — klostera priekšniece negaidot ierunājās dzidrā balsī, kas noskanēja kā baznīcas zvaniņš. — Tas, kurš karājās pie krusta blakus mūsu pestītājam, arī izsūdzēja savus grēkus un ar to iemantoja debesu valstibu. Atzīsti arī tu savu vainu, mans dēls, ar stūrgalvību nepasliktini savu stāvokli!

No bada, noguruma un slāpēm Džekam metās tumšs gar acīm. Tagad viņam likās, it kā mati uz galvas būtu sacēlušies stāvus.

—   Atzīsties — kur tu biji piektdien vienpadsmitajā janvārī līdz pašam saules rietam? — mūķene mīlīgi jautāja.

Kā garīdznieks, tā klostera priekšniece bija redzējuši viņu mežā ar Džoenu, un tomēr viņi pat nedomāja par to ieminēties. Vai tas nozimē, ka ari viņam, Džekam, jāklusē? Vai tie abi grib labu vai ļaunu viņa Džoenai?

Ielūkojies klostera priekšnieces zilajās, rāmajās acīs, Džeks saprata, ka šī sieviete vēl ļaunu gan viņam, gan meitenei, un tūlit klusībā nolēma neminēt lēdijas Drūrikomas vārdu.

«Ak, dievs, dievs, dievs, dod man spēku klusēt!» viņš izmisumā lūdzās.

Karaļa bruņinieks sers Saimons Bērlijs dusmās pielēca kājās.

—   Kad dižciltīgo Ādamu Noitu, kurš padarījis slavenus angļu ieročus, — viņš uzbļāva, triekdams dūri galdā, — apsūdzēja nodokļu vācēja aplaupīšanā, viņam atņēma bruņinieka titulu un nocirta galvu un neviens no viņa kārtas divpadsmit lieciniekiem neteica ne vārda, lai viņu aizstāvētu. Pie Noita atrada tikai nedaudz zelta un sudraba, un karaļa kases zīmogu. Bet te kaut kāda smirdoša zemnieka dēļ sasaukti muižnieki no divām grāfistēm un no agra rīta līdz vēlam vakaram kuļ tukšus salmus, it kā viņa dzīvība dieva tā kunga priekšā būtu vairāk vērta nekā dižciltīgā bruņinieka dzīvība. Mēs te sēžam kā tādi muļķi un, protams, nokavēsim karaļa rīkotās medības Vindzorā. Ko jūs gaidāt, Robert Belnep? Lai šī nelieša' divpadsmit

novadnieki svinīgi apliecinātu viņa vainu? Pasauciet viņus šurp un atstājiet mani vienu ar viņiem! Varu zvērēt, ka viņi tūlīt apliecinās visu, kas jums vajadzīgs! t

Daudzi pie galda domāja tāpat kā sers Bērlijs, tomēr visi klusēdami gaidīja tiesneša atbildi.

Roberts Belneps vilcinājās. Šie uzpūtības pārpilnie kungi no Feveršemas, Bērlijas un Istlī paraduši balstīties tikai uz saviem šķēpiem. Viņi nesaprot, ka pienākuši jauni laiki. Tagad zemnieki naidā vairs neuzbrūk cilvēkam, kurš pacēlis roku pret viņu senjoru, un nesaplosa gabalu gaba los. Protams, šo zemnieku var pakārt bez jebkāda sprieduma, un ne jau viņa dēļ tā cenšas kroņa tiesnesis. Viņš, Roberts Belneps, vecā sera Hjū draugs, ieradies šeit no Londonas tādēļ, lai taisnīgā un atklātā tiesā šo lietu izmeklētu, panāktu noziedznieka atzīšanos, lai visi redzētu viņa vainu, bet pēc tam bargi sodītu viņu ar tik briesmīgu nāvi, kas iedvestu bailes abam grāfistēm.

Taču viņa draugs Hjū Drūrikoms ar trulu skatienu guļ blakus istabā, žagojas, šņākā un slapina zem sevis kā slims kustonis, un viņš, tiesnesis, nekādi nespēj palīdzēt. Lorda māsasmeita nevis kopj slimo, bet skraida pa pagalmu un čukstas ar kalpotājiem, bet ievērojamie kungi, kas ieradušies izmeklēt notikumu, spriež par medībām un pēdējiem turnīriem, nemaz neslēpdami savu nicinājumu pret tiesnesi, pilnvarniekiem un pat likumu. Zemnieku var pakārt jau šodien pat, bet tādēļ jau nebija vērts braukt no Londonas.

Piecēlies no krēsla, Roberts Belneps apgāja apkārt galdam un nostājās mātei Ģenovevai aiz muguras. Sačukstēdamās ar tiesnesi, klostera priekšniece divas reizes savu skatienu pievērsa Džekam Stro, un no tā zēns juta neizskaidrojamu nemieru. Tad, pagājuši nostāk, viņi pasauca tēvu Romualdu, un pēc kāda brīža viņiem pievienojās ari bruņinieks Bērlijs. Tā viņi stavēja — mācītājs, mūķene, karaļa ierēdnis un muižnieks —, spriezdami par kaut ko svarīgu, brīžiem pamezdami greizus mirkļus uz zemnieku saplīsušajā vamzī.

— Godājamie kungi! — beidzot ierunājās Roberts Belneps tādā balsī, kas paradusi turēt garas runas. — Mums visiem, kas šeitan esam sapulcējušies, ir skaidrs, ka zemnieks vainīgs. Tomēr pēc mūsu taisnīgajiem Anglijas likumiem noziedzniekam pašam jāatzīst sava vaina, vai ari

divpadsmit viņa kārtas cilvēkiem jāapliecina tiesas spriedums. Noziedznieks klusē. Divpadsmit novadnieki katru dienu izgudro jaunas viltības, lai šo nelieti izpestītu. Šodien viņi aizsūtījuši pēc advokāta uz Jovervilu, bet rit viņi vēl sadomās noklaušināt jauno lēdiju Drūrikomu. Tāpēc, aprunājies ar citiem, esmu nolēmis šo lietu nodot dieva tiesai… Dieva tiesai ar uguni, — viņš vēl piebilda.

Zāli pāršalca klusināti čuksti. Dieva tiesa ar uguni šajā apvidū bija kas nedzirdēts. Pirms četrpadsmit gadiem Kentas grāfistē ar dieva tiesas palīdzību tika noskaidrotas īpašuma tiesības uz meža ieloku aiz Feveršemas tīrumiem. Toreiz divi brīvinieki visu dienu sitās ar noasinātām nūjām, līdz viens no viņiem nokrita beigts. Bet dieva tiesa ar uguni — par kaut ko tādu šaipusē atceras dzirdējuši tikai paši vecākie vīri.

Džeks klausījās visas šīs runas, gandrīz nekā nesaprazdams. Pat tad, kad tiesnesis vai klerks viņam ko jautāja, bija vajadzīga liela piepūle, lai atbildētu sakarīgi. Ausīs visu laiku džinkstēja, un viņš ik brīdi satrūkās no milzīgām ugunīgām bumbām, kas viņam uzliesmoja pie pašiem deniņiem.

—    Vai tu dzirdēji: dieva tiesa ar uguni? — jautāja sargs, piebikstīdams viņam pie elkoņa. — Ak kungs!

Un, tā kā Tjūss izbijies pārmeta krustu, arī Džeks Stro gribēja pacelt notirpušo roku pie pieres, bet tā nespēcīgi nokrita atpakaļ. Kalps ienesa divas krūzes ar vīnu un nolika viesiem priekšā. Nelikdamies ne zinis par sardzi- nieku, Džeks ar acīm pavadīja krūzes no pašām durvīm līdz galdam. Viņš aplaizīja sakaltušās lūpas un izdarīja krampjainu kustību, it kā rīdams siekalas. Tomēr rīkle viņam bija karsta un sausa.

—   Tūlīt tu dabūsi padzerties papilnam, — Tjūss līdzjūtīgi apsolīja. — Iesim!

Uz kāpnēm Džeks atkal paklupa, bet šoreiz sargs uzmanīgi atbalsīja viņu pie elkoņa.

—    Te tev ir maize un ūdens ar vīnu, — viņš teica, pievedis Džeku pie pagraba. — To visu atsūtīja māte Ģenoveva. Tadu maizīti, — viņš teica aplaizījies, — savā mūžā neesmu ēdis. Tikai esi prātīgs un pārāk nesarijies uzreiz!

Džeks atvēra acis un atkal tās aizvēra. Ūdens — tas ir labi. Ēst viņam pagaidām negribējās. Pārlauzis maizi, viņš pusi atdeva sargam.

—   Kad izklīdīs ļaudis, es virtuvē mēģināšu dabūt vēl kaut ko, — Tjūss nomurmināja ar pilnu muti.

Džeks tomēr noknieba mazu kumosiņu maizes. To gan derētu aiznest mazajiem uz mājām! Otru kumosu viņš nolauza jau ar lielāku kāri un norija, gandrīz nesakošļājis. Pēc brīža no lepnās maizes bija palikušas pāri tikai drupatas, kuras Džeks, rūpīgi salasījis uz plaukstas, arī iemeta mutē. Ar ūdeni atšķaidīto vīnu viņš dzēra maziem malciņiem, cītīgi apskalodams muti, taču ūdens, kā likās, uzsūcās turpat, nemaz nesasniedzis rīkli.

Un pēkšņi, it kā tūkstošiem veseru būtu uzsituši pa laktu, loga restes sašūpojās, bet asinis tik spēji iesitās viņam ausīs un kaklā, ka Džekam bija jāpieturas pie sienas.

«Dieva tiesa ar uguni!»

Bet Tjūss pa to laiku, stāvēdams viņpus durvim, aizgrūda bultu un pielika priekškaramo atslēgu. Sargs visu laiku sarunājās pats ar sevi.

—   Cilvēku tiesa — tā ir skaidra būšana, — Tjūss murmināja. — Ja kungi gribēs, lai zemnieks būtu vainīgs, tad viņš arī būs vainīgs. Bet tagadiņ — ko var zināt? Varbūt dievs tas kungs savās debesīs jau norīkojis kādu eņģeli un tas rit pavēcinās ar spārnu, un kvēlošā dzelzs neatstās ne zīmes uz Džeka Stro plaukstām?

Ek, viņam, Tjūsam, nu gan nevajadzēja pirms laika puiku no mugurpuses grūstīt! Varbūt viņš nemaz[23] nav vainīgs…

—   Un kaut arī nebūtu vainīgs, — sargs tūlīt sevi mierināja. — Kungiem laikam nav cita darba kā noņemties ar prastu zemnieku. Ja Džeka vietā bijis kāds ievērojams lielkungs vai vismaz tirgonis. Tie maksā desmito tiesu baznīcai, dod bagātīgas dāvanas klosteriem un liek pudu smagas sveces.

Tjūsam jau viss bija pamatīgi apskaidrots. Rīt tēvs Romualds apsvētīs dzelzs gabalu, to nokaitēs ugunī un iedos zēnam rokā, sak: «Turi, mīļais, kamēr noskaitīs Pater Noster '!» Pēc tam roku apziedīs ar jēra taukiem un pārsies ar tīru drānu. Ja otrā rītā zēna plauksta būs tīra, bez tulznām un pušumiem, — tas nozimēs, ka tikpat tīra ir ari viņa sirdsapziņa dieva vaiga priekšā.

«Tomēr būs jāaiziet uz virtuvi un kaut kas jāizlūdzas viņam!» Tjūss nolēma.

—   Vai tu guli, Stro? — viņš pa lodziņu klusi apjautājās.

Džeks neatbildēja.

—   Aizmidzis, nabadziņš, — sargs noteica.

Pēdējā laikā viņa arestants snauda gandrīz nepārtraukti. Paskatījies visapkārt, Tjūss klusiņām uz pirkstu galiem devās uz virtuvi.

Džeks negulēja. Viņš pavisam skaidri kaut kur sev virs galvas dzirdēja pelu varzu pīkstam. Brīžiem viņam uz sejas vai rokām nokrita smaga ūdens lāse.

«Dieva tiesa, dieva tiesa, dieva tiesa!…» Džeka smadzenēs urbās doma. Cik reižu vecmāmiņa Betija nav viņam stāstījusi par dieva tiesu! Mēdz būt dieva tiesa ar ieroci, dieva tiesa ar ūdeni un dieva tiesa ar uguni. Viņu tiesās ar uguni, laikam tāds tiesas veids ir visvairāk piemērots kalēja dēlam.

Džekam šķita, ka viņš mierīgi gul uz salmiem un klausās pelu skraidīšanā, bet tajā pašā laikā divi citi Džeki Stro strīdas savā starpā.

«Ja jau tā ir dieva tiesa,» teica pirmais Džeks Stro, «tad rīt tu tiksi attaisnots. Tu taču neuzbruki seram Hjū, un dievs neļaus ciest tev nevainīgam.»

«Tu esi kalēja dēls,» iebilda otrs Džeks Stro, «un labi zini, ka no kvēlošas dzelzs paliek apdegumi. Rīt būs nevis tiesa, bet nāves sods.»

«Džoena!» zēns ar skumjam nodomāja. «Tu būtu varējusi atnākt un brītiņu pasēdēt pie manis. Man nekā vairāk nevajag no tevis, Džoena!»

Nošķinda aizšautnes. Džeks ieklausījās. Mutē viņam tūlīt saskrēja siekalas.

—    Nu, vai tu man kaut ko atnesi, tēvoci Tjūs? — viņš pieceldamies jautāja.

—    Jā, — teica cilvēks, atvērdams durvis. Bet tas nebija sargs. — Te tev būs maize un gaļa, bet te blašķe ar vīnu. Tūlīt liec plecos šo apmetni un ietinies līdz acīm! Bēdz taisni caur krūmiem! Grāvis ir aizsalis. Tu mani saprati?

Džeks saprata. Dieva tiesa jau sākusies. Eņģelis ieradies zirgu puiša izskatā un atnesis viņam Džoenas apmetni.

—   Kas tu esi? — viņš jautāja, lai vēlreiz dzirdētu šo balsi.

—   Mani sūtija jaunā lēdija, — zirgu puisis atbildēja. — Bēdz uz karstām pēdām, jo tūlīt var atgriezties sargs. Man ir otra atslēga, es aizslēgšu, un pirms gaismas neviens neiedomāsies tevi meklēt.

6. nodala

Kad cilvēks dodas svētceļojumā, viņam nav iespējams pārāk stingri sev izraudzīties ceļa biedrus. Tādēļ ceļā uz Kenterberiju bieži varēja redzēt bagātu dāmu visžēligi tērzējam ar zemas kārtas sievieti. Līdz vēlai naktij viņas sprieda par brīnumiem, par bērniem, par neuzticīgajiem vīriem.

Visādi gadās svētceļojuma laikā, un tomēr bagātie ceļā cenšas turēties kopā ar bagātajiem, dižciltīgie — ar dižciltīgajiem, precētās sievas jāj atsevišķi, bet neprecējušies vīrieši — atsevišķi, un jāsaka — viņu pulkā par garlaicību nevarēja sūdzēties.

Taču sastopamas, protams, arī tādas dāmas, kuras dodas pie Tomasa Beketa ne jau tādēļ, lai izlūgtos savu un tuvinieku grēku piedošanu, un ne jau tādēļ, lai pakarinātu zelta roku vai kāju pie brīnumdarītāja šķirsta, un pat ne tādēļ, lai liktu noturēt dvēseles aizlūgumu par mirušajiem.

Viņas tērpjas nevis pelēkā ceļa apmetnī, bet dižojas savās greznākajās drānās un lepni jāj uz skaistiem zirgiem, ar acīm kavēdamās pie ceļa sastaptajiem vīriešiem.

—   Kas nu tur sevišķs tajā skaistulē? — dusmīgi purpināja lēdija Belfura. — Viņai pat kalpa nav līdzi, bet tie kavalieri, kuri tik labprāt viņai ceļā pietur kāpsli, uz viņu pat nepaskatīsies, kad mēs sasniegsim Londonu.

—    Pie laba gala tas viņu nenovedīs! — paziņoja lēdija Lenoksa. — Kad mēs viņziem jājām šurp, viens tirgotājs uz sava straujā ērzeļa visu laiku izrāvās citiem pa priekšu, un meža malā viņam uzbruka laupītāji un apzaga līdz kreklam, iekams citi ceļinieki paguva pie viņa aizsteigties!

—   Ko tad no šās ņems? — nicīgi viebdamās, teica lēdija Enna Belfura. — Viņas pirksti gredzenu pilni, bet visas rotas varā kaltas. Es tiši uzkavējos baznīcā pie svētā ūdens trauka un visu sīki apskatīju. Un sauc viņu Elena- Gulbītes Kakls. Es pati dzirdēju, kā viņa stādījās priekšā jaunajam Arturam Grīnvudam. Kad sievietei nav cienījama vārda, viņai gribot negribot jāizvēlas kāda iesauka.

… Lēdija, par kuru klīda tādas valodas, patiesi bija loti skaista. Viņa viegli turējās seglos, un viņai ļoti piestāvēja vīriešu piegriezuma jātnieces tērps un flāmu bebr- ādas cepurīte. Viņa smējās skaņāk nekā citas un vairāk nekā citas šķieda naudu saldumiem un riekstiem. Tā ka viņai nebija neviena, ko gaidīt, viņa, neklausīdamās pierunāšanu un brīdinājumus, palaida savu zirdziņu auļos un atstāja tālu aizmugurē pārējos dievlūdzējus.

Lēdijai Lenoksai tomēr bija taisnība, un pārgalvīgā jātniece tūlīt tika sodīta par savu tiepību. No kaut kā uz ceļa izbijies, viņas zirgs metās sāņus, un, ja negadījusies sniega kupena, skaistule tik driz vis nevarētu dejot kamīna priekšā tavernās kā viņa to bija darījusi līdz šim.

Iegazusies sniegā, viņa vaidēdama pieslējās uz ceļiem, pēc tam kājās.

Neklausīdamies māšu un sievu sašutuma pilnajās balsīs, viņai palīgā jau steidzās Valters Lenokss un Saimons Koltons. \

Taču uz ceļa atradās vēl kāds cilvēks, kuram palīdzība bija daudz vairāk nepieciešama nekā Elenai. Jaunais Valters Lenokss, piejājis klāt, ieraudzīja skaistuli tupam uz ceļiem pie bāla jaunekļa dārgā zilā apmetnī. Viņš gulēja knūpus zemē uz nomīdītā ceļa, un skaistules zirgs tad arī bija no viņa satrūcies un meties sāņus. Elena centās palīdzēt svešiniekam, bet tas galīgi bez spēka no jauna atkrita zemē.

—   Sarīvējiet viņu labi dūšīgi ar sniegu un tūlīt iedodiet viņam vīnu! — Elena teica, paceldama uz jauno lordu savas melnās, saraudātās acis.

—   Viņš jau tāpat ir piesūcies, — nomurmināja sers Valters, skaudīgi noraudzīdamies, ar kādu līdzjūtību skaistule saglauž jaunekļa gaišos matus.

—       Viņam ir dārgs apmetnis, bet viņš ir piekusis un izsalcis. Viņš gājis tālu ceļu, — Elena nopūtās, skatīdamās uz guļošā saplīsušajiem apaviem.

«Viņš kaut kur nozadzis to apmetni,» Elena klusībā nodomāja.

Jauneklis atvēra acis.

—   Savādi, bet es šo seju kaut kur jau esmu redzējusi, — domīgi teica Elena. — Še, iedzer, mīļais! Kurp tad tu tā steidzies?

—   Glābiet mani! Paslēpiet mani! — jauneklis klusi čukstēja, izbailēs raudzīdamies apkārt.

—    Uzceliet viņu manā zirgā! — Elena izrīkoja.

Un trīs vīrieši metās izpildīt viņas pavēli.'

—   Nebaidies nekā, — viņa laipni teica, kad abi atkal bija nokļuvuši citiem priekšā. — Ne karaļa tiesas vīri, ne šerifi, ne vervētāji neuzdrīkstēsies tevi aiztikt, kamēr tu esi kopā ar mani. Bet kur es tevi tomēr esmu redzējusi, ko?

—   Uz Dāremas ceļa. Tas bija sera Tristena Drūrikoma bēru dienā. Es ari jūs tūlīt pazinu, — klusi atbildēja Džeks Stro.

Svētceļnieku virkne bija izstiepusies pa ceļu gandrīz vai ceturtdaļjūdzes garumā. No jauna pienākušie tūlīt iemācījās pielāgot kopējai kustībai sava zirga vai ēzeļa gaitu, ja bija jāšus, vai arī savus soļus, ja gāja kājām. Tas bija nepieciešams tālab, lai aizmugurējie nespiestos virsū priekšējiem un lai ļaužu pūlī nebūtu grūstīšanās un spiešanās. Tomēr dažiem dižciltīgiem kungiem pietrūka pacietības gaidīt savu kārtu, un viņi bez kādām ceremonijām izlauza sev ceļu priekšgalā.

Un tas, gluži tāpat kā apstāšanās ar slimo nestuvēm vai pārtrūkusi sedulka zirgam, vai pūli nokritis cimds, radīja zināmu apjukumu procesijā.

Nu jau atkal aizmugures zirga purns piegrūdās Džeka plecam.

— Tprū! — viņam blakus uzbļāva puika, kas turēja pie iemauktiem sava saimnieka resnu Brabantes ķēvi.

Mazāk iecietīgais kaimiņš pa labi blieza pa acīm dārkam mūlim, kurš spiedās viņam virsū. Zēli raudāja sasities bērns, bet procesijas priekšgalā cilvēki bija tā sablīvējušies, ka pat iztālēm varēja dzirdēt pūlī saspiestas sievietes izmisīgos kliedzienus.

—   Kas noticis? Kas noticis? — visi prašņāja cits citam.

Arī Džeks izbaiļu pilnām acīm raudzījās apkārt. Tagad

jau skaidri bija saredzamas gan šur, gan tur grozāmies virs ļaužu galvām izslietās sardzinieku āvas, bet, pastiepies mazliet uz priekšu, Džeks saskatīja arī to cilvēku, kurš bija apturējis visu procesiju.

Viņš bija ģērbies izbalējušā lētas vadmalas apmetnī; kožu saēstās, noplukušās spalvas slējās virs viņa beretes kā dūmi no skursteņa saltā dienā. Tik aukstā laikā viņam, protams, vairāk būtu derējusi kažokādas cepure, un viņš, laikam sargādamies no vēja, bija ierāvis galvu augsti uzrautajos plecos, sēdēdams neliela skotu zirdziņa mugura.

Cik liela vara gan piemita šim pavecajam vienkārši ģērbtajam cilvēkam, ja viņš varēja apturēt milzīgo ļaužu pūli, it sevišķi šos lepnos un augstprātīgos kungus, kuri jāja pirmajās rindās?

—   Es gan negaidīšu, kamēr beigsies šī tūļāšanās! — teica Elenas kundze, jādama uz priekšu. Acis piemiegusi, vairīdamās no spožajām dzirkstīm, kas vizuļoja uz sasalušā ceļa, viņa ar jājampātagu rādīja tālumā.

Tajā vietā, kur zeme, kā likās, saplūda ar debesīm, rēgojās kaut kas tumši zils, pelēks un melns kā mākonis, te pēkšņi izgaismojās asām līnijām pret sauli, te izplūda kā palsi dūmi. Uz visām pusēm no milzīgās abatijas mūra ēkas bikli virknējās balti namiņi ar sarkaniem dakstiņu jumtiem.

—   Kenterberija! — sacīja Elenas kundze.

Tomēr Džeks skatījās nevis uz priekšu, bet atpakaļ. Cilvēks, kurš bija apturējis procesiju, turēja rokās garu, aprakstītu, zīmogiem aplipinātu pergamentu, kas nokarajās kā kurta mēle.

Zemnieki no karaļa apzīmogotajiem papīriem nekā laba nekad nav pieredzējuši, tādēļ Džeks bailēs noņēma cepuri, ar visu augumu pastiepies uz priekšu. Arī pārējie ļaudis, kas vienā rindā ar viņu jāja un gāja kājām, tūdaļ atsedza galvas — tie bija amatnieki, sīktirgotāji, brīvinieki un fermeri, un arī viņi patlaban nekā laba negaidīja.

—   Nu jājam taču, Džek! —Elenas kundze nepacietīgi mudināja.

Švītīgs jauneklis, spēji apturējis savu zirgu, laipni pagrieza viņai ceļu.

—   Tas pilnvarnieks nolasīja likumu par aizbēgušiem zemniekiem, — viņš paskaidroja paklanīdamies, uzsvieda gaisā cepuri un veikli to notvēra.

—   Redzi nu, tas ir tikai likums par aizbēgušiem zemniekiem! — atkārtoja Elenas kundze, atskatīdamās uz Džeku, bet viņas acis tobrīd it kā sacīja: «Mierīgi, mierīgi, citādi tev pievērsīs uzmanību!»

—   Bet sardzinieki pa to laiku tvarsta klaidoņus, — laipnais jauneklis smiedamies turpināja, — un, kā redzat, pat lords Klitčerlijs rāmi gaida, kad tas viss beigsies, jo viņam pašam puse zemnieku skaitās aizbēguši. Skatieties, skatieties, tur jau viens putniņš iekritis!

Divi sardzinieki izvilka no pūļa noskrandušu, asinīm noplūdušu cilvēku. Viņš tvarstījās pie līdzās stāvošo drēbēm, zirga krēpēm un pat pie sniega uz ceļa, it kā tas varētu viņu glābt. Atlauzuši nelaimīgajam rokas uz muguras, sardzinieki, smagi elsdami, aizvilka viņu pie vīra ar pergamentu.

—   Jājam taču! — Elenas kundze dusmīgi atkārtoja.

Savā jaunajā darbā Džeks Stro tika pieņemts ar ļoti dīvainiem noteikumiem.

— Es tev maksāšu, cik varēšu, — smiedamās sacīja Elenas kundze. — Ja mani darījumi labi sekmēsies, tad sanāks apaļa summiņa; ja ne — vaino dievu to kungu. Darba tev nebūs daudz. Tev būs jātīra un jābaro divi

zirgi. Divi tāpēc, ka jau tuvākajā gada tirgū nopirkšu tev zirģeli. Kungiem neklājas sēdēt ar kalpiem vienos seglos. Tu mani pavadīsi, kur vien man iegribēsies, pieturēsi kāpsli un palīdzēsi tikt zirgam mugurā, kā arī apkalposi mani pie galda.

Taisnību sakot, Džekam patlaban grūtāk bija iztikt bez Elenas kundzes nekā tai bez Džeka pakalpojumiem, tādēļ viņš bez garām runām piekrita visiem tās noteikumiem.

—   Sis apmetnis, kā man rādās, tev nepavisam nav vajadzīgs, — saimniece teica, cieši vērodama kalpu. — Mēs to pārdosim kādam garāmbraucējam švītam un par to naudu iegādāsimies tev pieklājīgu apģērbu un apavus.

Pārdot Džoenas apmetni? Kundzei taisnība: kauns vadāt līdzi tādu noplīsušu kalpu, tomēr Džeks tikai nosarka un sakoda zobus.

—    Nu, dari, kā zini! — Elenas kundze sadusmojās. — Es domāju, ka tu pats būsi priecīgs tikt no tā vajā …

Un tomēr tūlīt pēc pirmā gada tirgus Džeks dabūja pavisam labu, maz valkātu apģērbu un apavus, un brangu, miermīlīgu zirdziņu, turklāt vēl veselu sauju riekstu un rozīņu.

Jā, Džekam Stro sākās dīvainas dienas.

No agras bērnības viņš bija pieradināts pie darba.

«Tas, kurš diendienā sūri, grūti nestrādā, — tam arī svētdienas nesagadā prieku,» — tā bieži mēdza teikt viņa nelaiķis tēvs.

Arī Greivsendā nebija vaļas slinkumu lāpīt. Bet šeit pat dienas sajuka. Reizēm gadījās pat tā, ka tikai vēja atnestas baznīcas zvanu skaņas lika Džekam un viņa kundzei aši pārkrustīties un atcerēties, ka šodien svētdiena.

Varbūt kādam citam Džeka vietā būtu pat iepatikusies šie bezgalīgie ziemas celi, nakšņošana tavernās, tērzēšana pie kamīna un līksmas vakariņas ar dziesmām un dejām līdz rītam. Tā dzīvoja desmitiem kalpu, kuru vienīgais darbs bija izpildīt kungu rīkojumus un rūpēties par to, lai ceļā pārlieku nenodzītu savus taukus.

Vējš dzenāja pa neiekoptajiem tīrumiem no izpluinītiem jumtiem norautus salmu kumšķus, uz garāmbraucējiem noraudzījās pamesto būdiņu aiznaglotie logi, bet zirgi brīžiem sviedās sāņus no baltiem platragainiem galvaskausiem. Zemnieki dzina lopus pārdot uz Londonu, Jarmutu, Kenterberiju, jo mājās tos nebija ar ko barot, taču novārgušie lopi nespēja nokļūt līdz tirgum.

Kenterberijā Elenas kundze ilgi nepalika, tāpēc ka tur nebija tā cilvēka, kuru viņa meklēja. Noskūpstījusi svēta Tomasa Beketa šķirstu un pasūtījusi vienu dvēseles aizlūgumu un divus aizlūgumus par veselību, Džeka saimniece sāka tūlīt gatavoties atpakaļceļam.

—   Kā redzams, tava naudiņa vējā, Salmiņ, — viņa teica, rūgti pasmaidījusi.

Nevienu reizi vien Džeks jau nožēloja, ka neprot skaisti izteikties un nespēj paskaidrot savai saimniecei, ka arī bez viņas naudas visu mūžu pateicībā lūgs dievu par viņu. Bet Džeks tā arī neatrada vārdus, lai nomierinātu savu labo un nemierpilno saimnieci. Džeks sen bija sapratis, ka ne jau sava prieka pēc viņa krustām šķērsām jādelē pa ceļiem, apsteigdama svētceļniekus un tirgoņu karavānas, un ka sastaptas lēdijas veltigi baidījās no viņas melnajām acīm un jautrā smaida. Tikai krodziņā pie galda viņa sasmaidījās ar to vīriem, dēliem un brāļiem, bet, tiklīdz palika vieņa, lauzīja rokas un viņas acis tūlīt pieskrēja asarām.

—   Džek, Džēk, — Elenas kundze izmisusi runāja, — vai mēs kādreiz viņu panāksim?

Cilvēku, kuru tā meklēja, Džeks, kā viņam likās, būtu varējis aprakstīt no galvas līdz kājām. Tas, bez šaubām, bija jauns un iznesīgs vīrietis, citādi jau Elenas kundzei nebūtu ko jautāt pēc viņa veikalos, pie visdārgākajiem skroderiem un cimdiniekiem. Viņš laikam bija liels jautrības un izpriecu cienītājs, kā arī labprāt mīlēja iedzert, jo Džeka saimniece nepalaida garām nevienas gaiļu cīņas un lāču cīkstiņus un Džeks ne vienreiz vien ar lukturi roka klimta nopakaļ Elenas kundzei, kad tā bukņīja augša dzērājus krogu dibenistabās un meklēja savu mīļoto.

Un tomēr, lai gan viņš pirka labākos cimdus un šuva drēbes pie labākajiem skroderiem, sirds viņam bija ļauna un tumša — Džeks to bija sapratis no kundzes stāstiem.

—   Mans mīļais mani ļoti mīlēja divus gadus, — Elenas kundze stāstīja caur asarām un smiekliem. — Viņš nelaida

garām nevienu gada tirgu, nevienu svētceļojumu un nevienu turnīru: it visur viņam bija glaimojoši rādīties kopā ar mani. Es katru dienu greznojos jaunā kleitā un jaunā cepurē, bet dažreiz viņš lika man pārģērbties par pāžu, matrozi vai mori. Un, kad viņš sacentās turnīros, es nesu vainagus, ko viņam bija dāvājusi karaliene.

—   Kāpēc tad jūs izšķīrāties? — šajā vietā Džeks vienmēr jautāja, lai gan no galvas zināja visu šo skumjo stāstu.

—   Ak, mēs bijām iztērējuši daudz naudas, un viņa zemnieki vairs neko nespēja maksāt, jo viņš tos bija aptirijis plikus. Viņš sāka runāt, ka esot jāatrod bagāta līgava, lai uzlabotu savu stāvokli. .. Bet tad paslepen ņēma un aizbrauca no manis uz Kenterberiju, — viņa pavisam klusi piemetināja, — un es vairs neesmu viņu redzējusi.

Šajā vietā Džeks vienmēr nolaida acis, bet laikam arī caur nolaistajām skropstām Elenas kundze pamanīja viņa nikno skatienu, tāpēc ka bieži vien nopūzdamās teica:

—   Tu nekā nesaproti, Salmiņ! Protams, kādā brīvinieka vai amatnieka ģimenē viņu varbūt nosodītu par to, bet bagātajiem un dižciltīgajiem ļaudīm ir pavisam citādi likumi.

Izraudājusies un izrunājusies Elenas kundze allaž sacīja Džekam:

—   Tagad man kļuva mazliet vieglāk ap sirdi. Ja tev ir kādas bēdas vai grēks uz sirdsapziņas, izstāsti man, Džek, un es tevi uzklausīšu kā māsa vai māte.

Džeks ta arī netika gudrs, par ko Elenas kundze viņu galu galā uzskatīja. Par noziedznieku — laupītāju vai slepkavu — vai vienkārši par klaidoni — aizbēgušu zemnieku? Bet, kā vienādi, tā otrādi, no viņas puses tā bija neapdomība pieņemt Džeku par kalpu, un tomēr viņa to darīja, nopirka tam zirgu, sagādāja lieliskas drānas un patiesi izturējās pret to kā māte vai māsa. Tikai noklausīties līdz galam stāstu par Džeka nedienām Elenas kundzei tā arī nekad nav bijis pacietības.

—   Jā, jā, — viņa izklaidīgi atsaucās, — un, kaut arī tu būtu piekāvis to veco Hjū Drūrikomu, tas, nudien, nav liels grēks, bet tev, protams, sakrājies pārmērīgs naids pret šo cilvēku. Nu, ko tu boli acis uz mani? Vai gribi, lai es tevi uzskatu par eņģeli? Tad tev, mans mīļais, būtu jālido pa gaisu, nevis jārībina manā klātbūtnē savi smagie zābaki — it īpaši tad, kad es guļu!

7. nodala

Bērnībā vecmāmiņa Betija bieži bija dziedājusi Džekam senu balādi par aklo viru, kurš visu mūžu noklaiņojis pa lauku ceļiem un kuru lords Saimons joka pēc aizvedis sev līdzi uz Londonu.

Ubagu nolikuši laukumā iepretī Vestminsteras katedrālei un prasījuši:

—   Ka tu domā, kur tu esi nokļuvis, vecais?

Tas ieklausījies un pašūpojis galvu.

—   Jūs mani ilgi vadājāt pa līčloču ceļiem, milord, lai mani samulsinātu, — viņš beidzot teicis, — bet, spriežot pēc šo nelaimīgo bļaustīšanās un aurošanas, es tomēr nomanu, ka jūs mani esat atvedis Hiletegas trako namā.

Tad viņš pēkšņi nokritis uz ceļiem un, seju rokām aizklājis, nočukstējis:

—   Nē, nē, milord, tā dievs mani piemeklējis par maniem grēkiem. Bet vai tas ir iespējams, ka es jau pirms savas nāves esmu nonācis ellē? …

Džeks labi atceras vecmāmiņas dziesmu, senlaicīgās vijoles vienīgās stīgas skumjo skanējumu un piedziedājumu — «Milord, milord…», kas atkārtojās pēc katrām divām rindām.

Nudien, ja tagad aizvērtu acis un ieklausītos tirgussievu klaigās, kalpotāju ķīviņos, pātagu plīkšķos, klejotājmūku gaudulīgi vilktajās dziesmās, buru švīkstos uz Temzas un kuģu tauvu čīkstoņā, bet tad, atverot acis, ieraudzītu drūmos Tauera mūrus, kur virs torņiem šūpojas ar darvu notrieptie noziedznieku līķi, biklāks cilvēks tīri neviļus paceltu roku pie pieres un klusībā noskaitītu lūgsnu, kas aizgaina nešķīsto garu.

—   Nu, Salmiņ, vai tev patīk Londona? — laipni apjautājās Elenas kundze.

Pēc mežu un lauku klusuma Džeks jau Greivsendā bija apdullis no pilsētas dzīves trokšņa. Bet tam, kas apņēma viņu šeit, Londonā, bija tikpat maz līdzības ar Greivsendu, cik nosvērtajiem, prātīgajiem Greivsendas pilsoņiem at lepni ģērbtajiem bruņiniekiem vai skaļajiem londoniešiem, kas šurpu turpu šaudījās pa plašo laukumu.

Torīt miglas nebija, un Džeks visā skaistumā varēja aplūkot Londonas tiltu ar visām divdesmit arkām un veselu virkni bodīšu gar margām, zilo Temzu, pilnu liellaivām un buru, un saulē mirdzošos lepno namu logus.

«Te, kā redzams, visu būvē tikai no akmeņiem un ķieģeļiem,» Džeks izbrīnā nodomāja.

Viņš ar acīm sekoja kādam kuģim, kurš bija liels un skaists kā gulbis un, peldot visiem pa priekšu kā bara vadonis, devās tieši pretī stiprajiem tilta balstiem. Svešzemnieks, ģērbies jocīgās drēbēs, stāvēdams kuģa priekšgalā, kaut ko skaļi kliedza, plātīdamies rokām, un viņam pretī no tilta ari kliedza un tāpat plātījās rokām.

«Kas tad nu, vai viņš galīgi jucis?» Džeks satrūcies nodomāja. «Vai ari viņš ir tik veikls jūrnieks, ka apturēs kuģi pie paša tilta? Bet vai tad tas ir kāds plosts, ko aptur ar ķekšiem?»

Un pēkšņi pašā tilta vidū, nočirkstējuši kā sienāži, gaisā pacēlās divi tievi izliekti bomji, un tilts sāka vērties vaļā, izšķirdams divas bodītes un pircēju pūli. Kuģis izbrauca pa šķirtni tik lēnā un rāmā gaitā, ka jaunais flāms no kuģa paguva izķert ābolu no aizsapņojušās meitenes rokām uz tilta.

— Šeit, pie paceļamā tilta, ievāc nodevas no svešzemniekiem, — paskaidroja Elenas kundze. — Vai tu dzirdēji, kā viņi bļaustījās? Te neviens netiek cauri, tāpēc ka tiltu ātrāk never vaļā, iekams uz kuģa nav sagatavota nauda. Bet no šejienes tie dodas tālāk uz Kingstonas kuģu būvētavu . . . Nu, kā tev patīk Londona, zemnieciņ? … — Elenas kundze atkārtoja. — Pēc manām domām, labāk stāvēt šeit, baznīcas priekšā, kopā ar ubagiem nekā jāt uz lepna zirga kaut kur pa Eseksu vai Kentu.

Džeks sev bija stipri noberzis kaju ar kāpsli, un viņš būtu priecīgs, ja varētu atpūsties pēc ilgā ceļa, tomēr nenogurdināmā Elenas kundze, parunājusies ar krodzinieku, starojoša iebrāzās pie viņa kambarīti.

— Tev laimējies, Džek! — viņa teica. — Mēs tūlīt dodamies uz Smisfīldu. Mūsu karalis šodien rīko otro pavasara turnīru. Kārtīgi notīri drānas un zirgus… Ka saulē mirdz tavi mati, Džek, gluži kā zelts! .. . Ak, šīs dienas dēt varētu noaujot vēl kādas simt jūdzes!

Pēc šiem vārdiem Džekam nebija dūšas pat ieminēties, cik ļoti viņam sāp kāja.

Zirgi pie garās slitas spārdījās, krāca un kodās, kalpi vicināja dūres un nūjas cits pret citu, bet Džeks, pamanījis brīvu riņķi, spraucās tieši tam klāt, netaupot ne plecus, ne dūres. Viņam pamatīgi sazilināja sānus, tomēr viņš savu panāca.

Visi kalpi, pieaugušie un puikas, uzrausušies zirgiem mugurā un izstiepušies visā augumā, lūkojās pāri dē|u sētai. Džeks arī tūlīt sekoja viņu piemēram.

Karalis Eduards III bija pavēlējis, lai no plašā Smisfīldas laukuma, kur parasti tirgojās ar zirgiem, jau kopš pirmajām pavasara dienām būtu aizvākts sniegs un dubli. Tos aizplūdināja noteku grāvjos, aizvāca mēslus un laukumu biezā kārtā nokaisīja ar smiltīm, ko četras dienas veda uz Londonu ar zivju liellaivām.

Tad pēc karaļa rīkojuma visapkārt gar Smisfīldas laukumu tika uzcelts paaugstinājums un uz tā ierīkoti soli. Virs dažiem bija pat uzslietas nojumes pret sauli. Publikai, kurai nepietika solu, bija ierādīta ar virvi nožogota milzīgi liela vieta kājās stāvētājiem. Apkārt SmisfUdai bija izvietojusies karaļa sardze.

Ilgu laiku Džeks noraizējies ar acīm sekoja savai kundzei, kad tā, krāšņ'a ka rītausma savā balta ja atlasa tērpā, mazliet gurnos šūpodamās, gāja pa šauro eju starp soliem.

Ļaužu bija tik daudz, ka nebija vietas, kur adatai nokrist, un Džeks baiļojās, ka pēc nogurdinošā ceļa kundzei nāksies stāvēt kājās — turklāt jaunajos šaurajos zābaciņos, kurus tikai šodien atnesa no kurpnieka.

Viņa tomēr nebija paguvusi noiet ne pāris soju, kad jau -divi vīrieši, reizē piecēlušies, piedāvāja viņai savas vietas: Elenas kundze ar savu gaišo skatienu un laipno smaidu visur iekaroja sev draugus.

Platām acīm Džeks skatījās uz karaļa ložu, kas bija izgreznota paklājiem un karogiem, uz kalpotājiem, kas nesa savam kundzēm garās šlepes, uz briesmīgo melno mori, kas ņirdza viņam pretī baltus zobus. Stāvēt uz zirga muguras, kurš visu laiku raustīja galvu un dusmīgi mīņājās no vienas kājas uz olrur nemaz nebija viegli. Stipri smeldza satūkusl potīte, nekur nebija iespējams atbalstities, un, kādu pusstundu tā nobalansējis, Džeks jau nolēma lēkt zemē, bet tajā brīdī blakus kāds pāžs dzeltenā livrejā viņam uzsauca:

—   Atbālsties pret mani, — viņš smaidot teica, — un ts pret tevi! Zirgi stāv cieši blakus — mēs nenokritlsim. Klusu! — viņš atskatījies piebilda. — Jau sākas.

Uz krāšņi izgreznota un ar brokāta segu pārklāta zirga arēnas vidū izjaja cilvēks. Viņš pacēla roku pie mu- les, un mirdzošais ripulītis viņa rokā pēkšņi pārvērtās par garu zeltītu tauri. Tas bija herolds '.

Trīsreiz notaurējis, viņš apturēja zirgu karaļa ložas priekšā un, zemu paklanījies, skaļā balsī kaut ko nokliedza.

—   Viņš paziņo turnīra dalībnieku vārdus, — nomurmināja pāžs dzeltenajā livrejā.

Herolda vārdus vējš aiznesa sāņus, un Džeks dzirdēja vienīgi «A!-al-al-al» un redzēja mutes melno aplīti baltajā sejā.

Tiklīdz herolds bija atstājis arēnu, no divām pretējām pusēm izskrēja maziņi pāži īsos apmetnīšos, vezdami pie iemauktiem zirgus. Kuplie spalvu pušķi tiem uz galvas plivinājās spirgtajā vējā.

Melno zirgu sedza violets pārklājs, un melnais krāšņo spalvu pušķis uz galvas saulē zaigoja zeltaini zaļgans. Otrs staltais zirgs bija pilnīgi balts un žilbinošs kā mākonis.

—   Redzi, melnais zirgs pieder lordam Valteram Sosver- kam, — kaimiņš pačukstēja Džekam. — Pirmajā pavasara turnīrā baltais bruņinieks divas reizes izsita viņu no segliem, un karalis pārtrauca turnīru. Šodien viņi tiksies trešo un pēdējo reizi.

—   Bet kam pieder baltais zirgs? — Džeks jautāja.

—   Tam bruņiniekam tāds garš vārds, man nav palicis prātā. Ei tu, dzirdi!… Lieku piecus pensus pret visām tavām pogām, — viņš piebilda, no jauna pagriezdamies pret Džeku, — ka melnais Sosverks šodien izsitīs no segliem to balto frantu.

—   Tās pogas jau nav manas, — Džeks nedroši nomurmināja, un šai brīdī kāds pieskārās viņam.

' Herolds — ziņotājs, saucējs.

Pagriezies viņš ieraudzīja Elenas kundzi. Viņas brīnišķie melnie matu gredzeni bija izrisuši no platās, zemās cepures apakšas, bet viņas maigā seja starot staroja.

—    Nāc man līdzi, Salmiņ! — viņa teica, kodīdama lūpas un smiedamās kā maza meitene. — Tā vien šķiet, ka tu šodien visā pilnībā dabūsi savu naudiņu.

—   Es pieskatīšu zirgu, milēdij, — dzeltenais pāžs piedāvājās, izstiepis roku, un Elenas kundze neskatīdamās ielika viņa saujā naudas gabalu.

Džeks devās pa garo paaugstinājumu, kas stipri smaržoja pēc sveķiem; lokanie dēļi elastīgi liecās zem viņa kājām. Džekam ņirbēja acis no daudzkrasainajiem tērpiem, bet no zeltā izšūtajiem apmetņiem uz visām pusēm šāvās garas spožas strēles.

—   Tu man esi vajadzīgs, — teica Elenas kundze, aši pievilkdama sev klāt Džeka galvu. — Redz, kur viņš ir, mans mīļotais, uz baltā zirga … Dievs tēvs, svētā jaunava un svētais Džordž Uzvarētāj, dodiet viņam uzvaru! Dodiet viņam uzvaru!

Jātnieki arēnā no jauna tuvojās, viņu zirgi karpīja zemi ar pakaviem, un visapkārt lidoja smilšu mākoņi.

Atskanēja dzelzs šķindoņa — gaisā sakrustojās šķēpi, taču herolds notaurēja, un bruņinieki izšķīrās katrs uz savu pusi.

Tieši pretī Elenas kundzes solam atradās karaļa loža. Džeks ar trīsošu sirdi ielūkojās tās dziļumā.

Viņš ieraudzīja tuklu vecu vīru ar pelēcīgu seju. Koķeti uz vienas auss uzliktā franču cepurīte viņa izskatu nepadarīja brašāku. Viņš truli raudzījās uz priekšu, un no viņa pavērtās mutes tieši uz samta un sermuļādas apģērba tecēja siekalas. Pēkšņi blakus sēdošā staltā dāma tik stingri uzkliedza vecajam, ka viņš nodrebēja. Pati ar savu roku aizvērusi tā muti, viņa kā bērnam noslaucīja slapjo zodu.

—    Viņa augstība Eduards Trešais, Anglijas un Francijas karalis, — teica Elenas kundze, sekodama Džeka skatienam.

—   Bet tā skaistā jauna lēdija, protams, ir mūsu karaliene.

—   Tai skaistajai jaunajai lēdijai ir četrdesmit četri gadi, — Elenas kundze pikti atbildēja. — Ieskaties labi, viņa izkrāsojusies kā lelle. Viņa ir vēl vairāk nekā karaliene — viņa ir Elise Pereira

Džeks nevarīgi nopūtās, zaudējis jebkuru priekšstatu par Visuma uzbūvi.

Džeks būtu varējis nožēlot, ka nebija saderējis ar dzelteno pāžu, jo visas viņa pogas palika veselas, turklāt viņš vēl būtu vinnējis piecus pensus. Baltais bruņinieks trešo reizi izsita no segliem lordu Sosverku. Tas savās masīvajās bruņās nogāzās smiltīs tik smagi, ka salīgojās viss paaugstinājums.

Elenas kundze starojošām acīm paskatījās apkārt.

—   Viņš vairs necīnīsies, — viņa teica. — Krodzinieks man paskaidroja, ka viņam jau šodien svarīgu darīšanu dēj esot jāatgriežas Kentā.

Apskāvusi Džeku, Elenas kundze sāka dedzīgi un ātri kaut ko čukstēt tam ausī, bet Džeks tikai smējās kā kutināts un labu bridi nekā nespēja saprast.

—   Tur tie vārti pretī, — viņš beidzot izdzirdēja. — Bruņinieks, protams, tūlīt nejās prom, viņš ir pārāk godkārs, lai rādītos ļaudis, dubļiem un putekļiem aplipis, nogurušā izskatā. Un lai nedod dievs, ka no viņa nāktu sviedru smaka! Tu iešmauc pa vārtiem, Džek, un, noņēmis cepuri, zemu un pieklājīgi viņam paklanies! Esi ļoti laipns, Salmiņ, pret viņu, citādi nedrīkst! Nodod viņam sveicienu no Elenas—Gulbītes Kakla! «Viņas sols atrodas tieši pretī karaļa ložai,» tu pateiksi, «un mana kundze jūs gaida, lai pati apsveiktu uzvarētāju.» Atkārto!

Džeks vārdu pa vārdam atkartoja viņas norādījumus.

Džeks bija velti baiļojies, ka viņu kāds apturēs pie durvīm, — te drūzmējās tik daudz cilvēku, ka viņam neviens nepievērsa uzmanību.

Elenas kundze laikam labi pazina sava iemīļotā paradumus.

Pa to laiku, kamēr lords Sosverks tajas pašās ielauzītajās bruņās un prāvu zilumu pār visu vaigu, mazliet atspirdzinājies ar ūdens atšķaidīta vīna malku, viegli pieklibodams uz vienas kājas, jau gāja sēsties jaunā zirgā, baltais bruņinieks tūlīt ļāvās kalpu gādībai.

Sēdēdams jāteniski uz sola, viņš ēda saldumus, pasniegtus koka šķīvī, un baudīja atspirdzinošus dzērienus, kamēr viņam ņēma nost bruņu cepuri, dzelzs cimdus, plecu un elkoņu bruņas.

Skaists pāžs, ierīvēdams sava kunga rokas un plecus ar ziedi, berzēja un spaidīja viņa muskuļus, pats sasarcis ne mazāk ka turnīra dalībnieki.

Viņš rupji uzkliedza Džekam, bet tas, izlikdamies, ka nedzird, pagāja vēl dažus soļus un apstājās pie paša sola. Viņš nokāsējās, lai pievērstu sev uzmanību, taču izbīlī tūlīt nodūra galvu.

Lai gan baltajam bruņiniekam sviedri lija aumaļām un seju klāja putekļi, lai gan no bruņu cepures bija iespiedušās rievas un samirkušie mati nokarājās nekārtīgās šķipsnās, Džeks tūlīt pazina cilvēku, kuram ieroču nesējs sēkdams stīvēja nost smago bruņu kreklu. Lordu Sosverku bija uzvarējis neviens cits kā senjors Veilends, barons Braulings, Ročesteras, Tīsas un Bērlijas pils īpašnieks, slavenais karaļa bruņinieks sers Saimons Bērlijs!

Tomēr atkāpties jau bija par vēlu.

Džeks noņēma cepuri un zemu paklanījās, ar roku gan- driz skardams zemi. Jāsaka — šoreiz viņš tā rīkojās ne tikai aiz pieklājības.

— Mana kundze, Elena — Gulbites Kakls, sveicina seru Saimonu Bērliju ūn lūdz to aiziet pie viņas sola, kas atrodas tieši pretī karaļa ložai, lai cēlā dāmā personiski varētu apsveikt uzvarētāju, — Džeks teica, pats brīnīdamies, ka viņa runa plūst gludi kā dziesma.

Bet, tā kā ilgi nebija iespējams tā saliektu muguru stāvēt, viņš palēnām iztaisnojās un zagšus palūkojās uz bruņinieku.

Divus soļus no viņa sēdēja cilvēks, kurš pirms pāris mēnešiem, sizdams dūri uz galda, pieprasīja Džekam nāves sodu tikai tādēļ, ka steidzās uz karaļa rīkotajām medībām. Džekam par laimi Saimons Bērlijs pat nepaskatījās uz viņa pusi.

— Pasaki tai sievietei, — viņš salti pateica, — ja viņa nebeigs vazāties man pakaļ pa visiem gada tirgiem un turnīriem, es viņu iespundēšu cietumā! — un aizgriezies paņēma no pāža rokām slapju dvieli.

III DAĻA

FOBINGA

1. nodaļa

Vilkdams mugurā savu veco vamzi, Džeks tikai tad visa pilnībā aptvēra, cik loti viņš pēdējos mēnešos izstiepies garumā un nobriedis miesās. Vamzim trikšķēja visas vīles, piedurknes bija kļuvušas par īsām, bet padusēs tā žņaudza, ka Džeks bija spiests atārdīt padrēbi.

Ieraudzījusi savu kalpu šajās drānās, Elenas kundze gandrīz ar asarām teica:

—       Jel netiepies, Salmiņ! To visu es pateicu ātrās dusmās, un tu to ļoti labi zini.

Džeks neatbildējis kārtīgi salocīja savas jaunās drēbes, ko saimniece viņam bija nopirkusi Jārmutas gada tirgū. Līdzās uz galda viņš nolika zīdā izšūtu maciņu, vienkāršu alvas gredzentiņu un mazu flautiti — visas tās mantas, ko dažādos laikos viņam bija dāvinājusi Elenas kundze.

Viņa ar pārmetumu paskatījas uz Džeku un aizgriezās pret logu.

—        Ja, tev laikam būs taisnība, — pēc kāda brīža viņa ierunājās. — Nav izdevīgi kalpot tik nabadzīgai kundzei kā Elenai—Gulbītes Kakls. Esmu priecīga, ka tevi ieteicu tam zivju uzpircējam. Viņš tevi modinās mazā gaismiņā un dzīs kā slinku zirgu, toties tu kārtīgi saņemsi algu un davanas, kas būs daudz vērtīgākas par šiem te niekiem.

Elenas kundze gribēja Džekam iedzelt, bet viņš klusēja. Tad viņa aplika savas mīkstās, siltās rokas Džekam ap kaklu un maigi pateica:

—   Salīgsim nu mieru! Es biju netaisna, Salmiņ…

Protams, viņa bija netaisna.

Kad Džeks atgriezās no Saimona Bērlija, Elenas kundze viņu apbēra ar īstu jautājumu krusu:

—   Nu, kā ir, vai viņš te atnāks? Tu viņu redzēji? Vai turpat bija arī kādas dāmas? Ko viņš atbildēja? Vai nav tiesa, viņš ir līdzīgs karalim Eduardam Trešajam jaunībā, tādam, kādu to redzam izkaltu uz leopardiem? 1

Acis nepaceldams, Džeks tūlīt apmierināja viņas ziņkāri: sers Saimons bijis liela ļaužu pūļa ielenkts. Nē, dāmu tur nebijis. Kad Džekam beidzot izdevies aizspraukties pie viņa, bruņiniekam jau pieveduši klāt atpūtinātu zirgu. Viņš tik ļoti steidzies, ka Džekam nebijis dūšas viņu uzrunāt. Patlaban sers Saimons droši vien jau atstājis Londonu.

Pēdējie vārdi atbilda patiesibai, jo Džeks ejā nogaidīja, kamēr bruņinieka baltā spīdīgā ķēve aizauļoja pa Ipsvičas ceļu.

Kadu brīdi Elenas kundze gaidīja, neticēdama savām ausīm. Viņa pat pūlējās pasmaidīt, bet tad pēkšņi no visa spara trieca pret zemi nesen no ielas pārdevēja nopirktos riekstus. Viņa sāka kliegt tik skaļi, kā spēj kliegt vienīgi tirgussievas, aicinādamas pārlieku izvēlīgus pircējus.

Uz karstām pēdām kundzei un kalpam vajadzēja dzīties pakaļ bruņiniekam Bērlijam, taču 110 tā vairs nebija ne miņas.

Elenas kundze, skaļi raudadama, apstājās ielas vidū. Puikas, vecas sievas «un ielas pārdevēji ziņkāri klausījās, ka skaistā jaunā lēdija lamā savu kalpu.

— Aķ mans dievs! — viņa kliedza, plēsdama savas drānas. — Kāpēc es pievācu šo muļķi, kāpēc neļāvu viņam nosalt uz ceļa! Tūlīt velc nost šīs skaistās drēbes un vācies prom, kur acis rāda! Padomājiet, labie ļaudis, mans mīļotais viņa vainas dēļ aizjājis, nesaticis mani!

Pūlis apkārt smējās, bet Džeks stāvēja, zobus sakodis.

Kad dusmu izvirdums atslāba, Elenas kundze mēģināja salabt ar savu kalpu.

Vai tad Džeks nesaprotot, ka viņš tai nodarījis lielu ļaunumu? Tāpēc jau viņa kliegusi līdz nemaņai. Taču Džeks labi zinot, cik viņš tai nepieciešams un noderīgs. Ja nebūtu viņa, kas tad toreiz būtu paglābis kundzi no tā briesmīgā lāča?

Lai gan Džeks bija gaužām aizvainots, viņš nevarēja

' Leopards vai pusforins — zelta monēta Eduarda 111 laikā, uz kuras bija atveidots karalis starp diviem leopardiem; vienlīdzīgs trīsdesmit sešiem sudraba pensiem.

nepasmaidīt. Tas bija noticis kādā agrā pavasara rītā. Lai saīsinātu ceļu, viņš ieteica kundzei doties pa meža ieplaku. Sniegs vēl visur nebija nokusis, bet putni jau svilpoja ka negudri. Pēkšņi visapkārt iestājās klusums, bet zirgi, drebēdami no šausmām, metās sāņus — klajumā parādījās lācis. Viņš tikko bija piecēlies no ziemas guļas, vilna savēlusies lēkšķēs. Noliesējis un uzkumpis viņš šūpodamies turējās uz nedrošajām kājām. Džeks ar bozi to aizdzina no ceļa, kaut gan viņa saimniece ta kliedza, ka būtu varējusi nobaidīt vēl briesmīgāku zvēru.

Elenas kundze tūlīt pamanīja smaidu pavīdam Džeka sejā.

—    Redzi nu, tu jau vairs nedusmojies, Salmiņ! — viņa priecīgi iesaucās. — Es taču atzinos, ka biju netaisna un veltīgi tevi apvainoju. Bet vai tad dievs tas kungs mums nav mācījis aizmirst pārestībās?

—   Savā mūžā es neesmu aizmirsis nevienu pārestību, — Džeks pateica. — Un katru es gribētu atmaksāt… Un atmaksāšu arī, — padomājis viņš piebilda.

—   Tad jau sit mani nost, — Elenas kundze sacīja, skumji pasmaidīdama.

—    Uz jums es neturu ļaunu prātu, — Džeks klusi atbildēja. — Jūs esat pārlieku laba un augstsirdīga. Lai gan toreiz jūs bijāt ļoti nikna, jūs tomēr pateicāt tīru patiesību: kalps jums patlaban nemaz nav vajadzīgs. Pilsētā ērtāk un lētāk iztikt ar meitenes pakalpojumiem, nevis algot ēdelīgu zēnu. Jūs mani nolīgāt tikai līdz pirmajām pavasara dienam, bet tagad jau ir pavisam silts.

—   Jā, nupat paradijušies visi tavi vasaras raibumi, — piebilda Elenas kundze, vēl arvien cerēdama visu pārvērst jokā.

Bet Džeks bija nelokāms.

Un atkal kundze izturējās pret viņu ar patiesām mātes rūpēm. Viņa nevis pameta tiepīgo puisi savam liktenim, bet salūkoja tam jaunu vietu. Satikusi pazīstamu zivju.uzpircēju no Norfolkas, viņa ieteica tam Džeku kā lielisku ceļa pavadoni.

—   Viņš zina ceļus, ir izturīgs, drosmīgs un godīgs un ar savu bozi jūs aizstāvēs'labāk nekā dažs labs ļēpausis ar zobenu un vairogu rokā, — viņa teica. — Bet Fobingā iekārtosies darbā pie vecā Tipota, pie kura jums ir darīšanas. Tikai es jūs ļoti lūdzu, — Elenas kundze piebilda, paceldama uz zivju uzpircēju savas brīnišķīgās acis, — papūlieties, lai puisis neiekristu kādā nelaimē! Pa ceļam jūs iegriezīsieties Džeka dzimtajā novadā Disbijā, Erundelas kūpinātavā, un Disbijā Džeks gribēs tikties ar savējiem …

—    Nekas, tā nav nekāda lielā nelaime, — zivju uzpircējs augstsirdīgi atsaucās. —. Ja mums iznāks nakti pārlaist Disbijā, es viņam neliegšu ieskriet savās mājās…

—    Bet, redziet, es Džeku aizmānīju no turienes lorda, — Elenas kundze nomurmināja, ļoti veiksmīgi savā sejā tēlodama nožēlu, — un es baidos, ka viņu tur nenotver sardzinieki.

Tādi gadījumi pēdējā laikā nebija nekāds retums, un uzpircējs nelikās pārsteigts.

—   Man jau nebūs viņam jāmāca, kā paslēpties no šerifiem, — viņš atsacīja. — Un es, protams, nebūšu to pusē … Bet maksāt gan es ātrāk viņam nemaksāšu kā tikai

Fobingā, — uzpircējs tālredzīgi piebilda.

Garām Disbijai tek gaišā un dzidrā Tvīsa, tomēr zemniekiem nav brīv tajā zvejot zivis. Reiz pils mājturis bija sadzinis zemniekus vilkt tiklus, un Džekam iznāca iet ar stāvvadu, bet tā bija pārāk niecīga pieredze, lai sevi piedāvātu par palīgu īstam zvejniekam, kas no ši darba pārtiek. Var gadīties, ka tēvocis Tipots negribēs Džeku mācīt savā amatā un jau pirmajā dienā viņu padzīs.

Džeks savas šaubas uzticēja Elenas kundzei.

—    Tu tā runā tādēļ, ka nezini, kas tas ir par cilvēku! — Elenas kundze iebilda. — Ak, cik viņš ir cēlsirdīgs, labs un taisnīgs! Tev tikai jānokļūst pie viņa, un vasaras beigas tu jau lieliski pratīsi rīkoties ar murdiem un stāvva- diem, bet durt zivis ar žebērkli tu iemācīsies vēl ātrāk, tāpēc ka esi labs loka šāvējs. Cik viņš ir labs un augstsirdīgs! Viņš ir gatavs atdot trūkumcietējam pēdējo… Bet ka viņš airē! Visklusākajā naktī var bez neviena troksnīša pabraukt garām karaļa sardzes kuģim. Un cik brīnišķīgas zivtiņas viņš man kādreiz taisīja no māla! Ja tādu mantiņu ielaiž ūdenī, tā svelpj kā ciglītis…

Elenas kundze apklusa, un viņai acis saskrēja asaras.

—   Tas cilvēks laikam kādreiz bija jūsu kalps? — Džeks bikli iejautājās. Viņš reti mēdza uzdot cilvēkiem jautājumus.

— Kalps? — Elenas kundze pārprasīja. — Ak debess, kāds tu esi muļķītis, Salmiņ! Turpat vai trīs mēnešus tu klīsti kopā ar mani pa ceļiem un visu laiku mierini sevi ar domām, ka tu apkalpo ievērojamu dāmu. Endrū Tipots ir nevis mans kalps, bet tēvs. Es esmu Elena Tipota no Fobingas. Jā, jā, zvejnieka meita no Fobingas Eseksā. Bet — tss… — viņa piebilda, pielikusi pirkstu pie lūpām, — uzpircējam tas nav jāzina, Un nevienam Fobingā nav jāzina, ka mēs ar tevi būtu tikušies …

Jaunais Džeka saimnieks bija pakurls, tāpēc viņam vienmēr rādījās, it kā dzirdētu kādu čaboņu; viņš arī slikti redzēja un visu pirmo ceļojuma dienu Džeku kaitināja, plīdamies virsū, lai tas cieši vērojot krūmus ceļmalā.

—   No kā jūs baidāties? — beidzot Džeks īgni jautāja.

—   Elenas kundze tā nebaidījās naktī biezā mežā, kā jūs baidāties dienā uz lielceļa. Kaut gan viņa bija ietinusies dārgā apmetni, nevis mencu smakas piesmirkušā flaneļa vamzī. Ja jau jums tik ļoti bail no vienatnes, kāpēc mēs nevaram pievienoties tiem lopu dzinējiem, kuri atgriežas no Londonas? Vai arī, ja jums nav pa prātam vienkāršu ļaužu sabiedrība, pieliksim soli un panāksim kungus, kuri mums aizsteidzās garām pie akas.

—   Tu, protams, neesi gļēvulis, — uzpircējs piezīmēja, ar savām pusaklajām ačelēm raudzīdamies uz Džeķu,

—   bet lielu prātu dievs tev gan nav piešķīris. Mūsu laikos cilvēkam vislabāk paļauties tikai uz sevi pašu. Tie muižnieki priekšā ģērbušies samtā un zīdā un jāj uz vareniem zirgiem, bet aiz viņiem kalpi ved ceļa maisus. Bet es tev varu galvot, ka tie saiņi ir tukši — tāpat kā šo kungu naudas maki, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņi jāj no Londonas, kur savu naudiņu krietni notriekuši. Zemnieks vairs nespēj savu kungu uzturēt, jo tagad tam pārmērīgi daudz vajag. Ar naudu vien viņam par maz. Norzemtonā, Eseksā, Sari grāfistē piļu mājturi paņēmuši no zemniekiem visu jau pirms svētā Hilarija dienas '. Tagad viņi siro pa ciemiem un prasa nevis naudu, bet zosis, vistas, teļus, iesalu, apīņus, kā tas bija parasts pirms divsimt gadiem. Viņi dzen

1 Svēta Hilarija dienā muižnieki un zemnieki norēķinājās naudā un grauda.

zemniekus darbā ar nūjām un pātagām. Ja mūsu tēvi tagadiņ pieceltos no kapiem, viņi jo ātrāk gribētu tikt atpakaļ…

—   Kāds tam visam sakars ar jums? — Džeks izbrīnījies jautāja.

—   Tāds sakars, ka tagad kungi neko daudz neturas pie likuma. Ja divi tēvaiņi tevi sagrabs aiz rokām, trešais izvilks tavu naudu, bet ceturtais uzgāzīs tev ar pletni pa muguru — nezin vai tas tev būs kāds lielais mierinājums, ka tavs zelts aizceļojis nevis lielceļa laupītāja zutenī, bet no zīda darinātā kunga makā … v

—   Ko nu, jums jau no zelta nav ne smakas, — Džeks teica, lai paķircinatu uzpircēju. Viņš bija skaidri redzējis smago maisiņu, ko tas slēpa uz krūtīm. — Kāpēc jūs tāda gadījumā negribat jāt kopā ar zemniekiem? Jeb vai jūs uzskatāt, ka viņi arī uz tādām lietām spējīgi?

Uzpircējs bažīgi pameta acis apkārt.

—   Neviens nevar zināt, uz ko zemnieki spējīgi! — viņš atbildēja. — Tu pats redzēji, ka var apbraukāt piecus ciemus no vietas un neatrast tur nevienas vistas. Ziemeļu grā- fistēs mājas bieži stāv neapjumtas, tādēļ ka saimi izbaroti lopiem jau pirms ziemas iestāšanās. Bet turpat zemniekam deguna priekšā tek zivju bagātas upes un šalko meži, pilni zvēru. Nu labi, tagad nav medību laiks, bet zivju ir tik daudz, ka grāb kaut vai rokām. Agrāk, kad kunga pilnvarnieks noķēra zemnieku krastā, viņš tikai atņēma tam karpu vai līdaku un uzlika sodu. Bet tagad no zemnieka vairs nav ko ņemt — karaļa nodevu vācēji aptīrījuši līdz pēdējam, tomēr atstāt zemnieku nesodītu arī nevar. Nupat trīs dienas atpakaļ Griničā es pats savām acīm redzēju, ka zemniekam piesprieda nocirst roku plauža dēļ, kurš nebija ne piecu centu vērts. Jā, jā, tā kaut kas notika priekš simt un divsimt gadiem…

Labi, ka uzpircējs skatījās sāņus. Ja viņš redzētu sava kalpa seju, viņš vairs ne mirkli negribētu jāt kopā ar to.

—   Tu prasi, kāds tam esot sakars ar mani? — turpināja uzpircējs. — Vistiešākais: tu pats teici, ka mans flaneļa vamzis mencu smakas piesmircis, bet zemnieki ne visai ieredz zivju uzpircējus… Ja vēl turklāt pagadās tā nabaga Griničas zemnieka draugs vai rads, viņš var man atmaksāt par to plaudi, kura dēļ…

—   Es jūs saprotu, — Džeks nomurminaja.

Pēc tam viņi ilgu laiku jāja klusēdami.

Drūmā oma Džekam nedaudz pagaisa, vērojot, kā viņa saimnieks, trldamies seglos un galvu grozīdams, cītīgi sevi aposta kā suns, kurš apliets ar samazgām. Acīm redzot, Džeka piezīme tomēr darīja viņu stipri nemierīgu.

— Tu saki, mans vamzis esot zivju smakas piesmir- cis? — viņš purpināja sev zem deguna. — Tomēr ceļā tieši tā vajag ģērbties. Arī tavam zirgam jābūt sliktākam. Lai gan tavs zirģelis ir gaužām neizskatīgs, bet arī tam var rasties tīkotāji. Elenas kundze ir neapdomīga kā jau visas sievietes, citādi viņa to būtu pārdevusi kādam garāmbraucējam nevis dāvājusi kalpam.

Džeks izbrīnījies paskatījās uz viņu. Viņš neparko nebūtu pieņēmis no savas kādreizējās kundzes tik vērtīgu dāvanu. Elenas kundze viņam iegalvoja, ka uzpircējs atpircis no tās šo zirdziņu savam kalpam, jo ļoti steidzoties nokļūt Fobingā pirms pavasara paliem.

«Ak, Elenas kundze, ak, Elena Tipota no Fobingas, lai dievs jums simtkārt atmaksā par jūsu labo sirdi!»

Uzpircējs nespēja izdomāt nekā labāka, viņš novilka vamzi un izklāja to uz seglu loka, lai spirgtais pavasara vējš to izpūstu.

«Nekas tev nelīdzēs,» Džeks nodomāja, vērodams visas šīs izdarības. «Vēl stundu pēc tam, kad būsim aizjājuši, uz ceļa turēsies tāda smirdoņa, it kā šeit būtu braukusi vesela rinda pajūgu ar vecam siļķēm vai mencām.»

Seglos šūpojoties, Džeks katrā ziņā aizsnaustos, ja viņa uzmanību nebūtu piesaistījis sīks tumšs stāvs, kas kustējās tālu priekšā uz ceļa.

Džeka vērīgās acis pamanīja, ka ceļinieks, kas gāja pa priekšu, bieži apstājās, apsēdās zālē, tad no jauna cēlās kājās. Pēc pusstundas bija manāms, ka attālums starp jātniekiem un kājām gājēju ar katru bridi samazinās, lai gan zirgi gāja soļiem. Cilvēks stipri piekliboja uz vienas kājas. Viņa augums brūnajā sutanā jau skaidri iezīmējās uz debess fona un pelēkā ceļa. Džeka sirds sāka dauzīties tik stipri, it kā tā būtu pati par sevi un nepakļautos prātam. Bet Džeka prāts sacīja: «Nelolo veltas cerības! Kālab šim cilvēkam vajadzētu klīst pa ceļiem, viņam pietiek, ko darīt Greivsendā un Meidstonā.»

Pat uzpircējs jau varēja labi saskatīt ceļinieku.

—   Vai tik tas nav mācītājs? — viņš teica, atskatīdamies uz Džeku.

Izdzirdis sev aiz muguras pakavu dipoņu un balsis, mācītājs bailīgi ierāva galvu plecos un pavilka dziļāk uz pieres sutanas nodriskāto kapuci.

—    Dieva tēva, dieva dēla un svētā gara vārdā! — noteica uzpircējs, godbijīgi noņemdams plato cepuri. — Kurp iedami, svēto tēv?

Kā sapnī Džeks ieraudzīja pazīstamo smaidu, kvēlo, aso un ciešo skatienu, kas pārskrēja svešajiem, un brīdinošā žestā pacelto roku.

—   Es steidzos no kāda īrizas draudzes locekļa, kuru, lai slavēts dievs, man ar savām zālēm izdevās dabūt uz kājām.

—   Tātad jūs, svēto tēv, esat arī dziednieks! — uzpircējs priecīgi iesaucās. — Jau sen es gribu, lai īsts ārsts apskatītu manas acis. Ne aitu spiras, ne zivju žults man nekādi nepalīdz. No rītiem acis pūžņiem salipušas, un bieži vien man sāpīgi skatīties dieva pasaulē. Ei tu, lempi! viņš sirdīgi uzkliedza Džekam. — Kur tas redzēts, ka svētajam tēvam jāstāv kājās uz ceļa, bet tu pa to laiku dižojies zirga mugurā! Tūlīt rausies zemē un palīdzi svētajam tikt zirgā! Tu tīri labi vari sēdēt aizmugurē.

Apmierināts, ka beidzot atradis ceļa biedru pēc sava prāta, uzpircējs ar skubu uzsāka sarunu, gluži kā ilgi nostāvējies zirgs uzsāk rikšot.

Pagriezienā, kur ceļš sadalījas uz trim pusēm, pie staba bija apstājies ļaužu pūlītis.

Džeks ievēroja, ka mācītājs, pamanījis cilvēkus, pavilka savu kapuci vēl zemāk uz deguna. Uzpircējs ziņkāri noskatīja ļaužu baru un stabu ar vējā plīvojošo sadriskāto pergamenta strēmeli un, acis samiedzis, pūlējās izlasīt milzu burtiem uzšņāpto rakstu.

— Paklau nu, nolec uz brītiņu zemē, — viņš pavēlēja Džekam. — Jāizlasa paziņojums. Varbūt karaspēkam nepieciešami zirgi, un tādās reizēs karaļa komisāri bez kaut- rēšanas aptur cilvēkus. Ja tā ir pavēle par zirgiem, tad jau labāk nogriezties uz sānceļu… Kurp jūs jājat, svēto tēv?

Mācītājs laikam nesaprata uzpircēju, jo viņš, ar pape- žiem dauzīdams zirgam sānus, jau spēji bija nogriezies pa labi.

Garš lamzaks, stāvēdams vēršu dzinēju priekšā, lasīja pie staba piekārto pavēli. Runa, acīm redzot, nebija par zirgiem, un Džeks jau būtu griezies atpaka], ja neizdzirdētu pazīstamu vārdu, ko pa balsieniem izburtoja garais rakstu pratējs.

—    «… Džons Bols — visneprātīgākais no prezbite- riem!» — zellis cītīgi izkliedza vārdus. — «… Viņa eminence lords kanclers un Kenterberijas virsbīskaps apsola tam, kurš uzrādīs Džona Bola atrašanās vietu, izsniegt kā balvu simt šiliņu un tam, kurš nogādās dieva atkritēju Meidstonā, izsniegt divsimt šiliņus, bez tam vēl grēku atlaidi par diviem gadiem uz priekšu.» Neko teikt! — puisis skaļi iesmējās. — Tas ir daudz izdevīgāk nekā dzīt uz Londonu pēdējo vērsēnu un redzēt, kā tavu acu priekšā viņš ceļā izlaiž garu.

Džeks satraucies palūkojās uz priekšu. Saimnieks un mācītājs, rāmi tērzēdami, turpināja savu ceļu, un Džeks pēc paris minūtēm viņus panāca.

«Kā viņš var būt tik bezrūpīgs? …» domāja Džeks. «Kā var mierīgi pļāpāt par visādām blēņām, zinot draudošās briesmas? Vai nebūtu labāk kaut kur drošā vietā parlaist šo laiku?»

Tomēr nevienu no trim jautājumiem viņam neizdevās uzdot Džonam, jo saimnieks neatkāpas no tā ne soli. Saule norietēja, sabiezēja zilga krēsla, un uzpircējam sametās baisi uz vientuļā ceļa.

Pamanījis viņa nemieru, mācītājs teica:

—   Izvēlējušies šo ceļu, mēs zaudējām laiku, toties vinnējām naudu. Tūlīt būs Čārlza Kublinga krogs, viņš ņem divreiz lētāk par naktsguļu un ieber zirgiem auzas, nevis putekļus un smelkni, kā to dara krāpnieki uz lielā Londonas ceļa. Turpat es apskatīšu arī tavas acis un sagatavošu dziedinošu ziedi.

Ar šiem vārdiem pilnīgi pietika, lai nomierinātu cienījamo tirgoni.

2. nodala

Eļļas kvēpenē dakts visu laiku šķiebās uz sāniem, sprakšķēja, un brīžiem no tās izšāvās garas, zilas dzirkstis.

— Tu, saimniek, kā rādās, ātšķaidi ar ūdeni ne tikai vīnu, bet arī eļļu, — teica uzpircējs, miegdams acis pret gaismu.

Tie tovakar bija pēdējie vārdi, ko viņš pasacīja pie galda. Pēc mirkļa, nolicis galvu uz rokām, viņš jau skaļi krāca. Lai arī krodzinieks nezin cik lēja ūdeni pie vīna, tas tomēr zivju tirgoni bija nogāzis no kājām.

Saimnieks lika uzklāt guļvietu mācītājam un viņa ceļa biedram viesu istabā uz grīdas. Kalps varēja sev meklēt pajumti jebkurā pagalma stūrī.

Džekam neizdevās ne vārda pārmīt ar tēvu Džonu, tomēr jauneklis bija pārliecināts, ka mācītājs atradīs iespēju ar viņu aprunāties, kad visi būs apgūlušies. Tādēļ viņš, skaļi dziedādams, vēl kavējās priekšnamā, kamēr kalpone pikti izdzina viņu lievenī. Džeks mēģināja ar viņu papļāpāt, lai novilcinātu laiku, bet, strupi noraidīts, noskumis aizvilkās pie vezuma staļļa priekšā.

Uzčubinājis augstāk sienu, viņš uzklāja tam virsū apmetni un apgūlās. Nakts bija silta, klusa un gaiša. Viņpus žoga skanēja čuksti un smiekli, bet vēlāk, pašķīruši baltos ābeļzarus, uz dīķa malu devās divi tumši stāvi. Vīrietis bija liela auguma, plecīgs. Mēness gaismā vizēja meitenes gaišie mati.

Džeks gulēja un domāja par Džoenu. Klostera dārzs jau viss vienos ziedos…

Šķūnī pēkšņi atskanēja šaušalīgi vistu brēcieni. Laikam tās bija apciemojis nelūgts viesis — sesks vai zebiekste. Vistas vēl ilgi nevarēja nomierināties, sarunājās un laiku pa laikam pārsteigtas ieķērcās. Tad gaiļa dziesma pavēstīja pusnakti.

Jauneklis atskatījās uz logu krogā. Gaisma nodzisa. Vai tiešām tēvs Džons nolicies gulēt, tā arī neparunājies ar Džeku?

… Drīz ziedēs arī mežābeles. Pēc pāris dienām viņi ar Džoenu ies pa mežu, noliekdami baltos zarus, bet ziedlapiņas birs viņiem uz pleciem kā sniegs…

Vamzis bija pārāk šaurs, sasutušajā sienā pārāk tveicīgi, Džeks smagi elpoja. Pasaulē viss likās it kā apstājies un kaut ko gaidīja no jaunekļa. Vienīgi tur, augstu viņpus mākoņiem, ātri traucās mēness. Uz tā skaidri varēja redzēt, kā ļaunais brālis uzdūris uz dakšām labo brāli Jau simtiem gadu katru pilnmēness nakti cilvēki skatās šo briesmu darbu.

Džeks aplaizīja sakaltušās lūpas … Disbijā arī divi brāļi bija iemīlējuši vienu meiteni. Viņi sakāvās siena pļavā un laida darbā sirpjus, bet māte pa tam raudāja un lūdza garāmgājējus palīdzēt. Tomēr velti vecākais brālis uzņēmās smago grēku uz savas sirdsapziņas: meiteni tikpat dabūja sers Hjū Drūrikoms. Tas notika sen, toreiz lend- lords vēl bija jauns un izskatīgs un labprāt pajokoja ar lauku skaistulēm.

—   Džoena! — jauneklis čukstēja. Viņam šķita, ka šis vārds spēj paglābt viņu no skumjām, no tveices, no niknuma un izmisuma.

—   Klusāk! — atbildēja kāda balss. — Es paskatīšos, vai kāds nav šķūnī, un tūlīt atgriezīšos pie tevis.

Džeks piecēlās sēdus un vēroja, kā tēvs Džons nedzirdamiem soļiem nogāja gar šķūņa sienu un tad pagriezās atpakaļ. - t1

—   Visi guļ, — viņš mierīgi noteica. — Tu esi prātīgs zēns, man šodien vajadzīga tava palīdzība. Ko tu teiksi par šo Saimona Sedberija paziņojumu? — viņš piebilda, apsēzdamies blakus, bet rati iečīkstēdamies nošķiebās uz vieniem sāniem un labu gabalu paslīdēja uz priekšu. — Bez pūlēm var tikt pie naudiņas, vai ne? Turklāt viņa eminence arī vēlāk dāvās savu laipnību jauneklim, kurš viņam būs noķēris tik brangu zivtiņu. Ja tu tikai iepīkstēsies ….

—   Vai jūs runājat par mani? — Džeks izbrīnījies vaicāja.

Mēness spīdēja viņam tieši acīs, un Džeka sejā laikam bija kaut kas tāds, kas lika mācītājam aprauties pusvārdā.

—   Tagad visvisādi ļaudis klīst apkārt bez kādas vajadzības— tukšiem vēderiem un bez fārtinga kabatā, es runāju par tiem, — tēvs Džons nomurmināja.

' Pēc tautas ticējuma, par sodu brālim slepkavam katru pilnmēness nakti uz mēness vaiga parādās brāļa nogalināšanas aina.

Jā, pašlaik daudz izsalkušu Jaužu klīst pa ceļiem, Džeks to redzējis pats savām acīm.

—   Kādu laiku vajag kaut kur paslēpties, — viņš klusi teica. — Vai tad jums nav draugu?

—    Slapstīties kaut kur tumšā kaktā? — mācītājs domīgi pārjautāja. — Lai manus draugus piemeklētu virsbīskapa dusmas? Pašam baidīties vārdu pateikt? Kāds labums cilvēkiem no mēmas lakstīgalas? — viņš piebilda un iegrūda Džekam dūri sānos, un tas saprata, ka mācītājs atgādina neseno sarunu pie Greivsendas lopkautuves. — Tad jau labāk, lai mani iemet cietumā, bet es pa logu katru piektdienu teikšu labiem ļaudīm sprediķi, kamēr virsbīskapam tas apniks un viņš mani palaidīs vajā… O, tikai neklusēt, tikai neklusēt, jo kāds gan cilvēkiem labums no mēmas lakstīgalas!

—   Bet kāds labums cilvēkiem būs no beigtas lakstīgalas? — tādā pašā tonī viņam atbildēja Džeks. — Galvenais jau nav cietums. Virsbīskaps var no jums tikt vaļā arī citiem līdzekļiem!

—   O, ja viņam izdotos sagrābt mani kaut kur uz vientuļa ceļa! — mācītājs nikni noteica. — Mani nožņaugtu ar manis paša siksnu un iesviestu grāvī suņiem par barību. Tikai tas viņam neizdosies. Es pacentīšos nokļūt Meidstonā un tur gaišā dienas laikā ļaušos, lai ienaidnieki mani sagrābj. Tas notiks tirgus dienā, piektdienā, pilsētas galvenajā ielā. Šo vēsti simtiem cilvēku iznēsās pa visām grāfistēm. Un tad, lai sariebtu virsbīskapam, mani aizstāvēs gan reģents un sātana apkarotājs Gentas Džons, gan dievbijīgais sers Niklass Gerefords, gan Džons Estons, gan Lorenss Bidmens no Oksfordas un viņu kungs un skolotājs Viklifs. Kad plēšas divi lieli suņi, tad mazajam sunītim liek kauliņš. Un Saimons Sedberijs, kurš baidās kā no Gentas Džona, tā arī no Viklifa, būs spiests pret savu gribu mani atbrīvot.

Mācītājs nošņirkstināja zobus kā bērns, kuru pa sapņiem moka ļauni murgi.

Viņš saņēma Džeka roku, pielika pie savām krūtīm un tā sēdēja labu laiku, šūpodamies kā stiprās sāpēs.

—   Par dieva zaimošanu cilvēkiem nogriež mēli, — beidzot viņš dobji noteica, — bet jādomā, ka drīz mēs visi kļūsim mēmi, jo mocekļu asinis brēc uz debesīm, bet debesis klusē.

Džeks izbailēs sakustējās, viņš gribēja sev pārmest krusta zīmi, bet mācītājs vēl ciešāk piespieda viņa roku sev pie krūtīm.

Džekam zem pirkstiem kaut kas čerkstēja un svelpa, bet sirds puksti smagi cilāja sutanas krokas uz mācītāja krūtīm.

«Gluži kā vajāts meža kuilis, paslēpies upes meldros,» Džeks nodomāja.

—    Kādu lordu no jūsu puses mežā ķērusi trieka, tāpēc ka "todien par daudz bija ēdis un dzēris, — teica mācītājs, mazliet nomierinājies. — Krizdams viņš pret zaru pār- sitis sev galvu. Sešas dienas gulējis bez valodas un samaņas, un vienu viņa zemnieku, kuram ar senjoru bijuši veci rēķini, apsūdzējuši slepkavībā… Ko tu tā skaties mēnesī, mazais? Zemniekam piesprieduši nāves sodu, bet, tā kā viņš aizmucis, viņa vietā paņemta ciet puiša vecā māte. Tas noticis Drūrikomas pilī. Tā, liekas, ir kaut kur jūsu pusē?

—   Ja, — Džeks šausmās nomurmināja. — Kas tālāk? Ko izdarīja ar sievieti?

—   Viņa būtu nomirusi pagrabā, ja lords nenāktu pie samaņas un ja ļaudis nebūtu dabūjuši zināt par visu notikušo, — mācītājs piebilda. — Veco sievieti sauca Džeina Stro. Es toreiz kādas trīs nedēļas sludināju Disbijā, Īstlī un Erundelā. Jā, jā, vecā Džeina Stro, tā viņu sauc, lai gan viņai nez vai ir pilni trīsdesmit septiņi gadi. Bet priekš nedēļas lords kanclers virsbīskaps Saimons Sedberijs aizsūtījis pērļu kakla rotu un gabalu Jūtrehtas samta [24] kā dāvanu kādai sievietei, vārdā Elise Pereira. Kad man bija divdesmit gadu, viņai bija jau pilni piecpadsmit, bet viņu vēl arvien uzskata par jaunu un skaistu.

—   Viņa ari ir skaista. Es viņu redzēju turnīra laikā karaļa ložā, — Džeks teica.

Mācītājam trakās dusmās aizcirtās elpa. Viņš atsvieda Džeka roku un pielēca kājās.

—   Ej pie viņiem! — tas uzbļāva, aizmirsis piesardzību. — Nes viņu šlepes, kurās ieperinājušies visi netikumi, pasniedz viņiem apmetņus, kas pirkti par nabaga ļaužu asarām un izmisumu! Uzkalpojies par galma pārzini vai muižas māj turi un izlūdzies no kunga sev gabaliņu zemes! Tu viegli varēsi tikt pie laimes. Bet pirms tam tev būs jāizdur vai jāizdedzina savas acis, lai tās ar savu tīro un gaišo skatienu nekrāptu labus cilvēkus.

Mācītājs izstiepa roku, un Džeks nevijus atsprāga atpakaļ: viņam likās, it kā Džons Bols sniegtos pēc viņa acīm.

—   Tev ir nopietnākas darīšanas nekā vazāties pa turnīriem un blenzt uz karaļa ložām, — mācītājs norūca nomierinādamies un atkal apsēdās blakus.

Džeks pacēla acis. Augstu virs galvas izslējuši dakšas, brālis nogalināja brāli. Bet tas bija uz mēness. Uz zemes brāļi viens otram lai sniedz roku.

Un, lai gan abi neteica ne vārda, viņiem laikam reizē ienāca prātā viena un tā pati doma. Mācītājs atlaida vaļā dūrē sažņaugtos pirkstus, un Džeka roka ieslīga viņa karstajā plaukstā.

—   Tā, tā, puisīt, — Džons Bols mīlīgi noteica.

Un atkal, tāpat kā Greivsendā, Džeks izjuta uzticību un mieru.

—   Pamāciet mani, — viņš klusi teica, — es darīšu visu, kas būs vajadzīgs.

' — Vai jūs dodaties uz Fobingu? — jautāja mācītājs pavisam citā tonī. — Ceturtdiena, piektdiena, sestdiena, — viņš murmināja, noliekdams pirkstus citu pēc cita. — Svētdien mazā gaismiņā jūs jau būsiet galā. Lai slavēts dievs, ka tu man varēsi palīdzēt!

—   Saimnieks vēl taisās jāt uz Erundelas kūpinātavu, — Džeks bikli ieminējās.

—   Nē, mēs ar krodzinieku viņu atrunājām: jau sācies zvejas laiks. Džek, tā kunga vārdā es tevi lūdzu — nekur nekavējies! Fobingā dzīvo maiznieks Tomass, pie paša Kentas ceļa. Tev, Džek, viņam jāpasaka… Apsoli, ka tu to izdarīsi! Citādi zemnieki pastrādās muļķības…

—   Kas man viņam jāsaka? — jauneklis vaicāja.

«Tas nozīmē, ka es neiegriezīšos Disbijā un tātad neredzēšu Džoenu!» viņš nodomāja.

Tie divi jau nāca no dīķa augšup pa celiņu. Meitenes galva atdusējās uz viņas ceļa biedra pleca. Viņi atlieca ziedošos ābeļu zarus, un maigās ziedlapiņas virpuļoja gaisā kā sniegpārslas.

—   Kas tev notika, dēliņ? — mācītājs jautāja, līdzjūtīgi ielūkodamies Džekam acīs.

Džeks nokāra galvu.

—   Es jūs klausos: maiznieks Tomass pie paša Kentas ceļa…

—   «Džons mācītājs sveicina brāļus,» tu viņam pateiksi. «Kamēr ūdens nav cēlies, dzirnavas nedrīkst malt, citādi sagandēs dzirnakmeņus.» Tas arī būtu viss, tikai to jāpasaka vārdu pa vārdam. Ko tu tā drebi? Slims esi, vai?

—   Nē, nekas, — Džeks nomurmināja. — «Džons mācītājs sveicina brāļus. Kamēr ūdens nav cēlies, dzirnavas nedrīkst malt, citādi sagandēs dzirnakmeņus.» Svētdien agri no rīta.

—   Kas ar tevi ir, mazais? — mācītājs stingri noprasīja. — Te es stāvu, neprātīgais Kentas prezbiteris, ko nekrietnais Saimons Sedberijs izraidījis no baznīcas klēpja, bet tu vari man stāstīt visu kā grēksūdzē, un es piedošu tavus grēkus.

Viņš pārklāja Džeka galvu ar savas sutanas stūri, un tam aizrāvās elpa no putekļu mākoņa, kas sagriezās gaisā.

—   Saki man — kas tevi moka, kādas raizes nospiež tavu sirdi? Vai tu esi gatavs varoņdarbam? Vai tu esi gatavs stāties pretī stiprajiem, bagātajiem, lepnajiem?

—   Es tikai gribētu redzēt māti… un brāļus… un māsas, — Džeks stomīdamies pateica. «Un Džoenu!» viņš vēl klusībā piebilda.

—   Tas ir viss? — mācītājs šaubīdamies apjautājās. — Ja tu nāksi ar mums, tev ceļa atpakaļ vairs nebūs.

—   Tas ir viss! — Džeks nosarkdams atbildēja. Viņš neizjūta ne baiļu, ne satraukuma par savu likteni.

—    Es pazīstu kādu puisi, vēlāk tev pateikšu arī viņa vārdu, — domīgi ierunājās tēvs Džons. — Ikreiz, kad viņš domā par savu sievu un māju, viņš ieliek azotē smagu akmeni. Viņš ir nozvērējies apstaigāt visu Angliju un redzēt, kā kurā vietā dzīvo zemnieki.

—   Varbūt viņam akmeņi jau pilna azote? — Džeks skumji pajokoja.

—    Var jau būt… Bet viņš ir nozvērējies: ja visur dzīvo tikpat slikti, viņš tos akmeņus pakārs kaklā pirmajam sastaptajam lordam un noslīcinās viņu pirmajā dīķī, kas pagadīsies.

—        Tāpat kā Brentvudas dzirnavnieks — lordu Somer- setu? — Džeks jautāja, atcerējies senu dziesmu.

—        Kā tad, dziesmas mēs visi esam varen drosmīgi, — mācītājs pikti atsaucās.

Un Džekam likās, it kā tēvs Džons dusmotos uz viņu.

— Es jau sen vairs neesmu sacerējis dziesmas, — viņš bikli sacīja. — Tātad man jārunā ar maiznieku Tomasu? Vairāk jums no manis nekā nevajag, svēto tēv?

Taču mācītājām bija padomā vēl kāds uzdevums.

Džekam par brīnumu mācītājs novilka pār galvu savu sutanu. Zem tās, kā izrādās, bija biezs vamzis un platas bikses.

—        Aiznes to uz istabu savam saimniekam, bet man tā vietā dabū viņa apmetni un cepuri, — viņš izrīkoja. — Ka tu domā, vai jūs uz viena zirga tiksiet līdz Fobingai?

Džeks nekā nesaprata.

—        Apmetni un cepuri? — viņš samulsis atkārtoja. — Uz viena zirga? Pie mums, Kentā, visi pa lielakai dajai jāj divatā uz viena zirga.

—        Atnes man sava saimnieka apmetni un cepuri — saprati? — mācītājs atkārtoja. — Bet šo atstāj viņam! Mēs abi apmainīsimies drēbēm, tikai bez viņa atļaujas. Nezin vai kads zem uzpircēja apmetņa sazīmēs trako Kentas mācītāju.

Beidzot Džeks viņu saprata. Viegli iedams uz pirkstgaliem, viņš šķērsoja pagalmu un kā zebiekste vistu kūtī ieslīdēja priekšnamā. Un pēkšņi sastinga uz vietas.

—        Ko tu dauzies apkārt kā dieva nepieņemts? — izsmējīgi jautāja kalpone un tumsā sataustīja viņa plecu. Tagad meitenes balss skanēja daudz laipnāk: — Ak kungs, kada mēnesnīca, pat adatu varētu sameklēt!

Meiča slinki izstaipījās un noknikšķināja pirkstus.

—        Nenāk miegs, — viņa mulsi teica. — Zini, puisīt, kā tajā dziesmā dzied?

—   Nezinu! — Džeks strupi atteica un iegāja istabā.

Uzpircējs gulēja sienā, rokas iepletis. Pat mānīgajā mēness gaismā varēja saskatīt mazu maisiņu, kas smagi karājās viņam uz krūtīm. Aukliņa ap kaklu bija ieberzusi tumšu svītru.

«Kādreiz vēl nožņaugsies ar savu zeltu!» nodomāja Džeks.

Viņš nolika mācītāja Džona drēbes līdzās uzpircējam un pavilka uz savu pusi viņa apmetni.

Uzpircējs atvēra acis.

—        Vai svētais tēvs vēl guļ? — viņš jautāja, aptaustīdams savu dārgumu uz krūtīm.

Džeks pamāja ar galvu.

—        Jau sācies zvejas laiks. Iegriezties Erundelā mums patlaban nav izdevīgi… — tirgonis nomurmināja, pagriezdamies uz sāniem. — Tikai gulēdams pielūko, puis, ka nenozog zirgus!

—       Saimniek! — Džeks pasauca, lēnītiņām vilkdams laukā apmetni no viņa elkoņa apakšas.

Uzpircējs gulēja. Džeks pasniedzās pēc cepures.

… Vakarā jauneklis bija sev nosolījies ātrāk necelties, kamēr saimnieks viņu modinās. Lai nezin kas notiktu, lai arī kādās aizdomās saimnieks turētu Džeku, tēvs Džons pa to laiku jau būs tālu — un tātad puse darba padarīts.

Nemierīgas domas, kā arī blusas, kas čumēja sienā, ilgi neļāva Džekam aizmigt. Vezumā pie zirgu staļļa droši vien izgulējušies jau nezin cik ceļa vīru. Pret rītu uzpūta tāds dzestrums, ka Džeks ierakās sienā līdz pašām ausīm un pavisam negaidot aizmiga kā beigts. Viņu uzmodināja saimnieka spiedzīgā balss, tas skaļi vaimanāja.

Džeks ieklausījās.

—        Es viņu nodošu uz trim gadiem akmeņu lauztuvēs! — uzpircējs pārskaities ārdījās. — Tā viņš varēja nogulēt ne tikai vienu zirgu vien!

—        Bu-bu-bu… — mierinādama bubināja krodzinieka balss.

Vārdus Džeks nevarēja saprast.

—        Es, protams, paņemšu viņa draņķīgo kleperi un vēl piedevām viņa apmetni! — uzpircējs trakoja. — Bet kas man samaksās par zaudēto laiku?

Un pēkšņi uzpircēja balss aprāvās, it kā viņu kāds af auklu būtu aizžņaudzis.

—        Ej nu, ej! Ej nu, ej! — pēc ilga klusuma Džeks beidzot izdzirda viņa izsaucienus. — Tātad tu domā, ka tas bija viņš? Tādā gadījumā debesu tēvs vēl nav aizmirsis mani, tāpēc ka es būtu varējis zaudēt daudz vairāk. Tu saki — visur esot izlikti paziņojumi?

Iznākuši no zirgu staļļa, krodzinieks un uzpircējs apstājās pie vezuma.

—   Tavā vietā es tūlīt ziņotu šerifam, — teica uzpircējs.

—   Cilvēkam, kura krogs stāv pašā ceļa malā, nevajag ķildoties ar pasaules gājējiem, — pamācoši piezīmēja krodzinieks. — Tu šodien esi te, bet rit — jau citur, taču es visu laiku palieku uz vietas. Iepazīties ar sarkano gaili man nav ne mazākās patikas. Mēs nezinām, cik daudz piekritēju ir šim trakajam mācītājam. Es tev vēlreiz saku — tavs kleperis nav tā vērts, lai tu tik daudz uztrauktos, jo vairāk tādēļ, ka vietā dabūsi sava kalpa tīri brango zirģeli.

Džeku tas dziļi aizskāra. Viņš izbāza galvu no siena un tūlīt acīm sastapās ar krodzinieku, kurš viņam dedzigi mirkšķināja aiz sava uzbudinātā iemītnieka muguras. Turpat stāvēja arī kalpone, un saules gaismā viņas seja Džekam likās ļoti piemīlīga un labsirdīga. Bet tieši tādas mīlīgas un lādzīgas meitenes, atriebdamās par aizvainojumu, var sarunāt, ko nevajag. Naktī taču bija spīdējis mēness, un kalpone gluži skaidri redzēja drēbju saini Džekam padusē. Kāda velna pēc vakar viņam vajadzēja tik rupji izturēties pret meiteni!

Tomēr viss beidzās labi. Meitene, acīm redzot, nebija teikusi ne vārda, bet krodziniekam ar pūlēm izdevās nomierināt savu iemītnieku.

Un, kad uzpircējs ar putām uz lūpām bruka Džekam virsū, lamādams viņu par lempi, stulbeni, miegapūžņi un slaistu, krodzinieks tikai paraustīja plecus.

—   Labāk jau klusējiet, — viņš čukstēja, pavilcis uzpircēju sāņus un izbolījis briesmīgas acis. — Ja cilvēks aizgājis naktī un neviens suns viņu nav rējis, un pat vārti nav iečīkstējušies, tad, ko var zināt, vai tepat tuvumā nav viņa līdzdalībnieki?

Uzpircējam jau kājas ļodzījās. Viņš brīžiem berzēja ceļgalus, smagi balstīdamies uz Džeka rokas. Bezpalīdzīgi raudzīdamies apkārt, viņš tikai nemitīgi skubināja kalpu ātrāk doties ceļā. Rudmatainā kalpone izgāja abus pavadīt līdz pašam ceļa līkumam. Džeks jautri pamāja viņai ar roku, bet meiča it kā nemaz neskatījās uz šā pusi.

Džeks tā arī netika gudrs, vai meitene ir dusmīga uz viņu vai nav. Viņš priecājās par rītu un debesīm, un pat par zosu baru, kas pa mālainu, slidenu nogāzi drosmīgi devās lejā uz dīķi.

—   Ko tad tu tā dziedi? — pikti noprasīja uzpircējs, — Var domāt, ka šī diena mums sākusies ar nez kādu prieku. Svētais Tom, mans aizbildni, apžēlojies par mums! Kas to varēja iedomāties, ka tada laupīšana notiek gandrīz pašā Londonas oldermeņu [25] deguna priekšā!

Džeks klusiņām dungoja dziesmu. Viņam diena bija sākusies Joti līksmi, jo krodzinieks atrada laiku pačukstēt, ka tēvs Džons Bols laimīgi nokļūšot līdz Meidstonai. Rītausmā viņam nopakaļ aizjājuši Merfijs Poters ar dēlu, bet tie esot tādi vīri, kas neļaušot mācītājam pāri darīt. Turklāt arī pašam svētajam tēvam dūres esot gandrīz vai dzirnakmeņu lielumā. Arī naktsmājas viņam būšot. Tilta galā krodziņa saimnieks esot Toms Tits no Daulingas, bet tas esot uzticams cilvēks. Un mācītājs nonākšot pilsētā; kā bija gribējis, piektdienā, tirgus dienā. Ja sākšoties ļembasts, tas nāks ausīs pašam Lenkasteram.

Džeks jāja un dziedāja pilnā rīklē:

Nu raugi — mums tīri labi jau iet, Nāc, iedzersim, daiļaviņ košā! Ar visiem tad dzied, Ar visiem tad dzied Džeina — meitene drošā!

—    Katra dziesma sākas jautri, •— uzpircējs norūca, — bet, kad nodziedāsi līdz galam, tad redzēsi, ka nebija par ko sākumā tā priecāties.

Jā, beigas dziesmai patiesi nebija tik jautras kā sākums:

Līdz bendes bluķim tos pavadīja, Līdz nāves stundai ar viņiem bija Džeina — meitene drošā.

—   Nekas, — Džeks bezrūpīgi attrauca, — katram no mums kādreiz būs jāmirst.

Krodzinieks tik dzīvi viņam bija attēlojis, kas piektdien notiks Meidstonā, ka Džeks it kā pats savām acīm skatīja pūli paceltās rungas un dakšas un sardzinieku vientuļās āvas. Svētais tēvs Džons Bols droši vien dūšīgi izvicinās savas dūres.

Džeks pavisam skaidri iztēlojās pie cietuma sieviešu baru, kuras bieži vien ir drosmīgākas par vīriešiem, un karašas, un maizes klaipiņus, kas lido iekšā pa logu pie ieslodzītā.

Nabagmācltāji, uz krūtīm atrāvuši vaļā nodilušās su- tanas, kliedz par antikrista laikiem, ziņneši jau seglo savus zirgus, lai auļotu pie Džona Lenkastera, bet zemnieki ciešāk satver rokās rungas. Nakti mežā deg ugunskuri, bet ap tiem klaiņo cilvēki.

Jā, tēvam Džonam laikam taisnība: tā ir labāk nekā nedēļām ilgi slēpties rijā, kamēr tās saimnieki dreb par tavu un savu ādu.

Džeks Stro ļoti pareizi bija iztēlojies visu, kas tirgus diena notika Meidstonā. Pie Džona Lenkastera patiešām auļoja ziņneši. Nabagmācltāji — mūžīgie tautas aizstāvji, pieminēdami virsbīskapa ļaunos un netaisnos darbus, kliedza par antikristu. Drosmīgās sievietes, izspraukušās sardzinieka zirgam pa vēdera apakšu, lauzas pie loga.

Džons Bols stāvēja, kratīdams režģu stieņus, un lejā stāvētājiem uz galvas bira akmens šķembas un kaļķi.

Beidzot sardzinieks rupji atgrūda kliedzošās sievas, visi izklīda pa mājām, bet mācītājs jau gribēja ķerties pie savām pusdienām.

Šodien tas bija bagātīgākas nekā jebkad: tēvu Džonu gaidīja liela krūze trekna piena un gards plācenis.

Taja bridi pie loga piegāja divas meitenes. Viņu izskats bija tik neparasts vienkāršo ļaužu barā, ka sardzinieks, grasīdamies stāties tām ceļā, apjucis neviļus atkāpās.

—   Svēto tēv Džon Bol, panāciet pie mums! — sauca tā, kura bija greznāk ģērbusies.

Tēvs Džons ieraudzīja tumšas mirdzošas acis un zem smalka lakatiņa divās bizēs sapītus matus. ŠI tumsnējā seja mācītājam likās tik mīlīga, ka viņš kavējās ņemt viņam pretī sniegto baltas maizes klaipiņu un smaidīdams skatījās uz meiteni.

Otra meitene izskatījās pēc lapsiņas ar savu smailo de- guntiņu, kas raudzījas laukā no klostermāsas dziļi pār acīm uzvilktās kapuces.

—    Prasiet taču, lēdija Džoena! — viņa nepacietīgi skubināja.

Turnsnējā meitene bailīgi palūkojās apkārt.

—    Tēvs Džon, — viņa bikli iesāka, un pēkšņi viņas sejā iesitās kvēls sārtums. — Vai jūs nezināt, kur patlaban atrodas jauneklis, vārdā Džeks Stro? Man viņš daudz stāstījis par jums. Jūs zināt — viņš bija netaisnīgi notie

sāts par noziegumu, ko nemaz nebija izdarījis, — viņa pēc brītiņa piebilda.

—   Kā tu pazīsti Džeku Stro, mana meita? — mācītājs jautāja, kas tajā mirklī iešāvās prātā, pa to laiku gūdams iespēju apsvērt savu atbildi.

Sārtums meitenes vaigos kļuva jau tumši sarkans.

—   Viņa dzimtā puse ir Disbijā, — meitene stomīdamās pateica. — Mēs abi esam no vienas puses… Neesmu viņu redzējusi kādu pusgadu…

«Lauku sievietes savus apmetņus nešuj ar dārgām caunādām, nevalkā sasfnaržinātus cimdus, un viņām uz piedurknēm nemaz nav vajadzīgs tik daudz pogu,» mācītājs nodomāja.

Viņš pašūpoja galvu.

«Džon Bol, nabaga prezbiteri!» viņš vērsās pats pie sevis. «Jau vairāk nekā piecpadsmit gadu savos sprediķos tu nosodi pārmērības ēšanā, lepnību un greznību. Vai tavi skaudrie vārdi nebija vērsti tieši pret tādām sievietēm? Cik daudz nabadzīgu šuvēju izraudājušas sev acis, izšūda- mas zelta lapas tērpa apakšmalā, un cik dienu strādājuši audēji, darinādami šo smalko vadmalu! Bet vai tad debesu valstība nepienākas tiem, kas spiesti ģērbties pakulu drānās un apjozties ar virvi? Belcebula meita var parādīties vēl kārdinošākā izskatā nekā šī tumsnējā lēdija, bet tev, Džon Bol, rūpīgi jāsargā ikviena aitiņa savā ganāmpulkā!»

—    Ej savu ceļu! — viņš sacīja tik skaļi, ka meitene iztrūkusies pacēla uz viņu acis. — Aizmirsti Džeku Stro, tāpat kā viņš aizmirsis tevi! Šodien viņš dosies garām Disbijas ciemam, bet vienīgi domas par māti, par brāļiem un par māsām

mulsina viņa prātu. Tu vari man ticēt, jo es esmu viņa garīgais tēvs.

Baltās maizes klaipiņš nokrita tieši netīrumu kaudzē turpat zem-loga, un sardzinieks tūlīt to noglabāja savā azotē, vispirms apslaucījis svārku stērbelē.

Klostermāsa piegāja tuvāk. Viņa atsvieda kapuci, un tagad, kastaņbrūnajiem, kuplajiem matiem saulē mirdzot, viņa vēl vairāk atgādināja lapsiņu.

—   Tēvs Džon, — viņa lūdzoši teica, — ja jūs kādreiz būtu redzējis viņus kopā, Džeku Stro un lēdiju Džoenu, jūs ticētu, ka viņi ļoti mīl viens otru. Tikai romānos par bruņiniekiem…

Viņas ceļa biedre uzlika klostermāsai roku uz pleca.

Tēvs Džons skatījās uz gredzeniem, kas rotāja šos tum- snējos pirkstus, tad pavērās runātājā. Mūķenes apģērbs pie kakla bija sasprausts ar sprādzi, kurā izkalta bultas caururbta sirds.

Viņš nospļāvās un niknumā sažņaudza dūres.

—    Viņi tik bieži klejoja pa mežu… Džeks dziedāja viņai dziesmas. Ja jūs kādreiz esat lasījis par Zaļo bruņinieku… Nē, viņš nevarēja tik ātri aizmirst lēdiju!

—    Vai tad tu kādreiz neesi spēlējusies ar lellēm? — mācītājs dusmīgi noprasīja. — Bet tagad tev pat smieklīgi tp atcerēties. Varbūt Džekam Stro kādreiz arī patika klaiņot ar jaunkundzi pa mežu, bet tagad viņam prātā citas domas.

—   Citas? — aši pārjautāja tumsnējā. .

Klostermāsa gribēja vēl ko piebilst, bet, atskatījusies uz savu ceļa biedreni, klusēja.

—   Džek Stro, manu dēliņ! — teica mācītājs, atkāpdamies dziļāk savā cietumā. — Es šodien izglābu tavu dvēseli no sātana slazdiem. Tikai es nezinu, vai tu būsi man par to pateicīgs.

3. nodala

— Mūsu maizniekam pa priekšu allaž tek viņa suns, bet mūsu Džekam pa priekšu — viņa dziesma, — smaidīdama teica Emija Tipota.

Un patiesi — no stūra vispirms parādījās milzīgs melnbalts suns, pēc tam viņa saimnieks maizes cepējs Tomass,

tad Džeks Stro. Bet visiem pa priekšu ieliņā, kas sākās pie jūras, atsteidzās dziesma. Tā skrēja līdz ar vēju, un likās, it kā tieši tā sagriež smiltis vērpetē un dauza durvis zvejnieku būdām.

Klinšu kraujas divkāršoja un trīskāršoja skaņu, un tāpēc nebija nekāds brīnums, ka vecais Tipots aizbaza ausis ar pirkstiem.

—   Kā tie puisieši tagadiņ dzied! Tas galīgi neder! — viņš norūca.

Tomēr divas vai trīs jauneklīgas balsis jau pievienojās dziesmai:

Karsta kā liesma Dziesma lai trīc, Dziesma lai pirmā Dodas tev lidz!

—    Var just, ka to sacerējis kalēja dēls, — Endrū Tipots turpināja savu domu. — Tādu dziesmu nevar nodziedāt, stabulei vai dūdām spēlējot. Tā dimd kā veseris uz laktas. Mūsu laikos dziedāja citādi. Vai nav tiesa, Emij? — Un, izstiepis lūpas, viņš tikko dzirdami nosvilpoja:

Nevis liela meža ēnā, Dididū, dididam, Meiča roku deva zēnam, Bet pie laipām soli lēnā Mēs rokrokā staigājām, Dididū, dididam.

Vai tu atceries šo dziesmu, sieviņ?

Bet māmuļa Tipota, ar plaukstu aizēnojusi acis pret sauli, skatījās turpat, kur visi citi, — uz mālā iecirstajiem pakapieniem.

—   Es jau zinu, lai arī ko izdarītu šis delveris Džeks Stro, tu vienmēr teiksi, ka labāk nemaz nevarēja būt.

Māmuļa Tipota klusēja. Nopietno un strādīgo Džeku Salmiņu nekādi nevarēja saukt par delveri, bet ar viņas veco jau nav ko strīdēties.

Kad cīņā reiz pienāks Pēdējā nakts, Ar dziesmu tev smiltājā Kapu tad raks. Tad dziesma lai klājas Kā sveiciens vēls, — Lai noskan kā māmuļas

Kliedziens žēls!

Džeks nobeidza un, lēkdams pār vairākiem pakāpieniem uzreiz, nostājās sava saimnieka priekšā.

—    «Ebsaloms» izturēja, tēvoci Tipot, — viņš teica, godbijīgi noņemdams cepuri. — Tikai vajadzēs to vēlreiz nodarvot, tāpēc ka ūdens smejas iekšā līdz pašiem soliem. Bet «Mērija Džeina», jūs tikai paskatieties, ir tikpat skaista kā īstā Mērija Džeina. Tomēr laivas pakaļgalā kaut kas jāuzzīmē, citādi tas melnais traips ne pēc kā neizskatās.

Nebija nekāds brīnums, ka «Ebsalomā» sūcās ūdens, jo laiva gandrīz līdz pašiem duļļiem bija pilna ar sudrabotajām siļķēm. «Mērija Džeina», ko senāk sauca par «Mazo Elenu», retāk tika izmantota, tādēļ arī izskatījās tik skaista.

Tās agrāko nosaukumu Endrū Tipots bija aiztriepis ar melnu krāsu. Viņš neļāva sievai pāršūt Elenas kleitu jaunākajai meitai, bet pats savām rokām to iesvieda degošā kamīnā. Viņš aizliedza savā mājā pieminēt viņas vārdu, sadauzīja bļodu, no kuras bija ēdusi vecākā meita, viņš ar kājām samīdīja nožēlojamās māla rotaļlietiņas, saglabājušās kopš meitas pirmajām bērnības dienām. Un tomēr viņam pastāvīgi likās, it kā cilvēki aiz muguras sačukstētos par viņa nelaimi. Endrū Tipots aizdomīgi pavērās Džekā.

«Kā uzburts uz to melno plankumu! Tomēr nē, Salmiņš, acīm redzot, nekā nenojauš. Viņš tomēr šajā pusē ir svešinieks.»

Bet Džeks svēti turēja Elenas kundzei doto vārdu un ne reizi neieminējās, ka viņu pazīst.

—   Tu kaut kā pārlieku met acis uz mūsu Mēriju Džeinu… — vecais noņurdēja, lai kaut ko teiktu. — Māt, vai tad skuķim mājās nav nekāda darba, ka augām dienām un naktīm slaistās pa krastmalu?

Taču māmuļa Tipota jau bija saņēmusi Džeku savos apkampienos.

—   Tāds brašs zēns un nepratīs apieties ar burām! — viņa runāja, glāstīdama tā plecu. — Tāds brašs zēns un viltībā nepārspēs dumjo siļķi! Kad pirmo reizi tevi ieraudzīju, Džek, es tūlīt vecajam teicu: «Sitam puisim ir zelta rokas.» Es vēl teicu…

Bet viņai neļāva pabeigt. Citi puiši jau ielenca Džeku Salmiņu no visām pusēm, skaļi klaigādami un dauzīdami viņam pa muguru.

— Apslacīt vajag, apslacīt! — viņi auroja. — Zvejnieku kristī divreiz mūžā. Šodien ir lavas otrās kristibas! Jūs, tēvoci Tomas, protams, nāksiet mums līdzi? t

Un visi barā viņi devas uz «Zaļo lazdu krūmu», kura saimnieks jau kara virs durvīm lukturi.

Dodamās namā, Emija Tipota, kā parasti, palūkojās uz ceļu. Nesen bija nolijis lietus, iebrauktās grambas spīdēja slapjas līdz pašai birzij. Šodien no Fobingas aizveda uz Londonu četrpadsmit vezumu siļķes vien.

Bet ne jau par to domāja Emija Tipota.

—   Elen, manu labo, paklausīgo meitiņ!' — viņa caur asarām noteica.

Pa šo pašu ceļu pirms trim gadiem svētdienā, otrajos vasarsvētkos, viņa aizgāja savās jaunajās skaistajās kurpītēs. Enija Foksa un Enija Tjūdora viņu gaidīja ceļa līkumā.

«Mamulīt, mēs atgriezīsimies jau šovakar!» Elena bija uzsaukusi un pamājusi ar lazdas zaru.

—   Elen! — vecā sieviete nočukstēja, it kā viņas meita stāvētu turpat blakus. — Viņš samīdīja tavas zivtiņas un gailīšus un sadedzināja tavu jauko kleitiņu, bet, ja tu kādreiz sadomāsi atgriezties mājās, viņš pirmais būs kā bez prāta no priekiem… Bet, kam labi klājas, tam labums vairs nav jāmeklē, — viņa nopūtās un sažņaudza rokas.

Tas skaistais, staltais vīrietis, kurš trīs nedēļas no vietas bija jājis uz Fobingu un baznīcā, acu nenovērsdams, raudzījies viņu daiļajā meitā, o, viņš laikam atradis kaut ko tādu, ar ko spēj piesaistit viņu labo meitiņu. Šķiet, viņš nav vienkāršs zemnieks vai zvejnieks, bet droši vien kāds staļļa puisis vai pat mednieks pie bagata kunga. Viņam pār plecu vienmēr karājās spožs medību rags.

Varbūt Elena tagad nedzīvo sliktāk par turīgu pilsētnieci un jau aizmirsusi smirdīgo virumu no mencu ķidām.

—   Bet vai tēvu un māti arī esi aizmirsusi, meitiņ? — sieviete sacīja raudādama. — Nevis manis dēļ, bet tēva dēļ, kuru tu mīlēji par visu vairāk, atgriezies, Elij!

Mērija Džeina — tā ir pavisam citāda, bet mātei viņas abas ir kā vienas rokas divi pirksti. Griez, kurā gribi, — visi sāp. Tāpat jau arī tēvam, kaut gan viņš nezin kā spurojas. Priekš divdesmit gadiem, kad Emija Tipota, toreiz

vēl pavisam jauniņa māte, vairāk nekā gadu novaļājās briesmīgā drudzī, viņas virs pats auklēja savu mazulīti Elenu. Pat tad, kad meitenītei nāca zobiņi, viņa nesa- gadāja mātei nevienu bezmiega nakti. Arī ieradumi bija tādi paši kā tēvam, un dziesmas vienas un tās pašas dzie- daja, tāpat skaistumā un veiklībā Elena bija atsitusies tēvā. Jaunākā, protams, netiek viņai līdzi. Lai gan Fobingas puiši nepavisam neuzskata viņu par neglītu.,.

Emija nožāvājās un pārmeta krustu mutei.

Džeks Stro jau nu nemaz netur viņu par neglītu. Ko tad vairs, lai dievs dod! Kaut gan meitiņa vēl gluži jauniņa, bet vecais pats teica, ka laiks viņu izprecināt. Ja par meiteni no piecpadsmitā gada jau jāsāk maksāt galvasnauda, tad drīzāk vajag viņu aizlaist prom.

Sieviete sataustīja paklājiņu un, nometusies uz ceļiem, pagrieza seju pret austrumiem. Šodien viņai vairs nebija spēka vērpt.

Emijas Tipotas grūtā diena bija galā.

«Bet viņiem gaidāma vēl tikpat grūta nakts,» laizdamās miegā, viņa nodomāja.

— Lai dievs tev atdara par tavu labo sirdi, puisīt! — viņa nomurmināja, atcerēdamās Džeka Stro uzcītību.

Pat simt gados vīriem tas nebija ienācis prātā, bet atbrauca viņš — un jau uztaisījis laivām nojumi. Būtu labs znotiņš, nav vārdam vietas… Bet gan jau redzēs…

Krastā draudīgi vēlās augsti pelēki viļņi. Bet, sašķīduši pret acīm neredzamo zemūdens akmeņu grēdu, gaiši un glaudīgi tie aizplūda līdz smiltīm un, rāmi šņākdami, platām mēlēm nogūlās pie kājām. Jūras līcis pletās kluss un mierīgs kā ūdens peļķe.

Džeks ar baso kāju sakūla ūdeni. Tagad nemaz nevarēja pateikt, ka tas ir tas pats ūdens, kurš pirms pusstundas lauza airus, trakoja ap laivu un apšļāca cilvēkus no galvas līdz kājām ar niknām, ledainām putām.

Jau svīda gaisma, tomēr miglā grūti bija atšķirt priekšmetus pāris olekšu attālumā. Viņpus neciešami mirdzošās jūras jau kādu pusstundu turējās sārts plankums, tomēr saule kā laiska strādniece nekādi negribēja celties augšā.

— Pietiek gulēts, sliņķe! — Džeks zobgalīgi uzsauca.

Kā allaž pēc kausa cilāšanas, viņam ausis it kā plīsa viegli burbulīši, bet mutē juta negantu rūgtumu.

«Lai dzertu un nereibtu, labi jāuzkož,» mēdza teikt vecais Stro, bet viņam pašam, nabadziņam, reti gadījās izpildīt šo pamācību.

No krodziņa Džeks atnāca uz krastu. Maiznieks Tomass bija teicis, ka šonakt būšot darbs. Arī krodziņā mēļoja, it kā no Buloņas tiekot vests daudz audekla un vadmalas. Tomēr tēvocis Tipots pat nepakustējās, kad Džeks naktī bija viņu saucis. Vecais vīrs kļuvis stipri nevarīgs — it īpaši pēdējā mēnesī, kad viņi tikpat kā nedabūja gulēt.

Džekam nebija iznākusi neviena brīva diena, kopš viņš ieradās šeit, bet tēvocis Tipots bija apsolījis, ka, pēc tam kad beigsies siļķu zveja, uz vienu vai divām nedēļām atlaidīs viņu uz mājām tikties ar savējiem.

Patiesi, ja nebūtu gadījušies šie nakts darījumi, Fobingā būtu grūti pārlaist ziemu.

Visas mencas tirgotāji paņēma par smiekla naudu, bet siļķes tika nosūtītas uz Londonu. Ne kaltēt, ne sālīt zivis šogad neiznāks. Tādēļ cilvēki arī ķeras pie viltības.

— Karalis par pusvelti pievāc mūsu zivis, bet mēs viņu apšmaucam ar vīnu un vadmalu, — smējās zvejnieki.

«Karalis tāpat ir bagāts!» domāja Džeks. «Kādu smagu zelta ķēdi viņš nēsā pār krūtīm! Viss loms un daudz citu nodevu tiešā ceļā taču aiziet viņa kasē. Bet trūcīgajiem ļaudīm arī kaut kā jādzīvo.»

Kopš tā brīža, kad aprima briesmīgais ziemeļaustrumu vējš, puse ciema naktīs brauca jūrā.

Tiesa gan, tirgotāji neļāva neko lielu nopelnīt, jo, izkraujot preci Fobingā, viņiem vēlāk no šejienes to vajadzēja ar pajūgiem nogādāt jūdzēm tālu, tas arī maksāja naudu. Un tomēr zvejniekiem kāds nieks atlēca. Ne jau velti tirgotāji kaulējās: karaļa muitniekiem arī bija kaut kas jāiegrūž, lai viņi klusētu. Un tomēr par tiem grašiem varēja ziemai iepirkt nedaudz sāls un miežu ..,

«Kaut jel ātrāk austu gaisma!»

Džeks bija cieši apņēmies līdz saules lēktam izkrāsot «Mēriju Džeinu», lai meitene, no rīta piecēlusies, varētu papriecāties par savu laivu.

Viņš jau vakar vakarā ar rupju diegū bija sasējis smalku otiņu no āpša spalvas. Ar tādu otiņu, protams, var uzkrāsot gan putniņu, gan zariņu un pat mazas sārtas ro- zītes. Tikai nezin kāpēc viņa čurkste vairāk atgādina zivi.

Nu jau uzkrāsota tās garā šķeltā aste (ak mūžs, tagad tā vēl vairāk izskatās pēc siļķes!) un zariņš knābī, un apkārt rožu vainadziņš. Melnais plankums laivas pakaļgalā tagad vairs nav melns, bet gaiši zils, un tas nav vienkāršs plankums, x bet gabaliņš jūras, un pār to skrien balti putu vilnīši.

Mirkli padomājis, Džeks uzkrāsoja čurkstei vēl vienu aci. Labāk lai tā izskatās pēc cilvēka nekā pēc siļķes.

Jau bija pavisam gaišs. Pamodās krastu čurkstes. Apbrīnojami veikli tās iespurdz šaurajās klinšu spraudziņās. Tiesa gan, tast kas attēlots «Mērijas Džeinas» sānmalā, neko vis neizskatās pēc šī šmaugā, veiklā putniņa, bet Džeks jau arī netīko pēc nez kāda meistara goda.

Tikko dzirdami airu šļaksti liek viņam pagriezties pret jūru. Virs ūdens turas bieza migla; ar pūlēm viļņos var samanīt melnu laivas siluetu. Bet varbūt tā ir mākoņa ēna? Airu šļaksti daudz neatšķiras no ūdens plīkšķiem, urdzi- ņām krītot lejā no klintsraga.

Bet nu jau pēc pāris mirkļiem acis saskata laivu. Airē divi. It kā būtu Bena Doridža «Cēzars». Taču kāpēc tā atgriežas no Duvras puses?

Kas ir kopā ar viņu? Nē, otrais nav zvejnieks. Ahā, airi aptīti ar salmiem!

Džeks atkāpās pie laivu nojumes.

Cilvēks, kurš neparastā stundā izkāpj krastā, ne vienmēr priecājas par nejaušu sastapšanos.

Laiva piestāja malā. Izsviedis smiltīs smagu saini, atbraucējs turpat vējā norēķinājās ar zvejnieku. Platais apmetnis plīkšķēja viņam aiz muguras kā milzu spārni.

—   Es labprāt maksātu vairāk, draugs… — līdz Džekam atlidoja viņa vārdi.

—   Nekas, nekas, — mierināja Bens Doridžs. — Ļauj, es tev palīdzēšu!

Viņš palīdzēja atbraucējam uzvelt plecā maisu, un svešais devās uz kāpnēm.

Džeks piegāja un palīdzēja Benam izvilkt, laivu. Tādos gadījumos nepieklājas izprašņāt, bet Doridžs pats uzsāka sarunu:

—   Redz, kā iznāca, puis! Es airēju uz «Svēto Tomasu», taču lukturis kāda burinieka pakaļgalā mani samulsināja.

Ka tu domā, ko viņš vadā līdzi maisā?

Pēdīgi sapratis, ka tas nav «Svētais Tomass», es jau griezos prom, te skatos — no burinieka māj kāds cilvēks. Šis pats. Un viņam pie kājām maišelis. Bet viņš kā zveļ laivā šo maišeli, mēs abi gandrīz apsviedāmies otrādi. Nu, es domāju, tā nu gan nav ne vilna, ne audekla baķis, šodien man labi samaksās. Kā tu domā, ko viņš vadā tajā maisā?.

—   Ko tad? — Džeks jautāja, nolūkodamies aizejošajā svešiniekā.

—   Akmeņus! Nudien, kā es te stāvu!

—   Akmeņus?… — Džeks iekliedzās un metās augšup pa kāpnēm. Tagad viņš varēja galvu likt ķīlā, ka atbraucēja balss viņam likās pazīstama. Tātad tēvs Džons nebija jokojis — un pasaulē patiesi ir tāds savādnieks, kurš nēsā līdzi akmeņus!

Tomēr svešais nekur vairs nebija redzams.

Bens Doridžs panāca Džeku un sāka iet viņam blakus.

—    Ko tu teiksi, tie tak ir zili brīnumi! «Kāda tev patika, draugs, vadāt līdzi akmeņus?» es viņam prasu. Bet viņš man atsaka: «Tie nav parasti akmeņi. Mēs tos,» saka, «uzkārsim kungiem kaklā.» Nudien, tīrie joki! Pirmo reizi kaut ko tādu redzu!

4. nodaļa

Saule paslēpās aiz mākoņiem. Līcis vēl arvien tinās miglā, kas pēc stundas izvērtās sīkā, stindzinošā lietū. Jā, apvidus nebija no tīkamajiem. No augstās piekrastes varēja pārredzēt visu plašo purvu, ko šur tur izraibināja vārgi labības tīrumi.

Džeks pabeidza darbu. Uz laivas sāna debesis bija gaiši zilas, jūra — tumšzila, čurkste — melna, bet rozes — sārtas. Citu krāsu viņam nebija.

Gabaliņu atkāpies, Džeks priecājās par savu mākslas darbu.

No augšas sāka birt oļi un māla pikas. Kāds strauji nāca lejā pa kāpnēm.

Džeks pacēla galvu un ieklausījās.

Džeks pats sev nevarētu izskaidrot, kāpēc, bet viņš gaidīja, ka svešais atkal nokāps pie jūras. Tomēr tā bija Mērija Džeina, kas steidzās lejā pa kāpnēm.

Varēja redzēt, ka viņa izskrējusi no mājas, kā stāvējusi, pat neuzsviedusi lakatu uz galvas.

«Laikam steidzas apskatīt laivu,» Džeks ar lepnumu nodomāja. Bet meitene nenokāpa krastā.

—        Kur ir tēvs, Džek? — viņa sauca, drebinādamās aukstumā. — Vai viņš te nav gājis garām?

—   Nē, tēvocis Tipots šodien vēl nav bijis lejā.

Džeks atkal nezin kāpēc atcerējās cilvēku apmetnī.

—        Tēvs, iedams prom, aizcirta durvis un pateica, ka vairs neatgriezīšoties. Viņš kļuva balts kā drēbe, kad šo ieraudzīja. Māte raud. Viņa arī raudāja, bet tagad mazgā galvu.

Džeks ieklausījās vērīgāk. No kraujas lejā bira māla pikas. Tur kāds smagiem soļiem staigāja šurpu turpu.

—        Kur tu skaties, Salmiņ! — Mērija Džeina uzkliedza. — Vai tu saprati, ko es teicu? Viņa atgriezusies… Ak kungs, kā lai tev to labāk ieskaidro… Man ir vecākā māsa Elija, Elena. Viņa šodien atgriezusies mājās.

Elenas kundze sēdēja pie degoša kamīna un virs zema tovera izspaidīja savus slapjos, garos matus.

Māmuļa Tipota bija uzsildījusi ūdeni ar ozolkoka pelniem, jo atcerējās, ka meitene bija vienmēr sūrojusies par viņu slikto cieto ūdeni, no kura lūstot mati.

Te nu sēž viņu vecākā meita, purinādama sprogainos matus, pati balta un sārta, it kā nupat būtu izkāpusi no gultas, nevis nogājusi vairākus simtus jūdžu pa draņķīgu ceļu.

Džeks ar izstieptām rokām metās pie Elenas kundzes.

Māmuļa Tipota pārmetoši pagrozīja galvu.

—        Tu viņu pazini, zēn, viņa tevi atsūtīja pie mums, bet tu visu laiku nesaki ne vārda. Kā tev nav kauna, Džek!

Džekam nebija kauna. Viņš bija devis vārdu Elenas kundzei un nevarēja to lauzt.

Elenas kundze jau smējās un kaut ko jautri stāstīja mātei, kaut arī viņas skropstas vēl bija slapjas no asarām. Bet, ieraudzījusi Džeku, viņa no jauna iespieda galvu vecās Emijas klēpī.

—        Viņš apprecējās, Džek! Džek, viņš apprecējās! — Elenas kundze iesaucās. — Kāzās bija galma dāmas un bruņinieki: Džons Lenkasters no Gentas un Kembridžas

Eduards, un mazais Ričards, un Letimers, un citi. Džefrijs Čosera [26] kungs (tu pēc izskata esi viņam mazliet līdzīgs, Džek!) uzrakstīja dzejoli par godu līgavai. Karalis nebija ieradies tikai tādēļ, ka patlaban ir ļoti slims, bet Elise Pe- reiras kundze atsūtīja līgavai kā dāvanu savu kleitu.

Elenas kundze ar roku dauzīja pa galdu, un ta ļodzīgie dēļi cilājās augšup un lejup.

—   Viņš apprecēja meiteni, kurai pūrā līdzi nākušas pilis, nauda un dārglietas!

—   Nomierinieties, dārgā Elenas kundze, — teica Džeks, — jūs jau sen to zinājāt: viņš meklēja bagātu līgavu, lai uzlabotu savu paputējušo mantas stāvokli.

Džekam nemaz nebija jāskaidro, par ko viņa runā. «Viņš» — tas varēja būt vienīgi karaļa bruņinieks sers Saimons Bērlijs.

—   Tu tikai padomā, kā tagad tas viss notiek! Aizved līgavu, neprasot atļauju ne vecākiem, ne aizbildņiem. Un pēc tam sabrauc viss galms uz tādām kāzām!

Elenas kundze cieši sažņaudza dūres.

—    Ja tu būtu viņu redzējis, Džek! Maza, kārna — pat neizskatās pēc jaunavas — ne krūšu, ne gurnu! Melna kā čigāniete! — viņa kliegšus izkliedza. — Bet kājas, bet rokas! Varu zvērēt, ka es ar savām abām kājām varētu iekāpt vienā viņas kurpē! Tev vajadzēja redzēt, kā ļaudis smējās locīdamies, kad viņa aveņsārtā kleitā gāja pie altāra. Uzģērbt aveņsārtu samta tērpu, kad pašai ir tāda sejas krāsa! Ja tu esi dzimusi tumsnēja kā čigāniete, valkā baltu, dzeltenu vai sarkanu krāsu. Aveņsārtajā viņa bija zilgana kā mironis. Ja es zinātu, ka viņa man sagādās tādas bēdas, es viņai būtu triekusi ar krūzi pa galvu! Reiz man gadījās sēdēt ar viņu pie viena galda.

Likās — reizē ar greznajām drānām Elenas kundze šķīrusies arī no savām manierēm, kas viņu darīja līdzīgu dižciltīgai dāmai.

—   Es viņu nolādu, to čigānieti! — Elenas kundze kliedza. — Zagle! Zagle, kas nozagusi manu mīļoto!

Džeks neko lielu neklausījās Elenas kundzes vārdos.

Viņš labi zināja, ka jānovirza tikai Elenas kundzes ļaunās domas, un viņa uz kādu laiciņu aizmirsīs savas bēdas.

—   Ko var zināt, varbūt meiča pa īstam iemīlējusi bruņinieku, — viņš nedroši sacīja.

Bet tas vēl vairāk satracināja Elenu. Ieķērusies sev matos, viņa pielēca kājās un izkliedza mežonīgus draudus:

—   Es viņu lādēdama nolādu! Lai viņa sapūst vēl ilgi pirms savas nāves! Lai viņu apglabā nesvētītā zemē! Lai viņas bērni apgāna viņas līķi! Ak, viņai, protams, iepatikās bruņinieka garās kastaņbrūnās matu sprogas un zilās acis. Viņa acis taču ir zilas ķā vijolītes, Džek! Ak mans dievs, ja viņa gadītos man ceļā, es viņu nomiegtu kā cāli! Es daudz nerēķinātos, ka esmu tikai zvejnieka meita,.. Nomiegtu un iegrūstu ūdensgrāvī…

—   Nomierinies, Elij! — iesaucās Mērija Džeina.

—   Pēc tam es aizbrauktu uz Bērlija pili un pateiktu dziļi sagrauztajam laulātajam draugam: «Ņemiet ķekšus un pārmeklējiet visas dūņas un pie viena lieciet noturēt dievkalpojumu svētajam vientuļniekam Saimonam, ka jūs bez grēka tikāt vaļā no savas bagātās laulenes. Meklējiet savu skaistuli Džoenu,» es teiktu, «bet jums par mierinājumu paliks viņas pilis un dārglietas!» — bļāva Elenas kundze.

—   Ko? — jautāja Džeks un apjucis smaidīja.

—   Liekas, tēvs nāk, — nomurmināja Mērija Džeina, mezdamās pie durvīm.

Visi pagriezās uz to pusi, atskaitot Džeku, kurš stāvēja, paslēpis seju plaukstās. Viņam šķita, ka mēle kļuvusi pārāk resna un mutē tai vairs nav vietas.

«Pie visa vainīgs tas sasodītais plānalus!» viņš nodomāja, tomēr sevi pārvarēja.

—   Ko sers Saimons Bērlijs apprecējis? — Džeks ļoti skaidri pajautāja.

Elenas kundze, kleitai švīkstot, jau traucās pie durvīm. Viņa īsu mirkli atskatījās. Džeka seja viņai likās ļoti savāda. Turklāt rokas viņš bija pacēlis augšup, bet galvu ierāvis plecos kā cilvēks, kas gaida sitienu.

Taču Endrū Tipots jau vēra durvis. Baidīdamās sastapties ar tēva acīm, viņa vecākā meita atkāpās kaktā. Un atkal viņa ievēroja Džeka krīta bālo seju. Viņš taču nupat kaut ko prasīja …

«Ak jā, ko apprecējis sers Saimons Bērlijs!…»

Vecais tēvs raudāja, pie durvju stenderes piespiedies. Domas viņas galvā juka. Tēvs izstiepa pretī rokas, un Elena metās viņa apkampienos.

«Bet ko gan vēl gaida tas Džeks Stro?» — Mans dievs, viņš apprecēja lēdiju Beatrisi Džoenu Drūrikomu no Drūrikomas pils Kentā!

Džeks aizgāja uz jūras krastu. Viņš negribēja traucēt tēva un meitas tikšanos.

Te nu ir tā jūra. Nē, tas, protams, nav mīļais zaļais mežs! Tukšs krasts, akmeņi, kaijas un čurkstes. Pat vasaras dienā saltums ņem cauri līdz kauliem.

Džeks vairs nespēja iet tālāk. Bēdas viņu lieca pie zemes kā asas sāpes. Viņš nokrita zemē. Rauša ar pirkstiem smiltis, pievilka ceļus un šņirkstināja zobus. Ja spētu raudāt! Bet asaru nebija. Aiz bēdām viņš drebēja kā drudzī.

Garām aizdimdēja smagi soļi. Nē, jūra, protams, nav mežs, kur var paslēpties aiz pirmā krūma. Beidzot tomēr jāsaņemas.

Džeks noskaloja seju. Sājais ūdens dedzināja acis un lūpas.

Viņš apsēdās. Jūrā bija bēgums, ūdens atkāpies tālu aiz akmeņu joslas. Sabriedušajās smiltīs mētājās salauzts grozs, saplīsusi kurpe, beigts kaķis.

«Tāpat ir ar cilvēku,» Džeks nodomāja. «Tikai tad, kad jūtas atkāpjas, tāpat kā ūdens no krasta, viņu var ieraudzīt pa īstam. Sis līcis pirms dažām stundām arī likās Joti skaists. Tāda pati esi arī tu, Džoena!»

— Džoena!… — viņš iesaucās un pēkšņi sāka raudāt. Pat šis vārds slīdēja prom no viņa kā zalktis. Tas bija kļuvis svešs un salts. — Tev, Džoena, tāds vienkāršs puisis kā es, protams, bijis — nebijis, bet kāpēc tev vajadzēja mani mānīt! Un vai tad ar to var lepoties: «Es esmu padarījusi traku mūsu ciema kalēja dēlu!» Tas nu gan nebija vajadzīgs, Džoena! «Čigāniete, zagle» — tā tevi šodien apsaukāja, bet patiesībā tu esi vēl sliktāka. Kāpēc tu teici: «Noskūpsti mani, Džek!» Kāpēc tu turēji ciet manu roku, kad es to gribēju atbrīvot?… Kā lai es tagad dzīvoju tālāk, Džoena? … Saki man, Džoena, ka tas nav taisnība! Tas ir liels grēks, ka tu tā darīji, Džoena!

Viņš kliedza un vaimanāja, sēžot jūras krastā. Taču jau sākās paisums, un rūkoņā nekas nebija dzirdams. No tālienes varēja domāt, ka tur smiltīs sēž sadzēries puisis, šūpojas un dzied. Jā, vakar Džeks patiesi bija krietni iedzēris «Zaļajā lazdu krūma».

Mājās viņš.atgriezās mierigs un kluss. Ēda visu, ko viņam piedāvāja, un atbildēja uz visiem jautājumiem.

Viņš visā pilnībā apmierināja Elenas kundzes ziņkāri.

Jā, zivju uzpircēju viņš nogādājis līdz pašai Fobingai. Bet tam, nabagam, tomēr neesot veicies: ceļā nozaguši zirgu, bet šeit, Fobingā, pirms viņa jau bija saimniekojuši karaļa zivju iepircēji. Tirgonim neesot ticis neviens vezums zivju. Iegriezties mājās Džeks neesot varējis, jo tagad nākot siļķes, un būtu grēks tādā reizē pamest darbu.

Sajā vietā tēvocis Tipots vainīgi nokrekstējās, bet Džeks pat nepaskatījās uz viņa pusi.

Jā, te viņam patīkot. Cilvēki esot labi, darbs līksms. Mežā jau nu, protams, labak. Tur esot kur paslēpties. Tur svilpo putni un šalc kļavas un ozoli. Jūra? Jā, tā arī šalc, bet tas neesot tas.

«Tur var piespiesties pie koka un raudāt kaut vai veselu stundu, un neviens tevi nedzirdēs,» Džeks gandrīz pateica.

Viņš apjucis pārlaida visiem acis. Vaigu gali viņam dega sārti plankumaini — kā sniega sakapāti.

Vai Džeks domājot visu mūžu palikt par zvejnieku?

Ai nē, tas neesot viņa prātam! Viņam vēl vajagot pa- klaiņot pa zemi. Jā, jūrnieki, bez šaubām, labāk iepazīstot pasauli, taču viņam gribētos paklaiņot pa zemi.

—        Iedzer, Džek! — sacīja Mērija Džeina, sniegdama viņam alus krūzi.

Džeks izdzēra. Viņš visu laiku pieturēja labās rokas elkoni, lai roka tik ļoti nedrebētu. Tomēr mazlietiņ tā trīcēja.

—        Bet varbūt tas nav taisnība? — viņš negaidot apjucis pajautāja.

Visi paskatījās uz viņu.

—       Jā, varbūt tas nemaz nav taisnība? — atkārtoja Mērija Džeina.

—       Bruņinieks Bērlijs nevarēja apprecēt Džoenu Drūrikomu! Viņa taču bija klosterī, — Džeks noteikti pateica.

No šīs domas viņa prāts uzreiz kļuva līksmāks.

—        Viņš to nozaga no svētās Džeraldīnas klostera! — skaļi nokliedza Elenas kundze.

—        Sers Saimons Bērlijs, — Džeks pavisam mierīgi paskaidroja, — ir ļoti liels kungs! Reiz viņš pieprasīja sodīt mani ar nāvi tikai tāpēc, ka pats steidzās uz medībām.

Mērija Džeina cieši uz viņu paskatījās.

—   Iedzer vēl, — meitene piedāvāja.

Un Džeks no jauna pastiepa pretī krūzi. Tad viņš nolika galvu uz rokām un iesmējās.

—        Tu esi labu joku ar mani izspēlējusi, Džoena! — viņš neskanīgā balsī teica. Un tūlīt, pacēlis galvu, satrūcies paskatījās apkārt. Nē, neviens nepievērsa viņam uzmanību.

«Es laikam to tikai biju domājis,» Džeks pats sevi nomierināja.

Pēc tam viņš izdzēra vēl vienu krūzi, tad vēl, vēl un vēl. Tomēr tas reibums, no kura dzīve šķiet tukša un viegla, nekādi nenāca.

Visu nakti Džeks nogulēja ar vaļējām acīm.

—        Tu esi labu joku ar mani izspēlējusi, Džoena! — viņš teica, loga spraugā ieraudzījis rītausmas dzeltenos starus.

Viņš izstaipījās un nokrikšķināja pirkstus.

—        Labrīt, lēdija Džoena Bērlija! — viņš sacīja. — Tu jau vienmēr cēlies mazā gaismiņā. Varbūt tagad tev radušās citādas ieražas? Nu, protams, tik cienīgai dāmai jābūt citiem ieradumiem.

Un pēkšņi kā asa adata Džekam sirdī iedūrās skaudrs žēlums.

«Sakumā — sers Hjū, tad — māte Ģenoveva, bet tagad — bruņinieks Bērlijs!»

—        Jā, ar šo cilvēku tev arī nebūs vieglāk, — viņš teica un pašūpoja galvu.

5. nodaļa

3 1380. gadā kataloniešu pirāti iebrauca Temzā un izlaupīja un nodedzināja Greivsendu.

Tajā rītā Džoena, kā parasti, piecēlās mazā gaismiņā. Viņai bija grūti uzreiz atmest savus ieradumus, kaut gan jāteic, ka tonedēļ neviena diena nebija līdzīga iepriekšējai.

Pirmdien tēva Rolanda, tēva Romualda, mātes Ģenove- vas, māsas Klarisas, mātes Rozamundas, māsas Eulālijas,

mātes Sidonijas, tēva Benedikta un vecā pilnvarnieka klātbūtnē Džoena Beatrise Drūrikoma, visiem dzirdot, paziņoja savu nelokāmo vēlēšanos iesvaidīties par mūķeni.

—   Tevi taču neviens uz to nav spiedis, mana mazā Džoena? — laipni apjautājās māte Ģenoveva.

Uzblīdusi māsa Sidonija aši piecēlās no savas vietas.

—   Kurš var runāt par piespiešanu! — viņa skaļi iesaucās. — Tagad neviens neticēs, bet jaunībā es biju skaista ka dieva eņģelis un tomēr iestājos klosterī. Arī māte Eulālija un māsa Klarisa, kuras skaistums vēl tagad ir pašā plaukumā, un māte Rozamunda — mēs visas esam jaunāko dēlu meitas [27] un pūrā neesam dabūjušas ne puspenija.

—   Es runāju ar lēdiju Džoenu, — klostera priekšniece stingri pateica.

Džoena kādu brīdi klusēdama skatījās viņai tieši acīs.

—' Tāda meitene kā es nevar cerēt, ka izies pie vīra, — viņa skaidri pasacīja. — Bet citādi mūķenes dzīve daudz neatšķiras no augstākās sabiedrības sievietes dzīves.

Māte Ģenoveva mazliet saviebās. Skuķe kaut ko saputrojusi. Bet pēdējā teikumā, šķiet, slēpjas pat tāds kā izaicinājums viņai, klostera priekšniecei. Abate jau taisījās celties no krēsla, taču Džoena apklusa. Viņa klusēja arī baznīcā, kad tēvs Romualds no kanceles paziņoja viņas vārdu.[28]

Iesvaidīšana mūķenes kārtā bija paredzēta piektdien.

Otrdien māte Ģenoveva saņēma ielūgumu no sera Hjū ierasties Jovervilā, kad tiks atvērts viņa nelaiķa dēla testaments.

Māsasmeitai sers Hjū nosūtīja sveicienu un savu svētību. Viņa labi darījusi, iestādamās klosterī. Ja būtu nauda, viņai tomēr varētu sameklēt vīru, kaut arī viņai bija nelāgs raksturs. Bet viņš, sers Hjū, netaisās viņai atstāt nevienu grasi. Kad viņš par Džoenu bija ieminējies atraitnim seram Robertam Saimonsam, kurš bija pietiekami bagāts, lai apprecētu līgavu bez pūra, tas atvēcinājās abām rokām.

«Tas būtu tikpat kā apņemt par sievu mežonīgu kaķeni,» — tie bija viņa vārdi.

Mātes Ģenovevas vietā uz Jovervilu aizjāja tēvs Romualds. Viņa negribēja turp doties tādēļ, ka turienes pilnvarniekam no Drūrikomas jau bija aizsūtīta muciņa franču vīna, bet mūķenei nebija ne mazākās vēlēšanās visu nakti nonīkt kopā ar dzērājiem.

Tajā pašā otrdienā Džoena dabūja atļauju paņemt no zirgu staļļa Megiju. Šī nevaldāmā ķēve lāgā necieta seglus, jo pērngad viņu bija pārbiedējuši vilki. Tā bija niķīga, no mazākā troksnīša sarāvās un viegli svieda zemē jātnieku.

Ceļa līkumā uz Hemgetu meitene satika veco Džeinu Stro. Sieviete laikam gāja apraudzīt savu otro dēlu Tomu, kurš kalpoja klostera dārzniekam par palīgu.

Viņa zemu palocījās jaunkundzei. Tai acīs sanēsās asaras: Džeina Stro izskatījās pēc miroņa, kas piecēlies no kapa. Bet Džoena, zobus sakodusi, atbildot tikai lepni pamāja ar galvu.

Tā bija visbrīnišķīgākā diena viņas mūžā. Visu laiku viņai blakus jāja cilvēks, ar kuru varēja runāt no sirds un kurš atbildēja tā, kā viņai gribējās, tāpēc ka viņa pati to bija izdomājusi.

Trešdien uz klosteri atjāja sers Saimons Bērlijs. Pirms tam viņš visu dienu un visu nakti bija žūpojis Jovervilā, kur sers Hjū arī viņu bija uzaicinājis sakarā ar testamenta atvēršanu.

Jau labu laiku pirms tam, kad zaldāti sāka lauzties vārtos, pie klostera priekšnieces atskrēja šausmās nobā- lušais vārtsargs.

—    Māte Ģenoveva, — viņš iesaucās, — bruņinieks Bērlijs! Viņam līdzi ir zaldāti un franči, un visi — piedzēruši.

—   Pār sētu viņi nerāpsies, bet vārti izturēs, — pateica klostera priekšniece.

Pēc ceturtdaļstundas bruņiniekam likās, ka ieroču nesējs nedauza pietiekami skaļi. Izvilcis cirvi, Saimons Bērlijs, plaši atvēzējies, no visa spēka gāza pa vārtiem. Izurbies cauri dzelzs apkalumam, cirvis līdz pusei ietriecās dēļos.

Vai nu tāpēc, ka pie notāra izdzertais vīns vēl stipri šalca viņam ausīs, vai arī tāpēc, ka cirvis iestrēdza vārtos, vai bruņinieks vispār bija nelāgā omā, viņš skaļi uzbļāva:

—    Ei, zaldāti, lauziet vārtus! Ja tās zosis vēl pusstundu mūs turēs vējā, mēs sadragāsim lupatās visu šo svēto klosteri…

Bruņinieks de Zuaijēzs, kurš /savās mājās Akvitānijā bija pieradis pie visa kā, ieteica sakraut pie vārtiem žagarus un aizdedzināt.

—   Viņas visas izspruks laukā kā lapsas no alām, — bruņinieks teica, pat nepasmaidījis.

Pārbiedētās mūķenes stāvēja pagalma vidū. Māsa mantzine no jauna aizsūtīja pēc klostera priekšnieces.

Abate, atvērusi logu, ieklausījās.

—    Sit, lauz! — ārā kliedza rupja balss. — Mēs tām mūķenēm parādīsim, kā jāapietas ar karaļa bruņiniekiem!

Māte Ģenoveva nesteigdamās nosedza matus, drusciņ iesārtināja vaigus un lūpas un, uzmetusi plecos mantiju, izgāja pagalmā.

—    Kas meklē mūsu viesmīlību? — skaņā balsī viņa uzsauca.

Tā kā troksnis aiz vārtiem nemitējās, viņa turpināja daudz skarbāk:

—    Ei, jūs tur aiz vārtiem, klusāk! Te ir klosteris, nevis krogs. Ja jums vajadzīgs vīns vai alus, tad būs jājāj līdz rītam, jo tuvāk neviena traktiera nav.

—    A, tā esat jūs, māte Ģenoveva! — viņpus vārtiem atsaucās kāda samulsusi balss. — Atvainojiet par šo traci, bet jūsu dumjās mūķenes negribēja laist iekšā karaļa bruņinieku, un mani cilvēki kļuva nepacietīgi.

—   Es priecājos apsveikt seru Saimonu Bērliju savā abatijā, — mūķene teica. — Kas godājamo bruņinieku atvedis šurp tik vēlā stundā?

—   Steidzamas darīšanas, māte Ģenoveva, — īsi atbildēja viesis.

Klostera priekšniece gan redzēja, ka zaldāti, pilnos auļos iejājuši pagalmā, nomīda logu priekšā iedēstītās puķes. Divi, nokāpuši no zirgiem, cik vien spēka, purināja vecu bumbieri, kuras augļi būtu ienākušies pēc mēneša, ap svētā Mārtiņa dienu. Zaldāti rēkdami taustījās pa zāli pēc nokritušajiem bumbieriem un grūda cits citu dubļos.

Tomēr māte Ģenoveva pat acu nepamirkšķināja.

—   Jebkuras darīšanas var atlikt, cilvēkam vispirms jāapsildās un jāatpūšas, — viņa laipni teica. — Bet pie galda mēs izrunāsimies no sirds.

Saimonam Bērlijam un viņa svītas ļaudīm atļāva nomazgāties, jo vakarā bija sakurināta karsta pirts.

Ēdamtelpā dega astoņpadsmit sveces, tā ka pat vienmēr tumšie kakti šodien bija spoži apgaismoti. Galdu apklāja ar smalku linautu. Svētdienas maize ar Pestītāja atveidu garoziņā bija sagriezta plānās šķēlītēs un vēl gardi apcepta uz uguns. Zivis un gaļa tika pasniegti koka bļodās. Starp tiem stāvēja sudraba krūzes ar vīnu. Sarkanais Hio- sas vīns kvēloja kā uguns stikla kausā, bet tā bija liela greznība, jo stikla traukus pasniedza tikai ļoti turīgos namos.

Saimons Bērlijs sēdēja drūms, vaigus dūrēs atspiedis. Viņš bija atjājis uz klosteri nevis dzert un ēst, bet darīšanās. Tādēļ viņš ēda maz, bet dzēra daudz, cerēdams, ka vīns viņam atraisīs mēli.

Tā tas arī notika. Kad mūķene ielēja viņam sesto kausu, bet viņa ceļa biedri samirkšķinādamies piebikstīja cits citam zem galda, bruņinieks, ar blīkšķi apgāzis solu, piecēlās kājās.

—   Mēs ēdam un dzeram, kamīnā liesmo uguns kā karaļa pilī, — viņš teica, — galdu klāj lepna galdsega, un tas vai lūst no ēdienu pārpilnības. Esmu jums ļoti pateicīgs par viesmīlību, bet man kumoss spiežas kaklā, vīns šķiet skābs, kad es iedomāju, ka meitene no dižciltīgas dzimtas tiek turēta šeit kā pēdējā jaunmāsa, un viņu pat neaicina pie galda, kad ierodas viesi.

Māte Ģenoveva izbrīnā pacēla uzacu lokus.

—   Vai jūs runājat par Džoenu Drūrikomu? — viņa mierīgi apjautājās. — Vai jūs uzskatāt par piedienīgu jaunai meitenei sēdēt pie viena galda ar galīgi piedzērušiem vīriešiem? Turklāt patlaban ir jau pusnakts, un Džoena sen guļ.

—   Jūs jau visas gulējāt, — bruņinieks iecirties turpināja, — un tomēr atradāt laiku nakts vidū apģērbties un pat izgreznoties ar gredzeniem. Neviens no maniem ļaudīm nav apdzēries, un visi uzvedas pieklājīgi. Jeb varbūt mana drauga māsasmeita ir tik noskrandusi un netīra, ka viņu trīs dienas jāberž pirtī, iekams var rādīt viesiem?

Māte Ģenoveva sasita plaukstas.

—        Pamodiniet lēdiju Džoenu, — viņa pavēlēja atskrē- jušai jaunmāsai, — un palūdziet, lai tūlīt ierodas pie galda.

Tā Džoenai bija trešā neparastā diena. Nakts vidū pamodināta, viņa apvilka kleitu un, pa ceļam pīdama bizi, gaismā acis miegdama, iegāja ēdamtelpā.

Bruņinieks Bērlijs platām acīm skatījās uz meiteni. Bikli, plakstus nepaceldama, viņa apgāja lielo galdu un apstājās pretī priekšniecei. Māte Ģenoveva noskūpstīja meiteni uz pieres un, aplikusi roku ap pleciem, pagrieza pret bruņinieku.

—        Dižciltīgais sers Saimons Bērlijs atjājis apraudzīt, kā tev klājas klosterī, Džoena. Sasveicinies ar viņu un pastāsti visu, kas var viņu interesēt!

Kad meitene pasniedza viņam roku, sers Saimons Bērlijs apmierināts secināja, ka roka bija varbūt mazliet tumšāka, nekā lēdijai pieklātos, tomēr tīra un īsi apgrieztiem nagiem.

—        Sveicināti, labais ser Saimon, — viņa teica, nepaceldama acu, un apsēdās blakus, tādēļ ka bruņinieks piebīdīja viņai solu.

Viņš tūlīt sāka iztaujāt:

—   Vai jums šeit labi klājas, Džoena?

—   Jā, — meitene atbildēja.

—        Vai jums nekad nerodas vēlēšanās atkal atgriezties vecajā Drūrikomā? — viņš iejūtīgi jautāja.

—   Nē.

—   Vai tad jūs vairs nemīlat suņus un zirgus?

—        Mēs pa šo laiku divas reizes bijām medībās, — iejaucās māte Ģenoveva. — Suņu te ir vesels bars, bet Džoena vairs nav tajā vecumā, kad meņģējas ar kucēniem.

—        Senāk jūs man vairāk uzticējāties, — bruņinieks labsirdīgi pārmeta. — Vai atceraties — reiz es jums atnesu dzīvu irbi?

—        Nē, fazānvistiņu, — Džoena pēkšņi pateica smalkā balstiņā.

Viņa izstiepa roku un tūlīt to paslēpa aiz muguras. Viņai gribējās piespiest galvu pie bruņinieka krūtīm un krietni izraudāties. Taču viņa tikai uz mirkli aizvēra acis. Tā kā klusums pārāk ieilga, abate no jauna iejaucās sarunā:

—   Vai tas nebijāt jūs, cēlais bruņiniek, kurš kādreiz smējās par Džoenas kleitām, no kurām viņa bija izaugusi jau pirms vairākiem gadiem?

Džoena lūdzoši pacēla acis uz abati.

—    Es vairs labi neatceros, kā jūs viņu saucāt… Jā, par smirdīgo sesku. Tev nav tā jānosarkst, Džoena, jo, kopš tu esi pie mums, neviens par tevi neteiks nekā slikta. Vai tad jūs neatceraties, kāda dzīve nabadzītei bija Drūri- komā? Es jau nemaz nerunāju par to, ka viņa auga kopā ar zirgu puišiem un medniekiem un bija klāt visās vecā dzērāja žūpībās. Bet gulēt viņa gulēja hollā uz kailiem dēļiem, tik tikko apsegta ar kaut kādām skrandām. Tagad viņai ir divas lādes ar tērpiem. Viņa guļ naktskreklā kā visīstākā princese. Un viņai ir vēl otrs, ko apmainīt.

Džoena sēdēja nolaistiem plakstiem.

Kad Saimons Bērlijs lēja viņas kausā vīnu, Džoena apturēja viņa roku un pielēja vīnam ūdeni.

«Sera Tristena bērēs viņa kliedza un brēca, kad viņai atņēma ceturto glāzi,» nodomāja bruņinieks. «Jā, tiesa gan, meiteni neaudzināja tā, kā būtu pienācies jaunavai no laba nama.» Tomēr tas nedrīkst būt viņam par šķērsli.

—    Es šurp atjāju tādēļ, lai aicinātu jūs atkal atgriezties Drūrikomā, — viņš apņēmīgi teica. — Seru Hjū naktī aizveda mājās. Viņu ķērusi trieka. Viņš guļ tukšā hollā vientuļš un nevarīgs. Viena sejas puse viņam ir zilgana, otra — sarkana, un viņš nespēj kustināt nevienu pirkstū. Viņa dzīvība kuru katru brīdi var izdzist… Vai tiešām jums nav viņa žēl, Džoena?

—   Nē, — atbildēja meitene.

—   Kādēļ tu tā runā, Džoena? — pārmetoši aizrādīja priekšniece. — Vai tad tevi šeit nemācīja aizmirst pārestības? … Jūs nebrīnieties, ser Saimon, — viņa klusi piebilda. — Drūrikomā nabaga bārenītei darīja pāri katrs, kas vien gribēja.

Saimons Bērlijs sēdēja, ar pirkstiem bungodams pa galdu. Viņa pāžs sarunājās ar bruņinieka kungu de 2uai- jēzu, bet vanagzinis Henrijs Bēkstons klaji smīkņāja viņam tieši acīs.

Saimonam Bērlijam pietūka zilas dzīslas uz pieres.

—   Varbūt bruņiniekam ir vēlēšanās apskatīt celli, kur guļ jaunava? — priekšniece jautāja.

Lai neredzētu kalpu sejas un nedzirdētu viņu sačukstēšanos, bruņinieks Bērlijs piecēlās no galda. Abate gāja dažus soļus viņam pa priekšu, rokā turēdama sveci, bet Džoena — aiz viņiem, divus soļus nopakaļ.

—   Mani šurp atveda rūpes par jums! — teica bruņinieks ar neslēptu īgnumu.

Viņš staigāja pa celli — divus soļus turp, divus atpakaļ. Džoenas guļamtelpa bija labi izbalsināta, bet tīrā grīda nokaisīta smaržīgām skalbēm. Gaismas iztraucētie ciglīši un žubītes sprostos kļuva nemierīgas.

Mazs dzeltens putniņš sāka sisties spārniņiem, sapinies tam ierīkotās ligzdiņas zāļu stiebros. Bruņinieks, iebāzis roku būrī, palīdzēja tam atbrīvoties.

—   Vai es varētu palikt ar jaunavu divatā? — viņš skarbi jautāja.

—   Džoena, paliec te! Sers Saimons Bērlijs vēlas ar tevi parunāt, — teica priekšniece un, iziedama laukā, cieši aizvēra durvis.

Svečturis ar četrām svecēm stāvēja uz palodzes, gar sienām locījās milzīgas ēnas.

—   Mani šurp atveda rūpes par jums, — atkārtoja Saimons Bērlijs.

Velns parāvis, vai tiešām viņam neizdosies pielauzt šo mazo muļķi? …

Džoena klusēja. Nejēgas putniņš atkal sapinās zālē.

«Jau rīt pat pārtaisīšu ligzdu,» meitene nodomāja.

—   Džoena, — piegājis tuvāk, bruņinieks saņēma viņas roku, — jūs varat man pilnīgi uzticēties. Man stāstīja, ka jūs šeit turot pret jūsu gribu. Un es varu tam ticēt, jo tik skaista jaunava no laba prāta neieslēgsies šajās sienās.

Meitene klusēja, joprojām nepaceldama acu. Viņa tikai mēģināja atbrīvot savu roku, taču bruņinieks stingri to turēja ciet.

«Esmu devusi solījumu, un lēdija Drūrikoma nevar lauzt vārdu, lūk, tā man viņam jāatbild,» Džoena izmisīgi nodomāja.

Sirds viņai dauzījās. - Viņa baidījās, ka bruņinieks izdzirdēs tās pukstus.

«Tātad tā mēdz būt ne tikai tad, kad mīl,» viņa ar kaunu un niknumu klusībā nosprieda. «Tātad vienalga, kāds

svešs cilvēks tevi saņēmis aiz rokas, — sirds sāk dauzīties, bet tu vairs nespēj parunāt, it kā tas būtu Džeks, kas maigi raugās uz tevi.»

—   Kas man būtu jādara? — bruņinieks līdzcietīgi jautāja.

«Neaiztikt mani, neņemt mani aiz rokas, nelūkoties cieši acīs,» Džoena domāja. Viņa klusēja.

Nejēga dzeltenais putniņš atkal sapinās zālē. Saimons Bērlijs atvēra durtiņas.

—   Tad jau laikam velti esmu jājis šurp nakts vidū? — viņš saniknots vaicāja.

Džoena klusēja.

Bruņinieks tā saspieda putniņu dūrē, ka tas tikai iepīkstējās, bet, kad viņš atvēra pirkstus, mazais dzeltenais ka- molītis noripoja būrī uz grīdas.

Neatskatījies uz meiteni, Saimons Bērlijs izgāja no celles. Viņš cerēja kaut kur tepat tuvumā ieraudzīt priekšnieci noklausāmies, un tad viņam būtu saprotama Džoenas uzvedība, tomēr garais gaitenis bija tukšs. Saimons Bērlijs devās uz gaismu, kas spraucās pa durvju apakšu, jautro balsu virzienā.

Viņa ļaudis jau bija krietni iebaudījuši no vīna kausiem, tādēļ ka viņu runas bija skaļākas un ne tik godbijīgas, kā pieklātos. Saimons Bērlijs, apsēdies agrākajā vietā, tos apsauca.

Māte Ģenoveva, sēdēdama galda galā, vērīgi sekoja vīna kausiem un allaž uzlika viesiem labākos kumosus.

Bruņinieks no Akvitānijas, Zofruā Žuaijēza kungs, skaļi dievojās, ka nekur visā pasaulē neesot sastapis tik viesmīlīgu klostera priekšnieci.

— Nu, vai jūs parunājāt ar jaunavu? — priekšniece laipni apjautājās.

Saimons Bērlijs neatbildējis izstiepa roku pēc krūzes.

Tikai tagad viņš pa īstam juta izsalkumu un slāpes.

Tieviņa jaunmāsa ar svētulīgu sīku sejiņu gāja pa priekšu, rokā turēdama lielu sveci.

Saimons Bērlijs nebija tik noreibis, ka nemanītu meiteni visu laiku kaut ko čukstam, bet viņš par to nelikās ne zinis. Gan ar vienu, gan ar otru plecu uzgrūzdamies no- balsinātajai sienai, viņš gāja, truli blenzdams meitenes mugurā, kur cilājās vājas lāpstiņas.

— Jūs gulēsiet šeit, — viņa pateica.

Bruņinieks izstiepa roku pēc sveces, bet meitene soli atkāpās. Saimons Bērlijs atvēra istabas durvis. Viņš cerēja ieraudzīt zvaigžņotas debesis, bet logi bija melni. Tad viņš no jauna izstiepa roku pēc sveces. Meitene no jauna atkāpās atpakaļ. Viņas sejā plaiksnījās šķelmīgs smaids. Bruņinieku uzjautrināja šī rotaļa. Vairs nedomādams par sveci, viņš atkal tuvojās meitenei, viņa atkāpās. Tā viņi nogāja līdz gaiteņa vidum.

Saimonam Bērlijam bija zināmi nostāsti par klosteru pazemes ejām un par cilvēkiem, kas tur nokļuvuši un pazuduši bez vēsts. Viņš uzlika roku uz zobena spala, bet tūdaļ arī saprata, ka tās ir veltas pūles: šajā šaurajā un zemajā gaiteni viņš to nevarēs izvilkt no maksts. Dunci, ko parasti nēsāja azotē, viņš bija atdevis bruņiniekam Žuaijēza kungam kā balvu par skaistu četrrindi, ko tas vakar pie galda bija sacerējis. Tātad viņš ir neapbruņots. Saimons Bērlijs atmeta galvu. No mātes Ģenovevas var sagaidīt visu ko.

Kluss vaids, kas atskanēja aiz kādām durvīm, vēl vairāk nostiprināja viņa aizdomas. Bet tagad viņš jau mierīgs sekoja meitenei. Lēti viņš savu dzīvību neatdos.

Atskatījusies vēlreiz, jaunmāsa pēkšņi pavisam klusi atvēra durvis. Bruņinieks apstājās, bet tas bija no pārsteiguma. Tūlīt viņš pārkāpa pār augsto slieksni.

Svece sprakstēja, un vājā uguntiņa sadugusi tik tikko mirgoja apdegušās dakts galā, bet arī tādā gaismā Saimons Bērlijs pazina Džoenas celli, kuru bija atstājis pirms kādas stundas.

Pie gultas galvgaļa uz ceļiem tupēja tumšs stāvs. Viņš pazina Džoenu. Meitene seju bija iespiedusi spilvenos, lai gaitenī viņu nedzirdētu.

Bruņinieks pāris mirkļu pagaidīja.

Džoena raudāja, tad nomierinājās, tad atkal sāka raudāt.

—        Es, nelaimīgā, esmu pagalam! — viņa murmināja. — Esmu pagalam, ak vai! Esmu pagalam! Es nekā nevaru izdarīt, man nav kur palikt, esmu pagalam, ak kungs, esmu pagalam!

Saimons Bērlijs uzlika meitenei roku uz pleca, un viņa pielēca kājās.

Džoena paskatījās uz bruņinieku kā akla.

«Šī meitene ir skaista,» bruņinieks nodomāja. «Viņa ir ļoti skaista, un es, liekas, neko nezaudēšu, viņu apprecēdams.»

Džoena pamanīja jaunmāsu.

—   Ko tu te meklē, Viola? — viņa dusmīgi prasīja.

—        Es pavadīju bruņinieku pa gaiteni. Mēs izdzirdējām raudas un domājām, ka varēsim jums kaut kā palīdzēt.

—        Es raudāju putniņa dēļ. Es to atvedu no salām. Otra tāda nav visā Anglijā.

Džoena plaukstā patiesi turēja beigto dzelteno putniņu.

Viņa runāja tā, it kā cellē neviena cita nebūtu, tikai viņa un jaunmāsa.

Saimonu Bērliju atkal pārņēma dusmas.

—        Iesvaidīšana mūķenes kārtā bija nolikta uz piektdienu, bet tagad māte Ģenoveva to pārcēlusi uz rītdienu, — teica jaunmāsa, taču skatījās nevis uz Džoenu, bet gan uz Saimonu Bērliju. — Viņa lika jums sagatavoties, milēdij, bet jūs raudat un traucējat mūsu viesus… Lēdija Kresida romānā, — viņa piebilda bez jebkāda kopsakara, — arī bija devusi solījumus, bet pēcāk tos lauza, tāpēc ka viņa bija dzīvs cilvēks, nevis akmens tēls.

Bruņinieks Bērlijs smaidīdams paskatījās uz mūķeni.

—   Ohol — viņš iesaucās. — Mans draugs Džefrijs Čo- sers nemaz nenojauš, ka par viņu zina pat šajā nomaļajā klosteri.

—   Es pati izrakstīju astoņas lappuses no «Palamona un Arkitas», — lepni pasacija jaunmāsa.

—   Ej un izraksti vēl divdesmit! — nikni uzsauca Džoena un, uzmetusi lakatu uz galvas, pagriezās pret logu.

Saimons Bērlijs mēģināja runāt vēl pēdējo reizi.

—   Es nekad nevienam neesmu lūdzis man uzticēties, — viņš maigi teica. — Mūsu dzimtas cilvēki nelūdz, bet prasa. Bet jūsu dēļ es savas ieražas mainu. Uzticieties man, Džoena!

«Jūs smējāties par manām īsajām kleitām,» nodomāja Džoena. «Jūs iesaucāt mani par smirdīgu sesku tikai tāpēc, ka no manis nevēdīja rožu eļļas un lavandas smaržas…»

Viņa joprojām klusēja.

—   Neko darīt, — bruņinieks sirdīgi noteica, — palieciet sveika, lēdija Džoena! Es tikai baidos, vai jums šī diena nebūs jānožēlo.

Viņš kavējās atstāt celli. Mērķis, kas viņu saistīja, bija pārāk kārdinošs, bet ceļš, kas uz to veda, bija garš un garlaicīgs.

Pēkšņi viņa plaukstā ieslīdēja maza, sausa rociņa. Bruņinieks varēja apzvērēt, ka viņš nemaldās: jaunmāsa divas reizes viņam ieknieba, turklāt vēl ar elkoni iebikstīja sānos.

Viņa aši kaut ko nočukstēja, bet viņš nesaprata ne vārda. Viņa parādīja izmisīgu žestu, un tas apturēja seru Saimonu Bērliju pie paša sliekšņa.

—   Džoena Drūrikoma, — pagriezies viņš teica, — tirgoņi vienmēr svēti tur doto vārdu, jo baidās zaudēt pircējus. Bet, ja jūs dzīvotu galmā tāpat kā es, tad jūs zinātu, ka pat mūsu cēlais karalis ne vienreiz vien lauzis vārdu. Un ne tikai karalis — to darījis pat svētais tēvs pāvests.

Džoena klusēja. Sers Saimons stāvēja pie sliekšņa. Mūķene ar skatienu, seju, dūrēs sažņaugtajām rokām prasīja, lai viņš teiktu vēl kaut ko.

—   Džoena Drūrikoma, — viņš svinīgi vēl piebilda, — mēs dodamies prom rīt mazā gaismiņā. Līdz pašai Hem- getai es laidīšu zirgus soļiem… Es nekad neesmu jūs nosaucis par smirdīgu sesku. Jūs, Džoena, drīzāk atgādinājāt vāveri vai mežonīgu kaķeni, nevis pretīgo sesku… No Hemgetas mēs nogriezīsimies uz Bredsberiju, bet paturiet prātā: līdz pašai Londonai es ik brīdi raudzīšos atpakaļ.

—   Labi, — pēkšņi Džoena klusi atbildēja.

Iedams laukā, Saimons Bērlijs paskatījās uz jaunmāsu. Viņas acīs bija asaras.

—   Sasodīts! — viņš nomurmināja, atvērdams savas celles durvis. — Es, kā rādās, esmu stipri pilnā, jo šodien visas meičas man liekas skaistas.

Džoena klusēdama skatījās, kā Viola, atvērusi lādi, ņem laukā viņas kleitas.

—   Tu esi vientiese, — Džoena pateica. Tad saņēma viņas rokas un sāka raudāt. — Es ilgi mīlēju Džeku, tāpēc nespēšu to aizmirst.

—    Mums visām kāds jāmīl: vai nu viens, vai otrs, — Viola svarīgi atsaucās. — Kopš tā laika, kad aizbrauca skaistais tēvs Godvins, es jau pusgadu cenšos iemīlēt tēvu Rolandu. Bet viņš, protams, ne tuvu nav tik skaists kā karaļa bruņinieks sers Saimons Bērlijs.

6. nodaļa

Tā Džoenai bija ceturtā savādā diena. Šajā gadalaikā saule vairs nelec agri. Kad Viola viņai atnesa vārtu atslēgu, bija vēl pavisam tumšs, tomēr Džoena tā arī neiededza sveci. Kāda no mūķenēm ziņkāres pēc varēja sākt interesēties, kādēļ meitene piecēlusies pirms saules.

Tomēr visa piesardzība bija lieka: gan viesi, gan namamātes pēc bagātīgajām vakariņām gulēja kā beigti.

Divatā ar Violu viņas tik tikko spēja atvērt vārtus. Bruņinieks Bērlijs tos bija pamatīgi sadragājis ar cirvi.

Šī vasara tīrumiem bija bijusi ļoti nelāga: dienas turējās karstas, bet naktis aukstas. Nedēļām ilgi vai nu sijāja rudenīgs lietus tieši tad, kad vajadzēja pļaut un grābt, vai arī negaidot aukains vējš gāza veldrē labību un lauza apīņus un kaņepes.

Džoenu kratīja drebuli, sēžoties Megijai mugurā. Būtu siltāk, ja zirgu neapseglotu, bet Džoenai negribējās saburzīt jauko tērpu. Savu apmetni meitene bija atdevusi Džekam, bet skaisto ar caunādu izoderēto ķiršsarkano apmetni, ko bija uzdāvinājusi māte Ģenoveva, viņa nolēma atstāt. Viņa nepaņēma līdzi nevienu jauno kleitu, atstāja pat naktskreklus, ko viņai bija uzšuvusi klostera priekšniece. Viola viņu šai ziņā atbalstīja — tā būtu rīkojusies ikviena varone bruņinieku romānā.

Džoena ceļam uzģērba senlaicīgu, smagu, ar kažokādām un mežģīnēm apšūtu tērpu, kas bija piederējis viņas mātei lēdijai Elinorai Drūrikomai.

Ķēvīte gāja viegliem soļiem un Džoenu tikai mazlietiņ šūpoja seglos. Brīžiem no zariem viņai uz kakla, uz rokām vai sejas nokrita kāda smaga, salta lāse, tomēr tas Džoenas domu gājienu netraucēja. Aizjājusi līdz Hemgetai, meitene apturēja Megiju. Sers Saimons ar savu svītu droši vien vēl gulēja, — laika viņai bija diezgan.

Džoena piesēja zirgu un devās staigāt pa mežu. Viņa it kā redzēja zemē pēdas — savas un viņa pēdas. Lūk, šeit viņi bija apstājušies. Džoena aši aizskrēja līdz laucei. Šeit viņus sastapa tēvs Romualds un māte Ģenoveva. Bet te Džeks viņu noskūpstīja. Pirmo un pēdējo reizi mūžā…

— Tu, Džek, pareizi darīji, ka aizjāji garām Disbijai un pat necenties satikt mani. Ja tavas domas nodarbina pavisam kas cits, tad jau labāk to visu neatsākt no jauna.

Gaidīdama seru Saimonu, Džoena galīgi pārsala vējā. Bruņinieks ļoti izbrīnījās, kad no meža viņam pretī izjāja meitene.

Viņš runāja ar Džoenu laipni un vēlīgi un, gluži kā turnīra karalienei, godbijīgi noskūpstīja roku. Taču to viņš darīja vairāk Zofruā Žuaijēza kunga un svītas dēļ. Saimons Bērlijs visu laiku izjuta ļaunu prieku.

Mērķis bija sasniegts, tomēr sers Saimons nejutās laimīgs.

«Pils neapdzīvotais gals, kurš pavērsts pret Romas ceļu, būs jānojauc un akmeņi jāizmanto zirgu stallim,» viņš prātoja.

Bet, starp citu, kāpēc viņam jālauza galvu par šo veco Kentas ligzdu? Ne jau viņš, Saimons Bērlijs, būs tas, kas audzēs aitas un noņemsies ar saimniecību! Viņi, bez šaubām, dzīvos Londonā. Zelts, sudrabs un dārglietas aizies flāmiem. Jāsamaksā kaut puse parādu.

Sers Saimons atskatījās uz Džoenu.

«Viņa sēž seglos kā zirgu puisis,» tas īgni nodomāja. «Un kas tas par vecu tērpu no Puatjē un Kresi laikiem! Kā viņu saņems Izabella Grīnvudas kundze un lēdija Bel- fure, un lēdija Lenoksa, un visas pārējās galma tenku vāceles?»

Meitene viņam vairs nelikās tik daiļa kā naktī, bet savu viņš bija panācis. Ja tagad Saimonam Bērlijam pateiktu, ka Džoena Drūrikoma mantojumā nesaņems neviena paša pensa, viņš tomēr to apprecētu.

Šī meitene bija no senas muižnieku dzimtas, un ar viņu nevarēja apieties kā ar zemas kārtas sievieti…

Sers Saimons aizvēra acis, atcerēdamies kādas vienkāršas meičas maigās rokas un melnās acis…

Kad Džoena atpalika, aizkavējusies ceļa līkumā, viņš jau gandrīz noskaities nedaudz pieturēja savu zirgu.

Tomēr kad pāžs Laionels, sava kunga bezgala izlutināts puisis, kaut ko muļķīgu pajautāja Džoenai, viņš acumirkli izlidoja no segliem. Milzīgais zilums uz vaiga, ko bija atstājis bruņinieka dzelzs cimds, neļāva Laionelam pa īstam izlīksmoties kāzās. Tiesa gan, viņš zilumu bija pamatīgi nosmiņķējis un pie galda sēdēja, roku nenoņemdams no sejas, tomēr spēlēt kokli un izdejoties tajā vakarā viņš nedabūja.

Džoena vēl nebija kļuvusi lēdija Bērlija, bet viņai jau notika pirmais strīds ar seru Saimonu.

Karaļa karoga bruņinieka kāzas pienācās nosvinēt tik greznas, par kādām vislepnākie Kentas un Eseksas muižnieki pat sapņot nevarēja.

Džoena bieži bija dzirdējusi vārdus «karoga bruņinieks», bet viņa nekad netika padomājusi, ko tas nozīmē.

Bet tas nozīmēja to? ka, seram Saimonam dodoties karā ar savu vienību, kas skaita ziņā dažkārt pārsniedza karaļa pulkus, viņam pa priekšu, tāpat kā karalim, auļoja viņa paša heroldi un karognesējs veda viņa paša karogu zeltītā kātā ar četriem sniega leopardiem, kuri vienīgi ar zaļo krāsu atšķīrās no karaļa leopardiem.

Ar to izskaidrojams arī tas, ka uzvarētais Skotijas klana [29] vadonis vēlējās nokļūt Saimona Bērlija gūstā, nevis pie lepnā Džona Lenkastera, karaļa ceturtā dēla, kuram daudz nelīdzēja ar briljantiem izrotātās drānas. Lenkasters bija greizs, melnīgsnēju seju un nemaz īsti neizskatījās pēc muižnieka.

Lai ar pienācīgu cieņu uzņemtu visus, kas vēlējās piedalīties kāzās, sers Saimons pavēlēja nojaukt sienu, kura šķīra mazo hollu no lielā, ielikt rūtis un ierīkot paaugstinājumu muzikantiem.

Elenas kundze pareizi bija Džekam attēlojusi kāzas. Tajās patiešām piedalījās karaļa dēli — Kembridžas Eduards un Lenkasteras Džons, kas abi bija saprecējušies ar spā- nietēm un plātījās ar savu greznību. Viņu kurpju purngali sasniedza triju sprīžu garumu un ērtības labad ar smalkām zelta ķēdītēm bija atsieti uz augšu. Uz kāzām ieradās Melnā Prinča atraitne Kentas Zanna ar jauno troņmantnieku Bordo Ričardu. Karalis neatnāca grūtas slimības dēļ. Taču Elise Pereiras kundze bija atsūtījusi līgavai kā dāvanu lepnu aveņsārta samta tērpu, ko greznoja mirdzošas zelta pogas un apakšmalā lielas izgrieztas lapas.

Tādas dāvanas galmā bija ļoti parastas, taču Džoenai vēl nekad nebija gadījies valkāt citu drānas. Kad viņa galīgā neziņā sēdēja un aplūkoja savu jauno apģērba gabalu, ienāca sers Saimons.

—   Mēs nupat kā runājām par Elisi Pereiras kundzi un par viņas dāvanu, — tas līksmi sacīja. — Vai nav tiesa, to var uzskatīt kā labu zīmi? Vai jūs nekad neesat redzējusi šo cēlo dāmu?

—   O, viņa lieto daudz ziedes, — Džoena saviebusies atbildēja. — Paskatieties, visa apkakle spīd no taukiem. Un, protams, nav vairs jauna — ap šo te pogu aptinies sirms mats. Viņa pārlieku laistās ar rožeļļu.

Sera Saimona vaigs no dusmām satumsa. Ja šos neprātīgos vārdus dzirdētu kāds no kalpotājiem, tad viņš, sers Saimons, vairs nebūtu drošs par savu galvu. Cilvēki, kuri pēc «Labā parlamenta» sēdes parūpējās par Elises Pereiras izraidīšanu no galma, tagad jau paši šķīrušies no šīs pasaules.[30]

Viņš piegāja pie durvīm un paskatījās uz visām pusēm.

—   Pereiras kundze ir visaugstāk stāvošā dāma karalistē. Nezinu, kāda būsiet jūs pēc desmit gadiem, bet Elises kundze arī pēc divdesmit gadiem būs tikpat jauna un skaista.

—   Lai arī tā, — Džoena iebilda, — tomēr viņas kleitu es nevilkšu.

—   Jūs to vilksiet! — pateica sers Saimons, dūres sa žņaudzis.

Viņa tomēr kleitu apvilka. Aveņsārtais samts nemaz labi nepiestāvēja Džoenas tumsnējai sejai, — Elenas kundzei bija taisnība. Taču pūlī, kas bija salasījies pablenzt uz lepnajām kāzām, neviens netaisījās locīties aiz smiekliem.

Ļaudis lielā ziņkārē aplūkoja līgavu. Nevienam ne prātā nenāca smieties. Jaunlaulāto gultu ar svēto ūdeni apslacīja pats lords primāts, Kenterberijas virsbīskaps.

Līgavainis bija ģērbies baltās ādas biksēs, mugurā viņam bija zils atlasa vamzis, no vienas vietas rotāts ar izgriezumiem un caurvērtām lentēm, bet uz pleciem plīvoja herolda mantija, kas stiepās piecu jardu garumā.

Atskaitot lorda pastāvīgo svītu, vēl bija algoti deviņdesmit bruņoti jātnieki, un katram maksāja pa desmit markām, bez tam dziesminieks par simts šiliņiem, bet, ta kā ar vienu dziesminieku nepietika, tad londonietim Aleksandram Gelbornam samaksāja vēl sešpadsmit mārciņas un trīspadsmit šiliņus par dziesminiekiem.

Kad kāzu līksmība ritēja pilnā sparā, no Kentas uz putās noskrieta zirga atauļoja jātnieks: viņš atnesa labas vēstis. Jaunā lēdija Bērlija pēc testamenta bija kļuvusi par visas Drūrikomas dzimtas īpašumu mantinieci. Tādējādi meitene, kuru sers Bērlijs, pēc visu domām, bija apprecējis vienīgi aiz labsirdības, tagad atnesa pūrā vīram pilis, pļavas, tīrumus, mežus, dzirnavas, naudu un dārglietas.

Kāzās Džoena un sers Saimons bija sastrīdējušies otru reizi. Tagad viņa steidzās sameklēt viru un iepriecināt ar labajām vēstīm.

Strīda iemesls bija tas, ka lopu dzinēji, dabūjuši zināt, cik milzīgs daudzums viesu salūgts kāzās, atdzina pie sera Saimona nama veselu baru aitu, vēršu, cūku, teļu un zosu. Māj tur is pieņēma putnus un lopus, bet, kad vajadzēja maksāt, lopu dzinējiem paziņoja, ka viņiem maksāšot tādu cenu, kāda bijusi pirms «melnās nāves».

Nelaimīgie sāka kliegt un vaimanāt, tādēļ ka paši bija maksājuši vairāk, taču viņus turpat uz ielas piekāva ar rungām.

Džoena bija metusies pie sera Saimona un uzzinājusi, ka tas viss noticis ar viņa ziņu. Strīds būtu iededzies vēl niknāks, ja bruņinieks Bokls neaizvestu seru Saimonu galerijā un nepierunātu apvaldīt dusmas.

Tagad Džoena atrada viņu pie galda vienu pašu — bez draugiem un kalpiem. Viņš sēdēja, galvu nokāris, un skaistie kastaņbrūnie mati krita pār seju.

Džoena klusi piegāja klāt un ielūkojās viņam acīs.

— Jūs tik daudz esat darījis manā labā, ser Saimon, ka esmu priecīga tagad kaut vai nedaudz jums to atmaksāt. Bet apsoliet man ne tikai apmierināt šo nelaimīgo cilvēku lūgumu, bet samaksāt viņiem divkārt vairāk par zosīm, cūkām, tejiem un vēršiem.

Džoena pastāstīja seram Saimonam par labajām ziņām, ko atvedis jātnieks, un turpat uz vietas kāzās lika atsaukt notāru, un norakstīja uz sava vīra vārda visu īpašumu. Sev viņa atstāja tikai lādīti ar dārglietām, kažokādas, sudrabu un mežģīnes.

Pie galda dāmas un kungi cieši vēroja lēdiju Bērliju. Visi atzina, ka viņa pārāk skaļi smejoties, plātoties ar rokām un it nemaz neprotot smalki tērzēt.

Tomēr pēc tam, kad pats dzejnieks Džefrijs Čosera kungs pateica, ka jaunā kundze izskatoties pēc itāļu madonnas, daudzi mitējās pelt viņas tumsnējo sejas krāsu.

Džefrijs Čosera kungs bija uzturējies Aviņonā, kur iepazinies ar slaveno florencieti Petrarku. Visā pilnībā pārvaldīdams itāļu, franču un latīņu valodu, viņš tomēr nemaz nesmējās par Džoenas kentiešu izrunu, tieši otrādi, ļoti uzmanīgi klausījās visu, ko viņa stāstīja par suņiem, zirgiem un medībām.

— Būtu laiks pašiem normandiešiem un anžujiešiem atmest viņu uzpūtīgās romances un uzpūtīgo dialektu, — viņš skaļi sacīja. — Sī jaunā lēdija visu vakaru runā jaukā angļu valodā, un es, nudien, viņā klausos ar lielu uzmanību.

Vēlāk šos vārdus vakariņu laikā atkārtoja vēl dažas dāmas un kungi.

Džoena pie galda ēda un dzēra ar īstu baudu, jo bija Joti nogurusi un izsalkusi visas tās dienas pirms kāzām. Taču viņa gaužām izbrīnījās, uzzinādama, ka visi šie fazāni, paipalas, cūkgaļa, vahna [31] un bumbieri sīrupā ir tikai pirmā vakariņu uzkoda.

Otrajā sniegumā tika atnests karalisks gaļas ēdiens (pagatavots vīnā, medū, ar rīsu un zīdkoka ogām), jauni gubji, atkal fazāni, trekns kapauns, pīrādziņi ar gaļu un zivīm, truši, dumpji, cepts lasis un mandeļu krēms.

Trešais sniegums sastāvēja tikai no zivju ēdieniem — ceptas ātes, pīrāgi ar nēģiem, vārītas butes, asari, šmerliņi, laši, krabji, garneles.

Pēc tam visiem pienesa klāt lielu, plakanu, saldu biskvītu, garnētu ar eņģeļu figūrām, kas turēja papīra tīstokli ar dzejas rindām:

II est escrit pur et dit Per mariage pur C'est guerre nedūre.[32]

Vajadzēja būt patiesi milzīgam kuņģim, lai dabūtu iekšā šos neskaitāmos ēdienus. Tomēr Džoenai visapkārt ļaudis gremoja bez apstājas.

Jaunā sieva nogurusi atlaidās pret krēsla atzveltni.

—   Nebrīnieties, milēdij, — Džefrijs Čosers paskaidroja, — šie lordi un džentlmeņi apkrāvušies ar trīs pudu smagiem dzelžiem. Ja viņi ēstu mazāk, šīs bruņas nogāztu viņus no kājām.

Džoena nesaprata, vai viņas galda kaimiņš joko vai runā nopietni. Sers Saimons, kas sēdēja no viņas pa kreisi, neskatījās uz savu sievu, tādēļ viņa neteica ne vārda.

—   Jūs gan velti atsakāties no šī ēdiena, — laipni sacīja Čosers. — Tas ir marinēts lasis, ūdenī novārīts, pēc tam izkaltēts un piestā saberzts ar mandelēm, kanēli, rīsu miltiem un cukuru. Karaļa pavārs Stekpūls man atklāja šī ēdiena gatavošanas noslēpumu. Pašās beigās maisījumam pievieno želatīnu un ūdeni un, kad tas kļuvis tik biezs kā sīrups, pieliek zaļo krāsvielu un ļauj sarecēt.

Džoena savilka degunu.

—   Kā var baudīt ēdienu, kurš nokrāsots zaļā krāsā! — viņa teica.

—   Nu, vai zināt, ja jūs, milēdij, man apgalvosiet, ka nekad neesat ēdusi zaļus — negatavus bumbierus, plūmes vai ābolus, es jums tik un tā neticēšu, — iesmējās Džefrijs Čosers.

—   Jā, — Džoena atzinās, — man, protams, nav taisnība. Esmu ēdusi daudz kā zaļa. Esmu pat košļājusi lapas un zāli, — viņa uzticējās savam kaimiņam un uzlika roku viņam uz pleca. Ieraudzījusi pretī sēdošās sirmās lēdijas pētīgo skatienu, viņa tūlīt atvilka savu roku atpakaļ.

Kāzas dzēra trīs dienas un trīs naktis. Ceturtajā dienā sers Saimons aizjāja uz Kentu. Jau no pirmajiem vārdiem Džoena saprata, ka butu veltīgi censties pierunāt vīru, lai ņem viņu līdzi. Īstenībā viņa pat priecājās, ka paliks kādu laiciņu viena.

… Torīt viņa piecēlās gandrīz tajā pašā stundā, kad Džeks Stro tēvoča Tipota zvejnieku būdiņā Fobingā. Viņa ilgi klīda pa istabām. Mājā valdīja greznība un nolaidība. Kalpi bija slinki. Patlaban tie vāļājās, sakrituši zem soliem un galdiem. Džoena viņus nemodināja — svinību burzmā viņi bija pārguruši.

Pāžu Laionelu sers Saimons bija paņēmis sev līdzi. To nu gan Džoena nolēma dabūt savos nagos. Zeņķis kungam aiz muguras pastāvīgi rādīja viņai visādas grimases, bet Džoenai pašlepnums liedza nosūdzēt viņu.

Saule uzlēca miglā. Pēc tam sāka smidzināt lietus. Londonā ielas bija ierīkotas tā, ka visi netīrumi plūda pa notekām. Kentiešiem tas vēl nebija ienācis prātā.

«Ak, kādi patlaban dubļi Disbijā!» Džoena nodomāja. «Kā rudenī! Kājas mālos slīd katra uz savu pusi.»

— Kur tu tagad esi, Džek? — viņa skumīgi jautāja. — Kaut gan — kāda man daļa par šo zemnieku!

Tajā pašā laikā Džeks lietū klīda gar jūras krastu. Gan Kentā, gan Eseksā, gan Sari grāfistē, gan Safolkā lija lietus.

Saule aiz miglas auta vīdēja bāla un maza kā mēness.

«Ja tas nebūtu briesmīgs grēks, es triektos ar galvu pret akmeni,» Džeks nodomāja.

Pa māliem žļudzinādams, kāds viņam nāca pretī.

Džeks paskatījās uz tā zābakiem. Zoles bija atplīsušas, un zābaki rādīja zobus gluži kā vilka rīkle. «Ja nav citu zābaku, tad jau labāk iet basām kājām,» nodomāja Džeks.

—   Ei, puis! — viņam uzsauca dzirdēta balss.

Džeks pacēla acis.

—     Nu, kā būs, vara eņģeli, — svešais teica, ciešāk ietī- damies brezenta apmetnī, — vai nāksi kā trīsdesmit pirmais manā pulkā? Es ilgi vēroju, iekams tevi tomēr pazinu.

Džeks sasita plaukstas. Balss patiešām bija dzirdēta. Un

tagad viņš jau labi pazina ir šīs kopā saaugušas uzacis, ir augsto pieri, ir platos plecus.

—   Paga, paga, — viņš murmināja, pielicis pirkstu pie pieres. — Valters … Valters… Paga, nesteidzies, es tūlīt atcerēšos, kā tevi sauc!

—   Valters Teilors, — nevarēdams sagaidīt, vīrs apmetnī pateica priekšā.

Džeks ļoti priecājās, ka jumiķa dēlam nekā nebija sacījis par akmeņiem maisā, citādi viņš būtu parādījis, ka ir tikpat naivs vientiesis, kāds bija Bens Doridžs.

Maisā bija nevis akmeņi, bet salmos ievīstīti ieroči — divi dunči, kādus lieto miesnieki, cirvis un daudz bultu uzgaļu.

IV DAĻA TĪSA

1. nodaļa

Četri muižnieki, kas ar svītu jāja aiz Elana, trieca zirgus, cik jaudas: viņi steidzās, lai nenokavētu parlamenta sēdi Norzemtonā.

Nelaiķa sera Hjū staļļmeistars pazina Drūrikomas kaimiņu muižnieku Džūelu un Noutu krāsas, bet viņš nevēlējās apkaunot savu kundzi un atkāpās malā, griezdams ceļu jātniekiem.

Līdz tumsai Elanu apdzina vēl kādi piecpadsmit vīri.

Uz ceļa bija ļoti auksti, vējš tā vien svilpoja gar ausīm, un vecais vīrs nokāpa dziļā grāvī. Te likās siltāk, bet ūdens, kas pildīja grāvi pavasarī, jau bija izsusējis un iz- salis.

Biezās pašaustās vadmalas zaļo apmetni, ko Elans bija taupījis savai nāves stundai, viņš pagājušajā nedēļā atdeva kundzei. Ar mierīgu prātu nevarēja noskatīties, kā viņa savā īsajā, cieši pieguļošajā jaciņā iet uz mežu, uz dzirnavām un desmit jūdzes tālu pie pilnvarnieka.

Tā nu iznācis, ka tagad, kad jārādās cilvēkos, vecais Drūrikomu ģimenes kalps velkas pa lielceļu, kājas aptinis ar veciem maisiem, kā tāds ubags, noskrandušu lakatu galvā.

Tomēr ledainais vējš velk līdz kauliem varbūt arī tādēļ, ka astoņdesmit gadu vecumā asinis vairs tik labi nesilda un viņam ik brīdi jāsit kājas pret sasalušo ceļu.

Garām aizauļoja vēl viena jātnieku grupa. Pirmais jātnieks, galvu atgāzis, ilgi raudzījās tumstošajās debesīs. Elans arī satrūcinājies palūkojās augšup. Kas tad viņiem: uz saviem zirgiem viņi ātri noauļos līdz pilsētai, iekams aizslēgs vārtus; bet viņam būs jāiet visu cauru nakti…

Ja nebūtu tā maisiņa azotē, viņš jau sen nogrieztos

mežā — tur ir klusāk un siltāk. Re, pat no ceļa saskatāmi ugunskura dūmi, un brīžiem vējš atnes dzirkstis.

Elans vēlreiz pieskārās maisiņam azotē. Pašā apakšā — nedaudz zirņu, bet virsū — saziedējusi maize; kurš gan iedomāsies, ka turpat ir paslēpts arī zelts, ietīts netīrā lupatā? Varbūt vienīgi tad, ja maisiņa svars liksies aizdo- mīgs.

Nu jau atkal starp kokiem pamirdz ugunskurs. Nudien, var sacīt, ka mežā patlaban vairāk iedzīvotāju nekā jebkurā ciemā!

Vecais vīrs pārgāja pār ceļu un labu laiku soļoja pa taciņu gar lazdāju.

Cilvēki tagad visur vienādi — un mežā viņu saņems tāpat kā ikvienā mājelē ceļa malā.

«Nekā ēdama mums nav jau kopš pavasara,» viņam pateiks, «bet apsildīšanās pie uguns nav maksas vērta.»

Protams, ja tagad Elanam gadītos ar zirgu un jaunā livrejā iejāt mežā, droši vien viņam labi neklātos, — bet kurš gan tīkos uzbrukt tādam skrandainim?

Vecais vīrs vēlreiz palūkojās debesīs un apņēmīgi nogriezās uz milzīgas vīksnas pusi.

Zem kājām švīkstēja sasalušās lapas. Sejā cirtās lokanie zari. Brīžiem pieliekdamies, viņš caur krūmiem spraucās uz meža lauci.

Neviens pat nepaskatījās uz Elanu, kad viņš piegāja pie ugunskura.

Vecajam vīram degunā iesitās vārītu un piedegušu miežu smarža. Kāds cilvēks ar garu smeļamo kausu lēja ļaudīm pie uguns pašķidru virumu. Katrs saņēma ne vairāk kā sauju un turpat uz vietas visu savu devu salēja mutē.

—   Bervikā zaldāti, kas apsargā tiltu, saņemot ceturt- daļmēra zirņu katru dienu, — teica vīrs ar zvērādas cepuri galvā, nolaizīdams plaukstu. — Nebūtu par ļaunu tur piesmērēties! Kara kalpība man nav sveša …

Pārējie klusēja.

—    Stāsta, ka Lenkastera Gentas Džons devis brīvību visiem saviem zemniekiem, — viņš turpināja. — Svētceļnieks vakar zināja teikt, ka Lenkasterā ļaudis vēl līdz šai dienai rokot rāceņus un neviens par badu pat dzirdējis neesot.

—        Kaut tas cilvēks sev mēli nokostu! — sirdīgi viņu pārtrauca kaimiņš. — Tieši ziemeļu grāfistēs jau sākās bads!

—        Lai Gentas Džons labāk nokož savu mēli! — norūca cilvēks bez kājas. — Viņš mūs salīga Norfolkā un apņēmās samaksāt šiliņu katram vīram.

—        Viņi visi ir labi! — sacīja puisis ar pārsietu galvu. — Bet kur tu lien, vecais? Visiem miežu nepietiek!

—        Es tikai pasildīties, — Elans nomurmināja. Viņš patiesi drebēja kā drudzī.

—        Ko tādi veci prauli vazājas apkārt! — teica puisis ar pārsieto galvu. — Darbā tevi pat ar varu neņems ne par diviem, ne par četriem pensiem, nodoklis tev nav jāmaksā — labāk būtu sēdējis mājās nekā rādījis savus plikos sānus.

—        Ne jau katram tās mājas ir, dēliņ, — bikli atsaucās cilvēks zvērādas cepurē.

—   Vai tu ej uz Norzemtonu? — jautāja pārsietais.

—       No Bada grāfistes Tukšā vēdera ciema kā pārstāvis Utu parlamentā, — kāds skumīgi pajokoja.

Bet ko lai viņiem saka, ja prasīs, kādās darīšanās viņš iet uz pilsētu?

Tomēr pārsietais pats atbildēja Elana vietā:

—        Tur salasīsies tirgotāji, muižnieki un mācītāji, ka biezs, — viņš teica. — Droši vien dabūsi kādas žēlastības dāvanas.

Elans nokāra galvu. Viņam bija kauns klausīties tādas runas.

Ugunskurs lēnām dzisa. Puisis, kurš bija izdalījis ēdamo, klusi iesvilpās. Tūlīt no tumsas pie uguns pienāca milzīgs vīrs ar zarainu bozi rokā.

—   Izēd, tur katlā tev atstāts. Kurš ies nomainīt?

Milzenis iedeva bozi pusauga puikam vamzī ar noplēstām tresēm, izkasīja katliņu un tad ņēmās apraust gailē- jošās ogles ar pelniem.

—        Tā, tā, — Elans noteica. — Es jau domāju, sak, kā jūs te ceļa tuvumā iztiekat bez sargiem?

—        Kas mums ko baidīties? — pārsietais nogurušā balsī atsaucās. — Vai tad šie man iededzinās zīmi arī vēl uz muguras, vai?

Tikai tagad Elans saprata, kāpēc viņš, nabadziņš, pārsējis pieri.

—   Tomēr, tomēr, ja nebūtu sarga, visu laiku būtu jābažījas, ka neuznāk šerifs, — Elans paskaidroja un līdzjūtīgi paskatījās uz pārsieto. — Vai stipri sāpēja, zēn?

—   Ne pārāk… Sirds gan apskrējās… Es taču nekā nezināju par parlamenta lēmumu. Gāju uz kristībām…

Viņš pieskārās pierei.

—   Pašlaik nekas, tikai sliktāk redzu, acis nemitīgi pūžņo.

—   Bet tagadējais parlaments, kā runā, aizstāvēšot nabagos Jaudis, — no jauna ierunājās tas, kurš bija stāstījis par Lenkasteru. — Mūsu karalis, kā runā, palaidīšot visus lordus, džentrijus un mācītājus uz mājām. Palikšot vienīgi karalis un kopienas …

—   Ciet klusu, žagata! — viņu pārtrauca. — Ļauj cilvēkiem gulēt!

—   Tu paprasi man par parlamentu, es tev pastāstīšu visu patiesību, — iejaucās puisis, kurš tikko bija atnācis no ceļa. Viņš apslaucīja lūpas, taisīdamies stāstīt, bet viņam neviens neatbildēja. — Parlamentu tikai tādēļ vien sasauc, lai izdomātu jaunas nelietības… Stāsta, ka tagad siena un labības pļāvējiem par atsacīšanos no darba vairs neiededzināšot zīmes, bet gluži vienkārši tos pakāršot pie pirmā zara.

Neviens viņam neatbildēja. Visi sāka ierīkoties siltajos pelnos. Elanu, kā jau vecu vīru, palaida vidū.

—   Kurp tad jūs domājat vēlāk doties, puiši? — Elans neizpratnē jautāja. — Priekšā taču ziema!

—   Kad izbeigsies auzas, sāksim ēst koku mizu. Celsim lāčus ārā no migām. Liksim cilpas, — atskanēja balss no tumsas.

—   Bet es domāju, ka parlaments tomēr būs mūsu pusē, — teica mundrais vīrs zvērādas cepurē. — Ne jau velti nabagmācltāji musina ļaudis.

No zemes paslējās vairākas galvas. Nu jau viņu vairs neapsauca.

—   Jā, mēs visi gaidām … Varbūt kopienas iestāsies par mums pie karaļa, — atsaucās kāds cits.

Elans bija pārāk vecs, lai novembrī gulētu uz kailas zemes.

Atvadījies no mežiniekiem, viņš devās ceļā, un jāsaka — miegs nemaz nebija viņu spirdzinājis un spēcinājis. Sāpēja vecā brūce sānā. Smeldza kauli, bet locītavas krak- šķēja kā mežs pirmajā sala dienā.

—    Vai tu esi lēdijas Džoenas Bērlijas uzticamības persona? — jautāja itālietis un, pabīdījis brilles uz pieres, vērīgi nopētīja Elanu.

—   Lai tirgotāja kungu mans apģērbs nemulsina, — atbildēja Elans, ar mokām pasmaidīdams. — Šajos laikos prātīgāk ģērbties visādos kankaros.

Itālietis vēlreiz paskatījās uz viņu.

Tirgotājs tikai šodien bija atgriezies no Londonas. Ela- nam nācās sēdēt Norzemtonā piecas dienas, un viņa niecīgā ceļamaize bija izbeigusies. Kundze gan lika izmainīt zelta naudas gabalu, bet Elans pat ar nāves draudiem nepildītu šo pavēli. No bada vecajam vīram sāka tūkt kājas, bet acis asaroja.

Trešajā dienā pēc ierašanās svešajā pilsētā viņš vairs neatsacījās no žēlastības dāvanām. Vakar baznīcas priekšā viņam iedeva skābētu ābolu, bet šodien pīrādziņu. Tomēr tā bija par maz.

—   Vai tu lasīt un skaitīt māki? — jautāja tirgotājs.

Nelaiķis sers Hjū bija paskops un pēdējos gados vairs

neturēja ne pils mājturi, ne pārvaldnieku. Elans pats ar savu roku bija rakstījis nomniekiem rēķinus, vedis tirgotājiem sienu, nogādājis zivis uz kūpinātavu. Var jau būt, ka viņš nebija grāmatojis tā, kā to dara pilsētās, taču vēl nevienu reizi ne tirgotāji, ne zemnieki neatrada viņam kļūdas.

—   Ja jūsu žēlastība raksta mūsu valodā, es sapratīšu visu līdz pēdējam burtam, — viņš teica.

Tirgotājs no jauna paskatījās viņā.

«Šis kalps ir uzticīgs saviem kungiem kā suns,» viņš nodomāja, «tikai viņu slikti baro.»

—    Saki, lai atnes maizi un vīnu, — viņš itāliski pateica klerkam.

Zēns uz šķīvja ienesa maizi un sāli, un divus kausus ar vīnu. Tirgotājs laiski noknieba gabaliņu garozas.

—   Ēd un dzer, — viņš piedāvāja, piebīdīdams šķīvi Ela- nam.

«Viņš nemaz nav lepns ar vienkāršiem ļaudīm,» vecais vīrs nodomāja, tomēr no cienasta atsacījās. Pie baznīcas viņu neviens nepazina, bet šeit viņš bija lēdijas Džoenas uzticamības persona.

—   Ja jūsu žēlastība atjautu, mēs vispirms pabeigsim darīšanas, — viņš teica. — Bet ēšanai vienmēr atradīsies laiks.

Itālietis, paraustījis plecus, atstūma šķīvi. Pats jau viņš negribēja ne ēst, ne dzert.

—   Tava kundze, — viņš iesāka, palūkojies lēdijas Džoenas vēstulē, — grib pārbaudīt visus rēķinus, sākot no tūkstoš trīs simti septiņdesmit sestā gada. Kā tu saproti pārbaudīšanu?

Viņš lika klerkam sameklēt vajadzīgo grāmatu.

—   Es, ja tikai tas nesadusmos jūsu žēlastību, — Elans apmulsis paskaidroja, — visu pierakstu tā, kā mana dumjā galva saprot. Lai neiznāktu juceklis, iepretī katram izdevumam es rakstu ienākumus un mēneša beigās pats sevi pārbaudu.

«Manā dzimtenē šis cilvēks būtu baņķieris,» nodomāja itālietis.

—   Redzi, — viņš teica, šķirstīdams biezas papīra lapas,

—   tūkstoš trīs simti septiņdesmit sestais gads, sera Saimona Bērlija rēķins.

Viņš atkal pabīdīja brilles uz pieres. Viņa mati bija balti kā sniegs, bet acis melnas, viltīgas un spriganas. Brīžiem Elanam šķita, ka tirgotājs valkā brilles tikai tāpēc, lai no sarunu biedra slēptu savas domas.

—   Tūkstoš trīs simti septiņdesmit sestā gada rudenī, — Elans iesāka, izvilkdams savus paša pierakstus, — pēc laulībām ar seru Saimonu Bērliju mana kundze visā pilnībā norēķinājās ar flāmiem un ebrejiem pēc sava dzīves biedra parādzīmēm. Vekseļus bija uzpircis Trapani bankas kantoris. Mana kundze samaksāja četrus tūkstošus livru[33].

—   Tā, — teica tirgotājs, — bet no mana kunga, sinjora Trapani, sers Saimons tūkstoš trīs simti septiņdesmit sestajā gadā saņēma vēl tūkstoš livru.

«Ahā, tātad tu arī esi tikai kalps,» nodomāja Elans, cienīgi sasliedamies. «Bet kādam tad jābūt kungam, ja jau kalps dzīvo tik greznās istabās?»

—   Jā, — viņš atbildēja, ieskatījies savās piezīmēs,

—   sers Saimons saņēma tūkstoš livru aizdevumu, ieķīlājot savas laulatās draudzenes īpašumu, kas novērtēts par tūkstoš piecsimt livrām.

—   Nauda tika aizdota ar astoņpadsmit procentiem gadā, — piebilda tirgotājs, — turklāt sers Saimons izkaulēja sev atļauju maksāt procentus pa mēnešiem.

—   Gadījumā, ja pēdējos mēnešus viņš nebūtu pildījis savus solījumus, — iesāka Elans, — mana kundze mani pilnvarojusi…

Tirgotājs atkal vērīgi paskatījās uz viņu.

—   Sakarā ar šo rēķinu man nav nekādu prasību, — viņš pateica.

«Tātad vēl nemaz tik slikti nav,» Elans priecīgu prātu nodomāja.

Tirgotājs no jauna piebīdīja viņam tuvāk šķīvi. Vecais vīrs nolauza gabalu maizes un krietni apkaisīja ar sāli. Vīnu Elans nedzēra, baidīdamies, ka tas viņu nenogāž no kājām.

—   Tūkstoš trīs simti septiņdesmit septītajā gadā, — tirgotājs nolasīja, — seram Bērlijam skaitījās divi tūkstoši livru, ko viņš paņēmis, lai apbruņotu vienību uz Skotijas robežas, un trīssimt livru, kas samaksātas par namu Šēlas krastmalā. Nams nopirkts uz Marijas Bosomas vārda. Ieķīlātas arī vērtslietas. Vai būtu vajadzība uzskaitīt?

—   Tas man te pierakstīts pilnībā, un pašā apakšā — jūsu paraksts, — teica Elans. Tiesa gan, viņš agrāk nezināja, ka trīssimt livru aizgājušas par nama pirkumu, bet negribēja, lai to manītu tirgotājs.

—   Viss šis parāds tāpat savukārt segts ar ieķīlājumu, — tirgotājs teica.

Elana sejā iesitās karstums. Viņam likās, it kā būtu pārklausījies.

—   Kā jūs teicāt? … — viņš aizsmacis pajautāja.

—   Mēs ar tavu kungu esam norēķinājušies, un Trapani kantoris bija ar mieru pieņemt parāda un procentu dzēšanai ieķīlātās vērtslietas, kuru saraksts ir pie tevis.

—   Tas ir manas kundzes lēdijas Džoenas Drūrikomas neaizskarams īpašums, — Elans klusi pateica. — Bet ko tad viņš izdarījis ar naudu, ko viņam sūtīja procentu apmaksai?

—   Nezinu! — tirgotājs skarbi atbildēja.

Nemaz nevajadzēja īpaši asu prātu, lai saprastu, kur aizgājusi nauda šajā spožajā, izšķērdīgajā galmā.

—   Nē! — Elans noteica pieceldamies. Kājas viņam drebēja. — Dieva dēļ, sakiet man — vai tiešām viņš atdevis pusi šķirstiņa satura par saviem parādiem?!

—   Ieraksti izdarīti latīņu, franču un angļu valodā, — tirgotājs salti atbildēja, — tas ir tāpēc, lai mūs varētu saprast jebkurā zemē. Lasi! Tikai tu maldies: viņš atdevis nevis pusi šķirstiņa, bet visu, kas tajā bija. Atskaitot mazo gredzentiņu, kuru viņš tepat uzmauca mazajā pirkstiņā. Skaties šurp: šaurs spāņu zelta gredzens izsvītrots no saraksta.

Elans tikai izskata pēc palūkojās grāmatā, bet viņš neko nespēja saprast — rindas saplūda kopā.

—   Mēs veselus četrus gadus sūtījām tam visu pils naudu, — viņš gandrīz iekliedzās. — Kas tagad notiks ar kundzi?

—   Tas vēl nav viss, — itālietis nopūties turpināja. — Šogad, tūkstoš trīs simti astoņdesmitajā gadā, Saimons Bērlijs atkal no mums saņēmis divus tūkstošus livru. Viņa galvotājs bija lords Letimers, karaļa nodokļu atpircējs. Pateicībā par izpalīdzību sers Saimons nodevis viņam tiesības uz visiem saviem lēņu ienākumiem.

«Nu, tie ienākumi nav lieli,» Elans nodomāja. «Kūpinātavas un vēl nomas nauda vienīgi no Drūrikomas. Savās muižās tas vilks nemaz nav domājis iznomāt zemi.»

Ienākumi nebija gandrīz nekādi. Viņa kundze bija pārdevusi mātes tērpus, lai sagrabinātu šo te naudu, — viņš pieskārās maisiņam uz krūtīm.

—   Mana lēdija… — iesāka Elans un pēkšņi iešņuk- tējās. — Tas cilvēks ir briesmīgāks par velnu!

«Mēs tagad ļausim zemniekiem mazliet atvilkt elpu,» atvadoties bija teikusi lēdija Džoena. «Nodokļi karalim vākti jau divus gadus pēc kārtas, desmitā un piecpadsmitā tiesa samaksāta. Nu zemnieki dabūs mazliet atvilkt elpu.» Te nu bija elpas atvilkšana! Tagad viņam atkal ar Metjū būs jāsiro pa mājām. Un kaut vai viens penijs no šiem ienākumiem tiktu izdots viņa lēdijas labā! Nabadzīte bija spiesta atstāt veco Drūrikomu un apmesties sabrukušajā Tīsas pilī Eseksā, lai neredzētu, kā aplaupa viņas kentie- šus.

—    Bet vai jūs nevarētu man paskaidrot, kas tas par lordu Letimeru un vai tik mums nebūs viņam vēl jāmaksā kaut kādi procenti? — Elans drošības labad apjautājās.

Tirgotājs jutās pārlieku noguris. Kā viņš lai paskaidro šim nabaga vecajam vīram, kā tas īstenībā ir? Piesardzīgi, katru mirkli apstādamies un meklēdams piemērotus vārdus, itālietis visu izstāstīja.

Vārdu sakot, iznāca tā, ka no maija mēneša pilī saimniekos nevis lēdija Džoena Bērlija, bet gan lords Letimers: sers Saimons viņam bija pārdevis visus savus ienākumus trīs gadus uz priekšu.

Itālietis nobažījies paskatījās uz veco vīru.

Taču viņam par brīnumu kalps likās tāds kā jautrāks.

Patiesi — atvadoties viņš vairs tik ļoti neizskatījās pēc līķa, kā tas bija pirms kāda brīža.

—    Lords Letimers? — murmināja Elans, dodamies uz durvīm. — Nu, lai šis Londonas sprukstiņš nāk vien pēc savas naudas. Tīsā ļautiņi ir pliki kā zirņi, bet Drūrikoma, Disbija un Istlī… Interesanti, kā viņš tur tiks galā — viņam taču vēl nekad nav bijusi darīšana ar kentiešiem. Lai nu dara vien, kā zina… Toties tas vilks vairs nekad un nekā neprasīs no mums!

Un vecais vīrs pat iesmējās, iedams garām pārsteigtajam vārtniekam.

… Lielie logi itālieša namā bija aizklāti ar vadmalas aizkariem, un tādēļ spilgtā novembra saule sāpīgi apžilbināja Elana vecās acis, kad viņš izgāja uz ielas.

Acu priekšā sagriezās melni plankumi, un viņš atbalstījās pret sienu.

Šodien pilsētā ļaužu bija vairāk nekā jebkad. Elans tik tikko jaudāja izspraukties caur pūli, bet nākamajā ielā bija vēl sliktāk. Sievietes vaimanādamas vilka līdzi bērnus; vīrieši skrēja kā negudri, neskatīdamies zem kājām un grūstīdami pretimnācējus.

—    Vai tu esi traks! — uzkliedza Elans, kad viņu no visa spēka atsvieda pret sienu. — Kas tie par murgiem!

Viņu atkal notrieca no kājām. Cilvēki skrēja tā, it kā viņus vajātu uguns vai ūdens.

Māva un blēja lopi, aiz namu vārtiem rēja suņi, kvieca cūkas, nokļuvušas pa kājām.

Pār pilsētu skanēja vaimanas. Elans atcerējās jaunību: kaut ko tādu viņš bija pieredzējis tūkstoš trīssimt trīsdesmit devītajā gadā, kad Folkstonai uzbruka bretoņi un to nodedzināja līdz pamatiem.[34]

Toreiz tikpat izmisīgi vaimanāja sievietes, bet vīrieši, šausmu pārņemti, klusēja, nolūkodamies, kā pirāti izsviež viņu mantību uz ielas, dedzina mājas un aizved prom lopus.

Bet no kurienes Norzemtonā būtu uzradušies franči? Pēc tam kad Kalē nonāca angļu rokās, laupīšanas, protams, gadās, bet par tik nekrietnu laupīšanu sen nav dzirdēts.[35]

Sardzinieks, nolicis āvu zemē, sēdēja uz akmens, truli skatīdamies uz priekšu, it kā viņš nebūtu algots, lai pilsētā uzturētu kārtību.

Bet vai tad tā ir kārtība? Elanu pašu trīs reizes nogāza no kājām. Bet nupat pakrita jauna sieviete — un pāri viņai pārskrēja kādi trīsdesmit cilvēki, taču sardzinieks pat aci nepamirkšķina.

«Nudien, šie vīri pilsētas maizē galīgi izlaidušies!»

Elans piegāja pie sardzinieka un piegrūda viņam pie pleca.

—   Paklau, puis …

Sardzinieks pat nepakustējās.

—   Vai tu esi kurls, vai? — Elans uzkliedza viņam pie pašas auss.

Sardzinieks pacēla uz viņu acis. Tās bija gandrīz baltas no šausmām. Tikai pašos dziļumos neskaidri vīdēja tumšās acu zīlītes.

—    Jauns karaļa nodoklis! — viņš pateica. — Četru gadu laikā trešais nodoklis! Parlaments nupat kā apstiprinājis. .Tautu nedrīkst novest līdz izmisumam, citādi no šīs pilsētas nepaliks ne akmens uz akmens! — viņš sacīja, noliekdams galvu līdz ceļiem.

Elans baidījās nevis par sevi, bet par saimnieces zeltu. Viņš pacentās tikt laukā no Norzemtonas vēl ar gaismu.

Tomēr sīktirgotāji, kas viņu panāca, atgriežoties no Sent Olbanas, pavēstīja, ka visas viņa bailes bijušas veltīgas: zemnieki un amatnieki paklaigājuši un izklīduši pa mājām.

2. nodala

Kucēns bija paprāvs, sarkano mālu krāsā, ar lāsumainu pavēderi kā vardulēnam. Acis viņam tikai nesen bija atvērušās, un viņš, mazliet šķielēdams, neapmierināts blenza Džoenā. Viņam bija resns purniņš, kā nosēts ar nākamo ūsu punktiņiem.

Lēdija Bērlija cieši skūpstīja viņa vēderiņu, ausis, degunu, bet kucēns, no tik lielas uzmanības apmulsis, žāvājās, plati atvērdams muti un rādīdams savas melnās, rievainās aukslējas.

—    Viņš man paliks par piemiņu no tevis, — Džoena runāja caur asarām un atkal ņēmās skūpstīt kucēnu. — Es viņu nosaukšu par «Ziediņu». Ja nebūtu viņa, iespējams, ka nekas nebūtu noticis.

Tas bija tikpat kā sacīt: «Ja nebūtu to miežu, es nenokļūtu cietumā,» — kas nozīmē, ja no miežiem nebūtu izbrūvēts alus, es neiegrieztos krogā, nepiedzertos kā lūks, ceļā nesakautos un nekad nenokļūtu cietumā.

Protams, tā nedrīkstēja domāt, bet Džeks pats bija gatavs skūpstīt kucēnu. Viņš stāvēja, rokas sažņaudzis, tikko valdīdams asaras.

—   Sāksim nu atvadīties, Džoena, — viņš ierunājās, noņemdams cepuri.

Viss šķita kā sapnis.

Viņš tik stipri uzmina ar slimo kāju, ka uz apsēja parādijas asinis.

rūsganās vilku

Nē, tas tomēr nav sapnis.

— Lai dievs tevi sarga, Džoena!

— Lai dievs tevi sarga, Džek!

Viņa ilgi stāvēja un lūkojās tam nopakaļ. Tikai tad, kad uz ceļa vairs bija saskatāms tikko manāms punktiņš, lēdija l?ēr lija atgriezās hollā.

— Es jau to zināju: tiklīdz mēs satiksimies — viss sāksies no jauna.

Ja domātu, ka tas notika suņa dēļ, tad vismaz ne jau kucēna, bet tā mātes — rūsganās vilku sugas kuces Ceri jas dēļ.

Suns, kas visu gadu ne brīdi nebija atstājis pagalmu un ar savu izskatu vien spēja aizbaidīt jebkuru klaidoni, nu jau kādas divas nedējas blandījās diezin kur.

Kamēr kuce klīda apkārt, ļauni cilvēki nozaga gaili, norāva dēļus no kādreizējās rijas, ielauza šķūņa jumtu, līzdami pār sētu, un gandrīz nobendēja melno aitiņu, pūlēdamies to izvilkt laukā pa logu. Ja sētā bijis suns, kaut kas tāds nebūtu noticis.

Un, ja Gerija būtu sētā, nevienam svešam cilvēkam, kaut arī viņš nezin kā būtu ievainots, nenāktu ne prātā meklēt patvērumu Tīsas pilī.

Piektdien, septītajā martā (lai slavētā tā diena), Džoena no rīta bija piecēlusies ar ciešu apņēmību pārmācīt izlaidīgo suni.

Kad viņa palūkojās ārā pagalmā, Gerija jau grozījās pie durvīm, zobos turēdama milzīgu pelēku žurku. Bet viņa tūlīt to nolika sniegā, lai pienācīgi apsveiktu savu saimnieci.

—   Nekas tev nelīdzēs! — Džoena piedraudēja un aizgriezās, meklēdama uz naglas pātagu.

Un tikai šajā mirklī viņa pamanīja suņa noliesējušo, nokareno vēderu ar piebriedušajiem zīdekļiem.

—   Ak tad šitā? — viņa teica, atmetot domu par sodīšanu. — Bet kur tad tu esi likusi savus mazuļus?

Kopā ar Metjū viņa pārmeklēja visus salmus un mēslu kaudzi, tomēr kucēni nekur nebija redzami. Tikai pašā pievakarē Elans atnesa šo te — vienu pašu resnu rūsganu kucēnu. Viņš to bija atradis, sekodams pašai Cerijai pa pēdām, viņpus ceļa pamestā āpša alā. Kur palikuši pārējie — tā arī netika pie skaidrības. Kucēns bija novārtījies sniegā un drebēja pie visām miesām, tādēļ Džoena nolēma to kopā ar māti paturēt pa nakti hollā.

Turpat hollā viņa pārnesa vistas un nabaga pārbaidīto aitiņu. Tas bija viss, kas vēl saglabājies no Tīsas pils saimniecības.

—   Beidzot mēs šonakt labi izgulēsimies, — Džoena sacīja.

Tomēr arī tonakt viņiem neizdevās pat acu aizvērt.

Elans jau sen gulēja, Metjū no ādas sloksnēm pina medību somu, bet Džoena pirms gulētiešanas sukāja savas bizes, te pēkšņi Gerija pacēla purnu un ierūcās.

—        Mierā, Čerij! — kundze to apsauca un izgāja paskatīties, kas notiek ārā.

Ja tie ir zagļi, tad viņi var nozagt vienīgi žagarus; baļķi pārāk gari un smagi, bet nekā cita ņemama pilī vairs nebija.

Lēdija Bērlija tūlīt pamanīja cilvēku pie šķūņa. Svešais stāvēja, piespiedies pie sienas, un skatījās uz viņu.

—   Kas tev vajadzīgs? — lēdija skaļi uzkliedza.

Svešais nekustējās no vietas.

Lēdija atgriezās hollā pēc dzelzs stieņa. Metjū nedzirdēja, kā viņa aizcirta durvis, bet varbūt tikai izlikās nedzirdam. Viņš bija visai bailīgs, Cerijai jau spalva sabožas, un viņa skaļi rēja tukšajā hollā.

—   Kas noticis, lēdij? — beidzot Metjū vaicāja.

Ar vienu roku turēdama Ceriju aiz kakla siksnas, ar otru atbalstīdamās uz stieņa, Džoena piegāja pie šķūņa.

Cilvēka nebija.

—        Nākuši zagt vistas, — secināja Metjū, kas bija piesteidzies ar šaujamloku.

Pēkšņi viņa saimniece iekliedzās.

Svešais gulēja uz nomīdītās šķūņa taciņas. Pie viņa kājām pletās liels, tumšs plankums.

Džoena aizsteidzās uz hollu pēc Elana.

Vecais vīrs, atgriezies no Norzemtonas, jutās pavisam vārgs. Gulēja dienām un naktīm un patlaban samiegojies uzreiz nespēja aptvert, ko no tā grib.

—        Viņu derētu kārtīgi pārmācīt, lai nekad vairs netīko pēc citu labuma! — rūca Metjū, kopā ar kundzi un Elanu nesdami iekšā pa apledojušajiem pakāpieniem smago augumu.

Asinis plūda tik stipri, ka visi trīs bija notriepušies no galvas līdz kājām.

—        To razbainieku tik vajadzētu pamatīgi iešūpot un nosviest lejā no mūra pils grāvī! — Metjū nerimās.

Elans domāja citādi.

—        Kundze lika viņu pārsiet, — viņš iebilda. — Bet, kad atjēgsies, lai iet, kur acis rāda. Ne jau katrs klaidonis ir razbainieks, — viņš piebilda, atcerēdamies mežabrāļus.

Abi vecīši gaidīja, ko teiks lēdija.

Džoena pavēlēja, lai svešo uznes augšistabā un novieto gultā. Dienā tur ir gaišs un būs ērtāk arī pārsiet.

—   Jūsu gultā, milēdij? — Elans pārbijies iesaucās.

Taču Džoena jau bija pacēlusi svešo aiz pleciem. Nudien, tie abi vecie ir vēl nevarīgāki par bērniem.

—        Ķerieties pie kājām un tik daudz nepurpi- niet, — viņa piemetināja.

Svešais ievaidējās un pakustināja roku.

Elans atnesa gaismekli.

Vajadzēja apskatīties, kas tur īsti ir.

Brūce bija pie potītes — nevisai dziļa, nesen iegūta. Bulta bija iestrēgusi kaulā un nolūzusi. Džoenai tikai ar lielām pūlēm izdevās dabūt laukā uzgali. Elans tūlīt apturēja asinis, parsiedams kāju virs brūces ar brieža dzīslu.

Ziņkāres dzīts, viņš pacēla gaismekli pie svešā sejas.

«Pavisam jauns!» viņš nodomāja. «Pirms trim gadiem tāds puisis būtu varējis nopelnīt maizi visai ģimenei. Bet tagad viņš izsalcis klīst pa ceļiem. Ai jūs, kungi, kungi, ko jūs darāt! Ak vai, pie laba glala nevedīs visa tā izdarīšanās ar zemniekiem! Tā vēl varēja rīkoties vecajos laikos, bet ne tagad!»

—   Un kur jūs pati gulēsiet, milēdij? — jautāja Elans.

Kundze klusēja. Viņš neapmierināts pagriezās pret to.

—        Un kur jūs pati gulēsiet, milēdij? — viņš pikti atkārtoja.

Kundze stipri atbalstījās pret viņa plecu.

—   Vienu brītiņu, Elan, — viņa vājā balsī pasacīja.

Tad piecēlās un atvēra lādīti.

Sameklējusi savu smalko vēl jaunavas laika lakatu, lēdija to pārplēsa uz pusēm, ka nošvirkstēja vien.

—        Rīt pie gaismas mēs viņu pārsiesim, kā nākas, — drebošā balsī viņa teica. — Bet tagad ejiet gulēt! Es sev uztaisīšu guļvietu hollā. -

Viņa noņēma no savas gultas lāčādu un paklāja hollā izdzisušā kamina priekšā.

Augšistabā bija daudz siltāk, jo tur dažreiz kurējās og]u krāsniņa.

Metjū paslepus piesita sev ar pirkstu pie pieres.

«Jā,» nodomāja Elans, «ar diviem tādiem muļķiem pat jaunam cilvēkam te var samežģīties prāts.»

Bet kādam taču vajadzēja aizstāvēt viņa mazo Džoenu!

— O, viltībā lēdija ir atsitusies nelaiķi serā Hjū! — viņš teica. — Augšistabas durvīm ir divas aizšautnes. Mēs tās pamatīgi aizbultēsim, tad mums visu nakti nevajadzēs bažīties, domājot, ko īsti esam ielaiduši pilī… Ne jau katrs spēj izsviest mirēju uz ceļa, — viņš piebilda, paredzēdams Metjū iebildumus. — Mūsu lēdija klosterī mācīta vainas dziedināt un būt žēlsirdīgai. Bet jūsu razbainieki tīko vienīgi dedzināt, laupīt un par svešu naudu pirkt mājas Londonā.

Runādams par razbainiekiem, viņš domāja visu seno un ievērojamo Bērliju dzimtu.

Svešais bija atguvis samaipu jau naktī, jo vecie vīri, piecēlušies ar gaismiņu, izdzirdēja viņpus durvīm dudinām balsis.

Ja nebūtu Elana, Metjū pieietu un noklausītos: viņu briesmīgi mocīja ziņkārība. Taču šodien bija viņa reize pārlūkot medību cilpas. Paņēmis vakar nopīto Somu, viņš devās ārā, visu laiku atskatīdamies uz jumtistabas durvīm.

Elans tūlīt piespieda ausi pie spraugas.

—     Tev nevajadzēja ielaisties kautiņā, — teica viņa kundze. — Vai es pareizi runāju, Džek?

—     Jā, zināms, man ir svarīgākas darīšanas, — svešais piekrita. — Bet sardzinieks tā sita vecīti, kā mēdz sist slinku zirgu, un es nenovaldījos. Nē, tagad es būšu apdomīgāks. Kaut tikai nokļūtu līdz Fobingai! Bet arī pa ceļam man ir pie kā paslēpties.

—     Vai tā zvejnieka otrā meita ir ļoti skaista? — jautāja lēdija.

—     Bīsties dieva, Džoena! Kā tu patlaban vari domāt par kaut ko tādu!

Gerija pagalmā skaļi ierējās.

—   Ehei, ei, jūs tur pilī! — kāda balss no ceļa kliedza.

—       Tā tik vēl trūka! — murmināja Elans, nekādi neva

rēdams trāpīt roku vecajā vamzī. — Lēdij, lēdij! Lai dievs nedod, ka būtu uzradies pats sers Saimons! Piesar- gieties, lēdij!

Bet-viņa kundze pa to laiku šķirstīja svešinieka matus un tina tos ap saviem pirkstiem.

—    Redzi, Džek, es esmu vienā zeltā, — viņa maigi runāja. — Kādas bagātības man vēl vajadzīgas! .. . Vai tev ceļā nebija auksti? Un kāpēc tu nogriezies uz mūsu pili? Un kā tu uzgāji izlauzto caurumu mūra žogā? Vai tu domāji, ka te satiksi lēdiju Bērliju? Tikai saki man visu taisnību!

—    Es saku taisnību … Nē, es nedomāju, ka satikšu tevi. Es būtu apgājis pili ar četrdesmit jūdžu lielu līkumu, ja zinājis, ka šeit dzīvo lēdija Bērlija. Caurumu atradu tādēļ, ka uz turieni veda pēdas. Man nemaz nebija auksti, jo ļoti sakarsu iedams.

Pēkšņi viņš atcerējās apmetni un tumši pietvīka.

—    Ja tu prasi tādēļ, tad es tavu apmetni atdevu, Džoena. Varbūt tu man nepiedosi, bet es to atdevu pirmajam nejauši satiktajam ubagam. Tas notika tajā diena, kad uzzināju par tavām kāzām.

—    Nē, ne jau tādēļ es vaicāju, — teica Džoena, bezrūpīgi smiedamās. — Bet vai tas ubags vismaz apsolīja labi aizlūgt dievu par tevi, saņēmis tik dārgu apmetni? …

—   Nolaidiet tiltu! — kliedza jātnieks no ceļa.

Tagad Elans viņu jau saskatīja, kā nākas. Tas bija pilnvarnieks no Semfordas. Tāda dēļ nav vērts pūlēties. Jau rit pat jāpasauc kalējs, jo kādreiz ar tiltu var notikt nelaime. Viņi trijatā ar lēdiju tik tikko spēj pagriezt ratu, — un ja nu negaidot ierodas sers Saimons?

Tomēr nevar taču svešam cilvēkam skaidrot, ka tilts nav nolaists kopš paša rudens un ka lēdija Bērlija un viņas saime tiek no pils laukā pa caurumu mūrī, bet pēc tam pa aizsalušo ūdeni pāri grāvim.

Pilnvarnieks izvilka-no azotes papīra tīstokli un pakratīja to virs galvas.

Elans pa ledu nokāpa pie viņa. Pilnvarnieks bija atvedis vēstuli no sera Saimona Bērlija.

—   Nu, kā ir ar jūsu zemniekiem? — viņš jautāja, ga- baliņū jau aizjājis un pagriezies pret Elanu.

Tas nesaprata, ko pilnvarnieks ar to doraāT

—   Bet kā ar jūsējiem? — viņš atbildēja tāpat ar jautājumu.

—   O, mēs savus zemniekus turam šitā! — pilnvarnieks skaļi attrauca un parādīja sažņaugtu dūri.

Kad Metjū atgriezās no meža, lēdija Džoena, vecais Elans un svešais sēdēja hollā pie galda.

—   Cik ilgs laiks jau pagājis, kopš Toms Bēkstons ir Greivsendā? — viņam jautāja kundze.

Metjū neatbildējis skatījās uz viesi.

«Var jau būt, ka mani kungi ir razbainieki, bet viņi nesēdina pie galda kuru katru zemnieku,» viņš nodomāja.

—   Toms Bēkstons? — viņš atcerēdamies pārjautāja.

—   Jūs viņu palaidāt, milēdij, tieši pašos Kristus miesas svētkos.

—    Bet kad atgriezīsies sers Saimons? — vaicāja kundze, ielūkodamās vēstulē. — Nabaga Toms! Ka viņam to darīt zināmu?

Toms Bēkstons bija trešais kalps, kuru sers Saimons aizjādams atstāja savai sievai. Lai gan Toms Bēkstons bija pavisam jauns, viņš labi pieprata amatus. Viņš nebija vienkāršs kalējs: no sudraba plāksnītes Toms prata izgriezt smalkas lietiņas, gluži ka mežģīnes, kuras tirgotāji pēc tam labprāt uzdeva par venēciešu darbu. Kundze apžēlojās par viņu un palaida uz Greivsendu, kur sudrabkaļi bija gatavi viņu cits citam no rokām izraut.

Pēc likuma vajadzēja vienu gadu un vienu dienu nodzīvot pilsētā, lai kļūtu par tās pilsoni, bet pēc tam, lai arī lu būtu dzimtcilvēks, pilsēta tevi vairs neatdos senjoram, kaut vai tas no ādas līstu laukā.

—   Jūsu kungs sers Saimons Bērlijs ieradīsies pilī feb- ruara pēdējās dienās… — svinīgi paziņoja lēdija Džoena.

—   Sēdies, Metjū, tu esi pārlieku vecs, lai stāvētu pie durvīm.

«Bet tas puisietis vēl pārlieku jauns, lai viņu sēdinātu pie kunga galda,» nodomāja Metjū, galvu šūpodams.

—    Jūsu kungs liek iztīrīt stalli sakarā ar viņa ierašanos, bez tam norīko Tomu Bēkstonu par kalpu pie sera Ralfa Brauninga, ar kuru viņš parakstījis šo vienošanos. Nu, ko jūs par to teiksiet, sirmgalvji?

—   Manai kundzei ir tāda pati noteikšana par kalpiem kā kungam, — ieteicās Elans.

—   Ja kundze jau šodien pat mani palaistu brīvā vaļā un vēl iedotu smagu maku, pilnu sudraba, es nekustētu no vietas, baidīdamies no kunga bardzības, — iebilda Metjū.

—   Nu, lai notiek kas notikdams! — nomurmināja lēdija Džoena.

Labi, ka tas viltīgais lapsa Metjū guļ kā murkšķis. Viņi atkal tērzēja skaļā balsī, pat neraizēdamies par pusviru atstātajām durvīm.

Kundze pārsēja svešajam brūci, it kā viņš pats to nespētu izdarīt.

—    Tev, Džek, ilgi nebūs jāgaida! — viņa maigi runaja. — Sers Saimons mani nemīl un nekad arī nav mīlējis, es to uzzināju tūlīt pēc kāzām. Ja Romas pāvests atļaus viņam šķirties, viņš būs priecīgs laulāties vēlreiz ar meiteni, kura pēc rakstura vairāk viņam piemērota.

Svešais kaut ko nomurmināja sev zem deguna.

—   Nē, nē, tā nerunā! Viņš apņēma mani par sievu, kad es vēl biju pavisam nabaga, gandfīz ubadze.

«Tāda pati kā tagad,» nodomāja Elans un pats bija pārsteigts par savām domām. Un vēl vairāk viņš brīnījās par to, cik drosmīgi to visu apspribž viņa mazā lēdija. Laikam jau tās gudrības viņa saklausījusies tajā sasodītajā Londonā, jo karaļa tēvoči paši precējušies trīs un četras reizes un to atļauj darīt ari saviem bruņiniekiem.

—    Bīsties dieva, Džoena, ja tu mani arī šoreiz māni! — svešais teica par atbildi uz visām viņa kundzes runām.

Un te nu vecais Elans izdzirdēja kaut ko tādu, ka mati saslējās stāvus uz viņa nabaga galvas.

—   Man no dieva nav jābīstas, Džek, — atbildēja mazā lēdija, — vienīgi tu vari mani tiesāt, un, ja tu man esi piedevis, tad man ne par ko citu vairs nav jādomā … Vai es pa šo laiku esmu ļoti novājējusi un izskatos neglīta, Džek? — viņa tūdaļ apjautājās.

—   Tu esi tikpat skaista kā vienmēr, bet resna nekad nebūsi. Ar laiku tu tikai plecos piebriedīsi kā lauku zēns.

Un svešais, it kā nebūtu vienkāršs zemnieks, bet lēdija Bērlija — augstdzimusi dāma, piecēlās un uzlika rokas viņa kundzei uz pleciēm.

—   Vai drīkstu tevi noskūpstīt, Džoena? — viņš jautāja tik skaļi, it kā runātu ar savu paša sievu.'

Elans saslējās un savilka dūres.

Bet viņa mazā Džoena labi atbildēja, lai gan varbūt ne gluži tā, kā pienāktos lēdijai no Drūrikomas pils.

—    Gan jau tu mani skūpstīsi, Džek, ne tikai vienu, divas vai trīs reizes, taču pagaidām dieva un cilvēku priekšā es esmu Saimona Bērlija sieva. Vai tiešām tu gribētu, lai es vairs nevarētu viņam acīs skatīties? Manas lūpas tiek- tin tiecas tev pretī, bet labāk vairs nerunāsim par to.

Elanam no priekiem gandrīz vai elpa aizrāvās, izdzirdot, ka svešais uz visiem laikiem atstāj pili. Un Elans pareizi darīja, cenzdamies drīzāk dabūt viesi projām, — tik tikko puisis paguva nozust no acīm, bet jumtistabā vēl nebija izgaisusi ādas un sviedru smaka, kādu vienmēr atstāj zemnieks, kad atauļoja Saimona Bērlija vīru priekšējās vienības ar lāpām.

— Šurp jāj kungs ar medību svītu — dzinējiem un va- nagziņiem! Viņam līdzi ieradīsies lords un lēdija Bērviki, lēdija Tointona un citi. Tūlīt jāiekurina visi kamīni pilī, lai dāmas mitrajās telpās neapaukstētos, un jākurina līdz tai dienai, kamēr ieradīsies sers Saimons. Lords ved līdzi pārtikas krājumus un pavārus un lūdz lēdiju parūpēties tikai par telpām deviņiem kungu kārtas viesiem un divdesmit trim kalpotājiem.

Tas bija tūkstoš trīs simti astoņdesmit pirmā gada trīspadsmitajā martā.

Lēdija Džoena tūdaļ sāka gatavoties viesu uzņemšanai. Nākamajam gadam sazāģētā malka jau liesmoja kamīnos. Elans un Metjū krita vai no kājām nost, mēžot no staļļiem mēslus un pierīkodami siles.

Pati lēdija, rokas nežēlodama, berza ar smiltīm un pelniem melnās nokvēpušās sijas, pēc tam ķērās pie balsi- nāšanas.

Jautri dziedādama, Džoena stāvēja uz trepītēm un ar sareni vilka pa sienām. Parasti sienas balsināja tikai cilvēka augstuma, bet viņai gribējās, lai, viesiem ierodoties, holls izskatītos svētdienīgi uzposts.

Tagad katru dienu viņa iesāka un pabeidza dziedādama. Viņa atsauca atmiņā visas normandiešu romances, ko bija dzirdējusi bērnībā, un tas, ko viņa iemācījās Londonā, un pat Kentas un Eseksas zemnieku dziesmas.

Viņu nemaz vairs nekaitināja abu veču pukošanās. Galvu piešķiebusi, Džoena darīja savu darbu un klausījās, kā viņi apakšā ķīvējas.

— Ja es būtu tikpat jauns kā tu, — teica astoņdesmitga- dīgais Elans septiņdesmit divus gadus vecajam Metjū, — es pats samīcītu mālus, nevis ļautu mūsu lēdijai noņemties ar šo netīro darbu.

Ziediņš, kurš pēdējā laikā bija stipri paaudzies un nobriedis, līksmi rēja, lēkāja un krita pie zemes, cenzdamies sakampt savu saimnieci aiz kājām.

Pašreiz tas bija radījums ar lielām ķepām, smagu pakaļgalu un īsu kaklu. Kad to sauca, tas pagriezās ar visu augumu kā lācis. Bet jau tagad varēja pateikt, ka ar laiku no viņa iznāks krietns suns.

Pēc divām nedēļām pili saņēma ziņu, ka seru Saimonu Bērliju pa ceļam uz TIsu sastapis viņa sens draugs un ciņu biedrs sers Džordžs Sībils un uzaicinājis pamedīt tā mežos. Lords atgriezīšoties mājās tikai marta beigās. Tomēr Tīsas pils saimnieks neieradās ne martā, ne aprīlī, bet vēlāk sakās tādi notikumi, par kuriem jāpastāsta īpaši.

3. nodala

Brivinieks, vārdā Džons Fokss, reiz tika izsaukts darīšanās uz pili pie sava kunga sera Godfrija Boldvina.

Tas notika Eseksā tūkstoš trīs simti septiņdesmit sestajā gada.

Džons Fokss skaitījās turīgs zemnieks un nomāja zemi no sava serijora. Viņš bija viens no cienījamākiem vīriem visā apkaimē, septiņu bērnu tēvs, kārtīgs nodokļu maksātājs un krietns katolis.

Kungs viņu bija atsaucis, lai apspriestos par tirgošanos ar vilnu, ko bija iecerējis darīt savā muižā.

Sarunā bija klāt abatijas priors1 un muižnieka dēls, jaunais masters Ralfs Boldvins. Māsters nesen bija atgriezies no Francijas sadziedēt kaujā gūto brūci. Jau kopš bērnu dienām viņš pēc dabas bija straujš un nesavaldīgs, un tas arī noveda viņu pie gaužām kjūmā atgadījuma.

Džons Fokss, sarunā aizmirsies, bija uzlicis roku uz sera Godfrija krēsla atzveltņa. Tad jaunais Ralfs Boldvins, nevarēdams paciest zemnieka nekaunību, dusmās pielēca kājās un ar mednieku dunci, kas viņam bija klāt, nocirta Džona Foksa pirkstus — visus četrus labās rokas pirkstus, ka tie bija balstījušies uz krēsla atzveltņa.

Fokss iekliedzās un, savīstījis roku vamža stūrī, metās laukā no istabas.

— Ei, zemniek, nāc šurp un paņem savu gaļu! — uzkliedza māsters Ralfs Boldvins sev par nelaimi.

Džons Fokss atgriežas un salasīja nocirstos pirkstus.

Pēc tam viņu divas reizes sauca uz pili, bet viņš tur vairs nerādījās. Sadziedējis roku, Džons Fokss aizgāja mežā.

Jaunībā brīvinieks bija bijis labs .strēlnieks, bet ar laiku no pārticīgās un mierīgās dzīves aptucis, zaudējis kādreizējo izmaņu un vairs nespēja trāpīt mērķī. Tomēr mežā viņš nodzina nedaudz tauku un, katru dienu vingrinādamies, noslīpēja savu māku tik tālu, ka, ar savu vienīgo ikšķi atvilcis stiegru, palaida to vaļa tik spēcīgi, ka bulta izurbās cauri jaunam kociņam.

Ar ādu apvilkto vairogu Džons Fokss nokrāsoja sarkanu un piesita pie tā četrus sakaltušus, līkus pirkstus ar gariem nagiem.

Mežā pie viņa ieradās dažādi ļaudis, un viņš tos pieņēma visus bez izšķirības.

Dēli nesa viņam no ciema stopus un bultas, ko darināja pārdošanai viņu kaimiņš bultu meistars Tomass. Džona Foksa sieva tam visam naudu nežēloja.

Ar šiem pašiem cilvēkiem Džeku Salmiņu pirms četriem gadiem bija savedis kopā jumiķa dēls no Dārtfordas Vats Teilors. Arī patlaban, pamezdams Tīsas pili, Džeks cerēja atrast pie viņiem patvērumu.

Cilvēks, kurš ilgu laiku pavada pilī vai pilsētas mājā, paskatījies uz sniegu, uz zemajām debesim, uz vienmujo balto ceļu, teiktu, ka šogad ziema tik drīz nebeigsies.

Lai gan ir marts, jau otro nedēļu pūš ass ziemeļrītenis, saule nogrimst spilgti sarkanos mākoņos, kas atkal sola vēju vai salu. Dzeņi nes čiekurus tuvāk ligzdām, it kā gatavotos otrai ziemai, bet vārnu ķērcieni pārspēj visas pārējās skaņas mežā.

Tomēr Džeks gāja smaidīdams. Viņš droši zināja, ka pavasaris vairs nav tālu. Un ne jau tādēļ, ka atkal atradis Džoenu, arī ne tādēļ, ka viņa apsolīja, tiklīdz nokusīs sniegs, sameklēt to Fobingā. Džeks gluži vienkārši pārāk labi pazina mežu un tā iemītniekus.

Sniegs zem kokiem izskatījās kā tārpu izalots, bet pauguriņā sadzeltējis, kā dzeltē vāveres pavasarī.

Tagad vairs nav iespējams laisties kupenām pa virsu, tās ir čaganas un saplakušas, bet vakar Džeks redzēja mežnoru, no vienas vietas nostaigātu sīkām pēdiņām, it ka šeit būtu notikušas zaķu dejas vai rotaļas. Zvērs ātrāk par cilvēku nojauš tuvo siltumu un priecājas par to.

Ari cilvēks, ja labi ieklausās, visā meža var sadzirdēt liegu zvanoņu, līdzīgu skuju sanēšanai, — tās ir palāses. Tieši tās sadeldējušas sniegu zem kokiem un sasaldamas san vējā.

Šīs palāses liecina, ka vairs ņav tālu īstais atkusnis.

Džeks gāja, vērīgi raudzīdamies apkart. Tomēr tās nebija ne palāses, ne arī zaķu pēdas, kas patlaban saistīja viņa uzmanību.

Kungi domā, ka tā nav zemnieku daļa saprast burtu zīmes. Viņi aizliedza nebrīvo zemnieku bērniem apgūt lasīšanas un rakstīšanas māku, kā arī aiziet par amatniekiem. Zemniekam jāsēž uz zemes un visu, ko viņš no tās iegūst, jāatdod senjoram. Zemnieks nedrīkst ne lasīt., ne rakstīt, bet, kad senjors kopā ar viņu sastāda kādu papīru, viņam nav jasaprot tā saturs. Sazināties ar citu novadu zemniekiem ari nav brīv: viņi cits no cita var aizgūt kaitīgas domas.

Tomēr zemnieki, neprazdami lasīt un rakstīt:, lieliski sazinājās savā starpā, un, iedams pa balto, tukšo ceļu, Džeks uzzināja jaunumus par saviem draugiem. Tiesa gan, tas bija pavisam kas cits nekā uz pergamenta rakstītas ziņas, bet, ja cilvēks ir vērīgs, viņš var saprast daudz ko.

Lūk, tur aizlauzts priedes zars un pagriezts uz dienvidiem. Šajā vietā jāšķērso ceļš un jānogriežas uz taciņas, kas ved uz Semlordu. Stāt! Kļavas pakājē salikta akmeņu kaudzīte. Džeks paskatījās uz visām pusēm un, saspļāvis saujās, apķērās ap gludo koka stumbru.

Kļavas dobumā, šaurā kā roka, bija vecs vāveres midzenis. Džeks tajā sataustīja akmentiņus — viens, divi, trīs, četri. Ko tas varētu nozīmēt? Getru dienu gājums? Varbūt četras jūdzes no šejienes? Vai arī nāk četri cilvēki? Tomēr, lai nu kā tas būtu, jāiet dienvidu virzienā.

Brīžiem krūmos, it kā nejauši uzkritis, šūpojās zars ar čiekuriem, dažreiz pāršķelts zars bija krustiski sasiets ar zāles stiebru, un Džeks, labi saprazdams šis zīmes, devās uz priekšu.

Tikko nocirsts jauns ozoliņš, kas gulēja šķērsām taciņai, darīja zināmu, ka mežabrāļi ir tepat kaut kur tuvumā.

Bet kādu signālu viņiem tagad dot? Nevar taču pogot kā lakstīgala vai svilpot kā vālodze, ja sniegs visapkārt vēl nav nokusis!

Džeks pagāja pa taciņu uz priekšu, pagriezās atpakaļ un nokļuva nelielā baltā laucītē. Nekur nevienas pēdas. Uz kokiem un krūmiem — nevienas zīmes.

Vai nocirstais ozoliņš nenozīmē, ka mežabrāļus kāds ceļā iztraucējis un viņi devušies atpakaļ?

Džeks uzmanīgi aplūkoja sūnas pie celma, akmeņus ceļa malā, krūmus un zarus. Ja zemē arī bijušas kādas pēdas, naktī tās visas aizputinātas ar sniegu.

Vēja dzītajam putenim nopakaļ pa ceļu viņam pretī ku- murojās kaut kas tumšs. Džeks sadzirdēja skaudru pātagas plīkšķi un mudinošus uzsaucienus: «Hei-hei, ohei, helo!»

Tur viri dzina lopu baru.

Ja reiz jāgriežas atpakaļ, tad vislabāk būtu pievienoties lopu dzinējiem. Šie puiši ne vienu bēguļojošu zemnieku vien paglābuši no ķibeles. Ka tikai viņus nepavadītu sar- dzinieki!

Džeks cieši vēroja ceļu, samiedzies no sniega, kas aiz- ķepināja acis, un pēkšņi pikti atmeta ar roku: lopu baram pa priekšu ar pīķiem un šaujamlokiem jāja divi zaldāti.

Tas nozīmēja, ka lopi bija vai nu uzpirkti, vai nolaupīti karaļa vajadzībām.

Jātnieki, skaļi sarunādamies, soļiem virzījās pa ceļu, ļaudami zemniekiem kliegt līdz aizsmakumam un nemitīgi vicināt pātagas.

Bet jātniekiem pa priekšu, atvieglodams viņiem ceļu, vējš pa zemi dzina biezu sniegu kā baltus karapulkus.

Negaidot Džeks pilnīgi skaidri izdzirdēja, ka krūmos turpat līdzās kaut kas iečabas, taču skaļi kliedzieni uz ceļa tūlīt novērsa viņa uzmanību.

Priekšējais jātnieks ar savu zirgu pilnā sparā iegāzās šķērsām ceļam izraktā grāvī, kas bija labi nosegts ar zariem un sniegu. Otrais tūlīt apturēja zirgu un jau pacēla šaujamloku, jo uz ceļa no krūmiem izdrāzās kāds desmits cilvēku ar rungām un cirvjiem.

Lopu dzinēju bija drusciņ mazāk, tomēr viņi, izmantodami jezgu, pat nedomāja par sardziniekiem, bet, laimīgi tikuši garām grāvim, pacēla virs galvām pātagas. Tās, aprakstījušas gaisā milzīgus astoņniekus, nolaidās pār apstulbušajiem vēršiem, un pēc mirkļa viss bars nozuda aiz ceļa līkuma. Pa vidu cieši cita pie citas kā labi draugi rikšoja aitas.

Tomēr vienu teli un divas aitas lopu dzinējiem nācās zaudēt.

Pat nezinot, vai lopiem līdzi jāj zaldāti, bet, spriežot kaut vai pēc tā, ka dzinēji par savu mantu neko daudz nebēdā, varēja noprast, ka lopi pieder karalim.

Vienam sardziniekam izdevās aizauļot, otra zirgs nobrāza kāju, tomēr tas pat nekliboja, bet zaldāts bija sveiks un vesels.

Džona Foksa tiesa bija ātra un taisnīga. To tēvaini, kurš pretojās un ievainoja divus mežabrāļus, būtu vajadzējis pakārt pie pirmā zara, bet viņš aizlaidās lapās. Otrs, nometis ieročus uz ceļa, lūdza apžēlot, un viņam lika uzskaitīt divdesmit sitienus ar nūju un palaist, lai iet.

Zirgu pavēlēja stingri pieskatīt — tas noderēs pašam Džonam Foksam.

Ieguvums — divas aitas un tele nenodzīvoja pat stundu. Nokautajiem lopiem nodīrāja ādu, izņēma iekšas, kaulus salika katlā, bet gaļu sagrieza plānās šķēlēs, apsālīja un pakāra kaltēties vējā.

Arī ādas pamatīgi apkaisīja ar sāli: mežabrāļi pavisam nesen bija atņēmuši veselu vezumu sāls.

Džeku aizveda uz nometni, kas bija ierīkota netālu no pašas Semfordas. Viņu uzņēma laipni, kārtīgi pabaroja un apsolīja iedot ceļam vēl gaļu un sāli, tomēr viņš bija drūms.

Viņu nomāca smagas domas.

Džons Fokss tagad valkāja ar lūšādu oderētu apmetni, bet bezpirkstu rokā nēsāja cimdu kā muižnieks.

Džekam šķita, ka Fokss tīšā nevērībā tik tikko pamāj ar galvu, atbildot uz viņa godbijīgo sveicinājumu, ar savu rīcību it kā gribēdams paradīt, ka kopš pērnā gada daudz kas mainījies.

Tiesa gan, tagad viņam ļaužu divreiz vairāk,, un, ja toreiz viņi abi ar Džeku gulēja, ierušinājušies pērnā gada lapās, tad tagad Džonam Foksam uzslien būdu. Apsēdites ieturēt maltīti, viņš gaida, kamēr puisis viņam sagriež gaļu, lai gan tas nācis no tā paša Semfordas ciema kā Fokss un ir tāds pats brīvlaistais zemnieks kā viņš.

Un vai tad zemniekiem — vienalga, vai tie ir brīvlaistie vai dzimtcilvēki — klājas blandīties pa mežu, uzbrukt pajūgiem un aplaupīt ceļavīrus?

«Tā bruņinieki sev kavē laiku,» Džeks nodomāja, ierīkodamies uz guļu pie ugunskura. «Tad jau nav nekāds brīnums, ka viņi aizgūst arī citas bruņinieku izdarības.»

Dīkdienība nekad tik cieši nevieno cilvēkus, kā tos vieno darbs. Vajag daudzus gadus vienā un tajā paša stundā celties no rīta, vienā un taja pašā stundā doties uz tīrumu vai darbnīcu, vienā un tajā pašā stundā nolikt darba rīkus vai izjūgt vēršus, un tad skaidri var pateikt, ko vēlas kaimiņš pa labi un ko vēlas kaimiņš pa kreisi. Nekādas lielās gudrības tur nevajag, jo viņi vēlas to pašu, ko tu.

Džeks sen nebija tik sātīgi paēdis kā šodien. Viņam tūdaļ uzmācās miegs. Tomēr stipras sāpes kājā un domas ilgi neļāva aizmigt. Būtu labi no Fobingas aiziet aplūkot veco Džeinu Stro. Četru gadu laikā Džeks tikai trīs reizes redzējis māti. Fils droši vien jau ir īsti brašs puisis, tikai žēl, ka viņam acs maitāta. Tomu un meitenes Džeks atcerējās ļoti neskaidri, viņš jau bija aizmirsis to sejas.

Visus četrus gadus Džeks cēlās un gūlās ar Džoenas vārdu uz lūpām, bet tagad viņam meitene vairs it kā nebija ne prātā. Bet tas bija tikpat kā sēdēt ar muguru pret liesmojošu ugunskuru. Kaut arī sejā nezin cik nikni cērtas vējš un sniegs, tomēr zini, ka tepat blakus ir uguns. Reizēm saltums izskrien caur visiem kauliem, bet tu paciet, jo, tiklīdz izstiepsi roku, jutīsi siltumu.

—   Viņai taču laikam bija tās pašas kurpes, kas pirms četriem gadiem, — Džeks pēkšņi noteica, rūgti iesmējies. Ja tev kads aiz ļauna prāta tīši pieduras savainotai rokai, tad tevi pārņem tādas pašas sāpes un niknums.

Nezin vai Saimonam Bērlijam ienāks prātā atvest savai sievai jaunas kurpes no Londonas!

—   Kad tu būsi mana sieva, Džoena… viņš skaļi pateica, taču tūdaļ aprāvās. Ja jau tik ilgi nav atļavies domāt par to, tad var pagaidīt vēl mazliet.

Džeks atcerējās zēnu, kurš pirms četriem gadiem vār- tijās pa smiltīm, kozdams sev rokas un izmisīgi elsodams.

—   Jā, tu pareizi pateici, Džoena: tā vēl nav pati lielākā nelaime!

Viņa rūgti raudaja, kad Džeks stāstīja par sevi, bet tad piecēlās un noslaucīja asaras.

—   Es vairs nekad tev tā nedarīšu, — viņa sacīja. — Man jau arī nebija nekāda saldā dzīve. Un tomēr tā vēl nav pati lielākā nelaime. Ja tu pajātu pa Kentas grāfisti, tu būtu ar mani vienis prātis.

Viņai žēl savu turīgo brīvinieku, ko izputinājis karš un nodokļi. Viņš krustām šķērsām izstaigājis kājām, nevis jāšus gan Kentas grāfisti, gan Eseksas grāfisti, gan Sari, gan Safolku, gan Norfolku, gan Hārfordšīru, un tas, kas notiek Kentā, vēl nav pati lielāka nelaime. Bet lai dievs tevi svētī, Džoena, par to, ka tu nedomā par sevi vien!

Mežabrāļu nometnē neviens cits negaidīja Vatu Teiloru, vienīgi Džeks, un arī viņš bija zaudējis cerību ar to satikties. Un tomēr Džeks, kā jau norunāts, sakrava akmeņu kaudzīti uz ceļa. Teilors bija cerējis Meidstonā apraudzīt Džonu Bolu, ja izdosies iekļūt cietumā.

Pēc triju mēnešu ilgas badināšanās mežabrāļi šodien pirmo reizi paēda pilnu vēderu.

Viņus pieveica miegs. Aizmiga pat Vilis Vilkinss, kura pienākums bija pārbaudīt sargus pie ceļa.

Nakts vidū uztrūkusies sargi jau metās celt trauksmi, bet, uzpūtuši gruzdošu pagali, tūlīt pazina stiprinieku Vatu. Vienīgi viņš tā prata uzrasties — kā no gaisa nokrist.

Tūlīt atskanēja smiekli un jautri izsaucieni, taču Tei- loram prāts nenesās uz jokiem.

—    Šos cilvēkus, — viņš teica, norādīdams uz sargiem Villu Vilkinsu, Benu Džonsu un Benu Trompu, — šos cilvēkus vajadzētu sasiet un atstāt turpat. Vinsberas zemessargu vienībā man pateica, ka šajā mežā pēc karaļa pavēles gatavojoties uzbrukt mežabrāļiem.

Džeks' vakarā bija aizgājis no izdzisušā ugunskura un ierīkojies sausserža krūmos un tagad no tumsas vēroja satrauktos vīrus. Jā, šoreiz, acīm redzot, būs nopietnāks cīniņš, nevis desmit vīru uzbrukums diviem vai karaļa lopu ' aizdzīšana, kurus zemnieki neaizsargā.

Gar ugunskuru šurpu turpu šaudījās tumši stāvi. Brīžiem kads piesvieda žagarus uguni, un tad augšup uzšāvās liesma un dzirksteles. Mežabrāļi steigšus ķēra savus lokus un bultas un bikstīja samiegojušos biedrus.

Džeks gulēja nekustēdamies. Te bija vienkopus divdesmit vīri ar stopiem un bultām, divpadsmit vīriem bija cirvji, bet pārējie piecpadsmit vai divdesmit — bruņojušies ar rungām.

Ja tada vienība nespēj atsist karaļa sūtītos ķērājus, tad jau ļaudīm nebija vērts divus, tris un četrus gadus kvernēt mežā, nostatīt izbāztu lelli muižnieka apmetnī un katru dienu vingrināties mērķī šaušanā. Šķiet, Džonam Foksam vēl nebūtu pienācis laiks atzīties savā vainā un iesviest krūmos sarkano vairogu ar četriem izkaltušajiem un līkajiem pirkstiem.

Džeks cieši vēroja vienības priekšnieku un Vatu Tei- loru, kas gāja viņam līdzās. Džeks nekad nebija vērojis savu draugu iztālēm. Kad tu, cilvēks, stāvi viņam blakus, visu laiku nāk prātā doma, ka viņš var tevi pacelt gaisā ka nieku, sasiet mezglā un aizsviest pusjūdzi tālu.

Tie. abi pagāja garām Džekam, gandrīz, pieskardamies viņam ar drēbēm. Ugunskura liesmu apžilbināti, viņi tumsā nekā neredzēja.

Kamēr Džons Fokss lika vienu soli, Vats Teilors spēra divus.

—   Varbūt mums tomēr kaut cik jāaizstāvas? — brīvi- nieks vaicāja, un viņa balss skanēja iūdzoši. — Puiši trāpa mērķī ne sliktāk par karaļa strēlniekiem. Droši vien zaldātu ari nebūs daudz. Atdzīs, tapat kā toreiz, zemniekus vien no tuvākajiem ciemiem.

Divi mežabrāli turēja degošas pagales, bet Džeks atritināja pergamenta rulli

—     Izklīstiet pa vienam, — it kā nedzirdējis Teilors palika pie sava. — Zēnu, kuram ir melnā kaite ', mēs paņemsim līdzi uz saliņu. Tev laikam cieta piere, ja tu spriedelē par to, ka lācis jalaiž lācim virsū, bet kurts — kurtam. Kāds mums no tā būs labums, ja mūsu puiši nogalinās zemniekus no Longbridžas vai Vingetas vienībām?

Tomēr ne jau visi klausījās Vatu Teiloru ar tādu pašu uzmanību kā Džons Fokss. Džeks redzēja, ka pie ugunskura to aplenca vesels bars sašutušu mežabrāļu. Bet viens tā vicināja rokas, ka Teilors bija spiests paķert degošu pagali no uguns, lai aizbaidītu lielo bļāvēju.

Džeks vienā mirklī bija kājās un steidzās palīgā. Vats Teilors bija viņam labs draugs. Pirms četriem gadiem Fo- bingā, jūras krastā, viņi apmainījās krustiem.

Sim cilvēkam, ka redzams, piemita liels spēks: kad Džeks aizskrēja līdz ugunskuram, Vats Teilors jau mierīgi rušināja degošos sprunguļus un samina liesmu, bet citi viņam palīdzēja to darīt.

—     Tu, protams, šajās lietās esi gudrāks par mani, — teica tas, kurš pirms brīža bija niknojies vairāk nekā citi.

Bet tad atkal ļaužu pūlis saklupa kopā, un Vats Teilors tagad spēji griezās uz visām pusēm kā vilks suņu barā.

—   Nu-nū! — viņš tikai bargi uzsauca.

Un tad jau viņi paši apvaldīja pārak iekarsušos kliedzējus.

Pēc tam ļaudis sasēdās lokā un Vats Teilors visu sīki izskaidroja.

Šonedēļ te tvarstīšot mežabrāļus. Pēc iespējas drīzāk visiem jāizklīst uz dažādām pusēm. Frīčas zemnieki apsolījuši vienu otru noslēpt pa šo laiku. Tomēr mežabrāļiem pašiem jāsaprotot un neesot jāstaigā veseliem bariem pa ceļu.

—   Kā tas viss sākās?

—   Tā paša nodokļa dēļ.

Vats izvilka no azotes karaļa rīkojumu.

—     Kurš nolasīs? — viņš jautāja. Pats viņš tikai ar pūlēm burtoja rakstus.

Džeks panācās gaismā.

—     A, tas esi tu, brāl! — iesaucās Teilors. Viņš cieši apkampa Džeku un noskūpstīja uz abiem vaigiem. — Man neizdevās! — viņš pačukstēja Džekam ausī. — Tēvu Džonu veda kādi desmit sardzinieki, es biju viens un bez ieročiem.

Džeks nolēma tagad par to nejautāt. Divi mežabrāļi turēja degošas pagales, bet viņš atritināja pergamenta rulli.

—   «Ričards, ar dieva žēlastību Anglijas un Francijas karalis un Īrijas pavēlnieks,» — viņš nolasīja pirmo rindu.

Mežabrāļi norāva cepures no galvas, bet Teilors, paņēmis no Džeka rokām šo dokumentu, godbijīgi noskūpstīja karaļa zīmogu.

—    «… Visiem kontebliemšerifiem, pārvaldniekiem un zemessargu vienību priekšniekiem pavēlu: katrā grāfistē izraudzīt komisiju no piecām godājamām un cienījamām personām un uzdot tām pārbaudīt galvasnaudas nodokļu sarakstus, ko nodokļu vācēji iesnieguši Saha galdu Palātā[36], jo pilnīgi droši noskaidrots, ka nodokļu vācēji, saudzēdami daudzas grāfistu personas, vienus nav ierak- stijuši sarakstā ar noluku, bet citus — aiz nolaidības, varbūt piekāpdamies…»

—   Ak mūžs! — pūlī kāds nopūtās. — Ņēma pa trim gro- tiem[37] no visiem pēc kārtas, bagātajiem un nabagajiem, gandrīz vai suņus arī aplika ar nodokli!

Džeks pacēla galvu un paskatījās uz runātāju.

—    «… un talab,» — viņš lapīja tālāk, — «pavēlu: katrā pilsētā un ciemā, ikvienas grāfistes robežās no jauna pārbaudīt iedzīvotāju skaitu un iekasēt galvasnaudu no visiem, kas izvairījušies, tālab lendlordi \ skvairi un klosteru zemju īpašnieki nedrīkst laist savus zemniekus ceļā, bet šerifiem un zemessargiem jāaplenc visi meži un jānotver klaidoņi un ļaundari, kas noziedzīgi slēpjas no karaļa uz- skaitītājiem un tādējādi nodara nelabojamu ļaunumu un zaudējumus karaļa valsts kasei un karalistei. Izdots ceturtajā valdīšanas gadā Londonā.»

Visi klusēja.

—   Kā nu tagad būs, viri? — jautāja Vats Teilors, pārlaizdams skatienu mežabrāļiem.

Tad no visām pusēm sāka birt jautājumi un piebildes:

—   Vai tas ir tiesa, ko runā, ka Džons Legs dabūjis no karaļa nodokļu atpirkumu? [38]

—   Vai tas tiesa, ka vāc naudu, lai gentieti ieceltu Kas- tīlijas troni?

—   Lai nu kurš, bet kanclers Sedberijs un mantzinis Ričards Gēlzs tagad pasildīs rokas! Septiņdesmit sestajā gadā viņi, kā stāsta, saņēmuši nodokļus pēc svara, bet nodevuši bojātas, nodilušas monētas pēc to īstenās vērtības. [39]

—   Tagad nezin vai viņiem būs ko nodot. Akmeni var spiest, cik grib, ūdens no tā netecēs!

—   Nezinu, vīri, — Teilors domīgi teica. — Vienalga, kurš dabūs nodokļu atpirkumu — Džons Legs vai lords Letimers, vai tirgotājs Laionss —, bet savu naudiņu viņi gribēs dabūt atpakaļ… Un saki vienam cilvēkam, — viņš piebilda, galvu šūpodams, — tādus noziedzīgus rīkojumus apstiprina ar karaļa zīmogu un nevainīgu bērnu piespiež pie visa tā pielikt savu tīro roku!

Vēlreiz noskūpstījis karaļa zīmogu, viņš paslēpa pergamenta rulli azotē.

Melni, pelēki un sarkanīgi koku stumbri te sakļāvās ciešāk, te atkāpās, un no šīs pastāvīgās koku ņirboņas mežā Džeks pievēra acis. Viņš bija zaudējis daudz asiņu ceļā uz Tisas pili un tagad juta vājumu. Džeks stipri kliboja ar ievainoto kāju, un uz pārsējā jau divas reizes bija paradījušās asinis.

Džons Fokss apņēmās aizvest viņu un Vatu Teiloru uz slēptuvi. Mežezera vidū bija saliņa, kur tos neatradis nekādi ķērāji.

Ezeriņā ietecēja divi avoti, un tas neaizsala visu ziemu. Laiva bija paslēpta krūmos.

Starp citu, tie, kuri nebaidījas saslapināt kājas, tīri labi varēja tikt pāri brišus.

Saliņa mežabrāļi bija sanesuši ieročus, pārtiku un atstājuši piecus sargus.

Vats Teilors gāja pats beidzamais. Rādīdams ceļu, Džons Fokss veda pavadā zirgu, kas bija atņemts sardziniekiem. Gaja klusēdami. Katrs domaja savu domu.

Džeku urdīja šaubas.

—    Paklau, — viņš pēkšņi uzrunāja Džonu Foksu, — kas tad būtu bijis, ja tavs kungs tev nenocirstu pirkstus?

—   Nu? — Fokss drūmi norūca.

—   Tu būtu palicis uz savas zemes, sējis, aris un audzējis aitas tāpat kā agrāk, vai ne?

—    Bet viņš taču nocirta man pirkstus! — brīvinieks pārsteigts atteica.

—    Paga, es tev uzdošu vienu miklu, — Džeks turpināja. — Tu iedomājies, ka augstdzimusi lēdija iemīlējusi kādu nabaga zemnieku, bet pēc tam tikai pasmējusies par viņu. Viņš no bēdām aizgājis prom uz mežu. Bet tad notika tā, ka dievs vai eņģelis izdarīja brīnumu, un lēdija no jauna atgriezās pie zemnieka. Tātad, pēc tavām domām, iznāk, ka zemnieks …

Džons Fokss zobgalīgi paskatījās uz Džeku.

—   Augstdzimušas lēdijas neiemīlas zemniekos! — viņš dusmīgi atbildēja. — Labāk uzdod man kādu citu mīklu!

Džeks atskatījās uz Vatu, cerēdams, ka tas viņu atbalstīs. Ja šeit būtu tēvs Džons Bols, o, viņš nu gan tūlīt saprastu izteikto domu!

Bet Vats Teilors klusēdams gāja blakus. Jā, kamēr Džons Fokss lika vienu soli, Teilors spēra divus. Jumiķa dēlam bija īsas kājas.

—   Labi, es tev to pateikšu citādi… — Džeks iesāka no jauna.

Taču Teiloram jau bija apnikuši šie teicieni. Viņam nepatika garas runas.

—   Zirgs nav liels, bet laba auguma, — viņš teica atskatījies. — Es to paņemšu sev, jo tuvojas pavasaris. Drīz pa dubjiem nevarēs izbrist no Kentas uz Eseksu.

Džeks gaidīja iebildumus, viņš apstājās. Cilvēks, kurš pat mežā nevar iztikt bez kalpiem, kas tam sagrieztu gaļu, neatdos tāpat vien, par baltu velti, pašam iepatikušos zirgu.

Tomēr Džons Fokss bez viena varda tikai pārlika pavadu no labās rokas kreisajā. Tagad zirgs mīdīja sniegu jau otrā taciņas pusē.

—   Tā jau ir gan, — pēc kāda brīža Fokss teica, — mēs tomēr esam tepat uz vietas, bet tu, Vat, vienmēr ceļā. Bez tam zirga mugurā tev būs maķenīt jautrāks prāts nekā tad, ja iesi kājām.

Laikam jau Džeks bija aplam domājis.

Mājās brīvinieks bija īsti turīgs fermeris un algoja sev kalpus. Bet mežā visi bija vienlīdzīgi. Kas lai zina — varbūt viņam grūti tikt galā ar vienu roku, tāpēc viņš savā tuvumā allaž tur puisi? Droši vien tas, ka viņš ir uzpūtīgs, Džekam arī tikai tā licies. Kā nekā — ja tev ir noskrandis vamzis, bet turpat līdzās otrs tīstās kažokādas apmetnī, īgnumā var nezin ko iedomāties.

Tomēr Džekam gribējās līdz galam izteikt savu domu.

—    Nē, tu mēģini saprast, ko es gribu teikt, — viņš atkal iesāka. — Ja jūs abus ar lordu iztiesātu karaļa tiesa un lordam liktu atlīdzināt tev nodarīto pārestību …

Brīvinieks skatījās viņam taisni acis.

—   Kur tas redzēts, ka zemnieku un lordu iztiesātu karaļa tiesa? — viņš iebilda. — Mēs dzīvojam Eseksā, nevis Kenta. Pie mums vēl šobaltdien ļaudis dzen klaušu darbos — un vēl kādos! Nudien, musu tēviem bija vieglāka dzīve pie kungiem! \

Bet tagad jau iejaucās Vats Teilors:

—    Kad visus cilvēkus tiesās viena tiesa, tad būs cita dzīve, — viņš teica. — Bet pagaidām, ja suņi metas vilkam virsū, tu taču neprasi, no kurienes viņiem tāds naids, tu tikai ļauj suņiem vaļu. Saprati, mans brāli?

Džeks paskatījās uz Vatu. Izrādās — acis viņam bija nevis melnas, bet pelēkas un jautras. Tas tikai labi nevarēja saredzēt zem kuplajām uzacīm.

4. nodala

Lai gan bija krēsla, sers Saimons Bērlijs iztālēm skaidri saskatīja dāmu, kas jāja uz balta zirga. Sākumā viņa taisījās doties uz Semfordu, tad atgriezās krustcelēs un trieca zirgu pa sānceļu, bet beidzot apstājās pie staba, kas iezīmēja Semfordas abatijas īpašumu robežu.

Bruņinieks nolēma aizsutit pāžu, lai tas uzzinātu, vai viņai nav vajadziga palīdzība, bet, tā kā dāma, cik iztālēm varēja spriest, bija jauna un skaista, tad viņš, neka neteicis Laionelam, palaida savu zirgu rikšiem pa ceju.

Nojauta nebija viņu pievīlusi. Jaunajai sievietei patiesi bija nepieciešama palīdzība. Ieraudzījusi jātnieku bruņinieka drānās, viņa, iecirtuši piešus savam zirgam sānos, pa kaklu pa galvu aujoja tam pretī.

Un, kaut gan viņas seja bija saraudāta, bet mati nekārtīgi iziruši no zemās cepures, sers Saimons galīgi pārliecinājās, ka dāma nav vecāka par divdesmit gadiem un ģērbusies pēc Londonas pēdējās modes.

—   Ak, labais ser, — viņa iesaucās, piejājusi klāt, — kā es priecājos jus satikt! Citādi es būtu galīgā izmisumā un nezinātu, ko iesākt! Vai jūs man nenorādītu tuvumā kādu pili vai muižu, kur mani varētu šonakt piemitināt, jo es aiz noguruma un šausmām vairs nespēju turpināt ceļu.

Tuvumā atradās vienīgi Tīsas pils. Bruņiniekam nebija ne mazākās vēlēšanās atgriezties drūmajā un nolaistajā ligzda un vēl jo mazāk vest uz turieni dāmu. Bet, tā kā viņai, nabadzītei, bija nepieciešams palīdzēt un citas izejas nebija, sers Saimons tūlīt uzkliedza Laionelam:

—   Auļo, cik jaudas, uz TIsu un pasaki, ka mēs ieradīsimies tūlīt pēc tevis! Brīdini kundzi, ka dāmai, kura atjās kopā ar mani, vajadzīga palīdzība un apkopšana!

Tikai tagad viņš svešiniecei nosauca savu vārdu un titulu un lūdza darīt zināmu arī savējo, tāpat pastāstīt, kāda iemesla dēļ tā bijusi spiesta tik vēlā stundā auļot bez pavadoņiem pa tik vientuļu ceļu.

—   Ak, — dāma iesaucās, — tad jau jūs nemaz nezināt, kas notiek grāfistē!

Viņa sevi nosauca par Agnesi Gaueres kundzi.

—   Mans virs, — viņa teica, — ir Kentaš Džona Gauera brāļadēls.

To sacīdama, dāma vērīgi paskatījās uz seru Saimonu, bet, tā kā bruņinieks neizradīja ne mazāko interesi par šo vārdu, viņa ņēmās stāstīt.

Nu jau divas nedējas, kopš viņa ciemojoties pie savas krustmātes, Eseksas šerifa sievas, lēdijas Annas Sjūelas. Tur bijis tik labi, ka viņai pat negribējies atgriezties mājup. Damas augām dienām vai nu izšuvušas, vai barojušas putniņus, vai stāstījušas cita citai interesantus notikumus.

Bet vakar no Londonas ieradusies komisija, un sers Džons Sjūels sasaucis ciemu vecākos un pārvaldniekus.

—    Kas to būtu domājis, ka labajam šerifam ļaudis atmaksās ar tik briesmīgu nepateicību! Izrādās, ka saraksti, ko šie cilvēki bija sastādījuši un pat zvērējuši pie krusta zīmes, galvodami par to pareizību …

Gaueres kundzei, acīm redzot, bija garš stāstāmais, taču sers Saimons jau pilnīgi skaidri varēja iedomāties, kas noticis pie šerifa.

—    Dārgo lēdij, — viņš smaidīdams sacīja, — katru reizi, kad ievāc karaļa nodokļus, atkārtojas viens un tas pats. Viss, kas noticis šerifa Sjūela namā, es zvēru, nav tā vērts, lai no jūsu skaistajām acīm noritētu kaut viena asariņa. Lai jūs sevi neapgrūtinātu, es izstāstīšu visu pārējo, kas tur notika: pie šerifa sapulcējās pārvaldnieki un zemessargu priekšnieki, bet zemnieki salasījās ārā pie logiem. Zemessargu priekšnieki un ciemu vecākie sita sev pie krūtīm un apgalvoja, ka zemniekiem vairs neesot ne plika graša pie dvēseles, bet tie lopi tikmēr ārā ālējās un svieda logos akmeņus. Ar to pilnīgi pietika, lai pārbiedētu tik nepieredzējušu jaunu dāmu kā jūs. Bet ticiet man, ka jau šodien pat vai rīt šerifa kungs izsauks no Londonas palīgspēkus, un zemnieki samaksās par savu nekaunību un ālēšanos. Es tikai nesaprotu — kāpēc jūsu tēvocis sers Džons Sjūels laidis jūs vienu nakts laikā tik tālā ceļā?

—   Mēs devāmies ceļā abi kopā jau no rīta. Jums taisnība: sers Džons tūdaļ steidzās uz Londonu pēc sardzinie- kiem, — lēdija teica, noslaucīdama asaras un pamazām nomierinādamās. — Vakarējie zemnieki jau bija izklīduši, un viss likās klusu. Bet, tikko es paliku viena, tā uzreiz no Keringemas puses man pretī iznāca vesels bars zemnieku ar cirvjiem un mietiem. Es paslēpos birzī, bet pēc tam man nācās mest lielu likumu, lai izvairītos no visiem, kas vien gadījās ceļā. Tāpēc jau es tik viegli nomaldījos no ceļa. Jūs esat pirmais dižciltīgais bruņinieks, ko pa visu dienu esmu sastapusi. Ja jūs tagad būtu jājis starp Fobingu un Kerin- gemu, jūs pārliecinātos, ka itin visur zemnieki pulcējas baros un skaļi lamā lordu mantzini un nodokļu vācējus. Kas attiecas uz nodokļu vācējiem, — dāma nopūzdamās piebilda, — tad viņi patiešām nodara vairak ļauna nekā laba. Mūsu muižā mans tēvocis sers Džons Gauers pats savām rokām izsvieda laukā no kādas mājas nodokļu vācēju, kuram nebija kauna prasīt zemniekam trīs grotus par meiteni, kurai tikko palika četrpadsmit gadu.

—    Pilnīgi veltīgi muižnieki nostājas šo lopu pusē! — sers Saimons dusmīgi noteica. — Nekad neticiet zemniekam, milēdij! Septiņdesmit devītajā gadā es atrados uz Skotijas robežas, Nortamberlenda. Tur cilvēki ir pavisam mežonīgi. Jūs pat neticētu, ka tie ir angļi. Pie viņiem trīs gadus pēc kārtas bija neraža; viņi pārtika no koku mizām, pievāca sprāgoņas un ēda vilku gaļu, un tomēr, kad ieradās nodokļu vācēji, ikviens zemnieks izraka no mēslu čupas māla podu un nolika karaļa ierēdņu priekšā visu, kas pienācās. Jūs neticiet, milēdij, tiem lopiem! Es jums saku — zemnieks drīzāk atdos pats savu bērnu saplosīt nekā šķirsies no šiliņa. Tas jau sen ir zināms, un tas tiek apkarots.

Dāma jau bija pilnīgi nomierinājusies. Tomēr it visā tā nebija vienis prātis ar savu skaisto ceļa biedru. Ne viņai, ne viņas tuviniekiem nebija piecas pilis dažādās Anglijas malās. Viņiem, protams, bija zemnieki, tomēr galvenos ienākumus viņi saskatīja nomas maksā, ko saņēma no zemniekiem, un dāma nemaz negribēja, lai viņas fermeri ēstu koku mizas un sprāgoņas un pēdējo naudu atdotu karalim.

Taču Gaueres kundze baidījās, ka viņas spriedumi varētu likties pārāk laucinieciski šim lieliskajam bruņiniekam. Bez tam viņai gribējās, lai sers Bērlijs beidzot saprastu, ar ko tam darīšana. Trīs reizes viņa bija nosaukusi sava tēvoča Džona Gauera vārdu, bet bruņinieks visas Iris reizes palaida to gar ausīm.

—    Jūsu dzīves biedre droši vien jau kopš rudens dzīvo pilī? — viņa jautāja. — Es varēšu viņu iepriecināt ar ziņām, kādas pārmaiņas notikušas Londonas modēs. Tagad vairs neviena nevalkā apmetņus līdz grīdai. Ja viņa sado- mas šūt kleitu, tad, dieva dēļ, lai netaisa garas piedurknes ar daudzām pogām! Tagad modē cieši pieguļošas kleitas ar tik dziļu kakla izgriezumu, lai būtu redzama ķēdīte, ko pašlaik katrā ziņā jāvalkā. Sers Semjuels Kentbels, kuru ļoti interesē sera Džona poēma, mūs apmeklē biežāk nekā citi. No viņa tad arī uzzinām visus jaunumus.

—    Žēlīgais dievs, — teica sers Saimons, rādīdams laipnu seju, — tātad man ir tas gods uzņemt savā pili slavenā Džona Gauera brāļameitu! Es visu laiku dzirdu šo vārdu, bet tikai nupat visā pilnība sapratu!

Beidzot dāma bija panākusi savu, bet Saimons Bērlijs daļēji zaudējis interesi par viņu. Viņš labi pazina veco Džonu Gaueru. Visu mūžu tas rakstīja pamācošus pantiņus, no kuriem kārtīgi cilvēki nesaprata neviena vārda, un taustīja vistas savā muižā. Bet, kad viņu ievēlēja parlamentā no Kentas grāfistes, viņš nevis darīja to, kas būtu darāms, bet stundām ilgi lamāja muižniekus par izšķērdību un netikumīgu dzīvi.

Tiesa gan, Džons Gauers labprāt parakstījās zem likumprojekta par aizbēgušajiem zemniekiem, par zīmes iededzināšanu klaidoņiem, par aizliegumu paaugstināt dienas maksu, un tomēr viņam vajadzētu izrādīt lielāku cieņu pret savas kārtas cilvēkiem.

Stāsta, ka viņa poēmā esot tūkstoš sešsimt rindu un katrā viņš gaužoties par galma ļaužu, augstmaņu un garīdzniecības netiklībām. Ši ņiprā pērļu vistiņa ļoti iznesīgi valkā cepuri un pļāpā gandrīz bez Kentas akcenta, un tomēr dāma no Džona Gauera muižas nevar būt pietiekami cieniga un interesanta sarunu biedre karaļa bruņiniekam seram Saimonam Bērlijam.

Sakumā Džoenu pēc pāža paziņojuma pārņēma šausmas. Ak kungs, viņai pat vairs nav laika sagatavoties viesu uzņemšanai!

— Es auļoju pilnā sparā, bet viņi jāj lēnam, — Laionels mierināja Džoenu. — Dāma ir nogurusi, bet vēl vairāk viņas zirgs. Ātrāk par divām stundām jūs viņus negaidiet!

Lēdija Bērlija izdarīja visu, kas bija viņas spēkos, turklāt ļoti īsā laikā.

Kad viešņa ienāca hollā, tur jau bija nokaisītas tīras smiltis; augšistabā grīda noklāta ar svaigu, smaržīgu sienu. Logi un durvis izskatījās ļoti skaisti, atjautīgi izgreznoti ar ziedošu mežābeļu un bumbieru zariem. Tas bija darīts tādēļ, lai noslēptu lielos caurumus sienās.

Nabaga melnā aitiņa tika upurēta viesmīlības labad. No virtuves plūda kārdinoša smarža — Elans bija iemācījis savu kundzi pagatavot jēra gaļu ar ķiplokiem, garšas saknītēm un zālītēm, kā to dara gaskonieši. Tiesa gan, pilī nebija maizes un vīna, bet, kā mēdz teikt, — tur, kur nekā nav, nav ari ko ņemt.

Geriju pielika pie ķēdes tālu no vārtiem, bet Ziediņu visi aizmirsa. Viņam gan līdz šim vēl nebija gadījies parādīt savu slikto dabu.

Par savu lielāko veiksmi Džoena uzskatīja to, ka viņnedēļ kalēji bija salabojuši tiltu, tā ka gaidāmajiem viesiem nebūs nekādu grūtību ietikt pilī.

Tomēr Džona Gauera brāļameita, kura visu dienu tik sekmīgi bija izvairījusies no saniknotajiem zemniekiem, pilnīgi negaidot un neviļus dabūja ciest pie pašas Tīsas pils, kur viņai tik laipni piedāvāja viesmīlību.

Laionels vēl lāgā nebija paguvis ievest viņas zirgu pa vārtiem, te pēkšņi nO akmeņu kaudzes kaut kas ugunīgi sārts metās viņai tieši krūtīs. Lēdija būtu varējusi zvērēt, ka tas nebija suns.

Šis radījums spiedza kā sivēns, vaidēja kā sieviete un, nosviests zemē, taisīja milzīgus lēcienus, katru reizi cenzdamies sakampt dāmu aiz kleitas vai rokas. Beidzot, sagrābis zobos viņas cepuri, tas novēlās zemē, noplēsis lielāko daļu lenšu un salmu.

Ticis galā ar Gaueres kundzi, tas savu uzmanību pievērsa seram Saimonam Bērlijam un vispirms ielaida zobus viņa zābakā. Aizsviests pāris jardu nost pagalma stūrī, tas kauca tik ilgi, kamēr uzradās milzīgs rūsgans vilku suns ar notrūkušas ķēdes galu ap kaklu.

Tagad dāma aizvēra acis un ieslīga Laionela izstieptajās rokas. Pēdējais, ko viņa pamanīja, bija satracinātais bruņinieks Bērlijs, kurš izrāva zobeņu no maksts. Pa gaisu lidoja vilnas kušķi, ķēdes gals un divi rūsgani kamoli, kas pamīšus metās krūtis bruņiniekam.

Kad Gaueres kundze atžilba, viņa ieraudzīja jaunu būtni, kas bezbailīgi bija metusies šajā kautiņā un aiz pakaļkājām rāva prom vilku suni no sera Bērlija.

Pēc tam tā pati būtne, sagrābusi sarkanīgo kamolu, kas lomēr, izrādās, bija suns, no visa spara iesvieda to atvērtajās šķūņa durvis un acumirklī aizšāva priekšā bultas.

Lai gan uztraukums jaunajai būtnei bija liels un draudēja patiesas briesmas, viņa tomēr atrada sevī spēku pieklājīgi un laipni uzsmaidīt viešņai.

Tad Gaueres kundze savukārt uzskatīja par pienākumu pasacīt pils saimniekam:

— Ai, cik jums ir glita un bezbailīga kalpone, ser Sai- mon! Es gribētu viņai palūgt ūdeni nodzerties, jo jūtu, ka nākamajā mirklī atkal paģībšu.

Laionels izbijies paskatījās uz savu kungu. Taču sers Saimons mierīgi nolēca no zirga un izcēla viešņu no segliem.

— Jūs maldāties, mana dārgā, — viņš iebilda. — Sieviete, kura, pēc jūsu domām, parādījusi tādu drosmi, nav kalpone, bet ir mana sieva — lēdija Beatrise Džoena Bērlija. .. Džoena, jūs varat sasveicināties ar Agnesi Gaueres kundzi no Gauera muižas Kentā.

Pie galda Saimons Bērlijs bija ļoti jautrs; viņš smējās par to, ka nav maizes un vīna, zobojās par savu sievu, kurai rokas bija nobrāztas sarkanas un suņu sakostas.

Bet Agnese Gaueres kundze smējās negribīgi. Viņai nepatika ne Tīsas pils, ne tās iemītnieki. Vismazāk viņai varēja patikt nams, kur suņi nepazīst savu saimnieku. Sarunas laikā viņa pārliecinājās par to, ko agrāk varēja tikai nojaust: kucēnam bija divarpus mēnešu, bet kucei vasarsvētkos paliks divi gadi, tomēr tie bija metušies virsū savam saimniekam kā svešam cilvēkam, bet, tā kā suņiem ir ļoti laba atmiņa, tas nozīmēja, ka sers Bērlijs nav rādījies savā pilī apmēram divus gadus.

Agneses kundzei nepatika vecie kalpi, kas drīzāk izskatījās pēc ģindeņiem, kuri izrāpušies no kapa; viņai nepatika lēdija Bērlija, kura nemaz neprata tērzēt, un, lai cik savādi tas būtu, viņai vairs nepatika arī pats karoga bruņinieks Bērlijs.

«Var jau būt, ka man tas viss tikai rādās,» domāja viešņa, «bet, manuprāt, bruņinieks arī smaida negribēdams. Pašlaik viņam labāk piestāvētu, ja viņš lamātos un cirstu dūri galdā.»

Uzvesta augšistabā, viņa vēl ilgi gulēja tumsā, ieklausīdamās skaņās, kas nāca no holla, bet, tā kā viss bija mierīgi, viņa, pasmējusies par savām bailēm, pagriezās uz sāniem un drīz sāka skaļi krākt, kas nemaz nepiestāvēja tik smalkai dāmai.

Kaut arī Džona Gauera brāļameitai nepiemita sevišķi ass prāts un kaut arī viņa nedzirdēja skaļo sarunu hollā, nojauta nebija viņu vīlusi.

Tiklīdz viešņa aizgāja gulēt, sers Bērlijs piecēlās no sola un platiem soļiem sāka staigāt pa hollu.

Viņš redzēja, ka griesti tek un drīz uzgāzīsies uz galvas, ka grīdas flīzes ļogās zem kājām, ka sievai mugurā viņa dāvātā kleita saplīsušiem elkoņiem, ka tās rokas kļuvušas raupjas kā prastai zemniecei, bet tas viss izraisīja viņa tikai mēmas dusmas.

—    Jūs nu gan būtu varējusi ja ne manis dēļ, tad vismaz viešņas dēļ apvilkt šodien citu kleitu, — viņš teica. — Un, ja arī viņas dēļ ne, tad vismaz tādēļ, ka šodien lieli svētki.

Džoena nesacīja ne vārda. Elkoni, protams, vajadzēja salāpīt, bet tas pārplīsa pašā pēdējā brīdī, kad viņa dzina naglu sienā virs durvīm. Citas kleitas nebija.

—    Kāpēc te tāda netīrība? — jautāja sers Bērlijs, ar kāju atsviezdams zaru, ko pats nupat bija nosviedis zemē. — Nesaprotu, ko dara abi veči.

Daudz negudrodama, Džoena atbildēja to, kas visu vakaru bija uz mēles:

—    Kad jūs mani ņēmāt par sievu, jūs vadījāties no bru- ņinieciskām jūtām, bet es baidos, ka tagad jūs nožēlojat savu rīcību.

—   Jā, — bruņinieks ļauni atteica, — es to rūgti nožēloju!

—   To visu var vērst par labu, — viņa sieva klusi bilda.

Bruņinieks klusēdams joprojām soļoja pa hollu.

—   Vai jūs jau aizsūtījāt kalēju pie sera Ralfa Brau- ninga, kā es to lūdzu savā vēstulē? — viņš pēkšņi jautaja, apstādamies kamīna priekšā. Viņš atcerējās kalpu, tādēļ ka skaistie kamīna režģi bija Toma Bēkstona roku darbs.

Džoena neatbildēja. Līdz Kristus miesas svētkiem palikušas divas nedēļas. Divas nedēļas un vienu dienu sers Saimons nedrīkstētu zināt patiesību. Bet viņa nebija radusi melot.

—   Nē, ser, — viņa teica, raudzīdamās ugunī. — Iekams vēl biju saņēmusi jūsu vēstuli, es viņu atlaidu pie sudrab- kalēja Greivsendā.

—   Tā, — bruņinieks norūca, neizrādīdams neapmierinātību. — Cik jums meistars samaksāja? Viņš, protams, iedeva vairāk, nekā ēs dabūju no sera Brauninga, kuram mums nāksies atmaksāt visu summu pilnībā.

Džoena pacēla acis no uguns.

—   Toms Bēkstons ir brīvlaistais, — viņa mierīgi iebilda. — Kā es būtu varējusi ņemt par viņu naudu?

—    Kopš kura laika jūs tik labi zināt likumus? — sers Saimons apvaldīti jautāja. — Vai nu varējāt vai nevarējāt, bet jūs taču viņu neatdevāt meistaram par velti? … Mēs dzīvojam Eseksā, Bēkstons ir mans vergs, un es to varu pārdot kā zirgu vai govi!

Džoena juta, ka apkaklīte žņaudz viņai kaklu.

—    Var jau būt, ka Toms Bēkstons ir vergs, — viņa teica, — bet viņš ir jūsu zīdītājas dēls, jūsu pienabrālis, ser!

—    Man vajadzīga nauda! — sers Saimons turpināja. — Toms Bēkstons vai nu pats atpircies, vai jūs esat saņēmusi naudu par viņu no saimnieka. Redziet, es runāju pavisam mierīgi, lai gan nekad neesmu ļāvis iejaukties manās darīšanās.

—   Jā, bet naudas man nav, — Džoena klusi atzinās.

—   Jūsu tēvocim seram Hjū Drūrikomam arī nekad nebija naudas; Un tomēr pēc viņa nāves palika pilnas lādes ar zeltu un sudrabu.

—    To jums labāk nevajadzēja atcerēties, — degunu raukdama, atbildēja Džoena. — Kas tā par lēdiju Bosomu, kurai jūs Londonā nopirkāt māju?

Bruņinieks spēji apsviedās pret viņu. Tupēdama šeit, ' Eseksā, šī mazā svētule tomēr dabū zināt visu, kas notiek Londonā!

Acis piemiedzis, viņš noskatīja Džoenu no galvas līdz kājām.

—   Jums, bez šaubām, vēl palicis zelts, sudrabs un dārgakmeņi. Jums vienmēr darīšanas ar tirgoņiem, vedat viņiem vilnu. Kāpēc jūs pūlaties man iestāstīt, ka pilī nav naudas? Man pretīgi dzirdēt jūsu melus, kaut gan man to visu vajadzēja jau paredzēt, ņemot par sievu skopuļa Hjūx Drūrikoma māsasmeitu!

—   Mans dievs, — Džoena ierunājās, — vai tad es jebkad pret jums esmu parādījusi skopulību?

—   Jā! — Bruņinieks trieca dūri galdā. — Un tas man ir līdz kaklam! Dodiet man visu, ko esat dabūjusi par Bēk- stonu, vai arī es tūlīt došos pēc viņa uz Greivsendu!

—   Jūs esat karaļa bruņinieks, ser Saimon Bērlij. Jūs nepazemosiet savu sievu tirgoņu un amatnieku priekšai

Kā citādi Džoena būtu varējusi palīdzēt nabaga Tomam Bēkstonam!

Saimons Bērlijs, bāls no trakām dusmām, piegāja viņai cieši klāt.

—        Uz vietas dodiet naudu! … Labi, tad zvēriet, ka pilī vairs nav ne fartinga!

Džoena jau cēla roku, bet tad atkal to nolaida. Viņa atcerējās zeltu, ko Elans bija vedis uz Nor- zemtonu.

—        A! Ak šitā?… — iekliedzās sers Saimons, apgāzdams solu. — Ja jau klosterī tevi iemācījuši melot, tad nebaidies ari piesaukt dievu par liecinieku!

«Elans ne par ko neatdos šo naudu,» Džoena nodomāja. «Viņš to taupa citai vajadzībai. Droši vien vecais virs daudz domājis, iekams nonācis pie tāda lēmuma.»

«No jūsu naudas atlicis desmit monētas, un te es pielieku klāt vēl savas divas zelta monētas,» Elans bija teicis. «Ar šo naudu jums vajadzēs samaksāt virsbīskapam, lai viņš parūpētos par laulības šķiršanu …»

—   Eš nekad neesmu no jums prasījusi nekādus zvēres- lus, — Džoena sacīja pavisam mierīgi, tikai rokas viņai drebēja. — Un arī jūs nedrīkstat prasīt, lai es zvērētu.

—   Man tas ir apnicis! — sers Saimons pēkšņi iebļāvās, triekdams pret grīdu krūzi un bļodu.

Labi, ka viņa ciemene gulēja saldā miegā, citādi tā būtu pārbijusies līdz nāvei.

—   Man tas ir apnicis! — Saimons Bērlijs ar kāju apsvieda galdu. — Ir jūsu lauķes skopums, ir jūsu lauķes viltība. Ta vēl trūka, lai jūs no manis prasītu kādus zvērestus! Man jau pietiek tapat!

Pēkšņi Džoenai atmiņā pavisam skaidri uzpeldēja klostera celle, bruņinieks un beigtais dzeltenais putniņš. Viņa

aizvēra acis. Ja nebūtu šā cilvēka, viņa jau četrus gadus būtu mūķene.

—    Ser Saimon, — viņa satraukta iesāka, — lai arī ko jūs tagad sacītu, es vienmēr atcerēšos to nakti un visu, ko jūs manis labā esat darījis!

Bruņinieks drebēja kā drudzī.

—    Jums taisniba, es pārāk daudz esmu darījis jūsu labā. Jūsu dēļ es pametu vismaigāko un visskaistāko meiteni; labākas par viņu nav visās austrumu grāfistēs… Taču nē jel, ne jau tevis dēļ, liekulīgā skopule, bet tavas naudas dēļ! Tava bagātā mantojuma dēļ, kas tik un tā izkūpēja pie visiem velniem!

Džoena skatījās uz viņu, acis nenolaizdama. Viņa ausī vairs nekarājās zelta auskars ar zilo akmeni. Bet no mazā pirkstiņa jau bija nozudis pat tas pēdējais gredzentiņš. Si cilvēka rokās zelts, sudrabs un dārgakmeņi kūstin kūst. Un tomēr Džoena pret viņu juta pateicību un žēlumu.

—   Jums neizdosies sevi nomelnot manās acīs, — viņa maigi teica. — Par manu bagāto mantojumu jums kļuva zināms tikai mūsu kāzu laikā.

—   Tad jau parēķiniet, kad nomira māsters Tristens un kad atvēra testamentu… Nu, viens! Vai jūs man dosiet naudu?

Džoena klusēja.

—    Divi! Dosiet?… Trīs! Dosiet?… Laionel, — viņš uzkliedza, atvērdams durvis uz priekšnamu, — tūlīt seglo zirgus, mēs jājam uz Greivsendu!

—   Pagaidiet, — Džoena teica pieceldamās. — Vispirms vēlreiz atkārtojiet par testamentu.

Sers Saimons durvīs apstājās.

—   Testamentu atvēra divdesmit devītajā septembrī Jo- vervila. Tieši tad es dabūju zināt, ka jūs esat kļuvusi bagāta mantiniece. Mēs tonakt izdzērām mučeli vīna — es, notārs, tēvs Rolands un jūsu tēvocis. Seru Hjū toreiz no bēdām ķēra trieka. No Jovervilas es aizjāju uz klosteri. Mūsu kāzas nosvinētas otrajā oktobrī, ja jūs atceraties.

Džoena kaut ko nomurmināja.

Viņa noslīga uz sola. Rokas nokarājās gar sāniem kā pātagas.

«Un tomēr viņa ir ļoti skaista,» sers Saimons nodomāja. «Tā pērļu vistiņa ne tuvu nav tāda! Kaut ari ta uzvilktu

divdesmit jaunākās modes kleitu, tikpat nespētu līdzināties šai mazajai Kentas lēdijai!»

—   Panāciet šurp! — Džoena neskanīgi aicināja.

—        Ko? — viņš pārjautāja un, šķērsojis visu hollu, apstājās pie Džoenas sola. Viņš aiz priekiem smējās, ka novedis viņu tik tālu.

Un tad Džoena atvēzējusies no visa spēka iesita viņam ar dūri pa seju.

Aizjādams reizē ar kungu, pāžs Laionels nebija parūpējies, lai atstātu nedaudz auzu svešās dāmas zirgam.

Zirdziņš stāvēja stalli un žēli zviedza.

Vecais Elans, vakar pārēdies gaļu, bija saslimis. Viņš gulēja pieliekamajā, locīdamies aiz sāpēm. Džoena šodien jau divas reizes karsēja akmeņus un lika tam pie vēdera.

Metjū atkal bija devies pie kalēja, jo tiltu gan nolaida, bet atpakaļ pacelt vairs nebija iespējams.

Džoena atvēra staļļa durvis. Zirdziņš viņai iegrūda plaukstā savu purnu.

—        Tūlit, tūlīt, — teica Džoena. — Man būs tevi drusciņ jāpagana.

Viņa izveda zirgu no pils pagalma un piesēja krūmos. Pati apsēdās zālē pie ceļa un sāka raudāt.

Viņas viešņa vēl gulēja. Tiklīdz tā aizjās, Džoena nekavējoties dosies prom uz Fobingu pie Džeka.

Elanam taisnība: Saimons Bērlijs ir alkatīgs un nekrietns vilks. Toties viņa nepavisam nav bikla aitiņa!

Džoenai bija žēl šo četru gadu, kas pagājuši, maksājot bijušā vīra parādus. Bijušā tādēļ, ka no vakardienas viņa sevi vairs neuzskatīja par sera Saimona sievu.

Caur krūmiem Džoena redzēja, cik ašiem soļiem aizsteidzās garām Metjū, taču viņa negribēja to apturēt.

Tad pie viņas pienāca ubags Tums. Labajos laikos viņš parasti bija ēdis Tīsas pils virtuvē.

—        Tum, — Džoena skumji ierunājās, — tu laikam saodi jērgaļas smaržu? Diemžēl vakar to apēda līdz pēdējai kripatai . ..

—        Ai nē, lēdij, — vecais atbildēja, — es eju uz pili pavisam citas darīšanās.

Džoena pārsteigta paskatījās uz viņu. Tums nebija tāds kā parasti. Savu izbalojušo tūbas cepuri šodien viņš bija izgreznojis ar pīpeņu vainadziņu.

—        Ja jūs uzkāpsiet Tīsas pils tornī, milēdij, — viņš teica, — jūs ieraudzīsiet daudz kā neparasta.

Džoena pielēca kājās. Vezdama pavadā zirgu, viņa sekoja vecajam.

Tilta vidū Tums negaidot apgriezās un nokrita viņai pie kājām. Viņš to izdarīja tik neuzmanīgi, ka Džoena tik tikko neiegāzās ūdenī.

—        Lēdij! — Tums murmināja, skūpstīdams viņas kājas un kleitu. — Lēdij, varbūt jums tas nemaz nepatiks, bet, lēdij, lēdij, jūs esat pārlieku laba un augstsirdīga, lai uz mani dusmotos par manu prieku!

Ne vārda neatbildējusi, Džoena devās uz priekšu. Tumu lāgā nevarēja saprast, viņš, nabadziņš, reizēm runāja nesakarīgi.

Pie vārtiem Džoenu gaidīja uztrauktais Metjū.

—        Lēdija Džoena, — viņš kliedza, — kalēja nav! Bet par katru cenu tūlīt jāpaceļ tilts. Cieši jānostiprina vārti. Visā grāfistē sadumpojušies zemnieki!

Džoena gurdi paraustīja plecus. Viņa to visu jau zināja no viešņas.

—       Tos savaldīs, — viņa teica. — Šerifs jau aizsteidzies uz Londonu.

—       Šerifs jau aizsteidzies uz viņpasauli, milēdij! — Metjū izsaucās.

Džoena paskatījās uz Tumu. Tas plati smējās ar savu bezzobu muti. Pār viņa tumšajiem vaigiem aši ritēja asaras.

—       Viņi nāk no Keringemas, no Semfordas, no Fobingas . . .

—   No Fobingas? — Džoena iekliedzas.

—        Viņi nebaidās ne lāstu, ne draudu! Viņi izlaupījuši mantziņa Džoena Juela māju, bet viņu pašu pacēluši uz piķiem.

—        Jā, jā, — murmināja Tums, — tiesa gan! Zvēru pie dieva, ka tas tiešām tā, kā Metjū saka! Viņi nāk kā mākonis vai vētra, bet viņiem pretī no katra ciema iziet simtiem vīru pilnīgā kaujas gatavībā, ar ieročiem rokās.

—       Ak kungs! Kur viņi ņēmuši ieročus? — Džoena pārsteigta vaicāja.

—   Dievs viņus apbruņojis, milēdij! — spalgi iesaucās ubags, vicinādams kūju.

—   Viņi iet kājām — ar rungām un sirpjiem — un liek bēgt dzelzī kaltajiem bruņiniekiem. Viņus ved Tomass Gokers, Džons Fokss-Bezpirkstis, Vats Teilors, Džons Stekpūls un Džeks Stro no Kentas. Viņi nodedzināja līdz pamatiem Eseksas šerifa māju Ko- geshollā, izsita ar rungu tam no rokām zobenu un ar rungu sadragāja tam galvu.

Pēkšņi atskanēja šaušalīgs bļāviens: izdzirdusi

balsis, bija iznākusi viešņa, saklausīja Tuma beidzamos vārdus un nokrita bez samaņas uz akmens plāksnēm.

—   Es jūs lūgtu, milēdij, uzkāpiet tornī, — teica Tums.

—   Jūs pati savām acīm redzēsiet, ka tas viss ir taisnība.

—   Apslacini dāmai seju ar ūdeni un iedod viņai nodzerties, — Džoena pavēlēja Metjū, bet pati aizsteidzās uz kāpnēm.

Viņa devās augšā pa stāvajiem pakāpieniem, ar pūlēm cilādama drebošās kājas. Viņai nopakaļ, skaļi klaudzinādams ķeģi, klunkuroja Tums. Krūtīs iesitās silts vējš. Turēdamās pie sienas, Džoena uzkāpa uz ļodzīgajiem dakstiņiem. Vējš piepūta viņas svārkus un grūda viņu lejup.

Aizēnodams acis pret sauli, Tums grozījās uz visām četrām pusēm.

—   Muižniekiem ir beigas! — vicinādams ķeģi, viņš kliedza. — Milēdij, manu puķīt! Paskatieties, jūs redzat: muižniekiem pienākušas beigas!

—   Kāpēc beigas? — Džoena neizpratnē jautāja. — Ko tu saki, vecais, kur ir beigas?

—   Tepat ir beigas, — viņš kliedza, uzsizdams ar ķeģi pa jumtu, — un tur beigas! Visur beigas!

Viņš griezās kā vilciņš uz vienas kājas, bakstīdams ar pirkstu uz dažādām pusēm.

Un ikreiz, kad Džoena paraudzījās viņa pirksta virzienā, ta cieši sažņaudza rokas un smējās.

No TIsas pils torņa varēja redzēt sešus ceļus, un virs katra pašreiz kūpēja putekļu mākonis, un pa katru kā lavīna plūda ļaudis.

Beidzot, vairs nespēdama valdīt asaras, Džoena nolieca galvu pie vecā ubaga Tuma krūtīm. Viņa apskāva tā grumbaino kaklu un ilgi raudāja no priekiem …

— Visu mūžu tu dzīvosi pie manis siltumā un mierīgā kaktiņā par to, ka tu man atnesi tik labu vēsti!

5. nodaļa

Dažas dienas pirms tam, kad Saimons Bērlijs bija sastapis uz lielceļa Agnesi Gaueres kundzi, Džeks beidzot aizvilkās līdz Fobingai.

Viņš ļoti samocīja slimo kāju un, iekams iegāja ciemā, labu brīdi atpūtās turpat netālu.

Fobingā Džeks redzēja daudz pārmaiņu.

Džoena veltīgi raizējās zvejnieka otrās meitas dēļ. Nevarēdama sagaidīt Džeku, Mērija Džeina, kad pienāca svētku diena — Ievešana dievnamā —, apprecējās ar kaimiņu — zilacaino Džonu Džonkinsu.

Jaunais pāris bija saslējis sev būdiņu no smilšakmens plāksnēm, bet uz jumta sabēris zemi un mālu.

Tiklīdz nokusa sniegs, Mērija Džeina iestādīja uz jumta verbenas, mirabiles un rezēdas. Elenas kundze viņai bija stāstījusi, ka pilsētā gandrīz ikvienā mājā — ir bagātās, ir nabagās — sievietes kopjot puķes. Mērija Džeina savu dārziņu ierīkoja uz jumta, tāpēc ka lejā visu būtu apēdušas kazas.

Tipotu mājā Džeku saņēma atplestām rokām.

Emijas māmuļa kādreiz loloja sapni attiecībā uz šo puisi, bet tagad bija vēlu par to runāt.

Vecais Endrū viņu sveica kā dēlu, bet Elenas kundze un Mērija Džeina — viņas abas, nebilzdamas ne vārda, metās Džekam ap kaklu. Nabaga Džonam Džonkinsam nācās diezgan ilgi gaidīt savu kārtu, lai sasveicinātos ar Džeku.

— Kaut gan tu blandies diezin kur, — jautrā omā teica vecais Tipots, — es tomēr par tevi maizniekam iemaksāju trīs grotus, un tagad ciema vecākais izdos tev apliecību, kāda pienākas. Nu jau būs diezgan bēguļot pa mežiem kā vilkam!

Sievietes izmazgāja un pārsēja Džeka brūci un paēdināja viņu ar ko dievs devis, tikai jāteic, ka tagad dievs bija devis gaužām maz.

Tiku tikām iztriecies ar draugiem, Džeks ar veco Tipotu devās uz krastu.

—   Tu pats redzēsi, kas pie mums notiek, — tēvocis Endrū zīmīgi teica.

Iedams garām laivām, Džeks pagausināja soli. Katrs nosaukums viņa sirdij daudz ko stāstīja.

Lūk, te, aiz klints, viņš bija raudajis, bet te saticis Vatu Teiloru. Pie šis laivas viņi bija apmainījušies krustiņiem.

—   Kur tad lielā laiva, tēvoci Tipot? — Džeks noraizējies jautāja, neredzēdams «Ebsalomu».

—    Bet cik, pēc tavām domām, man nācās samaksāt maizniekam? — vecais pikti atteica. — Četrus šiliņus par visu mūsu ģimeni un vienu par tevi! Par pieciem šiliņiem var pārdot ir māju, ir visus zvejas rīkus, ne tikai vienu vecu laivu … Džonkinss, kā redzams, stipri mīļo to mūsu šaudiklu, bet precēja Mēriju Džeinu gan tikai pēc tam, kad biju samaksājis par viņu trīs grotus galvasnaudas. Paejies vien gar malu, zēn, Un palūkojies zem nojumes: tu dabūsi redzēt, kāds visapkārt tukšums. Grebss aizlaida savu jauno barkasu ar diviem pāriem buru. Labi vēl, ka maiznieks ir pašu cilvēks un mums nevajadzēja maksāt par nabadzīgajiem, kuri šeitan ieradas vēl pērnvasar. Viņi patiesi ir pliki kā baznīcas žurkas!

Džeks klusēja. Ceļa uz šejieni viņš bija apsteidzis nodokļu vācējus un zaldātus. Tomēr nav vērts pirms laika lieki uztraukt veco vīru: varbūt nodokļu vācēji nenāca uz Fobingu?

—   Bet citās grālistēs sākuši no jauna sarakstīt ļaudis galvasnaudai, — viņš katram gadījumam ierunājās.

—   Lai raksta kauču desmit reizes, — tēvocis Tipots atbildēja, — ja tik mēs zinātu, ka esam visu samaksājuši. Jā, pieti šiliņi — tas nav maz! Tādu naudu tu droši vien nekad pat redzējis neesi.

Šķiroties no mežabrāļiem, Džeks ir nedomāja, ka viņam atkal nāksies ar tiem tikties, turklāt visai drīz.

Tas viss notika trešdien, divdesmit devītajā maijā.

Otrdienas rītā Fobingā saradās tāds lērums ļaužu, it kā tā būtu liela ostas pilsēta, nevis nožēlojams zvejnieku ciems. Atjāja ari pats komisārs sers Tomass Bemptons un viņam līdzi četri skrīveri, zemessargu priekšnieki un sardzinieki.

Fobingā, tāpat kā visā Eseksā, bija nepareizi sastādīti galvasnaudas saraksti.

Turīgajiem Fobingas zvejniekiem ar maiznieku Tomasu priekšgalā tika pavēlēts uz karstām pēdām ierasties Brent- vudā un atbildēt par aplamo rīcību.

Sarakstu labošanai sers Bemptons atstāja savu rēķinvedi, kurš kopā ar skrīveri un sardziniekiem ierīkojās pie Tipotu mājas.

Rēķinvedis lika nākt pa četriem zvejniekiem, bet viņi ieradās ar sievām un bērniem un, lai apliecinātu savu vārdu pareizību, bija paķēruši līdzi arī kaimiņus. Ciemā valdija troksnis un klaigas kā lielpilsētā tirgus dienā.

Taisnību sakot, Džeks ļoti bažījās sevis dēļ. Ja rēķinvedis izdibinās, ka viņš nav šejienietis un pat nav no šīs grāfistes, viņu tūlīt ieslēgs bluķī kā klaidoni.

Tomēr rēķinvedis piesējās pavisam citam cilvēkam.

… Bija pats pusdienas laiks. Elena Tipota ienesa zupas katliņu un jau taisījās to likt uz galda, kad visi izdzirdēja skaļus bļāvienus.

Emija Tipota tūdaļ pazina savas jaunākās meitas balsi un izmetās ārā. Viņai līdzi izsteidzās Džeks, vecais Endrū un Elena, joprojām neizlaizdama katliņu no rokām.

Visi ieraudzīja jauniņo Mēriju Džeinu. Divi sardzinieki viņu cieši turēja aiz rokām, un, jādomā, tam bija savs iemesls, tādēļ ka trešais lamādamies slaucīja līdz asinīm saskrāpēto seju.

—   Tēt! — Mērija Džeina iekliedzās, ieraudzījusi veco zvejnieku. — Džek! Elena! Viņi taisās vest Džonu uz cietumu! Viņi tīšām sabradāja manu dārziņu! Viņi saka — zemniekiem neesot jāosta puķes!

Džeks tūlīt gribēja mesties kautiņā, bet Elenas kundze no visa spēka atgrūda to sāņus.

—   Tu esi traks, — viņa nošņāca, bet pati devās palīgā.

Viņa runāja tik mierīgi un tik prātīgi, ka tūlīt noskaidroja, kas noticis. Rēķinvedis bija licis sardziniekiem apcietināt Džonu Džonkinsu tādēļ, ka Džons it kā neesot samaksājis par sievu trīs grotus galvasnaudas, kā tas pienākoties.

Elena no visa spēka trieca ar katliņu rēķinvedim pa galvu

Tā esot kļūda. Kad vākta nauda, Mērija Džeina vēl nebijusi precēta un par viņu galvasnauda samaksāta tēva mājā. Kad atnākšot maiznieks Tomass — visu varēšot pēc sarakstiem pārbaudīt.

Elenas kundze skaidroja tik prātīgi, it kā lasītu katru vārdu no grāmatas.

—   Tu gan runa varen gludeni! — pēkšņi teica rēķinvedis, apķerdams viņu ap vidukli. — Tikai tev tas nelīdzēs. Ja tu negribi laist cietumā savu svaini, mēs esam ar mieru ņemt tevi par ķīlnieci. Es pats neatteikšos aizvest uz cietumu tādu skaistulīti! . .. Tu, kā redzu, taisies mūs uzcienāt ar savu virumu? — viņš piebilda, rādīdams uz katliņu, ko sieviete vēl arvien turēja rokā.

Pa to laiku sardzinieki jau bija sagrābuši gluži nevainīgo Džonu Džonkinsu.

—   Jā gan, tu dabūsi šo virumu, bet tikai kopā ar visu trauku! — Elena tad iesaucās un no visa spēka trieca katliņu pret rēķinveža galvu.

Taisni brīnums, ka viņš pēc visa tā vēl palika dzīvs!

lzdzirduši traci, tūlīt no mājām izskrēja zvejnieki — citam rokā airis, citam ķeksis, cirvis vai žebērklis.

Rēķinvedis un sardzinieki aizmuka, pametuši krastā pa pusei sasieto Džonu Džonkinsu.

Drīz pēc pusdienas no Brentvudas atgriezās maiznieks Tomass.

—   Nē, tur vēl nekā nezina par rēķinvedi, tomēr slikti rādās. Kungiem nepietiek ar to, ko jau dabūjuši, viņi jāj vēl šurp vākt jaunus nodokļus. Fobingā atdzīs zaldātus un līdz ar tiem ieradīsies tiesnesis no Londonas. Vai nu mums tūlīt jāsamaksā par divpadsmit nabadzīgajiem, kas nav uzrādīti sarakstā, vai arī viņus uz vietas ieslēgs bluķī.

Viņi visi, šie divpadsmit cilvēki, stāvēja turpat līdzās — visi puiši kā ozoli, no karaļa flotes aizbēguši matroži.

—   Ja mani atbalstītu, es viņiem stātos pretī, — piebilda maiznieks, lūkodamies apkārt.

—   Mēs tevi atbalstīsim, Tomas! — iesaucās matroži un zvejnieki. — Tie karaļa ierēdņi vairs nav paciešami!

—       Bet kur ir Salmiņš? — sauca citi. — Paklau, Salmiņ, ko dara tas tavs puisis ar akmeņiem?! Kur palicis Salmiņš? Jeb varbūt viņš māk tikai dziesmas rīmēt?

Tobrīd no mājas aizpuses jau parādījās Džeks, turēdams rokā savu lielo, skaisto šaujamloku.

Viņš tik spēcīgi atvilka stiegru, ka visi četri pirksti sa- zilēja, bet bulta uzšāvās augstu gaisā. Atslābušais loks vēl ilgi dūca viņa rokā.

Tā bija tā pati bulta, kuru atrada uz ceļa Roberta Bel- nepa vienības priekšējie viri, kas jāja turēt tiesu pār dumpiniekiem.

Londonā jau maija vidū kļuva zināms, ka otrreizējā ļaužu pārrakstīšana Eseksā notiek ar grūtībām. Bet Fobingas novadā netālu no Brentvudas pārvaldnieki, nododot galvasnaudu, komisāram seram Tomasam Bemptonam paziņoja, ka viņi savākuši visu, ko varējuši, un kungi vairāk nedabūšot ne fārtinga.

Vispārējo Tieslietu galvenais tiesnesis jau bija paredzējis, ka viņam būs jādodas uz Eseksu. Taisni brīnums, cik tie zemnieki aplam rīkojas! Ir septiņdesmit sestajā, ir septiņdesmit septītajā, ir septiņdesmit devītajā gadā viņi tāpat mēģināja pretoties karaļa ierēdņiem. Ikkatrā ciemā vienmēr atrodas tādi, kas gatavi musināt ļaudis. Bet, tiklīdz tos saņem ciet un bargi soda, pārējie tūdaļ kļūst rāmi kā jēri.

Zemnieku kurnēšanu nekad neviens nav ņēmis nopietni vērā. Bet, ja patlaban sers Roberts Belneps pasteidzies doties uz Brentvudu, tad tikai personisko simpātiju dēļ pret hospitāliešu ordeņa maģistru1 un karaļa mantzini Ričardu Gēlzu.

Neņemdams vērā draugu brīdinājumus, Gēlzs ar fiktīvu personu starpniecību kopā ar Džonu Legu un lordu Letimeru no jauna bija ieguvis karaļa nodokļu atpirkumu. Ja tie zemnieki ilgi niķosies, šie trīs cilvēki šajā darījumā nevis vinnēs krietnu žūksni, bet drīzāk pazaudēs savu ieguldīto naudu.

Ieradies Brentvudā un aprunājies ar komisāru, sers Roberts Belneps uzzināja jaunos notikumus Fobingā.

' Hospitāliešu ordeņa maģistrs — bruņniecības garīgā ordeņa vadītājs.

Galīgi zaudējuši kaunu, zemnieki nevis palīdzējuši karaļa ierēdņiem viņu darbā, bet piekāvuši karaļa rēķinvedi un sardziniekus piespieduši bēgt.

Ar to vēl nepietika, vini aizlaiduši ziņu uz kaimiņcie- miem — Keringemu un Semfordu, lai tur zemnieki rīkotos tāpat.

Roberts Belneps pavēlēja, lai trīsdesmitajā maijā pulksten divpadsmitos Brentvudā no Fobingas ierastos zemessargi un novadu pārvaldnieki, kā ari atvestu apcietinātus galvenos dumpiniekus, kuru vārdus bija pierakstījis pats cietušais — rēķinvedis Hels Prīstlijs.

Pa milzīgā holla logu vērodams pagalmā sanākušos zemniekus, sers Roberts Belneps sirdīgs grozīja galvu.

Apcietinātos vest vajadzēja sardziniekiem, kas atradās Fobingas zemessargu dienestā, bet tie mūlāpi zvejnieki paši apbruņojušies ar šaujamlokiem un rungām un tādā apkaunojošā izskatā ieradušies šerifa pagalmā. Un viņiem visiem tādi laupītāju ģīmji, ka pat tuvumā grūti atšķirt, kurš no viņiem ir arestants un kurš apsargs.

«Viens, divi, trīs, četri,» sers Roberts skaitīja. «Četri 110 pilnvarotajiem ieradušies ar šaujamlokiem. Tas nu tā, bet kāpēc tur tam garajam (tas jau nu noteikti ir arestants) tik aizdomīgi izspīlējušās drānas? Un ko viņi visi tik uzbudināti sarunājas?»

Sers Roberts Belneps atcerējās uz ceļa atrasto bultu.

Tobrīd viņš bija pasmējies par sava skrīvera izteiktajām bažām.

— Pēc sievu ticējumiem mums būtu jāgriežas atpakaļ uz Londonu, ser, — teica klerks.

Tiesnesis neticēja sievu pasakām. Bet tagad viņš vairs nesmējās. Niknumā sažņaudzis dūres, viņš soļoja pa hollu.

Ja cilvēks nav pacēlis uz ceļa bultu, kas pašam nokritusi, tas nozīmē, ka viņam ir vēl citas krājumā.

Atvēris priekšnama durvis, sers Roberts Belneps lika pasaukt Brentvudas zivju uzpircējus un zvejas vīru vecākos.

Viņš bija nodomājis tos iecelt par piesēdētājiem, kad notiks izmeklēšana un dumpīgo zemnieku tiesāšana. Viņiem vienmēr bjjusi darīšana ar Fobingu, un viņi pazina turienes Jaudis kā savus piecus pirkstus.

Džeks Stro arī bija viens no tiem zemniekiem, kuri pacēla roku pret karaļa ierēdni, bet novada pārvaldniekam nebija pavēlēts nogādāt viņu Brentvudā.

Droši vien tas notika tāpēc, ka rēķinvedis nebija zinājis Džeka vārdu, bet varbūt viņš to nepierakstīja kāda misēkļa dēļ.

Tomēr Džeks pats tūlīt pēc fobingiešiem devās uz Brent- vudu un viņam līdzi vēl četrdesmit trīs cilvēki.

Viņi gāja, nemaz vairs neslēpdamies un nebēdzinādami zem drānām ne šaujamlokus, ne rungas.

Kad vīru pulks devās garām Semfordas birzij, viņiem pretī no pakalna, skaļi kliegdami, sirpjus un nūjas vicinādami, sarkanā māla blāķus lejā gāzdami, skrēja keringe- mieši un semfordieši.

Tālāk kārtīgās rindās uz ceļa iznāca Litlfīldas un Kolri- džas zemessargu vienības. Ja ar kaimiņu cieminiekiem Fobingas puiši vēl šad tad bija pārmijuši kādu vārdu, tad šo ciemu ļaudis viņi agrāk nebija ne acīs redzējuši.

Un tomēr visā ceļā līdz pašai Brentvudai kā pēc signāla viņiem pievienojās sacēlušies zemnieki.

«Tur nav ko brīnīties,» domāja Džeks, iedams savu ļaužu priekšgalā. «Cilvēki ir naida un izmisuma pārpilni. Bet, ja dzelzs nokaitusi līdz baltkvēlei, tad vienalga, kurā vietā lai pieskaras ar koku, — visur uzliesmo uguns!»

No visas komisijas, kas centās panākt bargu tiesu pār nekrietnajiem Fobingas zemniekiem, dzīvs palika vienīgi pats tiesnesis sers Roberts Belneps.

Sākumā vairāki simti zemnieku ielenca māju, kur viņš bija noslēpies, un piespieda zvērēt pie bībeles, ka viņš vairs nekad nedarīs netaisnus darbus.

Tiesāt zemniekus par to, ka tie atsakās divreiz maksāt vienu un to pašu nodokli, var tikai tāds cilvēks, kurš vēl ļaunu savam karalim un savai karalistei.

Seram Robertam vēl vajadzēja nosolīties turpmāk būt godīgam to padomdevējam visās zemnieku lietās.

Viņi bija iecerējuši vispirms iznīcināt visus karalistes ienaidniekus, ievest zemē kārtību un stingru mieru un gados jaunajam karalim izraudzīt citus padomniekus. Tie cilvēki, kas atrodas viņa tuvumā pašlaik, ir bīstamāki nekā meža kuiļi un vilki.

Sers Roberts Belneps zvērēja visu, ko no viņa prasīja, taču nemaz nedomāja to ievērot, bet jau tai pašā naktī slepus aizauļoja uz Londonu.

Toties no pārējiem komisijas locekļiem — tiesnešiem, skrīveriem un piesēdētājiem — zemnieki nevienu neatstāja dzīvu.

Sākot no trīsdesmit pirmā maija līdz astotajam jūnijam, zemnieki gāja, gandrīz neapstādamies. Var teikt, ka tieši šeit, Emanfordas mežā, viņiem bija pirmā īstā atpūtas vieta.

Džeks nespēkā pakrita pie zemes. Viņam vēl vajadzēja vienoties ar Ābelu Keru no Kentas, kuru vīru. sūtīt pretī Vatam Teiloram un viņa mežabrāļiem, taču pašlaik viņš nespēja dabūt ne vārdu pār lūpām.

Džeks labi dzirdēja Kera soļus un juta sev pievērstu viņa skatienu, un tomēr nevēra acis vajā.

Ābels brīdi pastāvēja pie viņa, tad aizgāja prom, likdams soļus klusi kā sieviete. Tik pārgurušu savu Salmiņu nemiernieki vēl nekad nebija redzējuši.

īstenībā tas gan nebija nogurums. Džeks bija nogājis tikpat garu ceļu kā pārējie, bet smagās lādes ar pergamenta ruļļiem bija nesuši pat tādi veci viri ka Bills Per- kinss un Džons Tenders. Tiesa gan, kāja lāgā nedzija, bet ne jau tas bija galvenais. Vainojams nebija ne nogurums, ne kāja — Džekam bija nepieciešams netraucēti visu pārdomāt. Laiku pa laikam viņam vajadzēja palikt ar sevi vienatnē.

Viņš nogūlās ar seju zālē. Tā oda pēc dūmiem un deguma tāpat kā viņa rokas, drēbes un mati. Ja paskatījās uz ceļu, cik tālu acis sniedza, virs tā turējās zema, zilgana dūmaka. Bet no augstās novērotāju gobas pat dienā varēja saskatīt sārtu blāzmu virs Stedfordas un Kogeshollas abatijām. Vēl tālāk, gluži kā svece, dega Kresinga.

Zemnieki izpostīja šo lielisko muižu, nežēlodami ne skaistos vadmalas audumus, ne brokātus, ne mežģīnes, ne citas hospitāliešu ordeņa maģistra1 dārgās mantas un greznumlietas. Viņi svieda ugunī smalki grieztas ziloņkaula lādītes, ko darinājuši svešzemju meistari. Tām pakaļ aizli-

' Kresingas muiža piederēja hospitāliešu ordeņa maģistram Ričardam Gēlzam.

doja kažokādas, apmetņi, mežģīnes, ar zelta diegiem izšūti tērpi.

Un no visām šīm lietām viņi sev nepaņēma neka, it kā tās būtu piederējušas spitālīgajam un viņi baidītos aplipt ar šo sērgu.

Kad zemniekiem pa rokai gadījās mucas ar klaretu un malvāziju, viņi, protams, neatsacījās nobaudīt kungu vīnus, bet ne jau to viņi meklēja pagrabos.

Augšā tika izsviestas lādes ar pergamenta ruļļiem, ikviens burts šajos dokumentos liecināja par patvaļu, ikviens zīmogs apstiprināja varmācību un verdzību.

Džeks atcerējās, kā dega maģistra parādu grāmata, kurā bija ierakstītas nomnieku klaušas. Lai cik saldā mēlē kungi dziedāja, ka pie vecajām ieražām vairs neatgriezīšoties, un tomēr, kad vien vajadzēja, viņi pie tām atgriezās. Tādēļ arī maģistrs klaušu grāmatu turēja noslēptu aiz trejdeviņām dzelzs atslēgām.

Un kā tai negribējās degt! Pergaments, gluži kā cilvēks, locījās ugunī, izkusušais zīmogu vasks nikni šņāca; ruļļi kā dzīvi slējās gaisā, cēlās stāvus, un zemnieki kliegdami grūda ar rungām tos atpakaļ.

Tas viss bija pareizi darīts. Tā tam arī vajadzēja notikt.

Kungi labi prata sarunāties franču mēlē, tādā pašā rakstīja arī vēstules un dokumentus, bet baznīcās klausījās sprediķus latīņu valodā, no kuras zemnieki nesaprata neviena vārda. Viņiem galīgi neinteresēja zemnieku sakāmvārdi un parunas. Kaut gan dažas no tām kungiem nebūtu par ļaunu zināt!

«Kad vadzis pilns, tas lūst!», «Necērt zaru, uz kura pats sēdi!», «Nespļauj akā, no kuras pašam jādzer!», «Nekrāj karstas ogles sev uz galvas!» un vēl daudz citu parunu kungiem derēja zināt.

Bet viņi simtiem gadu spļāvuši akā, no kuras paši smēluši ūdeni, bez mitas cirtuši zaru, uz kura paši sēdējuši, bet, kas attiecas uz vadzi, tad viņi tā to apkrāvuši, ka tas salūza un uzgāzās viņiem uz galvas — turklāt ar tādu sparu, ka viņi tik drīz nespēs atjēgties.

Tagad kungi pārbīlī bēg no zemnieku pūļiem kur nu kurais — cits uz Londonu, cits uz ziemeļu grāfistēm, tomēr no taisnas atmaksas tiem neizbēgt.

Viss ir pareizi! Jānogalina visi senjori, virsbīskapi, bīskapi, priori un bagātie draudzes mācītāji! Jāiznīcina pergamenta ruļļi un nodokļu grāmatas un līdz ar tām arī tie cilvēki, kuri šos likumus nosaka!

Drīzāk jātiek pie karaļa un jāprasa, lai piespriež nāves sodu Saimonam Sedberijam, Ričardam Gēlzam, lordam Le- timeram, tirgonim Laionsam un citiem karalistes ienaidniekiem.

Bet pie tā būs jāķeras ne tikai eseksiešiem vieniem pašiem. Visai Anglijai jāsaceļas kājās.

Džeks pagriezās uz sāniem un paskatījās uz ceļu. Garām devās arvien jauni un jauni zemnieku pulki. Daudzas zemessargu vienības nesa pa priekšu savus vecos saplīsušos vienību karogus. Bet dažas jau bija uztaisījušas sev jaunus.

«Par karali Ričardu un kopienām!» tajos bija izšūts ar krāsainiem zīda diegiem. Tas bija pirmo reizi, kad rakstīts vārds nāca talkā vienkāršam zemniekam. Un tas bija pirmo reizi, kad samts un zīds tam lieti noderēja.

«Lai slavētas sievietes, kuras sadurstījušas sev pirkstus, izšūdajnas šos svētos vārdus!»

— Abel, — Džeks pasauca, ieraudzījis Keru, — tev jau šodien jātiek pāri Temzai un jānokļūst Kentā, bet mēs virzīsimies tālāk pa šo pašu ceļu. Kaut kur šajā apvidū uzturas Vats Teilors ar saviem puišiem. Ja mežā nebūtu tik nemierīgi, es tev varētu pateikt, tieši kur viņš patlaban atrodas.

Tajā pašā naktī viņi sastapās ar Vatu Teiloru. Dārtfor- dietis bija atvedis līdzi kādus četrsimt vīrus. Aiz viņa tūlīt sekoja Džons Fokss ar trīsdesmit lieliskiem strēlniekiem.

Bet no rīta pienāca ziņas no Kentas, Safolkas, Norfol- kas un Hārfordšīras.

Zemnieki pameta mājas, sievas un bērnus, atstāja neiz- jūgtus vēršus tīrumos — un tas bija pareizi darīts, tāpēc ka viņi gāja par vienu kopēju lietu.

Kentā sacēlās ne tikai zemnieki — viņiem pievienojās arī mācekļi un zeļļi. No vienas pašas Greivsendas nāca vairāk nekā trīssimt cilvēku.

Kad Vats Teilors uz Džona Foksa bērā zirga uzjāja paugurā, viņu skaļi apsveica vairāki tūkstoši cilvēku, un tas izklausījās kā pērkona grāviens no jūnija debesīm.

Turpat arī nolēma izraudzīties karognesēju, kas visa ceļā viņu pavadīs.

Dārtfordietis nojāja gar nemiernieku rindām, un, kad daži vīri, kaunēdamies par savām netīrajām kājām vai noplīsušo apģērbu, pakāpās atpakaļ, viņš ar savu aso skatienu tūlīt to ievēroja.

—   Ei, kurp tad nu, zēn? — viņš uzsauca. — Mēs tagad darām melno darbu un tāpēc jau nevilksim svētku drānas! Mums patlaban jāizravē mūsu dārzs un jāiznīdē zirgskābenes, driģenes un dzelkšņi, kas pārmākuši mūsu asnus …. Vai man nav taisnība, vīri?

Un visi atkal no priekiem kliedza, svieda gaisā cepures un augstu pār galvām pacēla dakšas, šaujamlokus un izkaptis — kas nu kuram bija.

Tad arī nabagie, kuri visu mūžu bija sevi uzskatījuši sliktākus par pēdējiem lopiem, vairs nekautrēdamies, panācās priekšā un, noslaucījuši lūpas, saskūpstījās ar savu vadoni. Un ar katru viņš apsveicinājās un katram pateica uzmundrinošu vārdu.

Taču Džeku pārsteidza pavisam kaut kas cits.

Aprunājies ar ļaudīm no Leinas, Portsmutas un Bristoles novada, Vats domīgs pagāja sāņus.

Tad, pacēlis roku, viņš lika saprast, ka grib ar visiem runāt, bet trokšņa dēļ neviens nekā nevarēja dzirdēt.

Tad jaunais zēns, kas bija izraudzīts par karognesēju, acīm redzot, pats būdams gans, notaurēja ar savu radziņu, un visi pagriezās uz vienu pusi.

—   Brāļi! — uzsauca Vats Teilors. — Ja te ir cilvēki no Leinas, Portsmutas vai Bristoles novada, lai viņi visi tūlīt nostājas atsevišķi!

Ļaužu drūzmā sākās juceklis, bet viņš pacietīgi gaidīja, kamēr visi izpildīs pavēli.

Beidzot ļaudis sastājās puslokā: sarieši — pie sariešiem, eseksieši — pie eseksiešiem, hārfordšīrieši — pie hārford- šīriešiem …

Vatam pa labi, kā jau viņš bija licis, nostājās zemnieki, zvejnieki, matroži un amatnieki, kas nākuši no tām vietām, kuras atrodas blakus Faivportai.

—   Brāļi! — teica Teilors, jādams gar viņu rindām. — Sakiet man: kādēļ mēs visi kā viens sacēlāmies, pametuši inājas, sievas, bērnus un nepabarotus lopus?

—   Par karali un kopienām! — visi vienā mutē iesaucās.

—   Tā! — Teilors skaļi atkārtoja. — Par karali un kopienām! Un par karalisti! To paturiet cieši prātā! Varbūt nodevējiem — lordiem un bīskapiem — piedien pamest mūsu zemes krastus neapsargātus un doties uz Kastlliju, lai iemantotu sev slavu, bet Lenkasteram — karaļa kroni. Man teica, ka šeit esot ļaudis no Greivsendas. Lai viņi pastāsta, kas tur notika pērnajā pavasari!

Priekšā panācās kāds māceklis. Viņš, nelaimīgais, sa- tupies abām rokām pieturēja savu garo kreklu, jo zem tā viņam nebija pat bikšu.

—    Pērnajā pavasari Temzā sabrauca katalonieši un uzbruka mūsu pilsētai, — viņš stostīdamies stāstīja. — Mēs to būtu nosargājuši, bet amatniekiem tak nav ieroču. Un lordi neviens mums nenāca palīgā.

—    Vai nu jūs redzat? — Teilors sacīja. — Vai tu gribi vēl kaut ko piemetināt?

—   Mūsu cunftē pieņēma kādu zemnieku. Šajās dienās būs gads, kopš viņš strādā pie mums. Tomēr viņnedēļ

Greivsendā atdrāžas šā senjors un pieprasīja no pilsētas izpirkumu par zemnieku trīssimt mārciņas sudrabā …

—   Oho! — Teilors iesaucās. — Tas senjors nav vis slims!

—   Zemnieks prata no sudraba izkalt tādu rozi, ka ziedlapiņas stāvēja atvērušās katra par sevi. Bet kungs sasēja viņam rokas ar siksnām, un viņš bija spiests skriet pakaļ zirgam kā tāds lopiņš. Senjors to aizveda uz Ro- česteras pili.

—   Patiesi? — Teilors sacīja, pieri raukdams.

—    Mēs izskrējām uz ielas un sviedām bruņiniekam ar akmeņiem un dubļu pikām, — māceklis teica, — bet pēcāk nobijāmies un nolēmām pievienoties jums. Bet mēs neesam tikai zeļļi vai mācekļi vien — no Greivsendas laukā iznāca pavisam trīssimt četrdesmit vīru! Mēs norunājām turēties kopā.

—   Jūs esat labi norunājuši, — vadonis atzinīgi noteica, uzsizdams puisim uz pleca. — Tikai pielūkojiet, lai jūs vairs nebaidītos!… Tad nu tā, brāļi! — viņš teica, vērs- damies pie krasta iedzīvotājiem. — Visiem, kuri dzīvo līdz astoņām jūdzēm no krasta, jāgriežas atpakaļ uz mājām! Mums būs kauns, ja mūsu zemē ielauzīsies svešinieki, uzbruks mūsu mājām un tās izlaupīs!

Pūlī atskanēja murdoņa, un Vats dažus mirkļus nogaidīja.

—   Vai visi dzirdēja, ko es teicu? — viņš pārvaicāja, paskubinādams zirgu.

Un tagad šie cilvēki, kuri nenogurdināmi bija gājuši sešas, septiņas un astoņas dienas, lai pievienotos eseksie- šiem, pagriezās un bez kurnēšanas gatavojās doties atpakaļ.

V DAĻA

LONDONA

1. nodala

Lēdija Bērlija sākumā skaļi iesmējās, ieraudzījusi pāžu Laionelu.

Tad viņai kļuva tā žēl.

—        Kas tev noticis? — viņa jautāja, palīdzēdama tam ielīst pa spraugu mūrī.

Laionels bija notašķījies ar māliem un kvēpiem. Savu grezno jaciņu ar tresēm tagad viņš bija apvilcis izgrieztu uz otru pusi. Garās, zeltainās cirtas, kuras pāžs parasti tik rūpīgi kopa, bija savēlušās kā ērkulis.

—        Vai suņi piesieti? — Laionels apjautājās, baidīdamies doties tālāk.

Suņi bija piesieti.

—        Sers Saimons mani atsūtīja atpakaļ uz Tisu, domādams, ka viņa sievai pašlaik kalps esot vairāk nepieciešams nekā viņam.

—        Liels paldies tavam kungam, — Džoena vēsi atteica, — bet mēs vēl pirms viņa aizjāšanas nolēmām vairs nesaukties par vīru un sievu.

Džoena ar bruņinieku nebija runājusi par šķiršanos, bet tas jau tāpat skaidrs.

—        Ak, milēdij, — pāžs iešņukstēdamies sacīja, — tad es jums izstāstīšu visu, kā bija!

Laionels apsēdās turpat dzelkšņainajos mežrožu krūmos.

—   Man vairs nav spēka pakustēties! — viņš sūrojās.

Pilī bija ļoti maz ēdamā. Tomēr Džoena atnesa viņam

auzu plāceņus un krūzi ūdens. Ari Agnese Gaueres kundze, Metjū, Tums un Elans atnāca šurp paklausīties jaunumus, lai gan Elans uzskatīja, ka tā ir pavisam nevajadzīga auklēšanās un tas sliņķis tīri labi būtu varējis uznākt hollā.

—        Kas gan tagad notiek! Kas notiek! — stāstīja Laio- nels, notiesādams plāceņus citu pēc cita. — Es biju Kentā un Eseksā — visur notiek viens un tas pats. Zemnieki pa ceļam nogalina visus muižniekus, pilnvarniekus un komisārus. Pasarg dievs, ja viņiem ceļā pagadās cilvēks ar tintes trauciņu pie jostas! Zemnieki viņus iznīdē kā blaktis! Taisnību sakot, kungi to arī pelnījuši! Es, protams, nerunāju par seru Saimonu, lai gan viņš pret mani izturējās tā, kā nevajadzēja…

—   Ko viņš izdarīja ar Tomu Bēkstonu? — kundze nepacietīgi pārtrauca Laionelu.

—   Jā, sers Saimons pret mani izturējās tā, kā nevajadzēja! — Laionels atkārtoja. — Bet ar Bēkstonu notika tā: pilsētnieki bija spiesti atdot viņu bruņiniekam, jo tas pieprasīja par viņu trīssimt mārciņas izpirkuma. Lords aizveda viņu uz Ročesteru. Mums līdzi jāja divi karaļa seržanti — tātad bijām pavisam četri jātnieki. Ročesterā mēs nodevām Tomu bruņiniekam seram Džonam Ņūtonam. Bet pie pils no krūmiem mums pretī izskrēja muižnieks bez zirga. Kaut kur netālu no Beri grāfistes viņam esot uzbrukuši zemnieki un atņēmuši zirgu. Pats tikko izsprucis ar veselu ādu un tad arī tikai tāpēc, ka zvērējis uzticību karalim Ričardam un kopienām.

—   Tātad viņi nenogalina visus muižniekus pēc kārtas? — Džoena domīgi jautāja.

—   Nē, lai gan tieši tā varbūt vajadzēja darīt! Lai lēdija man piedod, bet es šodien esmu nolēmis runāt tikai taisnību.

Metjū piecēlās un gāja prom. Viņš vairs nevarēja klausīties šajā nekaunīgajā pļāpā.

—   Sers Saimons lika man nokāpt no Geira un atdot zirgu svešajam muižniekam. Viņš teica, ka abi jāšot cīnīties ar zemniekiem un es būšot tikai par traucēkli. «Tagad nav īstais laiks dziedāt romances un trinkšķināt kokli,»

viņš teica. Bet vai tas ir taisnīgi? Pats visu mūžu no manis tikai dziesmas un mūziku vien prasīja. Un sakiet man — vai tā kāds šķiras no uzticamiem cilvēkiem? Viņš teica, ka es varot apvilkt savu jaku otrādi un apgriezt savas cirtas, bez tam vēl pieminēja manus tuviniekus.

—   Kas tad noticis ar taviem tuviniekiem? — jautāja Džoena. Viņa zināja, ka pāžs ir bagāta skvaira dēls no Sari grāfistes.

—   Ja jau esmu apņēmies runāt tikai taisnību, es, milēdij, izsūdzēšu grēkus līdz galam. Mans tēvs Begs ir vienkāršs oglinieks no Lesnesas. Bet seram Saimonam iepatikās mana skaistā seja un tas, ka man pašam cirtojas mati. Viņš pieņēma mani par pāžu un aizliedza pieminēt manus vecākus. Taču tagad esmu apņēmies…

«Nav labi, ka zēns runā par savu skaisto seju,» Džoena nodomāja. «Kaut gan Laionels vairs nav nekāds zēns.»

—   Ko tu esi nolēmis darīt? — viņa skaji jautāja.

—   Es tā domāju, ka visu mūžu esmu centies izklaidēt savu kungu, bet par to dabūjis tikai kājas spērienus un pļaukas. Tagad pienācis laiks, kad godīgie darba darītāji, tādi kā mans tēvs un citi, sacēlušies kājās un grib izcīnīt sev tiesības. Pēdējos gados kungi pret viņiem izturas kā pret meža zvēriem. Esmu nolēmis iet kopā ar zemniekiem … Mans tēvs ir oglinieks, bet vectēvs — zemnieks; un jums mani jāsaprot, milēdij!

—   No tevis gan zemniekiem liela labuma nebūs! — sacīja klibais Tums un pats samulsa no saviem vārdiem.

—   Es kalpošu zemniekiem tikpat godīgi kā agrāk savam saimniekam, — Laionels vienkārši pateica.

Tagad Elans zaudēja pacietību.

—   Godīgi?! — viņš iekliedzās, pielēkdams kājās. — Bet kur tad ir tas florīns, kurš ieripoja grīdas šķirbā? Tu laikam domā, ka neviens nekā nav manījis? …

—   Lieciet viņu mierā! — lēdija Džoena apsauca.

Viņa gribēja Laionelam izvaicāt par visu, ko viņš redzējis ceļā. Taču vispirms vajadzēja nomierināt Gaueres kundzi.

—   Vai tu neko neesi dzirdējis par skvaira Džona Gauera muižu Kentā? — Džoena jautāja, rādīdama pāžam zīmes.

Tomēr Laionels neredzēja nekādas zīmes.

—   Kenta? — viņš iekliedzās. — Oho! Ja Eseksu var saukt par šķīstītavu, tad Kentu — par īstu elli!

Džoena piegrūda viņam ar kāju.

—        Bet Gaueru muižā viss ir kārtībā, — viņš acumirklī piebilda, — zemnieki to apgāja ar līkumu.

Agnese Gauere iesmējās un apkampa Džoenu.

—   Jēzus Marija, — viņa teica, — es drīz būšu mājās!

—        Stāsta, ka zemnieki nekā nelaupot? — Džoena jautāja. — Stāsta, viņi nekā neņemot sev, bet visu bruņinieku mantu metot uguni? …

—        Nu, stāstīt jau daudz ko var! — Laīonels īgni atsaucās. — Bet stāsta arī tā, ka Londonas apkaimē rīkojoties kāds Cārlijs — Zaķalūpa. Tas nu gan neko nepalaižot garām!

—        Zaķalūpa? — Džoena pārjautāja. Šis vārds likās pazīstams, tomēr viņa nevarēja atcerēties, lai arī kā pūlējās atsaukt atmiņā.

Vējš viegli šūpoja zarus, pār sēdētāju sejām skraidīja zaļganas ēnas. Zemē stāvēja nolikts koka šķīvis ar plāceņiem un māla krūze. Klibais Tums bija ļoti līdzīgs klibajam Benam Džonsam, kuram Džoena kādreiz Drūrikomā bija zagusi pīrāgus. Valdīja dziļš klusums. Saulē zaigoja akmeņi. Varēja dzirdēt, kā dūc bite, šūpodamās mežrozes zieda. Džoenai šķita, ka atgriezusies bērnība.

Tad viņa iedomājās kentiešus.

Asaras aizžņaudza kaklu. Viņa aizsedza acis, un asaras pilēja piedurknē, jo vaigu viņa bija paslēpusi plaukstā.

Kentas ļaudis nekad nav bijuši vergi. Kentas muižas kalpi vienmēr sēdējuši pie galda kopā ar kungiem. Kenta devusi karalim visbrašākos matrožus un strēlniekus.

Bet pēdējo četru gadu laikā muižnieki bija nolēmuši Kentas ļaudis saliekt ragā. Parlaments izdeva likumus citu pēc cita, un tie visi vērsās pret zemniekiem.

Eseksā zemnieki jau vairākkārt bija dumpojušies, taču nekas nopietns nenotika.

«Nē, muižnieku kungi, ja jau sacēlusies visa Kenta, tad jums labi neklāsies!»

— Vai viņi jau tikuši pāri Temzai? — Džoena jautaja Laionelam.

Viņai viss sīki jo sīki jāizjautā. Vai viņš redzējis zemnieku vadoņus, un kādi tie izskatās? Vai tā ir taisnība, ka Džons Bols atbrīvots no virsbīskapa cietuma? Vai tas

tiesa, ka viņu meklējusi visos kazemātos un jau aizgājuši prom no Meidstonas, bet tad no jauna griezušies atpakaļ un atraduši mācītāju pagrabā ķēdēs iekaltu?

Par to Laionels nekā nezinot. Tums klaiņo pa ceļiem, varbūt viņa ziņas esot pareizākas. Taču Laionels redzējis visus vadoņus. Vats Teilors no Dārtfordas — jāšus uz zirga, stalts puisis. Džons Bols — tas izskatās kā cūkas pūslis, no kura izlaists gaiss; āda viņam ļengana kā lupata, lomēr arī viņš ir stalts vīrietis, bet runā tik skaļi, ka var dzirdēt par desmit jūdzēm. Ābels Kers — mazs un ņiprs kā vāvere. Viņu vidū vēl ir Elans Trēders, Tomass Gokers, Džons Stekpūls. Bet Džeks, kuru sauc par Salmiņu, — tas augumā gandrīz garāks par seru Saimonu, nudie! Tie citi ir jāšus, bet viņš iet kājām, turklāt klibo un tomēr no citiem neatpaliek.

—   Viņš iet kājām? — Džoena noraizējusies jautāja. — Un stipri klibo, tu saki?… Elan, mēs esam slikti viņu dziedinājuši!

Elans visu laiku sēdēja kluss kā pelīte, bet tagad kundze pati sevi nodeva.

—   Ja lēdija atļaus, — teica Laionels, — es nakti pār- gulēšu pilī, bet no rīta došos ceļā. Es arī iešu kopā ar zemniekiem izcīnīt sev laimi Londonā!

Džoena cieši noskatīja visus.

—   Tu gribi panākt zemniekus? — viņa jautāja un vēlreiz paskatījās uz Gaueres kundzi.

Viešņas seja patlaban izskatījās laipna uri mīlīga. Bet, ja viņa ir mazliet untumaina, tad tas tāpēc, ka dāma visu mūžu dzīvojusi greznībā,

—    Mēs palūgsim tev zirgu no Agneses kundzes, — teica Džoena. — Tagad viņa tik un tā netiks uz Kentu. Bet, kad viss norimsies, es no viņas atpirkšu to zirgu. Man naudas pietiks, — viņa piemetināja, neskatīdamās uz satrūcināto Elanu. — Tā ir tīrā apgrēcība, ka zirgs te stāv bez darba. Tu ar to panāksi zemniekus un atdosi zirgu Džekam Stro no Kentas. Es viņam uzrakstīšu vēstuli. Bet Agneses kundzei es varu gluži vienkārši samaksāt naudu par zirgu …

Tomēr Agneses kundze domāja citādi.

—    Manu zirgu! — viņa iespiedzās. — Jūs man nepirksiet citu zirgu?. .. Bet varbūt es to nevaru mainīt ne pret vienu citu zirgu pasaulē? Cik savādi un ātri jūs lemjat citu vietā, lēdija Džoena! Man jūsu nauda nav vajadzīga! …

—   Jūs ne reizi neesat piegājusi pie zirgu staļļa, kamēr atrodaties Tīšā, — Džoena nicinoši noteica. — Zirgam zem segliem pat nebija sviedru segas, un tam mugura izsutusi jēla. Mēs ar Elanu to ārstējām ar degutu. — Un, pagriezusies pret Laionelu, piebilda: — Ja dāma negrib ne naudu, ne citu kādu zirgu vietā, tad mēs zirgu dabūsim par brīvu!

—   Es nespēju ticēt… — iesāka Agnese Gauere. — Tā tikai zemnieki atņem uz lielceļa zirgus!

—   Neko darīt, mēs rīkosimies tāpat kā zemnieki uz lielceļa, — atbildēja Tīsas pils saimniece.

Tad Agneses kundze sāka raudāt.

—   Es domāju, ka esmu atradusi patvērumu bruņinieka pilī, bet te jau ir kaut kāds laupītāju midzenis! — viņa bļāva aizelsdamās. — Es vairs nespēju ēst šos plāceņus, no tiem man piemetas vēdergraizes! Es nevaru mazgāties ar aukstu akas ūdeni! Tā tikai zemnieki var stundām ilgi plunčāties ledainā ūdenī, man no tā uznā^kaula lauzējs! Visu mūžu esmu mazgājusies pirms gulētiešanas un tikai ar siltu ūdeni. Dāmas, kuras tūlīt pēc mazgāšanās iziet ārā, ātri noveco.

—   Tas nozīmē, ka jūs ātri novecosiet, — Džoena mierīgi pateica. — Šeit visi mazgājas ar aukstu ūdeni.

Pirms lēdija Bērlija devās pie miera, viņa sēdās rakstīt vēstuli savam zemniekam no lēņu muižas Drūrikomas Disbijas ciemā. Viņai lāgā neveicās ar tinti un spalvu, nekādi nevarēja sameklēt pergamentu.

Beidzot Elans atstiepa vecu pilnvaru. Viņi par abiem ar bardas nazi nokasīja ciparus un burtus un pēc tam labi nogludināja ādu.

«Džekam Stro no Disbijas Kentā, daudzu zemessargu priekšniekam, sveiciens no lēdijas Džoenas Drūrikomas!» Džoena cītīgi vilka burtus.

Dzīvojot šos gadus Tīsā, viņas rokas bija kļuvušas pavisam raupjas. Spalva kā dzīva grozījās stīvajos pirkstos.

«Jums un Jūsu mērķu labad nosūtu zirgu un piecus zelta naudas gabalus, ja tie Jums var noderēt. Tīsas pils pagrabā mētājas veci ieroči un bruņas. Es to saku tādēļ, ka Jūsu ļaudīm pēc tiem varbūt ir vajadzība.»

Džoena piegāja pie izdzisušā kamīna un uzpūta uguni. Tad viņa virs tā pakāra katliņu ar ūdeni un atkal sēdās rakstīt. Bet tas bija gaužām grūts darbs.

«Tā kā mans bijušais vīrs sers Saimons Bērlijs devies karot ar zemniekiem, var gadīties itin viss, un mums, iespējams, laulības šķiršana nebūs jāgaida no pāvesta. Lai dievs glābj viņa dvēseli, ja viņš kritīs kaujā, bet es negribētu, ka tas notiktu no Jūsu rokas.

Un lai dievs glābj manu dvēseli, ja es daru kaut ko sliktu!

Kad Jūs savu būsiet paveicis, es ceru ar Jums redzēties tajā vietā, kur Jūs man norādīsiet.

Džoena Beatrise Drūrikoma.

Rakstīta karaļa Ričarda ceturtajā valdīšanas gadā Tīsas pilī, Eseksā. Es Tevi, Džek, mīlu vairāk nekā raizējos par savas dvēseles glābšanu!»

Tad viņa atvēra durvis uz augšistabu.

—    Es sasildīju ūdeni, ja jums vajag mazgāties! — viņa uzsauca savai viešņai.

Laionels atstāja Tīsas pili pirms rītausmas. Visi vel gulēja, un pati kundze izgāja aizvērt vārtus aiz viņa.

—    Vai tu visu labi iegaumēji, Laionel? — viņa uzsauca tam nopakaļ.

Un tad bijušais sera Saimona pāžs atklāja savu pēdējo noslēpumu.

—    Es no jums vairs neko neslēpju, milēdij! — viņš pagriezies kliedza. — Mans vārds ir nevis Laionels, bet Džons. Par Laionelu mani nosauca lords, bet tagad man kauns jūs maldināt.

Viņš jau bija pārjājis pāri tiltam, bet kundze vēl joprojām sēdēja un* skaļi smējās, ar rokām atspiedusies pret zemi.

Jādams pa kalnainu ceļu, Laionels — Džons lejā redzēja atsevišķus ļaužu bariņus, kas klīda no viena ciema uz citu, bet, kad viņš tika pakalnā un acīm pavērās visa plašā ieleja, viņš sajūsmā skaļi iekliedzās un uzsvieda cepuri gaisā.

Visapkārt Hensberas birzij, gluži kā milzu čūska, stiepās desmitiem jūdžu gara vienība.

Bijušais pāžs sāka skaitīt zemnieku rindas, bet tā arī nesaskaitīja.

Vienību priekšgalā karognesēji nesa karogus. Šur tur virs ļaužu drūzmas Laionels saskatīja āvas un pīķus — tie, acīm redzot, bija cīniņā iegūti ieroči.

Laionels — Džons iecirta zirgam papēžus sānos un pilnos auļos piejāja pie priekšējās vienības.

—    Kur ir cilvēks, kas saucas par Džeku Salmiņu? — viņš skaļā balsī jautāja, vicinadams virs galvas lēdijas Džoenas sūtījumu. Taču tūdaļ viņa balss aprāvās.

Divus soļus no bijušā pāža gāja Toms Bēkstons, kādreizējais lēņu muižnieka Bērlija kalējs.

Laionelam nekad ar viņu nav bijusi liela draudzība. Novērsies sāņus, viņš aši apsvēra, ko sacīs, ja Toms iedomātos uzsākt sarunu.

Bet tas uz Laionelu pat neskatījās. Mundri par kaut ko runādams, viņš soļoja kā zaldāts ierindā.

—   Tu saki, šī vēstule rakstīta cilvēkam, ko sauc par Džeku Salmiņu? — jautāja kāds liela auguma virs, paņemdams no bijušā pāža rokām vēstuli. Viņš to pasvārstīja plaukstā, paskatījās pret gaismu un atdeva Laionelam. — Tad lev būs jādodas lejup uz gravu pa labi no meža, un tu izjāsi viņam tieši pretī. Tas cilvēks ir no Kentas, bet viņiem saradies daudz darba mājās, — viņš piebilda, pametis ar aci. — Kaut gan dari, kā zini, zēn! Vari doties pāri Temzai uz Eirizu. Tur zināmi visi pēdējie jaunumi. Ja tu nesteidzies, vari pievienoties mums. Rīt vai parīt ken- tieši mūs tik un tā panāks.

Laionels nesteidzās. Taču viņam nebija ne mazākās vēlēšanās satikties ar Tomu Bēkstonu. Viņš palaida garām vēl dažus simtus vīru un pievienojās pēdējai vienībai. Tas nemaz nenozīmēja, ka viņš netaisītos izpildīt savas kundzes uzdevumu. Tomēr sēdēt zirga mugurā bija daudz ērtāk nekā iet kājām, bet Džeks Salmiņš izticis bez zirga jau tik ilgi, ka vēl kādas divas trīs dienas viņam nebūs nekāda lielā starpība. Nauda viņam arī pagaidām nav vajadzīga; par to šobrīd tikpat nekā nevar nopirkt.

«Bez tam viņi tik daudz muižu izlaupījuši,» nodomāja bijušais pāžs, «ka šie pieci florīni viņam tagad nozīmē tikpat, cik man — viens penijs.»

Džeina Stro katru dienu kopa ar citām Disbijas sievām un bērniem gāja uz ceļa sagaidīt un pavadīt nemierniekus.

Tajā svētdienā, tūkstoš trīs simti astoņdesmit pirmā gada devītajā jūnijā, sacēlās Ketemas un Džilingemas vienības, bet pirmdien — Blengetas, Tenemas, Tenderdemas un Bridžendas vienības. Un visi šie ļaudis gāja uz Londonu garām Disbijai.

Dienas bija karstas, un sievietes nesa ārā uz ceļa māla krūzes ar ūdeni. Cita .cienasta viņām nebija ko piedāvāt, bel arī par to pašu vīri pateicās.

Ikvienam, kurš uzsāka ar viņu sarunu, Džeina piekodināja:

— Ja tu satiksi manu vecāko dēlu Džeku, iesauktu par Salmiņu, pasaki, ka doties tādās gaitās, neizlūdzoties matēs svētību, ir liels grēks!

Viņas otrais dēliņš Fils — tas gan naktī atskrēja pie viņas vienos sviedros kā nodzīts zirgs, bet otrā rītā jau aizgāja kopā ar Greivsendas amatniekiem.

Bet trešais dēls Toms palicis viens pats Sv. Džeraldīnas abatijā. Sis klusais zēns pilnīgi atsities viņā. Labi vien ir! Ja zemnieki patiesi panāks savu, varbūt viņai iedos kādas paris jaunas ābelītes par to, ka Toms četrus gadus tik labi kopis klostera kokus un puķes.

Klostera priekšniece māte Ģenoveva pati pirmā aizau- ļojusi uz Londonu. Kad zemnieki vēl nemaz nebija sacēlušies, pie tēva Rolanda bija ieradušies ļaudis no īvšemas pēc savām parādzīmēm. Bijis tāds kautiņš, ka mācītājs izlēcis ārā pa logu un salauzis sev kāju. Stāsta — pēc tam ceļā viņu galīgi piebeiguši vīri no Jovervilas.

Viņš jau nu ņēma gan pārāk lielus procentus no zemniekiem, tomēr nekad pret tiem neizturējās tik cietsirdīgi kā draudzes mācītājs tēvs Romualds. Bet tas sveiks un vesels aiziaidās pakaļ mātei Ģenovevai uz Londonu.

Kad no nemiernieku rindām iznāca liela auguma zemnieks ar nogurumā un putekļos nomelnējušu seju, Džeina pirmajā mirkli nekā nesaprata. Viņam mugurā bija netīras un noskrandušas drānas, no saplīsušajiem zābakiem lūkojās ārā līdz asinīm nodauzīti pirksti. Turklāt viņš ar vienu kāju kliboja. Zemnieks nocēla cepuri, mali pajuka

vējā, un tagad viņa galva uz tievā kakla šķita kā pieneņu pogaļa uz tieva stiebriņa. Pēkšņi sievietei sažņaudzās sirds.

— Džek! — viņa iekliedzās un pieplaka dēlam pie krūtīm.

—   Nu jā, zemnieki nav tevi pārāk lepni saģērbuši! — runāja Džeina Stro, ar skubu mazgādama sviedru plankumus un putekļus no vecā vamža. — Kā rādās, kungiem kalpot tomēr izdevīgāk.

Pacēlusi acis no laipām, viņa smējās, bet Džeks skaidri redzēja asaras, kas tecēja pa mātes tumšajām grumbām. Viņa velēja ar vāli, un mazais alvas krustiņš sitās pret viņas izdēdējušajām krūtīm. Tas pats vecais krustiņš taja pašā izbalējušajā zaļajā aukliņā.

Džeks cieši apkampa māti un pacēla gaisā. Džeina Stro bija viegliņa kā pūka.

—   Atpūties, māt, bet es pastrādāšu lavā vietā tāpat kā bērnībā! Tu atceries?

Viņš iebrida līdz ceļiem ūdenī un ņēmās velēt, bet ūdens sakūlās putās un guldzēja. Vecā sieva noraudzījās dēlā.

Viņa redzēja, ka vamzis nupat izšķidīs no lielās uzcītības, taču nespēja pateikt ne vārda. Agrāk deguns viņam bija maķenīt īsāks, bet lūpas pilnīgākas. Nu, protams, toreiz viņš bija daudz mazāks augumā un šaurāks plecos, un tomēr tas ir tas pats Džeks, kuru viņa kādreiz slēpa uz bēniņiem, lai pasargātu no tēva bardzības.

—        Tagad mēs šo vamzīti izžāvēsim, salocīsim un ieliksim pauniņā. Līdz Londonai es varu aiziet biksēs vien. Bet pie pašas Londonas mēs nomazgāsimies un saģērbsimies, lai mūsu jaunais karalis neno- bītos no saviem netīrajiem un skrandai-, najiem zemniekiem.

—        Ja nebūtu tie viņa ierēdņi, vai tad mēs staigātu netīri un noskranduši? — Džeina sirdīgi noteica. — Ja nebūtu kungu, vai tad zemnieks kļūtu līdzīgs meža zvēram?

—        Nekas, māt, tagad viss būs citādi! Ko gan karalis viens varēja iesākt? Viņš starp saviem augstmaņiem ir kā mazs bērns starp nikniem zvēriem.

Sieviete smagi un drudžaini nopūtās: karalim Edijam ari nebija sešpadsmit gadu, kad viņam uzlika galvā Anglijas un Francijas karaļkroni…

—   Nu, jūs, bērni, to labāk zināt, — viņa pateica.

Džeina Stro gribēja tūlit aizsūtīt kaimiņu puišeli uz klosteri pie Toma. Bet Džeks jau pats nenocietās un devās pie brāļa uz abatiju. Viņam gribējās uz visu paskatīties savām acim. Vai viņš vēl labi atceras to dārzu, žogu, vārtus un ceļu? Vai tie ir tādi, kādus tos redzējis sapņos?

Viss bija tāpat kā agrāk.

Vienīgi māte Ģenoveva bija likusi izravēt vienkāršās lauku puķītes, kuras agrāk ziedēja puķu dobēs. To vietā no Londonas tika atvestas sēklas un dēsti, ietīti mitrās lupatās.

Pie pašas klostera sienas bija svaigi uzbērta kopiņa un aplikta ar velēnām.

Toms satraukts palūkojās uz brāli.

—        Varbūt to nevajadzēja darīt, — viņš beidzot nedroši sacīja, — bet man gribējās padarīt skaistāku viņas kapiņu … Tiesa gan, viņa bija par muižniekiem, bet īstenībā ļoti lādzīga, Džek!

—   Kas — viņa?

—        Viola, jaunmāsa … Kad zemnieki pienāca pie klostera, viņa paņēma virtuves nazi un aicināja mūs visus aizstāvēties. «Par bruņinieka godu!» Viola sauca un skraidīja pa sētsvidu kā jukusi, tāpēc ka viņu jau neviens neklausīja.

—   Vai viņu nogalināja? — Džeks skumji jautāja.

—        Nē, viņai uzkrita vārti virsū, kad zemnieki tos izlauza.

—        Vajag sanaglot vismaz nelielu krustiņu, — Džeks piekodināja.

Rādīdams Džekam puķu dobes, Toms lepni staigāja pa celiņiem kā karavadonis, kas sarīkojis sava karaspēka parādi.

Jā, puķes šeit nebija tādas kā mežos un pļavās. Dažam ziedlapiņas bija tik neparasti izrobotas, it ka ap tām būtu noņēmušies vairāki drēbnieki ar šķērēm rokā.

—   Vai arī šīs te!

Džeks izbrīnījies skatījās apkārt. Šajā dobē puķes lepni slēja gaisā savas smagās galviņas ar vakarā sakļautajām sulīgajām ziedlapiņām. Tās izskatījās kā dūrē draudīgi savilktas rokas —īsti kungu lolojumi!

Šie lepnie uzpūtīgie augi tikpat maz līdzinājās puķēm kā cietā un smagā vabole maigajam tauriņam.

—   Kā tās sauc? — Džeks jautāja Tomam.

—   Cinia regalis] , — zēns lepni atbildēja.

Džeks atvēzējās ar nūju un notrieca lielo, kuplo galviņu . .. Suņus viņi audzina tādus, ka, liekas, tiem pārlūzis visas četras tievās kājeles, kad viņi drebēdami steberē nopakaļ savām kundzēm. Kungu puķes nav skaistas un nesmaržo. Par spīti veselajam saprātam, viņi valkā kurpes ar divu un trīs sprīžu gariem purngaliem. Viņu sievietes tagad tik cieši sašņaudz vidukli, ka nelabi skatīties uz tām. Ziemu tie staigā kailām galvām, bet vasaru tinas kažokādas apmetņos.

Šie cilvēki gribētu pārtaisīt visu mīļo pasaulīti pēc sava prāta — ir debesis, ir zāli, ir kokus, ir ūdeni… Bet, paldies dievam, viņiem tas nav izdevies!

Šī līksmā zaļā zeme piederēs tiem, kas simtiem gadu ilgi to slacījuši ar saviem sviedriem. Jaunais karalis to nodos tieši zemnieku rokās, un tas notiks tūlīt pēc tam, kad viņi būs sasnieguši Londonu!

Džeks lēnām gāja no viena ugunskura pie otra. Lāgā neredzēdams, tumsā viņam uzgrūdās kāds plikpauris večuks.

— Vai tu esi no kentiešiem? — acis miegdams, tas vaicāja. — Tad pasaki savam priekšniekam, ka viņu meklē kāds zeņķis ar vēstuli. Viņš tam ved zirgu, lai tam nebūtu jāiet kājām. Mani sūtīja Elans Trēders.

«Kas tas par priekšnieku?» Džeks prātoja. «Vatam ir zirgs, Stekpūlam arī. No viņiem visiem tikai es un Tomass Gokers esam kājniekos.»

' Karaliska cinija (lai.).

—        Ka tad bija, vai jūsu puiši vakar labi saēdās? — viņš vēl skali noprasīja.

Stāstīja, ka vakar eseksieši Mauntonas muižā dzīrojuši. Tur esot bijuši lieli žāvētu šķiņķu, kaltētu zivju, maizes un vīna krājumi.

—   Sa-ē-dā-mies! — aiz kokiem noskanēja atbilde.

Lai gan bija noiets grūts ceja gabals, gandrīz neviens no zemniekiem negulēja.

Vieni pie ugunskura lāpīja apģērbu, citi strīķēja izkaptis, bet pārējie tāpat vien gulšņāja un sarunājās cits ar citu. Pie koka stāvēja stalts bārdains virs no Disbijas vienības. Viņa vārdu Džeks bija aizmirsis, bet labi atcerējās pēc sejas. Vīrs klusēdams raudzījās ugunī un laikam gaidīja savu priekšnieku.

—        Kas ir, brāl, kāda tev vajadzība? — Džeks jautāja, pieiedams viņam klāt.

—        Es tāpat vien skatos un nespēju ticēt, — tas atbildēja. — Četrdesmit trīs gadus kaut ko tādu neesmu pieredzējis! — Tad pēkšņi iesmējās kā bērns. — Šodien nav nekāda svētdiena, bet es stāvu un skatos …

Viņš pacēla savas rokas un raudzījās uz tām, it kā tās būtu kaut kādi brīnumaini, neredzēti rīki.

—        Ei jūs, zemnieki! — viņš piepeši pilnā balsī iesaucās.

Ap ugunskuru sāka šaudīties tumši stāvi. Parādījās sargs ar klabekli.

—        Zemnieki, vai es sapņoju vai esmu nomodā? — bārdainis no jauna iesaucās.

—        Labāk jau būtu gājis gulēt nekā par niekiem ļaudis iztraucējis, — sargs pikti noteica.

Pārējie tikai nosmējās.

—   Viņš vakar ieķēris pār mēru, — kāds barā noteica.

Džeks devās uz otru ugunskuru. Bārdainis smaidīdams,

kaut ko murminādams, čāpoja viņam nopakaļ.

—         … Un tas ķesteris, saproties, turēja kalponi, — pie ugunskura stāstīja gara auguma strēlnieks ar plāksteri uz pieres. — Meitene nabadzīga, izsalkusi, kā jau visi mūsu ciemā.

Džeks atslējās pret koku.

Sargi labi pilda savu pienākumu. Vīri izvietojušies kār- tlgi pēc vienībām. Ieroči salikti vienā vietā. Viņa vienībā nākuši klāt divi stopi, viena āva un viens vairogs.

—        Tas ķesteris tad nu saka savai sievai, — turpināja strēlnieks ar plāksteri. — «Kad skuķe ceps galu, tu ne soli neej nost no viņas, citādi šī paķers kādu gabalu no pannas un sev mutē iekšā! Un ne tikai vienu gabalu vien!»

—        Kā tad šie domāja? — smiedamies atsaucās kāds skaists puisis pie ugunskura.

—        «Bet, ja tev tieši tobrīd kaut kur tomēr jāiet,» ķesteris pamāca, «tu liec kalponei visu laiku sist plaukstas.» Tas tālab, lai meičai rokas visu laiku būtu aizņemtas. Ķes- teriene aiziet, bet meitietis nav dumjš — ar vienu roku pliķē sev pa vaigu, bet ar otru stūķē gaļu mutē…

Nu atskanēja tik skaļi smiekli, ka no jauna atskrēja sargs ar klabekli.

Džeks arī pasmaidīja par kalpones atjautību.

Viņa vienības vīri jau bija saskatijuši Džeku tumsā.

—        Kā tu domā, Džek, tu esi drusciņ gudrāks par mums: ja klosterim atņems mežu, kam tas pienāksies?

—   Jovervilai, — padomājis Džeks atbildēja.

—    Bet ganības?

—   Ganības — Disbijai. Bet tas viss ir jāpārbauda.

—        Pārbaudīsim! — bārdainis pateica. — Zemnieks zemniekam pāri nedarīs!

Kad kentieši jau tuvojās Blekgīsai, kas atrodas trīs jūdzes no Londonas, Džeks Stro pēkšņi noliecās un pacēla akmentiņu.

Zēns, kas gāja viņam blakus, pasmaidīja. Akmens bija dzeltens, ar baltiem lāsumiņiem un pēc krāsas izskatījās kā jūras cūciņa. Uz Kentas ceļiem mētājās daudz tādu akmentiņu.

Tomēr akmens bija saules sakarsēts un gandrīz dedzināja pirkstus. Tas nebija Kentas akmens.

Vai tad Džeks bērnībā tos mazums bija lasījis no zemes? Kentā akmentiņiem pat svelmainākajā dienā viena puse ir karsta, otra auksta. Un zem tiem vienmēr paliek mikla bedrīte. Tas ir tādēļ, ka Kentas zeme mālaina un parasti mitra, tur nekad neuznāk sausums.

Kenta sējumi iet bojā vienīgi miglas dēļ, kas uznāk no jūras, vai no agrajām salnām, vai arī no garajām vasaras lietavām.

Tomēr visbiežāk sējumi iet postā tādēļ, ka kungi neļauj tos laikā novākt. Taču visām šīm netaisnībām drīz pienāks gals…

Zemnieki Eseksas vienībā, kurai piebiedrojās Laionels, bija varen priecīgi par savu jauno biedru. Kādreizējais pažs viņus lieliski uzjautrināja, stāstīdams patiesus un izdomātus notikumus no kungu dzīves. Tas lēca zemē no zirga ceļa vidū un rādīja, kā lords, ar kurpju garajiem purngaliem aizķerdamies aiz baznīcas paklājiņa, noveļas uz akmens grīdas un savu smago bruņu dēļ nespēj piecelties un viņa māte un sieva steidzas viņam palīgā un uzmin viena otrai uz garajām šlepēm. Kā hercogs Bakingems uzdāvinājis ubagam savu skaisti izgriezto un izgreznoto apmetni, bet tas to atdevis atpakaļ augstmanim.

«Neņemiet ļaunā, milord, bet manā apmetnī mazāk caurumu nekā jūsējā,» viņš teicis.

Laionels rādīja, ka mācītājs, spēlēdams triktraku, ar savas sutanas piedurkni pievāc viņam izdevīgos kauliņus, kā kalps apzog kungu, bet kundze savukārt apzog kalpu.

Tie bija parastie stāsti, ar kuriem kalpotāji izklaidē cits citu, nīkdami bezdarbībā veco piļu lielajās ļaužu istabās, tomēr zemnieki klausījās Laionelā uzmanīgi un labprāt smējās par viņa jokiem.

Gribēdami arī no savas puses kaut kā viņam pakalpot, tie deva kādreizējam pāžam padomus, kā drīzāk sastapties ar kentiešiem, jo ikviens saprata, cik svarīgi cilvēkam, kurš vada lielu vienību, iespējami drīzāk tikt zirgam mugurā.

—   Viņam taču vienā dienā jābūt gan savas vienības priekšgalā, gan pakaļgalā, gan sānos. Viņam jātur acīs pajūgi un pārlika un jāaprauga arī savi ievainotie.

—    Ievainotie? — Laionels pārjautāja. Pirmo reizi šo divu dienu laikā viņa sirdī iezagās nemiers.

Līdz šim ceļš uz Londonu viņam bija licies līksms un bez briesmām.

Tomēr trešajā dienā Laionels jau dziļi skuma pēc savas kokles un tiem laikiem, kad viņš, sēdēdams uz soliņa pie lorda kājām, lasīja tam priekšā Čosera kunga jocīgos stāstus vai arī dziedāja skaistas un sērīgas dziesmas.

Desmitajā jūnijā eseksieši gāja garām Morli lēņu muižai. Morli pili no izpostīšanas paglāba tas, ka tā atradās nomaļus no zemnieku izraudzītā ceļa. Eseksieši steidzās. Pēc Vata Teilora rīkojuma eseksiešiem, kentiešiem un citu grāfistu ļaudīm vienā un tajā pašā dienā bija jānonāk pie Londonas.

Un, lai gan bruņiniekam Viljamam Morlijam, senjoram deGajam tiešas briesmas nedraudēja, viņš tomēr apbruņoja visus savus pils kalpus un izveda tos uz ceļa. Viņš vēl apvienojās ar bruņinieku Džonu Brūnsu un Stīvu Helu, kuri tāpat bija atveduši katrs simt cilvēku. Pēcāk, garām jājot, viņiem piebiedrojās bruņinieks sers Roberts de Sels.

Kungi domāja, ka viņi, pamatīgi apbruņoti un stiprās bruņās iekalti, spēs turēties pretī zemnieku spēkam. Tie gāja puskaili, bruņojušies labākajā gadījumā ar rungām un šaujamlokiem.

Ka bruņinieki no trim grāfistēm šausmās bija mukuši no zemnieku pūļiem, senjors de Gajs izskaidroja ar to, ka muižniekiem tas bijis pārāk negaidīti un dievs uz laiku atņēmis viņiem saprātu un vīrišķību.

Kas attiecas uz Disbijas lēņu muižu, tad tur notikumu gaitai bija pavisam īpaši iemesli. Grāfa Pembroka vienības saļodzījās nevis tāpēc, ka būtu nobijušās no zemniekiem. Nē, viņi nobijās pavisam no kaut kā cita: zemnieku karotājus izveda viņiem pretī cilvēks, kurš augumā tiem nesniedzās pat līdz viduklim. Pirmie nosvieda ieročus māņticīgie algotņi — franči. Tad laidās lapās arī angļi — viņiem licies, ka nupat notiek tas, kas sacīts seno laiku dziesmās:

Dievs kungs ar eņģeļiem un svēlo pulks no mums ir novērsušies.

Tad ejam vecajā Ipsvičas kalnā un meklējam palīgus citus —

Fejas un rūķīši neatstās nabaga ļaudis!

Turpretī viņš, Viljams Morlijs, jau pirmajā dienā, tiklīdz vējš uzpūta dūmu un degumā smaku no liesmojošās Stretfordas abatijas, sāka gatavot savus ļaudis. Deviņas dienas viņi asināja zobenus, avas un šķēpus.

Senjors nozvērējās nelaist zemniekus tālāk uz Londonu, bet visus līdz pēdējam noguldīt turpat uz ceļa. Pils kapelans uzkāra senjoram de Gajam kaklā apsvētītu svetbildīti un noturēja dievkalpojumu, itin kā bruņinieks dotos atkarot no neticīgajiem dieva tā kunga šķirstu.

Taču tas viss kļuva zināms tikai vēlāk, bet desmitā jūnija rītā, izjājis uz ceļa netālu no Morli lēņu muižas, Laionels ieraudzīja bruņinieku vienību zirgos, ar gariem piķiem rokās. Aiz bruņiniekiem, nometušies uz viena ceļa, stāvēja strēlnieki.

Elans Trēders, Eseksas zemessargu priekšnieks, noņēma cepuri un pārmeta sev krustu.

—   Dievs nepieļaus netaisnību! — viņš skaļi nokliedza. — Visiem jātniekiem doties uz priekšu! Mums jāielenc muižnieki!

Tad viņš uzsauca strēlniekiem:

—   Tiesa gan, mums nav sešas vai astoņas bultas makstis kā kungiem, toties vīru mums ir daudz vairāk!

Paklausot priekšnieka aicinājumam, Laionels pirmais drāzās uz priekšu, sparīgi raustīdams pavadu. Bija prieks skatīties uz šo brašo skaistuli, kad viņš kā bulta šāvās taisni pretī melnajiem pīķiem.

Viņa rīcības iedrošināti, vēl daži cilvēki sāka dzīt savus zirdziņus uz ceļa. Tomēr Laionels pusjūdzes attālumā no kungu vienības spēji nogriezās mežā. Todien viņš pie eseksiešiem vairs neatgriezās.

Piesējis zirgu pie koka, viņš nostājās uz segliem un, ar roku acis pret sauli aizēnojis, uzmanīgi vēroja, kas notiek uz ceļa.

Arvien retāk un retāk cilājās bruņinieku zobeni, tomēr arī no zemnieku vidus te viens, te otrs iekliedzies nogāzās uz ceļa. Pils zemnieki izšāva divdesmit bultas vienā minūtē; viņu stopi bija garāki par cilvēka augumu, un Laionela sirds aiz bailēm dauzījās. Tad viņš izdzirdēja baismīgu bļāvienu. Uz ceļa kā lavīna gāzās vesela straume eseksiešu.

—   Par karali un kopienām! — kliedza zemnieki.

Laionels atsēja zirgu, uzlēca seglos un pa kaklu pa galvu

joņoja prom pa mežu Londonas ceļa virzienā.

Bruņiniekam de Gajam zirgs nokrita beigts, tomēr bruņinieks cīnījās stāvus tik ilgi, kamēr vien klausīja rokas un kājas. Bruņu cepure viņa galvā bija pāršķelta, bet bru» ņas ar smagajām vālēm sadauzītas. To redzēdams, bruņinieks Roberts de Sels pats nokāpa no zirga; viņi ar senjoru de Gāju nostājās mugurām kopā un cirtās līdz pēdējam elpas vilcienam.

Zemnieki kliedza Robertam de Selam, lai padodas. Viņš bija cēlies no zemas kārtas ļaudīm un Francijas karalau- kos sev izpelnījies zelta piešus.

— Padodies, Robin de Sel! Tavi radi vēl dzīvi Bernetas ciemā! — sauca zemnieki. — Tu pie mums dabūsi priekšnieka titulu!

Tomēr viņš neko neatbildēja un cikreiz pacēla savu garo zobenu, tik krita kāds no eseksiešiem. Vissmagākās brūces cirta tieši viņa roka.

Pirmais nogāzās Viljams Morlijs, senjors de Gajs, bet viņam šķērsām pāri pārkrita Roberts de Sels ar sadragātu galvu.

Džons Brūnss un Stīvs Hels paši lūdza žēlastību. Viņi to arī dabūja.

Tomēr, atdarīdami par viņu ļaunajiem tīkojumiem, zemnieki lika bruņiniekiem sevi apkalpot — iekurt uguni, sagriezt gaļu un pasniegt drēbes. Kungi ar šo darbu tika galā tikpat labi kā verdzībā turētie zemnieki.[40]

Gūstā saņēma arī Džonu Ņūtonu, kādreizējo Ročesteras pils priekšnieku. Viņam • zemnieki gribēja uzticēt kārtot sarunas ar karali. Sers Džons bija taisnīgs cilvēks un varēja labi aizstāvēt tos, kuri viņu sūtīja. Zemniekiem viņš bija padevies godīgā cīņā.

2. nodala

Kentieši un eseksieši nonāca pie Londonas vienā un tajā pašā dienā. Tas bija trešdien, divpadsmitajā jūnijā, Kristus miesas svētku priekšvakarā. Eseksieši nonāca lejā no ziemeļaustrumu puses pie Oldgeitas vārtiem un apstājās Meilendas priekšpilsētā, bet kentieši pienāca no Blekgī- sas puses. Viņu bija aptuveni simttūkstoš vīru.

Tagad Laionelam nesagādāja lielas grūtības sameklēt Džeku Salmiņu.

Agrākais sera Saimona Bērlija pāžs piejāja pie mežiem apauguša pakalna. Pie ieejas nometnē bija zemē iemieti divi lieli Sv. Džordža karogi. Mazos karogus viņš saskaitīja pāri par četrdesmit.

Kentieši dziedāja. Laionels arī zināja to dziesmiņu.

Kad Ādams ara un Ieva vērpa, Kurš tad tolaik bij muižnieks?

Laionels noņēma cepuri un sāka pilnā balsī vilkt līdzi. Viņa skaistā balss arī šeit varēs viņam labi noderēt.

Ļaužu priekšā nostājās padrukns cilvēks sutanā. Laionels pazina Meidstonas cietumnieku Džonu Bolu. No mācītāja sejas jau bija pazudis pelēcīgais bālums — garajā ceļā saule un vējš to bija aprāvuši.

Laionels jau daudzreiz bija dzirdējis, ka mācītājs ir lielisks sludinātājs, bet tagad pats savām acīm redzēja, ka lieli vīri, viņa vārdu aizkustināti, sirsnīgi raudāja. Ari Laionels pats jau brīžiem slaucīja asaras.

Viss, ko teica mācītājs, bija tīra, svēta patiesība. Ja dievs būtu gribējis dalīt ļaudis kungos un vergos, tad par to būtu sacīts kaut kur svētajos rakstos.

Tad atkal visi nodziedāja pantiņu. Kentieši atzinīgi māja ar galvu skaistajam puisim, kurš tik lieliski izlocīja augstās notis.

Pēc tam Laionels piejāja pie kādas vienības priekšnieka.

—   Te man ir vēstule, zirgs un pieci zelta naudas gabali Džekam Stro no Kentas. Kur es varu atrast šo cilvēku?

—   Vai tu viņu pazīsti pēc vaiga? — jautāja priekšnieks. — Ak vai! Kur tu biji agrāk ar to savu zirgu, kad Salmiņš aiz noguruma krita vai no kājām nost?

Uz to Laionels neteica nekā. Bet Džeku Stro pēc vaiga viņš labi pazīstot. Tas esot viņam tuvs draugs.

—    Ak šitā? — priekšnieks ielīksmots atsaucās. — Nu, šodien Džeks vēl iztiks bez naudas un zirga. Vats man lika aizsūtīt pretī tur tiem kungiem kādu apķērīgu puisi. Man liekas — tu ar šo uzdevumu tīri labi tiksi galā.

Laionels atskatījās. Sargi pārlaida pār Londonas tiltu trīs jātniekus un atkal aizlika ķēdes priekšā. Pēc drānām varēja redzēt, ka tie nebija no muižnieku kārtas. Tomēr, spriežot pēc tā, cik aši sargi norāva cepures, tie bija visai cienījami vīri pilsētā.

—    Jāj pretī kungiem! Esi pieklājīgs un aizved viņus pie Teilora! Redzi, tur pie svētā Džordža karoga ir viņa telts. Pieturi kāpšļus, kad viņi lēks no zirga. Vārdu sakot, man tevi nav ko mācīt: redzu, ka tu esi apķērīgs zēns ar gaišu galvu.

Trīs kungi, kuri tika sūtīti sarunām ar Kentas zemnie kiem, bija Ādams Kārlails, Džons Frešs un Džons Horns. Tie patiešām bija pilsētā cienījami ļaudis. Visi trīs bija turīgi Londonas tirgotāji un oldermeņi.

Izbijies no tik milzīga zemnieku pūļa, kas tuvojās galvaspilsētai, Londonas mērs Viljams Volvorssizsūtīja viņus pretī pierunāt zemniekus, lai tie izklīst pa mājām.

Laionels, piejājis pie oldermeņiem, noņēma cepuri un laipni apjautājās, kāda iemesla dēļ viņi atjājuši uz Blekgīsu. Viņš varot aizvest kungus pie priekšnieka Valtera Teilora. Šeit stāvot divsimt tūkstoši kentiešu, tikpat daudz nākot pa ceļu, bet no ziemeļaustrumiem Londonu aplenkuši simt tūkstoši eseksiešu un simt tūkstoši sariešu un hārfordšīriešu. Pavisam pilsētu ielenkuši sešsimt tūkstoši vīru.

Laionels meloja bez sirdsapziņas pārmetumiem. Ja pieskaitītu pat večus, sievietes un bērnus visās trīs grāfistēs, tad ari nezin vai sanāktu tik daudz ļaužu. Bet oldermeņi taču neies viņus skaitīt uz pirkstiem!

Oldermenis Džons Horns iesmējās. Sis cilvēks jau sen turēja naidu uz muižnieku kungiem un karaļa ierēdņiem.

—    Kāpēc tad jūs apstājāties šeit, bet nenākat pilsētā? — viņš laipni apjautājās. — Sargi ir slinki un bezrūpīgi. Bet pilsētā jūs atbalstīs tirgotāji un amatnieki, Londonā jūs uzņems kā brāļus un draugus.

Bet tas, kuru sauca par Ādamu Kārlailu un kuram mērs bija uzdevis piedraudēt zemniekiem ar karaļa dusmām, piebilda:

—   Jūs dabūsiet gardi paēst, saldi padzert un izgulēties^ mīkstās gultās.

Viņi sarunājās tik skaļi, ka tos varēja dzirdēt ne tikai Laionels vien. Tad, nonākuši pie Vata Teilora, oldermeņi uz mata izpildīja mēra pavēli.

—   Netuvojieties pilsētai un nebiedējiet un nemulsiniet karali un augstmaņus, kā arī minēto pilsētu, — visu triju vārdā pateica Džons Horns.

Taču zemnieki jau bija sapratuši viņu īstenās domas.

Eseksieši priecājās — pat tādi turīgi ļaudis redz un saprot, ka zemniekiem taisnība. Un tas vēl vairāk nostiprināja nemiernieku pārliecību.

Tajā pašā dienā karalis no Vindzoras aizsūtīja pie ken- tiešiem sūtņus, lai uzzinātu, kālab viņi sacēlušies un neskaitāmiem bariem sapulcējušies galvaspilsētas pievārtē. Ir karaļa sūtņiem, ir oldermeņiem Valters Teilors atbildēja vienu un to pašu.

Zemnieki sacēlušies tādēļ, lai glābtu karali un iznīcinātu nodevējus, kas neuzticīgi viņam un karalistei. Anglija ilgus gadus slikti pārvaldīta, un no tā cieš karalistes gods un vienkāršā tauta. Pie tā vainīgi karaļa tēvoči un garīdzniecība, bet jo sevišķi Kenterberijas bīskaps. Viņi, zemnieki, atnākuši te, lai prasītu no tā atbildību.

Sūtņi, darījuši karalim zināmu kentiešu atbildi, pēc dažām stundām no jauna ieradās Blekgīsā.

—   Viss, kas būs jālabo valsts pārvaldīšanā, tiks izlabots, — viņi paziņoja karaļa uzdevumā. — Viņa majestāte vēlas runāt ar saviem zemniekiem un ir ar mieru ierasties Blekgīsā, lai tiktos ar tiem.

Tajā pašā trešdienā, divpadsmitajā jūnijā, karalis atstāja Vindzoru un devās uz Londonu.

Viņam pretī izjāja Londonas mērs Viljams Volvorss un aizveda uz Taueru.

Karalim blakus vieglā ekipāžā brauca viņa māte Kentas Zanna. Šāda ekipāža bija jaunums un tikai nesen parādījusies Anglijā. Augstmaņi un galma ļaudis ieradās jāšus. Pavisam Tauerā iegāja turpat vai pusotra tūkstoša cilvēku.

Kentas vienības priekšniekam jau divas reizes tika sacīts, ka viņu meklējot kāds jauneklis ar zirgu un vēstuli. Džeks iedomājās Džoenu, bet tūdaļ nosarcis atvairīja šo domu. Kaut gan ne no viena cita ziņas nebija gaidāmas.

Šodien Blekgīsā ieradīsies karalis. Nebūtu slikti saņemt viņu, sēžot zirga mugurā! Bet arī šo domu Džeks tūlīt atmeta. Tomēr Džeks ļoti cītīgi un rosīgi gatavojās, lai pienācīgi tiktos ar karali.

Tāpat rīkojās arī pārējie viņa vienības ļaudis. Ikviens pamatīgi izdauzīja putekļus no savām drēbēm, nomazgāja seju, kaklu un rokas. Kuram bija liekas drānas, tas apvilka visu tīru.

Neviens nezināja, pa kuru ceļu karalis ieradīsies. Vairums gaidīja viņu pa to ceļu, kas veda no Londonas tilta.

Taču saule jau slīga lejup, bet uz tilta tā arī nepacēla ķēdes.

Beidzot lejpus Tauera, no karaļa muižas Roteringas puses, parādījās laiva. Zemnieki izbrīnījušies skatījās uz ūdeni un tad pēkšņi, cits citu grūstīdami, drāzās uz krastmalu.

Laivas pakaļgalā plīvoja Sv. Džordža standarts1 .

Laivas vidū augstu pacēlās kaut kas līdzīgs apzeltītam grozam, bet grozā sēdēja bāls, tievs jauneklis. No visiem braucējiem vienīgi viņam un cilvēkam virsbīskapa mantijā bija galvassegas.

Zemnieki platām acīm aplūkoja jaunekli.

Vecie vīri, kuri bija karojuši pie Kresī, atcerējās karali Ediju jaunībā. Viņi dievojās, ka Ričards esot kā izspļauts vectevs. Tie, kas bija cīnījušies zem Melnā prinča karoga, savukārt apgalvoja, ka karalis esot kā izspļauts tēvs.

Džeks neteica neka. Viņš vērīgi pētīja Ričardu.

'Sv. Džordža standarts — karaļa karogs ar Džordža Uzvarētāja attēlu.

Lai ari pēc kā viņš izskatītos — pēc vectēva vai tēva, vai abiem kopā —, tas bija karalis! Bet, ja jau runā par līdzību, tad viņš ar saviem ļoti platajiem pleciem un ļoti šaurajiem gurniem, slaido augumu un garajām kājām, zeltainajiem gludi sasukātajiem matiem izskatījās pēc jebkura Kentas vai Eseksas puiša.

Un Džeks līdz ar citiem uzsvieda gaisā cepuri un skaļi viņu sveica.

No krasta atsitās skanīga atbalss, spēcīgs vilnis trieca smiltis un oļus pret laivas dibenu. Karalis pārbīlī ieķērās lordam kancleram rokā. Viņam izlikās, it kā būtu sakustējies Blekgīsas mežs un nāktu virsū. Bet tas nebija mežs. Tur kentieši skrēja gar krastu nopakaļ laivai, sveikdami savu karali.

Ričardam drebēja kājas, un no tām drebuļi kāpa līdz, pašai sirdij. Viņš vēl nekad tik tuvu nebija redzējis zemniekus. Tie bija melni, netīri un pēc skata gluži mežonīgi.

Varbūt vajadzētu ar viņiem sasveicināties un pateikt kaut ko laipnu?

Taču karaļa pirmais lords Saimons Sedberijs cieši satvēra viņa roku un tā ari nelaida to vaļā. Kancleram neviens nebija teicis par zemnieku draudiem, tomēr šajā brīdi viņš laikam iedomāja tautas naudu, kuru tas tik bezbēdīgi bija izšķiedis …

— Atpakaļ! — viņš uzbrēca airētājiem. — Jūsu majestāte, mums tūlīt jāpaslēpjas no šiem baskājainajiem laupītājiem!

Džeks redzēja, ka matroži pacēla airus gaisā. No tiem pilēja sārts ūdens. Visa Temza likās sarkana. Saulrieta

atspulgs izlija pār to no viena krasta lidz otram. Pat karaļa bālie vaigi tagad sārtojās.

Džeks nostādīja savus ļaudis kārtīgā ierindā. Uz ātru roku sacirta zarus un nosvieda tos krastmalā, lai viņa majestāte nesaslapētu kājas miklajās smiltīs. Visi noņēma cepures.

Tomēr airētāji sāka aši irties. Strauji šķeldami ūdeni, viņi pagrieza laivu uz Tauera pusi.

Tāda bija karaļa Ričarda pirmā tikšanās ar viņa tautu.

Kentieši tikai īsu mirkli apmulsuši raudzījās cits citā. Atjēgušies viņi, skaļi kliegdami «Nodevība! Nodevība!», drāzās uz Sosverkas priekšpilsētu.

Džeks niknumā tā parāva vamzi, ka tam visas vīles no- trikšķēja. Ja viņam nebutu kauns no saviem ļaudīm, viņš tūlīt notašķītu ar dubļiem rokas, kuras nupat tik rūpīgi bija berzis ar ūdeni un smiltīm. Džeks vēlreiz nožēloja, ka viņam nav zirga: viņš to pilnos auļos būtu triecis uz Londonu.

Kopā ar citiem Džeks aizskrēja līdz Ričarda Imora mājai Sosverkā. Uz to bija norādījuši Sari grāfistes ļaudis, kuri sacēlās, tiklīdz pirmās zemnieku vienības ienāca priekšpilsētā.[41]

Durvis sadragāja ar akmeņiem un cirvjiem. Pašu Imoru neatrada, bet visu viņa mantību izsvieda ārā un sadedzināja.

Tā bija zemnieku pirmā atmaksa karaja nodevējiem: Ričards Imors bija Maršalsi cietuma priekšnieks.

Mērs Viljams Volvorss ar pilsētas padomes piekrišanu lika aizslēgt zemnieku priekšā visus pilsētas vārtus. Older- meņiem pavēlēja bruņoties. Oldermeņi apbruņojās. Ietērpušies bruņās, zobenus vicinādami, viņi jādelēja pa ielām.

Oldermenis Valters Sībils ar simts vīriem apsargāja lielo Londonas tiltu.

Tomēr, kad iestājās tumsa, viņš lika nolaist ķēdes.

— Kentieši ir karaļa un tautas draugi, — viņš teica, — nevajag no viņiem noslēgties un radīt šķēršļus.

Oldermenis Džons Horns lika nokaut divus veprus un izvelt laukā mucu vīna. Viņš slepus aizsūtīja pēc kentiešu vadoņiem, uzaicinādams kopā ieturēt vakariņas viņa greznajā bagātajā Londonas namā.

Tomass Gokers, Viljams Ņūmens un Džons Sterlings aizjāja pie viņa, ēda un dzēra pie viņa galda un gulēja viņa gultās.

Vats Teilors un Džeks Stro palika Sosverkā Lambesas pilī. Tā bija ienīstā Saimona Sedberija ārpilsētas mītne.

Līdz rīta gaismai Džeks bija aizņemts ar to, ka svieda pa pils logu ārā mantas un grāmatas. Bet Lambesas pagalmā degošā sārta liesmas bija redzamas Tauerā. Tajā pašā naktī vienā no Tauera istabām virsbīskaps Saimons Sedberijs atdeva Ričardam lielo valsts zīmogu, kuru tas kā karalistes kanclers bija glabājis.

Ceturtdienas rītā, trīspadsmitajā jūnijā, Kristus miesas svētkos, oldermenis Džons Horns aizveda nemierniekiem karogu ar karaļa ģerboni, oldermenis Valters Sībils nolaida viņu priekšā tilta ķēdes, bet zeļļi, amatnieki un visi nabadzīgie pilsētas ļaudis stāvēja bariem ielas malās un apsveica nemierniekus.

Gandrīz tajā pašā laikā pa ziemeļaustrumu vārtiem Londonā ienāca eseksieši, kas bija stāvējuši Meilendā. Viņus ielaida no sava laba prāta oldermenis Viljams Tongs.

Kalps ieveda Džeku Stro namā.

Kentiešu vadonis gāja, skatīdamies visapkārt. Pat visbagātākajās Kentas un Eseksas pilīs Džeks nebija redzējis tādu greznību.

Sienas istabās bija nobalsinātas pāri cilvēka augumam, bet no griestiem uz leju sniedzās koka panelis, tik meistariski izgrieztām skaistām ielocēm darināts, ka Džeks sākumā to visu noturēja par portjerām. Grīdu klāja salmu pīteņi, bet hollā tā bija nokaisīta ar smiltīm. Zemē starp logiem stāvēja kokā grieztas lādes, bet virs tām karājās būri ar līksmi lēkājošiem putniem — ciglīšiem, žubītēm, ķivuliem un ķauķiem. Istabai, kurai Džeku veda garām, arī bija plaši atvērtas durvis. Tur pulciņā sēdēja dāmas, čakli izšūdamas. Viņas visas ziņkāri pacēla galvas un pavadīja Džeku ar skatienu.

—   Tūlīt atnāks saimnieks, — kalps teica, iziedams laukā.

Uz kamīna dzegas bija attēlotas medības ar piekūniem, un Džeks labprāt būtu to sīki un smalki aplūkojis, ja pagriezies neieraudzītu kādu jaunekli, kas stāvēja durvīs un cieši uz viņu skatījās.

Tas varēja būt namatēvs, kaut gan Džeks tūlīt nodomāja, ka tik bagātam tirgotājam nevajadzētu staigāt pakulu biksēs un salāpītā vamzī. Pēc kalpa tas arī neizskatījās: pārāk augstu bija izslējis galvu. Viņa seja likās laipna un daiļa; visu bojāja vienīgi mati, kurus tas, kā redzams, sen nebija apgriezis. Tie nekārtīgi krita viņam uz pleciem.

Džeks neviļus pasmaidīja, ka viņi tik ilgi un droši aplūko viens otru. Cilvēks durvīs ari pasmaidīja. Viņa sejā Džekam likās kaut kas pazīstams. Viņš izstiepa roku un gāja otram pretī.

Pēkšņi svešajam aiz muguras parādījās tukls vīrs greznās drānās. Smaidīdams viņš likās vērojam, kā satiksies šie divi.

Laipnais puisis jau devās pretī kentiešu vadonim ar izstieptu roku. Un pēkšņi Džeks juta pirkstus pieskārāmies kaut kam gludam un aukstam, bet aiz muguras atskanēja skaļi smiekli. Atskatījies viņš ieraudzīja resno turpat sev blakus. Džeks pacēla rokas pie acīm — cilvēks darīja to pašu.

Visu sapratis, Džeks spēji pagriezās.

—   Tas ir spogulis! — viņš nosarkdams teica. — Es tos esmu redzējis jau Lambesā. Esmu Džeks Stro no Kentas. Ko jums no manis vajag?

—    Tādus spoguļus tu nekur nevarēji redzēt! — tirgotājs aši iebilda. — Es liku tevi pasaukt… — viņš svarīgi iesāka un uzreiz apjuka (ko var zināt, kā tagad jārunā ar šiem skrandaiņiem?). — Man stāstīja, ka jūsu kentieši, ienākdami Londonā, esot klieguši: «Lai dzīvo karalis Džons un kopienas!»

—   Karalis Ričards un kopienas, — Džeks viņu izlaboja.

Viņš par tirgotājā vārdiem nebutu licies ne zinis — pārlieku daudz šajā istabā bija skaistu un interesantu lietu —, taču viltīgā izteiksme, kas pazibēja tā acīs, lika Džekam uzmanīties. Tā skatās preču iznēsātāji, gribēdami iemānīt kaut ko sastāvējušu, vai arī saimnieki, tīkodami piekrāpt, norēķinoties par darbu.

—    Tu vari visu labi apskatīt, kas vien tev tīk, — tirgotājs laipnīgi atļāva. — Tikai neko neaiztiec ar rokām! Šis nams ievērojams ar to, ka šeit mans tēvs Henrijs Pikards pirms divdesmit pieciem gadiem pieņēmis četrus karaļus — Anglijas Eduardu, Francijas Žanu, Skotijas Dāvidu un vēl Kipras karali. Un visi četri tika pamieloti ne sliktāk kā viņu pašu pilīs… Bet mēs esam novirzīj ušies no mūsu sarunas. Man stāstīja, ka nemiernieki klieguši par karali Džonu . .. Var jau būt, ka tie nebija kentieši, bet eseksieši vai arī hārfordšīrieši, vai sarieši — tas nav svarīgi. Ja tas nonāks Saimona Sedberija ausīs, Lenkasteram labi neklāsies . . . Kāpēc zemnieki viņu iepin savā jezgā?

Džeks brīdi klusēja.

—   Neesmu dzirdējis, ka nemiernieki būtu klieguši par karali Džonu . . . Bet Lenkasteram tik un tā labi neklāsies, — viņš sacīja, uzmanīdamies, lai savas domas izteiktu pareizi. — Ir Lenkasteram, ir Kembridžam, ir Letimeram, ir Gēlzam, ir Sedberijam labi neklāsies. Viņu galvas tiks izliktas uz Londonas tilta — tas ir nolemts jau sen pirms tam, kad mēs ienācām Londonā.

—   Tomēr visus muižniekus taču nevar bāzt vienā maisā, — tirgonis piezīmēja, māksloti smaidīdams.

Džeks tāpat pasmaidīja.

—   Mēs neesam aizmirsuši arī tirgotājus, — viņš teica. — Ričards Laionss arī samaksas par saviem darbiem. Vai jūs saucāt mani tādēļ, lai brīdinātu par Lenkasteru? Tās ir veltīgas pūles. Vakarnakt zemnieki līdz pamatiem nodedzināja viņa pili «Savoju». Visas viņa vērtslietas, iedzīve, drēbes — viss sadauzīts, sīki sakapāts un iemests Temzā. Viņa vapeni pacēla uz piķiem un trīsreiz izšāva cauri ar bultām, pēc tam noņēma, sacirta ar cirvjiem un sadedzināja. Ja viņš tagad atgrieztos no Skotijas robežas, ar viņu izdarītu to pašu!

Tirgotājs nebija trīs dienas rādījies uz ielas. Viņš dzirdēja stāstām par nemiernieku vardarbībām, bet lāgā tam neticēja. Tie, kuri stāvēja viņa logu priekšā Sv. Katrīnas laukumā, uzvedās daudz miermīlīgak nekā karaļa zaldāti.

—    Bet vai tu tur biji? — viņš neticīgi vaicāja, nopētīdams zemnieka saplīsušo apģērbu. — Tas kaut kā nav redzams pēc tavām drēbēm.

Džekam vaigos iesitās tumšs sārtums.

—    Šonakt es biju nevis tur, bet Heibērā. Tā ir mantziņa Gēlza muiža. Tur arī neatstājām akmeni uz akmens. Bet jūs gan velti domājat, ka zemnieki sev kaut ko paņem no augstmaņu mantības.

—   Vai tad es tev esmu teicis, ka tā domāju? — tirgotājs viņu pārtrauca. — Šodien gluži vienkārši karsts laiks. Es taču saprotu, cik jūsu puiši izsalkuši un izslāpuši, un nolēmu mazliet stiprināt jūsu kentiešus ar ēdamo.

—   Viņi nav izsalkuši, — Džeks iebilda.

—    Par to nu es vienošos ar jūsu priekšniekiem. Man teica, ka šeit, Svētās Katrīnas laukumā, stāvot pāri par piecpadsmit vienībām. Atsūti pie manis kādu no vienības priekšniekiem!

«Šeit stāv pāri par simt vienībām. Mēs neesam kalpi, lai skrietu pēc jūsu mājiena. Tu papūlies labi atcerēties, tirgoni, vai tautas priekšā neesi nogrēkojies!» Tādi bija vārdi, kas Džekam ienāca prātā, bet viņš tos nepateica.

—    Viņi cieš no izsalkuma un slāpēm, un es esmu nolēmis viņus pabarot, — tirgotājs uzpūtīgi piebilda.

Džeks jau stāvēja pie durvīm.

—    Pašlaik manā vadībā atrodas četri tūkstoši vīru, — viņš teica, — un es jums varu apgalvot, ka mani ļaudis ir paēduši!

Tirgotājs apjucis skatījās viņam nopakaļ. Kas to varēja domāt, ka šis skrandainais zemnieks, kuru viņš bija licis pasaukt pa logu, šiem laupītājiem skaitās liels priekšnieks!

Bet Džeks, atgriezies nometnē, palūdza savam kaimiņam, lai viņam mazliet apgriež matus.

— Trakoti karsti, — viņš teica. — Pat suņiem tagad derētu mazliet apcirpt vilnu.

Tirgotājs Henrijs Pikards neatkāpās no sava nodoma tā pa īstam aprunāties ar vienu no nemierniekiem. Tomēr tagad viņš nolēma pats izraudzīties kādu sarunai, nevis to uzticēt kalpotājiem. Izbāzis galvu pa logu, viņš uzmanīgi vēroja, kas notiek Sv. Katrīnas laukumā. Zemnieki bija apmetušies pie paša Tauera. Viņi laikam nolēmuši neielaist pārtikas pievedumu karaļa pilī. Tas bija interesanti!

Nu jau atkal kentieši uzkliedza liellaivai. Airētāji tomēr neklausīja un īrās tālāk. Oho! Veikli gan! Laivai katrā pusē ūdenī iekrita divas bultas. Nu jā, tagad airētāji, protams, pacēla airus. Ko tas nozīmē — vai tiešām zemnieki doma pieveikt Ričardu ar badu?

Henrijs Pikards tik tālu izkārās pa logu, ka gandrīz izvēlās pavisam laukā. Tobrīd viņš pamanīja zeņķi uz nodzīta zirģeļa. Tas bija ģērbies kā pilsētnieks, un citā laikā tirgotājs to noturētu par kalpu no kāda bagāta nama. Bet tagad Pikards jau bija iemācījies pēc kaut kādas īpaši lepnas un izaicinošas stājas atšķirt nemierniekus. Diemžēl zemniekiem pievienojušies arī daudzi pilsētnieki — amatnieki, kalpi un citi diedelnieki. Bet ko gan brīnīties par šiem plikadīdām, ja jau visi pilsētas oldermeņi, pazaudējuši kaunu un godu, pieslējušies nemierniekiem!

— Ei tu, dēlieti! — viņš skaļi uzsauca. — Vai negribi iestiprināties ar vīnu un kaut ko ēdamu?

Tādā kārtā oglinieka dēls Džons Begs no Lesnesas, agrākais pāžs Laionels, nokļuva bagātā Londonas tirgotāja Henrija Pikarda namā.

Krietni saēdies, no karstuma un vīna apguris, Laionels gandrīz bija uzgūlies galdam, notiesādams pēdējās pīrāga kripatas.

— Vai nemierniekiem nav trūcīgi ar naudu? — tirgotājs uzmanīgi iejautājās.

Nesenais pažs iebāza roku azotē un nolika rindā uz galda piecus zelta florinus.

—   Re! — viņš teica, plaši atvēzējis roku. — Vari tos pakārt savām govīm kaklā! Bet, ja tev vajag, es varu pielikt vēl tikpat daudz. Noteicēji tagad ir zemnieki! Un tu mani pasauci uzcienāt tikai tāpēc, ka es esmu zemnieks!

Viņš nolika galvu uz galda.

—   Rīt es apvilkšu skrandas un staigāšu kailu galvu, un tad tirgoņi mani ar varītēm vilks iekšā savās mājās.

Kad Ādams ara un Ieva vērpa, Kurš tad tolaik bij muižnieks? —

viņš negaidot pilnā rīklē ieaurojās.

Laionels varēja nožēlot, ka sadzēries tirgotāja Pikarda namā līdz nemaņai, jo palaida garām lielisku skatu. Piektdien, četrpadsmitajā jūnijā, pulksten divpadsmitos dienā, Ričards beidzot izjāja pie zemniekiem Meilendā. Tas notika pēc tam, kad karalis visu pamatīgi bija apspriedis ar savu māti un augstākajiem valsts ierēdņiem. Citas izejas viņam nebija.

Milzīgi zemnieku pulki drūzmējās Smisfīldā, Meilendā un Sv. Katrīnas laukumā. Tauerā nejāva iebraukt nevienai laivai ar pārtiku. Ja tas tā turpinātos vēl dažas dienas, pusotra tūkstoša cilvēku, kas bija salasījušies Tauerā, būtu nolemti bada nāvei.

Tauta pieprasīja, lai karalis izjātu bez saviem «dumjajiem padomniekiem». Tas nozīmēja, ka lordam kancleram Sedberijam, mantzinim Ričardam Gēlzam, finansu ierēdnim Džonam Legam un Viljamam Epeldoram vajadzēja palikt Tauerā.

Virsbīskaps Saimons Sedberijs noturēja dievkalpojumu un deva svētību karalim.

Atvērās Tauera vārti, un karalis izjāja Meilendas virzienā savu radinieku un nelielas bruņinieku svītas, ieroču nesēju un pilsētas notabļu[42] pavadībā. Daudzi kentieši, kas stāvēja Sv. Katrīnas laukumā, pavadīja karali gandrīz līdz pašiem Oldgeitas vārtiem. Citi palika laukumā; uzmanīdami Tauera vārtus.

So skaisto skatu Laionels palaida garām neredzējis. Viņš pamodās pēcpusdienā ar smagu galvu. Vispirms viņš aptaustīja azotē zelta naudas gabalus un lēdijas Džoenas vēstuli. Viss bija pilnīgā kārtībā. Ar kaunu atcerēdamies savu pirmītējo plātīšanos, Laionels vienā rāvienā iztukšoja krūzi auksta ūdens un jau taisījās veicīgi pazust no šis mājas. Taču Henrijs Pikards atsūtīja pēc viņa kalpu.

Saimnieka priekšā uz galda bija sakrauti zelta un sudraba monētu stabiņi.

Laionels pēkšņi atcerējās visu, ko bija sarunājis par Džonu Lenkasteru, un nezināja, kur dēties.

—    Jūsu augstība, — viņš bikli teica, — labi, pieņemsim, ka es kliegtu: «Lai dzīvo Džons Lenkasters!» Bet kāds jums 110 tā būs labums?

Tirgotājs klusēdams piestūma viņam stabiņu sudraba monētu.

—    Ja no tā nebūs nekāda labuma, tad dabūsi šo te. Ja tāpat kliegs vēl kādi desmit cilvēki, vari nākt šurp un dabūsi zeltu.

Laionels pamlņājās pie durvīm.

—   Varbūt pacensties pierunāt pilsētniekus? — viņš nedroši teica. — Jo jums der zināt, jūsu augstība, ka zemnieki ir vēl stūrgalvīgāki par ēzeļiem. Viņi nekā nesajēdz no politikas.

Ar grūtu sirdi oglinieka Bega dēls izgāja uz ielas. Bieži vien kopa ar savu kungu apgrozoties pili, kādreizējais sera Saimona Bērlija pažs nevarēja nezināt, ka Lenkasters pat sapnī redz karaļa kroni uz savas galvas. Lai nosēdinātu viņu Kastīlijas tronī, Anglija bija nosūtījusi uz Franciju simttūkstoš vīru lielu izlases karaspēku un iztērējusi miljonu zelta livru. Kad nomira karalis Edijs, daudzi runāja, ka Džons no Gentas atņemšot savam brāļadēlam kroni. Bet vai to varēja domāt, ka tik augstprātīgs cilvēks meklēs palīdzību pie zemniekiem?

… Džeks nemaz nepārspīlēja, teikdams tirgotājam Henrijam Pikardam, ka viņa padotībā ir četri tūkstoši vīru. Londonā viņš bija ievedis trīs tūkstošus kentiešu, bet naktī uz četrpadsmito jūniju pie Heibēras viņiem pievienojās vēl pāri par tūkstoš vīriem no Hārfordšīras grāfistes un pašas Sent Olbanas pilsētnieki.

No Heibēras viņi devas uz Sv. Katrīnas laukumu, un, tiklīdz atvērās Tauera vārti, lai izlaistu karali, Džeks nostādīja savus ļaudis ierinda.

Kad pēdējais jātnieks atstāja Taueru, Džeks deva zīmi pils sargiem, lai viņi vārtus neaiztiek.

Pirmās kentiešu un hārfordšīriešu rindas stingrā kartībā iegāja kaiaļpils pagalmā. Bet, tā kā tā bija ilgi gaidītā atmaksas diena, tad gandrīz neviens nespēja sevi apvaldīt. -Džeks pats arī juta, ka viņš gluži neviļus pasteidzina soli, bet pa trepēm augšup'viņš jau gandrīz skrēja, lēkdams pār pieciem un sešiem pakāpieniem uzreiz.

— Uzmanīgi! — viņš uzkliedza, nokļuvis līdz karaļa telpām. — Divi cilvēki ar gariem šķēpiem spēj aizsargāt šīs durvis no simt uzbrucējiem.

Tomēr sargus nekur nemanīja. Zemnieki netraucēti iedrāzās istabā.

Ja skaitītu, ka kopā ar karali aizgāja simts cilvēku, tad tik un tā bez sievietēm, bērniem un sirmgalvjiem Tauerā bija palicis vairāk nekā tūkstotis labi apbruņotu un pils aizsardzībai derīgu bruņinieku.

Taču neviens no viņiem pat pirkstu nepakustināja, lai atvairītu zemniekus.

Džeks gandrīz uzkāpa uz kājas bārdainam muižniekam, kurš stāvēja pie loga, bet tas, bāls kā nāve, klusēdams šausmās tikai skatījās uz viņu.

Skaista paveca dāma, rokas lauzīdama, stāvēja uz ceļiem krucifiksa priekšā. Tā bija Kentas Zanna, karaļa māte. Neviens no bruņiniekiem, kuri atradās istabā, viņai neteica nevienu mierinājuma vardu. Visi bija sastinguši un mēmi kā elku tēli. Bet pirmajā istabā pavisam bija kādi četrdesmit cilvēki.

Zemnieki pārsteigti skatījās uz tiem, bet Džons Ābels no īvšemas pat mēģināja paraut kādu no vecajiem bruņiniekiem aiz bārdas.

Tā kā skaistā dāma krucifiksa priekšā bija karaļa māte, tad daži kentieši pasacīja viņai uzmundrinošus vārdus. Taču viņiem neviens nebija mācījis sacīt laipnības, tādēļ viņi vēl vairāk pārbiedēja damu. Viņa ar rokām aizklāja seju un atstreipuļoja pašā istabas kaktā.

Zemnieki virzījās tālāk. Viņi pacilaja rokās daždažādus priekšmetus, kuri saistīja viņu uzmanību karaļa istabā.

Uz šķīvja ar ēdiena atliekām Džeks pamanīja jocīgu rīku. Tas bija sudrabā kalts, ar trim zariem kā sākumiem. Laikam karalis ar to izlīdzējās ēšanas laikā. Džeks tuvāk aplūkoja tā skaisto ar ziloņkaulu izrotāto spalu un uzmanīgi nolika atpakaļ uz šķīvja.

Visas šis lietas piederēja karalim, un tām bija jāpaliek turpat.

Karaļa bruņiniekiem nebija nekāda iemesla tā iztrūci- nāties. Viņi bija drošsirdīgi muižnieki, cīnījušies par karali karalaukā un izklaidēja viņu miera laikā. Kentiešiem ar viņiem nav ko strīdēties. Ja viņu pašu dzimtvīriem ir kāds rūgtums pret bruņiniekiem, tad lai tie nāk šurp ar savām sūdzībām, un karalis izspriedīs taisnību. Kaut gan drīz visā Anglijā vairs nebūs neviena dzimtcilvēka.

Kentieši skaļā balsī slavēja jauno Ričardu. Tagad, kad karalim blakus nestāvot slikti padomnieki, viņš pavisam prātīgi aizjājis uz Meilendu. Esot jau vēls, bet viņš joprojām kavējoties — tas nozīmē, ka viņš pamatīgi visu izrunās ar zemniekiem.

Kentieši smiedamies tērzēja ar muižniekiem. Kungiem neesot tik ļoti jābīstas: zemnieki jau viņu dēļ neesot ielauzušies pilī. Tie ļaudis, kuru dēļ viņi gājuši tik grūtu un tālu ceļu, jau sen esot zemniekiem sarakstos, un tie nekur neizsprukšot no tautas dusmām.

Ieskrējis pils kapelas altārtelpā, Džeks pirmais ieraudzīja Saimonu Sedberiju. Kanclers sarāvies tupēja uz grīdas un slēpās aiz samta altārsegas.

—   Celies augšā, Saimon Sedberij! — Džeks pilnā balsī uzsauca.

Virsbīskaps piecēlās. Rokās viņš turēja sudraba krucifiksu. Ar drebošu roku Sedberijs plaši pārkrustīja zemniekus.

Daži no viņiem bija ieklupuši baznīcā ar cepuri galvā. Atjēgušies zemnieki tūlīt atsedza galvas.

Tas virsbīskapu uzmundrināja.

—   Arā no šejienes! — viņš pērkondimdošā balsī uzbļāva. — Padomājiet, pret ko jūs paceļat roku!

—   Mēs atnācām prasīt no tevis norēķinu, nodevēji — atbildēja Džons Hjūgs no Kentas. Un viņš atkal uzstūķēja savu cepuri līdz pašām ausīm.

—   Tu esi karaļa un tautas nodevējs! — pūlī kliedza. — Šodien situsi tava stunda, Saimon Sedberij!

Džeks satvēra kancleru aiz pleciem un vilka viņu uz durvīm. Virsbīskaps turējās pretī un tvarstījās pie visa, kas vien gadījās pa rokai. Greznā samta altārsega vilkās

aiz viņa un slaucīja putekļus līdz pašam Tauera pils pakalnam.

Saimons Sedberijs nosvīda slapjš, žoklis viņam atkaras. Uz viņu bija briesmīgi skatīties.

Džeks apstājās uz Tauera pakalna. Rokas un kājas viņam drebēja. Saltas tirpas skrēja pār visiem kauliem.

—   Dodiet kāds asu cirvi! — viņš uzsauca.

Tad kanclers iespiedzies izrāvās no viņa rokām un joņoja lejā. Paslīdējis mitrajā zālē, viņš pakrita, un viņu no jauna uzstiepa pakalnā.

—        Ja jūs aiztiksiet kaut vienu matu uz manas galvas, — viņš bļāva, — pāvests visai Anglijai uzliks interdiktu[43]. Baznīcas tiks slēgtas! Neviens nekristīs jūsu bērnus, neviens jūs nelaulās un neapstāvēs jūsu mirušos!

—        Diezgan, — atbildēja tumsnējs pinkains zemnieks, panācies priekšā ar cirvi. — Es esmu Džons Sterlings no Eseksas. Vai tu mani pazīsti, Saimon Sedberij?

Šobrīd virsbīskaps nepazītu pat savu brāli.

Zemnieks parāva kreklu uz augšu. Sānos viņam zilēja sena sadzijusi rēta. Tajā vietā spīlējās uz āru nepareizi saaugusi riba.

—   Vēl nepazīsti? …

Nē, virsbīskaps nekādi nespēja viņu pazīt.

—        Pēc tavas pavēles mani pakāra aiz vienas ribas, un es karājos uz āķa vienu dienu un divas naktis, kamēr vilki mani norāva aiz kājas lejā. Redzi!

Zemnieks parādīja kāju ar sakropļotu pēdu.

Saimons Sedberijs aizvēra acis.

—        Šis zemnieks bija parādā abatijai tikai četrpadsmit šiliņus un sešus pensus. Bet viņš zaimoja dievu un apsaukāja kungus un mūkus. Mans dievs! Mans dievs! Par kādu nieku tu mani sodi! — raudādams viņš murmināja.

Pārmetis krustu, zemnieks pacēla cirvi.

Steigā kancleru bija aizmirsuši sasiet, un tas izlocījās no katra cirtiena. Tikai devītajā reizē noripoja viņa galva.

Uz cita pakalna tādā pašā kārtā no dzīves šķīrās mantzinis Ričards Gēlzs, Džons Legs, Viljams Epeldors, kā arī tirgotājs Ričards Laionss.

Džeks jutās kā slims. Streipuļodams viņš nokāpa no Tauera pakalna. Viņa zābaki bija sabristi asinis. Džeks tos noāva un iesvieda krūmos. Zāle tīkami atveldzēja karstās pēdas. Viņam vajadzēja satikt Džonu Bolu. Vienīgi Džonu Bolu!

Džeks devās prom pa ielu, kas veda uz Smisfīldu.

Pretī skrēja ļaudis. Viņi vicināja nūjas, no žogiem izrautus mietus, citi turēja rokās akmeņus.

—        Par karali Ričardu un kopienām! — viņi kliedza, un ikvienam pretimnācējam bija jāatbild tāpat.

Ja kāds neattapas to darīt, viņu nogalināja.

Lombardstrītā drūzmējās milzīgs amatnieku pūlis.

—        Par karali Džonu un kopienām! — iesaucās kāda vientuļa balss.

Džeks aši pagriezās. Galva viņam vai pušu plīsa līdz pašām uzacīm, un, kad viņš pagriezās, sāpes, šķiet, valstījās no vienas puses uz otru.

«Tātad tirgotājam bija taisnība! Ir arī tādi, kas kliedz par Lenkasteru. Bet tas ir pilnīgi veltīgi! Kāda nozīme vienai balsij pret tūkstošiem?»

Grīļodamies viņš streipuļoja tālāk.

Viņam pretī zeļļi vilka kādu flāmu. Tas, nabags, jau bija vienās asinīs, bet viņu no muguras vēl sita ar nūjām. Tos uzmundrināja kāds izkāmējis vīrs vienkāršās melnās drēbēs.

—        Viņš teica «brot» un «kavze»[44]! Viņš teica «brot» un «kavze»! — ālēdamies auroja ielaspuikas un apmētāja flāmu ar akmeņiem.

Kads amatnieks pusmūža gados ar ādas siksniņu pār pieri apstājies šausmās nolūkojās uz šo baismīgo ainu. Ja tobrīd no debesīm sāktu gāzties uguns lietus, ari tas nespētu šos cilvēkus apturēt.

Džeks nespēkā atspiedās pret sētu.

—        Ko jūs vēl skatāties, zemnieki! — pavecais amatnieks nikni teica.

—        Mēs nekā nezinām no pilsētnieku darīšanām. Paši zeļļi izrēķinās, — Džeks gurdeni atbildēja.

—   Ja tie būtu zeļļi! — amatnieks uzkliedza, sagrābis viņu aiz pleca. — Tu paskaties uz to kaulukambari! Šodien viņš noņēmis savas kažokādas un zeltu. Tas ir pats bagātākais cilvēks Londonā — vadmalnieks Niklass Brem- bers[45].

Kad Džons Bols jau taisījās doties uz Smisfīldu, kur viņu paklausīties bija sapulcējušies vairāki tūkstoši kentiešu, pēkšņi, atmetis telts stūri, kāds ieklupa iekšā un nokrita viņam pie kājām.

Mācītājs tūlīt pazina šo cilvēku un tūlīt saprata, kas viņu atvedis šurp.

Apkampis Džeku, viņš mīlīgi nolieca tā galvu sev uz ceļiem.

— Saņemies, zēn! — viņš teica, maigi glaudīdams Džeka izpūrušos matus. — Tas, bez šaubām, ir briesmīgāk nekā nogalināt godīgā cīņā. Bet mēs taču esam zemnieki, un zemniekiem vienmēr iznāk darīt netīro darbu.

3. nodala

Vats Teilors, Džons Bols, Džeks Stro, Elans Trēders un Džons Sterlings stāvēja blakus savu ļaužu priekšā, kad viņiem garām ar dziesmām sāka plūst eseksieši no Mei- lendas.

Pirms pusstundas Londonā bija atgriezies karalis.

Ieraudzījuši kentiešu vadoņus, eseksieši svieda gaisā cepures un kliedza. Šie vīri bija veduši viņus uz Eseksu un tikai Eirizā nošķīrušies, kad eseksiešiem radās pašiem savi priekšnieki.

Daudzi zemnieki savas cepures bija izgreznojuši zariem un puķēm. Viņi gāja apkampušies pa trim un četriem vienā rindā. Pār Sv. Katrīnas laukumu soļoja aizvien jauni un jauni ļaužu pulki, un gaiss trīcēja no apsveikumu saucieniem.

Zemnieki piegāja pie tēva Džona Bola un izlūdzās viņa svētību; daudzi skūpstīja viņa rokas un plecu, un pat viņa sutanas vīli.

Grūti bija izdabūt no kāda, lai prātīgi visu izstāsta, un tikai pašās beigās varēja tikt pie skaidrības, kā viss Mei- lendā īsti noticis.

Karalis bija runājis ar eseksiešiem kā pats labākais draugs. Nē, daudz pareizāk būtu teikt — kā bērns ar saviem skolotājiem. Viņš pieņēmis un apstiprinājis viņu petīciju, kuru jau labi sen zemniekiem bija sastādījuši nabagmācltāji. Arī Vatam Teiloram tā bija pārrakstīta. Viņš gribēja tajā vēl šo to papildināt, kad runās ar karali. Karalis pieņēmis petīciju un apstiprinājis visā pilnībā, atskaitot vienu punktu.

— Kas tas par punktu?

Džeks paņēma no Vata pergamentu un uzmanīgi to pārskatīja no viena gala līdz otram.

«It visi Anglijas karalistes robežās jāatbrīvo no jebkādā veida personiskās atkarības un verdzības, lai turpmāk vairs nebūtu neviena dzimtcilvēka.»

Ļoti labi!

«Karalim jāpiedod visiem saviem pavalstniekiem jebkāda veida tagad izdarītie noziegumi, par piemēru: sacelšanās, nodevība, laupīšana, citu tiesību sagrābšana, izspiešana; un viņiem visiem un ikkatram jādāvā apžēlošana.»

Tas arī ļoti labi. Divās dienās Londonā nodarīts daudz ļauna; lai tad arī šiem ļaudīm tiktu piedots.

«Visiem karaļa pavalstniekiem jādod tiesības brīvi pirkt un pārdot ikvienā pilsētā, miestā un ciemā, kur notiek tirgošanās, un visās citās vietās Anglijas karalistes robežās.»

Pareizi, tādējādi zemkopji un zvejnieki tiks vaļā no uzpircējiem, kuri uz viņu rēķina iedzīvojās.

«Zeme, kura agrāk bija lietošanā uz dzimtbūšanas tiesībām — par klaušām, turpmāk drīkst būt lietošanā tikai par naudu, pie tam par akru nedrīkst ņemt vairāk kā četrus pensus. Tajos gadījumos, kad par akru ņe.mts mazāk nekā četri pensi, arī turpmāk šo maksu nedrīkst pacelt.»

O, tas ir pats svarīgākais punkts, bet karalis pieņēmis arī to!

Ko tad karalis ir noraidījis? Pēdējo prasību, ko bija papildinājis eksesiešiem Vats Teilors: karalis atsacījies «izdot nemierniekiem visus tos, kuri rīkojušies nodevīgi pret viņu un pret likumu». Tomēr šajā jautājumā zemnieki iztika ari bez karaļa atļaujas. Bet, kas attiecas uz Džonu Lenkasteru ua Eduardu Kembridžu — karaļa tēvočiem, kuri pašlaik nav klāt, tad par viņiem runās Vāts Teilors pats.

—   Salmiņ, — Džekam uzsauca Džons Džonkinss, atstādams eseksiešu ierindu, — es eju uz mājām! Ko lai tavā vārdā saku tēvam un sievietēm Fobingā?

Džeks cieši apkampa un noskūpstīja zvejnieku. Fobingā atradās nepilnas astoņas jūdzes no jūras, un Džonkinsam nemaz nevajadzēja atstāt savu ciemu, bet viņš tikai Londonā bija dabūjis zināt par Vata Teilora pavēli.

—   Pasaki savējiem, ka es arī drīz atgriezīšos mājās. Vienalga, kurp vestu mans ceļš, taču Fobingā es iegriezīšos katrā ziņā.

—   Salmiņ, — Džonkinss neviļus atcerējās, — tevi vairākas dienas meklēja kāds puisis ar zirgu un vēstuli. Vēstuli sūtījusi kāda sieviete no Eseksas, no Tīsas pils. Arī zirgu un piecus florīnus viņa tev sūtīja. Puisis dzēra kopā ar mani krodziņā un lielījās, ka pazīstot tevi.

Džeks iekšēji nodrebēja.

—   Kur tad ir tas puisis? — viņš ar pūlēm pajautāja.

—   Beigas ir tavam zirgam, vēstulei un florīniem! — smiedamies teica Džonkinss. — Puisim izgāja plāni. Viņu iesvieda ugunī.

—   Ko? — Džeks pārjautāja arī smiedamies, bet neticēdams.

—   Iesvieda ugunī! — Džonkinss apstiprināja. — Tu zini, pašlaik no Oldgeitas, Maršalsi un Flitas 1 tikuši brīvībā daudz zagļu un laupītāju. Mūsu Trēders un jūsu Teilors piekodināja stingri jo stingri sekot, lai nenotiktu laupīšanas. Kuru pieķer, to sviež ugunī vai ūdeni.

—   Bet tas zēns? — Džeks jautāja.

—   Bet tas zēns jāja nopakaļ oldermenim Džonam Hor- nam ar karogu. Un, kad Matilda Toki pasauca oldermeni izšķirt viņas strīdu ar znotu, tavs puisis ielavījās Toki pagalmā. Bet iepretī kentieši bija izpostījuši tirgotāja Ke- dena māju. Visu tirgotāja mantu bijis pavēlēts iesviest uguni un sadedzināt, bet tavs zēns nenoturējās un pievāca

'Oldgeita, Maršalsi, Flita — Londonas cietumi, kurus nemiernieki bija atvēruši.

lādīti, pilnu ar gredzeniem, sprādzēm un sudraba kausiem. Viņu tūlīt panāca un iesvieda ugunī. Viņš sadega kopā ar lādīti.

Džeks mēģināja pasmaidīt, bet tas viņam neizdevās.

—   Un to vairs nav iespējams sameklēt? — viņš bezcerīgi jautāja. — Viss sadedzis?

—   Varbūt vienīgi kaulus atradīsi, — teica Džonkinss, skaļi smiedamies un pamādams viņam ar roku.

Taču Džeks domāja nevis par puisi, bet par vēstuli. Bez tam ar zirgu viņš ātrāk tiktu mājās. Zirgu taču neiesvieda ugunī? Bet Džonkinss jau bija gabalā.

Eseksieši no agra rīta līdz vēlai naktij bariem plūda laukā no Londonas. Visi dziedāja, smējās, bet, ja ielā gadījās sastapties diviem draugiem, tie apkampās un skūpstījās kā Kristus augšāmcelšanās dienā.

Džeks gaja uz Smisfīldu. Pēc labajām ziņām, ko atnesa eseksieši, viņa slimība bija kā ar roku atņemta.

«Kas tomēr tas par puisi no Tīsas pils?»

Džeks labprāt ziedotu ir piecus florīnus, ir zirgu, ir pat savu vamzi, lai viņu dabūtu redzēt kaut vai ar vienu aci.

… Bez jebkādas ziedošanas ikviens tajā pašā vakarā būtu varējis redzēt Laionelu, lai gan jāsaka — izskats viņam nebija visai pievilcīgs. No skaistajām matu cirtām vairs nebija ne miņas, pat uzacis un skropstas apsvilušas, bet rokas klāja apdeguma tulznas. Taču kādreizējo pāžu laime tomēr nepameta: viņam ne tikai bija izdevies pašam izsprukt no uguns, bet aiznest līdz arī lādīti, kuras dēļ tik stipri dabūja ciest. Pat savu zirgu viņš atrada mierīgi šķibījam nīkulīgos jasmīnus pie Toki mājas.

— Kas tev noticis, Džon Beg? — uzsauca oldermeņa skrīveris, viņu aplūkodams.

Ne vārda neatbildējis, Laionels uzrausās seglos. Uzšāvis zirgam, viņš steidzās prom no šīs nolādētās pilsētas un no šiem nolādētajiem zemniekiem. Ar tiem viņam vairs nav pa ceļam! No šī brīža viņš atkal sauksies par Laionelu. Ja tagad arī vairs nebūs bruņinieku un muižnieku, tomēr bagātie tirgotāji un amatnieki paliks. Ikviens labprāt paņems pie sevis kalpot tik brašu jaunekli. Kamēr ataugs mati, viņš varēs nogaidīt Tīsas pilī. Bet Londonā neradīsies tik ilgi, kamēr no turienes neaizvāksies pie joda visi tie lauķi. Nē, ar tiem viņam vairs nav pa ceļam! Bet lēdijai Džoenai viņš pateiks, ka Džeku Stro nav varējis sameklēt. Lai viņa pati pamēģina atrast kādu cilvēku tajā elles katlā, par kādu viņi pārvērtuši pilsētu!

Piektdien, četrpadsmitajā jūnijā, kentieši pievakarē taisījās doties uz Smisfīldu, jo kļuva zināms, ka sestdien pie viņiem ieradīsies karalis.

Tonakt retais kāds gulēja. Džeks vairākiem lāgiem apstaigāja savus ļaudis, bet rītausmā gāja meklēt Džonu Bolu.

Mācītājs gandrīz vienīgais kraca zem krūma, pagalvī nolicis akmeni.

Teilors negulēja. Viņa teltī dega vaska svece. Viņš pacēla pret Džeku nogurušu seju.

—   Tas ir vēl grūtāk nekā stiept akmeņus, — Vats teica, piedurknē noslaucīdams pieri.

Džeks izņēma viņam no rokām pergamenta rulli. Viņa draugs lāgā netika galā ar rakstu zīmēm, un petīcija bija parrakstita ar kādu svešu roku. Taču pret katru punktu bija savilktas svītriņas, kāsīši un krustiņi. Varēja redzēt, ka dārtfordietis pamatīgi apsvēris visus šos jautājumus.

—   Nolasi man to vēlreiz, — viņš teica iesmiedamies. — Nu kā ir? Vai jumiķi arī kaut ko saprot no valsts padarīšanām?

Jumiķis tik labi saprata no valsts padarīšanām, ka visā Anglijā vairs nebūtu neviena grūtdieņa, ja izpildītu visu, ko viņš bija uzdomājis.

Tā nosprieda Džeks, apguldamies blakus savam draugam uz izklātajiem salmiem. Tomēr ne viens, ne otrs neaizmiga līdz pašam ritam.

Rīts gan neliecināja, ka diena būs svelmaina. Debess gūlās tik zemu, ka likās — tā ir ar roku aizsniedzama, bet, ja tai mestu ar akmeni, tā saplaisātu kā olas čaumala.

Cilvēki gaidīja karali jau kopš saules lēkta. Tuvumā nekur nebija ne niecīgākā kociņa, ne kāds cits pavēnis, kur patverties, un Teilors lika aizsūtīt divus ūdensvedējus ar mucām uz Temzu. Vīri izpildīja viņa pavēli, turklāt reizē ar ūdeni paķēra līdzi no pilsētas alus mučeli.

Karalis arī, kā likās, gatavojās satikties ar zemniekiem. Pirms viņš devās uz Smisfīldu, viņš aizgāja uz Vestmin- steras abatiju pie svētā mocekļa Eduarda šķirsta. Tur kopā ar savu svitu pielūdza dievu un nostāvēja kājās visu dievkalpojumu.

Kad ļaudis jau bija galīgi pārguruši no tveices, parādījās karaļa vienības priekšpulks. Ričards ar savu svītu apstājās pie Sv. Bērtuļa hospitāļa, iepretim Smisfīldai.

Džeks uzmanīgi un ar skaudību vēroja karaļa vienības ļaudis. Protams, tie visi ir bruņinieki, rūdīti kara mākslā, bet jāsaka — arī viņa kentieši tikpat braši turas ierindā. Galma ļaudīm bija galvā cepures ar spalvām un lentēm, un tikai šur tur ierindā pamirdzēja ķiveres. Karalim bija vienīgi šaurs zobens. Varbūt kentieši pilnīgi nevajadzīgi tik uzkrītoši dižojās ar saviem stopiem un šķēpiem?

Džeks vēlreiz uzmanīgi nopētīja karaļa jātniekus. Viņam nepatika viņu apģērbu pārāk stīvās krokas.

—    Vat, — viņš teica, atgriezies nometnē, — gandrīz visiem šiem cilvēkiem zem apģērba pavilkti bruņu krekli.

—   Nekas, — bezrūpīgi atbildēja dārtfordietis, — tadā saulē viņi tajos izcepsies kā cāļi uz iesma.

Tiklīdz kungi izkārtojās ierindā pie Sv. Bērtuļa hospitāļa, no viņu pulka izjāja kāds vīrs. Tas bija Londonas mērs Viljams Volvorss. Viņš ieradās paziņot nemierniekiem, lai tie sūta savu pārstāvi sarunām ar karali.

Kad zemnieki stāvēja Sv. Katrīnas laukumā, Ričardam bija iespēja viņus labi aplūkot pa Tauera logiem. Viņam tie tika nosaukti visi pēc vārda.

Vislielākās šausmas viņam iedvesa trakais mācītājs, kurš bez atelpas varēja runāt divas un trīs stundas no vietas. Vienā laidā piesaukdams dieva vārdu, mācītājs visu laiku kūdīja zemniekus uz ļauniem darbiem. Norau- dzīdamies pa Tauera logiem, karalis bija izvairījies sastapties ar viņa skatienu.

Tas, kuru sauca par Salmiņu, acīm redzot, nebija vienkāršs zemnieks. Drīzāk viņš dienējis kaut kur karaspēkā, jo viņa mīļākā nodarbība bija nostādīt savus ļaudis ierindā pretī Taueram un vingrināties kaujas mākslā. Vai nu viņš gribēja parādīt kungiem, ka viņa zemnieki arī ir ko vērts, vai viņam gribējās padižoties sava karaļa priekšā — Ričards nekādi netika gudrs. Lai nu kā, ar šo cilvēku jābūt piesardzīgam.

Ieraudzījis tuvojamies Sv. Bērtuļa hospitālim vīru bērā zirgā, karalis atviegloti uzelpoja. Tas bija Vats Teilors — pēc izskata visdrūmākais no viņiem, bet patiesībā vienkāršs zemnieks no Dārtfordas. Tādu nebūs grūti aptīt ap pirkstu. Vakar Ričards pats pārliecinājās, cik viegli pierunāt zemniekus, ja viņus nekūda nabagmācītāji un citi gudri padomdevēji.

Karalis uzreiz arī dabūja pārliecināties par savu uzskatu pareizību: viņu sveicinādams, Teilors parādīja sevi kā rupju, neaptēstu zemnieku. Taču, tiklīdz dārtfordietis sāka izklāstīt savas prasības, Ričardam tūlīt pašos pamatos nācās mainīt savas domas.

Kad nemiernieku vadonis piejāja pie karaļa, viņam bija tik daudz prāta kā nokāpt no zirga un godbijīgi nomesties uz viena ceļa sava valdnieka priekšā. Taču tajā pašā mirklī viņš rupji un necienīgi sagrāba Ričarda roku, no visa spēka to sakratīja un teica:

—   Vari būt mierīgs, brāl, un līksmu prātu! Pēc kādām pāris nedēļām kopienas būs tev vēl pateicīgākas nekā tagad, un mēs būsim labi biedri!

Un normandiešu un anžujiešu iekarotāju pēctecim to vajadzēja paciest visas savas svītas acu priekšā.

Teiloram iepakaļ jāja zeņķis, viņa ieroču un karoga nesējs, kas likās pavisam smieklīgi, jo zemniekam nebija ne karoga, ne ieroču. Vienīgi neliels duncis mirdzēja viņam aiz jostas. To ievēroja ne tikai karalis.

Un Ričards, atbildot dārtfordietim, arī nosauca viņu par brāli. Viņa vectēvs taču reiz skūpstījies ar saviem flāmu augļotājiem, kaut gan no tiem nāca siļķu un sīpolu smaka. Taču kādā jaukā dienā atteicās viņiem apmaksāt savus vekseļus. Bet florenciešus Bardi viņš izputināja galīgi, neatdevis tiem ne graša.

—    Kas tevi atveda uz šejieni, brāl, un kāpēc jūs neizklīstat pa mājām tāpat kā eseksieši? — karalis jautāja. — Vai tad jūs tik zemu vērtējat karaļa rakstu, saskaņā ar kuru tiks izpildītas visas jūsu prasības?

—   Tās vēl nav visas zemnieku prasības, — atbildēja Teilors. — Tūlīt es nolasīšu tavai majestātei visu, kas vajadzīgs. Mēs neatstāsim Londonu tik ilgi, kamēr jaunie punkti nebūs ierakstīti karaļa patentā. Karalistes lordi vēlāk rūgti nožēlos, — viņš piebilda, pārlaizdams acis nerunīgajiem bruņiniekiem, — ja viss nebūs izdarīts tā, kā pienākas.

Un viņš sāka lasīt jaunos punktus. Ričards varēja zvērēt, ka zemnieks tos iekalis no galvas, tāpēc ka neviens klerks tik ātri nespētu izlasīt uzrakstīto.

—    «Visiem mežiem, dīķiem, ezeriem un upēm, kas atrodas senjoru lietošanā, jākļūst par kopīgu īpašumu, lai ikviens — gan bagātais, gan arī nabagais — visā karalistē brīvi varētu zvejot zivis, medīt zvērus un dzīt zaķus pa visiem laukiem.»

«Karalistē nedrīkst būt neviens cits likums kā vienīgi Vinčesteras likums.»

«Turpmāk tiesas nedrīkst piespriest likumu tiesību atņemšanu.»

«Senjoru tiesības ir jāatceļ un jāpasludina vispārēja vienlīdzība.»

«Visa manta mūkiem, klosteru priekšniekiem, bīskapa palīgiem un citiem baznīcu kalpiem jāatņem, atstājot to, kas nepieciešams viņu ikdienas vajadzībām, un jāsadala visiem draudzes locekļiem.»

Karalis varēja vienīgi acīm sazināties ar saviem ļaudīm. Visi klausījās, drūmi klusēdami.

—   «Anglija jābūt tikai vienam bīskapam un vienam prelātam, un visas bīskapu un prelātu zemes un īpašumi viņiem jāatņem un jāsadala kopienām.»

«Anglijā nedrīkst būt dzimtcilvēku un dzimtbūšanas, bet visiem jābūt, brīviem un vienlīdzīgiem,» — Teilors pabeidza. — Bet to visu tava majestāte jau vakar apstiprināja ar saviem rakstiem.

Karalis atskatījās.

—   Tā būs, — viņš atbildēja nemiernieku vadonim. — Jau šodien pat jāsastāda brīvlaišanas raksti ar zīmogiem. Atstājiet savus" pārstāvjus, tāpat kā eseksieši, un mierīgi izklīstiet pa mājām! Londona vēl līdz šim nav pieredzējusi tik milzīgu ļaužu pieplūdumu, un mūsu iedzīvotāji jau sāk izjust pārtikas trūkumu.

Teilors jutas piekusis. Viņš nebija radis tik ilgi runāt.- Smaidīdams viņš paskatījās uz Ričardu. Sis zēns būs labs karalis, viņš saprot savu tautu no viena vārda!

Teilors uzsauca ieroču nesējam:

—   Vai nevari dabūt kaut ko dzeramu?

Ganiņš vienā mirklī aizšāvās uz Smisfīldu, bet tur kentieši ka mūris aplenca zeņķi, lai gan tam nemaz nebija laika atbildēt uz viņu jautājumiem.

— Viss iet uz labo pusi, — viņš tikai paguva pateikt. — Bet karalis Ričards ir īsts eņģelis!

Ričards vairakas reizes atskatījās uz savu svītu, bet nekā neteica.

Mazais ieroču nesējs pasniedza zemniekam ūdeni un pēc tam alu. Teilors prasti un necienīgi izskaloja muti un izspļāva ūdeni netālu no karaļa. Tad viņš padzeras alu un rausās augšā uz sava zirga.

Ričards atskatījās vēlreiz. Vajadzēja pasteigties. Tad no svītas iznāca sers Stīvs Kregs. Viņš lūdza majestātei atļauju paskatīties uz cilvēku, kurš sevi dēvē par zemnieku vadoni. Viņa balss seram Stīvam Kregam liekoties it kā pazīstama. Nostājies dartfordieša priekšā, bruņinieks skaļi pateica, ka atmiņa viņu neesot vīlusi, viņš pazīstot šo cilvēku: tas esot vislielākais zaglis un laupītājs visa Kentā.

Vatam Teiloram sārtums iesitās seja. Bruņinieku seru Stīvu Kregu viņš redzēja pirmo reizi. Izrāvis dunci, viņš metās pakaļ apmelotājam, bet tas jau bija nozudis pavadoņu barā. Darbs bija padarīts: zemnieku vadonis sava valdnieka klātbūtnē izvilcis ieroci. Par to viņš pelnījis nāves sodu!

Mērs Volvorss sagrāba Teiloru aiz rokas.

Trīs bruņinieki apgāja svītu un nostājās Teiloram aiz muguras. Zemnieku vadonis ar acīm sameklēja savu ieroču nesēju. Zēns vēl nebija zirgā. Vīrs melnās bruņās spiedās viņam ar zirgu virsū, kamēr tas, kāpdamies atpakaļ, paklupis pret akmeni, pakrita. Taču viņš atkal piecēlās un uzrausās zirgā.

Teilors pārlika dunci kreisajā rokā, atvēzējās un trieca to Volvorsam vēderā. Nošķindēja dzelzs pret dzelzi. Salmiņam bija taisnība: mērs zem apģērba valkāja bruņu kreklu.

Viljams Volvorss palika sveiks un vesels. Izrāvis zobenu no maksts, viņš deva Vatam divus briesmīgus cirtienus — pa galvu un kaklā. Laikam viņš bija savainojis artēriju, jo tūdaļ ievainotajam seja un krūtis noplūda asinīm. Tomēr Teilors vēl spēja iecirst zirgam piešus sānos.

Viņš uzkliedza ganiņam, lai tas tūlīt auļo pie kentiešiem, un gandrīz tajā pašā mirklī nogāzās zemē bez dzīvības, — trīs bruņinieki, kas bija stāvējuši aizmugurē, ar saviem zobeniem pie-veica viņu pavisam.

Kamēr jaunais ieroču nesējs vēl nebija atauļojis pēc alus un ūdens savam priekšniekam, Džeks, soļodams šurpu turpu gar savu vienību, nemierīgu sirdi raudzījās uz ceļu. Acīm redzot, Teilors ielenkts no visām pusēm, tādēļ drūzmā viņu nevarēja saredzēt.

Kad ganiņš atveda labās ziņas, Džeks nomierinājās. Viņš jau bija gatavs pats sev pārmest pārlieku aizdomību.

Taču nu jau pagājušas divas stundas, bet Vats vēl nerādās. Vai tas nenozīmē, ka karalis jau iecēlis viņu par savu padomnieku un pieņēmis pavadoņu svītā? Viņa draugs ir cienīgs saņemt jebkuru pagodinājumu.

Kentieši jau sāka spriest, ka būtu jāizklīst pa mājām. Patiešām, kāpēc izēst tukšu šo pilsētu? Lai pilnvarotie paliek te un saņem karaļa patentus. Zemnieki ir panākuši savu un tagad var iet uz visām debess pusēm.

Džeks necentās viņus atrunāt: šiem cilvēkiem bija taisnība. Vairāki tūkstoši kentiešu tūlīt pagriezās uz ceļu. Taču tūlīt, skaļi kliegdami, skrēja atpakaļ. Viņiem pa pēdām šķībi nošļukušos seglos aulekšoja ganiņš. Rokā viņš turēja asiņainu lupatu.

—   Tās ir mūsu Vata asinis! Tās ir mūsu Vata asinis! — viņš kliedza un visā galvā sāka raudāt. — Kungi viņu nodūra un aiz rokām un kājām aizvilka uz svētā Bērtuļa hospitāli!

Džeks daudz neprātoja. Neviens daudz neprātoja! Priekšā nostājās strēlnieki. Viņu bija vairāki tūkstoši, bet kungu nezin vai sanāks vairāk par diviem simtiem. Viņi tos noslaucīs no zemes virsas!

Sv. Bērtuļa hospitālī drebēja griesti un sāka birt apmetums no sienām, tāpēc ka aurodami lejup no kalna skrēja zemnieki.

Viņiem pretī uz balta zirga izjāja bāls jauneklis. Viņš tik spēji apvaldīja savu tievkājaino zirgu, ka tas kā vilciņš sagriezās uz vietas.

Džeks izņēma savam kaimiņam no rokām stopu.

Karalis tik ilgi nemocīsies kā Valters: bulta trāpīs viņam tieši sirdī.

Taču Ričards pacēla roku.

—   Esmu jūsu karalis! Esmu jūsu pavēlnieks! — viņš iekliedzas. — Nejauksim karalistes mieru! Mans kalps dusmās un pārsteidzībā nodūra jūsu vadoni, bet es jums būšu viņa vietā. Viss, ko viņš gribēja panākt, tiks jums dāvāts, bet viņa slepkava saņems bargu sodu!

Bet pa to laiku Viljams Volvorss vēja ātrumā auļoja uz Londonu.

Pilsētā bruņinieki pamazām atģidās no stindzinošajām šausmās. Četri tūkstoši bruņotu jātnieku bija gatavi

aizstāvēt savu karali — tik ļoti viņus bija iedrosminājusi Vata Teilora nāve. Visi dega nepacietībā atriebt zemniekiem par pēdējo dienu pazemojumiem.

Tomēr karalis pavēlēja citādi:

— Es devu viņiem savu karaļa goda vārdu un to izpildīšu līdz galam. Lai kentiešu pilnvarotie paliek te saņemt brīvlaišanas rakstus! Pārējiem labāk izklīst pa mājām.

Zemnieki bija ar mieru izpildīt karaļa prasību. Tomēr viņi ātrāk neatstāšot pilsētu, kamēr viņiem nebūšot izdots slepkava — mērs Viljams Volvorss. Šis cilvēks jau agrāk perinājis visādas ļaunprātības pret zemniekiem un kūdījis tirgotājus pret n'emierniekiem un amatniekiem, bet, kad tas viņam nav izdevies, viņš pacēlis roku pret pašu Vatu Tei- loru.

Karalis uzmanīgi noklausījās zemnieku delegātus. Tiklīdz Viljamu Volvorsu notveršot, izdošot zemniekiem. Lai atstājot savus pilnvarotos, un viņiem tikšot iedoti karaļa brīvlaišanas raksti ar visiem zīmogiem. Viss būšot tā, kā viņi prasot, — par to viņš dodot savu karaļa goda vārdu!

Daudzi tūkstoši kentiešu todien atstāja Londonu.

Vēsts par Vata Teilora nāvi ātri izplatījās pa visām grā- fistēm. Un cilvēki, kas viņu bija pazinuši, un tie, kuri nekad nebija acīs redzējuši, gaužām noskuma, tāpēc ka viņi stipri mīlēja zemnieku vadoni. Slava par viņu sniedzās tālu aiz Kentas un Eseksas robežām.

Laionels to dabūja zināt tajā pašā sestdienā, piecpadsmitajā jūnijā, ceļā uz Eseksu. Lūk, kādā nāvē aizgāja cilvēks, kurš bija licis sviest ugunī visus, kurus pieķēra laupīšanā un zagšana! Tomēr kādreizējais pāžs pat nespēja Jauni par to priecāties, tāpēc ka cilvēki, kas viņam pateica šo skumjo ziņu, tūlīt arī rādīja viņam savus brīvlaišanas rakstus ar lieliem karaļa zīmogiem.

Tātad zemnieki tomēr dabūjuši virsroku pār muižniekiem.

Laionels acumirklī atsacījās no domas iegriezties Les- nesā, lai satiktos ar tuviniekiem. Nebūs labi, ja Džeks Stro ieradīsies pilī pirms viņa. Kādreizējam pāžam vajadzēja steigties uz Tīsu.

Sešpadsmitā jūnija vakarā Laionels gandrīz aizrikšoja garām vientuļam jātniekam uz ceļa. Labi, ka pažam bija paradums iztālēm vērīgi ielūkoties visos ceļiniekos. Cilvēks priekšā jāja pilnā bruņinieka ietērpā.

Viņš sēdēja uz sen netīrīta un slikti barota zirga ar dziļi iekritušiem sāniem.

Sazīmējis jātniekā muižnieku, Laionels pievaldīja savu zirdziņu, apsvērdams, vai viņam vajadzētu jāt garām un ko šī tikšanās kādreizējam pāžam varētu dot. Tajā pašā brīdī jātnieks atskatījas, un Laionels gandrīz novēlās no segliem.

Lai slavēts dievs, ka uguns bija diezgan pamatīgi izķēmojusi nabaga pāžu un padarījusi viņu pilnīgi svešu! Kā gan Laionels uzreiz nebija pazinis šo cilvēku? Vienīgi viņš varēja būt tik neapdomīgs, ka uzdrošinājās patlaban, gaišā dienas laikā, ar paceltu sejsegu mierīgi jāt pa lielceļu!

Bruņinieks uz izkāmējušā zirga bija viņa kādreizējais kungs sers Saimons Bērlijs!

No šejienes nemaz tik tālu nebija Greivsenda, kur visi viņu pazina pēc sejas. Un Ročestera? Un Tīsa?

Patiesībā jebkurā nieka ciemā pietiktu nosaukt Saimona Bērlija vārdu — un viņš vairs nerikšotu pa ceļiem.

Pagaidām gan bruņiniekam bija zobens, šķēps un vairogs, bet Laionels neapbruņots. Turklāt pāžam līdzi bija viņa dārgā lādīte, kuru vajadzēja sargāt no bruņinieka vairāk nekā aci pierē. Kaut kur tepat netālu atradās Fobingas ciems. Laionels tur bija bijis kopā ar kungu, vēl zēns būdams, pirms daudziem gadiem, bet arī tagad viņš atceras ceļu uz turieni.

Bijušais pāžs nogriezās birzī. Aiz kokiem labi varēja redzēt visu ceļu, bet uz tā vientuļo jātnieku. Tad Laionels iecirta zirgam piešus sānos.

Ja jau zemnieki guvuši virsroku, viņam nav nekādas patikas rādīties šajā pusē kopā ar savu kādreizējo kungu.

Ne vienu reizi vien lēdijas Džoenas vēstule jau bija izpestījusi viņu no nelaimes. Ari patlaban, pamanījis zemnieku patruļniekus, Laionels izvilka no azotes vēstuli un pavicināja to gaisā.

— Es esmu kentiešu vadoņa Džeka Stro uzticības persona, — viņš sauca. — Tūlīt laidiet mani tālāk, jo es jāju steidzamās darīšanās!

Pat šajā nomaļajā ciemā pazina kentiešu vadoņa Džeka Stro vārdu. Vairāki puiši no dažādām pusēm piegāja pie Laionela un sāka izvaicāt, vai drīz kentieši nākšot mājās.

—   Man garām aizsteidzās vairāki simti cilvēku, — atbildēja Laionels. — Bet ko jūs, puiši, darāt te uz ceļa?

Fobingieši pēc Vata Teilora pavēles esot te palikuši sargāt piekrasti. Vai tad viņš to nezinot? Bet arī viņš, tāpat kā visi, dega nepacietībā drīzāk dzirdēt jaunumus.

—   Pēc Vata Teilora pavēles? — skaļi pārprasīja Laionels.

Tātad šie ļaudis vēl nekā nezina? Vats Teilors nodevīgi nogalināts Smisfīldā tikšanās laikā ar karali.

Viņš nekad nebija domājis, ka šī vēsts sacels tādu uztraukumu.

Zemnieki kliedza, kratīja vāles, bet daži šaudījās pa ceļu kā apsēsti.

—    Pagaidiet! — Laionels uzsauca. — Es jums varu pateikt vēl vienu jaunumu: aiz manis pa ceļu jāj sers Saimons Bērlijs, tas pats, kurš no greivsendiešiem aizveda prom savu dzimtvīru.

Izcēlās tāds troksnis, ka Laionels tūlīt abām rokām aizspiestu sev ausis, ja viņam nebūtu lādītes. Taču viņam to vajadzēja turēt seglu priekšā.

Pēkšņi kāds satvēra viņa zirgu pie iemauktiem.

Jā, Laionels uzreiz pazina šo sievieti. Ja pirms pieciem gadiem viņa atgādināja maigu ziedu, tad pašlaik šķita kā krāšņa vasaras roze.

—    Kur tavas cirtas, Laionel? — viņa skaļi jautāja. — No tevis nāk tāda smaka kā no svilinātas cūkas. — Un klusi piebilda: — Tūlīt uzcel mani savā zirgā! Mēs ar tevi jāsim kādās darīšanās. Netielējies, citādi es tevi nodošu šiem cilvēkiem! Boklas pilī nogalināja pils uzraugu, mājzini un pažu, lai gan viņi trīskārt noliedza savu kungu.

Jā, šī sieviete bija tik skaista kā vasaras rīts! Mērija Bosomas kundze derētu viņai par kalponi.

Laionels aizveda viņu līdz ceļam un iztālēm vēroja, kā viņa centās pārliecināt seru Saimonu Bērliju doties pa citu ceļu.

— Jā, jums taisnība, — viņa teica, — tik drosmīgs bruņinieks kā jūs nebēgsiet no zemniekiem, kaut arī to būtu desmitreiz vairāk. Bet pašlaik viņu ir vairāki simti pret jums vienu. Tādā kārtā meklēt sev nāvi būtu neprātīgi! Dodieties atpakaļ uz Semfordu, ser! … Ja tu vismaz kādreiz dzīve esi mani mīlējis, Saimon … — viņa klusi piebilda.

Beigu beigās viņa tomēr pārliecināja šo stūrgalvīgo cilvēku. Viņš pagrieza zirgu apkārt.

—   Elen! — sers Saimons pasauca.

Sieviete no jauna piegāja viņam klāt.

—        Bet vai tu mani vēl kaut cik mīli, Elen? — viņš klusi pajautāja.

Baiļodamās, ka nesāk raudāt, viņa tikai klusēdama noliedzoši pašūpoja galvu.

—        Vai tev ir kāds naids pret mani? — viņš jautāja Vēl klusāk.

—        Tu taču pats redzi, — viņa atbildēja, gauži raudādama.

Saimons Bērlijs sakoda zobus un savilka dūres. Tik ļoti gribējās apkampt un noskūpstīt šo daiļo un maigo sievieti! Tomēr tas būtu pārāk cietsirdīgi no viņa puses.

—        Elij, — viņš teica, — līdz Fobingai ziņas nonāk lēni. Eseksas muižnieki jau sacēlušies kājās aizsargāt savas tiesības. Londonā dumpinieki saņemti ciet un nodoti tiesai. Par to, ka zemnieki sacēlās pret saviem kungiem, mēs visu valsti pārvērtīsim vienā milzīgā ešafotā! Viņi no- smaks paši savās asinīs! Bet par tavu labo sirdi es tev apsolu, ka no Fobingas ļaužu galvām nenokritīs neviens mats… Es tev dodu Saimona Bērlija goda vārdu!

Nekā neatbildējusi, Elena klusēdama devās prom. Viņas zaļā kleita pamazām saplūda kopā ar zāli un krūmiem.

Saimons Bērlijs ilgi nolūkojās uz viņu.

Laionels ieklepojās.

Viņa kādreizējais kungs sākumā to nemaz nepazina, bet tagad, domās nogrimis, it kā bija pilnīgi aizmirsis tā esamību.

Ja tas ir tiesa, ko sers Saimons saka par zemniekiem un kungiem, tad viņam, Laionelam, derētu parūpēties par savu nākotni.

—        Ser, — viņš bikli ierunājās, — es jau divas nedējas vadāju līdzi kādu vēstuli. Man visu laiku tā vien šķita, ka es katrā ziņā jūs satikšu.

Viņš izvilka no azotes vīstokli un pasniedza to kungam.

Izbrīnā pacēlis uzacis, bruņinieks izlasīja: «Džekam Stro no Kentas.»

—        Kas to rakstījis? Fui, paej tālāk, Laionel, tu smirdi pēc degušas vilnas!

Laionels nostājās aizvēja pusē.

—        Šo vēstuli rakstījusi jūsu laulātā draudzene lēdija Džoena Džekam Stro, nemiernieku vadonim.

4. nodala

—        Uzminiet, kāpēc viņš ir tāds? — Džoena jautāja smiedamās.

Agneses kundze izbrīnījusies skatījās uz kucēnu.

Ziediņš joņoja pa pagalmu kā negudrs. Tad apstājies ātri, ātri sāka rakt ar purnu zemi, sprauslāja un nikni klakšķināja zobus. Varēja domāt, ka suns meklē blusas. Pēc tam, pieskrējis pie saimnieces, tas smilkstēdams berzēja purnu pie viņas ceļiem un tad atkal lēkšoja prom, mezdams lielus līkumus gar lieveni.

Džoena piesauca klāt kucēnu, atvēra tam muti un parādīja Gaueres kundzei.

Skaistie sīkie Ziediņa zobi bija nevainojami balti, taču četru ilkņu vietā kucēnam pašlaik bija astoņi. Blakus katram vecajam zobam bija izaudzis tievs un ass kā adata jauns ilknītis.

—        Viņam mainās zobi, — teica Džoena, — tāpēc viņš ir tik nemierīgs. Tā tas ir arī bērniem.

Džoena mēģināja izraut veco ilkni, taču Ziediņš iesmilkstējās un iekampa viņai rokā.

—        Viņam vajag iedot pakošļāt pusjēlu maizi, — Elans ieteica. — Visi vecie zobi paliks kličīgajā mīklā.

—   Pusjēlu maizi? — Džoena domīgi pārjautāja.

Gaueres kundze rūgti iesmējās. Ja šeit būtu maizes papilnam, to derētu iedot cilvēkiem!

Tomēr viņa tūlīt vainīgi noglāstīja Džoenas roku.

Savādi — lai gan šajā Tīsas pilī Agneses kundze bija piedzīvojusi visādas pārestības, taču viņa vairs neredzēja lēdijā Bērlijā ienaidnieci.

Šodien viņas divatā bija ņēmušas ārā salmus no logiem un šaujamlūkām un atrāvušas nost aiznaglotos dēļus — lai saule iespīd it visos pils stūros!

Pēcpusdienā vecais Tums atnesa ziņu, ka no Londonas sākuši izklīst kentieši. Džeks Stro te ieradīšoties ne vēlāk kā pēc divām dienam.

—   Tā stāstīja puiši no Fobingas.

Tagad lēdija Džoena pati sāka joņot pa pagalmu gluži kā Ziediņš.

—   Drīz atgriezīsies Džeks! Drīz atgriezīsies Džeks! — viņa trallināja visos locījumos. — Agneses kundze, drīz atgriezīsies Džeks!

Un tajā brīdī Agneses kundze saprata, ka neprāts ir lipīga kaite.

Pēc divām dienām pilī ieradīsies zemnieks, kura dēļ viņai atņēma zirgu. Un tas vēl nav viss — šis cilvēks kūdījis četru grāfistu zemniekus uz ļauniem darbiem. Bruņinieku Bērliju, pils saimnieku, šeit neviens pat neatceras — it kā viņa vispār nebūtu. Bet visi nepacietībā gaida ierodamies šo Džeku Stro. Un arī dāma no Gaueru muižas nepavisam neatšķiras no pārējiem Tīsas pils iemītniekiem.

Pēc tam kad šeit bija iegriezušies ļaudis no tās puses, Agneses kundze vairs neskrēja ārā uz ceļa pie visiem, kas jāšus vai kājām devās garām. Viņa bija nomierinājusies. Viņas vīra tēvocis sers Džons Gauers ir sveiks un vesels. Savā jaunajā poēmā viņš apraksta zemnieku sacelšanās šausmas un zemnieku nekrietno rīcību. Viņa muiža palikusi vesela. Zemnieki tikai nolaupījuši un sadedzinājuši visus dokumentus, kas glabājas mājā, bet seram Džonam ir to kopijas pie Londonas pilnvarnieka. Agneses kundzes vīrs patlaban atrodas uz Skotijas robežas, un zemnieki viņam nenodarīs nekādu ļaunumu.

Lēdija Džoena nepalaida garām nevienu cilvēku uz ceļa. Un katram viņa iznesa ārā zirņus, miltus vai raušus. Ja tā turpināsies vēl vienu nedēļu, Tīsā vairs nepaliks nekas.

Vairākas reizes dienā viņa kāpa augšā tornī. Labajos laikos šī būve lepni saucās par «kolumbāriju». Tagad to vienkārši dēvē par baložu būdu.

—   Jāpaskatās, varbūt brūnajai dūjai jau izšķīlušies mazuļi, — lēdija Džoena parasti sacīja.

Vai arī:

—   Viņi tā knābj jauno cekulaino, ka žēl uz to skatīties!

Taču visi saprata, ka ne jau baložu dēļ viņa rāpjas uz pils jumta.

Un nu beidzot ilgi gaidītais brīdis pienācis.

Džoena tik ilgi lūkojās tālē, ka acis vairs lāgā neklausīja. Visur uz ceļiem viņai rēgojās kustīgi punkti. Un tā tas turpinās jau vairākas dienas no vietas.

Džoena aizvēra acis un tā pastāvēja labu laiku.

«Nē, protams, saulei ir sava īpaša smarža. Vai varbūt ož pēc sasiluša koka un putekļiem?»

«Grū-grū, grū-grū, grū-grū!» dusmīgi dūdoja baložtē- viņš, raudzīdamies uz viņu pa jumta lodziņu.

—        Es jau neaiztikšu tavus mazuļus! — Džoena sacīja, atvērdama acis.

Kad viņa no jauna palūkojās lejā, tumšais punktiņš uz ceļa nu jau patiesi virzījās no Semfordas uz Tīsu. Tas bija jātnieku bars.

Tur jāj Džeks! Šodien ir tieši divas dienas, kopš viņš atstājis Londonu.

Viņa vairs nespēj gaidīt! Viņa tūlīt skries tam pretī!

Agneses kundze notvēra viņu ceļā. Vajagot nomazgāties un sasukāties. Viešņa pati izsukāja un sakārtoja matu pīnes viņai uz galvas, jo Džoena gandrīz vai salauza ķemmi.

Visi noskatījās, kā Tīsas pils kundze izskrēja uz ceļa. Tādā brīdī lēdijai, protams, pienāktos izjāt pretī ar zirgu.

Taču pēc dažiem mirkļiem Džoena atnāca atpakaļ: kājas viņai neklausīja. Džoena bija dzeltena kā vasks. Lūpas viņai drebēja.

—        Lai tūlīt piesien suņus! Iesmērējiet vārtus, tie čīkst kā vējdzirnavas! Lai Elans uzkāpj tornī, man vairs nav spēka!

Tums aizskrēja uz ciemu paziņot zemniekiem, ka kentieši nāk mājās.

Tad, saģērbies ceļam, pie kundzes piegāja Metjū. Lai milēdija viņam piedodot, bet viņš vairs nevarot šeit palikt. Kopš pašas mazotnes viņš esot bijis uzticīgs kalps Bērliju dzimtai.

Džoena uz brīdi aizsedza seju ar plaukstām.

—        Ko? Kas? Labi! — viņa pateica. — Bet vai tev ir kaut mazliet naudas? Un paņem ceļam zirņus un miltus!

Protams, vecais nekādi nespēs sadzīvot ar Džeku …

Visi dzirdēja, kā Elans uz jumta skaļi iebļāvās. Spēcīgi sizdami spārnus, uz visām pusēm aizlidoja baloži.

Džoena nespēkā atbalstījās pret stabu. Gaueres kundze paskatījās augšup. Gandrīz noveldamies no jumta, Elans kaut ko kliedza un dauzīja ar dūrēm pa dakstiņiem.

Bet Metjū, jau stāvēdams otrpus grāvja, vicinaja nuju, atvadīdamies no vecās Tīsas pils.

—     Nedzirdu, — dāma atbildēja Elanam. — Skaļāk! Ko tu gribi? — viņa pielika rokas pie ausīm.

—   Vārtus! — kliedza Elans. — Tiltu!

—   Kas noticis? — jautāja Džoena, piegājusi tuvāk.

—     Taisiet vārtus ciet! Paceliet tiltu! Šurp jāj sers Saimons Bērlijs!

Džoena vēl kavējās. Klibodams pa ceļu steidzās Tums. Viņš pats aizbultēja vārtus.

Jūnija saule tikai īsu laiku dabūja ielūkoties pilī. Divi veci vīri un sievietes no jauna aizbāza logus ar salmiem un aiznagloja ar dēļiem. Bruņiniekiem līdzi varēja būt strēlnieki, tāpēc nevajag sevi pakļaut briesmām.

Caurumu mūra žogā aizkrāva ar akmeņiem. Džoena no pagraba uznesa divus zobenus, vairogu, stopu un daudz bultu uzgaļu. Taču zobenu viņas par abām ar Gaueres kundzi tik tikko spēja pacelt un vecīši vēl ne tik.

Tums krampjaini satvēra stopu. Pēdējo reizi viņš bija šāvis tieši pirms divdesmit viena gada. Laika gaitā stiegra bija satrupējusi, bet Elanam atradīsies briežu dzīslas. Elans sadrūmis izvilka hollā aiz dēļiem aizbāztu otru laika gaitā nodzeltējušu stopu.

Agneses kundze ar šausmām vēroja visu šo gatavošanos.

—   Vai jūs tiešām aizstāvēsieties? — viņa jautāja.

—     Es domāju, ka bruņinieks nelauzīsies šeit iekšā ar varu, — Džoena viņu mierināja. — Bet vienalga — mums tikai jānoturas, kamēr atnāk kentieši!

Piejājis pie pils, sers Bērlijs pavēlēja Laionelam taurēt, lai nolaiž tiltu un atver vārtus.

Kaut gan Laionels bija briesmīgi apjucis un uztraucies, viņš tomēr notaurēja diezgan skaļi, taču pils šķita kā izmirusi.

Tad četri vienības vīri, pacēluši cirvjus virs galvām, iekāpa aizsarggrāvī. Vienam no viņiem ar pūlēm izdevās pa slidenajām dūņām izrāpties otrā malā. Viņš pastiepa pretī roku savam biedram. Šajā mirklī it kā no pašas pils sienas izšāvās bulta un trāpīja tam kaklā. Viņšnokrita un ilgi krāca ūdeni, kamēr pārējie biedri viņu. beidzot izvilka ārā. Viņus panāca vēl viena bulta. Bet, nevienam nenodarījusi ļaunumu, tā, iesvilpusies kā puika, iekrita ūdenī.

Sers Saimons nelabiem vārdiem gari nolamājās. Viņa vienībā nebija strēlnieku.

Divi jauni skvairi, brāļi Džons un Roberts Volingfordi, aizdomīgi noskatījās uz cieši aiznaglotajiem pils logiem. Viņi tiecās pēc slavas un varoņdarbiem, nevis meklēja bezjēdzīgu nāvi pie šī grausta sienām.

— Mūs nokniebs kā irbes, ser, — skaļi teica māsters Džons. — Ko var zināt, cik strēlnieku te paslēpušies!

Sers Saimons pieskārās krūšu bruņām. Saulē tās bija sakarsušas. Taču viņam šķita, ka viņu briesmīgi dedzina lēdijas Džoenas vēstule.

— Jūs neviens te netur, — viņš atbildēja. — Bet es, kaut arī beigts, tomēr tikšu pilī!

— Jums vajadzētu steigties uz Londonu, ser, — turpināja māsters. — Mūsu jaunajam karalim pašlaik liela vajadzība pēc tik pieredzējušiem cilvēkiem.

Saimons Bērlijs tikai papurināja galvu.

Un tad, gribēdams iegūt karoga bruņinieka atzinību, māsters Roberts ņēmās iebilst brālim:

— Vai tad tu nedzirdēji, ko stāstīja sakristāns1! — viņš pārmetoši teica māsteram Džonam. — Un tas bijis pirms dažām dienām. Tagad tur jau tikuši galā bez mums!

Jaunajam skvairam bija taisnība. Pa šo laiku Londonā tiešām bija tikuši galā bez viņiem.

Piecpadsmitā jūnija vakarā oldermeņi paziņoja pilsētas iedzīvotājiem, lai visi atnācēji no citurienes šajā pašā naktī atstātu pilsētu. Visiem, kuri pilsētā nav dzīvojuši ilgāk pār gadu, nekavējoties jāatgriežas savos novados, ciemos un miestos, pretējā gadījumā viņus uzskatīs par nodevējiem un viņi samaksās ar savu galvu. Pavēli bija parakstījis viņa majestāte karalis Ričards II.

' Sakristāns — tas, kurš pārzina sakristeju — telpu baznīcā, kur glabājas baznictērpi un baznīcas piederumi.

Neviens neuzdrošinājās šo pavēli pārkāpt. Karala patenti bija zemniekiem rokās, un viņi sāka atstāt pilsētu.

Džeks Stro, Džons Kērkbijs, Elans Trēders un Džons Sterlings, tas pats, kurš izrēķinājās ar Saimonu Sedbe-riju, salasījās oldermeņa Valtera Sībila pagalmā. Kopā ar viņiem bija ari oldermeņi Endrū Ferndons un Džons Frešs.

Ko lai viņi dara? Viņi vēl nav dabūjuši karaļa rakstus.

Džeks sprieda, ka viņiem visiem jāpaliekot. Karalis nebija izdarījis rakstos labojumus, kurus pieprasīja nelaiķis Vats. Vēlreiz jāpanāk tikšanās ar Ričardu.

Oldermenis Sībils ieteica zemniekiem doties prom. Viņi jau tāpat panākuši to, par ko viņu tēvi, vectēvi un vecvectēvi varēja tikai sapņot.

Šajā brīdī, izlauzusies cauri ļaužu baram pie vārtiem, pagalmā ieskrēja aizelsusies sieviete kailu galvu.

— Oldermeņi! — viņa kliedza. — Savaldiet to neprātīgo! Pilsētā no malu malām lasās kopā muižnieki! Zemnieki palikuši vairs tikai saujiņa. Bet viņš pavisam mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, jāj pa ielām un spriež tiesu un taisnību.

Viņa runāja par savu vīru oldermeņi Džonu Hornu.

Zemnieki saskatījās.

— Jā, pareizi gan, mums jātaisās prom! — teica Elans Trēders.

— Kā rādās, arī mums derētu par to padomāt, — skumji iesmējies, atbildēja Valters Sībils.

— Karalis pulcina muižniekus no visām valsts malām! — sieviete atkal kliedza elsodama. — Re, paskatieties, kādu pavēli dabūjis savās rokās oldermenis Tiburs!

Septiņi vīri cieši plecu pie pleca sastājās viņai apkārt. Džeks nolasīja pavēles pirmās rindas.

— «Daru zināmu muižnieku kungiem, lēņu senjoriem, sīkmuižniekiem un skvairiem, lai visi, kas mīl karali un augstu vērtē viņa godu, jāšus un bruņoti steigtos uz galvaspilsētu!»

Elans Trēders iesvilpās.

— Ahā, tad redz, kā! — teica oldermenis Džons Frešs. — Bet viņa majestāte taču apzvērēja zemniekiem, ka viņš tiem būšot kā tēvs un brālis.

—        Ir jau visādi tēvi un brāļi, ir jau visādi… — Sībils novilka caur zobiem.

Viņš piegāja pie vārtiem, tos aizvēra un aizbultēja.

—        Jau šodien pat mums pa dažādiem ceļiem jādodas prom no Londonas!

… Džeks jau divas reizes nogriezās šķērsielās. Viņam pakaļ dzinās četri sardzes jātnieki. Sv. Katrīnas laukumā stāvēja viri bruņinieka Halfrija Stekpūla vadībā. Ko viņam darīt?

Šajā'mirkli mūra žogā pavērās vārti un kāds aiz rokas ierāva viņu pagalmā.

—        Uzmanīgi! — nočukstēja sieviete. — Nebaidies, es esmu Mērija Pikarda. Vai tad tu nepazīsti mūsu māju? Pārlaid nakti tepat, bet rit klusītiņām pazudīsi no Londonas! Divu stundu laikā mūsu ielā nogalināti deviņi kentieši.

Jā, Džeks varēja tam ticēt. Bet vai viņš var paļauties uz bagāta tirgotāja meitas augstsirdību?

Meiča iegāja namā. Džeks pakāpās uz akmens žog- malā un palūkojās uz ielas. Viss bija klusu. Atskatījies uz nama logiem, viņš atvēra vārtus.

—   Hallo! — kāds uzsauca, iznākdams no tumsas.

—   Stāvi, draugs, beidzot mēs ar tevi esam satikušies!

—        Es tevi nepazīstu, — Džeks nomurmināja un noliecās pēc akmens.

—        Jau divas reizes gribēju tikt pie tevis, bet baidījos, ka tu esi kļuvis lepns un aizmirsis darba biedrus segliniekus un Henrija Pestona darbnīcu.

—        Zaķalūpa! — Džeks gandrīz skaļi iekliedzās. — Nē, Čārlijs Bleiks! — viņš tūdaļ izlaboja. — Ko tu te dari?

—   To pašu, ko tu, — Čārlijs Bleiks drūmi atbildēja.

—  Slapstos no karaļa patruļām.

—        Vai tad tu esi par zemniekiem? — Džeks pārsteigts jautāja.

—       Es esmu'pats par sevi, — Čārlijs nikni atteica. — Bet savu dzīvi beigšu tāpat kā tu — pie karātavām.

Turēdamies gar pašu sētu, viņi virzījās pa šauro ieliņu. Kā par spīti, no mākoņiem izpeldēja mēness. Kļuva gaišs kā dienā.

—        Stīpas un kniedes, — Bleiks norūca, ielūkodamies pa vārtu spraugu. — Šis mucinieks laikam nav no bagātajiem. Zini ko, palūgsim viņam naktsmājas.

Abi iegāja pagalmā.

Laipnīgs cilvēciņš ar lākturi rokā ilgi viņus neizprašņāja. Šajā nakti ikviens saprata, kādi ļaudis tagad varēja meklēt patvērumu. Viņš tiem parādīja vietu rijā aiz maisiem.

—        Un vārti bija vaļā! Ai-ai-ai! Tādos laikos! — mucinieks šausminājās, izbailēs šūpodams galvu. Viņš devās pie vārtiem, aizšāva bultas un piekāra atslēgu.

Līdzās kūtī smagi tusa govs.

Vējš dzenāja pa debesīm mākoņu skrandas, mēness te parādījās, te atkal nozuda, un tādēļ pār pagalmu skraidīja ašas ēnas.

Džeks izslīdēja no rijas un piegāja pie pazema žoga. Visa augša tam no vienas vietas bija nospraudīta asam šķembām. Pilsētā jau valdīja klusums. Kaut kur tālu pakalnā pamazām dzisa degoša māja. Divus soļus no Džeka pa ieliņu uzmanīgiem soļiem garām pagāja kāds cilvēks. Džeks skatījās viņam tieši sejā. Viņš sazīmēja puisi no Vēja vienības.

—   Tss, — Džeks klusiņām uzsauca.

Puisis pagriezās.

—   Rāpies pāri, — Džeks aicināja.

Puisis palūkojās visapkārt un pārrausās pār-žogu. Viņš noslaucīja rokas pie vamža — tās bija sadurstītas asiņainas.

—        Priekšniek, — viņš teica, smagi elpodams, — tūlīt dosimies prom uz Meilendu! Rīt mēs vairs netiksim laukā no pilsētas!

—        Šodien arī vairs netiksim, — iebilda Zaķalūpa, pienākdams klāt. — Mudīgi slēpies, draugs, — viņš piebilda, stumdams puisi kaktā.

Ar lākturi nāca saimnieks. Lai arī viņš būtu nezin cik labs, bet viņam varēja nepatikt, ka pagalmā saradies vesels bars zemnieku.

Mucinieks atnesa maizi un sieru.

—   Nu, kas dzirdams pilsētā? — Džeks apjautājās.

Saimnieks ieklausījās. Pa ieliņu, ieročiem šķindot, garām pagāja cilvēki.

—        Tūlīt! — saimnieks uzsauca un ar lākturi piegāja pie vārtiem.

Džeks, stāvēdams rijas durvīs, skatījās viņam nopakaļ. Aiz sienas skaļi tūsa govs. Oda pēc satrupušiem salmiem.

— Vēl divi kentieši! — saimnieks kādam uz ielas teica. — Iekrita slazdā kā zaķi! Tikai nāciet paši viņus saņemt! Esmu pēc dabas bailīgs cilvēks …

Zaķalūpa tumsā grābājās pa grīdu.

—        Te ir ķeksis! — viņš teica, paceldams kaut ko smagu. — Un te arī sekumi. Nu, Džek, atcerēsimies vecos laikus! Nostāsimies ar mugurām kopā!

—   Rādi gaismu! — atskanēja balss no ielas.

—        «Džons Sterlings — virsbīskapa slepkava, vidējos gados, melnmatains, ar lielu bārdu, klibo uz vienas kājas,» — skaļi lasīja sardzinieks. — «Elans Trēders — melnmatains, vidējos gados. Džeks Stro — jauns, rudiem matiem, klibo uz vienas kājas …»

—   Ko tad šie tā visi klibo? — iesmējās saimnieks.

—   Tu saki, rudiem matiem, jauns un klibo? Jādomā — tas būs viņš. Bet ar viņu kopā ir vēl kāds dūšīgs puisietis ar zaķalūpu.

—   Ar zaķalūpu? — pēc brītiņa pārjautāja sardzinieks.

—  Nē, sarakstā tāds nav minēts.

—        Dod šurp sekumus, — sacīja puisis no Vēja vienības.

—        Ko tu te lien? — Zaķalūpa sirdīgi uzkliedza. — Tu ierocies salmos un sēdi kaut vai līdz nākamai vasarai!

Bet puisis jau bija iznācis ārā no sava kakta.

—Dod šurp sekumus, priekšniek! — viņš uzstājīgi atkārtoja.

Džeks un Zaķalūpa skatījās uz ielu. Izdzirduši tā vaidu, viņi pagriezās. Puisis bija iedūris sev sekumus kājā un tagad viebdamies vilka tos uz augšu.

—        Redzi nu, — viņš teica. — Tagad es esmu jauns, rudiem matiem un kliboju uz vienas kājas. Es izskatīšos pēc Džeka Stro.

Noplēsis kreklam stērbeli, viņš, sēdēdams uz sliekšņa, pārsēja pušumu.

—       Bet tev, — viņš stingri piebilda, — jāatgriežas laukos un no jauna jāsaceļ kājās zemnieki!

Džeks klusēja. Asaras kā karsta migla aizsedza viņam acis.

—        Labi, brāl! Paldies, brāl! — pēc brīža viņš klusi atbildēja.

… Karaļa galmā no rokas rokā ilgi staigāja «Balāde par Tīsas pils aplenkumu». To bija sacerējis sers Tris- tens Beidžs, un Saimons Bērlijs četrus gadus vēlāk nogalināja viņu divkaujā, tāpēc ka bruņinieks bija ļaunpiemi- nlgs un nekad nevienam nepiedeva apvainojumus.

Bet Tīsas pils aplenkums, protams, nevairoja slavu ne viņam, ne viņa līdzgaitniekiem.

Hollā dega svece. Galvu nolikusi uz galda, miegā gulēja Agnese Gaueres kundze.

Labi, ka pilī nebija spoguļa, citādi nabaga dāma zaudētu prātu, ieraudzīdama savu kvēpiem notraipīto seju.

Tums uz vienas kājas lēkāja pa pagalmu. Viņš bija salauzis savu ķeģi, bet nodrāzt citu viņam neiznaca laika.

Džoena un Elans stiepa akmeņus pie žoga. Viņi domāja tos mest aplencējiem uz galvas. Visas bultas jau bija izšautas. v

Muižnieki bija aizsūtījuši Dofles zemniekus uz mežu, lai tie atvestu vairākus baļķus. Drīz viņi ieņems pili triecienā.

—   Nē, ar akmeņiem nekas nebūs līdzēts.

Džoena piekususi salika rokas uz ceļiem.

—    Iesim, vecais, — viņa teica. — Vismaz pēdējo nakti izgulēsimies, kā nākas. Rīt mums labi neklāsies!

Viņa jau vairākas reizes centās pierunāt Elanu darīt tā, kā viņa liek. Taču vecais bija nelokāms.

—    Neviens nekad neticēs, milēdij, — viņš iebilda, — ka es visu šo laiku nosēdēju, ieslēgts pieliekamajā, bet jūs ar Tumu šāvāt ar stopiem. Un vai būs taisnīgi aizstāvēt mani un nodot Tumu? Bet jūs viena pati nekādā gadījumā nespējāt šaut ar diviem stopiem reizē.

Divdesmit otraja jūnijā pēc četru dienu aplenkuma beidzot krita Tīsas pils.

Aplenkums vilkās četras garas dienas, Jūnijā divdesmit otrajā padevās Tisa, Karaļa bruņniekam drošsirdim Bērlijam Saistītus gūstekņus atveda priekšā: Divi veci veči, divas sievietes," Vairak pilij aizstāvju nebija. —

tā šos notikumus savā balādē aprakstīja sers Tristens Beidžs.

… Pa visu Eseksas novadu jau braukāja valsts galvenais tiesnesis sers Roberts Treziljans un sprieda tiesu. Bendēm aptrūka cirvju, nepietika virvju un karātavu notiesātajiem. Kaut gan jāteic, ka pieķertos dumpī vairs netiesaja.

Pilnīgi pietika, ja pateica: «Šis cilvēks bija kopā ar zemniekiem,» — un viņam tūlīt nocirta galvu.

Tādēļ jau arī dumpiniekam Elanam Patridžam un klaidonim ubagam Tumam Bezvārdim nocirta galvu, viņus nemaz netiesājot.

Dāmu Agnesi Gaueri pēc viņas lūguma un lēdijas Džoenas Bērlijas aizbildinājuma palaida mājās. Visu aplenkuma laiku viņa bija nosēdējusi hollā, lūgdama dievu par aplencējiem un aplenktajiem.

Beidzot pienāca lēdijas Džoenas Drūrikomas — vīra vārdā lēdijas Bērlijas kārta.

—    Kā rīkoties ar šo sievieti? — vaicāja seram Saimo- nam.

Džoenas vēstule dega viņam uz krūtīm. Viņš nespēja uz sievu skatīties.

—  Lai viņa stājas tiesnešu priekšā, un lai ar viņu rīkojas tā, kā tie atradīs par vajadzīgu!

Džoena visu nakti lūdza dievu, lai viņai netiktu laupīta dzīvība.

«Kas notiks, ja Džeks atgriezies uzzinās par manu nāvi? Viņš to nepārdzīvos!»

Lēdiju Džoenu Drūrikomu, vīra vārdā Bērliju, apsūdzēja trīs punktos.

Pēc izmeklēšanas viņu atzina par vainīgu, ka šā gada martā veselas sešas dienas parādījusi viesmīlību karaļa nodevējam dumpiniekam Džekam Stro.

Divus mēnešus vēlāk viņa, pabalstīdama šo dumpinieku un tā plānus, nosūtījusi tam zirgu un piecus zelta florīnus.

Bez tam viņa ar saviem kalpiem un līdzdalībniekiem četras dienas ar ieročiem rokās pretojusies karaļa vienībai.

Visos trijos punktos lēdija Džoena atzina sevi vainīgu. Divpadsmit viņas kārtas cilvēki apstiprināja tiesas spriedumu.

Par noziegumu pret karali, lordiem, savu viru un karalistes mieru sievietei piesprieda nocirst roku līdz elkonim, to roku, ar kuru viņa atvērusi durvis kara|a nodevējam. •• '

Džoena raudāja aiz prieka, kad viņai lasīja spriedumu. Droši vien tas būs ļoti sāpīgi, tāpēc jāsaņem visa drosme, lai to izturētu. Viņa tomēr paliks dzīva un redzēs Džeku! v Tas, ka muižnieki Eseksā guvuši virsroku, vēl neko nepierāda. Karalis viņus bargi sodīs par to, ka viņi negrib rēķināties ar tā rakstiem.

Nevienam nebija iespējams darīt zināmu lēdijai Bērli- jai, kas notiek Londonā, jo viņu turēja cietumā atsevišķā telpā.

Ļaudis jau no paša rīta sāka pulcēties Dofles ciema vidū pie vecajām dzirnavām, kuras pašlaik bija pārvērstas par cietumu.

Džoena dzirdēja, kā gar logu aizrīb rati. Tad divi cilvēki, skaļi sarunādamies, svieda zemē baļķus.

—        Dod šurp naglas! — teica rupja balss. — Ne jau te! Liec galu pie gala — četrstūrī!

Džoenai uznāca nelabums, kājas sagrīļojās.

Viņa bridi pastāvēja, pret sienu atbalstījusies. Tad, piegājusi pie durvīm, no visa spēka sāka dauzīt tās ar dūrēm.

—        Ko jūs gribat, lēdij? — satrūcies atsaucās cietumsargs.

—        Panei, vai tas ir man? — viņa aizžņaugtā balsī jautāja.

Aiz durvīm neatbildēja. Tad, piesardzīgi likdams soļus, kāds klusi aizzagās prom.

Aiz sienas šķindēja cirvis pret dzelzi. Šmīkstēja ēvele.

Nu raugi, mums tīri labi jau iet;

Nāc, iedzersim, daiļaviņ košā! —

klusi dungoja cilvēks aiz loga.

Džoena visu dzirdēja tik skaidri, it kā starp viņiem nebūtu sienas.

Pa mazo lodziņu pie pašiem griestiem iespīdēja vāja gaisma. Tikai rīta agrumā te pa sienām lēkāja līksmi saules zaķīši.

Džoena piegāja tuvāk gaismai.

-— Tu esi sliņķe! — viņa teica, aplūkodama savu kreiso roku. — Tu neproti šķetināt dziju, tu pat nespēj novaldīt zirgu pavadā. Un tomēr tu man paliksi. Turpretī labā roka ir ne tikai stiprāka, bet arī gudrāka par tevi, tāpēc ka bez visa cita tā prot vilkt burtus, bet tu šajā ziņā esi nejēga tāpat kā nabadzīga, tumša zemniece.

Džoena sāka raudāt…

Tikai tagad visā pilnībā viņa saprata, kas viņu gaida. Kas viņai sapīs matus, nogriezīs maizi, kas viņas vietā lāpīs, šūs, rakstīs? Vai viņai, tādai kroplei bez rokas, ir .tiesības gaidīt Džeku, lai izietu pie viņa par sievu?

— Jā, man ir tiesības! — viņa cieši pateica. — Džeks neturēs uz mani ļaunu prātu, ja sākumā man lāgā neveiksies ar vienu kreiso roku. Vēlāk es iemācīšos. Un viņš man palīdzēs.

Džoena atsacījās no maizes un ūdens, ko viņai atnesa cietumsargs. Viņa uz mutes iekrita salmos un tā nogulēja līdz tam brīdim, kād atnāca viņai pakaļ.

Cilvēki puslokā stāvēja apkārt paaugstinājumam. Gaiss smaržoja pēc skujām.

Džoenai pie pašām kājām vējš savirpināja gaisā putekļu grīsti un salmus. Pārmākdama svaigo sveķu un skaidu aromātu, kaut kur no sāniem uzpūta salkana pretīga maitas smaka.

Džoena izbailēs pagrieza galvu.

Bendes palīgs, stumdams ar ceļiem, vēla sev pa priekšu bluķi. Tas bija viscaur piesūcies ar asinīm, jo neskaitāmas reizes jau ticis lietots. Tagad to nostatīja uz paaugstinājuma, un vienā mirklī tas it kā apauga ar košu sūnu. To tik cieši bija apstājušas lielās zaļās mušas, ka iztālēm varēja likties, it kā tas būtu vecs apsūnojis celms mežā.

Kad Hjū no Hosdemas nostājās savā vietā uz paaugstinājuma un paņēma rokā cirvi, cietumsargs atskatījās uz Džoenu. Viņa devās augšup pa četriem pakāpieniem, pūlēdamās likt stingru soli. Visu sejas pagriezās pret viņu.

Šī sieviete bija pārkāpusi dieva un cilvēku likumus. Viņa bija briesmīgi apvainojusi un pazemojusi savu vīru un traucējusi karalistes mieru. _

Tomēr daudzi bija gaidījuši, ka noziedzniece būs krietni skaistāka un augumā slaidāka.

Džoena paskatījās lejup. Sākumā viņas acu priekšā kustējās vienīgi sarkanas, baltas, dzeltenas un zaļas svītras, bet tad viņa sāka atšķirt sejas. Šodien uz laukuma nebija atnācis neviens Dofles zemnieks.

Starp citu, pēc izrēķināšanās ciemā bija palikuši vairs tikai veči, sievietes un bērni. Brīnums/ ka viņi nav atdzīti šurp ar varu.

Džoena visu laiku kustināja labās rokas pirkstus, kamēr pie viņas piegāja klāt bendes palīgs.

—   Atpogā piedurkni, sieviete, — viņš klusi pateica.

Džoenai šķita, ka viņai, tāpat kā ubadzei Terēzai Abai,

izaug kākslis: tik briesmīgi viņai tuktēja asinis un, šķiet, piedzina kaklu.

Cilvēkiem, kuriem nocirta galvu vai roku gluži vienkārši uz baļķa ceļa malā, bija daudz vieglāk, tāpēc ka līdzās stāvēja tie, kurus gaidīja tāds pats liktenis.

Bet tagad bija uzcelts paaugstinājums un tam apkārt apvilkta virve, un viņa, un bende, un tā palīgs kustas un runā kā aktieri uz skatuves balagānā.

Tā nav vienkārša soda izpildīšana, tā ir izrāde.

Lai tā būtu, bet viņai ne prātā nenāk piedalīties šajā izrādē.

Viņa tikai negrib, ka visi redzētu, cik ļoti viņai bail. Bet citādi viņa var izturēties tā, it kā te būtu Tīsas holls vai vēl labāk — Drūrikomas holls.

Viņa vēlreiz paskatījās lejup.

Tur varbūt vienīgi tā dāma ar kalponi jūt viņai līdzi, jo pērnajā gadā viņa bija atsūtījusi cilvēku uz Tīsu ar lūgumu aizdot divus bušeļus 1 miežu līdz jaunajai ražai.

Dāma kaut ko pateica kalponei, un tā izgaja no ļaužu drūzmas. Bet viņa tūlīt atgriezās, veldama ar kāju milzīgu akmeni. Tad viņa palīdzēja kundzei uzrausties uz tā.

Džoena pagriezās pret Hjū no Hosdemas.

—        Kuru piedurkni atpogāt., bendes kungs, — viņa bažīgi apjautājās, — labo vai kreiso?

Rupjā un neglitā bendes seja noraustījās, un, zaudējis savu uzpūtību, Hjū no Hosdemas apstulbis paskatījās uz visām pusēm.

Uz šī paaugstinājuma notiesātie nemēdz sarunāties ar bendi. Ja viņiem kaut ko vajag, viņi vēršas pie palīga un

' Bušelis — angju mērs beramu vielu un šķidrumu mērīšanai — atbilst 36,4 1.

runā klusi .kā baznīcā. Bet, tā kā bende dažreiz ir žēlsirdīgāks par tiesnesi, bijušais miesnieks no Hosdemas pēkšņi priecīgs atcerējās senu angļu paradumu, kas bija izglābis no nevajadzīgām mokām vīra slepkavu Matildu Blondu.

Bluķis iedūcās kā iztraucēts bišu strops, kad bende nolika uz tā cirvi. Tad viņš pagriezās pret Džoenu.

—     Ar kuru roku tu atvēri durvis karaļa nodevējam, sieviete? — viņš prasīja tik dārdošā balsī, ka tā pārskanēja visu Dofles laukumu.

Baidīdamās kļūdīties, baidīdamās par agru priecāties, Džoena aši paskatījās uz viņu.

Un pēkšņi paaugstinājums, brūnīgā virve — viss it kā iegrima, jo sievietes, kas stāvēja lejā, pacēla rokas gaisā.

—   Ar kreiso, bendes kungs, ar kreiso! — viņas kliedza.

—   Saki «ar kreiso», sieviete!

—    Sakiet «ar kreiso», milēdij! — skaļi sauca sīka auguma muižniecīte nonēsātā atlasa kleitā. Viņa gandrīz novēlās no sava akmens. '

Vīri stāvēja, drūmi raudzīdamies zemē. Daži dusmīgi mēģināja apsaukt savas sievas.

Bet gandrīz tajā pašā mirklī visi pagrieza galvas atpa-

kal, tāpēc ka no sānielas laukumā izjāja karaļa karoga bruņinieks sers Saimons Bērlijs.

Viņš nebija viens. Aiz viņa pa četriem rindā jāja sešpadsmit svītas ļaudis un, tikai par zirga galvas tiesu atpalikdams no bruņinieka, sīkiem riksišiem jāja kāds vīrs noputējušās drānās. Tas bija karaļa ziņnesis.

Tagad Džoena nobijās pa īstam pirmo reizi šajā dienā.

Ciema pārvaldnieks pamāja zvaniķim baznīclornī. Pār ļaužu drūzmu atskanēja dobja dunoņa. Un tad svešinieks noputējušās drānās pajāja garām karoga bruņiniekam un apstājās pie paaugstinājuma.

Visi atsedza galvas. Daži centīgi kalpi pat nometās uz ceļiem savu kungu aizmugurē. Džoenai nebija kur atbalstīties. Viņa paspēra soli uz bluķa pusi.

Karaļa ziņnesis noklepojās.

Džoena pievērsa acis Saimonam Bērlijam.

Bruņinieks, galvu nepagriezis, skatījās vienā punktā, un Džoena neapzināti sekoja viņa skatienam. Viņas bijušais virs raudzījās uz zilo vimpeli virs Tīsas pils.

Tas, ka šis cilvēks pretēji savai ciešajai apņēmībai ieradies laukumā ļaužu pūļa priekšā, un tas, ka viņš te atvedis karaļa ziņnesi, iedvesa Džoenai šausmas un nemieru.

«Lai man nocērt labo roku!» Džoena nodomāja. «Man nav vajadzīga Hosdemas Hjū un šo sieviešu žēlastība! Kaut tikai nekas briesmīgs un jauns nebūtu sacīts karaļa rakstā! Tad man varētu nocirst pat abas rokas!»

Tomēr karaļa rakstā bija daudz briesmīga un jauna.

Ziņnesis lasīja:

— «Ar dieva žēlastību viņa majestāte Ričards Otrais, Anglijas, Francijas un Īrijas karalis, licis darīt visiem zināmu, ka valodas, ko izplatījuši nemiernieki, it kā tie rīkojušies pēc viņa karaliskās gribas un pavēles, ir pilnīgi nepatiesas.

Visi brīvlaišanas raksti, kas izdoti nemierniekiem, no šā brīža skaitās nederīgi, jo tie izgājuši no karaliskās

kūrijas pilnīgi nepārdomāti un nodara lielu postu karalim un viņa varai, kā arī draud galīgi izputināt gan viņu, pre- lātus, augstmaņus, gan arī svēto Anglijas baznīcu un novedīs pie karalistes bojā ejas.

Visiem, kuriem ir brīvlaišanas raksti, tie nekavējoties jānodod karalim un viņa padomei, lai tos iznīcinātu, pretējā gadījumā tiek piedraudēts ar mantas konfiskāciju.

No šī brīža visiem zemes turētājiem — gan dzimtcilvēkiem, gan brīvlaistajiem — bez kurnēšanas un pretošanās jāpilda saviem kungiem klaušas, kādas uzliktas zem- "niekiem un viņu zemei.»

No daudzām krūtīm izlauzās atvieglojuma nopūta. Muižnieki Eseksā bija izrēķinājušies ar zemniekiem pēc sava prāta, bet labi, ka karaļa patents atbalstīja viņu rīcību.

Ziņnesis noskūpstīja zīmogu un saritināja švīkstošo ādu.

Džoena gaidīja. Ne jau tādēļ sers Saimons Bērlijs atvedis karaļa ziņnesi uz Dofles laukumu un licis nostāties pie paša paaugstinājuma.

Ziņnesis izvilka no azotes otru rulli.

Saimons Bērlijs novērsa acis no vimpeļa virs Tīsas pils. Viņš uzmeta īsu mirkli Džoenai, un viņa to pašu brīdi sāka klusībā skaitīt lūgsnu. Taču bērnu dienās mācītos latīņu vārdus viņa lāgā vairs neatcerējās un sāka lūgt pati saviem vārdiem kā vienkārša zemnieku sieva.

—   Dievs kungs, — viņa murmināja, — ja vajag, ņem manu brīvību, godu un dzīvību, tikai, mans dievs, lai nekas ļauns nenotiek ar Džeku!

—    «Karalis, piedraudot ar mantas konfiskāciju, paziņo visiem saviem uzticamajiem pavalstniekiem, ka viņiem ar ieročiem rokās un ar visiem viņu rīcībā esošajiem līdzekļiem jāstājas pretī nemiera cēlājiem. Tādas ļaundarības vairs neatkārtosies, tāpēc ka galvenie dumpja vaininieki jau notiesāti un astoņpadsmitajā jūnijā Londonā tiem izpildīts nāves sods.

Pēc lēmuma, ko devusi ārkārtējās tiesas komisija, apspriedusies Gildhollas pilī septiņpadsmitajā jūnijā, šie cilvēki …»

Saimons Bērlijs no jauna paskatījās uz lēdiju Džoenu

un nolaida acis.

Rokas sažņauguisi, ar visu ķermeni uz priekšu sasvēru- sies, Džoena klausījās, nepalaizdama garām ne vārda.

—    «Šie cilvēki — Elans Trēders no Eseksas, Džons Kērkbijs no Kentas, Džons Sneips, iesaukts par Mazuli, no Kentas, Džeks Stro no Kentas un Džons Sterlings no Eseksas — sodīti ar briesmīgu un kaunpilnu nāvi, bet viņu galvas izliktas uz Londonas tilta.» 1

Karaļa ziņnesis jau sen bija pajājis sāņus, bet ļaužu pūlis vēl aizvien pārsprieda dzirdēto un dalījās iēspaidiem. Džoena likās it kā aizmirsta.

Cilvēki sarunājas, muguras paaugstinājumam uzgriezuši. Bet dažas sievietes aiz rokām veda laukā no drūzmas savus mazos bērnus.

Hjū no Hosdemas nolēma drīzāk padarīt savu darāmo.

Negaidot pāris soļu no sevis ieraudzījis balo un nikno bruņinieku melnajā zirgā, viņš neviļus pacēla roku pie galvas, aizmirsis, ka, savus pienākumus pildot, bende iztiek bez cepures.

Nu jau bez sākotnējās paļāvības viņš no jauna uzrunāja Džoenu:

—   Ar kuru roku tu, sieviete, atvēri durvis karaļa noziedzniekam?

Un pēkšņi pārsteigts bende soli atkāpās. Viņam bija gadījies būt klāt moku kambaros, kad cilvēkus velk pie kaķa, dragā viņiem kaulus vai lauž roku un kāju pirkstus. Daži nelaimīgie no mokām nosirmo, bet citiem sejas izstiepjas, žokļi atkarājas kā miroņiem, bet vēl citiem pie lūpu kaktiņiem ievelkas vecīgas grumbas, lai gan viņi tik tikko pārkāpuši jaunības slieksni.

Taču šai sievietei viņš vēl nav pirkstu piedūris, un tomēr viņš varētu apzvērēt, ka šo dažu minūšu laikā tā novecojusi par vairakiem gadiem.

Viņas acīs bija tik daudz izmisuma un naida, ka bende ar pūlēm savaldījās, lai neiekliegtos. Paldies dievam, ka sieviete skatās nevis uz viņu, bet uz bruņinieku, kurš sēž melnajā zirgā, rievotās bruņās ietērpies.

—   Ar kuru roku es atvēru durvis karaļa noziedzniekam? — Džoena pārjautāja. — Es viņu mīlēju tikpat stipri, .— viņa skaļi un skaidri pateica, — cik stipri ienīdu

1 Vēsturiski patiesas pavēles, izsūtītas 1382. gada 30. jūnijā un 2. jūlijā.

savu viru seru Saimonu Bērliju! Es atvēru vajā durvis abām rokām!

Hjū no' Hosdemas īgni nodomāja, ka viņam nemaz nevajadzēja ielaisties sarunā ar noziedznieci. Bendem maksa naudu par to, ka viņš izpilda tiesnešu spriedumu, un tas ir viss.

Taču Hjū no Hosdemas todien tā arī neiznāca izpildīt karaļa tiesas spriedumu.

Tajā bridi, kad viņš jau piegāja pie sievietes, pagrieza viņu aiz pleciem un pats bez sava palīga atpogāja viņas piedurkni, salīgojās paaugstinājums, jo virvei pari smagi bija pārlēcis bruņinieks rievotajās bruņās.

—r Liec mieru šai dāmai, zemniek! — bruņinieks rupji uzbļāva. Un, pagriezies pret sievieti, piebilda: — Jūs esat brīva. No šī brīža jūs varat dzīvot jebkurā no savām četrām pilīm. Tikai dariet man zināmu, kuru no tām jūs izvēlēsieties, lai mums abiem nekad vairs neiznāktu sastapties! Ņemiet šo vēstuli! Zemnieks, kuram jūs to rakstījāt, vairs nav starp dzīvajiem …

Bruņinieka svītas sešpadsmit vīri, visi pilnīgā apbruņojumā, draudīgā izskatā aplenca paaugstinājumu. Abi cietumsargi nozuda drūzmā. Ciema pārvaldnieks izlikās, it kā neko nebūtu dzirdējis, un bendem nācās atkāpties un dot sievietei ceļu.

5. nodala

Jau sen vairs nesūtīja nocirstās rokas un kājas pa visām grāfistēm un uz Londonas tilta neizlika notiesāto galvas. To bija pārāk daudz — pat uz lielā tilta Bervikā tām nepietika vietas. Pēc mēra Volvorsa rīkojuma kā pēdējo izlika visnegantākā Kentas dumpinieka Džeka Stro galvu.

Tiesas rokās viņš nokļuva pavisam nejauši: ja viņu nebūtu sazīmējusi viena no arestēto oldermeņu sievām, viņam varbūt nakts tumsas aizsegā izdotos tikt laukā no Londonas. Viņš staigāja, ģērbies bagāta tirgoņa drēbēs; neviens pat nenojauta, ka zem tām slēpjas dumpīgs zemnieks.

Taču, kad uz soda vietu veda Džonu Hornu, oldermeņa sieva, pamanījusi ļaužu barā pazīstamu seju, visā galvā iekliedzās:

— Manu vīru tagad ved uz mokām un nāvi par to, ka viņš paklausīja zemniekiem, bet viņu galvenais dumpinieks tikai noskatās uz visu un smejas! Ķeriet viņu ciet — tas ir Džeks Stro no Kentas!

Sievietei varbūt arī neticētu, tāpēc ka zemnieks, kurš nosauca sevi par Džeku Stro, jau kopš vakardienas bija aizvests uz Gildhollu un gaidīja nāves sodu. Bet, tā kā vēl daži cilvēki apliecināja sievietes vārdus, kentiešu vadoni sagrāba, sasēja un veda prom blakus Džonam Hornam.

Sarunādamies viņi ar oldermeni gāja kā labi draugi, it kā vēl pirms mirkļa viena vīra sieva nebūtu nodevusi ptru vīru.

Pēc kungu domām, tas tikai vēl lieku reizi liecinot, ka zemniekiem neesot ne mazākās nojēgas par godu un drošsirdību.

Puisim, kurš bija uzdevies par Džeku Stro, kaut kādā veidā izdevās aizbēgt, bet mērs Volvorss par to neraizējās, jo viņa rokās atradās īstais Džeks Stro.

Par visbriesmīgāko no dumpiniekiem kentieti nosauca tāpēc, ka viņa pirmsnāves grēksūdze lika nodrebēt pat visdrosmīgākajiem un vīrišķīgākajiem muižnieku kārtas pārstāvjiem.

Daudzi tobrīd nodomāja: tomēr pareizi vien ir, ka mērs Volvorss iecelts bruņinieku kārtā.

Ja pirms tam daži uzskatīja, ka bruņinieka tituls, simt mārciņu sudrabā, zemes gabali un pagodinājumi[46] ir pārāk augsts apbalvojums par vienkārša Eseksas zemnieka asinīm, tad tagad šie cilvēki iekoda mēlē.

Tikai pēc Džeka Stro grēksūdzes muižnieki saprata, kas viņiem un visai karalistei draudējis.

Džons Bols kādreiz teica: «Cilvēks nav noteicējs ne par savu dzīvību, ne par savu nāvi. Tomēr viņam jādzīvo un jāmirst tā, lai tas nāktu par labu viņa tuvakajiem.»

Džeks Stro pa ceļam uz Gildhollu pavisam viegli būtu varējis mesties no Londonas tilta Temzā. Ar sasietām rokām viņš noietu lejā kā akmens.

Varētu uzsākt kautiņu ar sargiem un iet bojā, tāpat kā gāja bojā Zaķalūpa, nokrītot ar pāršķeltu galvu uz veselas vīru kaudzes, ko savukārt bija nogalinājis viņš.

Visskaistākajai nāvei gatavojās nezināmais zēns no Vēja vienības. Viņš bija gatavs saņemt nāvi un ciešanas, lai tikai glābtu visu to, kā dēļ viņi gāja cīņā.

Džeks domāja, ka viņš būtu rīkojies tāpat, tikai viņam pietrūktu atjautības visu tik veikli izdomāt. Jā, tam zēnam netrūka ne atjautības, ne vīrišķības. Būtu labi, ja viņš paliktu dzīvs!

Tas viss notika tā.

Naktī uz septiņpadsmito jūniju, ieracies mucinieka rijas salmos, Džeks nogaidīja, kamēr norims troksnis. īsi pirms rītausmas viņš pārrāpās pār žogu un izkļuva uz ielas.

Matilda Pikarda, bagātā tirgotāja meita, torīt stāvēja savas mājas lievenī, skatīdamās, kā kalpone slauc govis.

Pa žogu spraugu ieraudzījusi Džeku, viņa, bezrūpīgi šķindinādama atslēgas, piegāja pie vārtiem.

—        Pagaidi, — viņa pačukstēja. — Tūlīt viņas nesīs pienu uz pieliekamo. Kāpēc tu naktī aizgāji? Es tev sameklēju tēva drēbes.

letīdamies Henrija Pikarda apmetnī, Džeks atcerējās citu — zilo apmetni.

«Pagaidi vēl mazlietiņ, Džoena,» viņš nodomāja. «Gan redzēsi, dievs atkal mani pasargās!»

—        Tu vari mani uz atvadām noskūpstīt, — Matilda teica smaidīdama.

—        Mēs vēl atgriezīsimies Londonā, — Džeks atbildēja. — Tad man vairs nebūs salmi matos, un es ieradīšos pie tavas mājas uz stalta zirga. Tad es tevi noskūpstīšu uz abiem vaigiem.

Ja Horna sieva nebūtu viņu nodevusi, viņš sasniegtu Kentu. Viņš no jauna saceltu kājās zemniekus. Viņš tiem pastāstītu par karaļa, muižnieku un tirgoņu nodevību. Tiesa gan — daži tirgotāji cīnījās līdz galam par kopīgu mērķi un tagad bez kurnēšanas iet nāvē.

Toties citi, tie, kuri sarīkoja grautiņus Flitstrītā un nogalināja flāmus, šodien sēž un spriež tiesu Gildhollā.

Viņš to pateica Hornam.

—   Tev nav taisnība, — oldermenis iebilda. — Tie jau

nebija viņi, kas rīkoja grautiņus Flitstrītā un nomētāja ar akmeņiem flāmus. Viņi uz to kūdīja savus zeļļus. Un šodien viņi tos tiesā Gildhollā. Ja arī kāds zellis izbēgs no nāves, tad viņš uz visu mūžu tiks ieslodzīts tumša darbnīcā. Ne par kādu algu viņam tagad nav ko sapņot. Lai pateicas dievam par sapuvušu siļķi un sakaltušu maizi:> . Un saki vienam cilvēkam — simt tūkstoši kentiešu staveja vienā pusē Londonai un trīsdesmit tūkstoši eseksiešu otrā pusē! Viņi būtu varējuši izdarīt ar pilsētu visu, ko vien gribēja! — oldermenis ar rūgtumu vēl piebilda.

Džeks domāja tieši to pašu. Taču viņš nesaprata kaut ko citu. Beidzot viņš uzdeva Džonam Hornam jautājumu, kurš jau labu laiku bija uz mēles:

— Saki man — kas lika tev iet kopā ar zemniekiem?

Oldermenis gāja, galvu nodūris. Visu to bija ļoti grūti izstāstīt.

Divas dienas viņš bija gājis pa pilsētu ar karaļa karogu, tiesājis cilvēkus un darījis to visu tā, kā viņam lika sirdsapziņa.

Ļoti grūti visu to izstāstīt Salmiņam.

Četrdesmit divu gadu vecumā viņu ievēlēja par older- meni — un tad arī tikai tāpēc, ka viņa sievasmasa Mērija Bosoma ar galma bruņinieka Bērlija starpniecību viesojās lēdijas Volsingtonas pilī.

Pirms četrpadsmit gadiem Eduards Kembridžs iecirta Džonam Hornam pļauku, bet oldermenim liekas, it kā viņam vēl šobrīd sviltu šis vaigs.

Kad otrā dienā pēc kāzām Džons Horns aizveda savu jauno sievu pavizināt laivā pa Temzu, galma āksti aiz trakulības apgāza viņu laivu. Pēc tam Elise vairāk nekā gadu nogulēja gultā ar briesmīgu saaukstēšanos un pēc tam visu mūžu sūdzējās par sāpēm sānos.

Ja, visu to grūti izstāstīt. Tagad viņus ved uz Gildhollu. Pirms septiņiem gadiem tur tika sarīkoti svētki, kuros piedalījās visi cunftu vecākie ar savām sievām, oldermeņi un arī pats mērs. Un tur viņa Elisei lika noārdīt caunādas no apmetņa, tāpēc ka tajā laikā Hornam nebija simt livru gada ienākumā.

Nu, protams, tādēļ vien jau cilvēki neupurē savu dzīvību. Bija vēl daudz kā cita, bet izstāstīt visu Džons Horns neprata.

Tāpēc viņš neatbildēja uz kentieša jautājumu.

Bet tas viņu nelika mierā.

—   Vai notiesāto liecības pieraksta? Vai tādā reizē mēdz būt daudz Jaužu? Vai mums ļaus pateikt visu, ko gribam?

—   Tu vēl varēji apjautāties, ar kādu virvi tevi pakārs, — oldermenis drūmi pajokoja. — Ja man tev jāsaka par cilvēkiem, tad to sanāk zālē tik daudz, ka nav kur adatai nokrist. Mums ar tevi ir īpaši laimējies, jo karstā laika dēļ mērs licis iznest galdus un solus pagalmā, kur muižnieki un tirgotāji spriedīs tiesu zem lielas ziedošas liepas. Bet cilvēkiem, kuri gribēs blenzt uz mums, būs jāstāv pašā karstajā saulē. Mums abiem arī.

Oldermenis apklusa. Viņiem nāksies izciest ne tikai karsto sauli, bet arī vēl kaut ko citu, taču par to nevajag daudz domāt.

Tie paši trīsdesmit skrīveri, kuri pirms dažām dienām nopūlējās, rakstot karaļa patentus, kas dāvāja zemniekiem apžēlošanu, brīvību un visādas privilēģijas, tagad dienām un naktīm strādāja ar spalvu, pierakstot šo pašu zemnieku pirmsnāves liecības. Divu dienu un divu nakšu laikā netika pasludināts neviens attaisnojošs spriedums.

Lai taupītu dārgo laiku, tiesnesis tikai atzīmēja pergamentā: «Nāves sods, nocērtot galvu,» — vai arī: «Nāves sods, sacērtot gabalos.»

Spēcīgi smaržoja liepa. Lapsenes skaļi dūca ap dobumu. Raugoties iztālēm uz garajiem galdiem zem koka, varēja domāt, ka kungi sapulcējušies padzīrot, bet viņu kalpi sanākuši blenzt uz viņiem.

Pagalma vidū ar virvi bija nožogota vieta, lai ļaudis nespiestos virsū galdam un netraucētu mēra kungam un zvērinātajiem piesēdētājiem spriest tiesu.

Karstums bija tik spiedīgs un smags, ka gribējās to atgrūst prom ar roku.

., . Kad Džeku izveda pagalmā, mērs Volvorss, rokas pār galvu pacēlis, vilka nost ar tresēm apšūto vamzi. Muižnieka drēbes tirgonim sagādāja pamatīgas grūtības. Pār plato, bālo seju tecēja sviedri, un skrīveris gandrīz ik brīdi sniedza viņam dvieli.

Gurdi paskatījies uz Džeku, tiesnesis paņēma no klerka rokām pergamentu un uzrakstīja. «Nāves sods, sacērtal gabalos.»

— Tas ir pats Džeks Stro, jūsu gaišība! — uzsvērti sacīja skrīveris.

Volvorss ar smagu skatienu pakavējās pie Džeka. Laikam ar to būs noņemšanās . ..

Iedams sīkiem soliem, Džeks vilka līdzi pa akmeņiem važas. Viņa rokas bija cieši sasietas aiz muguras.

Izdzirduši Džeka Stro vārdu, visi zvērinātie piesēdētāji aši pagriezās pret viņu, taču noziedznieks neskatījās uz tiem.

«Ja tu kaut mazu sēkliņu īstā laikā iesēsi labā zemē, tā tev dos divdesmit un trīsdesmit graudu.»

Džeks atcerējās šos Džona Bola vārdus.

Viņš alkaini parlaida acis cilvēkiem, kas stāvēja aiz virves. Visa šaurā josla līdz žogam bija stāvgrūdām pilna. Ziņkārīgo galvas rēgojās virs žoga kā māla podi uz zedeņa sētas. Cilvēki sēdēja vecajā nokaltušajā bumbierē, uz vārtu stabiem un pat uz blakusmājas jumtiem. Tie bija tirgoņi, amatnieki, viņu sievas, bērni un kalpi.

Pēkšņi Džeks aši nodūra acis, lai nenodotu sevi.

Vai tiešām tas viņam būtu tikai tā licies? …

Tiesas skrīveris bija gaužām pārsteigts, kad Joans Stro, atbildot uz kādu jautājumu, pēkšņi pilnīgi nevietā plati un jautri pasmaidīja viņam taisni acīs.

Apsūdzētajam tieši pretī uz žoga, kājas bezrūpīgi šūpodamas, sēdēja kalpones, iekārtojušas savas lēdijas ērtākās vietās. Pļāpādamas un ķiķinādamas meičas grauza grauzdētus miežus un aplūkoja tiesnešus un zvērinātos piesēdētājus. Mazliet tālāk no viņām Džeks pamanīja jaunu puisi izbalējušā zilā livrejā. Tā, protams, bija patapināta, viņa lielās sarkanās rokas līda tālu laukā no piedurknēm.

Viena kāja viņam bija pārsieta ar lupatu, jau nobrūnē- jušu no asinīm un putekļiem. Gandrīz neskatīdamies uz Džeku, viņš ieklausījās savu kaimiņieņu mēļošanā.

Bet Džekam pietika ar vienu vienīgu viņa skatienu.

Viņi it kā cauri liepas košajai lapotnei un pāri galdam ar daudzajām tintnīcām un zoss spalvu saišķiem sniedza viens otram rokas:

«Es esmu te, brāl!»

«Es redzu, brāl!»

—   Ko tu vari teikt sev par attaisnojumu? — tiesnesis jautāja Džekam Stro.

Tas parlaida acis visapkārt.

Te bija maz tādu cilvēku, kas viņā uzmanīgi klausīsies, bet tēvs Džons Bols kādreiz teica arī tā:

«Ja tūkstoš cilvēku lielā pūlī tevi pareizi sapratīs kaut vai divi, tava runāšana nebūs bijusi veltīga.»

… Melnīgsnējais, kalsnējais puisis gandrīz pārkāries pār virvi — tik stipri viņam spiežas virsū no aizmugures. Viņa seja liekas it kā pavisam vienaldzīga, bet Džeks labi redzēja viņa rokas. Kad cilvēks prasmīgi slēpj savas jūtas, vienmēr der pievērst uzmanību viņa rokām.

Un tad tur tie divi — nevar saprast, vai tie ir tirgoņi vai amatnieki, tikai pēc viņu apģērba var redzēt, ka tie nav no bagātajiem. Tā neskatās cilvēki, kas atnākuši vienīgi savas ziņkārības dēļ.

Tad vēl tur tā vecā sieva, kas atgādināja Džeinu Stro. Viņas acis tā iekritušas, ka nevar saredzēt, vai viņa raud vai miedz acis 110 saules. Un vēl viena sieviete. Un tur tie trīs… Te ir daudz cilvēku, kas nākuši ne jau aiz tīras ziņkārības.

Par puisi pretī Džeks centās nedomāt. Viņam likās: ja tiesnesis pamanīs tā skatienu, tas tūlīt visu sapratīs.

«Nē, lai dievs tevi pasarga no tā, drosmīgo zēn 110 Vēja vienības!»

—   Kad mēs stāvējām Blekgīsā… — Džeks noklepojies iesāka.

Volvorss spēji pagriezās pret viņu ar visu solu.

«Viņi visi iesāk ar to. Tūlīt sekos paskaidrojums, kāpēc dumpinieki ielauzušies pilsētā. To jau mēs esam dzirdējuši daudzas reizes! Klausoties viņos, var domāt, ka tie bijuši franči vai katalonieši, kas uzlauza cietumus un nogalināja godājamus pilsoņus.»

Noklausījies vairākus vārdus, mērs Volvorss tomēr bija spiests piecelties un remdēt slāpes ar aukstu alu.

—   Vai viss jāpieraksta? — klerks nobijies jautāja Nik- lasam Bremberam.

—   Viss līdz pēdējam vārdam, — atbildēja vadmalnieks.

—   Var gadīties, ka neprātīgajiem zemniekiem atkal ienāk prātā sacelties pret saviem kungiem, — teica Džeks Stro, pamezdams ašu skatienu uz žogu iepretim. — Lai tad mana liecība tiem noder kā mācība un brīdinājums!

Džeks ievaidējās no briesmīgām sāpēm delnās

Tikpat ašs skatiens viņam atbildēja.

—   Mūsu mērķis bija nogalināt visus bruņiniekus, ieroču nesējus un pārējos muižniekus, — teica Džeks Stro, — tādēļ ka nebūtu prātīgi atstāt lapsu dzīvu, ja grib nosargāt vistu kūti.

Mērs Volvorss noliecās pie Niklasa Brembera.

Šis kārnais muļķis tāpēc vien uzskata sevi taisnu, ka viņš aizdod naudu pašam karalim. Bet vai tiešām jāklausās un jāpieraksta visi šie murgi? Turklāt te maisās pārāk daudz nevēlamu cilvēku.

—   Jūsu gaišība, — teica Volvorss, pastumdams tuvāk pergamentu cunftes vecākajam, — es te uzrakstīju «Nāves sods, sacērtot gabalos», bet es domāju, ka viņš pelnījis daudz briesmīgāku nāvi.

Niklass Brembers pacēla savas nedzīvās acis.

—   Kad noklausīsimies līdz galam viņa liecību, mēs izlemsim, kādu sodu viņš pelnījis, — tas salti atteica.

—   Pašu karali, — turpināja Džeks Stro, — mēs bijām nodomājuši aizvilināt pie sevis ar viltu un vest līdzi no vienas vietas uz otru, sākumā parādot viņam karalisku godu. Tā mēs būtu rīkojušies tāpēc, ka mūsu valstī ir vēl daudz tumšu ļautiņu, kuri tic, ka viss, ko dara karaļa vārdā, ir pareizi un taisnīgi… [47]

Mērs nemierīgs paskatījās apkārt. Pagalmā valdīja tāds klusums, ka varēja dzirdēt lapseņu nikno zuzēšanu gar liepu. Pat pļāpīgās kalpones uz žoga bija apklusušas.

—   Jūsu gaišība… — mērs no jauna vērsās pie Niklasa Brembera.

—   Karaļa vārdā sapulcinājuši milzum daudz nabadzīgo ļaužu, mēs bijām nolēmuši nogalinat visus senjorus, lielos zemes īpašniekus garīdzniekus, bīskapus, mūkus un bez tam draudzes baznīcu vecākos …

Kā asaka izkaltušais vadmalnieku cunftes vecākais tikai klanija galvu, it kā piekristu dumpinieka vārdiem.

—    Dzīvus mēs atstātu vienīgi ubagmūkus, jo viņu ir pilnīgi pietiekami, lai noturētu dievkalpojumus un pasniegtu vakarēdienu. Citādi mēs nemaz nevarētu rīkoties, tāpēc ka muižnieki un garīdznieki, savākuši spēkus, no jauna mums uzbruktu un nospiestu vēl briesmīgākā' verdzībā …

Mērs Volvorss paskatījās uz sargiem.

—   Vai virves cieši savilktas? — viņš satraukts jautāja un pats ar rokām rādija zīmes, it kā kaut ko savilktu ciešāk.

Sargs viņu labi saprata. Aizbāzis sprunguli arestantam aiz cieši sasaistīto roku virves, viņš vairākas reizes to pagrieza.

Džeks ievaidējās no briesmīgām sāpēm delnās.

—   Tālāk! — teica Niklass Brembers. — Ko jūs domājāt darīt pēc tam?

—   Tādā kārtā iznicinājuši vienus karalistes ienaidniekus, mēs būtu ķērušies pie citiem, — apsūdzētais teica, juzdams, ka viņa sirds pagurst no sāpēm. — Mēs nodibinātu cunftu padomes amatnieku cunftēs, kur ievēlētu nevis bagātos darbnīcu īpašniekus, bet mācekļus un zeļļus, tāpēc ka tie vislabāk saprastu, kas viņu amatam vajadzīgs …

Nupat arī maskai līdzīgā Niklasa Brembera seja pārklājās brūnganiem plankumiem.

—   Pietiek! — mērs Volvorss uzsauca.

—   Bagātajiem, kuri tikuši pie mantas ar nabago darbarūķu sviedriem un asinīm, mēs būtu piesprieduši pēc viņu zeļļu un mācekļu ieskatiem vai nu nāves sodu, vai trimdu…

—   Pietiek! — uzbrēca mērs Volvorss.

—   Iznīcinājuši visus karalistes ienaidniekus, mēs pēc tam butu nogalinājuši pašu karali… — Džeks pateica, skatīdamies taisni uz priekšu. Viņš no sāpēm gandrīz neko neredzēja.

Cilvēki klausījās ārkārtīgi uzmanīgi. Daži pat sasvērās uz priekšu, it kā gribēdami pieturēt dumpinieku, jo viņš patiešām bija tuvu nemaņai. Viņa delnas sāpīgi pulsēja, pirksti bija notirpuši un piedzīti asinīm.

—   Pietiek! — uzbļāva mērs Volvorss. — Metiet nost spalvas! — viņš uzbrēca, pagriezies pret skrīveriem.

Džeku Stro nenonāvēja taja pašā dienā kā visus pārējos dumpiniekus. Bendem tika uzdots ar visiem viņa ricībā esošajiem līdzekļiem panākt no nekaunīgā dumpinieka atzīšanos, vai viņam nav bijuši līdzdalībnieki no nabagmā- cītāju vidus, vikāra Džona Viklifa sekotāji.

Otrais, kas bendem bija jāizdibina no Džeka Stro, — kur atrodas Džons Bols, neprātīgais Kentas mācītājs, kas ar saviem trakajiem sprediķiem kūda ļaudis dumpoties.

Un, beidzot, bendem vajadzēja noskaidrot, kurš iedevis noziedzniekam tirgotāja drānas un līdz ar to viņu gandrīz izglābis no taisnīga soda.

Tomēr ne uz pirmo, ne otro, ne ari uz trešo jautājumu bendem tā arī neizdevās dabūt atbildi.

Džekam Stro par Angliju bija visai neskaidrs priekšstats. Viņš bija krustu šķērsu izstaigājis sešas vai septiņas grāfistes un zināja, ka to ir vēl tikpat daudz vai arī, iespējams, vairāk. Zināja, ka ziemeļos, viņpus robežas, atrodas Skotija; vēl pērn viņš bija domājis, ka tā ir uz atsevišķas salas. Zināja, ka Londona atrodas Temzas krastā un tur dzīvo karalis.

Un tomēr naktī pirms nāves soda Džeks sapnī redzēja Angliju. Tā bija ne visai augsta un šaura kā lauku smēde.

Džeks pa šauru eju gāja pa Angliju, bet pie sienas stāvēja un darīja savu darbu dažādi cilvēki: mucinieki, jumiķi, seglinieki, ādmiņi un aldari.

Turpat pie sienas bija piemetušies arī pļāvēji ar saviem strīķiem.

Pēc sarkanajiem, iekaisušajiem acu plakstiem viņš pazina kalējus un ogliniekus, bet tie, kuri neganti klepoja, bija cilvēki no sēra raktuvēm.

Anglijā likās šauri un trokšņaini, taču visi strādāja mierīgi, un neviens cits citam neko nepārmeta.

Bet, ja kādam nejauši nokrita zemē cirvis, kalts vai īlens, divi vai trīs kaimiņi noliecās, lai viņam palīdzētu.

Tāds bija viņa pēdējais sapnis. Tas neko nenozīmēja, un tomēr Džeks pamodās ar smaidu. Viņam bija priecīgi ap sirdi vismaz pirms nāves redzēt tik daudz pazīstamu seju. Patlaban pie viņa loga sargi nevienu nelaida klāt.

Starp citu, pašā soda diena Džeks redzeja vel vienu vīziju. Tikai viņš nevarēja saprast, vai tas bijis sapnis vai īstenība.

Kad divu spīdzināšanu starplaikā Džeks zaudēja samaņu, bende viņam uzgāza virsū ūdens šalti.

Atžilbis Džeks skaidri ieraudzīja, ka debesīs, zilās un cietās kā čaula, atvērās varā kaltas, rieta saulē ugunīgi liesmojošas durvis. Pa tām iegāja nelaiķis sers Hjū Drūri- koms, ielaidis pa priekšu mazo, baiļu pārņemto Džoenu basām kājām …

Noziedzniekam Joanam Stro, dzimtcilvēkam no Disbijas ciema, piederīga Drūrikomas lēņu muižai Kentas grāfistē, par viņa ļaunprātībām pret karali, muižnieku kungiem, garīdzniekiem un tirgotājiem; kā arī par nodarītajiem zaudējumiem daudzām ievērojamām un ietekmīgām karalistes personām piesprieda mokošu un kaunpilnu nāvi: viņa paša acu priekšā tiks sadedzinātas viņa iekšas, pēc tam nocirstas rokas un kājas un tad galva.

Joanam Stro sods tika izpildīts tieši saskaņā ar zvērināto tiesas lēmumu.

NOBEIGUMS

Puisēns laikam bija nolikts par sargu, jo tajā brīdī, kad Džoena pašķīra staipīgās vasas un negaidot iznāca no apiņu biezokņa, viņš izbīlī atkrita sēdus, bet tad sāka skraidelēt pa ceļu.

Ziediņš piegaja viņam klāt, apostīja un neziņā jautājoši paskatījās uz savu saimnieci.

Džoena, izgājusi uz ceļa, tūlīt saprata, kas tur notiek. Vecs vīrs ar lāpstu, sieviete un viens lielāks puisēns šausmās raudzījās uz viņu, pūlēdamies aizstaties priekšā tikko izraktai bedrei pašā ceļa malā.

— Nebaidieties vis, labie ļaudis, — Džoena teica, — es esmu tikpat nelaimīga kā jūs.

«Esmu daudz nelaimīgāka,» viņa nodomāja, «tāpēc ka es pat nevaru apglabāt viņa miesas!»

Pie karatavām šūpojās vēl deviņi līķi.

Vecais virs pastāstīja, ka viņu pārvaldnieks atļāvis zemniekiem klusiņām noņemt savus tuviniekus un apglabāt.

— Znots un divi dēli, — viņš neskanīgi pateica. — Nācās rakt lielu bedri.

Lai gan karalis izdevis bargu pavēlipārvaldnieks atjāvis klusiņām apbedīt līķus tāpēc, ka zaļās mušas iznēsājot sērgas pa visu Angliju.

Pēc nāves soda liķus vairs nenotriepjot ar darvu kā agrāk. Un kur lai ņemtu tik daudz darvas? Varbūt dāma esot dzirdējusi par to, kas notiek Poverelā un Bileriki?

Džoena klusēdama pamāja ar galvu. Poverelā dzīvoja oglinieki, mežcirtēji un darvdeģi. No piecsimt cilvēkiem pēc izrēķināšanās palikušas vairs tikai četras ģimenes.[48]

Vecais vīrs un sieviete pārsteigti raudzījās, kā viņa bez riebuma palīdzēja noņemt līķus, lai gan tiem vairs miesa neturējās uz kauliem. Nometusies uz ceļiem bedres malā, Džoena salika rokas un noskaitīja lūgšanu.

Vecais vīrs un sieviete sāka skaitīt viņai līdzi, bet aprāvās, jo viņu draudzes mācītājs pie aizgājējiem skaitīja pavisam citādas lūgšanas.

—   Jūs esat atraduši mieru, — Džoena runāja. — Mūsu liktenis ir daudz smagāks un briesmīgāks. Tur, pie visaugstākā dieva troņa, izlūdzieties mums nāvi!

Tobrīd lielākais zēns pateica «āmen», un visi pārmeta krustu.

Rūsganais suns ar savām brūnajām, spožajām acīm vērīgi sekoja visam.

—   Vai es drīkstu viņu noglaudīt, milēdij? — jautāja mazākais zēns.

Sieviete piebikstīja tēvam sānos. Lai cik mazs ir Džims, tomēr viņš arī nopratis, ka tā ir lēdija.

—   Labāk neaiztiec viņu, — Džoena gurdi atbildēja. — Viņš necieš svešus.

Viņa ieskatījās bedrē un abām rokām aizklāja seju. Ak, lai nedod dievs, ka viņa zaudētu prātu! Viņa taču visu vajadzīgo vēl nav izdarījusi!

No kapa dvesa mitrums. Lejup nokarājās garas, baltas saknes, un pie tām vēl drebēja mazas svaigas zemes piciņas. Trīs līķi bedres dibenā. Un vairāk nekā.

Džoena izņēma lāpstu no vecā vīra rokām un sāka mest zemes kapā.

Vai tiešām svešie neredz to pašu, ko Džoena?

Šeit zeme ir sausa, nomīdīta un nobraukta — parasta liesa ceļmalas zeme, no kuras šur un tur spraucas laukā apgrauztu krūmu atvases.

Bet, tiklīdz kaut reizi iedur lāpstu, var redzēt, ka tepat zem tās kamolu kamoliem savijušās saknes kā čūskas. Tās nelaiž dzelzi dziļāk, tās gan strikšķ un plīst pušu zem lāpstas, taču to ir tik daudz un, galvenais, tas viss tik pārsteidzoši.

«Jūs, muižnieku kungi, protams, negaidījāt to, kas notika Poverelā! Jūs atņēmāt zemniekiem karaļa brīvlaišanas rakstus un uz visiem ceļiem nolikāt sargus no bruņinieku vienībām. Visa Anglija jums likās tukša un līdzena kā šī zeme ceļa malā. Un tomēr zēns no Vēja vienības, kuram tikko bija palicis septiņpadsmit gadu, slepus atstāja Londonu un sasniedza Eseksu.

Viņš bija redzējis Džeka Stro nāves sodu, viņš sapulcināja zemniekus Bileriki un Poverelā, un viņi zvērēja «vai nu iegūt brīvību, vai mirt cīņā par to».

Un pēc četrām dienām no jauna sacēlās visa Eseksa.

Tomass Vudstoks, grāfs Bakingems un Tomass Pērsijs, ielenkuši zemniekus mežā, apkāva visus bez žēlastības un viņu mājas nopostīja no zemes virsas, Džonu Bolu sacirta gabalos Sent Olbanā, bet dziļi zemē tomēr saknes vijas kamola cita pie citas!»

—   Vai dāma nevēlas pārgulēt nakti mūsu mājā? — bikli iejautājās sieviete.

Džoena papurināja galvu. Viņai esot sacīts, ka šajā vietā, atgriežoties 110 Voltemas už Londonu, jāšot garām karalis. Viņa pielikšot visas pūles, lai to sastaptu.

Sieviete neuzplijās.

—   Laikam damai kāds tuvs cilvēks ir ieslodzījumā vai kritis nežēlastībā un viņa cer izlūgties no karaļa piedošanu?

—   Jā, jā, — Džoena noteica. — Iesim, Ziediņ!

«Vai man pietiks spēka nodzīvot vēl dažas dienas?»

Turēdamās sunim pie kakla siksnas, viņa atskatījās.

Varbūt vajadzēja šiem cilvēkiem palūgt mazdrusciņ maizes?

Vecais vīrs, sieviete un bērni vēl arvien stāvēja uz ceļa, nolūkodamies uz viņu.

īstenībā gan neizskatās, ka viņiem mājās varētu būt lieks maizes kumoss.

— Tev ir "labi, Ziediņ,— tu pats sev sagādā iztiku!

Izdzirdīs savu vardu, suns pieklājīgi paluncināja asti. Viņš bija noraizējies, un viņu pašlaik nevajadzēja traucēt.

Tīrumos stāvēja nenopļauta labība, celdama pret debesīm tukšās vārpas. Izbirušie graudi sajukuši ar zemi un putekļiem. Treknas lauku peles lodāja starp stiebriem, cītīgi vākdamas krājumus ziemai. Ziediņš katru dienu saēdās tiku tikām.

Bet vakar Džoena uz ceļa redzēja kāmi. Nesteidzīgā gaitā tas pārgāja tiem pār ceļu gāzelēdamies, brīžiem ar purniņu atdurdamies putekļos.

Džoena turēja suni aiz siksnas un ļāva slinkajam rīmām nozust mežā. Tas laikam arī tagad dabūja pieēsties, cik uziet.

«Papūlieties runāt īsi un skaidri,» Džoenu bija pamācījuši viņas labvēļi. «Jums katrā ziņā jānoskūpsta karaļa kāpslis. Pasakiet savu vajadzību tā, it kā jūs lūgtu pašu dievu to kungu!»

«Labi,» Džoena atbildēja.

«Karalim patīk izrādīt žēlastību. Centieties runāt ar viņu liecinieku klātbūtnē!»

«O jā, labi!» atbildēja Džoena. Viņa pilnīgi skaidri zināja, kā jārīkojas.

Jau labu laiku, pirms karaļa vienība nonāca līdzās viņai uz ceļa, Džoena ievēroja jātnieku uz balta zirga.

—   Tas ir viņš, sunīt!

Viņa drebēja tāpat kā Ziediņš, kuram arī pielipa kundzes uztraukums.

—        Mierīgi, draugs, mierīgi! — viņa laiku pa laikam sacīja.

Kad karaļa spožā svīta piejāja klāt, viņa paspēra soli uz priekšu un satvēra karaļa zirgu pie iemauktiem.

Šajā mirklī Ričards paskatījās apkārt. Viņu pārņēma neskaidrs nemiers.

Tomēr neviens pat neiedomājās kaut ko darīt, tāpēc ka viss notika vienā mirklī.

Džoena, kā jau viņai bija mācīts, runāja īsi un skaidri.

—   Ņem ciet! — viņa pavēlēja Ziediņam.

Un, kamēr viņa majestāte ar abām rokām centās atraut no sevis rūsgano kamolu, kas viņam karājās pie pašas rīkles, Džoena pilnā balsī iekliedzās:

—        Slepkava! Zvēresta lauzējs! Tava vieta ir pie kauna staba Londonas laukumā!

Apstulbušie muižnieki beidzot atjēdzās. Pērsijs Monfors sagrāba sievieti aiz pleciem, bet Saimons Treziljans pūlējās aizspiest viņai muti.

—        Simtiem tūkstošu ļaužu priekšā tu zvērēji saglabāt zemniekiem dzīvību un brīvību! — Džoena kliedza. — To tu apliecināji, iedodams viņiem brīvlaišanas rakstus, bet pēcāk tos ar varu atņēmi. Tev rīklē jāielej kausēts svins, kā to dara naudas viltotājiem un zvēresta lauzējiem. Še tev!

Izrāvusi no azotes smalku dunci, Džoena to trieca Ričardam kreisajos sānos, taču dzelzs saliecās, iesprūdusi bruņu kreklā. Pēc zemnieku sacelšanās briesmīgajām dienām karalis bija ļoti piesardzīgs.

Tad, saņēmusi pilnu muti siekalu, viņa iespļāva karalim taisni sejā.

Ričards panikā iecirta zirgam piešus sānos, bet Džoena kliegdama vilkās viņam līdzi pavadā, kamēr Pērsijs Monfors viņu nodūra ar mednieku dunci.

SATURS

Viktors Šklovskts. Par Ziilaidas Sišovas romānu

«Džeks Salmiņš»………………………………………………… 5

I da|a — Drūrikoma . -. . ……………………………….. 9

II  daja — Greivsenda……………………………………………. 67

III   dala — Fobingā…………………………………………….. 123

IV   dala — Tīsa………………………………………………….. 180

V daļa — Londona………………………………………………. 240

Nobeigums……………………………………………………….. 319

Redaktore G l.lvensone. Māksi. redaktors J. Svenčs Tehn. redaktors 1.. Rudzītis. Korektore B. Kalēja. Nodota salikšanai 1970. g. 30. septembri. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 12. janvāri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 10.13 fiz. iespiedi.; 17.02 uzsk. iespiedi.; 18.11 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 68 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23863/J-2348. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 574.

paskaidrojumi

1 Holls — pils priekštelpa, ko bieži izmanto kā ēdamistabu.

1 M i r a k e — viduslaiku teātra uzvedums par blbetes tēmām.

1 Taja laikā dažāda labuma vadmalas darināja ari dažādos garumos.

1 Aprikozes.

1 Ta kā nebija pilnvērtīgas tehnikas, stikla spoguļi XIV gadsimtā iznāca izliekti vai nu uz āru, vai uz iekšu.

1 Kaujā pie Kresī atklājās angļu strēlnieku pārākums pār franču bruņiniekiem zirgos.

1 Dievs, esi man žēlīgs! (Lai.)

1 XIV gadsimta pazīstami angļu ārsti.

1 Kano niķis — katoļu baznīcas mācītājs, pakļauts īpašam nolikumam.

1 «No dziļumiem» (lat.). Vardi no dvēseles aizlūguma.

1 V i r g a t a — zemes gabals, apm. 12 ha.

1 Ģildes — X gadsimtā Eiropā izveidojušās tirgotāju apvienības. To uzdevums bija kopigi aizsargāties pret uzbrukumiem ceļā, noteikt precēm cenu, iegūt un kopigi izmantot tirdzniecības privilēģijas.

1 Ar Džonu Bezvārdi, Džonu Dzirnavnieku, Džonu Važoni, Pīteru Zemesarāju Džons Bols domājis visu Anglijas darba tautu, ar Hobsu — muižniecību, bet ar ļaundarībām pilno pilsētu — visu karalisti.

1 Klejojoši mūki, kas ar savu alkatību un mantkāri izraisīja naidu vietējos iedzīvotājos.

1 Taverna — krodziņš. I0U

1 Pereira Elise — karaļa Eduarda 111 mīļākā. «Labais parlaments» viņu bijvi izraidījis no Anglijas, pēc tam ar Džona Genta palīdzību Elise Pereira atgriezusies.

'Abatijas priors — vīrieša kato)u klostera priekšnieks. 200 '

1 Melnā kaite — krilamā kaile, epilepsija.

1 Kontebls — grāfistes augstākās administratīvās varas pārstāvis Anglijā.

4 Lendlords — liels zemes ipašnieks, kurš pats savā muižā ne- saimniekoja, bet iznomāja zemi.

1 Vēsturisks fakts.

[1] dzeju rindas tulkojusi Ilga Kalnciema.

[2] melnā nāve — buboņa mēra epidēmija, kas uzliesmoja Eiropā 1348. gadā.

[3] fārtings — sīka angļu monēta, vienlīdzīga '/♦ pensam, apmēram kapeika.

[4] rozīnes.

[5] runa ir par Simtgadu karu, kas sākās ar lieliem angļu panākumiem.

[6] māsters — jaunais kungs.

6 Kaujās pie Puatjē un Kresi angļi deva smagu triecienu frančiem.

[8] melnais princis — Eduards, Velsas princis, Eduarda II! vecākais dēls.

[9] triktraks — īpašs kauliņu spēles veids.

[10] penss — sīka angļu monēta, vienlīdzīga '/is šiliņa vai '/24o sterliņu mārciņai.

[11] parlamenta likumi bija nosacījuši maksimālu darba algu strādniekiem. Tomēr algu tiesneši noteica divreiz gadā katrā apgabalā atsevišķi.

[12] pilnvarnieks — advokāts.

[13] leģendu par Kārļa Lielā brāļadēlu Rolandu un par viņa šķēpu Di- randālu no Francijas atveda Anglija Anžu un Normandijas iekarotāji. Tā kļuva plaši pazīstama galma literatūrā un tautas epā.

[13] Eduarda III priekšteču laikā visus dokumentus rakstīja franču vai latīņu valodā.

[14] litānijā — gara lūgsna, ko brīžiem dzied.

' gentas džons (lenkasters) — eduarda iii ceturtais dēls, Indriķa IV tēvs. Bijis precējies ar gāzta Kastllijas karaļa Pedro Nežēlīgā meitu un uzskatījis sevi par Spānijas troņa pretendentu. Uzsācis postošu karu Spānijas troņa dēļ, kā arī — lai novājinātu sāncensi Angliju un Spānijas sabiedroto — Franciju.

[16] viduslaiku kartēs zemi attēloja kā taisnstūri; tā vidu atradās Zemes centrs — Jeruzaleme. Ang|u kartēs Anglijas platība gandrīz pārsniedza visu Eiropu. Vispareizākās bija venēciešu un dženoviešu kartes.

[17] tomass bekets — kenterberijas virsbīskaps, kura kapenes uzskatīja par brīrtumdarītājām, tās apmeklēja tūkstošiem svētceļnieku.

[18] līdz xv gadsimtam zemnieka māja skaitījās kustams īpašums. Gadījums, par kuru runā pārvaldnieks, ir vēsturisks (akts.

[19] s i t i j a — pilsētas komerciālais rajons, kur atrodas bankas, kantori, tirdzniecības uzņēmumi.

[20] darbnīcu īpašnieki kūdīja zeļļus prel saviem konkurentiem flāmiem, kurus pazina pec nepareizas izrunas.

s Prezbiteri — mācītāji.

[22] tādu likumu izdeva vēlāk — 1384. gadā. Tas aizliedza dzimtcilvēku bērniem iegūt jebkādu izglītību.

[23] «mūsu tēvs» (lai.) — lūgsna.

[24] jūtrehtas samts — viens no labākajiem samtiem, ko izgatavoja Jutrehtā.

[25] oldermenis — amatpersona pilsētā vai grāfistē, grāfistes padomes loceklis; to ievēlēja padome no sava vidus vai arī iecēla no citurienes.

[26] cosers džefrijs (1340—1400) — angļu dzejnieks, angļu agrīnās renesanses ievērojamākais pārstāvis. Viņa galvenie darbi: «Troils un Kresida», «Slavas nams», «Kenterberijas stāsti».

[27] pēc mantojuma kārtības Anglijā visa manta pēc tēva nāves pāriet vecākā dēla dzimtai, bet jaunākie nesaņem nekā.

[28] rituāls, kad zināmu laiku pirms uzņemšanas mūķeņu kārtā baznīcā nosauc nākamās mūķenes vārdu.

[29] klans — ģints kopiena skotijā un Īrijā.

[30] 1376. gadā «labā parlamenta» sēdes laikā lordu Letimeru, kurš bija uzpircis karaļa vekseļus, un tirgotāju Laionsu, kurš spekulēja ar nodokļu atpirkumiem, ieslodzīja cietumā kā karalistei bīstamus cilvēkus. Si paša iemesla dēļ tika izraidīta Elise Pereiras kundze. Bet, tiklīdz atlaida parlamentu, Džons Lenkasters panāca, ka Pereirai ļāva atgriezties un Letimeru un Laionsu atbrīvoja.

[31] vahna — mencu pasuga.

[32] skaidri teikts un rakstīts stāv, ka neilgu mūžu pieredz vienīgi aplamas laulības (veclranču vai).

[33] l i v r a — franču sudraba monēta.

[34] vairāku gadsimtu laikā Anglija bieži vien piedzīvoja uzbrukumus

no jūTas.

! Saha galdu Palāta — augstākā finansu iestāde viduslaiku Anglijā. Nosaukums celies no tā, ka galdi palātā bija pārsegti ar rūtotu audumu.

[37] g r o t s — sīka naudas vienība viduslaiku anglijā.

[38] nodokļu vākšanas sistēma, kad tā sauktais atpircējs, samaksājis valsts kasē zināmu summu, ieguva no valsts tiesības vākt nodokļus no iedzīvotājiem savā labā.

[39] Četrpadsmitajā gadsimtā un vēlāk augstu stāvošas personas spekulēja ar ilgi lietotam nodilušām monētām.

[40] pēc hroniku liecībām.

[41] sosverkas priekšpilsēta ietilpa Sari grāfistē.

[42] n o t a b ļ i — karaļa izraudzīti augstākas garīdzniecības, muižnieci» bas un turīgo pilsētnieku pārstāvji.

[43] interdikts — aizliegums noturēt dievkalpojumus.

[44] flāmus pazina pēc ta, ka viņi nepareizi izrunāja vārdus bread un checse — maize un siers.

[45] brembers niklass — kādreizējais Londonas mērs, viens no bagātākajiem tirgotājiem Londonā, kurš dzīvoja Eduarda III un Ričarda II laikā.

[46] par vata teilora nogalināšanu karalis Ričards dāvāja mēram Vol- vorsam bruņinieka titulu, bet, lai viņš varētu atbilstoši dzīvot, — iedeva vēl zemi un simt mārciņas sudrabā.

[47] no «džeka stro liecības».

[48] kad pēc izpildītā nāves soda tuvinieki mēģināja mirušos apglabāt, tika izdota karaļa pavēle, lai liķus pie karātavām piekaļ ar važām. Tikai 1383. gada 3. septembri Sent Olbana atļāva guldīt zemē «karaļa noziedznieku» mirstīgās atliekas.

Content

Šišova Zinaīda Džeks Salmiņš

Par Zinaīdas Šišovas romānu «Džeks Salmiņš»

I DAĻA DRŪRIKOMA

II DAĻA GREIVSENDA

III DAĻA FOBINGA

IV DAĻA TĪSA

V DAĻA LONDONA

NOBEIGUMS

SATURS

paskaidrojumi