Jans Vasilijs

Feniķiešu kuģis

FENIĶIEŠU KUĢIS

V. JANS

IEVADVĀRDI

Grāmatas ir kā kuģi. Vienas dīkā sarūsē un noveco vai nogrimst mēmajās dzelmēs. Citām grāmatām mūžs ir ilgs, priecīgs un darbīgs. Laika viļņi triecas pret darvotajiem kuģu sāniem. Atzīšanas vējš pūš šo kuģu burās, traukdams tos no zemes uz zemi, no paaudzes uz paaudzi.

Trīsdesmit vienu ceļojumu mūsu zemē veicis romāns «Čingishans» — piedzīvodams trīsdesmit vienu izdevumu. Tikai nedaudz no tā atpaliek romāns «Batijs», kas laists klajā divdesmit septiņas reizes. Šīs un citas V. Jana grāmatas — kuģi devušies tālos braucienos pāri mūsu zemes robežām. Kur vien tie nav izmetuši enkuru! Gan Brazīlijā un Rumānijā, gan Anglijā un Polijā. Desmitiem valodās nākušas klajā V. Jana grāmatas. Tās atradušas ceļu uz miljoniem lasītāju.

Kas ir šis meistars, kurš sarakstījis tik daudz brī- num jauku grāmatu, nodrošinādams tām tik ilgus un daudzināmus ceļojumus? Kas ir šis cilvēks, kura īsais uzvārds skan kā kuģa gongs?

Pats par sevi viņš kādreiz teicis lielā Austrumu dzejnieka Šādi vārdiem: «Trīsdesmit gadu esmu mācījies. Trīsdesmit gadu esmu ceļojis. Trīsdesmit gadu man gribētos rakstīt.» Sajā formulā izteikts rakstnieka darbs — viņa mācīšanās un ceļojumu gala rezultāts. Tā tas bija ari Vasilija Grigorjeviča Jančevecka dzīvē, kurš mūža novakaiē kļuva par rakstnieku V. Janu.

Līdzīgi V. Jana bērnības gadu iemīļotajam varonim Odisejam, ari pašu rakstnieku var saukt par «lielo ceļotāju». Taču viņu nevajāja skaudīgie dievi, neļaudami atgriezties dzimtenē. Viņu nedzina alkas iedzīvoties bagātībā, kas ne tikai Homēra laikos, bet pat mūsu tēvu tēvu laikos radīja piedzīvojumu meklētājus, kuri skrēja pēc Klondaikas zelta vai Dienvidāfrikas dimantiem.

Nākamo rakstnieku ceļojumos vilināja tieksme pēc zināšanām. Viņam nepietika ar grāmatās izlasīto. Viņš gribēja redzēt pasauli, ieelpot sausos ceļa putekļus un sāļo jūras valgmi. Un vispirms viņš gribēja iepazīties ar zemi, kur bija dzimis, iepazīties ar tautu, kas devusi viņam vārdu, dzīvību un likteni.

Jau agrā jaunībā ar maišeli pār plecu nākamais rakstnieks apstaigājis gandrīz vai pusi Krievijas, iepazīdamies ar krievu tautas valodu, dzīvi un dziesmām, ar apdāvināto, spēcīgo, bet jūgā nomākto tautu. Varbūt jau toreiz Vasilijam Grigorjevičam dzima doma aprakstīt kādreiz Krievzemei uzbrukušo milzīgo nelaimi — tatāru jūgu un parādīt, ar kādu vīrišķību krievu cilvēki bija uzņēmuši šo nelaimi.

Vēlāk V. Jans apmeklēja Angliju. Kornvolas krīta klintis, Ņūkāslas akmeņogļu raktuves, Britu muzeja bibliotēkas zāles ar savu nedabisko klusumu — tas viss saglabājās nākamā rakstnieka atmiņā. Bet tad viņa dzīvē ienāca Austrumi — dzeltenie smilšu līdzenumi, seno pilsētu drupas un raibie, trokšņainie tirgi, Te tad arī risinās V. Jana grāmatu «Ugunis kurgānos» un «Čingishans» notikumi. Savām acīm rakstnieks re^ dzējis, kādu postu tautām atnesuši izdaudzinātie iekarotāji Maķedonijas Aleksandrs un Čingishans.

Savos ceļojumos V. Jans noskatījis daudz ko tādu, kas nav atrodams nevienā grāmatā. Viņš pētījis tautu parašas, kas nemainīgas saglabājušās no senseniem laikiem. Viņš redzējis stepes un tuksnešus, ugunskuru sarkanās atblāzmas, klausījies stepju ķēvju zviegšanā, elpojis gruzdošā kizjaka smacīgos dūmus. No visa tā nāk viņa radīto tēlu spēks un pievilcība.

Vasilijs Grigorjevičs par rakstnieku kļuva padomju varas gados, kad miljoniem ļaužu bija iedegušies izglītības alkās, kad jaunās dzīves cēlāji gribēja zināt arī to, kā cilvēki dzīvojuši un cīnījušies tālajā pagātnē, pēc kā tiekušies, par ko sapņojuši. Nav nejaušība, ka viens no pirmajiem V. Jana vēsturiskajiem stāstiem bija «Spartaks». Sā stāsta varonis — cīnītājs par apspiesto vergu atbrīvošanu — radīja īpašas simpātijas lasītājos, kas auguši Oktobra laikmetā.

Pirms V. Jana Spartaka tēlam jau bija pievērsies visā pasaulē pazīstamā romāna «Spartaks» autors R. Džovanjoli. V. Jana grāmata atšķiras no R. Džovan- joli romāna ne tikai ar to, ka tā rakstīta bērniem, bet galvenokārt ar pieeju vergu kustības attēlojumam.

R.Džovanjoli bija buržuāziskais revolucionārs, cīnītājs par Itālijas apvienošanu un Itālijas atbrīvošanu no svešzemju jūga. Tas nevarēja palikt bez ietekmes sacēlušos vergu kustības attēlojumā un tās vēsturisko varoņu tēlu izveidē. Džovanjoli jūt milzīgas simpātijas pret Spartaku un apveltī viņu ar ārkārtīgi cildena cilvēka rakstura iezīmēm, taču Džovanjoli nesaprot, ka Spartaks pārstāv vergu šķiru, ko no vergturiem šķir vesels bezdibenis. Jā, taisni bezdibenis, nevis barjera, kas amfiteātrī skatītāju nošķir no gladiatoriem, kuri cīnās arēnā.

Savā «Spartakā» V. Jans pilnīgi apzināti atteicies tēlot vergu un vergturu pasauli kā kaut ko vienu veselu. Apspiesto pasaule stāv pretim apspiedējiem. Apspiestos pārstāv Spartaks. Apspiedējus — Krass. Spartaka pusē turas seno autoru pieminētie Krikss un Eno- majs un rakstnieka iztēlē radītais traķiešu zēns Geta un dejotāja Arnika. Lai arī tās ir izdomātas personas, bet izdomai te pamatā ir pareiza laikmeta izpratne. Vēl vairāk, vēstures avotos mēs atrodam šo varoņu prototipus. Kāds sengrieķu autors stāsta par Spartaka līdzgaitnieci, kas pareģojusi viņa slaveno nākotni.

Pa jūru peld kuģis. Tā izliektais priekšgals atgādina gulbja kaklu. Uz kuģa klāja cilvēki garos apģērbos, airi sitas pret ūdeni. Vējš pūš kvadrātveida burā. Tas ir seno feniķiešu — smalko amatnieku un dārzkopju, drošsirdīgo un pieredzējušo jūras braucēju kuģis. Uz kuģa atrodas V. Jana stāsta varoņi — gudrais sirmgalvis un klejotājs Sofers un viņa mazais draugs un māceklis Elisars. Kas viņus dzen uz tālajām zemēm prom no savas dzimtās malas kalnainajiem krastiem? Vai dziņa kļūt bagātiem? Vai piedzīvojumu alkas? Nē! Elisars meklē savu tēvu, kas nokļuvis Kanāras zemes verdzībā. Vecais Sofers meklē «cilvēkus, kas nav netaisni un neapspiež vājos».

Kuģiem garām slīd senās Iekšējās jūras krasti. Dažādas, cita no citas atšķirīgas pilsētas, dažādas tautas, dažādas valodas un parašas. Bet visur viens un tas pats: bagātie un nabagie, vergturi un vergi. Un arī pats feniķiešu kuģis ir daļa no apkārtējās verdzības un varmācības pasaules. Vieni atrodas uz kuģa klāja. Tiem pavērtas jūras tāles. Tos apspīd saule. Tie var baudīt dzīves priekus. Bet citiem liktenis lēmis cilāt smagos airus, saļimt saules svelmē, trīcēt aukstumā, paciest sitienus un ņirgāšanos.

Vai pasaulē ir tāda zeme, kur viena cilvēka laime nebalstītos uz otra nelaimi? Par šādu zemi sapņojuši jau seno laiku cilvēki. Viņi šo zemi iedomājās ārpus apdzīvojamās pasaules un sauca to gan par Laimīgajām salām, gan par Saules valsti. Sie cilvēki ticēja, ka tur arvien vēl pastāv Zelta laikmets. Sapņi par Zelta laikmetu — tie ir sapņi par sabiedrisko taisnību.

Feniķiešu kuģis sasniedz okeānā izkaisītās Laimīgās salas. Tikai viens pats Sofers paliek pie cilvēkiem, kuri «neapspiež vājos». Tomēr tālais kuģojums nav bijis veltīgs. Iekšējās jūras krastos dzīvojošie cilvēki dabū zināt, ka taisnība, patiesība un labais pasaulē ir augstāki par visu, ka īstie varoņi nav vis ķēniņi, karavadoņi, bagātie tirgoņi un jūras laupītāji, bet darbīgie, čaklie un smalkie amatnieki un drošie jūras braucēji.

V. Jana stāsts «Feniķiešu kuģis» nāca klajā 1931. gadā, kad tikko bija sākušies feniķiešu pilsētu izrakumi un šais izrakumos atrasto rakstu pieminekļu pētīšana. Par feniķiešu dzīvi zinātnei tagad zināms daudz vairāk nekā 1931. gadā. Un tomēr V. Jana stāsts savos vēsturiskajos pamatos ir pareizs.

V. Jans bija divējādi apdāvināts: viņš bija zinātnieks pētnieks un rakstnieks mākslinieks. Rakstnieka fantāzija radījusi «Feniķiešu kuģa» varoņus, saistījusi viņu likteņus, bet apstākļi, kuros šie varoņi darbojas, viņu kuģojuma maršruts un ceļā sastaptās briesmas—• viss uzrakstīts, dziļi pazīstot vēsturi, uz vēsturisku dokumentu pamata. Izdoma un vēstures fakti V. Jana stāstā viens otru neizslēdz, bet papildina.

V. Jana grāmatas «Feniķiešu kuģis» un «Spartaks» parādījās vairāk nekā pirms trīsdesmit gadiem, kad man un maniem laika biedriem bija gadu divpadsmit trīspadsmit. Toreiz nebija senās vēstures mācību grāmatu, nebija «Bērnu enciklopēdijas», nebija daudzu bērniem domātu vēsturisku stāstu un romānu, kurus tagad katru gadu laiž klajā mūsu izdevniecības.

V. Jans bija padomju vēsturiskā stāsta pionieris. Viņš prata mūs aizraut ar tālās pagātnes varoņu likteņiem, modināja mūsos simpātijas pret viņu cīņām un ciešanām. Bet arī jums, jaunie lasītāji, kuri var studēt vēsturi no vissenākajiem laikiem līdz mūsu dienām, kuru rīcībā ir skolu mācību grāmatas, atlasi, ilustrāciju albumi un pat kinofilmas ar vēsturisku sižetu, V. Jana stāsti vēl šodien nav zaudējuši savu jaukumu. Tie jums iemācīs daudz ko un, galvenais, palīdzēs iemīlēt vēsturi, kā to mīlēja pats V. Jans.

Iedziļinieties V. Jana grāmatu — kuģu pasaulē. Dodieties tiem līdzi ceļojumā kopā ar šo kuģu vīrišķīgajiem un cildenajiem varoņiem laika jūrā. Tas būs ne tikai interesants, bet arī pamācošs kuģojums. Jūs sapratīsit, ka vēsturē nekas netiek aizmirsts — ne labais, ne ļaunais. Un vēsture mums jāpazīst kaut vai tāpēc vien, ka ikvienam no mums jāatbild par nākotni.

A. Ņemirovskis

FENIĶIEŠU KUĢIS

NO AUTORA

Senās pasaules pētītāja zinātņu doktore Viktorija Martone pirms dažiem gadiem, izdarīdama izrakumus Vidusjūras austrumu krastā, Saidā, kur kādreiz bijusi slavenā feniķiešu pilsēta Sidona, atradusi septiņus metrus dziļi zemē nelielu bibliotēku. Šās bibliotēkas grāmatas nebija tādas kā mūsējās. Tās bija vienāda izmēra daudzas māla plāksnītes. Plāksnītēs bija iespiesti burti.

Martones atrastās grāmatas sarakstītas pirms trim četriem gadu tūkstošiem. Iespējams, ka reiz šī bibliotēka atradusies kāda Sidonas iedzīvotāja mājā, kas kara, zemestrīces vai ugunsgrēka laikā sabrukusi, un plāksnītes apbērtas ar zemi un akmeņiem. Vēlāk šai vietā celtas jaunas mājas, kas atkal sabrukušas. Tā gāja gadi, gadu simti un tūkstoši, un bibliotēka pārklājās ar «gadsimtu putekļu» biezo kārtu.

Šā biezā pārklāja dēļ senā bibliotēka saglabājusies līdz mūsu dienām. Zinātnieki izlasīja un pārtulkoja plāksnīšu tekstu. Starp seno sacerējumu fragmentiem no medicīnas, astroloģijas un vēstures bija arī kāda jūrnieka vēlākas piezīmes par viņa brīnumainajiem piedzīvojumiem dažādās jūrās. Šīs piezīmes kļuva par pamatu stāstam «Feniķiešu kuģis».

Zīmējumi grāmatā izdarīti pēc pieminekļiem, kas saglabājušies no aprakstītā laikmeta. Mākslinieks centies atveidot līdz mums nonākušo feniķiešu zīmējumu stilu. Dažos zīmējumos parādītas feniķiešu monētas un mājsaimniecības piederumi. 1930. g.

Pirmā daļa CEĻINIEKS UZ BALTĀS ĒZEĻMĀTES

1. Dīvainais sirmgalvis

No rita Am-Laili kā vienmēr, pamodināja mani mazā gaismiņā.

' Am — feniķiešu valoda «mate»; Laili — sievietes vārds.

— Celies, Eli, — viņa čukstēja man pie auss, — diezgan gulēts. Tavs saimnieks tevi bārs, ja tu nebūsi atskrējis agrāk par viņu. Es tev uzvārīju lēcu viru. Vai dzirdi, cik tā jauki burbuļo?

Man negribējās celties. Biju saritinājies uz aunādas, apsedzies ar veco tēva apmetni, un gulēt bija tik silti! Es pavēru acis. Pavardā kurējās uguns. Uz divjem ķieģeļiem uzliktais vara katliņš rūca, tvaika mutuļus mezdams. Māte sēdēja man blakus uz grīdas. Uguns sarkanais atspīdums apgaismoja viņas vājo, melnīgsnējo seju. Viņai uz vaiga varēja redzēt zilas svītriņas — ļaunas acs pieburtas.

Viņa glaudīja man galvu, pūlēdamās mani uzmodināt.

Aiz durvīm pēkšņi saklausījām dīvainas skaņas — it kā nopūtas un raudas. Mes klusītēm piecēlāmies un piegājām pie durvīm.

—    Kas tur ir? — māte jautāja.

—    Palīdziet man! — atskanēja piesmakusi balss. — Esmu ceļinieks, tālu ceļu nācis. Mana ēzeļmāte sākusi klibot. Kājām iedams, esmu zaudējis visus spēkus. Nebaidieties no manis: esmu gluži nevarīgs un slims.

—    Klusu, neatbildi! — māte nočukstēja. — Varbūt tas ir laupītājs un tikai mānās, lai tiktu iekšā.

Pa kāpnītēm caur griestu caurumu es uzrāpos uz jumta un uzmanīgi paskatījos lejā. Tiešām, pie mājas, garas ausis nokārusi, stāvēja veca, balta ēzeļmāte. Pār muguru tai bija pārmesti divi cieši piebāzti maisi sarkanām un zaļām svītrām. Pie durvīm sarāvies sēdēja vecs vīrs ar gariem izspūrušiem matiem un sirmu bārdu. Viņš šņukstēja un murmināja:

—    Vai tiešām tagad, kad esmu ticis līdz pašai jūrai, likteņa ļaunā acs mani iznīcinās! — Viņš pacēla rokas pret debesīm un iesaucās: — Ak, spožā saule, jel parādies drīzāk un sasildi manas salstošās miesas!

Negaidot man zem rokām atlūza gabaliņš no māla jumta un uzkrita virsū sirmgalvim. Viņš mani pamanīja.

—    Kas tu tāds esi, bērniņ sprogainīti ar melnajām acīm? Kā tevi sauc?

—    Mani sauc Elisars, Jakira dēls.

—    Bet Elisars nozīmē «tas, kurš atnes laimi», un Jakirs nozīmē «labais». Tāpēc domāju, ka tevi sūtījusi pati saule un tu nevari man sagādāt bēdas . ..

Pirmie saules stari cēlās pāri Libānas kalniem.

Man kļuva žēl vecā vīra.

—    Ceļiniek, pagaidi vēl mazliet, neraudi. Es parunāšu ar manu Am-Laili. Viņa ir vislabākā pasaulē un droši vien tev palīdzēs.

Es nokāpu atpakaļ būdiņā un visu pastāstīju savai mātei. Viņa paskatījās sāņus, sarauca uzacis, aizklāja seju, tā ka redzamas vairs bija tikai viņas melnās acis, un atšāva durvju koka bultu.

—    Nāc iekšā, ceļiniek! — viņa aicināja. — Eli,

Pie durvim sarāvies sēdēja vecs vīrs.

atsien maisus un ienes tos iekšā, bet ēzeļmāti ieved pagalmā un piesien pie vistu kūts.

Ceļinieks ar grūtībām piecēlās un, pie sienas turēdamies, klibodams pārkāpa pāri slieksnim. Sākumā viņš izskatījās briesmīgs ar sapinkātajiem matiem. Bet viņa balss bija mīlīga.

Pienācis pie pavarda, viņš apsēdās uz soliņa pie uguns, pēkšņi atžirga un izstiepa roku:

—    Kas tas tāds? Kas darinājis tik skaistas mantiņas?

Pie pavarda bija nolikti vairāki māla kuģīši un citas manis veidotas rotaļlietas. Kuģīti biju uztaisījis gluži tādu, kādu biju redzējis jūrā: ar uzliektu priekšgalu, augstu pakaļgalu, margām stūrmanim un ar sānu caurumiem airiem.

—    Jau gads, kopš strādāju pie podnieka, — es paskaidroju sirmgalvim. — No podnieka es iemācījos darināt šādus kuģīšus, kas varētu arī derēt par eļļas lampiņām. Kuģīšu vidū jāielej eļļa, bet kuģa priekšgalā un pakaļgalā jāieliek pa daktij. Tad lampiņa degs ar divām ugunim. Šīs rotaļlietas es apdedzināju krāsnī pie sava saimnieka un gribu tās pārdot Sidonas tirgū.

—             Šī māka tev dos maizi, — sacīja sirmgalvis. — Šo gaismekli es nopirkšu, tas man palīdzēs uzrakstīt grāmatu — man, Soferam, daudzu valodu pratējam, Soferam dziedniekam, pasaules klejotājam un no cilvēkiem aizbēgušās taisnības meklētājam.

Vecais vīrs atjoza plato vilnas jostu, izņēma no tās ādas maku, sameklēja tajā sudraba gredzenu un pasniedza to man.

Tā bija vesela bagātība! Es pateicos ceļiniekam un atdevu gredzenu Am-Laili.

—   Šodien tu dabūsi medus plācenīšus, — viņa man pačukstēja.

2. Podnieks sadusmojas

Am-Laili atnesa māla bļodu un krūzi ar ūdeni. Sirmgalvis nomazgāja rokas un noslaucīja tās mātes pasniegtajā svītrainajā dvielī. Viņa ielēja bļodiņā lēcu virumu. Mēs ar sirmgalvi apsēdāmies viens otram pretim ūn, plācenīša gabaliņu mērcēdami biezajā putriņā, lasījām ārā tumšos graudus un ēdām, dziļdomīgi klusēdami.

Kuģiti biju uztaisījis gluži tādu, kādu biju redzējis jūrā.

Māte stāvēja nostāk un, vaigu rokā atspiedusi, vēroja mūs.

Tad viņa pasniedza man drāniņā ievīstītu plācenīša gabalu un ceptu bieti, bet sirmgalvis nolika galvu uz rokām un tūdaļ aizmiga. Es skriešus laidos pie podnieka.

Pie krāsns stāvēja saimnieks ar pletni.

Pa ielu jau gāja zvejnieki ar airiem un harpūnām pār pleciem. Pāri ceļam skraidīja sievietes ar degošu ogļu podiem. Virs lēzenajiem jumtiem vijās zilganas dūmu strūkliņas.

Es aizskrēju līdz podnieka darbnīcai un apjautājos vergam, kurš pašreiz ar āmuru dauzīja sakaltušos māla gabalus:

—    Kur saimnieks?

Vergs tik norūca:

—    Jau šņāc!

Es bailīgi aizspraucos līdz durvīm. Saimnieks staigāja pa darbnīcu un aplūkoja lielās un mazās māla krūzes. Garās rindās tās bija novietotas uz grīdas un plauktos gar sienu. Citas jau bija apdarinātas ar rakstiem, citas, vēl neapdedzinātās, gaidīja, līdz vecais, prasmīgais meistars vergs apzīmēs šīs krūzes ar sievietēm raibos tērpos, ar kokiem, briežiem, kazām un šķēpiem apbruņotiem medniekiem, kas dzenas pakaļ lauvām.

Es aizmanījos līdz krāsnij, pūlēdamies nesacelt troksni, ielīdu krāsns mutē, sarausu gar malām pelnus un sāku pūst vakardienas oglēs, kamēr tās iegailējās; tad uzmetu sausu salmu grīsti, un uguns sāka jautri sprēgāt.

«Cik labi,» es nodomāju, «uzreiz izdevās iekurt!»

Tā ir nelaime, ja uguns ilgi neiedegas vai nodziest pavisam! Tad saimnieks dusmojas un kliedz, ka tas nav uz labu, ka piemeklēs kāda nelaime: vai nu podi sasprēgās, vai kāds no vergiem saslims.

Es sāku rāpties ārā no krāsns, te pēkšņi kaut kas man nosvila pār muguru.

Pie krāsns stāvēja saimnieks ar pletni. Viņa sačer- velējusies, rieksta čaumalai līdzīgā seja ar izspūrušo bārdu bija dusmīga.

—    Kāpēc tu nokavēji? — viņš iebļāvās. — Sāksi slinkot? Kas bērnībā bijis sliņķis, tas vecumā būs nabags — to tu atceries. — Un viņš atkal vilka man ar pletni pa kājām. — Tu vēl esi knauķis, tēva tev nav, un man jāmaca tevi gudrībā. Tāpēc ari tevi situ. Un kas tev man jāsaka par to?

—   Paldies, dārgais Abibal, par mācību, — es nočukstēju.

—           Tu nokavē darbu, bet man tevis dēļ nežūst podi!… Ak tā, tu nekaunīgais kucēn? Tu vēl smiesi?

Lai gan pletnes cirtieni man sāpēja, tomēr podniekam dusmās tik smieklīgi raustījās bārda kā āzim, ka es negribot iesmējos.

—           Par ko tu smejies? Tūlīt saki! — Podnieks atkal pacēla pletni.

Vai tad es drīkstēju ko teikt par viņa cienījamo bārdu? Tāpēc es sacīju:

— Man jāsmej, iedomājoties, ka jocīgais

Feniķiešu krūzes. 2*

sirmgalvis par māla kuģīti man uzdāvināja īstu sudraba gredzenu.

—    Kāds sirmgalvis?

Es viņam pastāstīju, kas bija atgadījies no rīta. Abibals sāka plātīties rokām un skraidelēt pa darbnīcu.

—    Tas laikam ir milzīgs bagātnieks! Tu viņu atved šurp pie manis, un es viņam pārdošu savus gaismekļus un krūzes, vai arī uzsākšu ar viņu lielu tirdzniecību ar traukiem un uzreiz kļūšu bagāts.

Viņš pūta un elsa, kratīja galvu, līdz beidzot apsēdās pie podnieka ripas.

—    Stājies man blakus un mācies, kā vajag strādāt.

Viņam priekšā bija apaļš, pie taisna balsta piestiprināts koka dēlis. Apakšā pie paša balsta bija piestiprināta otra koka ripa. Podnieks ar kāju grieza apakšējo ripu, un tad augšējā ripa griezās vai nu lēnāk, vai ātrāk — kā saimniekam vajadzēja.

Es viņam pasniedzu mīkstu māla piku. Viņš to vienā sviedienā nomet ripas vidū un aptver abām rokām, bet ripa visu laiku griežas. Tad viņš iespiež četrus pirkstus pikas vidū, bet ar īkšķi pieglauž mālus no ārpuses. Riņķojošais māls zem viņa pirkstiem sāk veidoties par neizskatīgu bļodu; tad, ar pirkstiem spiezdams, viņš velk mālus uz augšu, un sienas kļūst arvien augstākas un plānākas. Rokas viņš pastāvīgi slapina ūdens bļodā, un tāpēc māls viegli slīd.

Kas vien viņam patīk, to viņa pirksti spēj izveidot no riņķojošā māla. Sākumā bļodas malas kļūst arvien platākas, bet tad viņš apņem malas no ārpuses un sāk spiest kopā. Tad bļoda sašaurinās uz augšu, veidojas šaurs kakliņš un top vēderaina krūze, kādā mūsmājās glabājas olīveļļa.

Saimnieks apstādina ripu un ar stingri izstieptu auklu nogriež krūzi pie paša dibena. Tad es to saudzīgi saņemu, lai neiespiestu, un nolieku uz plaukta blakus citām krūzēm. Tādai krūzei labi jāizžūst. Pēc tam to apdedzina krāsnī, un tā kļūst cieta. Ja tā nav pietiekami izžuvusi, tad dedzinot var saplaisāt.

Darba bija daudz, laiks ātri skrēja. Jau tuvojās vakars. Saimnieks rūca, ka izdevumu daudz, bet no tir

gošanās neesot nekā, un visu laiku atcerējās savādo sirmgalvi, kas man bija labi samaksājis.

Pēkšņi atskanēja klauvējiens pie durvīm, un tajās parādījās man pazīstamā vecīša pinkainā galva. Viņš iemeta acis darbnīcā un nomurmināja:

—           Lai miers un laime šai labo darbu mājai! — Tad viņš pamanīja mani un iesaucās: — Nu re, ka tevi atradu, manu zēn Elisar, laimes nesēj! Kur tad ir tavs saimnieks?

Saimnieks noprata, kas ir atnācējs, noskaloja rokas, apslaucīja tās priekšautā un steidzās pretim viesim.

—   Lai arī tev veicas visos tavos darbos! Nāc iekšā, cejiniek!

Viņš paņēma zem rokas sirmgalvi un ieveda darbnīcā.

—    Vai tev nevajag krūzes? Paskat, cik lielas un cik jaukas puķes un zvēri sazīmēti uz tām! Vai tev nav vajadzīgi šādi kausi vai šie gaismekļi?

Sirmgalvis gainījās nost, bet podnieks tik vilka viņu uz priekšu, rādīdams savus izstrādājumus.

—    Man ir vajadzīgas māla plāksnītes, tikai gludas kvadrātveida plāksnītes, es tās ņemšu neizžuvušas. Vēlāk atnesīšu atpakaļ, un tu krāsnī tās apdedzināsi. Cik maksās simt tādu gludu kvadrātveida plāksnīšu?

Podnieks vilcinājās, bet tad pateica:

—   Simt šādu plāksnīšu maksās desmit sudraba gredzenu.

Sirmgalvis cieši paskatījās uz podnieku, kaut ko apsvēra, tad iesvilpās un devās uz durvīm.

—   Ja pele grib aprīt kamieli, tā pārsprāgs, — viņš noteica un izgāja ārā.

Tad podnieks tā apskaitās, ka nejauši saspieda tikko darināto krūzi un uzkliedza man:

Zīmējumiem izrotāta feniķiešu krūze.

—   Kā šis svešzemju klaidonis drīkstēja mani nosaukt par peli? Un viņš vēl dzīvo jūsu mājā? Tu tīšām viņu esi atvedis pie manis, lai mani izsmietu! Tāpēc es tevi vairs neturēšu — taisies prom no manām acīm! — Un, pletni paķēris, podnieks metās man virsū.

Es tikko paguvu pacelt ar mālos notraipītajām rokām savu apmetni un pārbijies izmetos no darbnīcas.

3. Kuģis «Ziemeļzvaigzne»

Izskrējis uz ielas, es apstājos un sāku gaidīt, vai podnieks nesauks mani atpakaļ. Pavēru durvis un paskatījos iekšā. Podnieks uzlēca kājās.

— Kā, vai tu atkal te? — viņš iebļāvās un meta man ar māla piku.

«Laikam jau viss pagalam,» es nodomāju un lēnām vilkos prom pa ielu. Kājas man likās tik smagas, it kā tām būtu piesieti akmeņi. Es devos lejup uz jūru. Tā bija nemierīga. Cēlās lieli viļņi un dunēdami plīsa pie manām kājām.

Viļņi gludajā, mitrajā smiltī atstāja mazus gliemež- vāciņus, beigtas zivteles ar asām spurām sānos, melnus, piesmirkušus koka gabalus — varbūt bojā gājušo kuģu atliekas.

Sen nebiju bijis jūras krastā: cauras dienas vajadzēja strādāt darbnīcā, mīcīt mālus un uzraudzīt krāsni.

Vējš pūta man sejā un purināja matus. Es paskatījos — nevienas laivas nebija. Laikam visi zvejnieki izgājuši jūrā uz zveju.

Pie krasta kraujas vairāki cilvēki klaudzināja cirvjus un ņēmās gar kāda kuģa karkasu. Es devos turp. Sis kuģis izskatījās pēc beigta un šakāļu apgrauzta kamieļa. Abās pusēs rēgojās kailās brangas. Tās bija piestiprinātas pie zemē noguldīta baļķa. Viens baļķa gals bija uzliekts uz augšu. Es piegāju tuvāk. Kā gan meistari vaiējuši uzliekt tik resnu baļķi?

Strādnieki apšuva ar dēļiem kuģa brangas; viņi urba caurumiņus un dzina tajos lielas koka tapas.

Būvdarbus izrīkoja kāds vīrs, pēc izskata jūrnieks, kas man uzreiz iepatikās. Viņš bija plecīgs, stiprs un iededzis. Ap viņa cirtaino galvu bija aplikta siksnas sloksne. Tumšais vilnas krekls apjozts ar platu ādas

Būvdarbus izrīkoja kāds vīrs, pēc izskata jūrnieks.

jostu, pie kuras karājās liels duncis koka maksti. Viņa seja bija jautra, ar drošu skatienu, un es nodomāju: «Būtu labi, ja arī es varētu būt tik drošsirdīgs jūrnieks!»

—    Uz kurieni tu airē? — viņš man uzjautāja.

—    Skatos un domāju, kā jūs varējāt uzliekt tik resnu baļķi, — es atteicu.

—    Kuģa priekšgalam jābūt ļoti stipram. Libānas kalnos mēs meklējam tādu koku, kuram ir ļoti resna un izliekta sakne, nodarinām stumbru no zariem, bet sakni atstājam. Redzi, ciedra stumbrs ir ņemts pamatam — kuģa ķīlim, bet sakne uzliekta uz augšu.

Te pēkšņi man tuvumā atskanēja dzirdēta šņākāšana. Pie mums pienāca sirmgalvis Sofers; viņš klausījās jūrnieka paskaidrojumos.

—    Vai tu esi šā kuģa saimnieks?

—           Es kopā ar biedriem kuģi tikai būvēju, — jūrnieks atbildēja, — bet saimnieks dzīvo Sidonā. Tas ir bagāts tirgonis, tam ir plaša tirdzniecība. Visās malās viņam preču noliktavas un daudz kuģu. Tie braukā pa visu pasauli. Makars pasūtīja man uzbūvēt kuģi, kas būtu lielāks un stiprāks par parasto. Šis kuģis brauks uz vistālākajām jūrām, dosies uz nikno okeānu, kur sākas mūžīgā nakts.

—    Vai es varētu braukt ar šo kuģi?

—           Saimniekam Makaram patīk nauda, un, ja tu samaksāsi, varēsi braukt kaut vai līdz pasaules malai.

—           Labi, — sirmgalvis noteica. — Es došos uz Si- donu, parunāšu ar tirgoni Makaru. Paldies, ka man to pastāstīji!

—    Labu ceļa vēju! — jūrnieks atbildēja.

Sirmgalvis,. manu plecu saņēmis, bubināja:

—           Tas būsjvarens kuģis! Ar to droši varēs aizbraukt līdz Laimīgajām salām. Ejam, Elisar, uz mājām. Pavadi mani.

Negribot vilkos uz mājām.

Kā lai pasaka mātei, ka Abibals mani padzinis? Viņai nebija viegli izlūgties, lai viņš pieņem mani mācībā.

—          Elisar, kāpēc tu tik agri? — māte jautāja, tikko mēs kāpām pār slieksni.

Es apstājos, nedrīkstēdams nekā sacīt.

—    Nu runā taču! Vai noticis kas slikts?

—    Abibals mani padzina un svieda ar māla piku.

—           Ko tad tu izdarīji? — viņa sasita rokas. — Laikam būsi sadauzījis kādu krūzi vai sarunājis saimniekam rupjības? Nu neraudi, kauna lieta zēnam raudāt! … Cienījamais ceļiniek, lai svētīta tava ienākšana. Pavards tevi sasildīs.

4. Es palīdzu sirmgalvim

Dabūjis zināt par manām bēdām, sirmgalvis ļoti uztraucās:

— Kā tad tā: tu mācījies amatu, čakli strādāji — un saimnieks uzreiz bez kāda iemesla tevi padzen? Tā ir netaisnība un cilvēka ļaunais prāts.

Māte sacīja:

—      Varbūt viss vēl nokārtosies. Es pati aiziešu pie podnieka, apkampšu viņa kājas, un tad viņš pažēlos nabaga sievieti, kas zaudējusi savu apgādnieku.

—      Nē! — sirmgalvis iesaucās. — Šis podnieks man nepatīk: viņš izskatās kā nobarots tītars. Varbūt tavam zēnam patiks kāds cits darbs, kas nebūs sliktāks par podnieka amatu.

—      Bet tikai lai viņš nekļūst par jūrnieku, — piebilda māte un nolīda kaktā; viņa klusi raudāja.

Sirmgalvis piesauca mani klāt:

—      Panāc šurp, nosēdies man priekšā, klausies un atbildi uz maniem jautājumiem.

Viņš nosēdās uz soliņa, bet es, kājas sakrustojis, sēdēju viņam pretī uz niedru pīteņa.

—      Vai tu nezini, kur var atrast labus, tīrus mālus bez smilšu piejaukuma?

—      Kā lai es to nezinātu! To ir daudz netālu no Libānas kalnu ceļa.

—      Lieliski! Vai tu varētu sagatavot māla plāksnītes manas plaukstas lielumā? — Un viņš izstiepa sarukušo, spalvām apaugušo plaukstu un izpleta pirkstus. — Tikai plāksnītēm vajadzētu būt gludām, vienādām un tīrām.

—      Lai tās būtu vienādas, vispirms es uztaisīšu tev vajadzīgā lieluma dēlīti un tad pēc dēlīša apgriezīšu māla plāksnītes.

—      Tu esi labi sapratis. Ja tu man sagatavosi tādas plāksnītes, es tev par tām samaksāšu tik, cik gribēju maksāt podniekam. Rīt pat tu ķeries pie darba.

Es gudroju: «Kāpēc Soferam vajadzīgas tādas plāksnītes? Vai viņš negrib tās pārvērst zeltā, stāsta, ka to protot darīt hohomi'?»

Tomēr plāksnītes viņam bija vajadzīgas kaut kam citam.

—      Vai tu negribi iemācīties lasīt un rakstīt? — Sofers jautāja.

— Tādam grūtam darbam jau var nodoties tikai mācīti cilvēki, — kaktā ierunājās māte. — Vai mēs savā nabadzībā maz varam bērniem tādas lietas mācīt!

Sofers paņēma viciņu, nobēra uz grīdas pelnus, izlīdzināja tos un uzvilka šādu zīmi:

•— Ko tā tev atgādina?

Es domāju, paskatījos no labās puses, paskatījos no kreisās un tad sacīju:

—    Ja to mazliet pagrieztu, tad šī zīme atgādinātu vērša galvu ar ragiem un ausīm, — un es ar pirkstu to iezīmēju pelnos.

—    Pareizi! Šī zīme ir «alef» un sidoniski[1] nozīmē «vērsis». Ja mēs šo zīmi uzrakstīsim, tad izrunāsim kā «a». Bet, redz, šī zīme atgādina māju vai telti — tā ir «bet», un to izrunā kā «b».

To tu vari pagriezt tā, un tad pilnīgi izskatīšies pēc telts, no kuras plūst dūmi. Mūsu senči nav vis dzīvojuši māla būdiņās, kā mēs dzīvojam tagad, bet ar aitu bariem klejojuši apkārt un savas teltis uzslējuši te vienā vietā, te atkal otrā, tur, kur labāka zāle.

Māte pienāca tuvāk un arī vērīgi raudzījās, kā sirmgalvis pelnos velk savas zīmes.

— Vai šī zīme tev neatgādina mūsu lielā drauga un darbarūķa kamieļa — «gimel» galvu uz garā, tievā kakla? So zīmi izrunā kā «g».

Bet šī te zīme vijas kā vilnis un nozīmē «mim» — ūdeni, un tā lasāma kā «m».

Tā Sofers sāka man rādīt atsevišķus burtus, un es jau pirmajā dienā iemācījos dažus no tiem uzrakstīt. Tos var savilkt kopā, un tad iznāk interesanti vārdi. Rakstīt vajag no labās puses uz kreiso. Pirmais manis uzrakstītais vārds bija «am», kas nozīmē «māte».

Otrā rītā, kad bija pilnīgi gaišs un visās malās blēja kazas, kas ar ganiem devās kalnos, es skrēju pie saviem draugiem. Tie bija dzirnavu piedarbā un spēlēja «bumbiņas».

Bija sanākuši gandrīz vai visi: Menahems ar pārsisto lūpu, vājais Mendola, rīma Hamalijels ar diviem rutkiem padusē, greizais Bahja un maziņais Hanānijs.

Bahja, vienu aci piemiedzis, tēmēja izkaisītajās māla bumbiņās; veikli trāpījis uzreizi trim, viņš pēkšņi, mani pamanījis, iekliedzās:

— Eli, vai tad šodien ir svētdiena, ka tu atnāci pie mums?

Aiz lepnuma es tīri vai piepūtos, jo es taču viņiem varēju pastāstīt tik daudz jauna, par ko tiem nebija ne jausmas.

—    Atzīsties, ka tu slikti uzraudzīji Abibala teļus un viņš tevi padzina, — piebilda Hamalijels un sāka tiesāt rutku.

—    Un kas par to, ka padzina? Toties vakar es skatījos, kā būvē kuģi, un iemācījos rakstīt dažus vārdus! — Un es viņiem pastāstīju gan par sirmgalvi, gan par māla kuģīti, ko viņš no manis nopirka.

Zēni klausījās, mutes iepletuši, bet mazais Hanānijs pat apsēdās uz zemes un sāka brēkt:

—    Man bail, ka vecais vīrs neatnāk pie manis nakti un nesāk stenēt un klepot!

Bet pārējie tūlīt viņu apsauca. Hamalijels iebāza viņam mutē neapēsto rutku, un Hanānijs apklusa.

Visi mani draugi bija traki drosminieki: cik reižu nebijām kopā gājuši uz dusmīgā Ben-Barzilas smēdi, un, lai gan viņš rājās un draudēja ar knaiblēm, mēs tomēr vērojām, kā viņš kausē varu, kas laistījās saules spožumā; vecā laivā mēs kopā izbraucām jūrā, nirām pēc krabjiem, tintes zivīm un jūras ežiem, līdām svešos dārzos pēc zirņiem, bet nekad cits citu nenodevām. Atskaitot mazo Hanāniju, mēs visi bijām viena vecuma bērni.

Draugi sekoja man — viņi gribēja redzēt pinkaino sirmgalvi un viņa veco nabaga ēzeļmāti. Mēs klusītēm iegājām būdiņā un palikām pie durvīm. Sirmgalvis, mūs pamanījis, paslējās un atbalstījās uz elkoņa.

—    Kas ir šie mazie cilvēciņi? Es slikti redzu, — viņš novaidējās.

—    Tie ir mani draugi, Avalī zvejnieku bērni. Viņi atnākuši tev novēlēt drīzu izveseļošanos.

Hamalijels skaļi iesaucās:

—    Dzīvo simttrīsdesmit gadu un apskati visu pasauli!

—    Pēc tāda novēlējuma es, protams, atspirgšu un vēl apbraukāšu vistālākās zemes.

—    Ejiet, netraucējiet Soferu-bobo— noteica māte. — Bet tu, Eli, pasēdi pie slimnieka un, ja viņš lūdz dzert, pasniedz viņam kazas pienu.

Es apsēdos pie sirmgalvja un klausījos viņu murminām nesaprotamus vārdus svešā valodā.

Kādas desmit dienas sirmgalvis gandrīz nemaz necēlās augšā, taču pamazām atlaba. Man šis laiks nepagāja velti: Sofers katru dienu nodarbojās ar mani — vilka ar kociņu smiltīs burtus, kurus viņš man bija rādījis.

FENIĶIEŠU ĀBECE

1 Burtu e, het un sade nozīme nav noskaidrota.

Pa to laiku biju sanesis mājā mālus, samīcījis tos, izlasījis no tiem akmentiņus un sagatavojis sirmgalvim tādas gludas plāksnītes, kādas viņam bija vajadzīgas.

Vectētiņš Sofers izvilka no maisa savādu stikla 1 gabalu. Tas atgādināja prāvu lēcas graudu; abās pusēs stikls bija izliekts. Tad viņš sadabūja kaula irbuli — vienā galā nosmailinātu, bet otrā kā lāpstiņu.

Tad es viņam pasniedzu uz dēļa vēl mitrās un mīkstās māla plāksnītes, un sirmgalvis ļoti veikli un ātri ar lāpstiņu iespieda un ar smaili ievilka burtus, kurus es jau mazliet pazinu. Stikla gabalu viņš turēja acu priekšā un skatījās tam cauri.

—    Kāpēc tu skaties caur stiklu?

—    Tas ir lielisks stikls, par to es lējējam samaksāju dārgu naudu. Ja skatās caur šo stiklu, tad vissīkākās mušiņas vai vabolītes šķiet izaugušas simtkārt. Ja man nebūtu šā stikla, es nevarētu uzrakstīt nevienas rindas. Bet tagad es rakstu uz šīm plāksnītēm veselu grāmatu, kā esmu atbraucis no Marakandas[2] pilsētas uz Babiloniju un no turienes — šurp, uz šo jūras krastu.

Un sirmgalvis cītīgi vilka savus burtus māla plāksnītēs, līdz beidzot bija aprakstījis citu pēc citas visas simt manis sagatavotās plāksnītes.

Māte aizgāja pie podnieka Abibala, lai parunātu ar viņu, vai tas neņemtu šīs plāksnītes apdedzināt.

Podnieks Abibals vairs nedusmojās; pats atnāca uz mūsu būdiņu, nosēdās uz niedru pīteņa blakus Soferam un ļoti goddevīgi uzsāka sarunu:

— Vai, vai! Cik daudz gudrību tavā sirmajā galvā! Tu laikam saproti vēja dziesmu un žagatas žadzinā- šanu. Tu vari uzlaist slimības un arī tās atvairīt. Tāpēc nedusmojies uz mani — es atkal Eli ņemšu mācībā un iztaisīšu no viņa īstu meistaru.

Podnieks apņēmās krāsnī apdedzināt visas aprakstītās plāksnītes un apsolījās par maksu to darīt arī uz priekšu.

5. Brauciens uz Sidonu

Kad Sofers atlaba no slimības, viņš nolēma aizbraukt uz Sidonu.

—           Man Sidonā jāsatiek tirgonis Makars un tai pašā reizē jāsameklē cilvēki, kuri aizveduši tavu vīru Ja- kiru darbos pie jūdu ķēniņa Zālamana. Es visu no viņiem izdibināšu, un tad mēs papūlēsimies viņu dabūt mājās.

—          Jau trīs gadus mēs nekā nezinām, kur ir Jakirs un vai viņš vēl dzīvs, — nopūtās Am-Laili.

No rīta Sofers izveda ārā balto ēzeļmāti un, pakāpies uz akmens, bez citu palīdzības uzrāpās tai mugurā.

Māte arī bija nolēmusi iet uz pilsētu, lai kaut ko drīzāk dabūtu zināt par tēvu un pārdotu groziņu olu un viņas pašas vērptās dzijas.

—    Tu būsi mans pavadonis, — sacīja man Sofers,

Mēs devāmies cejā.

Feniķiešu arkls un vēršu jūgs.

— citādi es šai trokšņainajā pilsētā apmaldīšos kā zirnis riekstu maisā.

Am-Laili aizslēdza durvis ar lielu koka atslēgu, un mēs devāmies ceļā.

Ceļš uz Sidonu veda gar krastu pāri pauguriem. Kreisajā pusē stiepās Libānas kalnu nogāzes. Tajos bija izkaisītas birzis, dārzi, lauki, un visur strādāja zemnieki. Vieni kaplēja zemi, citi, uzlikuši labo roku uz arkla balstakliedzieniem mudināja rudos vēršus, kas, galvas purinādami un uzmācīgās mušas atgaiņādami, vilka taisnas vagas. Pa grāvīšiem jautri trauca strautiņi, nogriezdamies uz vienu vai otru pusi un sniegdami veldzi tīrumiem, līdz atkal saplūda grāvīšos, lai tecētu tālāk un dzirdītu vīnogulāju saknes vai gurķus, meloņu un citu dārzeņu dobes.

Pa labi — zila jūra, pa kuru peldēja stāvsānu kuģi: vieni — vēja piepūstām lāpītām burām, citi — garos airus sacēluši. Airi visi kā viens reizē sitās pret ūdeni, baltas putas saceldami.

Jo tuvāk nācām pilsētai, jo vairāk saradās ceļinieku. Laucinieki uz ēzeļiem veda dārzeņus, vistas sasietām kājām, tikko pļautas zāles nastas.

Gadījās arī veselas karavānas apkrautu kamieļu, kas, zvaniņiem skanot, vienmērīgi cilāja platos, šķeltos nagus pa putekļaino ceļu.

Sofers uzsāka valodas ar pretimnācējiem, pazīdams katru pēc apģērba, un sarunājās ar viņiem dažādās man nesaprotamās valodās.

No mugurpuses ar viciņu es mudināju ēzeļmāti un domāju: «Protams, Sofers ir ļoti gudrs, bet kā viņš, tik vecs un nevarīgs, nopelnīs sev iztiku? Kā viņam nav

bail doties tālos klejojumos? Citi veči, sildīdamies saulē, zviln uz jumta un baidās nokāpt lejā, kur nu vēl meklēt zemes viņu malu.» [3]

Sofers rādīja uz pilsētu un sacīja man:

—      Skaties, Elisar, kādi Sidonai biezi mūri. Tie ir stipri kā klints. Ak, gudrības zīmei Ak, skaistuma kronis!

Kad tuvojāmies jau pašai Sidonai, zemes šaurumā, kas veda no krasta uz pilsētas vārtiem, bija sapulcējies daudz Jaužu. Gani dzina aitas un vēršus; dzīvnieki blēja un māva. Vairāki cilvēki apstāja mūs. Viņi uzsāka sarunas ar Šoferu:

—      Uz kurieni tad tu, vecais? Būtu sēdējis mājās, tevi jau nāve drīz paraus.

—      Sēdi pats mājā, — Sofers atteica. — Kamēr nāve mani sameklēs, es vēl trīsreiz zemi apbraukāšu.

—     Vai ar savu ēzeļmāti? Piesien tai pie astes buru un tad tik laid vaļā.

—      Katram vis neizdodas pat vienu reizi apbraukt apkārt zemei, tikai viens Lala-Zors to mācēja izdarīt.

—    Kas par Lala-Zoru? — sirmgalvis sarosījās.

—      Kas tad Sidonā nav dzirdējis par Lala-Zoru! Visi jūrnieki dzied dziesmu par Lala-Zoru — kā viņš pabraucis garām Melkarta [4] stabiem un ticies tur ar jūras pūķi vērša resnumā un tūkstoš soļu garumā.

—    Bet kā es varētu atrast Lala-Zoru?

—      Ko vēl negribēji! Lala-Zors gan tevi atradīs pat jūras dibenā. Visi Sidonas karakuģi jau vairākus gadus dzenas tam pakaļ, bet nekā. Lala-Zors sevi dēvē par visu jūras laupītāju kungu un pavēlnieku.

Cilvēku straume atšķīra mūs no sarunu biedriem un ierāva cauri vārtiem Sidonas ielās.

6. «Saules un jūras dels» [5]

Man likās, ka esmu nokļuvis bezgala garā darbnīcā. Cita aiz citas te virknējās smēdes, kur nokvēpuši kalēji kala ar āmuriem katlus, šķēpus un nažus. Citur namdari vai nu ēvelēja, vai doba koka klučus. Citi meistari krāsoja skaistus solus un krēslus izliektām kājām, liik«r āsTbērn^ Stiklinieki caur māla caurulītēm izpūta un sievietes.' stikla pudelītes, kas laistījās visās varavīksnes krāsās. Tepat arī cita pēc citas sekoja bodītes, kur sēdēja uzposušies tirgoņi gariem, sacirtotiem matiem un pārdeva drānas, traukus, ierīvējamas smaržzāles, kanēli, ambru un citas tālzemju preces. Bet virs darbnīcām un bodītēm bija izvirzītas māju sienas ar skaisti darinātiem režģiem logu priekšā. Cauri tiem trokšņaino ielu vēroja grezni ģērbušās sievietes un bērni ar melnu krāsu apvilktām acīm; viņi ēda saldumus un meta uz garāmgājējiem riekstu un mandeļu čaumalas. Šajās bodītēs bija tik daudz dažādu preču, ka tās nevarētu ne gada laikā pārskaitīt.

Vienā bodītē bija izklātas visvisādās krāsās košas drānas, pie kurām stāvēja pārdevējs un sauca garāmgājējiem:

—   Haijat, haijat (drēbnieks)! Es uzšūšu lielisku apģērbu līdz saules lēktam!

Vēl citur pārdeva dažādu krāsu un lieluma ādas sandales. Sandalietis (kurpnieks) pārdeva šīs sandales, protams, tikai bagātajiem pircējiem. Man par tām nav ko sapņot. Es staigāju basām kājām vai koka sandalēs, kas izskatās kā soliņi. Tās bija taisījis vēl mans tēvs.

Māte apstājās pie kādas darbnīcas, kur durvīs karājās visvisādu krāsu diegi.

—    Šezuri, šezuri (vērpējs)! — sauca īpašnieks, uz paklāja sēdēdams, vilnas dziju vērpdams un tīdams to uz prāvas koka staklītes.

Viņš paņēma no mātes dzijas šķeteri, nosvēra to uz spožiem vara svariem un sāka kaulēties, pa drusciņai maksu pielikdams un mēģinādams iestāstīt, ka dzija nav pietiekami smalka. Am-Laili galu galā dziju viņam pārdeva.

No ceptuves līdz manim at- plūda tikko ceptu plāceņu smarža, un es ar smagu sirdi pagāju garām kliņģeru un ar medu aplieto standziņu kaudzēm.

Tirgū māte palika tajā pusē, kur mūsu ciema iedzīvotāji parasti pārdod zivis, vistas un dārzeņus. Viņa man atļāva kopā ar sirmgalvi paieties tālāk, līdz Ziemeļu ostai, un es gāju pa priekšu, ēzeļmāti aiz pavadas vezdams.

Drīz mēs nonācām pie mola kas bija sakrauts no lieliem, vienādi aptēstiem akmeņiem. Te cits citam blakus stāvēja neskaitāmi daudz Sidonas melno kuģu ar uzslietajiem priekšgaliem.

Es vedu ēzeļmāti taisni pie kuģiem un apstājos, vērodams, kā nesēji, salīkuši iem smagajiem maisiem, sākumā lēnām kāpa augšup pa šaurajiem dēļiem uz kuģa, bet tad teciņiem skrēja atpakaļ uz piestātni pēc jaunas kravas.

Bodītēs sēdēja uzposušies tirgoņi.

Cepuru pārdevējs.

Pie kāda kuģa uz paklāja sēdēja sieviete ar diviem maziem zēniem. Visiem rokas un kājas bija nobal- tinātas ar krītu par zīmi, ka tie ir pārdodami. Resnais kuģa īpašnieks ar garu, cirtainu bārdu un zelta auskariem dziedošā balsī skaļi klaigāja:

— Tiek pārdota jauna sieviete un divi zēni! Var pirkt visus kopā

vai katru par sevi! Sieviete prot labi šūt apģērbu, aust un vērpt smalkas dzijas! Zēni ir spēcīgi, pilnīgi veseli, un zobi tiem bez vainas! Zēni ir ļoti apdāvināti! Tie viegli iemācāmi amatos, un tad tie var kļūt par izdevīgiem strādniekiem! Pērciet, kamēr vēl tie lēti!

Bērni bailēs raudzījās uz pārdevēju.

Daži lepni ģērbušies garāmgājēji apstājās un apvērtēja šos trīs nelaimīgos, raudzījās viņiem mutē un kaulējās ar kuģa īpašnieku par cenu.

Sofers sauca mani:

—     Elisar, ko stāvi? Mums jāsteidzas. Iesim meklēt tirgoni Makaru.

Kāds krāvējs mums parādīja nokvēpušu akmens ēku ar divām lodziņu rindām. Pie atvērtajām durvīm kaudzēm bija samesti darvotu tauvu rituļi. Vairāki cilvēki stāvēja pie ieejas, apstājuši augumā nelielu tirgoni ar garu bārdu.

— Sakiet, labi ļaudis, — kur es varētu satikt kuģu saimnieku Makaru?

Neviens pat nepakustējās, bet mazais cilvēciņš turpināja stāstīt:

—     Un es saku Besamam: «Tu brauksi ar šo kuģi uz Tīru Nebaidies, Besam,» es viņam saku, «brauc ar dievpalīgu!» Un ko man atbildēja šis nekaunīgais Be- sams? Viņš man sacīja: «Tu domā, ka dievs man brauks līdz tik netīrā kuģī, kurā vestas aitas, un pie tam vēl bez maksas?»

—     Ak, cik nekrietnus vārdus viņš teica par dievu! — klausītāji izsaucās.

Kuģa saimnieks pārdeva zēnu.

—     Bet vai viņš ko nepareizu pateica? — iejaucās Sofers.

Šoreiz visi pagriezās un paskatījās uz Šoferu.

1 Tīra — Feniķijas galvena pilsēta.

Makars uzklausīja Soteru.

—           Un kas tu tāds, ko tu te meklē, un kāpēc tu domā, ka Besamam taisnība? — jautāja mazais cilvēciņš.

—           Es meklēju kuģu īpašnieku Makaru. Bet, redzams, jūs viņu nepazīstat.

Mazais cilvēciņš, rokas uz izgāztā vēdera salicis, svarīgi noprasīja:

—    Un ko tev vajag no Makara?

—            Ko es tev stāstīšu? Tu labāk pasaki, kā lai viņu atrodu. Viņš laikam tik gudrs, ka galva viņam dzirnakmens lielumā.

Mazais cilvēciņš iedomībā piepūtās vēl vairāk un sacīja:

—    Bet vai būt es pats esmu Makars, kuģu īpašnieks! Ko tev vajag?

—    Ja es tev to tūlīt pateikšu, tad rīt par to kladzinās viss tirgus. Bet, ja mēs parunāsim zem četrām acīm, tad tev būs savs labums.

—    Labi, — Makars sacīja. — Bet zini: ja tu gribi lūgt naudu, es tev tik un tā to nedošu. Nāc man līdz.

Mazais cilvēciņš nozuda mājas durvīs. Sofers nokāpa no ēzeļmātes un pieteica man sekot viņam. Es piesēju ēzeļmāti, un mēs ar Šoferu iegājām iekšā.

Visas dzīvokļa sienas aizņēma plaukti ar atvilktnēm. Malu malās saliktas dažādas preces: visādu krāsu audumi, krūzes, stikla pudelītes un lieli vara gabali. Mēs iegājām otrā istabā. Tur bija neliels galds ar vītņu kājām un augsts atzveltnis. Makars ierāpās krēslā un kājas pavilka zem sevis. Sofers apsēdās uz sola, bet es nostājos viņam aiz muguras.

—   Man tulks nav vajadzīgs, — sāņus skatīdamies, atcirta Makars.

Feniķiešu krēsls.

—     Es pazīstu slimības, ārstēju vecas brūces, drudzi, augoņus, protu ievilkt izmežģītas locītavas, tieku galā ar pieburtām kaitēm, kalsnos padaru resnus, vājos stiprus,

—     Ārsti jau man ir, un tie mani dziedina. Ja tu gribi man uzlaist kādu slimību, es likšu saviem kalpiem iemest tevi ūdenī.

—     Nebaidies, — sirmgalvis atbildēja. — Gudrais Sofers slimos dziedina, bet ļauna nedara nevienam.

—    Ko tad tu īsti gribi?

—     Esmu nācis pie tevis ar trim jautājumiem, Pirmais ir tāds: Avalī ciema tuvumā tev būvē ātrgaitas kuģi. Vai tiesa, ka tas brauks vēl aiz Mel- karta stabiem? Vai es varētu braukt līdzi?

Makars brītiņu klusēja, tad atbildēja:

—     Jā, kuģis tiek būvēts tāliem braucieniem. Ja tu uzņemies ārstēt kuģiniekus un airētājus, es tev atļaušu braukt par brīvu, jo airētāji ļoti ātri zaudē spēkus un mirst.[8]

—    Otrs jautājums ir tāds. Vai esi dzirdējis par Laimīgajām salām, kur nav ne kungu, ne vergu, ne bagāto, ne nabago, kur visi dzīvo kā brāļi un bauda visus zemes labumus?

Makars saīga un sacīja:

—     Par šīm salām jūrnieki stāsta visādas pasakas. Bet kas lai zina, vai tas tiesa vai ne? Tā nav mana darīšana, es meklēju tikai tādas vietas, kur var lēti nopirkt spēcīgus un veselīgus vergus, lai tos par labu naudu pārdotu tālāk. Es meklēju arī dzelzi. Tā mums vajadzīga ieroču kalšanai, tad mums būs arī zelts. Kāds ir tavs trešais jautājums?

—    Pirms trim gadiem namdaris Jakirs no Avalī ciema, tēvs šim te zēnam, kurš stāv man blakus, — un viņš parādīja uz mani, — pēc ķēniņa Hirama 2 pavēles

aizbrauca kuģī līdz ar citiem Sido- nas strādniekiem. No tās reizes par namdari Jakiru nav nekādu ziņu. Vai nevar no taviem kuģiniekiem dabūt zināt, kas viņu vedis, kur viņš izsēdināts krastā un vai viņš vēl dzīvs? —

Pēc šā jautājuma Makars nezin kāpēc sāka grozīties savā sēdeklī, krekšķināt, un acis viņam kļuva dzēlīgas un dusmīgas.

—    Kāpēc tu man to jautā? Vai es varu atcerēties visus ceļiniekus, kuri brauc ar maniem kuģiem? Daži kuģi vētrā gājuši bojā, daži devušies tālus ceļus un tik drīz neatgriezīsies. Kā es varu zināt, kur ir namdaris Jakirs? Vai viņš ticis līdz Jeruzalemei, vai arī bijis uz kāda bojā gājuša kuģa?

Es vairs nevarēju noturēties un sāku raudāt. Makars gauži sirdīgi paskatījās un sacīja:

—    Ja tu, vecais, gribi ko skaidrāk zināt, tad brauc uz Jafo '. Caur šo ostu uz ķēniņa Zālamana zemi dodas visi ceļinieki. Jafo drīz ieradīsies mans pilnvarotais pārvaldnieks Maluhs. Viņš vienmēr braukā gar piekrasti un varbūt kaut ko būs dzirdējis. Bez tam viņš arī meklē dziednieku, kas varētiļi izdziedināt viņa slimo vēderu. Bet tagad jautāts diezgan! Man pietiek sava darba. Ejiet, ejiet!

Mēs ar Šoferu izgājām ārā.

Man bija bail, ka šajā dzīvajā un trokšņainajā Si- donā kāds jau būs atraisījis un aizvedis ēzeļmāti, bet tā stāvēja tai pašā vietā un mierīgi skrubināja priekšā nomestās tauvas galu,

Drīz sameklējām Am-Laili un devāmies mājup. Visu ceļu līdz mūsu ciemam mēs spriedām un strīdējāmies, kas mums darāms tālāk.

—    Es došos uz Jafo, — Sofers noteica. — Tur sameklēšu pārvaldnieku Maluhu, kuru minēja tirgonis Makars, un dabūšu no viņa zināt visu vajadzīgo. No turienes griezīšos atpakaļ uz Avalī. Ja tu laistu man

1 Jafo — tagadējā Jafas pilsēta Izraēlā.

Sidonā visur norisa tirdzniecība.

līdzi mazo Elisaru, viņš man būtu palīgs ceļā, jo es slikti redzu.

Am-Laili piekrita Šofera ierosinājumam.

— Es tev, Sofer, laidīšu līdz savu Eli. Tu viņu māci kā paša ben-benu1 un dari viņam daudz laba. Lai viņš redz svešu pilsētu — varbūt tas viņam noderēs.

Pirms došanās ceļā es un mani draugi sanācām zaru būdā aiz dārza. Hamalijels pārmeta man trīs saujas smilšu pār kreiso plecu, lai novērstu no manis briesmas un neveiksmes. Visi izstiepa īkšķi, laimi vēlot, un apsolīja apciemot manu māti, sargāt un neaizvilināt pie sevis manus baložus un vest balto ēzeļmāti ganīties gar grāvmalu.

— Bet tu neatstājies no vecā vīra Šofera, — viņi mani pamācīja, — un visvairāk sargies no tiem svešzemju tirgoņiem, kuri pārdod bērnus.

Otrā daļa KUR DAUDZ ZELTA — TUR DAUDZ BĒDU

1. Kuģis dodas jūrā

Kuģis stāvēja Sidonā un jūrā tam vajadzēja doties rītausmā. Tāpēc mēs jau vakarā ieradāmies pilsētā Ziemeļu ostas krastmalā un apmetāmies tur starp saiņiem, krūzēm un tauvu rituļiem. Uz kāda staba lielā akmens kausā dega zemes eļļa[9], drebošu gaismu apgaismodama kuģa laipas. Aiz šā kuģa, tumsā gaistot, drūzmējās citi kuģi.

Am-Laili, baltā vilnas apmetnī ietinusies, sēdēja man blakus. Es biju atlaidies guļus, galvu viņai uz ceļiem nolicis. Sofers, ar roku savu svītraino maisu aptvēris, snauda, šad tad pamozdamies un jautādams:

—    Vai saule vēl nav lēkusi?

Es skatījos, kā šurp un turp kustējās nesēju tumšie stāvi, kas stiepa uz kuģa saiņus, un nevarēju sagaidīt, kad mūs beidzot laidīs uz kuģa.

Tuvumā kurējās ugunskurs. Ap to bija sasēduši dīvainās drānās ģērbušies cilvēki, kas nemaz neatgādināja mūsu Avalī zvejniekus. Viens no viņiem stāstīja:

—    Jūras govi var izvilināt no dziļumiem, ja klusā bezvēja laikā sēž kuģa priekšgalā, žēlabaini raud un vilina: «Mazulīte, iznāc pie manis, manu drostaliņ.» Tā piepeldēs klāt un izbāzīs no ūdens savu strupo purnu ar diviem gariem kā naži priekšējiem zobiem. Tādās reizēs nesnaud, bet drīzāk trāpi tai ar harpūnu acī vai sānos zem kreisās lāpstiņas, citādi tā ar zobiem ieķersies kuģa sānos un apsviedīs to …

—    Ko tu stāsti par govi, — pārtrauca kāda cita balss. — Bet es pats savām acīm redzēju pasakainu kuģi, kas brīvi un bez kādas vainas iegremdējas jūras dzelmē, nirst tur kā pīle un, kad vien grib, atkal uzpeld virspusē. Tas bija slavenā jūras laupītāja Lala-Zora, saukta «Jūras valdnieka», kuģis…

—    Un tu to kuģi redzēji? Un paliki dzīvs? No šā cilvēku mednieka nagiem neviens nav izsprucis!

—   Es viņu ne tikai esmu redzējis, bet esmu arī bijis uz viņa pasakainā un brīnišķīgā kuģa …

—   Melo vien, tikai ar mēru! — iesaucās vīri pie ugunskura.

Es sāku ausīties un pielīdu viņiem tuvāk. Stāstītājs turpināja:

—   Jūs neskatieties, ka esmu kroplis, ka velku kāju un man grūti rīkoties ar vienu roku. Vienmēr tā nav bijis. Agrāk es biju bezbēdīgs, spēcīgs jūrnieks, un mani daudzināja kā labāko harpūnas metēju valzivju medībās …

—    Vai tu neesi Jonass? — pārtrauca kāds klausītājs un pamirkšķināja citiem. — Esmu dzirdējis par pravieti Jonasu, kuru aprijusi valzivs, pazelējusi viņu un atkal izspļāvusi ārā. Vai tikai tu neesi kropls no tiem laikiem?

—    Mani vis nesauc par Jonasu, un valzivs vēderā neesmu bijis, bet esmu gan bijis dzēlīgā Lala-Zora stingrajos nagos, un tas ir briesmīgāk par valzivi. Esmu braucis uz jūdu ķēniņa Zālamana kuģiem, kas tika sūtīti uz ļoti bagāto Ofiras zemi pēc zelta. Pavisam bija četrdesmit kuģu un uz katra kuģa pa simt jūrnieku — visi mūsu Anakas drošsirdīgie dēli…

—    Un tu, protams, bija drošsirdīgāks par visiem?

—    Jādomā, ka nebiju no sliktajiem, ja mani norīkoja par harpūnas metēju priekšējā kuģī. Eskadras komandieris dzinās pakaļ Lala-Zoram, bet šā «Jūras valdnieka» kuģi varēja pazīt jau no tālienes: tam bija sarkanas, ar dārgo Sidonas purpurkrāsu [10] krāsotas buras. Mūsu bargais komandieris bija pārliecināts, ka Lala- Zors viņam neaizmuks. Vējš norima, buras noplaka, un mūsu kuģi no divām pusēm airējot tuvojās laupītājam. Es, kā jau teicu, atrados priekšējā kuģī ar sagatavotu harpūnu. Pēkšņi redzu: Lala-Zora kuģis vairs nekust. Sarkanās buras tikko plivinās, un airi ir ievilkti. «Kas par brīnumu?» es domāju. «Vai Lala-Zora zeļļi būtu kļuvuši viņam neuzticīgi? Vai tikai negrib viņu izdot dzīvu?» Te piepeši buras saritinās, masts viegli nolaižas uz kuģa pakaļgalu, visas lūkas aizveras… Bet mēs tikai airējamies tuvāk. «Harpūnu!» no tiltiņa kliedz stūrmanis. «Harpūnu viņam sānos, lai pazūd burvestība!» Nu jau mēs esam pavisam tuvu, drīz saķersies kuģu malas. Es palaižu harpūnu, un tā ietriecas Lala-Zora kuģī, kas šķita mīksts kā delfīna sāni. Bet virves gals pēkšņi mani apvij kā čūska.

—    Burvestība! Skaidra burvestība! — sauca vairākas balsis.

—    Skaidrs, ka burvestība, — turpināja stāstītājs, — jo manu acu priekšā Lala-Zora kuģis ar priekšgalu uzreiz ienira nemierīgajos, sabangotajos jūras viļņos un zem ūdens strauji devās projām, vilkdams mani līdzi.

—     Ir nu gan melis! — kāds iesaucās. — Vai tad kuģi ar dzīviem cilvēkiem var pēc savas gribas iznirt no jūras dzelmes vai tajā ienirt? Tas nekad nav bijis un nebūs! Veselais saprāts mums teic, ka Baals un Molohs un citi lielie dievi tik gudri ierīkojuši šo pasauli, ka cilvēki staigā pa zemi, zivis dzīvo ūdenī, bet dzērve, ērglis un citi putni lido pa gaisu …

—    Bet vai tad Ikars, lielā meistara Dedala dēls, nelidoja pa gaisu?

—    Tas viss ir pasakas.

— Nestrīdieties! Turpini! Pastāsti — vai tu redzēji Lala-Zoru? Vai tiki runājis ar viņu?

—    Esmu redzējis, un tas notika tā …

Skaļš kliedziens pārtrauca valodas:

—   Kam jātiek uz kuģa? Ejiet pēc kārtas, negrūstie- ties uz laipām!

Māte mani apkampa tik stipri, it kā mani kāds gribētu viņai atņemt.

—    Pielūko, Eli, katrā ziņā sameklē tēvu un dabū zināt, kas ar viņu noticis. Bet, ja viņš ir miris, aizej pie viņa kapa, noliec galvu, piemini viņu un atstāj vienu kausiņu ar biezputru, otru ar eļļu. Un tad nekavējies nevienu lieku stundu, steidzini labo vectētiņu Šoferu drīzāk atgriezties mājās. Un neej tuvu pie kuģa malas, ka neiekrīti jūrā …

—    Ko tu baidies, Am-Laili, es taču neesmu vairs mazais bērns! Tagad es redzēšu svešu zemi un braukšu ar lielu, īstu kuģi!

Es apkampu māti, paķēru savu maišeli ar plāceņiem, krūzi ar pienu un devos pakal Soferam pa laipām uz kuģa.

Mēs nezinājām, kur piemesties. Kuģis likās liels, kamēr to būvēja, bet tagad tas bija tā piekrauts ar visādiem saiņiem, ka uz tā bija ļoti saspiesti. Grūstīdamies un uz kājām minot, mums garām skraidīja kuģinieki.

—    Paklau, tie taču ii paziņas: tas ir vecais ozola sakārnis ar atvasīti! (Es pazinu stalto jūrnieku, kurš man krastā skaidroja, kā būvē kuģus.) Jūs arī braucat? Uz kurieni? Uz Jafo? Labi. Rāpieties tur augšā! — viņš mums norādīja uz kuģa kaktu.

Sirmgalvis ar grūtībām tika augšā; mēs atlaidāmies uz maisiem, netālu no stūres vīru laukumiņa, un no turienes vērojām, kas notiek uz kuģa.

Mums priekšā uz vienpadsmit soliem sēdēja airētāji, gariem matiem, pinkainām bārdām apauguši. Daži no viņiem bija piekalti ķēdē. Citi, pret malu atspiedušies, snauda, citi dobjās balsīs sarunājās. Airētāju vidū slējās resns masts, pie kura ar virvēm bija piestiprināts šķērskoks ar ievilktu buru. Kuģis bija pilns ar daudziem ceļiniekiem-. Tie sēdēja starp savām mantām, trokšņoja, strīdējās un rājās.

—    Gatavoties! — nodārdēja skanīga balss. Stūrmaņa laukumiņā stāvēja pazīstamais jūrnieks un, vara tauri pie mutes pielicis, izkliedza pavēles: — Noņemt laipas!

Dēļi, pa kuriem varēja uzkāpt uz kuģa, strādnieku satverti, aizslīdēja uz krastu. Man kļuva baigi un skumji, gribējās lēkt atpakaļ krastā, kur rīta dūmakā baloja Am-Laili apmetnis.

—    Atdot galus!

Divas resnas tauvas, apmestas ap stabiem krastmalā, atslāba, noplakšķēja ūdenī, līdz beidzot tās uzvilka uz kuģa.

Jūrnieki ar garām kārtīm atgrūdās no krasta, un mēs lēnām devāmies uz priekšu.

—    Airus! — noskanēja stūrmaņa balss.

—   Airus! — atkārtoja uzraugs.

Airētāji sakustējās, pacēla airus

un ielaida tos ūdenī. Nošvīkstēja pletne un kāds iekliedzās — pletnes cirtiens trāpīja airētājam, kurš laikā nebija ielaidis airi ūdenī.

—          Uz priekšu! Viens! Viens! Viens! — kliedza uzraugs, stāvēdams uz tiltiņa starp soliem un vienmērīgi bungādams ar veserīti padēli.

Airētāji, resnajos airos ieķērusies, mazliet piecēlās, tad metās atpakaļ, it kā uz muguras krizdami, un tad ar krūtīm spieda uz leju airus. Kuģis sāka vienmērīgi slīdēt pa tumšo, kluso Sidonas ostu.

Mēs bijām nokļuvuši pie šaurās izejas jūrā, kur uz diviem akmens stabiem dega dūmainas ugunis. Cauri tumsai kāda balss norūca:

—    Kas tur brauc?

—          «Ziemeļzvaigzne», īpašnieks — Makars no Sidonas, — stūrmanis iekliedza taurē.

—    Brauciet laimīgi! — tā pati balss atbildēja.

Sargi, tumšos apmetņos ietinušies, ar šķēpiem rokās

vienaldzīgi nolūkojās, kā mēs pabraucam garām akmens vārtiem.

Es paskatījos atpakaļ. Piestātne vairs nebija redzama. Priekšā krāca nemierīgā jūra.

Tiklīdz pabraucām garām akmens molam, mēs iekļuvām miglā. Viļņi pacēla kuģi un trieca mums pāri šļakatas.

Debess aiz Libānas kalniem ātri sārtojās, un, kad uzlēca saule, sārto mākoņu aitiņas aizpeldēja pāri tumši violetajai jūrai un drīz izgaisa.

Es izņēmu no maišeļa divus plāceņus un vienu iedevu Soferam, bet viņš atteicās, ievīstīja galvu apmetnī, kaut ko murmināja un rādīja uz jūru:

—          Mūsu dzīve izzudīs kā šo mākoņu pēdas, tā pagaisis kā saules staru kliedēta migla. Ak, bargie viļņi, jūsu šūpās man kļūst nelabi, un jūs sākat mani mocīt! Daudz mierīgāk jāt ar ēzeļmāti!

Feniķiešu monēta.

Es ķēros pie plāceņa, līdz pamanīju kādu mani cieši vērojam. Tas bija pirmais airētājs, stalts, muskuļains,

ar gariem matiem līdz pleciem, bet bez bārdas. Laikam viņam bija tikai gadu astoņpadsmit. Smaidīdams viņš uzlūkoja gan mani, gan plāceni. Airētājs, vese- rīša sitienos klausoties, centīgi cilāja lielo airi, kājas važai žvadzot. Es nokāpu pie viņa un noliku tam blakus uz sola pāris plāceņu. Ar vienu roku turpinādams airēt, ar otru viņš gribēja paņemt maizi. Bet uzraugs ar pletnes galu uzlaida pa viņa kailo muguru. Airētājs tikai saviebās, jautri pamirkšķināja man ar acīm un turpināja airēt. Tai brīdi atskanēja stūrmaņa balss:

—    Ievilkt airus!

Uzraugs skaļi atkārtoja:

—    Ievilkt airus!

Visi divdesmit airētāji reizē pacēla airus un pievilka tos pie kuģa sāniem. Vīri jau bija slapji un slaucīja sviedrus, kas aumaļām tecēja pa krūtīm.

—   Pateicos, pateicos, — sacīja airētājs, manus plāceņus tiesādams.

Citi airētāji degošām un kārām acīm skatījās uz mani. Es jau taisījos siet vaļā maišeli, bet Sofers man stingri pateica:

—    Ceļā par visu vairāk taupi maizi, sandales un spieķi.

Es paspraucos uz priekšu, uz kuģa priekšgalu, un no turienes sāku skatīties, kā viens kuģinieks veikli uzrāpās mastā, kā viņš nogāja gar šķērskoku un ātri atraisīja viives, kas augšā saturēja saritināto buru.

Rūtainais buru audekls noslīdēja lejā, piepūtās, un vējš sāka dzīt kuģi. Kuģa šūpošanās mazinājās, vairs neklaudzēja un nečīkstēja airi, bija dzirdami tikai vēja auri takelāžā un ūdens šļaksti pret kuģa stāvajiem sāniem.

2. Maiss bez saimnieka

Es izstiepos uz klāja1 kuģa priekšgalā un vēroju dzidro, zaļgano jūras dzelmi, kur reizēm šaudījās lielu zivju zilganas ēnas.

Tuvumā gulēja vairāki ceļinieki; atspieduši galvu pret saviem izrakstītajiem vilnas maisiem, viņi gulēja, izvārguši pēc ilgās gaidīšanas iepriekšējā naktī. Apkārt bija sakrauti ādas saiņi un ar drēbi pārsieti grozi, kādos parasti pārvadā dateles, vīģes un citus augļus.

Tuvumā bija atlaidies kāds ceļinieks, apsedzies ar abaju zem kura bija redzamas divas iedegušas kājas; vienai kājai zem ceļgala bija balta, slīpa rēta. Es saritinājos, spožajā saulē acis piemiedzis; varēju redzēt nepazīstamā cilvēka seju ar līko degunu.

Pēkšņi viena viņa acs pavērās, paskatījās uz manu pusi un atkal aizvērās. Svešinieks negulēja, tikai izlikās guļam. Es pagriezos uz otriem sāniem un sāku lūkoties uz mūsu Sidonas krastu.

Dūmakainā tālē kā milzīga pūķa mugura stiepās Libānas kalnu kores, un augstu debesīs slējās to kailās, iesārtās klinšu virsotnes. Mežiem apaugušās atradzes stiepās līdz pašai jūrai. Sur tur pāri dārziem slējās atsevišķas palmas, un vējš šūpoja viņu plūksnotās galotnes.

Es atkal pievērsos kuģa klājam. Mani pārsteidza, ka viens no lielajiem ādas maisiem sakustējās. Tam vidū radās caurums, kas pletās arVien platāks, līdz beidzot pa to pasniedzās tieva roka. Šī roka man likās pazīstama — tā bija vienos vasaras raibumos. Roka sniecās uz kaimiņa grozu, piesardzīgi atrāva un pacēla piešūtā pārsega malu un sāka no groza vilkt savā maisā vīģes. Tad šī roka apstājās un rādīja man kaut kādas zīmes.

Vai es varēju šo roku nepazīt? Tā allaž turēja vienu vai pat divus rutkus. Bet kā Hamalijels bija nokļuvis uz kuģa un vēl ādas maisā? Tad roka pazuda, un maiss kļuva atkal nekustīgs. Es dzirdēju, ka man aiz muguras kāds ceļinieks sakustas un uzsāk sarunu ar kaimiņu.

Es piecēlos, pagājos pa kuģi garām airētājiem, kas atpūtās, un uzkāpu laukumiņā, kur vajadzēja būt stūrmanim. Viņš bija pusguļus atlaidies uz sedziņas, bet viņa vietā stāvēja kāds kuģinieks un deva. pavēles stūres vīriem. Notupies sedziņas malā, es gaidīju, lai stūrmanis sāk ar mani runāt. Viņa mierīgās acis raudzījās tālumā. Ausī spīdēja mazs vara auskariņš. Kaklā viņam bronzas ķēdīte ar veselības sargātāju zaļu akmeni.

Es ieklepojos, lai pievērstu viņa uzmanību.

—      Vai tu haizivi redzēji? — viņš, galvu nepagriezis, man jautāja. — Skaties tur: vai redzi, kur pa ūdeni slīd haizivs slīpā spura?

Es skatījos, kurp rādīja jūrnieks, un saulē mirguļojošā ūdens virsā ieraudzīju jūras briesmoņa slīpo, tumšo spuru.

—      Tā seko mums pa pēdām jau no pašas Sidonas, — stūrmanis sacīja, — visu laiku cerēdama, ka te kāds nomirs un to iesviedīs jūrā …

—      Bet es atnācu pateikt, — es pārtraucu jūrnieku, — ka te uz kuģa maisā paslēpts kāds mūsu zēns no Avalī.

Stūrmanis piecēlās un stingri paskatījās uz mani.

—    Pielūko, runā taisnību!

—     Paskaties pats! Varbūt zēns ir nozagts, lai pārdotu verdzībā.

—    Ejam, parādi man!

Stūrmanis nokāpa lejā, un mēs aizspraucāmies uz kuģa priekšgalu. Adas maiss nu bija aizvirzījies sānis un atradās pie pašas kuģa malas.

Stūrmanis noliecās pie maisa, paspēra to ar kāju un sāka taustīt biezo vēršādu.

—      Kam pieder tas maiss? — viņš jautāja krustām šķērsām sagulušajiem ceļiniekiem. — Kam tas maiss, es prasu?

Gulētāji grozījās, cēlās augšā, daži piegāja pie maisa, bet neviens par savu to neatzina.

—      Uzmodiniet arī tos zeļļus! — stūrmanis rādīja uz cilvēkiem, starp kuriem gulēja ceļinieks ar rētu kājā.

Viņus uzmodināja. Vīrs ar rētu kājā, žāvādamies un cītīgi acis berzēdams, atbildēja:

—     Nezinām, nezinām, kam pieder šis maiss. Kāpēc velti modinājāt?

Tad stūrmanis pārgrieza siksniņas, ar kurām bija savilktas maisa malas. No maisa parādījās izspūrusī Hamalijela galva, pēc tam izlīda arī viņš pats. Rokā viņam bija vairākas vīģes.

—    Kā tu te tiki? — stūrmanis jautāja. Hamalijela galva, pēc tam izlīda arī viņš pats. Rokā rādīja, ka viņš ir kurlmēms un nevar parunāt.

—    Tas ir mūsu Avalī zēns, zvejnieka dēls, — es pateicu un iesaucos: — Hamalijel, ak tu šķībaci, nu runā taču!

Viņš pieskrēja pie manis un sāka čukstēt man ausī:

—    Es nedrīkstu runāt. Tie vīri, kas mani sagūstīja, iebāza maisā un pavēlēja klusēt, lai man jautātu ko jautādami. Citādi viņi mani izķidāšot kā cāli.

Hamalijels aizlika mutei priekšā plaukstu un izbijies paskatījās apkārt, tad atkal sāka dīkt, purināt galvu un uz jautājumiem vairs neatbildēja.

—    Nāc man līdzi pie kuģa pārvaldnieka, — sacīja stūrmanis, Hamalijelu pie rokas paņēmis.

Kuģa pakaļgalā bija ierīkota neliela kajīte ar lodziņu, kas bija aizsegts ar raibu aizkaru. Pa lodziņu palūkojās kāds vecs vīrs. Stūrmanis pastāstīja, kas noticis. Kuģa pārvaldnieks lodziņā tikai nosvepstēja:

—    Mani te nolicis mūsu saimnieks Makars, lai nekas uz kuģa nezustu un lai Makara bagātības augtu un vairotos. Ja maisam nav īpašnieka un tas atrasts mana saimnieka kuģī, tad tas pieder viņam. Blēdīgais puika negrib runāt, jo viņš ir melis un krāpnieks un gribēja braukt par velti. Par mānīšanos zēns tiks sodīts un kļūs par Makara vergu.

Tad Hamalijels, acis iepletis, iebrēcās:

—    Es esmu brīvā Sidonas zvejnieka dēls! Mēs nekad neesam bijuši vergi, un es arī negribu būt vergs!

—    Kā es teicu, tā būs! Stūrmani Ben-Kadeh, turi viņu pie sevis, bet, ja viņš domā bēgt, uzmauc viņam kaklā siekstu.

Pārvaldnieks aizrāva aizkaru, un no turienes varēja tikai dzirdēt viņa smalko, spiedzīgo kāsu.

Stūrmanis paņēma pie rokas Hamalijelu un devās ar viņu augšup uz laukumiņu. Hamalijels nepretojās,

vairs neraudāja, pakasīja pakausi un sajauca vēl vairāk savu cekulu.

—           Kolīdz mani mazāk uzmanīs, es aizbēgšu, — viņš man pačukstēja.

Mēs ar Hamalijelu apsēdāmies. Stūrmanis stāvēja, kājas izpletis. Viņa seja bija drūma, un viņš uz mums neskatījās. Klusībā es šķendējos, ka viņš negrib palīdzēt Hamalijelam. Pēkšņi mans draugs iesaucās:

—          Skaties, Eli, tur tās laivas! Te taču zvejo mūsu Avalī zvejnieki.

Bars melnu laivu bija plaši izklīdušas pa jūru. Zvejnieki vilka laivās garu vadu. Tīklu acīs iestrēgušās zivis laistījās kā sudrabainas dzirkstis.

—           Eli, sargies no cilvēka ar rētu! — iesaucās Hamalijels, uzlēca uz kuģa malas un metās ūdenī.

Viņš ātri peldēja uz laivām. Kā jau zvejnieka dēls, viņš peldēja labi. Bet līdz laivām nebija vis tik tuvu.

Tuvākajā laivā es pazinu veco zvejnieku Mesulamu un viņa trīs dēlus — Harimu, Elamu un Asuru. Kaut

Hamalijels ātri peldēja uz laivām.

nu tik Hamalijels aizpeldētu līdz viņiem — tie viņu nevienam neatdos!

Stūrmanis kļuva bargs un briesmīgs. Paķēris tauri, viņš kliedza:

—    Drīzāk airus! Nolaist buru!

Airētāju uzraugs atkārtoja viņa kliedzienu. Nošvīk- stēja pletne, modinādama iesnaudušos airētājus, un divdesmit smagi airi iecirtās ūdenī. Iečīkstējās koka trīsis, un šķērskoks ar buru viegli noslīdēja lejup.

—   Labo atpakaļ, kreiso uz priekšu! — kliedza stūrmanis.

Airētāji sasprindzināja visus spēkus. Labās puses airētāji, kājās pielēkuši, visiem spēkiem airēja atpakaļ, bet kreisajā pusē airēja uz priekšu, un kuģis, gaitu samazinādams, sagriezās un ar priekšgalu virzījās uz Hamalijela pusi.

Stūrmanis pieliecies stāvēja kā plēsīgs, lēcienam sagatavojies zvērs. Rokā viņam bija smaga harpūna ar asu āķi galā. Vai tiešām viņš tik uzticīgs saimniekam, ka grib harpūnu ietriekt Hamalijela kaulainajā mugu-

Stūrmanis pieliecies stāvēja kā plēsīgs zvērs.

riņā? Mans draugs, kā zutis locīdamies, peldēja uz priekšu, reizēm pamezdams skatienu atpakaļ un pūlēdamies jo drīzāk attālināties no kuģa.

—    Airus uz priekšu! — stūrmanis kliedza.

Kuģis nodrebēja airu triecienos un paātrināja gaitu. Mēs jau bijām gluži tuvu Hamalijelam. Es skaidri redzēju viņa slapjos, salipušos matus, redzēju, kā viņš izspļauj ierīto ūdeni.

Bet tad netālu no Hamalijela es pamanīju haizivs melno, spīdīgo spuru. Kā asmenis tā traucās pa ūdeni, pamezdama aiz sevis putās sakultu svītru. Briesmonis tūlīt būs klāt, apsviedīsies augšpēdu un ar asajiem zobiem sagrābs laupījumu.

Dzidri zaļganajā ūdenī iezīmējās haizivs brūnais rumpis, pazibēja tās baltais vēders ar tumšajiem plankumiem. Tai brīdī džinkstēdama pa gaisu aiztrauca stūrmaņa drošās rokas raidītā smagā harpūna un iecir- tās haizivs resnajā vēderā. Tā augstu palēcās. Haizivs aste pasitās gaisā, un ar purnu tā slīdēja lejup, gribēdama noslēpties tumšajā jūras dzelmē, bet cieši novītā, pie harpūnas piesietā virve savilkās kā stīga un nelaida briesmoni vaļā. Tumšsārtas asinis saduļķoja ūdeni.

—    Labējie airi atpakaļ, kreisie — uz priekšu! — nodārdināja stūrmaņa balss.

Atkal vīru cilātie airi sakūla ūdeni, atkal kuģis pagriezās.

—    Pacelt buru! Ievilkt airus!

Šķērskoks ar buru atkal pacēlās līdz masta galam, un vējš piepūta audeklu.

—   Treknā cūka! — smiedamies noteica stūrmanis un padraudēja ar dūri haizivij. — Tagad tu veselu nedēļu ar savu speķi barosi mūsu airētājus.

Es varēju saskatīt, ka zvejnieka Mesulama sirmā bārda noliecās līdz ūdenim: kopā ar vienu no saviem dēliem viņš vilka laivā vājiņo Hamalijelu. Zvejnieki kaut ko sauca, bet mūsu kuģis, vēja dzīts, jau trauca projām no laivām.

Seši kuģinieki vilka augšā vēl dzīvo haizivi, bet divi stāvēja ar paceltiem smagiem dzelzs cirvjiem, lai to nobeigtu.

4. Gar Feniķijas krastiem

Mūsu kuģis bija labi būvēts: tam bija ātra gaita, tas apsteidza citus stāvsānu kuģus, viegli klausīja stūres airiem un bija stūrmanim raiti vadāms.

Mēs kuģojām gar krastu uz dienvidiem. Apstājāmies pie lielas apdzīvotas vietas Sareptas. Tad pabraucām garām bagātajai Tīras pilsētai.

— Tās mūri ir augstāki un stiprāki par Sidonas mūriem, — pastāstīja Ben-Kadehs. — Arī Tīras ostā ir šaura ieeja, kuru uz nakti aizšķērso ar stiprām ķēdēm.

Mēs pabraucām garām lielām apdzīvotām vietām Ahzipai, Akai un Dorai. Priekšā bija pilsēta Jafo, kur centīsimies no kāda Maluha kaut ko uzzināt par tēva likteni.

Kuģis trīs reizes pieturēja: uz dienvidiem no Baltā zemes raga, Doras pilsētiņas tuvumā un pie Falikas upītes grīvas.

Nelielajās ostās ūdeņi bija rāmi, un kuģis nešūpojās. Ceļinieki nokāpa krastā, sakūra ugunis un vārīja ēdienu. Arī dažiem airētājiem atļāva nokāpt krastā. Lielā katlā viņi vārīja haizivs gabalus ar sīpoliem un ķiplokiem un pēcāk nesa ēdienu uz kuģa palikušajiem airētājiem. Pie soliem piekaltie dauzīja ar airiem un pieprasīja arī viņus laist krastā. Uzraugs iztālēm lamāja viņus un pliukšķināja pletni.

Visi kuģinieki uz nakti apbruņojās ar šķēpiem un pie jostas piesēja platus zobenus. Vai viņi baidījās no airētāju uzbrukuma vai bēgšanas — es nezinu, bet sargu nekustīgie stāvi bija nomodā: viens uz stūrmaņa laukumiņa, otrs — kuģa priekšgalā.

Katru nakti Sofers piesēja manas vilnas jostas galu sev pie rokas. Bet reizes divas, Soferam guļot, es atraisīju jostu un skrēju krastā paklausīties ceļinieku stāstus par piedzīvojumiem tālajās zemēs.

Kuģis tuvojās Jafo. Rīta miglas beidzamās driskas pazuda tālē un izgaisa saules staros. Jūra vēla lielus viļņus, sakūla tos baltās putās, triecot pret tumšajām zemūdens klinšu grēdām.

Kā lai tiek pāri šīm zemūdens klintīm, kur ūdens mutuļo un puto, draudēdams visu samalt skaidu skaidās?

Viņpus zemūdens klintīm bija saskatāma Jafo — maza, ar robainu mūri apjozta pilsētiņa. Namiņi šai pilsētā balti un dzelteni, it kā cits uz cita saguluši dzeltena paugura nogāzē.

Aiz zemūdens klintīm pie paša krasta šūpojās vairāki kuģi. Smilšu sēklī bija izmests daudz baļķu, bet cilvēki, brienot līdz viduklim ūdenī, vilka tos krastā. Šie baļķi bija atvesti no Sidonas ķēniņa Zālamana pilīm.

Šauras laivas ar augsti izslietu priekšgalu un pakaļgalu apstāja mūsu kuģi un šūpojās virs dzidrās dzelmes. Iedegušie, puskailie laivinieki skaļi piedāvājās ceļiniekus aizvest krastā.

Kuģa pārvaldnieks, gāzelēdamies un samiegojušos seju vaibstīdams, iznāca uz klāja, tērpies dārgās aveņkrāsas drānās ar zelta bārkstīm, greznojies dārgiem gredzeniem un zelta rokassprādzēm ap tuklajām rokām. Noraizējies viņš pavēlēja stūrmanim:

—    Piebrauc pie paša krasta! Laid kuģi uzmanīgi pāri zemūdens klintīm …

Ben-Kadehs strupi pārtrauca viņu:

—     Tu mani traucē! Savu darbu es pats protu. Rūpējies par kravu un nekomandē. Ja tu jauksies manā darbā, kuģis uzskries uz akmeņiem un apsviedīsies kā bruņurupucis.

Feniķiešu apavi.

Feniķiešu apavi.

Ben-Kadehs stāvēja uz laukumiņa drošs un mierīgs, un visi airētāji skatījās uz viņu, gaidīdami viņa rokas mājienu. Bura bija nolaista, airi sakūla ūdeni, un kuģis devās uz zemūdens klintīm. Kad bijām tām gluži klāt, varens vilnis pacēla kuģi un pārsvieda to pāri melnajiem akmeņiem tieši klusajā līcī. Te kuģis apstājās pie sēkļa, kuģinieki ar tauvām nostiprināja to pie klints un nolaida no kuģa kāpnītes. Pirmais krastā nokāpa pārvaldnieks. Pirmo soli uz cietas zemes sperot, viņam pasniedza kausu ar vīnu. Viņš mazliet vīna nošļakstīja zemē, bet pārējo izdzēra. Tad

viņš pacēla rokas uz augšu, pateikdamies dievam Baalam, ka tas viņu pasargājis no visām briesmām uz jūras. Viņš tikai aizmirsa pateikties stūrmanim Ben- Kadeham, kas bija uzbūvējis tik labu kuģi un mācējis to vadīt pa nemierīgajiem viļņiem.

Sofers piegāja pie pārvaldnieka:

—    Visu ceļu no Sidonas esmu braucis kopā ar tevi, bet nezinu tava vārda . ..

Pārvaldnieks izstiepa lūpu un izpleta visus pirkstus, kas laistījās dārgakmeņos.

—    Vai tad tu nekad neesi dzirdējis par galveno pārvaldnieku Maluhu pie Sidonas tirgoņa Ma- kara, kura īpašumā ir tūkstoš zelta stieņu?

Sofers iesaucās:

—    Bet es tīšām braucu šurp uz Jafo, lai satiktu tevi, ak, Maluh Dižais! Mani pie tevis sūtīja tavs saimnieks Makars, un viņš man teica, ka es kā dziednieks varēšot tev palīdzēt. Man jāsameklē kāds Sidonas namdaris Jakirs, šā zēna tēvs, un tikai tu vari man palīdzēt.

—    Vai es varu paturēt prātā visas skudras, kas manā priekšā pa ceļu tekājušas? Vai es varu atcerēties visus strādniekus, kuri caurbraucot pabijuši Jafo pilsētā? Visi viņi ir braukuši pēc ķēniņa Hirama pavēles — lai tas mūžam dzīvo, lai ir sveiks un vesels! Jā, es pašreiz braucu uz Jeruzalemi. Dodies arī tu uz turieni, tur tad visu dabūsi zināt. Uzmeklē manu māju — katrs tev parādīs sidonieša Maluha māju. Un neaizmirsti paņemt līdz visas zāles pret slimu vēderu — varbūt tu mani izdziedināsi.

— Vai tad tu nekad neesi dzirdējis par Maluhu?

Maluhs piegāja pie pelēka, ar lentēm izpušķota un zvārguļiem apkārta mūļa. Kalpi pacēla Maluhu un iesēdināja mīkstos spilvenos, kas ar siksnām bija piesieti pie dzīvnieka muguras. Daudzo sagaidītāju

ielenkts, Maluhs jāja uz Jafo pilsētas vārtiem. Pa priekšu tecēja divi kalpi, kas ar nūjām klīdināja pretimnācējus. Viņi sauca:

—   Grieziet ce]u viņa spožajai gaišībai Maluham Dižajam!

Sofers kaulējās ar zemniekiem, kas bija ietinušies svītrainos vilnas apmetņos. Tie vilka ēzelīšus un piedāvājās mūs abus aizvest līdz pašai Jeruzalemei. Lētāk par visiem prasīja kāds zemnieks ar diviem lieliem, taču ļoti izkāmējušiem ēzeļiem, kas, pēc viņa vārdiem, esot spēcīgi kā kamieļi un žigli kā brieži. Sofers uzsēdās vienā ēzelī, otru apkrāva ar mūsu maisiem. Es gāju blakus, bet dzinējs mudināja ēzeļus ar viciņu un klaigāja:

—   Nu, nu, skaistulīši, drīzāk uz priekšu! Drīzāk aiz- tecēsit — drīzāk tiksit atpakaļ!

Dzinēju sauca Hasabijs. Viņš mūs aizveda uz laukumu pilsētas vārtu tuvumā, kur pulcējās ceļinieki, kas devās uz Jeruzalemi.

—    Vieni doties ceļā nevaram, — viņš sacīja. — Uzbruks laupītāji, atņems manus ēzeļus, novilks beidzamo kreklu, pašu samīdīs kājām un pametīs klajā laukā. Vajag pagaidīt, kad salasīsies vairāk cilvēku un atnāks karavīri.

Laukumā bija sapulcējušies gan kājnieki, gan zirdzinieki. Visi gaidīja karavīrus. Tie drīz atnāca un atdzina veselu baru novājējušu un noskrandušu zemnieku. Tie lamājās un kliedza uz karavīriem:

—    Kāpēc jūs mūs aizvedāt no mūsu tīrumiem? Mums vajadzēja ievākt ražu. Kas mūsu vietā strādās?

—    Ejiet, ejiet! — atteica karavīri un bikstīja viņus ar šķēpiem. — Nav mūsu vaina, ka jūs dzenam. Ķēniņš Zālamans ceļ templi un pilis. Viņam vajadzīgi strādnieki — akmeņkaļi un zemes racēji. Viņam ir tiesības ar jums darīt, ko vien viņš grib.

Bet zemnieki sauca pretim:

—    Kas tās par tiesībām? Ķēniņš aizdzen mūsu dēlus un liek skriet pa priekšu viņa kara ratiem, par velti art viņa tīrumus un ievākt viņam ražu. Arī mūsu meitas viņš spiež ierīvēt sevi smaržīgām ziedēm, gatavot ēdienu viņa kalpiem. Viņš atņem mums labākos vēršus, ēzeļus un aitas, atstādams mūs gluži nabagus, un mierinātāja mums nav nekāda …

Karavīri pavērsa šķēpu smailes pret zemniekiem, ieskanējās taures, un visa karavāna, putekļu mākoņos trokšņojot un kliedzot, devās ceļā. Dzinējs Hasabijs čukstot paskaidroja:

—    Jeruzalemē pār zemi valda gudrais ķēniņš Zālamans. Viņam ir tūkstoš sievu, un katrai sievai viņš ceļ savu pili. Tās visas ir jāizvieto ar kalponēm un katra savā mājā, lai tās neplēstos, bet mēs, zemnieki, visus viņus barojam, un pašiem atliek tikai bads.

Pilsētas vārtos stāvēja sargi, un katram, kas gāja garām, vajadzēja viņiem kaut ko atstāt: gabalu maizes vai sīpolu.

Gar ceļu šad tad bija redzami ar zemes valni apjozti torņi. Torņu augšējos laukumos stāvēja karavīri un, ar roku acis aizēnodami, vēroja mūs garām aizejam.

—    Te klejo laupītāju bari — no ķēniņa jūga aizbēgušie zemnieki, — pastāstīja dzinējs. — Tāpēc karavānu apsargāšanai ķēniņš Zālamans ar Tīras ķēniņu Hiramu pie ceļiem izvietojuši karavīru vienības. Bet paši karavīri aptīra ceļiniekus tāpat kā laupītāji. Un atkal mierinātāja mums nav.

Vakarpusē karavāna apstājās neliela strauta malā pie cietokšņa «Aizas rīkle» [13]. Karavīri nostājās sardzē ap nometni, un visu nakti man bija jādzird sargu uzsaucieni un šakāļu gaudošana. Es nevarēju aizmigt.

Raudzījos zvaigžņotajās debesis un sapņoju nākamajā dienā satikt tēvu.

Pēc «Aizas rīkles» ceļš tecēja kalnup, vijās pa dziļām gravām. Kalnu nogāzēs pagadījās olīvkoku birzis. Kad sasniedzām Zamuela kalna pāreju, visi iesaucās: — Redz, kur gudrā ķēniņa Zālamana pilsēta!

4. Zelta un asaru pilsēta

Es ieraudzīju ieleju, kuras vidū pacēlās vairāki pakalni. Pirmajā, tuvākajā, bija kāds ciematiņš ar tikpat nabadzīgām būdiņām kā pie mums. Vienām jumti bija lēzeni, citām apaji kā pusābols. Šur tur starp būdiņām slējās vientuli koki.

Viņpus ciematiņa aizstiepās dzija grava, aiz kuras otrajā pakalnā bija saskatāma skaista, balta, ar robainu mūri apjozta pilsētiņa. Uz mūriem pacēlās četrstūraini torņi. Laukumā pilsētas vidū varēja saredzēt vairākas lielas, skaistas ēkas; vienas ēkas jumts spīdēja kā zeltā.

Ceļinieki stāstīja, ka tās esot ķēniņa Zālamana pilis un tempļi. Sofers rādīja uz pilsētu:

—    Redzi, te cilvēkam ir viss, lai viņš varētu dzīvot bez bēdu. Bet vieni grib, lai viņiem būtu vairāk nekā citiem, un atņem zemniekam viņa beidzamo maizes donu un vienīgo aitu un tad būvē šos mūrus un torņus, lai sargātu salaupīto. Ak, asaru un asiņu pilsēta!

Mūsu karavāna devās ielejā. Kad bijām sasnieguši Jafo pilsētas vārtus, karavāna apstājās. Bruņotie sardzes vīri apstaigāja visus ceļiniekus un ievāca no katra kaut ko par atļauju ieiet pilsētā.

—    Vai ķēniņš Zālamans nav gudrs? — noteica mūsu pavadonis. — Viņš cērp vilnu gan no savām, gan citu aitām.

Pie vārtiem zem nojumēm sēdēja daudz pārdevēju. Tiem priekšā uz letēm bija saliktas vārītas dzīvnieku iekšas un plācenīši, tā ka paēst varēja, cik sirds kāro, ja vien bijis ko maksāt.

Sofers samaksāja sardzes vīriem par mums trim, un mēs devāmies cauri lielajiem mūra vārtiem pilsētā.

— Redz, kur gudrā ķēniņa Zālamana pilsēta!

Dzinējs veda mūs pa šaurajām, trokšņainajām ielām uz karavānu novietni — plašu pagalmu, no četrām pusēm apjoztu ar mūra piebūvēm, kurās atradās daudzas vienādas nišas. Katrā nišā varēja kurt uguni. Dūmi aizplūda pa caurumu velvētajos griestos.

Viss pagalms bija pilns ar kamieļiem un citiem nastu nesējiem dzīvniekiem. Gandrīz katrā nišā pie ugunskuriem sēdēja ceļinieki un vārīja ēdienu.

Mēs uzgājām brīvu nišu, nolikām tur savus maisus; Hasabijs piesēja pie staba ēzeļus un nobēra tiem priekšā kapātus salmus. Viņš solījās nekur neiet un sargāt mantas, bet Sofers, paņēmis vairākas pudelītes ar zālēm, devās ar mani uz pilsētu.

Ielas bija tādas pašas kā Sidonā — šauras, pilnas ar cilvēkiem, kas ieradušies no svešām zemēm. Sad tad pagadījās izrotāti rati; tajos sēdēja kāds dižvīrs, un kalps virs viņa galvas turēja raibu saulessargu.

Mūsu ceļu šķērsoja mūris ar vārtiem, pie kuriem sēdēja karavīri un spēlēja kauliņus. Karavīri, izjautājuši, pie kā mēs ejam, ļāva mums iet tālāk. Mēs nonācām šaurā laukumiņā, kur gar malām bija skaistas, meistariski būvētas mūra ēkas. Viena ēka, augstāka un lielāka par citām, bija celta no gludiem, aptēstiem, gaišiem akmeņiem; sienās bija iedarinātas trīs logu rindas ar raibiem aizkariem un koka režģiem. Ēkai bija vara plākšņu jumts, kas laistījās zelta spožumā.

Šīs ēkas bija ķēniņa slavenais templis un pilis.

Te visi strādāja būvdarbos. Strādnieki uz koka veltņiem vilka akmens bluķus, skaldīja tos, līdzināja klinšainos zemi, krāva aptēstas plāksnes un pietriepa tās ar kaļķiem.

Sofers kratīja galvu un čukstēja:

— Cik daudz tādu cilvēku kā tavs tēvs Jakirs atstājuši savus kaulus ķēniņa Zālamana piļu būvēs!

Es pavilku Šoferu sāņus. Vienmērīgiem soļiem pretim nāca vairāki karavīri ar šķēpiem un spīdīgās vara ķiverēs. Četri gara auguma nēģeri nesa zeltā izrakstītas nestuves. Tajās bija atlaidies kāds vīrs ar iesirmu bārdu un gariem, sprogainiem matiem. Ap galvu tam bija zelta stīpiņa. Blakus nestuvēm gāja zēns manos gados, arī ģērbies kā karavīrs; viss apbruņojums —

vara ķivere, spīdošas krušu bruņas un šķēps — bija īsts, tikai mazāks.

Nestuvēs sēdošais cieši nopētīja Šoferu, pamāja ar aprocēm greznoto roku, un nesēji apstājās.

—    Kas tu esi, vecais vīrs, no kurienes tu nāc?

Zeltaini svēdrotais, purpursārtais apģērbs un pavadoņu bijīgā klusēšana liecināja, ka nestuvēs ir kāds ļoti dižs cilvēks.

Es, atdarinādams Šoferu, arī sakrustoju rokas uz krūtīm un paklanījos līdz zemei. Sofers atbildēja:

—    Manas acis slikti redz. Es nepazīstu, kas ar mani runā. Tāpēc piedod, ja nevaru tev parādīt to godu, kuru tu droši vien esi pelnījis. Esmu Sofers-rafa, ceļinieks un dziednieks, cilvēku slimību un ciešanu remdētājs. Esmu mācījies no Babilonijas gudrajiem, no Bak- trijas mobediem[14] un Indijas magiem. Es ceļoju no zemes uz zemi un meklēju vietas, kur cilvēki dzīvo laimīgi.

—    Nu un? Vai tu esi atradis zemes un tautas, kas dzīvo bez bēdām un ciešanām? — Nestuvēs gujošā cilvēka acis piemiedzās un raudzījās ar izsmieklu.

Melnie kalpi slaucīja sviedrus no pieres.

Sofers sacīja:

—   Esmu redzējis visādas apspiesto ciešanas un asaras, bet iepriecinātāja viņiem nav bijis, jo viņu

— Ja mans tēvs viņus soda ar pletnēm, tad es tos šaustīšu ar skorpioniem

apspiedeju rokas ir spēks, un ar pletnem viņi īsteno savu gribu.

Bruņās tērptais zēns pasvieda augšup savu šķēpu un uzkliedza:

—    Par maz viņus sit, šie netīrie zemnieki arvien vēl uzdrošinās kurnēt un sūdzēties! Ja mans tēvs Zālamans viņus soda ar pletnēm, tad es tos šaustīšu ar skorpioniem!

Apkārtējie ļaudis sita plaukstas un sauca:

—    Kāds spēks un drosme jaunajam ķēniņdēlam!

—    No viņa izaugs bargs valdnieks! Lai slava viņam!

Vīrs nestuvēs sacīja:

—    Mans dēls Ruvim, liec savu šķēpu makstī. Tu to izvilksi tad, kad vajadzēs sargāt savas ķēniņvalsts dārgumus.

Tad viņš atkal uzrunāja Šoferu:

—    Vai tiešām te, ķēniņa Zālamana zemē, tu neesi atradis laimīgus cilvēkus? Paskaties, kādas lieliskas ēkas grezno galvaspilsētu, kādi augsti mūri to sargā! Vai tad nav beigušies kari ar kaimiņu tautām, un vai garu garās karavānas nedodas cauri šai zemei? Vai tu neredzi, kā vairojas šīs zemes bagātības^

Šofera sejā iedegās dusmas.

—    Vieniem klētis pilnas līdz griestiem ar kviešiem un miežiem un kubli pilni līdz malām ar vīnu, bet citi nezina, kā pabarot savus raudošos bērnus, kad nodokļu vācēji viņiem atņem beidzamo miltu šķipsnu.

Vīrs nestuvēs pagriezās pret kādu sirmgalvi svēd- rainā apmetnī un paklusām sacīja:

—    Josafat ben-Ahilud \ šodien tu šo sarunu ar svešzemju ceļinieku ierakstīsi manas valdīšanas aprakstu grāmatā. Bet tev, Sofer-rafa, es sacīšu tā: visas apspiesto vaimanas un visas asaras ir tikai niecība vien, tikai niecība. Par visu to tiem simtkārt tiks atmaksāts viņā saulē. Greizs nevar kļūt taisns, un kā nav, to nevar saskaitīt. Kam lemts būt nabagam, tam nebūs būt bagātam. Vergam pacietīgi jāstrādā sava kunga labā, citādi kurš tad ars bagāta kunga tīrumus? Viss ir tikai niecība, viss niecība vien!

Cilvēks nestuvēs pamāja ar roku, un nēģeri vienmērīgiem soļiem devās uz priekšu.

—    Tu, zināms, saprati, ka tas bija pats ķēniņš Zālamans, — Sofers sacīja. — Vai ievēroji zelta kroni uz viņa galvas? Bet kur ir viņa gudrība? Viņš ceļ namus sev un savām sievām, karavānas dodas no malu malām cauri Izraēlai, no Ēģiptes uz Babiloniju un atpakaļ. Bet vai ievēroji, kā aiz bada spīd acis zemniekiem, kā iekrituši viņu vaigi un cik skrandainas viņu drānas? Vai tad tu neredzēji kreveļainos bērnus, kas kopš pašas dzimšanas nekad nav īsti paēduši? Ķēniņa nama pagrabi arvien vairāk pildās ar zeltu, vara un sudraba stieņiem, bet viņa tīrumu kopēji kļūst jo vārgāki. Padzirdējuši par ķēniņa bagātībām, atnāks svešu zemju karavīri, un tad nebūs neviena, kas sargās savu zemi. Svešzemnieki izpostīs par gudru izdaudzinātā ķēniņa pilis, paņems viņa zeltu un viņa bagātības, bet visus iedzīvotājus pārdos verdzībā. Kur te ir gudrība? Sādā gudrībā slēpjas daudz bēdu, un, jo vairāk daudzina ķēniņa gudrību, jo vairāk līst asaras tiem, kas strādā viņa labā …

Un Sofers skumji pakratīja savu sirmo galvu.

Mēs atstājām ķēniņa pagalmu un izgājām uz trokšņaino tiigus laukumu, pabijām pie «Zivju vārtiem», kur pārdeva Sidonas sālītās zivis, pabijām arī «Namdara ielejā» un «Vadmalas laukā», apstaigājām visus Sidonas un Tīras tirgoņus, iztaujājām darbu vadītājus un ēku celtniekus, vai kāds nav ko dzirdējis par namdari Jakiru. «Nav mums gadījies viņu ne redzēt, nedz ko par viņu dzirdēt,» visi atbildēja.

Bet kāds dzintara un citu jūras dārgumu tirgonis, mūsu sarunu padzirdējis, iesaucās:

—    Pagaidiet! Man reiz stāstīja par «Jakira talismanu»! Vai tas nav tas pats? Te bija ieradies kariešu augstmanis Illa-Cars. Viņš bija vienās brūcēs un no tām ļoti cieta. Kāds zāļu tirgotājs viņam pārdeva uz tālām zemēm aizvestā sidonieša Jakira noburto talis

manu pret slimībām. Uzmeklējiet kāriešu augstmani un palūdziet, lai viņš jums parāda Jakira talismanu. Esmu dzirdējis, ka dižciltīgais augstmanis apmeties Maluha Dižā namā.

5. «Izlasi un nodod tālāk»

Kad bijām sameklējuši Maluha namu, mūs tūlīt ieveda kādā iekštelpā. Kalps nēģeris, pateicis, lai mēs netrokšņojot, aizgāja. Pavērās aizkari, iznāca Maluhs un, pirkstu pie lūpām pielicis, aicināja mūs pie sevis. Mēs gājām uz nākamo istabu. Tur gultā gulēja cilvēks ar bargu, grumbām izvagotu seju. Sirmie mati bija iziīuši pa aveņkrāsas spilvenu. Viņš bija bez samaņas, un viņu kratīja drudzis. Reizēm viņš skaļi klaigāja, it kā vadīdams kuģi:

—    Nostipriniet buras! Nebīstieties vētras, tā ir mūsu mījā māsa! Sagatavojiet cirvjus!

Kad slimnieks drusku norima, Sofers apsēdās viņam blakus, pataustīja roku un atpogāja viņa dārgo purpura apģērbu. Slimnieka krūtis bija no vienas vietas izraibinātas zīmējumiem un tumšsārtām šķēpa cirtienu rētām.

Te pēkšņi slimnieks iegārdzās, sāka cīnīties pēc elpas, acis tam izvalbījās. Viņš norāva no zelta kaklarotas kādu maisiņu un aizmeta to prom.

—    Tas mani žņaudz, velk dibenā! Padodiet man cirvi! Es slīkstu, pasviediet man virvi…

Sofers paķēra kausiņu un ar nazi iegrieza slimniekam plecā.

Kad kausiņš pietecēja ar asinīm, Sofers ar plānu drānu cieši nosēja roku un ielēja slimajam mutē zāles no savas stikla pudelītes. Slimnieks smagi nopūtās, atvēra acis un cieši uzskatīja Šoferu.

—    Nāve jau vēdī pār mani savus melnos spārnus. Vai es ilgi vēl dzīvošu?

—     Esi mierīgs, — Sofers mierināja. — Tu esi no stipra un izturīga materiāla — ilgai dzīvošanai un cīņai ar lielām vētrām. Esi savaldīgs dusmās, mērens baudās un prātīgs rīcībā.

—    Tu, sirmgalvi, atgriezi mani dzīvē, kad es jau redzēju sevi jūras dibenā, kur, šķiet, milzīgs astoņkājis gribēja mani vai aprīt. Ja tev kādreiz vajadzīga mana palīdzība, augstmanis Illa-Cars vienmēr tev atdarīs ar labu … — Viņš aizvēra acis un laidās miegā, brīžiem satraukts iekliegdamies.

Es noliecos un pacēlu saplēsto maisiņu un no tā izkritušo plāno, sarullēto vara plāksnīti. Tā visa bija norakstīta sīkiem burtiņiem. Tik daudz es jau mācēju lasīt, lai saprastu šādu rindu:

«Izlasi un nodod tālāk.»

Maluhs, ieraudzījis man rokās maisiņu, sacīja:

—    Tas ir talismans pret simt un vienu slimību. Bet manam viesim tas atnesis nelaimi. Kopš mans cienījamais draugs sācis to nēsāt, viņš sirgst vēl vairāk. Tu, zēn, ar talismanu nerotajājies, citādi arī tu atstiepsi kājas. Dod to paost sunim un tad, Melkartam [15] lūgšanu noskaitījis, ieroc zemē.

Maluhs negribēja Šoferu laist prom un pieprasīja, lai tas viņu dziedinot. Sirmgalvis nepiekāpās:

—   Esmu vecs un nevarīgs. Ļauj man līdz ritam atpūsties un saņemt spēkus.

Mēs atgriezāmies karavānu apmetnē. Apsēdies pie ugunskura, es talismanu nodevu Soferam. Sirmgalvis izņēma savu palielināmo stiklu un sāka lasīt. Pēkšņi viņu pārņēma nemiers, viņš sāka krekstēt un kāsēt un pačukstēja:

—    Atdari ausis maniem vārdiem, nekliedz un nesmejies. Klausies, ko es tev izlasīšu.

Vilkdams ar pirkstu pa plāksnīti, viņš sāka burtot ieskrāpēto rakstu:

—    «Izlasi un nodod tālāk. Lai dzird tas, kam tas jādzird.

Katrs, kam ir kāds nelaimē nokļuvis tuvinieks, sapratīs mani un manas bēdas.

Anaka dēli, izdzirduši manu lūgumu, centieties man palīdzēt. Esmu sidonietis, namdaris Jakirs no Avalī ciema, kas slavens ar jūrniekiem. Tīras ķēniņš Hirams

mani sūtīja kopā ar Sidonas darbarūķiem pie ķēniņa Zālamanam uz Jeruzalemi. Bet ce]ā mūsu kuģis atklātā jūrā nonāca pie nepazīstamas salas ar augstu klinti, kuras virsotnē aug vientuļš ciedrs ar nolauztu galotni. Te mūs sagūstīja jūras laupītāja Lala-Zora banda. Visus nosūtīja uz dažādām pusēm, lai pārdotu verdzībā. Mani pārsēdināja kuģī, kas devās aiz Melkarta stabiem. Nokļuvuši Kanāras[16] zemē, iepretim Laimīgajām salām, kuģinieki apmainīja mani pret zelta smiltīm, kuru tajā zemē ir ļoti daudz. Tagad esmu iekalts važās un pielikts pie smagiem darbiem. Kanāras zemes ķēniņš liek man kalt dunčus, šķēpus un cirvjus un būvēt pili. Kanāras tauta ir mežonīga, tā dzīvo kā zvēri mežā. Šo vēstuli es ieskrāpēju vara plāksnītē un nodošu kuģiniekiem. Izlasījuši, palaidiet ziņu maniem novadniekiem sidoniešiem, lai steidz glābt mani no smagā gūsta. Lai visuaugstais Baals sargā šī talismana nesēju no nelaimēm un negaidītas nāves! Bet, kas būs tālāk, to zina tikai visvarenais gaišais debesu Baals, lai slavēts viņa vārds.»

Šīs vēstules satriekts, es drebēju.

Sofers paskatījās uz mani degošām acīm, uzlika roku man uz galvas un jautāja:

—   Ko tu, Elisar, domā par $o vara talismanā ieskrāpēto vēstuli? Un ko tu gribētu darīt?

Nezināju, vai raudāt vai smieties.

—   Gribu kļūt jūrnieks, lai brauktu uz Kanāras zemi un glābtu savu tēvu, — es atbildēju.

Sofers apņēma galvu rokām un, raudzīdamies sprēgājošā ugunskurā, ilgi sēdēja nekustīgs. Mūsu abi ēzeļi mierīgi gremoja kapātos salmus. Dzinējs bija aizmidzis.

Beidzot Sofers sacīja:

—    Mums jādodas atpakaļ uz Sidonu, un viss jāpastāsta tavai mātei. Es došos pie paša Sidonas ķēniņa un lūgšu viņu sūtīt kuģi uz Kanāras zemi un izpirkt no gūsta savu sidonieti. No šejienes, no Jeruzalemes mums jātiek projām, cik vien ātri var, citādi visuvarenais Maluhs mūs aizturēs un piespiedis dziedināt viņa vēderu.

Sofers izņēma no sava maisa papirusa ritulīti un sāka to pētīt caur stiklu. Es jau daudzreiz biju redzējis šo ritulīti. Uz tā bija uzzīmēta izplestam apmetnim līdzīga zeme ar kalniem un upēm, jūrām un salām.

— Kur tad ir tā Kanāras zeme? Sofers vilka ar pirkstu, kratīja galvu un murmināja: Kur ir tās Laimīgās salas?

Es ar grūtībām turējos nomodā, acis lipa ciet. Nakts kļuva aukstāka. Es griezos no vieniem sāniem uz otriem, sildīdams pret ugunskuru te krūtis, te atkal muguru. Šķiet, kā no tālienes dzirdēju Šofera vārdus:

— Atkal tu, Sofer-rafa, dosies klejojumos tāpat kā tavs draugs gudrais Sanhuniafons no Kartāgas un līdz dibenam tukšosi savu bēdu kausu… Guli, ben-ben, guli…

Trešā dala LALA-ZORS — JŪRAS BIEDS

1. Ziemeļu zvaigzne klīst pa debesīm

Mēs devāmies atceļā ļoti agri, kad pilsēta vēl dusēja, veikali bija slēgti, ielas tinās tumši violetās ēnās, tikai tālā kalna virsotne metās sārta, vēstījot rītausmu. Pa ielām klaiņoja izsalkušu suņu bari; tie metās sāņus, kad jājām tiem garām.

Pilsētas vārti jau bija vajā, un aiz tiem trokšņainā pūli bija sapulcējušies ceļinieki. Smagā gaitā nāca divkuprainie kamieļi, ar gariem labības maisiem un olīveļļas krūkām apkrauti. Tā bija karavāna, ar kuru ķēniņš Zālamans sūtīja Tīras ķēniņam Hiramam maksājumu par Hirama atsūtītajiem meistariem un strādniekiem.

Ar šo karavānu varēja ceļot bez bažām, ka uzbruks laupītāji: to apsargāja jātnieki straujos, ar leopardu ādām pārsegtos zirgos. Jātnieki auļoja pa ceļu, līkumoja, meta gaisā šķēpus un klaigāja:

—    Žiglāk uz priekšu, sliņķi!

Mēs virzījāmies ātri. Mūsu ēzeļi ceļā kļuva mundrāki, jo Sofers bija pircis tiem miežus.

Otrā dienā pret vakaru mēs jau bijām Jafo. Iztālēm es ieraudzīju mūsu kuģa slaido mastu. Kuģis šūpojās atklātā jūrā viņpus rifiem tālu no krasta.

Mēs iesēdāmies pārcēlāja laivā un devāmies uz kuģi. Laivinieks veikli izvadīja laivu garām rifiem, bet nokļūt uz kuģa nebija viegli. Viļņi svaidīja laivu un draudēja to satriekt pret kuģa sāniem. Tāpēc kuģinieki pasvieda mums pretim virvi ar cilpu galā. Sofers to uzmauca ap vidu, un viņu vilka augšup kā maisu. Tāpat ar virves palīdzību uz kuģa uzrāpos arī es.

Mēs sameklējām sev piemešanos kuģa klāja priekšgalā. Braucēju bija daudz, un tie aizņēma visas ejas; izskatā tie atgādināja tirgoņus. Mugurā tiem bija krāšņi, ar bārkstīm un raibām lentēm apšūti ēģiptiešu apģērbi. Viņi gulēja uz tepiķiem, ar maisiem aizkrā- vušies, un šķendējās, ka gaidot uz aizbraukšanu jau kopš agra rīta.

Mēs paši un mūsu drānas bija vienos putekļos, tāpēc es un Sofers ilgi mazgājāmies, ar ādas spaini garā virvē pasmeldami jūras ūdeni.

Uz kuģa mēs jutāmies ļoti labi: spirgtais vējš mūs atvēsināja un pēc tveicīgās dienas bija patīkami atpūsties, guļavājot uz paklātajiem apmetņiem.

Visi vēroja krastu: acīm redzot, kādu vēl gaidīja. Beidzot viens aiz otra parādījās divi mūļi; tie nesa nestuves, kurās kāds gulēja, ar purpura drānām apsedzies. Mūļiem sekoja divi kamieļi ar saiņiem; blakus nestuvēm jāja vairāki apbruņoti jātnieki ar šķēpiem.

—    Tur nes dižciltīgu vīru, — tirgoņi stāstīja. — Paskatieties uz šiem jātniekiem, viņu zirgiem un purpura drānām!

Drīz pie kuģa piebrauca liela laiva. Tajā iemeta tauvas galu ar cilpu. No laivas atskanēja dusmīga balss:

—    Nolaidiet kāpnes!

Laiva svaidījās gar kuģa sāniem, un airētāji visiem spēkiem pūlējās, lai neļautu laivai atsisties pret kuģi.

Pār kuģa malu nolaida baļķi ar piestiprinātām virvju kāpnēm. Viens no laivā sēdētājiem saķēra kāpņu galu un droši pa tām devās augšup, un uzkāpa kuģī. Bet te viņš sagrīļojās, kuģinieki viņu pieturēja un aizveda uz stūrmaņa laukumiņu.

Aiz viņa uzkāpa augšā trīs viņa kalpi un izklāja tepiķi un spilvenus; slimnieks atgūlās uz tiem un apsedzās ar tumši sarkanu vilnas apmetni. Viņa seja nebija redzama, tā pēc nomadu idumejiešu parašas bija noslēpta aiz gara pārsega. Tikai viņa melnās acis iedegās, kad viņš, uz kuģa uzkāpis, ātri pārlaida skatienu visapkārt.

Stūrmanis jau stāvēja laukumiņā. Kuģinieki bija izcēluši no ūdens smago enkuru un ar vienu ķetnu aizmetināja to aiz kuģa malas. Airētāji sāka irties, un kuģis straujā gaitā devās gar krastu uz ziemeļiem.

Jafo pilsēta attālinājās no mums; kā bišu šūnas cita pie citas salipušās mājas un mūri ar drūmajiem torņiem pamazām izzuda vakara nokrēslī.

Nakts uznāca strauji, un mēs vēl ilgi vērojām tālās Jafo pilsētas ugunis.

Vējš pamazītēm rimās, un jūras spogulis nomierinājās. Virs mūsu galvām iemirdzējās milzum daudz zvaigžņu. Es sēdēju uz apmetņa blakus Soferam; viņš rādīja uz debesīm un runāja:

—    Tev jāpazīst visas galvenās planētas, kas slīd pa debess jumu un sadala gadu vienādās daļās. — Un viņš man norādīja uz vairākām spožām zvaigznēm. — Vai redzi pie debesīm Greizos Ratus [17] ar ilksi? Ja

no divām galējam zvaigznēm vilksim svītru, tad atradīsim Ziemeļu zvaigzni.

Zemu pie apvāršņa es tiešām ieraudzīju spožu zvaigzni. Sofers turpināja:

—    Ziemeļu zvaigzne tev vienmēr nāks palīgā, lai tu būtu kur būdams: vai bezgalīgajā jūrā, vai nepazīstamā smilšu tuksnesī. Ja tu zināsi, kur atrodas Ziemeļu zvaigzne, tad no ceļa nenomaldīsies. Tagad mēs braucam uz ziemeļiem, uz Sidonu. Tātad zvaigzne visu ceļu vienmēr būs mums priekšā.

Sofers pastāstīja, ka jūrnieki var droši kuģot naktī, ja zvaigznes spīd pie debesīm, un cik bīstami kuģot miglā vai dienā, kad saule slēpjas mākoņos. Tad viņš apklusa un izbrīnā sāka skatīties debesīs.

—    Kas tad tas? Kur palikusi Ziemeļu zvaigzne? Tai taču jābūt kuģa priekšgalā. Kas noticis, ka tā nokļuvusi kuģa labajos sānos?

Tikmēr airētāji bija nolikuši airus, un mastā čīkstēdama pacēlās bura. Viels vējiņš to piepūta, un kuģis brauca nakts klusumā, tumšos viļņus šķeldams. Krasta ugunis nebija redzamas.

—    Tas ir ļoti savādi, — Sofers noteica un stipri iesē- cās, kas allaž ar viņu notika, kad viņš par kaut ko dusmojās. — Eli, aizej pie stūrmaņa un pajautā viņam, kas noticis. Ja ziemeļu zvaigzne spīd pa labi, tad taču kuģis ir pagriezies uz rietumiem un dodas no Sidonas krasta projām jūrā.

2. Klausīt Lara-Zoru!

Visi ceļinieki gulēja. Arī airētāji bija saritinājušies zem soliem. Ar grūtībām izkāpelēju pāri guļošajiem un, kad noļuvu galā, es ieraudzīju kaut ko briesmīgu.

Stūrmanis Ben-Kadehs cīnījās ar trim vīriem, kas bija sakārušies viņam apkārt un centās viņu sasiet. Viņš gārdza, svieda tos nost un kāpās atpakaļ uz kuģa malu. Tuvumā stāvēja kāds vīrs platiem pleciem un izrīkoja:

—   Sasieniet viņu stingrāk, citādi viņš jums uzšķērdīs vēderus!

Divi kuģinieki, četrrāpus nometušies, centās noslēpties starp saiņiem. Tad pieskrēja vēl divi vīri, nogāza Ben-Kadehu zemē un sasēja ar virvēm. Cīņas troksnī pamodās ceļinieki. Atskanēja kliedzieni, airētāji no solu apakšas pabāza savas pinkainās galvas, sāka skaļi vaimanāt un rībināt ar važām.

Tad stūrmaņa vietā nostājās garš, pasirms vīrs. Dārdošā balsī viņš iekliedza stūrmaņa taurē, pārmākdams ceļinieku vaimanas un airētāju kliedzienus:

—    Lala-Zors vada kuģi! Viņš pavēl visiem klusēt!

Mēnesnīca apspīdēja viņa seju ar kvēlošajām acīm,

un viņš man likās pazīstams — nesen to biju kaut kur redzējis. Vai tikai tas nav Šofera ārstētais slimnieks no Jeruzalemes? Viņš iespēra ar kāju saistītajam Ben-Kadeham un nogrūda viņu no laukumiņa kuģa dibenā. Stūrmanis bez nevienas skaņas nogāzās kā miltu maiss.

Jūra pierima. Gludais klaids viegli viļņojās liegā vēja pūsmā. Bura atslāba un plakšinājās gar mastu.

—    Pie airiem! — Lala-Zors uzkliedza. — Nolaist buru!

Uzraugs sāka vicināt pletni. Airētāji metās uz soliem, pacēla airus, un ūdens aiz kuģa sāniem sāka burzguļot. Es izlīdu pa airētāju solapakšu un atgriezos pie Šofera. Viņš sēdēja nekustīgs, galvu rokām saķēris.

—    Sēdi pie manis, Eli, — viņš sacīja, — un neej nekur! Kājas viņus nes uz noziedzībām, bet rokas tīko asiņu. Neviens nepacēla šķēpu, lai aizstāvētos, vienīgi sidonietis, stūrmanis. Cik te daudz ceļotāju, bet trak

galvju laupītāju ir tikai seši, un tomēr visi viņiem padevās, un katrs klusēdams gāja pretī savam galam. Arī es un tu — mēs abi kļūsim vergi, un divi vergturi aizvedīs mūs katru uz savu pusi. Bet tava māte domās, ka es, nepateicīgais Sofers, esmu vainīgs tavā bojā ejā un tīšām esmu tevi pārdevis verdzībā. No asarām viņa zaudēs acu gaismu un bēdās nomirs.

Kaut kur no jūras atskanēja tāla dziesma. Dziedāja rupjas un spēcīgas vīriešu balsis, skaņas pieņēmās spēkā un nāca tuvāk. Mirguļojošā mēnesnīcas zilgmē parādījās kāds kuģis, braukdams mums taisni pretī. Garo airu spēcīgie vēzieni atgādināja spārnu vēdas. Kuģa priekšgalā dega lāpas, kas meta ūdenī vizuļojošu uguns taciņu.

Pretim braucošais kuģis strauji sagriezās, piepeldēja mums klāt un ar āķiem ieķērās mūsu kuģa malā. Vairāki cilvēki ar cirvjiem rokā uzlēca uz mūsu kuģa.

Lala-Zors dārdināja no laukumiņa:

—    Ei jūs, tirgoņi! Pametiet savas mantas un apģērbu un pārejiet uz otru kuģi! Kas pretosies vai slēpsies — tiks iemests jūrā.

Vēl daži cilvēki pārlēca no blakus kuģa un izklīda pa klāju. Ar sitieniem un kliedzieniem visus ceļiniekus viņi aizdzina uz savu kuģi. Daudzi vaimanāja un raudāja, kad laupītāji rāva nost viņiem dārgās drānas. Citi gāja klusēdami, bezcerīgu skatienu, it kā nekā nesaprazdami. Kāds vīrs ar cirvi pienāca pie mums.

—          Vai nedzirdējāt, ko teica? Ko vilcināties?

Sofers paņēma mani pie rokas un devās uz laukumiņu, kur stāvēja Lala-Zors.

—           Lala-Zor, vai tu proti būt pateicīgs? Pirms divām dienām es tev izārstēju slimību, un tev nebija jānomirst gultā — kas būtu vislielākais kauns un negods tik drošsirdīgam jūrniekam, kurš cīnījies ar viesuļvētrām, bet šodien tu gribi mani nosūtīt kā aunu uz tirgu un pārdot tur kopā ar manu pavadoni zēnu. Kā gan daudzinās tevi, Lala-Zor, par tavu nepateicību?

—    Vai tad tu esi mans glābējs? Protams, es atceros, ka mani izdziedināja gudrais Sofers-rafa, un tava vieta ir mūsu vidū. Tu paliksi vienmēr kopā ar mani, dzīvosi manā salā un brauksi ar maniem kuģiem, lai dziedinātu Lala-Zora drošsirdīgos puišus. Neaiztieciet šo večuku, — viņš uzrunāja savus vīrus, kuri rupji grūstīja pārbiedētos un raudošos tirgoņus un svieda tos pāri uz otru kuģi. Važās nesakaltos airētājus laupītāji arī aiztrenca uz otru kuģi, bet paši iesēdās viņu vietā.

Āķus atbrīvoja, un katrs kuģis devās uz savu pusi.

Viens no laupītājiem uzrāpās masta galā un piestiprināja tur garu, šauru melnas drānas strēmeli. Uz tās bija uzzīmēta nāves galva ar sakrustotiem kauliem.

Atkal nodārdēja Lala-Zora balss:

—    Vīri, ar šodienu mums ir jauns kuģis! Tas trauksies pa jūrām ātrāk nekā citi. Mēs pa smieklam vien panāksim tirgoņus un varēsim aizbēgt no kara galerām, ja tās sadomās dzīties mums pakaļ. Meremot, izsniedz visiem pa kausam laba vīna, kuru ķēniņš Zālamans sūtījis kā dāvanu Sidonas ķēniņam. Paldies viņam par cienastu! Uzdzersim par mūsu jaunā kuģa panākumiem!

Vairāki laupītāji steidza izpildīt pavēli. Stūrmaņa laukumiņā pie malas bija piesietas divas milzīgas amforas, divreiz lielākas par mani. To šaurie kakli bija aiztriepti ar melnu piķi. Viens no laupītājiem, līku degunu un garu rētu kājā, veikli nodauzīja piķi, izvilka koka aizbāzni, un visi laupītāji cits aiz cita naca pēc vīna ar saviem traukiem — zelta, vara un māla kausiem. Kur es šo līkdeguni laupītāju esmu redzējis? Vai

viņš nebija tas, kurš aizveda Hamalijelu? Sis cilvēks veikli lēja vīnu, un visi viņam lūdzās:

— Ielej nu vēl, Meremot!

Mazliet vīna uz klāja izšļakstījuši, laupītāji sauca:

Pretimbraucošais kuģis ar āķiem ieķērās mūsu kuģa malā.

— Lai veiksme tevi pavada visos tavos ceļos! Tad drusciņ vīna no kausa iešļakstīja jūrā un kliedza:

—    Jūras dzelmju dievi! Neesiet dusmīgi uz šo kuģi, sargiet to no klintīm un vētrām un ļaujiet tam kuģot trīsdesmit gadu bez vainām!

Lala-Zors atkal nodārdināja taurē:

—    Pie airiem, uz priekšu!

Laupītāji veltīja tik daudz ziedojumu dieviem, tik daudz reižu pildīja savus kausus, ka sāka skaļi smieties, klaigāt un cits citu apkampt. Grīļodamies laupītāji paķēra airus, atkal laida tos viļņos un dziedāja

Daudz mums dziesmu garu Tā kā airu atvēzieni. Vējš uz jūras viļņus bango, Dziesmas aiznesdams ik dienu.

Divdesmit divi drosmie Ar jūras ērgļu acīm, Divdesmit divi klausās, Ko Lala-Zors tiem sacīs.

Lala-Zors it bezbailīgs Stāv uz kuģa klāja, Viņa skals ap kuģiem klīst, Kur brauc tirgotāji.

Divdesmit divi vīri, Kas norūdīti kaujās, Divdesmit divi drosmie Tver kaujas cirvjus saujās.

Hei, vētra, brāz bangas! Hei, vētra, trakāk plosies! Ar vēja pilnām burām Uz priekšu kuģis dosies!

Tā kā jūrā kaijas Tirgotāji pajūk Un, uz rājām šūpojoties, Nāves bailes sajūt.

Divdesmit divi drosmie Ar jūras ērgļu acīm, Divdesmit divi klausās, Ko Lala-Zors tiem sacīs.

Divdesmit divi airos Ar jūras ērgļu acīm, Divdesmit divi klausās, Ko Lala-Zors tiem sacīs.

Kuģis traucās uz priekšu. Tālumā iznira neliela, kalnaina sala. Augstu krasta klintī slējās vientuļš ciedrs ar nolauztu galotni.

3. Laupītaja midzenis

Sala likās nepieejama. No jūras slējās vientuļa, pelēka klints, un ap to mutuļoja bangas. Viļņi plīsa pret lielajiem, melnajiem rifiem, un dārdoņa kļuva arvien skaļāka.

Nebija manāms ne līcis, ne joma, kur varētu tuvoties klintij. Šķita, nekādi nav iespējams piekļūt šim trakojošam, mutuļojošam ūdens virpulim, kur ikvienam kuģim tūlīt jāsašķīst drumslās. Bet airi joprojām vienmērīgi pacēlās un nolaidās viļņos un virzīja kuģi taisni pretim bangām. Laupītāji dziedāja tik skaļi, ka pārspēja viļņu dārdus.

Ar šausmām vēroju slaveno laupītāju vadoni. Kurp, kādā bezdibenī viņš ved savu kuģi? Vai tiešām būs taisnība, ka viņš ar kuģi varot nonirt kā pīle jūras dibenā un izpeldēt kādā citā vietā, izmucis no kara galerām?

Lala-Zors stāvēja mierīgs, kājas iepletis, ar vara tauri vienā rokā, ar otru turēdamies pie margām. Vējš plivināja viņa garos matus pelnu krāsā un raustīja viņa sarkano apģērbu. Viņš vēroja gan aplauzto ciedru uz klints, gan debesis, gan bangas, laikam domādams par vietu, kurp virzīt kuģi.

—    Sagatavoties! — nodārdēja viņa varenā balss, un visi airētāji sasprindzināja spēkus, paātrinādami kuģa skrējienu.

Divi kuģinieki, stūres airus satvēruši, gaidīja. Pavisam tuvu jau melnēja rifi un burzguļojošais ūdens ap tiem. Lala-Zors pacēla abas rokas, un visi airi reizē pacēlās stāvus gaisā. Kuģis traucās uz priekšu ar skrējiena spēku. Vēl daži mirkļi — un kuģis starp viļņu putām un šļakatām veica trīs pagriezienus un, lielajam rifam līkumu apmetis, ieslīdēja šaurā jomā.

Te bija klusums, viļņi, noguruši cīņā ar bangām, glaudās gar klinšu pamatiem. Vēl divi trīs airu vēzieni — un kuģis sāniski piestāja pie saplaisājušas granīta krastmalas.

Es pametu skatienu atpakaļ jūrā. Paisuma viļņi dārdēdami triecās pret rifiem, un grūti bija saskatīt starp akmeņiem spraugu, pa kuru tikko bija ielavījies kuģis. Apkārtne likās drūma un tuksnešaina. Kailās klintis bija pārkārušās pār ūdeni. Spraugās auga līki paegļu un kaperu krūmi un vīteņaugi.

Laupītāji, uzkrāvuši sev mugurā saiņus, sāka virzīties augšup uz klinti pa tikko samanāmu taciņu.

—    Ko gaidāt? Paceliet enkuru! — man blakus uzbrēca kāds milzenis laupītājs ar vienu aci.

Mēs pa laipu pārgājām pāri uz klinti un devāmies augšup pa nostaigātām, klintī iecirstām kāpnītēm. Tikuši pāri klints korei, nokļuvām kādā aizā. Pie kalna nogāzes bija pieplakusi no akmeņiem šā tā sakrauta būdiņa. No turienes izrāpoja vairāki kropļi — viens bez rokas, otrs vilkās četrrāpus.

Laupītāji izklāja tepiķus un izbēra uz tiem visu, ko bija atnesuši no kuģa, — zīda saiņus, apģērbus, kausus, maisus ar sudraba rotas lietām. Kropļi iekūra ugunskuru no kuģu paliekām un uz iesmiem sāka cept gaļu.

Lala-Zors ievīslījās baltā aunādas apmetnī un nolikās uz tepiķa pie ugunskura. Laupītāji sasēda plašā lokā. Katrs laupītājs meta spēļu kauliņus ar melniem punktiem, skaļi skaitīja, cik acu kritis, un tad saņēma savu laupījuma daļu.

Sofers un es sēdējām nomaļus. Sirmgalvis dusmīgi skatījās, šņākāja un reizēm čukstēja:

—           Cik ilgi jūs, tumsoņas, gozēsities gara tumsībā! Cik ilgi jūs, trakuļi, tīksmināsities savā trakumā!

Laupītāji nolika sāņus vairākas amforas, un divi no viņiem sāka dalīt vīnu. Viens man uzsauca:

—          Paklau, cālēn, ko sēdi bez darba? Pasniedz kausus jūras valdniekiem.

Es pieskrēju un sāku palīdzēt, pienesdams pilnos kausus un krūzes sēdētājiem. Dabūju noskrieties bez elpas, visiem vīnu pieliedams.

—          Bet kur ir stūrmanis? Kāpēc viņa nav? — kāds ieprasījās.

—          Padodiet viņu šurp! Mēs viņu tiesāsim! — citi piebalsoja.

Tūlīt atveda Ben-Kadehu, viņa rokas bija cieši sasietas uz muguras. Viņam lika notupties uz ceļiem loka vidū.

—           Liec galvu mūsu priekšā zemāk! Tūlīt mēs tevi tiesāsim par to, ka tu iedrošinājies cīnīties pret mums! — klaigāja balsis.

—           Klusāk, vīri, — Lala-Zors noteica, un visi apklusa. — Šis cilvēks ir prasmīgs jūras braucējs, viņš uzbūvējis mūsu kuģi. Vai gribat, lai viņš dotos kuģo- jumos kopā ar mums?

—    Gribam! — vieni iekliedzās.

—    Negribam, viņš mūs nodos! — citi atbildēja.

—          Vai atradīsies trīs cilvēki, kuri iestāsies par viņu? — Lala-Zors noprasīja.

Pacēlās vairākas rokas. Arī es pacēlu savu.

—           Stūrmani, vīri grib, lai tu kļūtu par mūsu kuģinieku. Vai gribi kļūt arī par jūras valdnieku? Vai kalposi uzticīgi un palīdzēsi, cīnīsies līdz ar mums, nāves nebaidoties?

Ben-Kadehs klusēja. Viens laupītājs viņam sacīja:

—           Mēs kopīgi iegūsim visādas dārgas mantas, piepildīsim ar laupījumu mūsu pagrabus. Ari tu metīsi laimes kauliņu, noliktava būs mums visiem viena.

Ben-Kadehs, acis nodūris, klusi noteica:

—    Jūs esat jūras varenie, bet es — jūras dēls. Es nebūvēju šo kuģi, lai tā dēļus slacītu asinīm un lai cilvēki no tā bēgtu kā no briesmīga pūķa. Es gribēju, lai ceļinieki uz tā justos droši pret jūras bangai- najiem viļņiem un varētu kuģot no vienas zemes malas līdz otrai. Ar jums kopā, jūras valdnieki, es nevaru būt.

—    Viņš nav ar mums, viņš nav mūsējais! Tūlīt nomest viņu no klints! Ko vēl gaidām? — laupītāji kliedza un tvēra dunčus.

—    Pagaidiet! — Lala-Zors sacīja. — Viņš vēl var pārdomāt. Nevajag zaudēt pieredzējušu jūrnieku. Mēs viņu iekalsim važās, un viņš mums būs labs airētājs. Bet pagaidām iespundējiet viņu blakšu midzenī. Aizvediet viņu uz turieni!

Divi laupītāji aizveda Ben-Kadehu dziļi aizā. Citi dziedāja mežonīgas dziesmas, kas skanēja kā vēja kaucieni. Viens sāka stabulēt. Daži iznāca vidū, saķērās rokās, pacēla tās uz augšu un, kājas veikli svaidīdami, sāka diet.

Laupītāji sita plaukstas mūzikas taktī. Tad viņi laida vaļā klaigas:

—    «Gazlonimu»! Dejojiet «Gazlonimu»!

Es pratu šo deju — to dejoja arī mūsu Avalī zvejnieki. Šajā dejā viens dejotājs tēlo pārbiedētu ceļinieku, bet otrs — negantu laupītāju.

Visi sāka kliegt:

—    Lai vecais dziednieks nodanco «Gazlonimu»!

Bet Sofers atteica:

—    Mani bērni, es dziedināšu jūsu brūces, kuras jūs iegūstat aiz savas muļķības, bet man mati ir nosirmojuši aiz bēdām, kādas esmu pieredzējis dzīvē. Tāpēc nespiediet man kļūt par tirgus jokdari. Mana sirds lūzīs, un nebūs neviena, kas jūs dziedinās.

Tad es izskrēju priekšā un iesaucos:

—    Es dejošu «Gazlonimu»! Kas nāks ar mani dejot?

—    Ak tu, gailīti! Nu, Maharbal, ej un sadejo ar viņu.

Apļa vidū iznāca kāds vienacis, milzīgs spēkavīrs. Aiz joslas viņam bija aizbāzti divi dūči un pie gurna šķēps. Kāds sāka'stabulēt «Gazlonimu». Man ielika rokās divus dūčus. Es sāku tēlot laupītāju, palēkdamies,

Es sāku tēlot laupītāju.

cik vien varēdams augstāk, kājas tirinādams un seju briesmīgi šķobīdams, bet laupītājs šķitās mani bīstamies, lodāja četrrāpus, metās ceļos, izstiepa rokas un lūdzās viņu nenogalināt. Beidzot es viņam piedevu un dāvāju dzīvību, uzlikdams kāju viņam uz pakauša. Visiem laupītājiem šī deja ļoti patika, viņi rēca un prasīja, lai es dejoju vēlreiz. Beidzot nokritu uz tepiķa blakus Soferam, un mani atstāja mierā.

Es cieši iemigu un laikam biju ilgi gulējis.

Mani pamodināja aukstums. Mēness gaisma krita aizā, melnas ēnas bija iegūlušās klinšu starpās. Visi laupītāji gulēja, ugunskurs bija apdzisis, tikai reizēm iekvēlojās viena otra liesmiņa.

4. Vējš atkal pūš burā

Mēs atradāmies milzīga akmens kausa iekšpusē. Sofers man blakus nebija. Tas mani uztrauca. Vai viņš ir dzīvs? Ko ar viņu padarījuši šie cilvēki? Es pacēlu dūci, ko iaikam kāds bija izmetis, klusītēm izgāju no apļa, kur uz tepiķiem bija nolikušies gulētāji, un devos lejup pa aizu. Domāju par Šoferu un Ben-Kadehu.

Taciņa līčloču aizvijās gar drūmajām klintīm. Pie vienas saklausīju vieglu iesvilpienu. Likās, mani kāds sauc. Es uzmanīgi tuvojos klintij un pamanīju nelielas durvis ar aizbīdni.

Pa lodziņu raudzījās spoža acs.

—    Puisēn, — es dzirdēju čukstam, — panāc tuvāk.

Bail bija tuvoties — tā vien šķita, ka pa taciņu aiz

manis tūlīt atskries laupītāji un iemetīs mani jūrā.

—    Kas tās par durvīm? — es jautāju.

Balss lodziņā atbildēja:

—          Tā ir bedre, blakšu midzenis. Te varenie ieslēdz savus gūstekņus.

—    Vai šodien pie jums te neiesēdināja sirmgalvi?

—          Nē, šodien te iemeta jaunu kuģinieku ar sasietām rokām.

—    Vai viņš varētu ar mani parunāt?

—    Mēs tūlīt viņam palīdzēsim atkļūt šurp.

Varēja dzirdēt vaidus, klusas balsis, tad lodziņā atkal parādījās kāda acs.

—    Vai tas esi tu, zēns no Avalī?

— Vai tas esi tu, stūrmanis Ben-Kadehs?

—    Es. Saki drīzāk — ko tagad dara šie suņi?

—    Visi cieši guļ.

—           Ja tu gribi izdarīt labu darbu, kas ir pieauguša karavīra cienīgs, aplūko durvis un mēģini tās atvērt.

Apskatīju durvis. Durvju bulta bija milzīga, no ozolkoka, siksnas varen stipras. Ar dūci es dabūju vaļā siksnas un atšāvu bultu. Smagās durvis ar grūtībām pavērās. No melnā cauruma iznāca Ben-Kadehs ar sasietām rokām uz muguras. Es pārgriezu siksnas, un Ben-Kadehs ar pūlēm izstaipīja notirpušās rokas.

—   Draugi, ātrāk nāciet ārā! — viņš čukstēja durvju spraugā.

No turienes iznāca četri cilvēki, gariem matiem apauguši un netīri kā lopi; no viņiem nāca šausmīga smirdoņa. Viņi visi bija vienās vātīs un zilumos. Ben- Kadehs aizvēra durvis, aizšāva tās ar bultu un pievilka ar siksnām.

—    Sekojiet man, — sacīja viens no iznākušajiem gūstekņiem, kāds sirms, izkāmējis vecītis. — Es parādīšu ceļu, pa kuru var nokļūt līdz jūrai.

—   Bet kur ir tavs Sofers, vai viņš ir dzīvs? — Ben- Kadehs čukstēja.

Es viņam pastāstīju, ka pie manis viņa nebija.

—    Kur lai viņu meklē? »

—    Pakāpies klints virsotnē, paveries apkārt, — Ben- Kadehs steidzināja, — un ved viņu šurp uz kuģi labi drīz. Ja vari, tad paķer līdzi ieročus. Gaidīt mēs negaidīsim. Ja jūs nokavēsit, iesit bojā.

Es sapratu, ka jāsteidzas, ka dārgs ikviens mirklis, un ātri devos uz to vietu, kur gulēja laupītāji. Nekas nebija mainījies. Daži gulēja, rokas izpletuši, kaut ko murmināja, klaigāja un krāca, it kā tos kāds žņaugtu.

Piegāju pie būdas. Kāds garji vīrs aizstājās man ceļā.

—   Es jau labu laiku vēroju, ka tu staigā un kaut ko meklē. Kā tev vajag?

Tas bija Lala-Zors. Viņa seja bija drūma, viņš balstījās uz garkāta cirvja.

—    Meklēju sirmgalvi Šoferu, — es atbildēju. — Es gulēju uz tepiķa viņam blakus, bet tagad viņa tur nav.

—    Droši vien sēž uz kuģa un vēro to pusi, kur palikusi viņa dzimtene. Tu viņu vēl redzēsi. Sajā salā neviens un itin nekas nepazūd. Bet tagad nāc man līdzi. — Lala-Zors atspēra ar kāju durvis un devās būdā.

Es viņam sekoju un iegāju nelielā, kūpoša gaismekļa apgaismotā istabā. Tajā gulēja vairāki cilvēki. Istabas dziļumā bija otras zemas durvis. Mēs devāmies tālāk un nonācām lielā alā. No griestiem nokarājās kristāla stalaktīti, kuros laistījās triju bronzas svečturu ugunis. Sienas un grīda bija izklātas ar daudziem krāsainiem tepiķiem. Gar sienām novietotas lādes. Uz tām sakrautas laika gaitā nosūbējušas bruņas un visvisādi ieroči.

Lala-Zors atlaidās skaistā, ar ziloņkaulu izrotātā atzveltnī un pamāja ar roku uz soliņu pie viņa kājām.

—    Apsēdies, puisēn, un paklausies, ko tev sacīšu. Te, tajās lādēs,, glabājas milzīgas bagātības. Šo bagātību ir tik daudz, ka mani varētu apskaust kurš katrs ķēniņš. No šā brīža tu būsi mans kalps. Es esmu ļoti slims, bieži veras vaļā vecās rētas, un tad man zūd visi spēki. Man patīk, kā tu rūpējies par veco, nevarīgo sirmgalvi, es gribu, lai tu tāpat rūpētos par mani. Vecais vīrs man sacīja, ka tu esot labs un godīgs zēns. Ja es redzēšu, ka tu esi man uzticīgs, es tevi pasludināšu par savu dēlu, un visa šī bagātība būs tava.

Viņš vērīgi paskatījās manī.

—    Bet ko es darīšu ar visām šīm bagātībām? — es atjautāju. — Man domāt, arī tev bagātība ir tikai par nastu. Manai mātei stāvā jūras krastā ir būdiņa, un pie tās aug palma, kas katru gadu mums dāvā pa dateļu maisam. Mūsu būdiņā ir pavards, tas mūs silda, un Am-Laili uz tā cep plāceņus. Mums ir pīta zāļu sega un aunāda, uz tām mēs guļam, un ir vēl arī apmetnis — ar to mēs sedzamies, un tas mūs pasargā no aukstuma. Vai tad tev vajag tik daudz gaismekļu, ja var iztikt ar vienu, lai vilktu burtus, kā to dara Sofers, vai arī vēipt diegus, kā to dara mana māte? Es gribētu kļūt par jūras braucēju. Māte grib mani redzēt par podnieku, bet Sofers mani māca lasīt. Man tevis ir ļoti žēl. Cik daudz rūpju tev sagādā šīs bagātības!

Lala-Zors pasmaidīja. Izbrīnā es pamanīju, ka viņa drūmā, grumbu izvagotā seja var starot laipnībā un priekā.

—    Tu esi pirmais, kurš negrib manas bagātības. Bet tie visi citi to vien domā, kā tās man atņemt…

Lala-Zora seja atkal kļuva barga un bāla; viņš pameta acis apkārt un ar abām rokām sažņaudza cirvja kātu. Acis mežonīgi iepletis, viņš čukstēja:

—    Kamēr esmu spēcīgs un varens, viņi manis baidās un man paklausa, bet, līdzko viņi pamanīs, ka esmu kļuvis vājāks, tie atnāks un nožņaugs mani… Klau, vai tu dzirdi? Viņi jau nāk … Džemma, šurp!

Milzīga, plankumaina pantera divos lēcienos bija blakus Lala-Zoram.

No alas kakta atskanēja ņurrāšana. Milzīga, plankumaina pantera divos lēcienos bija blakus Lala-Zoram un apstājās pie viņa, paceldama ķetnu, gatava mesties man virsū. Viņas melnajās, dziļajās acis plaiksnījās zilganas dzirkstis.

—   Mierā, Džemma, neaiztiec! Tas ir mūsu jaunais draugs.

Pantera nomierinājās, izstaipījās, nožāvājās un nolikās pie Lala-Zora kājām. Viņš vērīgi ieklausījās un čukstēja:

—   Klau, es dzirdu soļus … viņi jau atvēruši durvis .. .

Bet alā viss bija kluss, tik kluss, ka manās ausīs džinkstēja asinis. Kaut kur no stalaktīta vienmērīgi pilēja ūdens.

Es sēdēju nekustēdamies. Cirvis izkrita no Lala-Zora rokām. Viņš bija iemidzis.

Atcerējos stūrmaņa vārdus, pacēlu cirvi un uzmanīgi izgāju no alas.

Neviens nebija nomodā. Klusām nogāju garām guļošajiem laupītājiem, tad pasteidzināju soli, ātri aiztiku līdz klinšu pārejai un devos lejup uz kuģi.

Ja nebūtu mēness gaismas, es nekad netiktu lejā pie kuģa. Taciņa veda gar dziļas kraujas pašu malu; kāpt vajadzēja pa klintīs iekaltiem, tikko saredzamiem pakāpieniem. Kailām kājām es taustīju katru bedrīti akmeņos, līdz beidzot laimīgi nonācu lejā.

Ben-Kadehs un četri gūstekņi atradās uz kuģa. Viņi paskaidroja savažotajiem airētājiem, ka viņi visi būs brīvi, ja palīdzēs izvadīt kuģi cauri bīstamajiem rifiem. Airētāji apkampa Ben-Kadehu un skūpstīja viņa drānas. Te es arī ieraudzīju Šoferu. Viņš sēdēja kuģa priekšgalā un vērās tālumā.

—    Kas tev noticis, Sofer-bobo?

—   Es raudu, ka esmu vecs un nespēcīgs un nevaru šiem cilvēkiem palīdzēt. Tagad mēs visi atkal vai nu iegūsim brīvību, vai iesim bojā uz mūžu mūžiem.

Ben-Kadehs nezaudēja ne mirkli. Kopā ar gūstekņiem viņš atgrūda kuģi no krasta, un visi ķērās pie airiem. Visvairāk pieredzējušais gūsteknis stāvēja uz tiltiņa un ar zīmēm norādīja, kurp jāvada kuģis. Ar airiem un ķekšiem visi stūma kuģi starp akmeņiem un cīnījās ar viļņiem, kas vēlās pretim un cilāja kuģi vai nu augšup, vai meta to atkal sakultajā bezdibenī.

Es vēroju klinšaino salu, kura arvien vairāk attālinājās un kuras virsotnē pie nolauztā ciedra parādījās kāds cilvēks. Viņš skatījās uz mūsu pusi. Kas mūs pavadīja acīm — Lala-Zors vai kāds no laupītājiem —, to pateikt nevarēja. Bija redzams, ka vējš pluinī viņa apģērbu.

Feniķiešu monēta.

Beidzot kuģis izkļuva no bangu joslas. Mastā uzšāvās bura, un mēs traucāmies atklātā jūrā. Lala-Zora klinšainā sala drīz pazuda miglā.

Ceturta daļa KARTĀGA

1. Mēs bijām trīspadsmit

Vētra nesa mūsu kuģi nezināmā tālē. Debesis klāja zemi, pelēki mākoņi. Reizēm mūs mērcēja brāzmains lietus smagām lāsēm. Ben-Kadehs un divi stūres vīri neatstāja tiltiņu un, apmetņu galus pār galvu pārmetuši, turpināja vadīt kuģi.

Kurp mēs traucām? Katrs minēja savu: vieni — ka uz Ēģiptes krastiem, citi — ka atpakaļ uz Sidonas ostām. Bet kuģis brīkšķēdams gan šāvās pa viļņu mugurām, gan reizēm ienira dzidrajā bezdibenī, un viļņu šļakatas lidoja tam pāri. Sirds pamira kā šūpolēs, kad no pašas augšas krīti lejā, šķita — nupat, nupat klāja dēļi tev izslīdēs no kājapakšas un tu pazudīsi dzelmē.

Mēs bijām trīspadsmit cilvēki. Ben-Kadehs vadīja kuģi, viņam palīdzēja četri izbēgušie gūstekņi, bijušie jūrnieki. Visi četri bija ļoti novājējuši, caur nokarenajām matu šķipsnām gailēja acis. Griba dzīvot un cīnīties par brīvību viņiem aizstāļja spēku. Tikai tad, kad Ben-Kadehs atļāva viņiem palaist tauvu vai airi, viņi nokrita gar zemi un uzreiz iemiga.

Vienu no sešiem važās iekaltajiem vergiem, grieķi, es pazinu: reiz es viņu pacienāju ar plāceņiem. Bija arī kāds ēģiptietis ar šauru, putna knābim līdzīgu seju un augsti uzrautiem pleciem. Viņš nekad nesmējās, allaž staigāja mierīgs ar savām garajām kājām kā dzērve. Bija arī divi skiti ar platām un gaišām bārdām. Viņi bija daudz spēcīgāki par citiem airētājiem. Kad viņi cilāja smagos airus, uz rokām un pleciem tiem kā bumbas uzmilza muskuļi. Bija arī divi nēģeri, saukti Muha un Hado, ar spēcīgām rokām un tievām, taisnām kājām. Mati tiem cirtojās kā jēriem. Viņi bieži strīdējās savā starpā un, acis valbīdami, tā kliedza, ka likās, tie tūlīt viens otru nositīs. Tad viņi atkal līga mieru, smējās, un abi kopā dziedāja dziesmas.

Kolīdz mēs tikām projām no salas, sešus airētājus tūlīt atbrīvoja no važām, un bronzas cirvis, ko biju paņēmis no Lala-Zora, labi noderēja, ko pārcirst kāju ķēdes un riņķus. Airēt pašreiz nevajadzēja, sarkanā, vēja piepūstā bura neatvairāmi trauca kuģi uz priekšu.

Nākamās dienas rītā vētra pieņēmās. Ben-Kadehs pavēlēja nolaist un satīt buru un sagriezt kuģa priekšgalu pret vēju. Visas darvotās tauvas, ar ko bija atsiets masts, svilpa un gaudoja. Cīņā ar vētru pārgurušie stūres vīri tika nomainīti, bet pats Ben-Kadehs, iekritušu seju un sarkanām, iekaisušām acīm, arvien vēl negribēja atstāt savu vietu.

Mēs visi cietām no nepārtrauktās kuģa šūpošanās un bada. Uz kuģa starp daudzajiem saiņiem ar Tīras purpura apģērbiem nebija neviena saiņa ar pārtiku. Kāds bija atradis tikai maisu ar kaltētām vīnogām. Tā bija mūsu vienīgā barība, un vīnogas mēs saņēmām visi vienādi — pa divām saujām.

Visgrūtāk bija kuģot naktī pilnīgā tumsā, kad nekas cits nebija dzirdams kā vienīgi vēja auri, vētras trakošana un viļņu triecieni pret kuģa sāniem; likās, kuru katru mirkli mēs aiziesim bojā.

Otrā dienā es ievēroju kādu dīvainu parādību. No šūpošanās pa kuģa dibenu pludinājās ūdens ar visādiem gružiem. Starp gružiem bija dateļu kauliņi. Kur tie varēja rasties? Es izsmēlu ūdeni līdz ar gružiem, bet kauliņi saradās atkal. Tātad kādam ir maiss ar datelēm, un kāds tās slepeni ēd, ar citiem nedalīdamies.

Vai tikai starp saiņiem nav maiss ar datelēm? Varbūt tās grauž žurkas? Es palīdu zem kuģa pakaļgala klāja. Tur bija ļoti šauri, bet es kaut kā aizspraucos uz priekšu un tiku līdz pašam galam.

Cauri klāja spraugai iespīdēja vāja gaisma, un es pamanīju uz sāniem guļošu cilvēku. Kaut kas pazīstams šķita šai sejā ar kumpaino degunu un garajām, vājajām kājām.

Es tūlīt līdu atpakaļ un devos pie Ben-Kadeha.

—    Izrādās, uz kuģa ir vēl viens cilvēks.

—    Vai atkal ādas maisā?

—    Nē, viņš guļ zem klāja un ēd dateles. Viņam to ir liels krājums, un viņš nelien ārā tāpēc, ka negrib dalīties ar mums. Tas ir Meremots, Lala-Zora kalps.

Ben-Kadehs lika diviem nēģeriem atvest Meremotu. Bet dabūt to ārā nebija viegli — viņš stīvējās pretī un koda. Tad Muha un Hado sagrāba viņu aiz kājām un atvilka uz klāja pie stūrmaņa. Te Meremots nokrita ar seju pret zemi:

—   Es visu mūžu līdz pašai nāvei būšu airētājs, tikai nenogalini mani!

—   Kāpēc tu slēpies?

—    Kad kuģis devās ceļā, es uzrāpos uz tā un noslēpos, lai nepaliktu uz salas un nedalītos liktenī ar pirātiem. Esmu miermīlīgs tirgonis, nevis pirāts.

—    Dziedi vien, dziedi, mūs nepiekrāpsi! Tu kā žurka izgrauzi maisus, par to tev jāmirst badā! Piesieniet viņu pie masta!

Meremots, sapratis, ka viņu nenogalinās, uzreiz nomierinājās. Viņa rokas piesēja pie masta. Nu viņš vairs nekauca, tikai nikni caur pieri glūnēja uz mums visiem.

Trešās dienas rītā tika atklāta sūce: laikam kaut kur bija izkustējušies dēļi. Ūdens pamazām cēlās. Visiem vajadzēja nepārtraukti smelt ārā ūdeni un aizdrīvēt spraugas ar pakulām. Bet vētra sāka rimties, pacēlām buru un atkal joņojām uz priekšu.

Gaiss kļuva siltāks. Aukstie vēja brāzieni norima, un laiks izvērtās tveicīgs. No saiņiem un dēļiem kā dūmi cēlās viegli tvaiki. Tad mākoņu plaisā parādījās žilbinoša saule, un visi iekliedzās:

—    Zeme!

Tālumā nemierīgās jūras vidū vīdēja zema, dzeltena zemes strēmele, uz kuras slējās staltas palmas kuplām galotnēm.

Abi slciti sāka sist sev pa krūtīm ar dūrēm, kauca un raudāja kā bērni.

—   Kas tad jums? Izglābšanās taču pavisam tuvu. — Sofers, prazdams skitu valodu, jautāja viņiem.

—    Kāpēc te ir palmas? Kāpēc nav priežu vai egļu, kāpēc nav sniegs? Mēs domājām, ka dodamies uz mūsu dzimteni, uz Euksīnas Pontubet nu redzam šīs garās slotas un zinām, ka atkal esam gauži tālu no dzimtās zemes.

Sofers atritināja savu pergamenta rituli ar zemes karti un sāka aprēķināt, kur mēs būtu varējuši nokļūt.

—    Vētra mūs aiznesusi tik tālu, — viņš teica, — ka tās varētu būt Laimīgās salas.

Mākoņi aiztrauca prom, atspīdēja debess zilums, un krasts arvien skaidrāk tuvojās. Tālumā parādījās zilgani kalni; to priekšā atklājās bezgala daudz smilšu pauguru, un tad negaidot zem tumšajiem, pelēkajiem mākoņiem iznira dīvaina, sārtena pilsēta.

Robotie mūri, augstie torņi, lielie tempļi, kubveida mājas un vientuļās palmas — viss bija maigi sārtenā krāsā, gluži kā flamingo spārni.

—    Tā ir Laimīgā sala! — Sofers iesaucās. — Skatieties, cik šī pilsēta skaista! Droši vien tur dzīvo svētlaimīgi cilvēki, kas nepazīst ne asaru, ne bēdu. Tur nav nedz dusmības, nedz noziegumu, nav nedz verdzības, nedz pēršanas. Ak debess, kāds prieks, ka pirms nāves es skatīšu visu mūžu meklēto laimīgo zemi!

Siltais vējš nesa mūsu kuģi uz pilsētas pusi, un mēs, saspringtā darbā pārguruši, joprojām smēlām ārā ūdeni.

2. Sārtenā pilsēta

Tuvojās vakars, un tumšsarkana saule jau grima jūrā, kad mūsu kuģis devās garām sargu tornim. Mēs iebraucām klusā iekšējā ostā. Tur, pret akmens krastmalu izliektos pakaļgalus sagriezuši, stāvēja daudz kuģu. Starp tiem piestāja arī mūsu «Ziemeļzvaigzne». Tuvējo kuģu jūrnieki mums uzsauca:

— Melkarts jums palīdzējis tikt līdz krastam! Kurš tad tādā vētrā dodas jūrā!

Mēs bijām piestājuši gluži laikā, jo ūdens kuģī arvien cēlās. Visi mūsu kuģinieki izlēca malā un ar kopējiem spēkiem izvilka krastā kuģa pakaļgalu, piesie- dami to ar lauvām pie akmens stabiem,

Vairāki vīri ar īsiem šķēpiem rokā un platiem šķēpiem aiz jostas apstājās mūsu tuvumā.

—    Kurš ir kuģa saimnieks? No kurienes braucat? — jautāja kāds barga izskata vīrs ar ragainām galvas bruņām. Rokā viņam bija koka dēlītis un rakstīšanai noasināts irbulis.

—    Kuģa saimnieks ir tirgonis Makars no Sidonas, — atbildēja Ben-Kadehs. — Mēs kuģojam no Jafo. Vētra mūs atdzinusi šaipusē.

—    Netici viņam, viņš melo saulei un cilvēkiem! — pēkšņi no kuģa iekliedzās Meremots. — Viņi visi ir pirāti! Tie uzbruka kuģim un apkāva ceļiniekus, tikai es viens paliku dzīvs.

—    Ak tādas tās lietas! Tīklā trāpījušies vērtīgi putniņi, — sacīja vīrs ar ķiveri galvā. — Atraisiet šo cilvēku un atgādājiet viņu pie manis. Pasauciet vēl kādus karavīrus un izlieciet sardzi. Bet jūs, jūras laupītāji, ejiet atpakaļ uz kuģa un nemēģiniet kāpt krastā!

Ben-Kadehs atbildēja:

—    Tu tici vienam cilvēkam, netīras cūkas un melīgas žagatas jauktenim, bet netici man, tirgoņa Makara godīgam stūrmanim.

—    Šodien jau vēls spriest par jums tiesu — nakts nāk virsū. Jūs cieši uzraudzīs ķaravīri un ar šķēpiem nobeigs katru, kurš mēģinās no kuģa aizbēgt. Bet rīt es jūs iztaujāšu — tad arī izdibināšu, kurš te runā taisnību. Es skatos, ka jums neviens vergs nav važās, bet tā nav laba zīme.

Karavīri atraisīja Meremotu; viņš aizskrēja pie priekšnieka un noskūpstīja viņam apģērba stērbeles.

—    Šis stūrmanis ir visbriesmīgākais pirāts, — uz Ben-Kadehu rādīdams, viņš sacīja. — Viņš slepkavo bērnus un sievietes, un klīst nelabas valodas, ka noķertos tirgoņus viņš sadedzinot dzīvus. Viņu vajag sodīt ar nāvi…

Ko mēs tagad varējām iesākt?

Priekšnieks ar Meremotu aizgāja, bet karavīri, ar šķēpiem draudēdami un bikstīdami, piespieda mūs visus atgriezties uz kuģa. Tad viņi krastā iekūra spožu ugunskuru un sasēdās tam apkārt. Ar mums viņi nerunāji un katru jautājumu aprāva, piecirzdami šķēpus,

it kā grasīdamies tos ietriekt mums ribās.

Ben-Kadehs smiedamies jautāja Soferam:

—    Vai tu arvien vēl domā, ka šī ir Laimīgā sala? Mūs viņi sevišķi laipni nesaņēma. — Viņš uzsauca jūrniekiem blakus kuģī: — Kas tā ir par pilsētu?

Uz kuģiem bija sapulcējušies daudz jūrnieku; viņi visi raudzījās uz mūsu pusi, un viens atteica:

—    Kā, vai tad tu nepazīsti šo bagātāko pilsētu? Tā taču ir Kartāga

Visi mūsu biedri sanāca ap Šoferu, un sākās pārrunas, ko darīt. Viens no vecajiem gūstekņiem ieteicās:

—     Es labi pazīstu Kart-Ha- dašatu. Šejienes ļaudis ir tirgoņi un nav labāki par pašu Lala-Zoru. Ja viņi būs nosprieduši mūsu kuģi paturēt, tad mūs vaļā nelaidīs, bet pārdos verdzībā.

Sofers tiepās pretī:

Feniķiešu karavīrs (izrakumos atrasta māla statuete).

—     Vai tiešām tu netici cilvēku taisnīgumam? Vai tiešām nav goda un taisnības sidoniešu sirdīs? Te mums neuzdrošināsies pāri darīt. Šajā pilsētā dzīvo mans draugs, dižais prātnieks Sanhuniafons. Viņš ciemojās pie manis Babilonijā, kad studēja magu zinības. Viņš dzīvoja manā mājā, ēda manu maizi un dzēra manu vīnu. Vajag aizsūtīt pie viņa kādu un pateikt, ka esmu šeit.

—    Kurš tad varēs pie viņa aiziet? Nevienu no šejienes ārā nelaidīs, — iebilda citi biedri. — Bet rīt mūs

visus pārdos verdzībā uz tiem kuģiem, kas aiziet jūrā, un mēs, pie soliem pieķēdēti, izklīdīsim katrs uz savu pusi.

—    Tas nozīmē, ka vēstule jānogādā šodien pat, — sacīja Ben-Kadehs. — Kāds no mums to izdarīs.

Ēģiptietis, kas vienmēr bija klusējis, ieteicās:

—    Lai iet mazais Elisars, viņš visur vieglāk izlavīsies cauri, un karavīri viņu neaizturēs.

No ugunskura pie mums pienāca viens karavīrs.

—    Kurš jums te ir pats galvenais pirāts? Klausieties, ko es jums sacīšu. Jūs visus pienaglos pie krusta. Ko citu jūs varat zaudēt — vienīgi galvas. Ja gribat pirms nāves labi paēst, tad es jums tūlīt atsūtīšu ceptu jēru, sālītas zivis, vīnu un visu, ko vien kārojat. Par to jūs man atdāviniet labu apmetni. Tos jūs esat daudz salaupījuši.

—    Paldies tev, labais karavīr, — sacīja ēģiptietis. — Tava seja pauž Melkarta skaistumu, Baala gudrību, bet tavos plecos jaužams Refaima spēks. Mēs paklausīsim taviem cienījamiem vārdiem. Par to lai ir atļauts tev pasniegt vērtīgu dāvanu. Pieņem šo dārgo Tiras purpura apģērbu. Bet lai tava labsirdība nepadara tavas ausis kurlas pret mūsu lūgumu: izlaid krastā šo zēnu. Kāpēc jācieš bērnam? Šai pilsētā, Me- garas kvartālā, dzīvo viņa krustmāte.

Karavīrs aši paķēra viņam pasniegto sarkano apģērbu un paslēpa to zem sava apmetņa.

—    Ja es kādu palaidīšu, man nocirtīs galvu un putnu būrī uzkārs pilsētas vārtos.

Sargs aizgriezās un devās atpakaļ pie ugunskura.

Sofers man sacīja:

—    Labāk būt izsalkušam nabagam krastā nekā paēdušam airētājam uz ķēniņa kuģa. Es uzrakstīšu vēstuli draugam, gudrajam Sanhuniafonam, bet tu lūko viņu sameklēt un glābt mūs visus.

Sofers sadabūja papirusa gabalu, niedres irbulīti, trauciņu ar tintes zivs [18] melno šķidrumu un sēdās rakstīt vēstuli.

3. Kā sāka raudāt akmens dievs

Karavīrs drīz atgriezās. Viņam līdzi nāca kalps ar lielu grozu uz galvas. Abi apstājās pie kuģa un nodeva mums grozu ar maizi, sīpoliem, lieliem citroniem un ceptas gaļas gabaliem. Kad grozu iztukšoja, Ben-Kadehs man pačukstēja:

—          Gulsties grozā, nekusties un nebāzies ārā no tā, kamēr tev neļaus izkāpt.

Sofers iedeva man saritināto papirusu, un es to noglabāju azotē, tad iekāpu grozā un saritinājos, cik vien var. Mani apklāja ar purpura drēbēm. Nekustīgs gulēju tumsā un jutu, ka grozu paceļ un pāri kuģa malai nodod kalpam. Tad saklausīju vieglus soļus. Mani kaut kur nesa. Reiz kāda balss uzsauca:

—    No kurienes nākdams? Ko tu tur nes?

—    Esmu ostas priekšnieka kalps, nesu zivis.

—    Tu varētu mums arī atmest kādu zivteli!

—    Tās man visas saskaitītas.

—          Ak tu rīma! Kaut tevi Melkarts saraustītu gabalos!

Pec brītiņa grozs sazvēlas un atsitas pret cietu zemi.

—           Celies! Diezgan esmu tevi nesis. Tagad iesim abi kopā. — Kalps stingri saķēra mani aiz rokas un izrāva no groza.

—    Kur tad mēs iesim?

—          Skaidrs, kur: uz mana saimnieka mājām. Viņš jau sen vēlējās sev izsūtāmo zēnu.

Viņa vārdi mani pārbiedēja: «Mani grib padarīt par kalpu! Bet vēstule? … Kuģa biedri gaida manu palīdzību. Jābēg!»

Mēs gājām pa vientuļu ielu, ko no abām pusēm iekļāva māju sienas pamīšus ar platlapu kaktusu brikšņiem.

Aiz sienām reizēm atskanēja balsis, bērna raudas, žēla dziesma. Krēsla sabiezēja, ātri nāca virsū nakts.

Ielas galā bija dzirdama kņada, un mums pretī izšāvās vairāki klaiņojoši suņi. Kaukdami tie saklupa zemē pie kaktusu krūmiem un nozuda tajos. Es atcerējos Hamalijela gudro teicienu: «Kur izlien cauri suns, tur ved ceļš uz kārumiem un glābšanos.» Es vairs nešaubījos un iecirtos ar zobiem kalpam rokā, tas mani palaida vaļā, un es metos pie zemes, meklēdams caurumu, kur tikko bija pazuduši suņi. Rāpus taustījos uz priekšu zem adatainajiem kaktusiem.

Man aiz muguras lamājās kalps, daža laba zemes pika lidoja man pakaļ, bet es neapstājos, tikai rāpoju vien tālāk pa suņu pēdām. Visgarām te bija aizķērušies vilnas kušķi. Kakls un rokas man jau bija saskrāpētas, bet kas par to! Es biju brīvībā un domāju tikai par vēstuli, kas man drīzāk jānodod mācītajam vīram San- huniafcnam.

Kaktusi bija garām. Priekšā krēslā vīdēja neliels dārzs. Pa labi pacēlās mūra ēka ar lēzenu jumtu, uz kura spīguļoja stikla bumba. Zem jumta rindojās kolonas. Starp tām atradās akmenī veidots briesmīga dieva tēls ar milzīgu auna galvu un diviem gar ausīm sagrieztiem ragiem. Sāku pārdomāt, ko man darīt.

Divi cilvēki vecās, noplīsušās drānās, ar nelieliem groziņiem rokā pagāja pa taciņu man garām un nokrita ceļos akmens dieva priekšā. Viņi cēla rokas uz augšu, izdvesa nopūtas un krita pie zemes. Viens no viņiem skaitīja:

—   Tu lielais, visspēcīgais kā. mākonis, kas slīd pa debess jumu! Aizdzen slimību, kas moka manu dēlu!

—    Lielais Baal, — lūdzās otrs, — nedusmo uz mums. Manu tīrumu apsēduši tārpi un aprij visu labību, bet nodokļu vācējs prasa savu tiesu. Satriec viņu ar savām uguns bultām, aizdzen tārpus un pasargi manu tīrumu, lai varu pabarot savu ģimeni!

Abi cītīgi dauzīja savas pieres pret akmens grīdu.

Pēkšņi akmens dieva melnās acis iezvērojās sarkanā gaismā un dobja balss norūca:

—    Manas dusmas piemeklēs tevi, tavus dēlus un un mazdēlus! Lūdzieties cītīgāk, neaizmirstiet piesaukt savu kungu, un slimība vairs nemocīs tavu dēlu, un labība augs tavā tīrumā …

Lūdzēji nokrita pie zemes un ilgi palika guļus. Gaisma akmens dieva acīs izdzisa. Nabadzīgie vīri sāka kāpties atpakaļ, kaisīdami uz savām galvām jūras gliemezīšus.

—   Dievs ir uzklausījis mūsu lūgšanas! Lai slavēts lielais Baals-Hamons!

Tad, pametuši savus grozus uz tempļa kāpnēm, abi nabagie steigšus aizgāja.

No akmens briesmoņa aizmugures iznāca sauss, salīcis vecis un, kaut ko murminādams, iegāja templī. Apaļajā logā zem jumta iemirdzējās sīka uguntiņa.

Drusciņ pagaidīju, tad piesardzīgi devos uz templi. Es kāpu augšup pa akmens briesmoņa pakāpieniem — briesmonis taču bija līdzīgs tiem dieviņiem, kādus pie mums Sidonā novieto lūgšanas namiņos ceļu krustojumos. No tempļa kāpnēm varēja parskatīt visu pilsētu. Pasauldaudz māju ar spīdošām uguntiņām, koku un palmu ieskautas, virknējās lejup pa nogāzi uz jūru. No turienes nāca pazīstamās jūras paisuma šalkas.

Aiz muguras es saklausīju tādu kā šņākoņu un pagriezos atpakaļ. Divas lielas, melnas čūskas kārts garumā līda pa baltajām plāksnēm. Tās bija augstu pacēlušas galvas un šņāca kā zosis, tuvodamās man no divām pusēm. Pakāpies mazliet atpakaļ, es piespiedos pie akmens dieva muguras un tikko nenokritu — aizmugurē atvērās durtiņas, es iežāvos kaut kur iekšā un durtiņas aizcirtu. No augšas nāca vāja gaisma. Kāpnes veda uz dieva galvu. Pa labi kādā iedobē vara katliņā gailējās ogles. Tām blakus bija pakārts vaska sveču saišķis. Es kāpu augšā pa kāpnēm, līdz mana galva atradās akmens dieva rīklē.

Ārpusē atskanēja balsis. Svešie sarunājās tepat kaut kur tuvu. Sievietes balss mīļi centās pierunāt:

—    Vectētiņ, nebaidies, nāc tuvāk. Pavirzies augstāk un nosēdies uz pakāpieniem, bet es skaitīšu lūgsnu. Paturi groziņu ar baložiem. Es palūkošu, vai priesteris Ešmunazars ir atnācis.

Vārga, vecīga balss atbildēja:

— Neatstāj mani, Emaštorete! Man bail no šā dieva. Viņš skatās uz mani ugunīgām acīm, it kā gribētu ar savām akmens ķetnām satriekt manu galvu.

Emaštoretes sandales ieklikstējās uz akmens plāksnēm. Viņa iesaucās:

—         Ak, svētās čūskas, neaiztieciet mani! Es jums atnesu trauciņā pienu, es neesmu nekā slikta darījusi, ielaidiet mani templī!

Durvis nočīkstēja. Kāds dusmās jautāja:

—           Kas tev vajadzīgs? Kāpēc tu mani traucē tik vēlu?

—           Es cauru dienu strādāju uz lauka, un tikai tagad tiku brīva. Sniedz man savu žēlsirdības roku un ļauj noskaitīt lūgsnu visuvarenajam Baalam-Hamonam.

—           Nu labi, labi, mana meita! Bet vai neaizmirsi atnest pienācīgas dāvanas templim? Neskopojies, nežēlo dievam dāvanu, kas tam patīkama.

—          Es atnesu divus baltus baložus, četras zivtiņas un kviešu vārpu kūli.

—           Ļaudis kļuvuši skopi, — nočerkstēja priesteris. — Citi mums nežēlo aunu vai teļu. Par ko tu gribi lūgties?

—           Pirms sešiem gadiem šai dienā es pazaudēju dēlu. Viņš ar citiem zēniem rotaļājās jūras krastā. Piebrauca laiva ar ļauniem cilvēkiem. Viņi saķēra bērnus un aizveda tos jūrā. Tikai divi no rotaļu biedriem pārskrēja mājā un izstāstīja par bērnu nozagšanu.., Toreiz manam dēlam bija desmit gadu…

—           Nostājies te, — priesteris noteica, — aizver acis, izstiep rokas pretim visvarenajam dievam un lūdzies.

Maiga balss uzsāka dziesmu, kurā skanēja dziļas bēdas:

Jel atdod dēlu, manu brīnum jauko dēlul

Viņš bija līdzīgs pērlei gliemežvākā.

Viņš bija mana sirds,

Bet manu sirdi izrāva no krūtīm.

Jel atdod dēlu, manu brīnum jauko dēlu!

Gan mēness, gan saule pa kārtai apspīd šo zemi.

Gan dienu, gan nakti tie gaismo man skumīgo dzīvi.

Viss satumsis tagad, kopš nav mana dēla,

Un sirdī man liesmas un elle.

Jel atdod dēlu, manu brīnum jauko dēlu!

Vai tiešām viņš kritis un neredz un nedzird neko?

Tie melo, ak, melo! Viņš dzīvs un pa pasauli klejo.

Kurš pateiks man, nelaimīgai, kur tagad mans brīnišķais dēls?

Es kļūšu par balodi baltu un skriešu pie viņa.

Šī balss atgādināja manas mātes balsi, dziesma pauda tās pašas bēdas, kādas pašreiz cieta Am-Laili. Smagas nopūtas pēkšņi izlauzās no manām krūtīm. Nevarēju vairs valdīties, sāku šņukstēt un beidzot skaļi raudāt.

Balsis apklusa, un atskanēja čuksti:

—          Vai dzirdi? Pat dusmīgais dievs Baals-Hamons neizturēja un sāka raudāt.

Tad atskanēja kliedzieni un kāju dipas.

Es steidzos izkļūt no akmens dieva un iznācu uz tempļa kāpnēm.

Sieviete kliegdama metās man klāt:

—           Redz, kur mans Haruhs, mans maziņais Haruhs! Baals ir uzklausījis manas lūgšanas un atdevis man dēlu!

Viņa pieskrēja man klāt, saķēra aiz rokas un cieši raudzījās man sejā. -

—          Tās pašas cirtas, tās pašas acis! Bet kur ir dzimumzīmīte uz vaiga? Kas tu tāds esi?

Es arvien vēl birdināju asaras un šņukstēdams sacīju:

—           Ak, labā sieviete! Man kļuva tevis žēl — arī mani jūras laupītāji nolaupīja manai mātei. Tāpēc es iznācu pie tevis. Es tevi lūdzu, neraudi! Tu vēl atradīsi savu dēlu! Bet mana māte tu neesi. Viņai ir citāda seja un vaigā zilas svītriņas.

Lēnām pienāca priesteris ar augstu cepuri galvā.

—           Šo zēnu tev sūtījis pats dievs Baals, — viņš teica. — Tas ir tavs dēls. Ir noticis liels brīnums šai templī.

—           Bet manu dēlu nolaupīja pirms sešiem gadiem, tātad viņam jābūt daudz vecākam par šo zēnu.

—           Tu runā muļķības, neprātīgā sieva! Dievs Hamons viņu tev nolaupīja un turēja debesīs. Šis laiks ir aizskrējis kā viens elpas vilciens, un tavs dēls nevarēja izskatā mainīties. To saku es, priesteris Ešmunazars, bet priesteri nekad nemaldās. Saki, puisēn, — tevi taču sauc Haruhs?

Es pārdomāju, ko atbildēt, jo mana vienīgā rūpe bija tikai par biedriem uz kuģa.

—           Nezinu, — es atbildēju. — Es nesu zīmīti no Šofera, Babilonijas dziednieka. Viņš man sacīja: «Dodies uz pilsētu pie gudrā zinību vīra Sanhunia- fona un aiznes viņam manu vēstuli ar sveicieniem.» Es jautāju Soferam: «Bet kur dzīvo šis gudrais?» Sofers-rafa atbildēja: «Nebēdā. Kartāgā tevi katrs aizvedīs pie viņa.»

—           Protams! — priesteris iesaucās. — Kurš tad nepazīst Sanhuniafonu, gudrāko no gudrajiem? Viņš prot putnu valodu un pēc zvaigznēm ļnolasa cilvēka likteni.

—    Bet kā lai es viņu atrodu?

—   Mēs vēstuli nodosim. Bet tagad jāaicina tauta un jāpastāsta tai par lielo brīnumu, kā vienā dienā zēns no tālās Babilonijas nokļuvis Kartāgā …

—   Bet es nekad neesmu bijis Babilonijā! — es atkal veci pārtraucu. — No Babilonijas ieradies mans skolotājs Sofers.

—  Ciet klusu, kad tevi nejautā! Vecāki cilvēki zina labāk nekā tu. Kā tevi sauc?

—    Elisars.

—   Es taču tev teicu, ka no šā brīža tavs vārds būs Haruhs.

Feniķiešu karavīrs.

Priesteris piegāja pie koka un sapurināja to. Ieskanējās zaros sakārtie baložveida bronzas zvaniņi. No tempļa iznāca divi samiegojušies mori.

—          Bali un Mhend, stiepiet šurp nestuves, tūlīt mēs dosimies pie pilsētas pārvaldnieka.

Emaštorete atrāvās no manis:

—          Puisēn, vai tu tiešām sacīsi, ka esi atlidojis no Babilonijas? Tie taču ir meli!

•— Ko tu te putro! — priesteris viņai uzkliedza. — Ak, neprātīgā un nemierīgā sieva! Es pats savām acīm redzēju, ka pa debesīm auļoja ugunīgiem zirgiem aizjūgti zelta rati un tie nolaidās dārzā, koku lapas apsvilinādami. No ratiem izkāpa šis zēns ar vēstuli rokā. To redzēju es pats, priesteris Ešmunazars, bet priesteri nekad nemaldās …

Pienāca mori ar bārkstīm un zvaniņiem izgreznotām

Maiga balss uzsāka dziesmu, kurā skanēja dziļas bēdas.

nestuvēm un nolika tās zemē. Priesteris Ešmunazars pavēlēja man gulties uz šīm nestuvēm. Man bija kauns no sievietes, kas atgādināja manu māti. Viņa stavēja sāņus, rokas pie krūtīm piespiedusi. Viņa laikam uzskatīja mani par bezkaunīgu meli. Bet es nebiju vainīgs! Man tikai drīzāk vajadzēja satikt gudro Sanhu- niafonu.

Mori pacēla nestuves un devās projām pa dārza celiņu. Pa priekšu gāja vergs, nesdams kārti, kuras galā ķēdītē bija pakārts degošs gaismeklis, aizmugurē sekoja divi muzikanti. Viens spēlēja flautu, otrs sita tamburīnu.

Priesteris gāja aiz nestuvēm, ietinies baltā apmetnī ar melnām svītrām.

4. Zinību vīrs Sanhuniafons

Mēs virzījāmies pa tukšām, šaurām ieliņām, devāmies augšup pa stāvām kāpnēm, gājām garām slēgtām bodītēm. Es redzēju augstas mūra ēkas ar daudziem logiem. Spalgi skanēja flauta, dobji dunēja tamburīns. No visām malām pa logiem un durvīm raudzījās cilvēki un jautāja:

—    Kas tur nāk?

—    Sūtnis no tālās Babilonijas, — nesēji atbildēja.

Pilsētas vidusdaļu apņēma lielu, gludu akmeņu

siena. Mūs apstāja vairāki karavīri, bet, pazinuši priesteri, palaida garām ar saucieniem:

—   Aizlūdz, taisnais priesteri, par mums, pilsētas aizstāvjiem!

Nogājuši vairākas ielas, mēs apstājāmies pie garas mājas ar statujām un stikla bumbām izgreznotu jumtu.

Priesteris ar saviem līkajiem pirkstiem saķēra manu roku, un mēs devāmies augšup pa akmens kāpnēm.

Virs vienām durvīm dega gaismeklis. Priesteris pieklauvēja, pagrūda durvis, un mēs iegājām mazā istabiņā. Tā visa bija noklāta ar milzīgu tepiķi. Istabas vidū bija pietupies sīciņš, ļoti vājš vīriņš, kam uz galvas nebija neviena mata: galva atgādināja strausa olu. Viņš lasīja kādu atritinātu tīstokli. Blakus uz tepiķa bija izklāti daudzi papirusi. Uz dažiem bija uzzīmēti zvēri, ķirzakas un tārpi.

—      Esi sveicināts, Sanhuniafon! — nočukstēja priesteris.

Sēdētājs neatbildēja, tikai turpināja lasīt tīstokli.

—      Esmu atnācis pie tevis svarīgā lietā, gudrības spīdekli, — priesteris turpināja. — Es atvedu tev zēnu, kas uguns ratos pa debesīm atbraucis pie mums.

Sanhuniafons pagrieza galvu un noskatīja mūs.

—      Laikam tev no dievlūdzējiem maz kas ienāk un aiz bada tu redzi to, kā nav, — viņš atbildēja un atkal sāka lasīt tīstokli.

Tad es iesaucos:

—     Daudzu valodu pratējs Sofers-rafa sūta tev vēstuli!

Gudrais vīrs uzreiz piecēlās.

—      Babilonijā es pazinu kādu gudru vīru, kuru sauca Sofers-rafa! Vai tiešām viņš ir dzīvs? Viņš taisījās doties pie skitiem. Kur viņš ir tagad?

—      Viņš atrodas te ostā izsalcis, bez maizes kumosa. Viņu nelaiž krastā, un rīt viņu tirgū pārdos kā aitu.

Sanhuniafons paņēma no manis saritināto papirusu, atritināja to, uz ceļiem izlīdzināja un, uz tepiķa atsēdies, sāka lasīt. Tad viņš paskatījās uz mani un sacīja:

—      Pacel sava apģērba stērbeles un noslauki acis. Nākamajam prātniekam vai karavīram neklājas asaras liet.

Gudrais vīrs vēlreiz izlasīja vēstuli un saritināja to rullītī.

—      Paldies tev, cienījamais dieva kalps, ka tu parūpējies par zēna un mana drauga — tālās Babilonijas zinātnieka likteni. Ja tev vajadzīga mana palīdzība, tad saki. Bet uguns ratos, kā daži runā, dievi joņoja pirms tūkstoš gadiem. Tā kā tagad dievi negrib cilvēkiem rādīties, lai kā mēs viņus lūdzam, tad labāk saki katram, ka ratus esi redzējis sapnī, nevis pie debesīm, kur tagad lido tikai putni. Puisēn, nāc man līdz!

Sanhuniafons ietinās apmetnī un veda mani mājas iekšienē. Pa vītņu kāpnēm mēs uzkāpām uz jumta.

Vairāki cilvēki puslokā sēdēja uz skaistiem soliem ar izliektām kājiņām. Uz augsta bronzas paliktņa dega pec baloža veidola darināts gaismeklis, un uguns vēdīja patīkamu smaržu. Sanhunia- Kartāgas gaismeklis.

Sanhuniafons piegaja pie kāda sēdošā, kas bija izgreznojies ar zelta aprocēm un kaklarotu.

—   Augsti godājamais šufet'! Esmu dzirdējis, ka tu gribi sūtīt kuģus uz tālām zemēm, kur pret zeltu var apmainīt mūsu dižās pilsētas preces. Atļauj pievienoties tavai kuģu karavānai tālās Babilonijas gudrības spīdeklim Soferam-rafa. Viņš apbraukājis visas zemes, bijis tālajos ziemeļos, kur mūžīgi snieg, bijis arī karstajos dienvidos, kur, ar vilnu apauguši, zvēriem līdzīgi punduri ierīko savus mitekļus putnu ligzdās.

—    Kur tad ir šis Babilonijas gudrais? Ved viņu šurp, man gribas viņu dzirdēt.

—   Viņš nevar pie tevis atnākt. Kuģi, ar kuru viņš ieradies mūsu ostā, sagrābuši tavi sardzes vīri un nevienu nelaiž krastā, un gudro vīru viņi grib pārdot verdzībā.

Tad viens no sēdošajiem pielēca kājās, un es tajā pazinu vīru, kas ostā pavēlēja aizturēt mūsu kuģi.

—   Tā nu gluži nav, — viņš sacīja, — es tev paskaidrošu, kā tas bija. Man ziņoja, ka ieradies vētrā cietis pirātu kuģis. Es to pavēlēju aizturēt, bet pār visiem pirātiem izspriest ātru tiesu un vienus sodīt ar nāvi, bet citus nosūtīt uz sudmalām griezt dzirnakmeņus. Kuģis ir labi būvēts un noderēs mūsu kuģiniekiem.

Šufets aizsvilās:

—   Tu slikti izproti manas pavēles, ostas priekšniek! Lai Melkarts izķēmo tavu melīgo seju! Ar prieku tu pārdotu verdzībā miermīlīgus ceļiniekus un pat gudro

' Kartāga bija divi šufeti: pilsētas galvenais pārvaldnieks un republikas pārvaldnieks.

dziednieku, kas varētu dziedināt mūsu jūrniekus. Mūsu pirāti taču mums ir derīgi, kad tie neaplaupa mūs, bet blēdīgos grieķus un augstprātīgos ēģiptiešus. Tūlīt ej uz ostu un atbrīvo visus, kurus tu patvarīgi esi aizturējis. Steidzies to izdarīt, citādi es negaidīšu uz Mel- karta dusmām, bet pats ar savu roku izķēmošu tavu seju.

Ostas priekšnieks paklanījās, pieskardamies ar roku pie tepiķa.

—       Tava pavēle tiks izpildīta, — viņš noteica un aizsteidzās.

Es laikam sāku lēkāt aiz prieka, jo šufets paskatījās uz mani, un sacīja:

—    Un tu, lēkātāj, par ko tu priecājies?

—    Es priecājos, ka Sofers-bobo brauks ar taviem kuģiem, un mēs nokļūsim Kanāras zemē, kur smilšu vietā ir zelts.

—    Kur tad ir tāda Kanāras zeme? Nekad par tādu neesmu dzirdējis. Ko tu par to zini?

Tad es izstāstīju visu par savu tēvu, par vara plāksnītē ieskrāpēto ziņu no viņa un to, ka Sofers paņēmis mani līdz un grib atrast Kanāras zemi.

—     Uz turieni vajag sūtīt mūsu kuģus! — sapulcējušies ierunājās. — Ja šajā zemē par ķēniņa kalpu ticis šā zēna tēvs — mūsu sidonietis, Anaka-beni, tad

viņš mums palīdzēs šo zemi iekarot. Vīriešus mēs pārdosim verdzībā, atņemsim visu zeltu, bet zemi sadalīsim mūsu ieceļotājiem. Nu sākās valodas un strīdi. Es klausījos viņos, bet manas acis lipa ciet aiz noguruma. Tāpēc biju priecīgs, kad Sanhuniafons lika man iet viņam līdzi.

Kad mēs nonācām gudrā vīra istabā, viņš pasauca kalpu un pavēlēja sagatavot man guļas vietu. Es nolikos istabas kaktā

uz biezas aunādas. Pagalvi pametu mīkstu, ar vilnu piedzītu spilvenu. Grīda sašūpojās. Man šķita, ka apkārt plakšķina viļņi, un es iekritu ciešā miegā.

5. Mācību stunda

No rīta mani pamodināja kutēšana degunā. Es sāku šķaudīt un šķaudījos, kamēr no nāss izskrēja vistas dūniņa. Izberzēju acis un ieraudzīju, ka istabā uz tepiķa sasēdušies vairāki zēni un katram no viņiem rokās neliels dēlītis un ass irbulis rakstīšanai. Viņi smējās, uz mani skatīdamies, un es sapratu, ka tas ir bijis viņu joks.

Istabā ienāca Sanhuniafons. Viņam rokā bija tīstoklis un gara niedre. Viņš nosēdās pretim zēniem, iesita ar niedri vienam pa galvu, kurš smējās.

Visi apklusa un nodūra acis.

—    Atdariet savas ausis un lieciet vērā audzinātāja vārdus, — viņš iesāka. — Tagad jūs rakstīsit par pasaules izcelšanos un netiksit augšā no savām vietām, kamēr katrs no jums, dēlītī neskatoties, no galvas noskaitīs uzrakstīto.

Zēni nosēdās ērtāk un sagatavojās rakstīt.

—    Bet vai tu vari rakstīt? — Sanhuniafons man jautāja. — Vari? Vai tev to iemācīja Sofers-rafa? Ļoti labi! Tad sēdies viņiem blakus un raksti. Te tev būs ievaskots dēlītis, un te būs noasināts stils (irbulis).

Sanhuniafons sāka lēnām un dziedoši runāt:

—    «Pēc senatnes mācīto vīru domām, visas dzīvības sākums uz zemes un debesīs ir bijis gaiss, tumšs un vējam līdzīgs…»

Viņš diktēja ilgi. Mēs nogurām rakstīdami.

Pabeidzis diktēt, Sanhuniafons sāka pārbaudīt skolēnu dēlīšus. Kuram atrada kļūdas, tam iesita ar niedres nūjiņu pa galvu.

Istabā ienāca Sofers. Sanhuniafons žigli piecēlās un gāja viņam pretī. Viņi apkampās, nolikuši galvas viens otram uz pleca. Tad Sanhuniafons zēniem sacīja:

—          Klausieties, mani mācekļi! Ir liels prieks izslāpušam ceļiniekam atrast tuksnesī dzidra ūdens avotu. Tāds pats prieks ir satikt vecu, daudzus gadus neredzētu draugu. Šodien jūs esat brīvi. Ejiet mājās. Rīt nāciet atkal, un mēs runāsim par pasaules izcelšanos. Ņemiet līdzi šo zēnu un parādiet viņam mūsu pilsētas skaistākās vietas. Bet par šo nieciņu, puisēn, nopērc sev saldumus. — Un gudrais vīrs iedeva man kvadrātveida sudraba gabaliņu.

Sofers atļāva man aiziet atpakaļ uz kuģi. Viens zēns pieteicās man līdzi. Viņu sauca Abi. Mēs saķērāmies rokās un gājām apskatīt pilsētu.

Abi veda mani pa šaurām tirgus ieliņām ar bezgala daudzām bodītēm. Tajās pārdeva itin visu, ko vien varēja vēlēties: diegā savērtus dzintara gabaliņus, krāsainus akmentiņus, gliemežvāciņus, svaigas un sālītas zivis un visādu krāsu audumus. Mazās bodītēs sakrustotām kājām sēdēja tirgoņi un pārdeva saldumus.

Mēs piegājām pie dateļu pārdevēja. Dateles bija salipušas kā mīkla un saliktas vienā dēļa galā. Tirgonis sēdēja otrajā galā un ar pirkstiem plēsa nost lielāku vai mazāku gabalu, raugoties pēc maksas.

Par savu sudraba gabalu es dabūju lielu, salipušu dateļu čemuru un vēl dažus ābolus.

Pie pirtīm zēni skandināja zvārgulīšus un sauca iekšā garāmgājējus. Maiznieki uz nēsājamām letītēm bija stateniski sarindojuši svaigus plāceņus. Turpat blakus māla bļodās pārdeva ar ķimenēm pārkaisītas, vārītas austeres.

Kartāgiešu bronzas bārdas nazis.

Mēs gājām uz vergu tirgu. Laukumā uz pītiem paklājiem sēdēja visdažādāko ādas krāsu vergi. Te bija spēcīgi vīrieši, sievietes un mazi bērni. Pie katra pūlīša stāvēja pār

devēji un skaļā balsī cildināja savu vergu labās īpašības.

—    Spēcīgs, jauns vergs! Prot veidot traukus un kalt nažus! Būs noderīgs katram saimniekam!

—    Mācīts kurpnieks, ātri šuj sandales! Kas viņu nopirks, tam vairs nebūs jābēdā par iztiku — viņa vergs pašūs tik daudz sandaļu, ka viens pats varēs uzturēt visu saimnieka ģimeni.

Mēs gājām garām etiopiešiem, lībiešiem, berberiem un citiem dažādu zemju vergiem. Lai pievilinātu pircējus, tie visi bija izgreznoti ar krāsainām lentēm. Abi katram noprasīja:

—    Kurš ir no Kanāras zemes? Vai kāds nav dzirdējis par Kanāras zemi?

Vergi negribīgi atbildēja:

—    Laimīgi ir šīs Kanāras zemes ļaudis. Tirgoņi par viņiem vēl nekā nezina, tāpēc Kanāras zemes iedzīvotāji vēl nav manīti šai asaru tirgū.

Bet viens sacīja:

—    Es zinu, kur ir Kanāras zeme. — Tas bija garš, augumā varens vīrs bronzas krāsā, spēcīgs, ar pareiziem un skaistiem sejas pantiem. Viņam bija cirtaini, iesirmi mati. — Panāc šurp, puisēn. Ja iedosi man dateles, kas tev rokā, tad es tev pateikšu, kur atrodas Kanāras zeme.

Viņš pacēla plaukstu un, uz pirkstiem skaitīdams, sāka skaidrot:

—     Šie te — ir Melkarta stabi, šis pirksts — Bergu- atas ļaudis, tālāk — ha ha ļaudis, vēl tālāk — Kanāras ļaudis.

—    Bet vai ilgi līdz turienei ko braukt?

Karavīru deja.

—     Pfi! — cilvēks iesvilpās un parādīja uz debesīm. — Vējš pūš burās, buras dzen kuģi, bet tas tikai trauc tālāk un tālāk. Un tad pienāk diena, kad kuģis piebrauc pie manas

Mēs atdevām šim cilvēkam visas savas dateles.

dārgās, manas mīļās Kanāras zemes, kas staro kā saule.

Mēs atdevām šim cilvēkam visas savas dateles. Pie mums pieskrēja šā verga īpašnieks un, nūju vēcinādams, kliedza:

— Ko jums, kucēni, te vajag? Cauru dienu pa tirgu klīst cilvēki un jautā, kur tāda Kanāra. Tas nav uz labu . .. Lasies prom! — viņš uzkliedza savam vergam, un abi pazuda pūlī.

Mēs ar Abi devāmies uz kuģi pastāstīt Soferam, ko esam dzirdējuši par Kanāras zemi.

Ostā nonākuši, redzējām, ka «Ziemeļzvaigzne» izvilkta krastā un stāv uz paliktņiem. Vairāki strādnieki lāpīja un drīvēja ciet spraugas kuģī. Ben-Kadehs staigāja ap kuģi, ar āmuriņu izklauvēdams sienas, un runāja:

Es aiz prieka lēkāju, ka mēs brauksim tālāk uz neredzētām zemēm.

6. Sturmaņu apspriede

Pagāja vēl divas dienas. Mūsu kuģis «Ziemeļzvaigzne» bija jau nolaists ūdenī, gatavs ceļam.

Ben-Kadehs mani uzbilda:

— Vai tu redzi, kā kuģis tagad pārkārtots: no priekšgala līdz pakaļgalam to visu sedz klājs kā bruņurupuča bruņas. Sānos airu caurumus var cieši aizsegt ar nolaižamiem slēģiem. Divi stūres airi ielaisti ligzdās un cieši pievilkti ar siksnām. Tagad kuģim vairs nav bīstami Arējās jūras viļņi. Pat ja tie gāztos pāri klājam, kuģis kā pīle var lēkāt pa viļņu mugurām.

Tajā dienā uz mūsu kuģa bija liela kņada. Sanāca vairāk nekā simt gribētāju doties uz Kanāras zemi. Vieni bija vāji, izbadējušies un noplīsuši, citi — labi apģērbti, ar daudziem ceļa maisiem. Visi novietojās kuģa telpās zem klāja. Ar mūļiem atveda veselus saiņus pīķu un šķēpu un ādas maisus ar bruņu tērpiem. Kuģa ārpusē piestiprināja apaļus, no biezas ādas darinātus bruņu vairogus ar vara apkalumiem.

Pienāca vesela virkne kamieļu; tie bija atnesuši saiņus ar miltiem, labību, žāvētiem augļiem un sālītām zivīm.

Kuģī iekrāva arī vairākus ādas maisus ar vīnu. Tas viss aizņēma mūsu kuģa kravas telpas.

Dienas vakarpusē Sofers un Ben-Kadehs aizgāja uz kaimiņu kuģi, kas tikko bija ieradies ostā. Tas bija daudz lielāks un greznāks par ciliem kuģiem, un tā buras bija šūtas no sarkaniem un melniem kvadrātiem.

Visi runāja, ka ar šo kuģi no Austrumiem atbraucis kāds dižciltīgs un bagāts valdnieks. Uz šā kuģa klāja bija paredzēta visu uz Kanāras zemi braucošo kuģu stūrmaņu sanāksme.

Es stāvēju blakus Soferam un redzēju, ka nopietnu vaigu pa laipām uz kuģi kāpj raibos, svītrainos un violetos apmetņos ietinušies ļaudis. Stūrmaņiem ap kaklu bija dzintara rotas, tāpat arī gliemežvāki un sārtie koraļļi. Uz kailajām rokām ar zilu krāsu bija sazīmētas zvaigznes un jūras briesmoņi. Daži gremoja sarkanas lapas, un šķita, ka viņi spļauj asinis.

Jūrnieki sasēdās aplī uz raibajiem Ēģiptes tepiķiem.

Atnāca arī ostas priekšnieks, kam aiz muguras sekoja Meremots, kas, acīm redzot, bija kļuvis par ostas priekšnieka mīluli, jo staigāja viņam pakaļ kā suns un nesa tam līdzi izliektu Tīras krēslu, un ik pa brīdim skūpstīja viņa drēbju stērbeles.

Ostas priekšnieks iesēdās atzveltnī un uzrunāja jūrniekus:

— Drošsirdīgie jūras arāji! Ar saviem kuģiem jūs esat izvagojuši visus ūdeņus, kas apskalo zemes līdzenumus. Tagad, pēc šufetu pavēles un rabīnu ieteikuma, jums stāv priekšā ceļš ar četrdesmit kuģiem uz mums nepazīstamo Kanāras zemi, kas atrodas viņpus Atlasa [21]kalniem. Tur jāliek pamati jaunai mūsu vīru apmetnei. Visas eskadras priekšnieks būs mūsu pilsētas slavenais draugs — Kārijas valdnieks Illa-Cars, lai dzīvo viņš sveiks un vesels desmit reiz desmit gadu! Pašreiz viņu moka drudzis, un viņš nevar ierasties apspriedē, bet spirgtais jūras vējš aizdzīs visas viņa kaites. Priesteri visos tempļos jau notur lūgšanas un katru dienu upurē baložus un aunus, lai jūsu kuģojums būtu laimīgs.

Sacēlās balsu dūkoņa, stūrmaņiem citam ar citu runājoties.

Piecēlās kāds klibs vienrocis; viņa labās rokas stumbeņa gals bija apsiets ar sarkanu audumu, ko aptvēra zelta sprādze.

—    Es neesmu bijis Kanāras zemē, bet zinu, kur tā atrodas. Lai nokļūtu tur, ir jācīnās ar vētrām, jāapiet zemūdens akmeņi un jāprot kuģi vadīt nepazīstamos ūdeņos. Aizbraukt līdz Kanāras zemei spēj tikai ļoti pieredzējis jūrnieks, bet novest turp veselu eskadru mācēs tikai labākais no labākajiem. Kāpēc Kārijas valdnieks slēpjas no mums? Parādiet mums viņu. Varbūt šis valdnieks visu savu mūžu uz tepiķiem vien gulējis un ūdeni tik vien redzējis kā savas strūklakas baseinā? Man stāstīja, ka šis valdnieks aizsūtījis rabīnu padomei desmit krūkas ar zeltu, lai tie viņu ieceltu par Kanāras zemes ķēniņu. Labi, mēs viņu aizvedīsim uz Kanāras zemi, lai tad tur valda sev par slavu, bet neklājas sauszemes valdniekam izrīkot jūras haizivis!

—    Tiesa kas tiesa! — visi sauca. — Lai Kārijas valdnieks nāk mūsu priekšā. Mēs paši izlemsim, vai jssam ar mieru, ka viņš vada mūsu kuģus pa bīstamo Ārējo jūru. Kāpēc viņš slēpjas kā žurka kravas telpās? Lai iznāk ārā pie mums!

Tad pa kāpnēm uz klāja uzkāpa garš vīrs. Līdz pašām acīm viņš bija ievīstījies sarkanā vilnas apmetnī. Galva bija notīta ar dārgu, dzeltenu šalli austām zelta puķēm.

—    Jūs gribējāt mani redzēt? — viņš jautāja. — Te es esmu! Ko gribat man jautāt? — Viņš atmeta vaļā apmetni un palika stāvot, drūmu skatienu noraudzīda- mies visos sēdētājos.

—    Lala-Zors! — vairākas balsis iesaucās.

—    Jā, es esmu Lala-Zors un domāju, neviens neteiks, ka es neprotu kuģot pa jūru un vadīt kuģus. Mani brašie vīri pastrādājuši gan daudz laba, gan slikta, bet tagad viņi grib sākt jaunu darbu. Es pievienojos jūsu eskadrai ar saviem divdesmit kuģiem. Pavisam ceļā dosies sešdesmit kuģu. Šodien jāiekrauj beidzamie krājumi. Katrs kuģis saņems algu un pārtiku jūrniekiem uz priekšu sešdesmit dienām. — Runādams Lala-Zors vairākkārt paskatījās uz mūsu pusi, un viņa acīs uzdzalkstīja drūmas uguntiņas. — Mēs dosimies ceļā agri, līdz ar Rīta zvaigzni. Neaizmirstiet, ka jūrā

priekšnieks esmu es. Kurš uzdrošināsies neklausīt manām pavēlēm, to uzraus masta galā!

Lala-Zors ietinās apmetni un lēnītēm nokāpa savā kajītē.

Visi stūrmaņi devās uz saviem kuģiem.

— Lala-Zors jūru pazīst, — viņi runāja. — Ja vien viņš gribēs, aizvedīs mūs līdz pazemes valstības vārtiem un neskartus atgādās atkal atpakaļ.

Bet citi stūrmaņi kratīja galvu un čukstēja:

—          Vai šim cilvēkam var ticēt? Tas ir spējīgs mūs visus pārdot verdzībā …

Drīz pie mums uz kuģa ieradās Meremots. Viņam sekoja divi augumā vareni Lala-Zora puiši, kas stiepa maisus un ieročus. Viņi pateica, ka pēc eskadras priekšnieka pavēles Meremots braukšot ar mūsu kuģi un apmetīšoties agrākā pārvaldnieka Maluha kajītē zem tiltiņa.

Ben-Kadehs tikai svilpoja un smīnēja:

—    Redzēsim, cik tālu ar tādu priekšnieku tiksim.

Piektā daļa «MOS VAJĀJA NĀVE …» 1. Melkarta stabi sakļaujas

No rīta visi kuģi, jūrniekiem klaigājot un dziedot, atstāja ostu un izgāja jūrā. Ben-Kadehs stāvēja uz tiltiņa un deva rīkojumus. Airētāji tagad nebija redzami — tie bija paslēpti zem klāja.

Mēs devāmies uz priekšu ar airiem, kamēr tikām garām zemes mēlei ar augstu bāku, pēc tam ceļavējš trauca visu eskadru Melkarta stabu virzienā.

Kartāgas ādas naudas zīme.

Garām slīdēja ziedošie, auglīgie Āfrikas krasti, kur vērojām gan zeltainos kviešu laukus, gan pelēki zajās olīvu birzis, gan arī tumšos vīnogulāju kvadrātus. Aiz tiem dūmakainā tālē slējās kalnu grēdas.

Saulei rietot, kuģi apstājās klusā aizvēja līcī. Te bija kādas upes grīva, un visi kuģi piepildīja ādas maisus ar svaigu ūdeni. Kuģi bija izmetuši enkurus krasta tuvumā. Krastā gājēji uzrāva drēbes pār pleciem un līdz jostas vietai brida pa ūdeni.

Kad iedegās ugunskuri, uz kuriem kuģinieki vārīja zivis, pie viņiem skaistos zirgos atauļoja jātnieki. Tie nolēca no zirgiem un atstāja tos nepiesietus, un zirgi nekustējās no vietas. Šie cilvēki dēvējās par numī- diešiem. Viņu cirtainajos matos bija saspraustas lielas ērgļu saplvas. Daži pie ugunskura sēdošie Lala-Zora vīri klusītēm cits citam sacīja:

—    Saķersim šos melnos pērtiķus un nosēdināsim pie airiem, lai airē mūsu vietā.

Viņi metās virsū numīdiešiem, gribēdami tos sagūstīt, bet tie neprātīgi iekliedzās un laidās mukt. Uz viņu svilpieniem zirgi paši pieskrēja tiem klāt. Numī- dieši uzlēca zirgos un pilnos auļos laidās projām. Tomēr divus numīdiešus sagūstīja, sasēja un aizveda uz kuģi.

Ben-Kadehs noprasīja;

—    Ko jūs šiem ļaudīm dosiet ēst? Ēdamā mums ir maz, bet ceļš garu garais.

—    Mēs jau viņus nemaz nebarosim! — Meremots ierēcās. — Ja viņi nosprāgs, mēs tos iemetīsim jūrā. Viņu vietā sagūstīsim citus. Atradis, ko žēlot!

—    Nu vairs citi jūras vīri nedrīkstēs šai līcī piestāt, — runāja kuģinieki. — Šejienieši būs kļuvuši nikni un pacentīsies atriebties nevainīgiem ceļiniekiem.

Kuģi brauca desmit dienas, pa naktīm piestādami krastā. Spožajās mēness naktīs kuģi turpināja ceļu bez apstājas. Līdz Melkarta stabiem mēs varētu aizbraukt, kā parasti, septiņās, dienās, ja vien vējš būtu labvēlīgs.

Vienpadsmitajā dienā tālumā pavīdēja kāda augsta klints. Šis drūmais akmens milzenis ar stāvajām sienām pārkāries tieši virs jūras. No visām klints spraugām pret debesīm slējās diži kaktusi un alvejas, un veselas zaļu augu vijas, nokārušās gar klinti, šūpojās vēja brāzienos.

Aiz klints uz ziemeļiem pletās saules glāstītās, ziedošās, laimīgās Ibērijas1 krasti ar zaļām birztalām un pļavām, kur ganījās vēršu un_aitu bari. Uz dienvidiem, aiz plašā līča, atkal slējās Āfrikas sārteni dzeltenās klintis un pauguri. Stāsta, ka agrāk Ibēriju un Āfriku saistījis zemes šaurums, bet dievs Melkarts atbīdījis krastus uz abām pusēm un ar līci savienojis Ārējo un Iekšējo jūru.

Tiklīdz pirmie kuģi pabrauca garām drūmajai, tum-

1 Par Ibērija tajos laikos sauca Spāniju.

Numīdieši uzlēca zirgos un aizauļoja.

šajai klintij, to priekšgali sāka klanīties, it kā dieviem lūgšanu skaitīdami. Arējā jūra saņēma mūs ar draudīgiem viļņiem un sāka kuģus svaidīt, gan paceldama milzīgo viļņu mugurās, gan gremdēdama bezdibeņos starp dzidriem zaļa ūdens kalniem. Uz visiem kuģiem sākās rosīšanās, jūrnieki steidza nostiprināt buras. Vējš skaļi auroja vantīs, norāva putas viļņu galotnēm un svieda tās uz klāja.

Priekšējais, Lala-Zora vadītais kuģis, pievirzījās tuvāk Āfrikas krastiem. Te stiepās dižās Atlasa kalnu grēdas kailās radzes, krastmalas klajumi bija tuksnesīgi, bez neviena koka.

Viens no ceļiniekiem rādīja uz augstu kalnu ar stāvām sienām. Plaisas un spraugas saules gaismā izskatījās melnas un šķita kā nesaprotams senlaiku raksts.

No rīta visi kuģi devās jūrā,

— Skatieties uz šiem lielajiem, klintī rakstītajiem burtiem, — runāja ceļinieki. — Tos ar savu šķēpu iecirtis dievs Melkarts, aizliegdams cilvēkiem doties tālāk par šo vietu. Bet vai tad kāds var aizturēt sido- nieti? Tas jau nebaidās ne no kā.

Es paskatījos atpakaļ uz to pusi, kur bija palikusi Iekšējā jūra un ceļš uz manu dzimteni. Jo tālāk brauca mūsu kuģis, jo vairāk sakļāvās Melkarta stabi, un beidzot viss saplūda vienā pelēkā, tālā krasta līnijā.

Bet priekšā bangoja viļņu vāli, cits par citu augstāki, un Āfrikas krasti lēnām zuda mūsu acīm. Sur tur pavīdēja kāds vientuļš ciematiņš. No apaļajām, bišu stropiem līdzīgajām nabadzīgajām būdām liedagā izskrēja kaili cilvēki un ilgi vēroja mūsu kuģu garo virkni.

2. Jauns draugs

Man patīk jūra, un es peldu kā korķis. Pats Hamalijels apgalvoja, ka es peldot gandrīz tikpat veikli kā viņš. Mani nebiedē viļņi, man tikai bail no milzīgajām, zobainajām haizivīm.

Visi ceļinieki bija iekārtojušies kuģa vēderā, zem klāja, bet es atradu sev vietiņu kuģa priekšgalā uz kāda laukumiņa pie bronzas zivtiņas, kas grozās uz garas ass un rāda, no kurienes pūš vējš. Turpat bija salikti tauvu rituļi. Kad viļņi sitās pret kuģa sāniem un apšļāca klāju, es paslēpos kādā spraugā un no turienes vēroju, kā ar ūdeni apšļāktie ceļinieki pa lūku steigā laidās lejup.

Apakšā zem klāja spaidījās vairāk nekā simt cilvēku; katrs sev bija paklājis maisus, izlicis krūzes un citas mantas, bet daži tikai izklājuši saplēstus apmetņus. Pirmās dienas visi bija pa draugam, dziedāja dziesmas, spēlēja kauliņus, bet lielāko tiesu gulēja.

Rāmā laikā Sofers sēdēja augšā pie manis starp tauvām, raudzījās zilganajā jūras tālē un stāstīja par saviem tālo zemju ceļojumiem. Taču tiklīdz vējš sāka kuģi šūpot, Sofers steidzās lejā un aicināja mani līdzi.

Tilpnēs brauca nabadzīgi ļaudis. Viņiem nebija ne plika graša pie dvēseles. Jaunajā zemē viņi cerēja iegūt sev lauciņu, uzcelt būdiņu un iesēt labību. Tur bija ari tirgoņi ar baltām, mīkstām rokām. Viņi veda sev līdzi daudz maisu un visu laiku sprieda un strīdējās, kā viltīgāk pārdot preces mežoņu ciltīm, kā iemainīt no viņiem par lētiem zvaniņiem, krellēm un grabu- ļiem zelta rokas sprādzes un pērļu kakla rotas.

Strīds starp ceļiniekiem sākās tāpēc, ka nevarēja vienoties, kuram pienāktos airēt. Ben-Kadehs visus bez izņēmuma sadalīja trīs maiņās, kurām pēc pirmā sauciena jāķeras pie airiem. Tirgoņi skaļi kurnēja, ka nemākot airēt, ka viņiem esot maigas, smalkas rokas. «Mūsu diženā pilsēta,» viņi teica, «nevar iztikt bez tirgoņiem. Kurš tad cits, ja ne tirgoņi sagādājis tai visu tās bagātību? Tāpēc nedrīkst tirgoņus noslogot ar smagu darbu.» Airējot viņi elsa un pūta, jauca ritmu un aizķēra kaimiņa airus. Daži salīga nabagos, lai tie airētu viņu vietā.

Un tad Meremots sāka kurināt strīdu un kūdīt visus tirgoņus. Viņš staigāja no viena tirgoņu pūlīša pie otra un čukstēja:

—    Sis stūrmanis Ben-Kadehs bāž savu degunu, kur nenākas. Pats dievs Baals ir pavēlējis, un tas arī ierakstīts senajās grāmatās: «Tirgoņi lai tirgojas, bet skrandaiņi lai strādā.» Viņiem tas ir pierasts darbs, un maksāt par to nevajag. Pietiek, ka viņus baro.

Bet nabagajiem viņš čukstēja atkal ko citu:

—    Kāpēc jums airēt? Vajag saķert vergus un nosēdināt tos pie airiem. Stūrmanis Ben-Kadehs jūs spiež strādāt smagu darbu.

Nabagie atbildēja:

—    Stūimani nav par ko rāt. Jūra viņu ir caurcaurēm sālījusi un vēji kaltējuši. Ar viņu nekur nepazudīsim. Mēm esam ar mieru airēt, tikai lai mūs labāk baro — tad arī spēka mums būs vairāk.

Reiz es ielīdu savā alā kuģa priekšgalā. Vējš nesa pa gaisu viļņiem norautās putu galotnītes, šļakatas sitās sejā.

Tobrīd pie manis zem tauvām sāka spraukties kāds jaunietis, viens no «skrandaiņiem», kā viņus dēvēja Meremots.

—    Ak tad tu esi šeit, mazais Soferiņ! — viņš teica. — Vai te neatradīsies vieta arī man?

Jaunietis izstiepās man blakus, izņēma divas sīpolu galviņas un vienu iespieda man rokā. Tad viņš izvilka sakaltušu, appelējušu plācenīti, pārlauza to un iedeva man pusi. Tā sākās mūsu draudzība.

—    Mani sauc Bigvajs, man ir sešpadsmit gadu. Mūsu pilsētā es strādāju pie maiznieka. Apnika man visu dienu mīcīt mīklu, bet pēc tam bāzt galvu karstajā krāsnī un lipināt gar visu sienu plācenīšus. Gribu redzēt augstus kalnus un stepes, kur lauvas vajā žirafes, citādi dzīve paies, un es nekā neredzēšu.

—    Bet kas tu pats esi? — es jautāju. — Vai esi no mūsējiem Anaka-beni vai citas cilts? Tev āda pārāk tumša.

—    Es nezinu, kas esmu. Mana māte bija berbere, tēvs — no Ēģiptes. Es piedzimu ceļā uz grieķu kuģa, tas pēc tam uzskrēja uz klintīm pie Kirēnām. No turienes mana māte nokļuva Utikas pilsētā. Toreiz man bija desmit gadu. Tur mani saķēra jūras laupītāji un pārdeva uz Ēģipti. Pirms gada es uzlavījos uz kuģa, kas devās jūrā, un nokļuvu Kart-Hadašatā. Es protu vairākas valodas, bet, kas es esmu, — vai tas galu galā nav vienalga? Esmu vienkārši Bigvajs un vienmēr jautrs, paēdis vai izsalcis.

—    Bet saki man, Bigvaj, — kad tev bija desmit gadu, vai tevi nesauca citādi un vai tava māte nebija vārdā Emaštorete?

Bigvajs sāka trīcēt.

—    Kā tu to zini? Jā, tā tas bija. Toreiz mani sauca par Haruhu. Bet laupītāji, bērnus nozaguši, vienmēr dod tiem citus vārdus, lai pēc tam tos būtu grūtāk atrast.

Es izstāstīju par tikšanos ar Emaštoreti Baala templī, kur nabaga sieviete lūdza par dēla atgriešanos.

Bigvajs apkampa mani:

—    Kādu prieku tu man šodien sagādāji, mazais Eli! Tagad es zinu, kur meklēt savu māti. No Kanāras zemes es griezīšos atpakaļ uz Kart-Hadašatu, atradīšu Emaštoreti un nožāvēšu viņas asaras. Bet ar tevi, Eli, mēs būsim draugi. Es aizstāvēšu tevi, es zinu, ka pret tavu vecīti ir padomā kaut kas ļoti nelāgs.

Pēc tara viņš klusākā balsī, sataisījis noslēpumainu seju, jautāja:

—    Vai taisnība, ka tavs vectēvs protot taisīt zeltu? Vai tiešām ne? Bet šis nelietīgais mūdzis Meremots visiem stāsta, ka tavs vecais Sofers esot ļoti skops, ka viņam daudz zelta, bet ka viņš nevienam negribot paskaidrot, kā viņš to taisa. Tāpēc uzmanies no Mere- mota: viņš grib ar jums izspēlēt nelabu joku.

Bigvajs nemeloja. Pirmajā apstāšanās vietā uz mūsu kuģa pārvācās vairāki Lala-Zora zeļļi. Tobrīd Sofers un es sēdējām uz klāja un vērojām krastu, kur virs brikšņiem laidelējās tūkstošiem pīļu. Vienacainais milzis — pirāts Maharbals, ar kuru es reiz dejoju «Gazlonimu», piegāja pie Šofera.

—    Nu, vecais, pieliks te vāļāties, laidies lejup tilpnē un ņem līdzi savu kucēnu.

Sofers jautāja:

—    Vai tu izpildi tā pavēli, kas tevi sūtīja, vai pats pēc sava prāta esi nolēmis turēt mūs tilpnē?

—    Ak tu vēl te runāsi? — rupji iekliedzās milzis, saķēra Šoferu aiz pleca un vilka uz lūku. — Ja es saku, tad tas nozīmē, ka tā vajag darīt. Pats Lala-Zors pavēlēja nenolaist acis no jums abiem un turēt jūs tilpnē.

No šīs dienas ne man, ne Soferam vairs neiznāca iziet uz klāja. Es parasti stāvēju pie airu caurumiem kuģa sānos un pa tiem vēroju Āfrikas krastus. Sofers rājās, bet ko viņš varēja padarīt, vecs un vārgs?

—    Vai es aizbraukšu līdz lai zemei? Vai ieraudzīšu Laimīgās salas? — viņš nopūtās. — Vai arī šie ļaudis, kurus vilina noziedzīgi darbi, drīzāk pazudinās manu sirmo galvu un iemetīs mani jūrā?!

Bigvajs man katru dienu pastāstīja, kas notiek apstāšanās laikā. Pēc četru dienu ceļa, kopš bijām pabraukuši garām Melkarta stabiem, mēs ieradāmies nocietinātajā Thimpatirijas ciemā: to bija nodibinājuši mūsu tautieši — sidonieši. Veselā pūlī viņi izskrēja krastā sagaidīt mūsu kuģus. Uzkavēšanās te bija īsa, jo pūta ceļavējš. Šeit mēs ādas maisos saņēmāmies ūdeni un sapirkāmies augļus un maizi.

Nākošā bija Soleisa, apmetne pie lielas upes grīvas. Arī tā bija apjozta ar stipriem, augstiem mūriem.

Tālumā es saskatīju bieziem mežiem klātus kalnus. No šejienes vairāki kuģi aizirās augšup pa upi un nokļuva ar niedrēm biezi aizaugušā ezerā. Šajos niedru brikšņos mājoja ziloņi, mežacūkas un citi dzīvnieki, bet medniekiem neizdevās nokāpt krastā. Meldrājā slēpās zvērādās ģērbušies ļaudis. Viņi šāva uz kuģiem ar saindētām bultām; vairākus mūsu medniekus ievainoja; drīz viņi nomira.

Kuģi devās atpakaļ uz jūru; visa eskadra turējās tālāk no krasta, kamēr sasniedza Liksas upi. Abos tās krastos pletās zaļas pļavas ar garu zāli. Tur ganījās liksiešu vēršu un aitu bari.

Liksieši ir klejotāji. Viņi mīt pārvietojamās melnās, no vilnas darinātās teltīs. Runā, ka viņu valoda esot līdzīga beiberu valodai.

Bigvajs pastāstīja man, ka liksieši draudzīgi sagaidījuši mūsu jūrniekus un apmaiņai pret atvestajām precēm atdevuši daudz vēršu un aitu. Kā liksieši stāstījuši, tālāk aiz viņiem, kalnos, dzīvojot mežonīga tauta; tie ļaudis ēdot jēlu gaļu un skrienot ātrāk par zirgu.

Kādas apstāšanās laikā uz kuģiem notika šķelšanās: gandrīz puse no braucējiem paziņoja, ka gribot palikt šeit un nodibināt jaunu apmetni. Paši liksieši centās pierunāt viņus apmesties šeit, apsolīja atdot labas zemes un daļu no saviem ganāmpulkiem. Lala-Zors dusmojās un pieprasīja, lai visi atgrieztos atpakaļ uz kuģiem un brauktu ar viņu tālāk, bet krastā nokāpušie kliedza:

— Uz kuģiem mēs jau bijām padarīti par Lala-Zora vergiem! Viņš visur izlicis savus uzraugus. Lai brauc tālāk tie, kas vēlas izbaudīt viņa pletņu saldumu!

No viena kuģa nonesa krastā lielu dievietes Tanitas Astartī akmens statuju un novietoja to uz pakalna. Šeit tiks dibināta pilsētiņa. Jautri dziedot, visi sāka celt dzīvojamās būdas no akmeņiem, žagariem un zemes un apjoza tās ar valni. Krastā palicējiem atstāja daļu ieroču un pārtikas krājumu, kā arī divus kuģus.

Mūsu eskadra devās tālāk garām ha-ha ciltij. Ne reizi vien mēs apstājāmies meldriem aizaugušās upju. grīvās, kur varēja redzēt krokodilu barus. Kā pelēki, nekustīgi baļķi tie gulēja sēklī, un baltie, cekulainie gārņi tupēja uz viņu mugurām.

Es redzēju milzīgus nīlzirgus, kas dienas lielāko daļu pavada ūdenī.

Krasti bija staigni, un cilvēks nevarēja tajos kāju spert, jo varēja iegrimt līdz kaklam. Resnas, treknas ķirzakas ložņāja pa šīm dūņām, tārpus meklēdamas.

3. Kanaras zeme

Pēc divu dienu ceļa mēs nokļuvām krastā pie plaša līdzenuma, kurš pamazītēm vērtās kalnos. Līdzenums šķita pavisam neapdzīvots. Dienā tur nebija saskatāms neviens cilvēks, bet naktīs kalnos iedegās daudzas jo daudzas ugunis. Tās te apdzisa, te atkal iedegās. No daudzajiem brikšņiem stepē atplūda flautu skaņas un neskaidra dunoņa. Visi nosprieda, ka brikšņos slēpjas daudz karavīru, kas ar uguiīm raida cits citam signālus.

Kā mums paskaidroja līdzbraucēji liksiešu tulki, te jau sākās Kanāras zemes. Četrdesmit dienas jau bija pagājušas, kopš bijām pabraukuši garām Melkarta stabiem.

Kuģi stāvēja līcī, kurā ietecēja neliela upe. Visi kuģi bija novietoti ar pakaļgalu pret krastu, bet ar priekšgalu uz jūras pusi, lai briesmu gadījumā tūlīt varētu doties ceļā. Jau pirmajā dienā krastā apkārt mūsu stāvvietai tika izrakti grāvji, uzbērti vaļņi un uz tiem nostādīti sargi.

Saule kveldēja līdzenumu. Dažreiz tālumā parādījās savvaļas kazu bari. Te tie mierīgi klaiņoja, zāli plūkādami, te atkal izbaidīti milzīgiem lēcieniem laidās auļos, saceldami aiz sevis putekļu mākoņus. Divu stadiju attālumā sākās mežs. Naktī no turienes atplūda flautas treļļi un tamburīnu duna. Vairākas reizes bija dzirdama varena lauvas rūkoņa.

No rīta uz mežu devās pūlītis mūsu jūrnieku. Visi skaļi dziedāja dziesmas un gāja bezrūpīgi un jautri. Nevienam nebija ne šķēpa, ne vairoga, bet katrs slēpa zem apģērba zobenu. Uz pleciem viņi nesa grozus ar mantām, kas varētu patikt mežonīgajām tautām. Mežmalā viņi nolika visas mantas zemē, atstādami virs tām papirusu ar šādiem vārdiem:

«Mēs esam sidonieši, atbraucām, lai apmainītos ar jums precēm. Ja jūsu vidū ir kāds, kas māk runāt sido- niešu vai arī liksiešu valodā, lai iznāk pie mums un nebaidās. Mēs gribam ar jums saderēt draudzību.»

Dziesmas dziedādami, mūsu jūrnieki atgriezās pie kuģiem. Naktī atkal bija redzamas signālugunis kalnos un skanēja bungas un stabules.

Otrā dienā mūsu vienība atkal devās uz mežu. Tajā vietā, kur bija atstātas dāvanas, stāvēja no meldriem pīti grozi, pilni ar banāniem, datelēm un citiem augļiem, šūnu medus un lieli, izdobti, ar saldu, tumšu dzērienu piepildīti ķirbji.

Jūrnieki sanesa visu to pie kuģiem, skaļi lamādami kanāriešus:

—    Kāpēc tik tālu braucām? Vai lai saņemtu par mūsu precēm un visām pārciestajām mokām kaut kādus banānu un dateļu grozus? Tādi mums bija arī pašu mājās. Bet kur tad ir piena upes, kas tek starp zelta smilšu krastiem? Nāve tam, kurš mūs apmānījis!

Neapmierinātie devās uz Lala-Zora kuģi un sauca, lai viņš iznāk ārā. Visu ceļu Lala-Zoru mēs nebijām redzējuši, viņa kuģis vienmēr brauca priekšgalā, un no tā tika dotas pavēles, bet vecais pirāts sēdēja pītā būdiņā augstajā kuģa pakaļgalā, un neviens viņu nevarēja redzēt. Pūlis kliedza un trokšņoja, uz tiltiņa izlēca Meremots.

—    Kārijas valdnieks ir slims — viņā iemeties ļaunais drudža dēmons. Viņš nevar iznākt pie jums.

—   Tu pats esi ļaunais drudža dēmons! Dod mums šurp Lala-Zoru!

Tā kā Meremots prom negāja, tad uz viņu sāka lidot lielas gliemežnīcas un akmeņi.

Lala-Zors iznāca uz tiltiņa drūms, klibodams un uz harpūnas balstīdamies.

—    Drosmīgie jūrnieki! — viņš sacīja. — Jūs esat nobraukuši ceļu, kuru neviens vēl nav drīkstējis braukt. Diez vai kāds no sidoniešiem bijis šajās vietās.

Te, Kanāras zemē, ir zelta smiltis, auglīgi tīrumi un daudz ganāmpulku. Tas viss būs jūsu, ja jūs paši ar saviem šķēpiem iegūsit šīs bagātības. Taču nedrīkst rīkoties aplam. Sīs zemes tauta ir stipra, liela un nenotverama. Līdz šim mēs neesam redzējuši nevienu šīs zemes iedzīvotāju. Vispirms sadabūjiet man dažus ka- nāriešus, lai no viņiem mēs izdibinātu, kur ir viņu galvaspilsēta un cik liels viņu karaspēks.

Kāds jūrnieks ierosināja:

—    Atkal vajag aiznest dāvanas un ierīkot slēpni. Kad šie nolādētie neredzamie iznāks, mēs viņus arī tūlīt saķersm.

Tas visiem patika: izlozēja, kam jāiet slēpnī. Ap simt cilvēku devās ar dāvanām uz mežu. Naktī atpakaļ pārnāca astoņdesmit. Divdesmit cilvēki sagūlās gravā.

No rīta slēpnī atstātie nepārnāca, un izlūkos devās divsimt vīru. Viņi redzēja, ka atstāto preču vietā atkal nolikti augļi, bet viņu biedri pazuduši. Tikai zemē bija redzamas cīņas un asins pēdas. Zemē iedurtas kārts galā rēgojās vairākas bultām caururbtas vardes.

Kas noticis ar divdesmit biedriem? Vai viņi dzīvi, saņemti gūstā vai arī nogalināti? Stepe klusēja. Bigvajs iznāca priekšā.

—    Es pazīstu afru un berberii paražas, un es jums visu paskaidrošu. Bultām caururbtās vardes nozīmē, ka uz ūdens dzīvojošie ļaudis, tas ir, mūsu sidonieši, it visi ir nogalināti un ka citi, kas atnāks šurp, arī taps nogalināti. Palūk, cik daudz bultu iedurts zemē — tas nozīmē, ka bultu viņiem pietiek.

Kad izlūki atgriezās krastā, tur sacēlās troksnis un klaigas. Visi atkal salasījās pie Lala-Zora kuģa. Viņš iznāca uz tiltiņa.

—    Mani puiši bija uzkāpuši tuvākajā kalnā, no kurienes viņi ievēroja aiz meža daudz dūmu strūklu. Droši vien tur atrodas kanāriešu pilsēta. Šodien paēdiet un iestiprinieties, bet rīt pirms paša saules lēkta tūkstoš cilvēku nāks man līdzi uz šo pilsētu. Kanārieši dārgi mums samaksās par nogalinātajiem biedriem, bet pēc tam mēs sagrābsim viņu pilsētu.

4. «Ceļiniek, nekrap šos ļaudis…»

Pirms rītausmas Meremots piegāja pie guļošā Šofera, pagrūda viņu ar kāju un teica:

—   Celies, vecais, tu iesi ar mums uz Kanāras galvaspilsētu.

—    Nestrīdies ar ēzeli, ja viņš tev iesper, — mierīgi noteica Sofers, piesēja sandales un paņēma ceļaspieķi.

—    Piotams, es iešu, — viņš griezās pie manis. — Varbūt es tur ieraudzīšu laimīgu pilsētu, kur dzīvo godīgi cilvēki. Viņi maina augļus pret precēm — vai tas nenozīmē, ka viņi netur vērtībā zeltu un tāpēc to nevāc? Bet vai tu, Elisar, ari nāksi?

Es gaidīju, ka ieraudzīšu tēvu, ka viņš būs brīvs un mēs kopā atgriezīsimies dzimtajā Avalī, mūsu vecajā būdiņā.

Kuģinieki izgāja divās grupās. Viena, Lala-Zora vadībā, gāja taisnā ceļā uz pilsētu, bet otrai bija uzdots pa līdzenumu apiet pilsētai apkārt un uzbrukt tai no aizmugures.

Asinātiem šķēpiem laistoties, visi soļoja možā, vienādā solī. Daudzi bija bruņukreklos un ar vairogiem.

Tikai Sofers un es nebijām apbruņoti — kāds labums no mums varēja būt kaujā?

Kad uzlēca saule, mēs jau bijām tālu no krasta; pārejot smilšu sēkļus, mēs iznācām krūmiem apaugušā līdzenumā. Šie krūmi sakustējās un attālinājās no mums. Jo ātrāk mēs gājām uz priekšu, jo ātrāk krūmi atkāpās un bēga stepē.

Es vērīgi ielūkojos un pamanīju krūmos staltus bronzas krāsas cilvēkus, kas, saliekušies un turot sev priekšā zaru saišķus, strauji devās atpakaļ.

Tālumā drīz parādījās pilsētas baltie mūri un aiz tiem no zariem pītas un māliem apmestas būdiņas. Tās bija satupušas cita pie citas gar visu kalna nogāzi, un pa to apaļajiem jumtiem lēkāja suņi smailiem purniem. Spalva viņiem bija sabozta, un viņi neganti rēja uz mūsu pusi. Uz pilsētas mūriem nemanīja neviena cilvēka. Vārti bija līdz galam vaļā. Jūrnieki paātrināja soli un kliegdami brēkdami iedrāzās iedzīvotāju pamestajā Kanāras galvaspilsētā.

Asinātiem šķepiem laistoties, kuģinieki soļoja moža, vienādā soli.

Sofers, turot mani aiz rokas un pieklibodams, lēni soļoja pa pilsētu. Es ziņkāri skatījos uz visām pusēm, vai neieraudzīšu kaut kur kādu manam tēvam līdzīgu cilvēku. Visur skraidelēja mūsu ļaudis, iebruka būdiņās, vilka ārā no turienes pītas lādes un izdobtus ķirbjus, izsvieda no lādēm apģērbus, izbēra no ķirbjiem gliemežvāku un koraļļu rotaslietas un traucās tālāk. Pārbaidītās vistas, spārnus sizdamas, šaudījās pa ielām.

Tikai Sofers viens pats palika nesatricināmi mierīgs un savā vecīgajā, vienmērīgajā gaitā tipināja uz pilsētas vidu. Tur mēs nonācām plašā laukumā, ko puslokā ietvēra vairākas skaistas no baļķiem un akmeņiem celtas mājas. Koka kolonnas bija izrotātas daudzkrāsainiem kokgriezuma rakstiem. Šīs mājas un grieztie izrotājumi uz jumtiem atgādināja sidoniešu mājas, un es nodomāju, vai tikai te nav strādājis mans tēvs.

Laukuma vidū atradās mūra kapenes, kādās parasti Sidonā apglabā mirušos. Mana sirds spēji salēcās, kad virs ieejas ieraudzīju sidoniešu burtus. Tur stāvēja rakstīts: «Ceļiniek, ja esi sidonietis, Anaka-beni, tad ienāc šajās kapenēs un izlasi Avalī Jakira sveicienu.»

Sofers apstājās, izlasīja uzrakstu, noslaucīja ar sava apģērba malu acis un paskatījās uz mani.

— O, manu ben-ben, esi vīrišķīgs un sagatavojies uzklausīt vēsti, kas varbūt tev būs ļoti smaga.

Es plaši atvēiu ar kokgriezumiem greznotās durvis; no kapenēm vēdīja dzestrums. Mēs nokāpām lejā. Kapeņu iekšienē uz akmens paliktņa stāvēja māla šķirsts. Tā vāks bija puķēm izzīmēts, bet vāka vidū uzvilkta septiņstaru zvaigzne aplī, un katrā zvaigznes starā bija septiņu planētu vārdi.

Vai tiešām tēvs miris, un viņa miesas gu] šajā šķirstā?

Uz kāpnēm atskanēja solu dipoņa. Kapenēs ieskrēja Meremots un aiz viņa vairāki pirāti.

—    Droši vien šajā šķirstā paslēpti dārgumi. Mežonīgie barbari ķēniņus vienmēr apbedī ar visām viņu bagātībām. Lauziet augšā!

Vāku pirāti sadauzīja ar šķēpiem. Izbrīnā un niknumā viņi raudzījās šķirstā.

—    Kāds jau te bijis pirms mums. Ātrāk uz priekšu! Pārmeklēsim pili! — Un visi izskrēja no kapenēm.

Ielūkojos šķirstā — tas bija tukšs. Nē! Es ieraudzīju maziņu māla sidoniešu kuģīti — gaismekli. Uz tā gulēja plāna vara plāksnīte. Sofers to paņēma. Mēs devāmies augšup, un tur spožā gaismā Sofers izlasīja:

—    «To raksta Jakirs, Anaka-beni, no Avalī, Sidonas apkaimē. Ja tavās rokās, ceļiniek, nonāk šī plāksnīte, tad nodod to citiem sidoniešiem, lai viņi paziņo uz dzimteni, ka es, Jakirs, dzīvoju trīs gadus starp Kanāras ciltīm … Viņi ir vienkārši un labsirdīgi kā aitas, piekļāvīgi kā suņi, bet, ja viņus apvaino, tie var būt bīstami kā traki vērši. Es viņiem iemācīju kausēt varu un stiklu, ēvelēt dēļus un uz ripas veidot māla krūkas. Viņi mani atlaiž brīvē, bet te uzcēluši šo kapavietu un uztaisījuši zārku, lai vecumā es atgrieztos šurp un nomirtu pie viņiem. Es dodos uz dzimteni, kur ceru vēl atrast savu sievu, dēlu un vecos draugus. Lai dievs tev palīdz, ceļiniek!

Nekrāp šos ļaudis — viņi ir pateicīgi tiem, kuri viņiem dara labu.»

Visapkārt kliedzieni kļuva arvien skaļāki, brikšķēdamas gruva sienas. Sofers paņēma mani pie rokas:

—   Iesim, ben-ben! Te mums vairs nekā nav ko darīt!

Kanāriešu pulki arvien vairojās.

Pa ielu skrēja Bigvajs, viņam pakaļ sīkā riksltl tecēja pelēks ēzelītis.

—    Ašāk pie manis! Ben-Kadehs sūtīja pēc jums! Nekavējoties griezīsimies atpakaļ uz kuģa — tas tūlīt dosies jūrā — vai arī mēs iesim bojā!

Bigvajs satvēra Šoferu un uzsēdināja viņu uz ēzeļa Mēs skriešus devāmies atpakaļ. Uz kādas ar skaistām kolonnām izgreznotas mājas kāpnēm pulcējās pirāti un no lieliem kubliem smēla reibīgu dzērienu. Bigvajs mudināja ēzeli — mēs steidzāmies uz krastu. Pa ceļam bariem sastapām mūsu biedrus.

—   Vai visu izlaupījāt? — viņi jautāja. — Vai mums arī vēl kas palika?

—   Tur neejiet, — Bigvajs atbildēja, — griezieties atpakaļ.

Bet biedri neklausījās un kā neprātā skrēja uz pilsētu.

Ben-Kadehs stāvēja uz vaļņa un skatījās uz mūsu pusi.

—   Jūs ieradāties laikā. Skatieties, krūmi atkal kust. Viņi nāk mums virsū.

Visā klajumā krūmu audzes ātri pārvietojās un tuvojās mums. Reizēm no krūmiem izlēca baltām un sarkanām svītrām izkrāsojušies cilvēki un vicināja garus šķēpus.

Visi pie kuģiem palikušie biedri paslēpās aiz uzbēruma, sagatavojušies aizsardzībai.

Kanārieši uzbruka, bīdīdami sev pa priekšu sausu žagaru saišķus, un, kad jau bija gluži tuvu, viņi žagarus aizdedzināja. Garās liesmu mēles sprakšķēdamas šāvās augšup, un dzirksteles veselām gubām bira uz cieši sarindotajiem kuģiem. Mūsu karavīri droši metās virsū uzbrucējiem kanāriešiem, apkaujot viņus, bet brūnie cilvēki ciešās rindās nāca virsū no visām pusēm, un viņu šķēpi ar platiem asmeņiem lidoja uz mūsu aizstāvjiem, nogāžot viņus no kājām. Ar lingām mestie akmeņi radīja smagas brūces un ar lielu troksni atsitās pret kuģu sāniem.

Beidzot parādījās Lala-Zora vīri, tie skrēja juku jukām. Vieni — apkrāvušies maisiem, citi — ieročus pametuši, izbiedētām sejām, aizelsušies no ātrā skrējiena.

Lai labāk redzētu, es uzrāpos masta galā un iekāpu mucā. Man garām lidoja akmeņi, švīkstēja ar spalvām izrotātas bultas. Kanāriešu pulki arvien vairojās. Tālumā es ieraudzīju Lala-Zoru. Viņš aizstāvējās ar cirvi, un brūnie cilvēki krita ap viņu. Biedri ar zobeniem viņam attīrīja ceļu. Beidzot viņi atskrēja līdz nometnei.

— Jūrā! Jūrā! — visi kliedza vienā mutē.

Kuģinieki sāka atgrūst no krasta kuģus, un pirmais devās prom greznais Lala-Zora kuģis.

Visi rāpās kuģos, atpalikušie metās ūdenī un peldus aizkļuva līdz saviem kuģiem. Daudzi uzrāpās uz mūsējā. Viņu vidū bija arī Meremots, pārbijies, bāls, drebošs.

Vairāk kavēties nedrīkstēja.

Ben-Kadehs pārcirta tauvu, un «Ziemeļzvaigzne» ar airu vēzieniem sāka attālināties no krasta.

Tā beidzās Lala-Zora uzbrukums Kanāras zemei.

5. Krasti pagaisuši

Visi kuģi īrās ar airiem, cenzdamies neattālināties no sauszemes. Kanāriešu pūlis, sekodams mums, skrēja pa krastmalu.

Lala-Zora kuģis bija netālu, un kāds ar lauri mums uzkliedza:

—    Piebraukt tuvāk, turēties blakus!

Bet Ben-Kadehs pavēlēja:

—    Novākt airus! Uzvilkt buru!

Krasta vējš pūta uz nemierīgās, sakultās jūras pusi, kur gumzījās milzīgi viļņi. Bura piepūtās, un «Ziemeļzvaigzne» šāvās no viena viļņa uz otru, traukdamās atklātā jīuā. Ūdens gāzās pāri klājam, visi noslēpās tilpnē. No lūkas izbāza galvu Meremots:

—          Ko tu dari, Ben-Kadeh? Vai nedzirdēji Lala-Zora pavēli?

Bet Ben-Kadehs stingri atbildēja:

—          Mēs dodamies uz priekšu, ja kādam nepatīk, var lēkt ūdenī. Uz priekšu!

Lala-Zora kuģis ievilka airus, pagriezās pret mums ar priekšgalu, un mastā pacēlās divas raibas buras.

Ben-Kadehs ik pa brīdim skatījās atpakaļ un vienīgi atkārtoja: «Uz priekšu!»

Atstatums starp kuģiem palika tāds pats. Visi pārējie kuģi pamazītēm pagaisa miglainajās viļņu šūpās, arī krasti jau saplūda ar debess malu. Priekšā pletās tas bezgalīgais Arējās [22] jūras klaids, no kurienes kuģi vairs neatgriežas un kur ir pasaules gals un sākas mūžīgā, melnā migla.

Kurp traucas Ben-Kadehs? Vai viņš izvēlējies labāk aiziet bojā jūrā nekā nokļūt Lala-Zora trakuļu nagos?

Es norausos lejā un, turēdamies pie virves, kas bija izstiepta gar visu kuģa malu, aizkļuvu līdz Ben-Kadeha tiltiņam. Viņš stāvēja stingri, pie margām turēdamies, un vējš raustīja viņa apmetni, kas no šļakatām bija samircis gluži tumšs.

Ben-Kadehs raudzījās tālumā un bezbēdīgi dungoja:

Trīs dienas jūrā klīstam jau Šai vētras laikā skarbā. Mēs aizmirsām, ka stūres nav, Kad sēdāmies šai kārbā.

— Ben-Kadeh, uz kurieni mēs kuģojam?

—    Ak, puišel, tev ir tik skābs ģīmis, it kā tavs veci tētiņš tevi nupat būtu nopēris.

Es mēģināju smaidīt.

—   Vai mēs ilgi tā brauksim uz priekšu?

—    Tu laikam gribi, lai dodamies atpakaļ un mani līdz ar Šoferu pakar masta galā? Ej vien lejā, citādi vilnis tevi noraus jūrā …

Un viņš atkal sāka dziedāt:

Nu laiva krustām šķērsām iet, Un tālu mūsu mājas. Hei, brašuļi, lai iet, kā iet, — Mums ir vēl sliktāk gājis …

Es nokāpu zem klāja. Ļaudis sēdēja vai gulēja visdažādākos stāvokļos. Telpas vidū pakārtais eļļas gaismeklis mētājās uz visām pusēm. Sofers ar adatu un diegu kādam ievainotajam šuva ciet viņa pāršķelto seju. Bigvajs ar ūdens bļodu stāvēja blakus. Ievainotais tupēja uz ceļiem un pūlējās savaldīt vaidus. Sofers, sašuvis seju, pārsēja to ar saplēstas drānas gabaliem, tad atlaidās guļus, atbalstījis galvu pret kādu maisu.

— Nabaga zēns! — viņš man teica. — Kāpēc es tevi vadāju līdzi! Kur mēs atradīsim glābiņu? No bojā ejas izmu- kām un bojā eja stāv mums priekšā. Tagad, kā jau gudrajam pienākas, ar cieņu bez bailēm un drebēšanas jāgaida nāve.

Nolikos blakus Soferam un pūlējos aizmigt, bet, kuģim šūpojoties, mani valstīja un mētāja un bieži vien manas kājas atradās augstāk ņekā mana galva. Lāgiem es pamodos, atvēru acis, paskatījos dejojošajā eļļas gaismeklī un atkal iemigu.

Nakts vidū es pamodos. Gaismeklis vairs nešūpojās. Kas bija noticis? Starp gulētājiem laipodams, izgāju ārā un uzkāpu uz klāja.

Vējš bija norimis. Bura karājās sašļukusi. Kuģi apņēma bieza, bālgana migla. No augšas plūda savāda sudrabaina gaisma. Viļņu vairs nebija. Jūra, tik ilgi plosījusies, tagad atpūtās, un tās gludā virsma lēnītēm gan cēlās, gan plaka — tā vienmērīgi elpoja snaudošā okeāna krūts.

Tālumā atskanēja dziedāšana. Tā pieņēmās spēkā, reizēm tajā pat ielauzās smieklu un kliedzienu šaltis. Miglā varēja saskatīt Lala-Zora divmastnieku. Tas likās balts. Pie priekšējā masta "karājās cilvēks. Skaidri bija dzirdami airu plakšķi ūdenī, Es pat saklausīju

Miglā varēja saskatīt Lala-Zora divmastnieku.

atsevišķus vārdus no trakulīgo Lala-Zora puišu dziesmas:

Viņš cēla karātavas, hei!

Tur karāties tā dvēselei…

Kas uz kuģa bija noticis? Kas bija pakārts? Kuģis aizpeldēja garām, mūs nepamanījis, un pazuda miglā.

6. Viesis no juras dibena

Es aizspraucos uz kuģa priekšgalu, uz savu alu, un nogulēju tur līdz rītausmai. No rīta uzrāpos mastā, iesēdos mucā un vēroju apkārtni, vai kaut kur neparādīsies zeme.

Vairākas reizes netālu no kuģa virs ūdens parādījās milzīgais, melnais kašalota ķermenis. Nesteigdamies, muguru izliecis, šņācot un sprauslojot viņš izšāva gaisā ūdens strūklu un atkal lēni iegrima.

Pēkšņi kuģis pret kaut ko atsitās. Kas tas varēja būt — kašalots vai zemūdens klints? Vairāki vīri uzkāpa uz klāja un pār malu skatījās ūdenī. Blakus kuģim dziļumā peldēja spīdoša masa. Tā reizēm likās sārta, reizēm zaļa, reizēm pavīdēja pienainā spīdumā gluži kā perlamutra gliemežvāks.

—    Uzpeldējis jūras ķēniņš, — kāds ieteicās. — Glābieties ātrāk!

Aiz pirmās peldēja otra — tikpat bezveidīga masa. Es saskatīju lielu galvu ar izvalbītām, melnām acīm. No galvas kā garas čūskas stiepās taustekļi, locīdamies un snaikstīdamies uz visām pusēm. Taustekļi aizstiepās līdz kuģa malai un piesūcās tai. Divas acis raudzījās augšup.

—   Astoņkāji! Astoņkāji! — skanēja kliedzieni.

— Tveriet zobenus un cirvjus!

Visi metās pie lūkas un ar troksni nodrāzās lejā.

Uz klāja palika Meremots viens pats. Viņš snauda, karstās saules nogurdināts, un pamodās pārāk vēlu. Es stingri turējos pie masta, baidīdamies, ka aiz bailēm neizveļos no mucas. Gar kuģa malu lēni cēlās uz augšu milzīga, pelēkzaļa galva. Tās garie, spēcīgie taustekļi pārvēlās pāri malai un sāka ātri lodāt pa klāju. No šās recekļainās masas smaguma kuģis mazliet sasvērās uz sāniem. Meremots aizvēlās līdz kuģa malai un, slīdēdams pa gludo klāju, veltīgi pūlējās aizrāpties līdz lūkai. Pāri malai pacēlās daļa no astoņkāja galvas ar pietūkušiem sarkaniem puniem un izaugumiem.

Divas tumšzilas briesmoņa acis uz tumšsarkaniem kātiņiem izspiedās uz priekšu un ziņkārē vērās Mere- motā. Tas nokrita ceļos, izstiepa rokas un kliedza:

—    Jūras valdniek! Neaiztiec mani! Es katru dienu piecas reizes pielūdzu Baalu! Pažēlo mani, esmu mātei vienīgais dēls! . . .

Zaļie taustekļi ātri aiztaustījās uz Meremota pusi, apvija viņu un viegli iemeta mutē, kurai bija liks raga knābis. Gaisā pazibēja garās, izdēdējušās Meremota kājas.

No šis recekļainas masas smaguma kuģis sasvērās uz sāniem.

Briesmoņa zaļā galva kļuva tumši sarkana, it kā pie- plūzdama ar asinīm. Zilās acis nikni valbījās, bet žokļi kustējās, samaldami to, kas nupat vēl bija bijis Meremots. Vienu no taustekļiem, kurš bija divreiz garāks par pārējiem, astoņkājis aizkacīja aiz lūkas. No turienes izliecās Bigvajs un spēcīgi cirta ar zobenu. Gaļīgais, zaļais stumbenis sāka locīties pa klāju kā tārps. Kļuvuši drošāki, no lūkas parādījās kuģinieki, un šķēpi lidoja uz briesmoņa galvu. Tad astoņkājis atlaidās no malas un smagi iezvēlās ūdenī. Kuģis stipri sasvērās uz otru pusi, un es tik tikko noturējos mucā. Spējiem grūdieniem jūras valdnieks ienira dzelmē, pamezdams aiz sevis tumšu šķidrumu, kas saduļķoja ūdeni.

Meremota briesmīgā nāve satuvināja visus ceļiniekus.

Mēs salasījāmies pūlīšos un pārrunājām, ko darīt tālāk, kā cīnīties ar jūras nezvēriem un citām nelaimēm, kas mums draudēja ar pazudināšanu vai katru mirkli.

7. Laimīgās salas

Visu nākamo dienu neciešami cepināja saule, bet vēja arvien vēl nebija. Kuģis, visiem airiem irdamies, devās uz ziemeļiem. Pa kārtai mainījās airētāji. Pusdienā šaurs mākonītis pie apvāršņa lika cerēt uz vēju. Mākonītis izgaisa, un aiz tā parādījās savrups kalns, kas atgādināja apgāztu bļodu. No kalna virsotnes virmoja melni dūmi. Visi izskrēja uz klāja, pat airētāji pameta airus. Sofers uzkāpa uz tiltiņa un raudzījās tālumā, roku virs acīm turēdams.

—    Kas tur ir — sauszeme vai sala? — visi jautāja. — Paskaidro mums, gudrais Sofer. Varbūt tā ir Svētlaimīgo sala, kur varoņu dvēseles rod sev pēcnāves mājokļus?

Sofers sacīja:

—    Ak, mani bērni! Jūs esat piedzīvojuši lielu laimi skatīt savām acīm to, ko nav izdevies redzēt vienkāršiem mirstīgajiem. Sīs ir tās Laimīgās salas, līdz kurām

parasti neviens kuģinieks nav ticis. Ja mums negadīsies ceļā briesmonis, kas sadragā kuģi, un mēs netiksim ierauti virpulī, kas aiznes kuģus mūžīgās nakts apakšzemes valstībā, tad mēs skatīsim Laimīgās salas un parādīsim citiem ceļu uz šejieni.

Tad visi sāka raiti airēt, cerēdami, ka priekšā ir zeme, ūdens un glābiņš.

Tikai vēlā vakarā, kad saule jau bija nogrimusi, kuģis tuvojās salai; virs kalna plaiksnījās zibens. Bija jau tumšs, un sala skaidri iezīmējās pret dziestošajām rieta debesīm. Kuģis uzmanīgi virzījās uz priekšu, lai neuzskiielu zemūdens klintīm. Priekšā, salas krastā, iedegās sarkanas uguntiņas; tās šaudījās no vienas vietas uz otru, sadūrās un atkal attālinājās.

Tumsa arvien vairāk ieskāva jūru, bet sarkanās uguntiņas iedegās arvien spožāk. Beidzot mēs pamanī-

Katras laivas priekšgalā stāvēja cilvēks.

jām šauras, garas laivas. Katras laivas priekšgalā stāvēja cilvēks ar liesmojošu lāpu vienā rokā un garu žebērkli otrā. Uguntiņas sakustējās, ātri aizvirzījās katra uz savu pusi, līdz beidzot nodzisa — cilvēki mūs bija pamanījuši.

Kuģis ar priekšgalu atdūrās kraujā krastā. Mūsu kuģinieki izlēca uz sauszemes un ar tauvu piestiprināja kuģi pie vairākām garām palmām.

Sofers visus izrīkoja, it kā viņš te jau kādreiz būtu bijis:

— Mani draugi, paklausiet mani! Jus esat padarījuši sevi par Kanāras zemes ļaužu ienaidniekiem. Neatkārtojiet šo kļūdu! Te dzīvo cilvēki ar bērnišķīgi tīrām sirdīm. Lai iedraudzētos ar viņiem, mēs nedrīkstam viņus izbiedēt. Šeit jūs redzat ugunskura pēdas. Iekursim uguni, sāksim vārīt ēdienu un nodziedāsim dziesmu, bet dziesma ataicinās pie mums šīs salas iedzīvotājus.

Visi nokāpa krastā, juzdami neuzticību pret noslēpumainajiem cilvēkiem un baidīdamies no viņu uzbrukuma. Iedegās vairāki ugunskuri. Nosēdušies ap tiem, mēs uzsākām vecveco jūrnieku dziesmu:

Pacilāts un spēka pārpilns prom no dzimtā krasta

Braucu turp, kur kuģi sauca tveice neparasta. «Sveika, sieva, neaizmirsti! Sveiks, mans mazais dēliņ!» Dzimtās mājas zuda skatam tur, aiz smilšu strēles.

Nāve plosījās, un likās, kuģi pušu lauž.

Likās, dvēseli ikvienam milzīgs krabis grauž. Gadi deviņi tā gāja it kā viļņu gāzmas, Nemieru un briesmas nesa katra rīta blāzma.

Atgriezos no jūras bangām, pieredzējis daudz, —

Tikpat skaidrs garām mājām burzguļoja strauts. Daiļais jauneklis uz sliekšņa veco nepazina: «Māt, jel neuztraucies! Jūrnieks varbūt kaut ko zina …

Tēvs mums aizbraucis, kur tālē dienvidjūra zilst.

Abiem mums ar sirmo māti dienas skumjās dilst.» Matroži, tad stingrāk tveriet stūres ratu! Sirds tik smaga, ilgās dzimto pusi skatu.

Hei, jūs pārgalvīgie! Trauciet gaitā spējā!

Kaut kuģa borti čīkst un auro traki vēji!

Dziesma plūda klusajā gaisā un atbalsojās piekrastes klintīs, kur ugunskuru sarkanajā atblāzmā parādījās ]audis gariem, gaišiem matiem līdz pleciem, īsos kaz- ādas apģērbos.

Viņi uzmanīgi un ar ziņkāri mums tuvojās. Viņu rokās bija akmeņi, rungas un šķēpi ar kaula smailēm.

Mēs visi turpinājām dziedāt, it kā viņus nemaz nemanītu.

Salinieki pienāca vēl tuvāk, un viens večuks ar kailu pauri un mazu, pinkainu, sirmu bārdiņu iznāca priekšā; izstiepis rokas, viņš tuvojās Soferam.

Sofers spēra dažus lēnus soļus viņam pretim, un abi, saķērušies rokās, skatījās viens otram acīs. Sofers norādīja uz mūsu ceļiniekiem, kuri sēdēja nekustēdamies, un teica:

—    Anaka-beni.

Večuks paskatījās uz Šoferu, uz mūsu ļaudīm, acīm redzot, apdomādamies; pēc tam, norādīdams uz saviem cilts brāļiem, teica:

—    Vanči.

Sofers pagriezās pret mums:

—   Sie ļaudis saucas vanči.

Salinieki pienāca vēl tuvāk un sasēdās apkārt uz akmeņiem, mūs vērodami. Sofers un vecais vīrs nosēdās pie uguns un sāka pēc kārtas runāt, uzmanīgi ieklausīdamies vārdos. Bigvajs stāvēja tuvumā un teica Soferam:

—    Šī večuka valoda mazliet līdzīga berberu valodai. Es sapratu, ko viņš jautāja: no kurienes tu esi, un kāpēc mēs esam atbraukuši šeit uz salu.

Tad Sofers lūdza Bigvaju parunāt berberu valodā. Izdzirdis Bigvaja runu, vecais vančs ļoti ieinteresējās. Pārējie vanči pielēca kājās, sāka aši runāties savā starpā, saķēra Bigvaja rokas un lika tās sev uz galvas.

—   Viņi teic — es esot viņu brālis.

Uz kuģa atradās vēl daži cilvēki, kuri mācēja runāt berberu valodā. Viņi draudzīgi runājās ar saliniekiem un centās tiem izskaidrot visu, ko tie jautāja. Sākumā vanči no visa kā baidijās, uzmanīgi pieskārās kuģa sāniem un atrāva rokas it kā apdedzinājušies. Drīz viņi kļuva drošāki, soļiem izmērīja kuģa garumu un ļoti brīnījās par to, sacīdami, ka tādu viņi nevarot uzbūvēt, bet mākot darināt tikai ar ādu apvilktas laivas.

Drīz vanči aizgāja. Mums visu nakti dega ugunskuri, un kuģis bija sagatavots trauksmes gadījumā aizbraukšanai. Taču viss bija klusi un mierīgi. Vienīgi no kalna virsotnes stīdza dūmi, reizēm ieblāzmojoties sarkanā gaismā. Tad norībēja tāls grāviens, un zeme nodrebēja.

8. Jāpavaicā senčiem …

No rīta vanči atgriezās un atnesa dateles, banānus, aitu pienu izdobtos ķirbjos un svaigas zivis.

Vecais vančs uzaicināja aiziet kopā ar viņu pielūgt salas aizbildni.

Sofers norunāja ar Ben-Kadehu, ka visi mūsu biedri būs gatavi nākt mums palīgā^ ja mēs līdz vakaram ne- atgriezīsimies.

Sofers, Bigvajs un es gājām aiz vecā vanča pa klinšu taciņu. Visur mētājās ugunsvēmēja kalna izmesti sarkani un melni akmens gabali. Bija redzamas fantastiski sastingušas lavas straumes ar daudzām alām. Visapkārt auga ziedoši koki, milzīgas agaves, platlapu kaktusu krūmi un daudz meža vīnāju, kas vijās ap koku stumbriem.

Kalna nogāzes bija apaugušas ar biezu, zaļu mežu. Pāri ceļam skraidīja zaķi, trusīši un savvaļas kazas. Mēs nonācām kādā apmetnē. To veidoja kalna nogāzē daudzās alas un grotas. Mēs iegājām alās. Lielāku vienkāršību un nabadzību nebiju redzējis: guļamvieta — palmu lapu klēpis, pagalvī — gluds, apaļš akmens. Tādi paši gludi akmeņi bija sēdekļi un galdi. No koka un lavas izgrebtas bļodas un lielas jūras gliemežnīcas aizstāja traukus piena un citu ēdienu uzglabāšanai.

Aplokos, kas bija sakrauti no akmeņiem, blēja aitas un kazas. Sievietes un bērni izskrēja mums pretī, vēroja mūs un taustīja mūsu apģērbu. Viņiem mugurā bija no zvērādām šūti krekli.

Apmetnes priekšā auga milzīgs, dīvains, neparasti resns koks; tas sastāvēja no atsevišķiem stumbriem, kas bija cieši saauguši kopā, un galotnē tieši no stumbra auga garas lapas.

Vecais vančs piegāja pie koka, nokrita cejos un kaut ko nomurmināja. Pēc tam viņš izvilka aiz jostas aizbāztu asu akmens nazi un iecirta kokā. Kad viņš nazi i/,vilka, no šķēluma sāka tecēt koši sarkana strūkliņa. Vančs uzrunāja mūs, bet Bigvajs paskaidroja viņa vārdus:

—    Šis koks māca mums cieši stāvēt citam par citu, lai mēs visi būtu kā viens koka stumbrs. Tad neviens nevarēs mūs uzveikt, tāpat kā nekāda vētra un zemestrīce nav varējusi nogāzt šo koku. Kad pirmie vanči atbrauca uz salu, viņi jau atrada šo koku. Tagad tā galotne sniedzas mākoņos, un tā mūžs jau vairāki gadu tūkstoši

Večuks, rokas pacēlis, atkal nokrita koka priekšā.

—    Piedod man, — viņš teica, — ka tevi ievainoju, es to nedarīju aiz sirds Jaunuma, bet lai parādītu aklajiem svešzemniekiem, ka tev ir tādas pašas sarkanas asinis kā mums visiem.

Vecais vančs piecēlās un aicināja mūs tālāk. Pa līkumainu taciņu starp sarkanajām klintīm mēs kāpām pa kalnu augšup, šķērsojuši šauru eju, nonācām augstā, pfašā alā ar velvētiem griestiem, no kuriem nokarājās garas, baltas akmens bultasAugstu velvē bija atvere, un pa to varēja redzēt debesis.

Sākumā pēc spilgtās dienas gaismas alā nekas nebija redzams, bet, kad acis ar tumsu aprada, es ievēroju, ka visa ala ir cilvēku pilna. Viņi klusēdami stāvēja puslokā. Vidū pacēlās akmens ziedoklis ar pakāpieniem.

1 Šeit pieminētais tā sauktais «pūķkoks» līdz šim laikam atrodas Tenerifas salā, kuras iedzīvotāji to tur cieņā un godā. Koka vecums ir ap seštūkstoš gadu. No puķkoka sulas ieguva sarkano krāsu. 1 Stalaktīli.

Vecais vančs uzpūta ziedokļa oglēm un uzmeta uz tām pušķīti sarkano viršu. Zariņi iesprakšķējās un sāka dūmot. Vančs sāka dziedāt drebošā balsī, bet Bigvajs paskaidroja viņa vārdus.

—   Ak jūs, gaišie, godājamie senči! Kādreiz jūs aizbēgāt no neviesmīlīgās Āfrikas, glābdamies no nežēlīgo valdnieku netaisnībām un pārestībām. Jūs apmētāties šai salā un dzīvojāt darbīgu dzīvi brālīgā sadraudzībā. Jūs esat mums atstājuši gudrības un krietnas dzīves paraugu. Šeit jūsu priekšā stāv ļaudis no tās pašas zemes, no kuras jūs kādreiz bēgāt. Ko mums ar viņiem iesākt? Vai noslīcināt jūrā vai atlaist viņus atpakaļ, vai atstāt uz mūsu Laimīgās salas dzīvot kopā ar mums?

Vecais vīrs apklusa un, acis aizvēris, klausījās. Pie pašiem griestiem laidelējās un sačivinājās divi dzelteni putniņiViens no vančiem nokrita zemē, kaut kas viegli nokrakšķēja, tad kaut kas iečabējās, it kā vēja dzenātas rudens lapas. Večuks pavērās apkārt un paaicināja mani.

—    Ej, nebaidies! — mudināja Sofers.

Es sekoju vančam. Viņš noliecās pār guļošo, pēc tam pamāja man ar roku, lai es viņu paceļot.

—   Tikai bērni ar šķīstām sirdīm drīkst aiztikt ar rokām mūsu krietno senču ķermeņus.

Guļošais bija gauži izdēdējis cilvēks, viņa rokas un kājas likās ar ādu apvilkti kauli. Es lūkoju viņu pacelt — tas bija viegls kā salmi. Es noliku viņu uz kājām. Viņa seja bija izkaltusi, ar iekritušiem vaigiem, acis aizvērtas. Blakus stāvošie bija gluži tādi paši, un katram bija piestiprināts plāns trijzaru žebērklis.

Večuks, apņēmis mani ap pleciem, gāja atpakaļ uz ziedokli. Te viņš sacīja Soferam:

—   Mūsu senči mūs mācīja baidīties no cilvēkiem, kas dzīvo tur, aiz jūras, kur saule lec. Tur cilvēki

1 Kanārijputniņi. Par kanārijputniņu dzimteni uzskata Kanāriju solās.

grib padarīt visus par saviem vergiem. Es jautāju senčiem, kā rīkoties ar jums. Viņi nekā nespēj pasacīt — viņi visi ir miruši, bet viņu vārdi vienmēr kvēlo mūsu sirdīs. Mana sirds sacīja man: «Ja jūs, svešzemnieki, negribat mums nodarīt pāri, tad mēs dosim jums zemi un laivas un jūs būsiet mūsu brāļi.»

Sofers atbildēja:

— Nezinu, ko grib darīt citi mani ceļa biedri, bet es palikšu jūsu salā.

Mēs izgājām no alas un devāmies atpakaļ uz kuģi.

9. Sofers atstāj mūs

Gaidīdami uz labvēlīgu vēju, mēs vēl dažas dienas uzkavējāmies Laimīgajā salā. Salas ir vairākas, tās atrodas tuvu cita pie citas, un katrā no tām dzīvo vanču ļaudis.

Es uzgāju mālus un sagatavoju Soferam daudz plāksnīšu; uz tām viņš aprakstīja mūsu ceļojumu no Kart- Hadašatas līdz atbraukšanai salā. Es izgatavoju no māliem arī apaļu krāsni ar restītēm un velkmes caurumu. Krāsnī apdedzināju Šofera plāksnītes. Tās viņš ieraka alā, kur apbedīti vanču senču izžuvušie ķermeņi

Es dedzīgi lūdzu Šoferu doties ar mums atpakaļ uz manu dzimteni Avalī un apsolīju, ka viņš varēs dzīvot pie mums kā pašu ģimenes loceklis. Bet Sofers atteicās.

— Visu mūžu esmu meklējis cilvēkus, kuri nedara netaisnību un neapspiež vājākos. Tagad esmu tos atradis. Varbūt vēl varēšu viņiem iemācīt rakstus un citas zinības, kaut gan mani spēki izsīkst. Kādreiz atnāks laimīgais laiks — tas būs pēc tūkstoš vai arī divi

1 Vanču tautas iebalzamētās mūmijas vēl 19. gadsimta septiņdesmitajos gados atradās Kanāiiju salās. Tagad mūmijas salauztas un izvazātas. Domā, ka Tenerifas salas stāvo klinšu vēl neizpētitajās alās ir saglabājušās mūmijas un citi izmirušās vanču tautas pieminekļi.

vai trīstūkstoš gadiem —, tad, protams, ļaudis vairs nekaros, nebūs vardarbības, verdzības un slepkavību. Cilvēki pētīs pasauli, dabas un dzīvības likumus. Viņi raksies zemē, lai uzzinātu, kas atrodas zem mums, un tad viņi atradīs manas plāksnītes. Viņi izlasīs, cik netaisnīgi un cietsirdīgi dzīvojušas tautas mūsu laikā un cik grūti bijis cilvēkiem iekārtot labāku dzīvi. Bet tu, mans dārgais Eli, brauc mājās. Ben-Kadehs ir godīgs un drosmīgs jūrnieks, viņš tevi aizvedīs uz tavu dzimteni, uz Avalī. Savu balto ēzeļmāti, ja viņa vēl ir dzīva, es dāvinu tev. Tu ar viņu varēsi vest uz Sidonu pārdot savus māla kuģīšus.

— Nē! — es atteicu. — Tagad es būšu tikai jūrnieks. Esmu redzējis visādus briesmoņus — gan jūrā, gan cilvēku vidū, tādus kā Meremotu un Lala-Zoru, un tagad mani nekas vairs nebiedēs.

Kad vējš sāka pūst uz Āfrikas pusi, Ben-Kadehs apjautājās visiem biedriem, vai kāds nevēlas palikt uz salas, taču neviens, izņemot Šoferu, negribēja palikt vanču vidū.

Kuģis jau bija attālinājies no salas un bura piepūtušies vējā, bet es bēdīgs vēros krastā, kur vanču vidū stāvēja Sofers — visbrīnišķīgākais, gudrākais un labākais cilvēks, kādu vien biju saticis un no kura man tagad vajadzēja šķirties uz laiku laikiem.

Mēs kuģojām vairākas dienas, līdz beidzot priekšā parādījās krasta strēmele un klinšu kalni. Es pazinu Melkarta stabus: melnais — ziemeļos un sārtais — dienvidos. Tie pamazām pašķīrās, un starp tiem iezilgojās līcis. Tur sākās Iekšējā jūra, pa kuru vairs nav grūti aizbraukt līdz dzimtajai Avalī, kur ieraudzīšu Am-Laili un varbūt savu dārgo tēvu Jakiru.

Es ietinos vecajā apmetnī, ko Sofers man bija atstājis, un nolikos starp tauvām kuģa priekšgalā.

Acu priekšā iznira mūsu būdiņa ar palmu, iela, kas veda uz klajumu aiz sakņu dārziem, kur zēni kopā ar Hamalijelu spēlē bumbiņas. Kas tās būs par klaigām, kad nostāšos viņu priekšā! Mēs ielīdīsim vecajā zaru būdā, lai neviens mūs netraucētu. Daudz dienu paies, kamēr izstāstīšu viņiem visu, ko esmu pieredzējis un uzzinājis, ceļodams ar «Ziemeļzvaigzni». Kāds sašutums pārņems Hamalijelu, Bahju un citus, dzirdot, cik daudz mums darīts pāri, un kā no bailēm sāks brēkt mazais Hanānijs, īpaši tad, kad es stāstīšu par astoņkāji, bet pēc tam mēs visi…

« » *

Ar šo nepabeigto frāzi apraujas feniķiešu jūrnieka stāsts par viņa apbrīnojamo ceļojumu ar mazo airu un buru kuģi uz Kanāras zemi un Laimīgajām salām, par ceļojumu, kas veikts pirms divarpustūkstoš gadiem.

Iepazinies ar šo stāstu, lasītājs varēs pārliecināties, ka arī senajos laikos, tāpat kā tagad, cilvēki mīlēja savu dzimteni, strādāja, rūpējās par saviem tuviniekiem un radiniekiem; mātes tāpat maigi loloja savus bērnus, apraudāja pazudušos un priecājās, atkal satiekot tos, kurus domāja sen bojā gājušus.

Arī tolaik bija neatlaidīgi zināšanu meklētāji kā Sofers-rafa. Viņi klīda pa dažādām zemēm, iepazīdami tautu dzīvi. Bija tādi zinātņu vīri, kā kartāgietis San- huniafons, kas centās izprast Visuma likumus un redzamās pasaules izcelšanos un uz papirusa vai pergamenta tīstokļiem pūlējās izklāstīt savas domas un zināšanas.

Jau tad jūras braucēji, kuru vidū īpaši uzņēmīgi un drošsirdīgi bija feniķieši, aizsāka draudzīgus sakarus ar dažādām tautām, atklāja jaunas zemes, uz kurām pēc viņiem devās tirgoņi un jūras laupītāji; pirmie nodarbojās ar maiņas tirdzniecību, otrie izlaupīja piekrastes ciemus un aizveda saķertos gūstekņus, ko padarīja par vergiem.

Vai īstenībā notika mazā Elisara Jakira dēla ceļojums uz galējiem Rietumiem, uz Laimīgajam salām, vai arī tā ir fantāzija, pasaka — nez vai tam šeit kāda nozīme; svarīgākais ir tas, ka visa tālā laikmeta dzīve un parašas ir aprakstītas pareizi. Tāpēc stāsts «Feniķiešu kuģis» var būt derīgs un pamācīgs mūsu jaunajiem padomju lasītājiem, kuri no tā uzzinās, kā dzīvoja cilvēki divus trīs tūkstošus gadu pirms mums.

Grāmatā ievietotos zīmējumus mākslinieks tīšām tvēris tai savdabīgajā manierē, kādā lietas un notikumus attēlojuši tālā laikmeta laikabiedri un par ko stāsta saglabājušies senās Kartāgas un Ēģiptes pieminekļi.

PIEZĪMES

Feniķija — uzņēmīgās, drošsirdīgās un ļoti apdāvinātās feniķiešu tautas zeme, kas stiepās šaurā piekrastes joslā Vidusjūras austrumu krastā. Feniķieši paši sevi sauca par «Anaka dēliem».

Kalnu virknes, garām zemes strēlēm iestiepdamās jūrā, veidoja izdevīgas dabiskas ostas, kas sekmēja iedzīvotāju nodarbošanos ar zvejniecību un jūrniecību.

Iedzīvotāji apstrādāja katru zemes gabaliņu. Kalni bija terasveidīgi, no senseniem laikiem te kultivēja kviešus, audzēja vīnogas, olīves un citas augļu šķirnes.

Kalnos auga kuģu būvei sevišķi noderīgās vērtīgās ciedras, arī ozoli, priedes, egles un cipreses.

Feniķijas galvenās pilsētas ar lielām, labi iekārtotām un aizsargātām ostām bija Tīra un Sidona. Mūsu aprakstāmajā laikā Tīras pilsētā dzīvoja varenais ķēniņš Hirams, kas kopīgi ar Palestīnas ķēniņu Zālamanu izbūvēja ērtus ceļus starp Ēģipti, Persiju un citām Austrumu zemēm. Šos ceļus apsargāja īpašas sardzes. Šī starptautiskā tirdzniecība padarīja Feniķiju un Pa- lestīnu ļoti bagātas.

Kā jūrnieki feniķieši bija izcili drošsirdīgi. Grieķu vēsturnieks Herodots apgalvo, ka viņi, izbraucot no Sarkanās jūras, apbraukuši apkārt «Melnajam kontinentam» (Āfrikai), sasnieguši Herakla stabus (Gibraltāru) un, kuģojot tālāk pa Vidusjūru, ieradušies Kar- tāgā.

Feniķiešu jūrnieki ar saviem mazajiem airu un buru kuģiem apbraukuši arī apkārt Eiropai un varbūt pat

iegriezušies Baltijas jūrā, kuras krastos tirgojās ar iezemiešiem, īpaši meklēdami «elektronu», kā agrāk sauca dzintaru, ko uzskatīja par ļoti dārgu un apveltītu dziednieciskām īpašībām.

Zālamans — Palestīnas ķēniņš, Dāvida dēls.

Visās teiksmās viņam piedēvē īpašu gudrību. Zālamana laikā attīstījās tirdzniecība un tika radīta tirdzniecības flote. Palestīnas galvaspilsētā Jeruzalemē viņš uzbūvēja svētnīcu, ko vēlāk iesauca par «Zālamana svētnīcu». Līdz mūsu dienām no tā saglabājušās tikai mūra atliekas, tā sauktais «Raudu mūris».

Pirāti. — Sensenos laikos jūras pirāti, trakodami visos jūras ceļos, bija jūrnieku posts un nelaime.

Laimīgās salas. — Seno grieķu teiksmas vēstīja, ka tālajos rietumos, aiz Herakla stabiem (Gibraltāra), bezgalīgā okeāna vidū atrodoties Laimīgās jeb Svētlaimīgo salas, kurā mīt gaišo varoņu ēnas, baudot

Zeme, kādu lo attēloja senatnē: plakana un apaļa kā bļoda, bezgalīgās Arējās jūras ieskauta.

mūžīgo laimi, un zemi šajās salās saucot par «Elizejas Laukiem». To piemin Homērs «Odisejā», dzejnieks He- siods un citi.

Senie arābi savās pasakās un leģendās arī piemin šīs salas, dēvēdami tās par «Mūžīgajām» vai «Laimīgajām» (Džezalī el-Halidad).

Vēlāk salas nosauca par «Kanāriju salām» — varbūt pēc teiksmainās Kanāru zemes nosaukuma, kas it kā atradusies Ziemeļāfrikas rietumu krastā.

No Džubas zemes raga līdz Kanāriju salām ir 101 kilometrs.

Šīs salas veido arhipelāgu ar septiņām lielām un dažām mazākām salām.

Pēc dažu zinātnieku domām, visas šīs salas radušās vulkānisko izvirdumu rezultātā. Salas ir kalnainas. Tur daudz vulkānu, kas vēl joprojām darbojas.

Citi zinātnieki uzskata, ka Kanāriju salas un Madeiras sala ir pēdējās atliekas no lielā Atlantīdas kontinenta, kurš aizvēsturiskos laikos atradies Atlantijas okeānā starp Āfriku un Ameriku. Par Atlantīdu senajos un viduslaikos ir pazīstamas vairākas teiksmas. Izteiktas domas, ka šais salās uzietā noslēpumainā tauta vanči ir beidzamā grupa, kas saglabājusies no lielās atlantu tautas, kura līdz ar pazudušo kontinentu gājusi bojā okeāna dzelmē.

Vanči (vai gvanči) ir Laimīgo salu iezemieši. Viņu izcelšanās vēl joprojām nezināma.

Līdzās uzskatam, ka vanči cēlušies no bojā gājušajiem atlantiem, pastāv arī domas, ka vanči ir radniecīgi senajiem ēģiptiešiem, jo tie, tāpat kā ēģiptieši, prasmīgi balzamējuši savus mirušos un apbedījuši tos īpašās kalnu alās. Ļoti daudz seno mūmiju atrastas tik izžuvušas, ka ikviena svērusi ne vairāk par diviem trim kilogramiem.

Nedaudzie saglabājušies vārdi no vanču valodas saskan ar dažiem Ziemeļāfrikas cilšu, it īpaši berberu vārdiem.

Vanču vīrieši bijuši gara auguma, stalti un spēcīgi, izcili vīrišķīgi un drošsirdīgi aizstāvējuši savu dzimteni, kad tajā iebruka jūras pirātu bandas.

Katrā salā bijis savs īpašs valdnieks ar vecāko padomi.

Sākot ar XV gadsimtu, Kanāriju salās lielā skaitā ieradās iekarotāji spānieši. Cīņā ar tiem krita daudz vanču. Citi tika pārdoti verdzībā, pārējie, pieņēmuši katoļticību, saradojās ar spāniešiem, tāpēc zudušas visas vanču pēdas kā par atsevišķu cilti. Mūsu dienās Kanāriju salās sarunu valoda ir spāniešu valoda.

1 Feniķieši sevi sauca pat sidoniešiem vai «Anaka dēliem» — «Anaka-beni».

1 Bobo — feniķiešu valodā «vectētiņš».

1 Feniķieši bija slaveni stikla izstrādātāji.

' Zemi tais laikos iedomājās plakanu un apa|u kā b]odu, kurai apkārt bezgalīga Arējā jūra (Atlantijas okeāns).

3 — V. Jans

1 Bagato tirdzniecības pilsētu Sidonu senatnē bieži dēvēja par «Saules un jūras dēlu».

1 Rafa — feniķiešu valodā «dziednieks».

1 Ben-bens — feniķiešu valoda «mazdēls».

1 Abajs — plats feniķiešu vilnas apmetnis ar baltām un melnām svitrām.

4 — V. Jans

1 Josafats ben-Ahiluds — ķēniņa Zālamana hronists, kas slavināja katru Zālamana darbu.

1 Vārsmas atdzejojis I. Lasniauis.

1 Euksīnas Ponts — Melnas jūras sengrieķu nosaukums.

1 Tintes zivs pašaizsardzībai izlaiž melnu šķidrumu, lai saduļķotu ūdeni. No tās iegūst melno sēpijas krāsu.

9 — V. Jans

[1] hohoms — zinātnieks, gudrais.

[2] marakanda — tā senatnē sauca pilsētu, kas atradusies tagadējās Samarkandas tuvumā Uzbekijā.

[3] senajā feniķijā un Sirijā arklam bija viens balsts.

[4] melkarta stabi — gibraltāra senais nosaukums. Grieķi un romieši Gibraltāra klintis sauca par Herkula (vai Herakla) stabiem.

mols — akmeņu vai smilšu uzbērums.

[6] etiopija — zeme Āfrikā, dienvidos no Ēģiptes.

[7] skiti dzīvoja Melnās jūras zieme)u piekrastē.

[8] kuģu airētāji smagajā darbā parasti nenodzīvoja ilgāk par diviem Irim gadiem.

[9] zemes eļļa — nafta.

[10] feniķieši bija slaveni ar savu purpurkrāsu, ko viņi ieguva no īpašas jūras gliemežu sugas.

[10] Vissenākajos laikos feniķiešu kuģiem klāji bija gan kuģa priekšgalā, gan pakaļgalā. Kuģa vidusdaļa bija vaļēja.

[11] par «zelta āboliem» senatnē sauca apelsīnus.

[12] sīs senatnē ar auglību un puķēm slavenās Saronas pļavas tagad pārvērtušās svelmainā tuksnesī.

[13] tagad šai vielai ir tāds pats nosaukums — «Babelvada».

[14] mobedi — tagadējā Vidusāzijā kādreiz dzīvojušu tautu — uguns pielūdzēju — baklriešu un sogdiāniešu mācītie priesteri un dziednieki.

[15] melkarts — seno feniķiešu saules dievs, ko uzskallja par kar tāgiešu aizstāvi.

[16] kanara — Ziemeļrietumu Āfrikas leģendārās 7.emes senais nosaukums.

[17] lielā Lāča zvaigznāju Austrumos sauc par Greizajiem Ratiem. Feniķieši godāja Polārzvaigzni, dēvēja to arī par Sidonas zvaigzni un ticēja, ka tā ir viņu sargātāja.

[18] kartāga (Kart-Hadašata, kas nozīmē «Jaunā pilsēta») kolonija Ziemejāfrikā.

[19] arēja jūra — atlantijas okeāns.

[20] iekšējā jūra — vidusjūra.

[21] nosaukums «atlantijas okeāns» cēlies no tās jūras apzīmējuma, kura atradās viņpus Atlasa jeb Atlanta kalnu grēdas.

[22] senās pasaules iedzīvotāji zemi iztēlojas kā izklātu apmetni, kuru no visām pusēm apskalo bezgalīga jūra.

Content

Jans Vasilijs Feniķiešu kuģis

IEVADVĀRDI

FENIĶIEŠU KUĢIS

NO AUTORA

Pirmā daļa CEĻINIEKS UZ BALTĀS ĒZEĻMĀTES

Otrā daļa KUR DAUDZ ZELTA — TUR DAUDZ BĒDU

Trešā dala LALA-ZORS — JŪRAS BIEDS

Ceturta daļa KARTĀGA

PIEZĪMES