Govorovs Aleksandrs

Floreāls

A. GOVOROVS

FLOREALS

Kas dzīvs, tas cīņā iet! Bet dzīvs ir tikai tas, Ko saista sapnis dižens, nevis mazs Pēc mērķa cildena kas savā ceļā tiecas, Kas varoņgaitu izvēlas un nesaliecas. Lai cik tam liktens būtu grūts un skarbs, Kā lāpa liesmo viņa sirds un mūža darbs!

V. Igo

PIRMĀ NODAĻA

ŠĀVIENS KAFEJNĪCā «BĀBELE»

1

Apledojušās durvis iečīkstējās, iestenējās, nošķinda zvaniņš. Kad izklīda no āra ieplūdušā aukstā gaisa vilnis, uz sliekšņa parādījās jauna dāma mazā cepurītē, ar vecmodīgu uzroci. Viņa apstājās uz augšējā pakāpiena, miegdama gāzes lampu gaismā acis.

Skanēja pokāli un kausi, klaudzēja biljarda bumbas, plaukšķēja domino kauliņi. Pie bufetes drebelējās kāds kontuzētais, ritmiski kratīdamies kā dejā. Un visi uzstājās

ar runām. Cits kaimiņam pie auss, cits pilnā kaklā, piekliegdams zemo, velvēto kafejnīcas pagrabiņu. īsta «Bābele»!

Šī kafejnīca iepretim Sorbonnai pašā Latīņu kvartāla centrā bija slavena ar saviem strīdiem, disputiem, bet reizēm arī ar kautiņiem. Tiesa, tagad, aplenkuma un smago kauju dienās, Visi tās pastāvīgie apmeklētāji — filologi un juristi, mediķi un teologi, bakalauri un licenciāti — bija kļuvuši par zemessargiem, nacionālajiem gvardiem, izaudzējuši^ bārdas, piekāruši pie sāniem zobenus. Mundierus un cepures viņi nēsāja tik bravūrīgi, it kā gribēdami paziņot: «Nu, prūšu kungi, mēģiniet tikai bāzt šurp degunus!»

Zvaniņam nošķindot, visi atskatījās. Kāds iesaucās: «Durvis aiztaisi, nav jau vasara!» Bet ienācēja nebija interesanta: nonēsāta jaka, pleci salīgi uzrauti. Modiste, modelis vai izbijusi ielasskuķe, šeit tādu bija daudz. Un bārdainās galvas atkal pievērsās pie. bufetes stāvošajam kontuzētajam, kurš visu laiku atkārtoja:

—    K-kā ie-iekaucās … K-kā k-krita . ..

Viņam pielika pie mutes kausu, viņš izšļakstīja dzeramo un joprojām mēģināja izstāstīt: — T-tieši uz t-trotuāra … Un b-bērnus . . .

Kāds no oratoriem, ar sirmiem matiem, sīciņš, uzlēca kā gailis uz krēsla. Zemessarga formas svārki viņam bija pārāk lieli, un viņš tik stipri žestikulēja, it kā pūlēdamies izlēkt no tiem.

—    Pilsoņi, mīļie! Ir noticis jauns barbarisma akts! Prūši, nespēdami ieņemt Parīzi…

Kaislības pieauga. Blokādes laika dzeramais nekam nederēja: kafijas glāzē mēriņš degvīna, uzkožamo vietā tikai tabakas dūmi. Visiem gribējās parādīt savu daiļrunību, kāds mēģināja noraut oratoru aiz stērbelēm zemē, bet vairums kliedza:

—    Ei, netraucējiet! Turpini, pilsoni Rišardjē!

Un tas pacēla balsi, mēģinādams pārkliegt troksni:

—    Dzimtenes glābšanas vārdā! Aizmirsīsim politiskos ķīviņus! . . . Apvienosimies visi bez izšķirības! Gan proletārieši! Gan buržuji!

Zāle piekrītoši dūca. Tikai pie pēdējā galdiņa — pie pašas ieejas — sēdošais students ar medicīnas fakultātes nozīmīti nebija apmierināts.

—     «Gan proletārieši! Gan buržuji!» Ko tas auns tur gvelž! …

Studenta acis nikni zibsnīja, melnā bārda kareivīgi saslējās. Blakus sēdošais Nacionālās gvardes majors pūlējās viņu nomierināt:

—    Tu neklausies! Lai viņi runā …

—     Kā tad tā — lai runā? Tu, mans mīļais Divāl, kaut gan tagad esi apkāries ar akselbantēm un tresēm, tomēr savā sirdī paliec tas pats metāllējējs, kā biji, tu lieliski izproti šķiru spēku izvietojumu. Bet šī inteliģence taču viņam tic!

Students ar izteiksmīgu žestu norādīja uz publiku, kura aplaudēja pilsonim Rišardjē, un novērsās. Te viņa skatiens uzdūrās ienākušajai jaunajai dāmai, kas joprojām stāvēja uz kāpnēm. Students uzlika pensneju un stingri noprasīja:

—    Kas jums, madmuazel, vajadzīgs? Šeit kavalieru nav, meklējiet tos restorānos labajā krastā! Seit ir tikai sanki- loti, kas uzkož politiku un uzdzer virsū filozofiju.

—     Paliec mierā, Raul, — majors teica. — Kad tu tā cieši skaties virsū, jā, nudien, tirpas skrien pār kauliem. Skuķis ienācis pasildīties!

Jaunā dāma nepievērsa runātājiem nekādu uzmanību. Viņa saspringti raudzījās uz kādu zāles dziļumā, kur uzstājās ar runu Rišardjē. Beidzot viņa lēnām nokāpa lejā un devās tālāk zālē, skardama sēdētājus ar savu kuplo svārku krokām. Bet Rišardjē tikai klaigāja:

—    Mūsu bērniņi! . . . Tie mirst badā! Nav maizes! Gaļas! Vīna!

Viņš kā diriģents vadīja kopīgo noskaņojumu, un nu jau uzbangoja neapmierinātība, saplūzdama draudīgā dūkoņā.

—    Pārrausim aplenkumu!

—    Protams, pārrausim! Mēs taču esam Nacionālā gvarde, lielā Parīzes tauta! Bet mūsu slavenie ģenerāļi! … Mūsu ministri, uzticīgie republikāņi! …

—     Nu jau aizrunājušies līdz ministriem, — students teica majoram. — Tu, mans mīļais, dari, kā gribi, bet es vairāk necietīšu.

Un viņš piecēlās, rokas sakrustojis, pensneja aukliņa aiz sašutuma raustījās.

—    Paskatieties, šis jūsu Rišardjē ir prātu zaudējis! Ģenerāļi! Tie taču ir tie paši karotāji, kuri apšāva streikotājus, toties vareni muka no Sedānas! Ministri! Tie ir tie paši blēži, kuri Napoleoniņam kājas laizīja!

Troksnis aprima, it kā runātāja pavēlošās balss nobiedēts. Bet students, pacēlis roku, pasludināja:

—    Nost nacionālās nodevības valdību! Ceļu Komūnai!

Vārds «komūna» aizlidoja līdz visiem kafejnīcas galdiņiem.

—     Bet kas ir Komūna? — Rišardjē sāka vai dejot uz sava krēsla. — Kādas pārmaiņas tā atnesīs? Tiesa, arī tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešajā gadā bija Komūna Bet toreiz, kā es jau teicu, visas kārtas bija kopā. Vai mēs varēsim kaut ko izdarīt bez mantīgajiem slāņiem, bez karaspēka? Kā to apgalvo msjē Rigo . ..

—     Es jūs palūgšu, — students teica, jau apsēzdamies un aizpogādams svārkus, — mani tā nesaukt. Ciest nevaru, kad buržuāzijas līdzstabulētāji mani dēvē par «msjē».

—     Ak mans dievs! — Rišardjē iekliedzās, strauji atro- tīdams piedurknes. — Es nupat kā esmu atgriezies no katorgas, te vēl uz rokām redzamas dzelžu pēdas. Paklausieties, jaunais cilvēk, es pirmo reizi stāvēju uz barikādēm četrdesmit astotā gada jūnijā, kad jūs vēl nebijāt dzimis!

—     Tāpēc vēl jo vairāk jābrīnās, — Rigo iesmējās, — ka jūs, tāds veterāns, nekādi nevarat saprast: šodien nav deviņdesmit. trešais un nav arī četrdesmit astotais gads, šodien ir tūkstoš astoņi simti septiņdesmit pirmais gads!

Rišardjē gribēja vēl kaut ko iebilst, bet tajā brīdī jaunā dāma ar uzroci, spiezdamās garām, piegrūdās runātāj i krēslam, un viņš, brīdi meklējis līdzsvaru, nolēca zemē, pieķerdamies pie pleca kādam kungam, kas vientuļš sē dēja pie blakus galdiņa.

—    Redziet! — Rišardjē priecīgi iesaucās, it kā būtu atradis savai taisnībai pierādījumu. — Ko lai domā par lielo franču nāciju šis mūsu draugs krievs, dzirdot, kādas ķildas mūs plosa tik atbildīgā momentā?

Kungs, uz kuru Rišardjē norādīja, joprojām nekustīgi sēdēja, raudzīdamies savā glāzē.

Jaunā dāma piegāja tieši pie viņa, pieskardamās ar uzroci.

—    Sakiet… Vai jūs esat msjē Valerjans Neretins?

—     Esmu … — atbildēja kungs pieceldamies. — Kas jums vajadzīgs? — Un tūlīt aprāvās, sajuzdams pie krūtīm revolvera stobru, kas bija izbāzts ārā no uzroča.

Šāviens pārtrauca visus strīdus. Kļuva dzirdams, kā vīns pil no muciņas. Kad izklīda dūmi, visi ieraudzīja, ka krievs, mulsi smaidīdams, stāv un šķoba lūpas, pielicis roku pie krūtīm.

Klātesošie atņēma roku, bet brūci zem tās neatrada.

—    Skuķis nošāvis greizi!

—    Nē, es redzēju, viņš iesita pa roku …

—    Aijaijā, lode izrāvusi griestos caurumu!

—    Pagaidiet — bet kur tad viņa pati?

Jaunā dāma sēdēja turpat, nosviedusi uzroci zemē un paslēpusi seju plaukstās.

Majors Divāls pacēla no grīdas revolveri un pasvaidīja to rokā.

—    Glīta mantiņa, aptverē sešas patronas!

—          Vediet viņu uz policiju, uz policiju! — publika pieprasīja. — Kāda bezkaunība — šaut sabiedriskā vietā!

— Nu, protams, uz policiju, — Rauls Rigo dzēlīgi teica.

—   Kas tad notiks, ja katra sieviete sadomās nošaut pa vīrietim?

—           Nejokojiet, pilsoņi! — Rišardjē sāka rosīties, stumdams prom pārlieku ziņkārīgos. — Aplūkosim jautājumu nopietni! Kas ir brīvā valstī policija? Policija — tie esam mēs paši, suverēnā tauta! Izdprīsim izmeklēšanu šeit pat tūlīt. . .

—    Teorētiķis atradies! — kliedza no pēdējām rindām.

—    Labāk ielej viņai glāzi vīna, diez vai aiz pārbīļa maz elpo!

Neretins, kuram pirmā mirkļa bālums bija pārgājis, noliecās un izdzirda, kā viņa krieviski čukst:

—    Vai dieviņ, ko lai dara? Vai dieviņ .. .

Krieviete! Seit! Un šauj uz viņu, Neretinu! Un šņukst gluži kā bērns . .. Zēlums iedūra Neretinam asāk, nekā to būtu izdarījusi lode. Viņš atliecās, meklēdams atbalstu.

Bet publika spiedās virsū.

—    Izmeklēšanu! Vajag izdarīt izmeklēšanu! …

—           Izmeklēšanu? — jautāja Rauls Rigo; pūlis pašķīrās, ļaudams viņam aiziet līdz vidum. — Var arī izdarīt izmeklēšanu, tas tieši ir manā kompetencē.

Turēdams pensneju kā lorneti, viņš aplūkoja Neretinu un izteica skaļi savas domas:

—    Analoģisks gadījums bija sešdesmit sestajā gadā.

ll

Pito jaunkundze kafejnīcā «Renesanse» nogalināja imperatora policijas aģentu. Sis kungs, šķiet, arī varētu būt aģents — visparastākā āriene, vidēja auguma, acis blāvas, sevišķu pazīmju nav …

Rišardjē, kas publikas dēj bija greizsirdīgs uz studentu, visu laiku maisījās pa vidu, mēģinādams iebilst kādu vārdu. Neretins notvēra izdevīgu mirkli un pievilka viņu sev klāt.

—    Msjē! Kādēļ viss šis balagāns? Vai nevar viņu kaut kā klusām aizvest prom no šejienes . ..

—    Kā? — Rišardjē ieplēta platas acis. — Jūs pats negribat? Viņa taču jūs . ..

Un viņš atkal uzlēca uz krēsla, sasita plaukstas un sāka kliegt gluži kā avīzes ekstrā numura pārdevējs:

—     Incidenta cēlonis atrasts! Pilsoņi, viņu lietu revolucionārais tribunāls nevar iztiesāt. Pie visa vainīga mīlestība. Jā, jā, mīlestība! Viņa viņu ir mīlējusi, bet viņš viņu pametis! . . .

Pūlis sāka dūkt, pārrunādams dzirdēto. Vai gan viņi nebija franči, ka nesaprastu, kas tā tāda — mīlestība?

Atsprāga ieejas durvis, zvaniņš ieķaukstējās kā suņuks, kuram uzmīts uz kājas. Telpā iebruka patruļa — zuāvi, afrikāņu strēlnieki. Kafejnīcas īpašnieks bija paguvis tos izsaukt, baidīdamies no notikumu tālākās attīstības. Tumšādainajiem alžīriešu ierindniekiem pa priekšu soļoja gara auguma leitnants — francūzis; zaļais turbāns izcēla viņa sejas eiropeisko bālumu.

—    Krievijas impērijas pavalstnieks, — teica Neretins, pasniegdams viņam pasi.

—    Svarīga persona! — kāds pūlī ierunājās. — Pie mums šauj vai nu vienīgi uz spiegiem, vai uz karaļiem.

—    Bet viņa? — Leitnants pašķielēja.

—    Mana sieva, — Neretins īsi atbildēja. — Pase palika hotelī.

—     Zināt, ģimenes padarīšana, — Rišardjē iemaisījās sarunā. — Mēs visi par viņiem galvojam. Šis msjē krievs ir vietējais. Mēs esam pieraduši viņu te redzēt pie galdiņa katru vakaru. Es esmu no laikraksta «Cīņa», te būs mana kartīte, mūsu šefs ir Fēlikss Piā, liels jakobīnietis …

—    Un liels kašķa meklētājs! — Rauls Rigo piebilda, stāvēdams viņam aiz muguras.

Rišardjē gandrīz vai salēcās, gatavs dot pretsitienu. Atkal sacēlās smiekli, troksnis. Leitnants, iecietīgi smaidīdams, atdeva Neretinam viņa dokumentus un pagriezās uz bufetes pusi, acīm redzot, gribēdams nobaudīt kādu glāzīti.

—     Vienu mirklīti, — Rigo apturēja leitnantu, iznākdams priekšā. — Bet jūs gan es pazīstu, jūsu uzvārds ir Davoss.

—    Ko jūs vēlaties? — negribīgi jautāja zuāvs.

—    Es vēlos pateikt, mans mīļais, ka jūs esat bijis žandarmērijas aģents un sešdesmit astotajā gadā nodevis Briā, Blanmenilu un Franšē.

Leitnants stāvēja klusēdams, viņa augstprātīgajā sejā nenoraustījās ne muskulis.

—     Vai nevēlaties paost manu tabaciņu? — Rauls bāza viņam tieši degunā bruņurupuča tabakdozi, kurai uz vāciņa bija attēlota karaļa galva, nocirsta un uzdurta uz pīķa.

Leitnants iesita pa tabakdozi, tabakas putekļi uzlidoja gaisā. Rigo kliedza viņam sejā:

—    Kādreiz jūs varējāt mūs izspiegot un par mums ņirgāties! Tagad mēs esam spēks, mēs esam vara! Pazūdi no šejienes, ārā!

Zuāvi saņēma šautenes gatavībā. Par atbildi nacionālie gvardi sāka kratīt zobenus un revolverus. Kafejnīcas īpašnieks steigā vāca nost no galdiem traukus.

Izmantodams radušos ķīviņu, Neretins ar Rišardjē palīdzību izveda jauno dāmu no kafejnīcas. Majors Divāls nāca viņiem talkā — atspiedās ar plaukstām pret dīkdieņu mugurām, un pūlis pašķīrās.

Ārā bija tumšs un kluss. Ausīs joprojām skanēja pirmītējā skandāla troksnis. Taustīdamies viņi nokļuva līdz stūrim, uz Senmišela bulvāra. Kaut kur kailajos zaros šūpojās blāvi lukturi.

—    Vai viņa no tiesas ir jūsu sieva? — Rišardjē nevarēja rimties.

Viņi apstājās luktura līganās gaismas lokā pie aiznaglota kioska. Nepazīstamā atspiedās pret sienu. Viņa bija pret visu apātiska, it kā nebūtu pat vairs dzīva. Neretins ilgi bāza pīpē tabaku un aizpīpēja.

—    Zvēru jums, ka pirmo reizi redzu … — viņš negribīgi ierunājās. — Netieku gudrs ,.. Bet nevarēja taču viņu tur atstāt.

—     Jā, jā, — Rišardjē tūlīt piekrita. — Uz ielas arī nedrīkst pamest, viņai, acīm redzot, vajadzīgs ārsts…

Vedisim viņu uz Obisona hoteli, man ir atsevišķa atslēga, šveicars nemaz nepamanīs.

—    Paklausieties! — Neretins sapīka. No pīpes nekādi nevarēja ievilkt dūmu, vējš nesa prom lidojošas dzirksteles. — Kā jūs, msjē, zināt, ka es dzīvoju Obisona hotelī? Turklāt kas jums teica, ka esmu krievs, un kas jums devis tiesības paziņot par to visā traktierī?

—    Ak mans dievs! Kurš gan Parīzē nepazīst ārzemnieku! Bet mēs abi esam kaimiņi, dzīvojam Obisona hotelī, pat vienās trepēs, re, cik jūs esat neuzmanīgs! Es taču jūs katru rītu sveicinu.

—    Nu, tādā gadījumā atvainojiet…

Neretins izdauzīja pīpi. — Nelāga tabaka. Ja uz Obisonu, tad Obisonu!

—     Nu ko jūs tā? Kāpēc jūs tā? — Neretins atkārtoja, noliecies pār nepazīstamo, kuru abi bija noguldījuši Ne- retina šaurajā gultā. — Sakiet — kas jūs esat, kā jūs sauc? Runājiet jel!

—    Liecieties mierā, liecieties mierā … — Rišardjē centās iestāstīt. — Viņai ir nervu šoks, medicīnā to tā sauc Viria patlaban neko ne dzird, ne saprot. Ticiet man, mans dārgais! Es esmu bijis katorgā, Kajennā; vai jūs zināt, kas tā par vietu? Moskītiem paradīze, cilvēkiem elle. Kādus tik darbus man tur nevajadzēja darīt, biju ari ārsts, ārstē^ iezemiešus un, zināt, ne slikti.

Šķita, ka viņam pašam bija kaut kāda dīvaina slimība — viņš runāja bez mitas, nepacietībā izkratīdams visu, kas uz sirds. Varbūt viņš pārāk ilgi bija klusējis tur, savā katorgā? Viņš runāja un nemitīgi kustējās, nepārtraukti mirkšķinādams acis, it kā mēģinādams izdabūt ārā no acs gruzi.

—    Es uzvārīšu kafiju . . . Malks kafijas atdos mundrumu Man ir kafija, tiesa, ne jau pirmskara, bet surogāts, toties malta no grauzdētiem kastaņiem.

Viņš ielēja nepazīstamajai mutē pustasītes kafijas ar nelielu spirta piedevu. Viņa atvēra acis, stingi un nopietni palūkojās pār sevi noliektajās sejās, pēc tam vienaldzīgi pavērsa skatienu uz griestiem.

—     Agrāk es biju Lendrjū Rolēna piekritējs, četrdesmit astotajā gadā tas bija ērglis. Bet tagad es viņu necienu, jā, jā, necienu. Bezprincipiāls, zināt, samierinātājs. Toties Fēlikss Piā … Jūs neesat par viņu dzirdējis? Tas ir titāns, jakobinietis līdz matu galiem! Viņam nav autoritāšu — pašu Garibaldi izaicināja uz dueli, Londonā ar Marksu sastrīdējās. Bet jūs zināt, kāds Markss ir strīdos? Tīģeris!

—    Fū! — Neretins saviebās.

Viņš piecēlās un piegāja pie aizsalušā loga. Ar sniegu aizputinātajā krastmalā vējš šūpoja reto uguņu virtenes. Tur varēja nojaust tukšo un auksto namu milzeņus.

Kas viņam, Valerjanam Neretinam, bija vajadzīgs šai svešajā pilsētā? Jau sen viņš sevi nolēmis kontemplatīvai dzīvei, dzīvei bez siltuma un līdzjūtības. Liktenis viņu vajā kā meža zvēru, tagad tīko arī nogalināt, uz viņu šauj. Pat asaras saskrēja acīs aiz žēluma pret sevi.

Tur, aiz muguras, krēslā, kur nesniedzas kvēpenes gaisma, šaurajā gultā gul viņa — silta, dzīva, kādam dārga. Viņa varētu būt arī Neretinam sieva, māsa, draudzene, bet tlebija, gribēja viņu nogalināt. Un tagad viņš gulētu morgā .ir birku pie kājas …

Pa to laiku Rišardjē bija salasījis skaidas un papīrus, iekūris kamīnu, gaiss sāka ost pēc dūmiem, un kļuva vēl smacīgāk, vēl drēgnāk. Nepazīstamā laikam bija iemigusi. Rišardjē atlaidās nodriskātajā itzveltnes krēslā, sildīdams seju kamīna atblāzmā. Nelikdamies ne zinis, vai kāds klausās vai ne, viņš uzsāka bezgala garu stāstījumu, pēc l.ura varēja noprast, ka viņš, Rišardjē, meklē savu meitu, ko kaut kur paslēpuši viņa mirušās sievas radinieki — truli aristokrāti.

—    Mana nabaga meitiņa, ak, mana nabaga meitiņa! — viņš iesaucās, sasizdams rokas, un krēsla atsperes zem viņa svara žēli iečīkstējās. — Nekādi nevaru atrast! Tiesa, es viņu nekad neesmu redzējis, manu dārgumiņu, viņa piedzima jau pēc manas apcietināšanas, bet viņai tagad jābūt l kpat gadu . .. Mans dievs, mans dievs! …

Ziemas nakts klusums pirms rītausmas kļuva vēl dziļāks, pat gaiss aiz loga likās no aukstuma sabiezējis un melns. Pēkšņi ugunīga svītra kā zibens pāršķēla nakti. Atskanēja sprādziens.

Sasodītie prūši! No tiesas sadomājuši apšaudīt ar bumbām!

«Vai dieviņ, ko lai dara? Vai dieviņ …»

Neretinam acis līp ciet, krēsls ir velnišķīgi ciets, smeldz sāni, bet miegs te uznāk, te pazūd, atstādams deniņos trulu sāpi.

«Vai viņa no tiesas ir jūsu sieva? No tiesas?» — «Zvēru „ jums, ka pirmo reizi redzu … Netieku gudrs …»

Paga, paga, Valerjan Neretin! Kāpēc tu koķetē pats ar sevi? Vai gan tu nesaproti, par ko tev bija lemts šis šāviens un kas varēja virzīt šāvēja roku?

Viduskrievijā, patriarhālā nostūrī, atrodas Mcenskas pilsētiņa, gar kuru plūst rāmā Zuša. Tur kopš neatminamiem laikiem dzīvo labības tirgotāji, kas apgādā ar miltiem māmuļu Krievzemi, un strūdzinieki, kuri šos miltus stiepj uz savām mugurām. Tur dzīvo arī muižnieki, kas nekalpo valsts dienestā, citi no tā aizgājuši, bet citi vienkārši sava lēnīgā rakstura dēļ nav tajā nemaz iesaistījušies.

Atvaļināts ģenerālis, divpadsmitā gada varonis, Afri- kans Neretins te atrada pēdējo patvērumu, apbedīja sievu un pats atstāja trīs bērnus bāreņus.

Vecākā — Olga Afrikanovna — palika neprecējusies, upurēdama sevi mazāko brāļu labā. Nēsāja mirušās mātes mežģīnes, staigāja stingriem soļiem, atslēgas šķindinādama. Jaunākie, Valerjans un Sergejs, tika nodoti kadetu korpusā uz kroņa rēķina. Sergejs, kuram bija grūta galva, pēc korpusa beigšanas dienēt nevarēja un aizbrauca nodzīvot savu mūžu tēva mājās Mcenskā, bet Valerjans dienēja.

Jau korpusā Valerjanam bija sirdsdraugs Gurijs Ivaniš- čevs. Beiguši ar izcilību, viņi nokļuva labā pulkā — leib- gvardes, kirasieru, atraitnes ķeizarienes Marijas Fjodo- rovnas pulkā. Valdniekam vienmēr acu priekšā, un karjera nodrošināta. Bet nē, tāpat kā visa toreizējā jaunatne, viņi sāka apspriest valsts politikas diskursus. Sākumā tikai gaudās, ka, lūk, dzimtbūšana slikta, tiesās valda patvaļa, armijā nūjas dresūra, pēc tam aizrunājās tiktāl, ka būtu prātīgi visu to pārmainīt. Ivaniščevs kaut kur sadabūja aizliegtu žurnāliņu «Zvans», ko Londonā izdeva Hercens, emigrants. Lasīja arī Černiševski, aizrāvās ar Pisarevu.

Atklāti sakot, iniciators visās lietās bija Gurijs Ivaniščevs, mūsu Valerjans pēc rakstura bija mierīgs un garā lēns. Kādreiz Pēterburgā kazarmās atgadījās tā: viņiem pakliedza čubukus, viņi kūpināja dūmus un lasīja franču valodā grāfu Sensimonu, kā tiks celta nākotnes valsts, kur viss būs kopējs un kungi sevi paši apkalpos bez sulaiņu palīdzības.

Kad visi bija izklīduši, Gurijs, no Sensimona rakstiem un sarunām sajūsminājies, sāka staigāt pa paklāju un pārliecināt:

— Valerjan, kaut kas jādara… Kaut kādā veidā jācīnās!

Viņi pieteicās brīvprātīgajos uz Kaukāzu. Tā bija īsta karaskola! Ne frontes, ne aizmugures, nekādas teorijas, ne likumu — nāve aiz katra akmens. Uzbrūkot Samila karaspēkam, brīvprātīgo vienība devās pāri kalniem, lai nokļūtu no aizmugures Guņibā.

Tur pāri Andijas aizai tilts bija kā diedziņš, bet kalniešu lodes spindza no visām pusēm. Tad pulka komandieris iesaucās: «Vai tiešām, brāļi, mēs nepāriesim pār to?» Un tad ar Neretinu kaut kas notika. Parasti viņš nemēdza izcelties, bija kluss, bet tagad, izrāvis zobenu, pirmais metās pāri tiltam.

Kad viņi atgriezās Pēterburgā, valdniekam labpatikās pieņemt tos, kuri bija izcēlušies. Stāvēdams ierindā, Neretins ar trīsām raudzījās monarhā, kas tuvojās. Parasta, gudra, mazliet slimīga seja. Aķ dievs, ak dievs, vai tiešām tas ir cars, mācību grāmatās, rēskriptos, lūgšanās pieminētā nesasniedzamā, augstākā būtne? Sirds no sajūsmas stinga.

Valdnieks pārlaida acis pār' virsnieku sejām un pievērsa uzmanību Ivaniščevam. Vai nu drosmīgais skatiens, vai staltā stāja iepatikās imperatoram, un visaugstā roka žēlīgi pieskārās Ivaniščeva elkonim.

Galminieki viņus apstāja, apsveica Jura ordeņa kavalierus, bet Ivaniščevs pēc tam ilgi knibinājās ap savu piedurkni, it kā tā būtu aplipuši ar pūkām.

Ziemas Pēterburgā pagāja jautri. Neprecējušies virsnieki viņus aicināja ciemā, arvien pieminēja kopā — Ivaniščevs ar Neretinu. Tiesa, nekad neteica otrādi — Neretins ar Ivaniščevu. Gurijs arī šeit bija pirmajā vietā. Ko lai dara, viņš patiešām izskatījās glīts: augsta piere, lepni paceltas, stingri veidotas uzacis. Bet Neretins — gluži parasts, kā pelēks zaķītis, neizskatīgs, neinteresants.

Taču gadi gāja. Valerjanam patika šis vieglprātīgais dzīves veids, un viņš šķieda sevi ballēs un rautos. Gurijs turpretim arvien vairāk, noslēdzās sevī. Daudz lasīja, kļuva drūmāks. Viņš bija iepazinies ar kaut kādām privātpersonām bālām sejām un gariem matiem un vispār sāka dzīvot noslēgti.

Pienāca bargi laiki. Žurnālu izdošanu aizliedza, Černi- ševski un citus iemeta cietumā, par viņiem runāja tikai čukstus. Sākās poļu kampaņa. Ivaniščevs, Neretins un vēl kādi divi trīs no viņu pulka simpatizēja poļiem, pat palīdzēja — vienu reizi atbrīvoja gūstekņus, bet viņu pulka komandieris bija straujas dabas, varēja ari bez kādas izmeklēšanas pakārt.

Un tad kādu dienu poļi nošāva štāba rotmistru Vaseņku Kirilovu, pulka mīluli, jokupēteri un ģitāristu. Vaseņka bija tieši viens no simpatizētajiem, pat gūstekņus bija atbrīvojis tieši viņš. ,

—    Kā nu vēlies, Gurij, — Neretins drūmi sacīja, — es tos tavus poļus nevaru ciest! Par ko viņi nošāva Vaseņku?

Ivaniščevs paraustīja plecus. -— Karš paliek karš; cik mēs neesam nogalējuši viņējos, cik nevainīgus? Viņiem tagad ikviens, kas nēsā krievu mundieri, ir nāvīgs ienaidnieks. Mums abiem, tāpat Vaseņkam nebija ko izrādīt cēl- sirdību, bet vajadzēja pāriet sacelšanās dalībnieku pusē. Ir pienācis laiks, mīļo Varik, izraudzīties sev īsto ceļu!

Neretins gribēja atbildēt, ka viņam apnicis šis mūžīgi pamācošais tonis un ka vispār viņš grib dzīvot pats pēc sava prāta, bet nevarēja sadūšoties. Tomēr kopš tās dienas starp viņiem iegula nemanāma ēna.

Drīz vien kampaņa beidzās. Poļus nomierināja, pie reizes nopēra zemniekus krievu sādžās, kur tie bija sākuši dumpoties.

—     Sāda nodarbošanās nav man piemērota, — Ivaniščevs paziņoja un atstāja dienestu. Uz visiem jautājumiem par nākotnes nodomiem viņš atbildēja izvairīgi: — Darīšu kaut ko praktisku.

Pienāca liktenīgais 1866. gads. Kāds Karakozovs caur Vasaras dārza žogu šāva uz ķeizaru, kad tas pastaigājās. Krievija nodrebēja. Tie, kuri agrāk bija reizēm lasījuši Černiševski vai taisījušies darīt kaut ko tautai derīgu, kratījās no visa vaļā, cik vien spēja.

Neretins tai laikā bija atvaļinājumā Mcenskā; tieši tur pašreiz viesojās arī viņa tēvocis no mātes puses, senators.

—     Karakozovs nāk no izputējušiem muižniekiem, — tēvocis ducināja pie pusdiengalda un vakarā, tēju dzerot.

— Viņš atriebās valdniekam par to, ka tas atbrīvoja zemniekus, par reformām viņam atriebās.

Interesanti, ari zemnieki sādžās izskaidroja notikušo gluži tāpat: «Ļaundaris gribē ja nogalināt cara tētiņu.»

—     Ikviena dižciltīga muižnieka pienākums, — senators pamācoši pacēla pirkstu, — ir nostāties šajā grūtajā stundā valdnieka pusē. Visur saradušies sazvērnieki, nav neviena, kas būtu pasargāts no viņiem… Paklausies tu, jaunais cilvēk, — viņš uzrunāja Neretinu, — vai tiešām starp taviem draugiem Pēterburgā nav nihilistu?.

Un Neretins, notikušā satraukts, noticēja vispārējam uzskatam, ka nihilisti vienkārši ir saujiņa atriebīgu neveiksminieku. Kādā dvēseles atklātības brīdī viņš pastāstīja tēvocim par Ivaniščevu, par viņu sarunām Polijā. Tiesa, viņš uzsvēra, ka Ivaniščevam ir prātā nenāca kādam uzbrukt, bet tādas sarunas tomēr bija …

Senators sadrūma. Būtu laiks izšķirties, kurā pusē tu stāvi — ar valdnieku, kuram kā virsnieks esi zvērējis, roku uz bībeles turēdams, vai ar valsts pamatu grāvējiem, vieglprātīgiem jaunekļiem. Viņš painteresējās, kur tagad atrodas Ivaniščevs, un, uzzinājis, ka dienestu atstājis, vairāk neko nejautāja.

Pazudušais Ivaniščevs rudenī pēkšņi ieradās Pēterburgā. Atnāca pie Neretina uz kazarmām, kad jau bija nospēlēta rīta junda.

—    Teikšu tev atklāti, — viņš sacīja, — gribu atbrīvot Černiševski. Viņš, kā raksta, esot tur, Sibīrijā, smagi saslimis. Esmu sagādājis sev feldjēgera mundieri, ir pat ķivere un kolete. Man ir arī ceļazīme pasta zirgu ņemšanai un norīkojums izdot ieslodzīto it kā pārvešanai uz Pēterburgu. Dokumenti meistarīgi izgatavoti, pat gailis pakaļ nedziedās. Bet manā dzīvoklī tagad nav droši. Atļauj līdz aizbraukšanai palikt pie tevis.

Pēkšņi otrā dienā Neretinu uzaicināja pie sevis ciemos tēvocis senators. Sākumā bija daudz viesu, pēc tam visi izklīda. Palika Neretins, tēvocis un vēl kāds kungs, mazliet korpulents, ar krāsotām ūsām un vaigu bārdu.

Spēlēja pokeru, kungs ar vaigu bārdu smīdināja visus, stāstīdams anekdotes.

—     Runā, ka pirms dažām dienām Ohtā, — viņš it kā starp citu sacīja, — āliņģī atrasts līķis. Sētnieki sazīmējuši — esot kāds atvaļināts štāba virsnieks Gurijs Ivaniščevs . .

—    Nevar būt! — Neretins iesaucās. — Es tikko .. .

Rokas un kājas pamira, sirds sastinga. Bet tēvocis senators kļuva pilnīgi sarkans un pamāja kungam ar vaigu bārdu.

—    Jums, liekas, taisnība …

Un tad kungs ar vaigu bārdu uzsvieda uz galda spēļu kārtis tā, ka sveču liesmiņas noplīvoja.

—    Leibgvardes poručik Valerjan Neretin! — viņš uzkliedza. — Valsts varas vārdā pavēlu atklāt — ko jūs pie sevis slēpjat?

Neretina galva noslīdēja uz plīša galdauta, viņa uzpleči drebēja. Turpmāko viņš atceras slikti: kungs ar vaigu bārdu kaut kur nosūtīja kādu rīkojumu, bet viņu, Neretinu, visu nakti divi kareivji turēja aiz elkoņiem un tēvocis bargi strostēja.

No rīta Neretins atgriezās kazarmās savā apgānītajā, izdemolētajā istabā, iekrita atzveltnes krēslā un ilgi sēdēja, neteikdams ne vārda.

Taču, kad viņš, kā parasti, devās uz virsnieku kopgaldu pusdienot, viņa sveicienu neviens neatņēma, bet, tikko viņš bija apsēdies, visi piecēlās no galda un aizgāja. Kop- galda turētājs, acīs neskatīdamies, paziņoja, ka pēc virsnieku kungu lēmuma viņam, Neretinam, tagad jāēdot savā dzīvoklī, un pazemīgi lūdza izņemt savu paju no kopējās iemaksu kases.

Jā! Tas jau kadetu korpusā bija pieņemts, ka denuncē- tājiem biedri nesniedza roku.

Arī pulka komandieris sāka runāt ar Neretinu viebdamies, vārdus stiepdams. Nekas cits neatlika kā atstāt dienestu.

5

Pēc tam viņš dzīvoja Mcenskā, spēlēja ar māsu un tās piedzīvotājām kārtis. Saradās paziņas, sākās plostošana, turklāt tik pamatīga, ka to uzzināja gubernators un sāka par to interesēties.

Par laimi, bija jau vasara, un māsa aizsūtīja viņu prom no visiem kārdinājumiem uz kādu sādžiņu Bolhovas apriņķī uzraudzīt meža ciršanas un izvešanas darbus. Klīz- dams ar bisi pa mežu, kādu reizi, iznācis ganībās, viņš ieraudzīja vecu šķūni un iegāja iekšā atlaisties sienā. Tur gulēja kāda zemniece. Viņš to pazina — tā bija viņu agrākā dzimtļaužu meitene. Neretins notupies ilgi un neatlaidīgi skatījās viņas jaukajā sejiņā, uz viņas drebošajām skropstām un lūpām, kas bija valgas un paļāvības pilnas. Neretins juta, ka viņa nemiera pilnajā dvēselē ielīst sirsnība un maigums.

Uz meitenes vaiga uzlaidās muša, viņš pastiepa roku, lai to aizdzītu, bet neveikli pieskārās vaigam. Meitene uztrūkās, gribēja skriet prom. Neretins satvēra viņu aiz izrakstītās krekla piedurknes.

Tā sākās viņa īsā laime. Saule, gaiss, mežs! Plašums, brīvība! Un viņš, viņš, arvien bezpersoniskais Neretins, kurš vienmēr palika citu ēnā, tagad vairs nebija bungu taktī soļojošs ierindnieks, ķeizarienes eskorta detaļa, viņš bija — cilvēks! Pie viņa slepus skrien meitene, aiz prieka steidzoties, aizmirsusi kaunu. Kopā viņi zīlē pēc dzeguzes kūkošanas, meklē mežā papardes ziedu, kas ļauj piepildīties visam, ko vēlas.

Olga Afrikanovna jau vairākkārt bija sūtījusi ziņu, ka laiks atgriezties mājās: sak, netrūkst darba arī Mcenskā. Acīm redzot, līdz viņai bija aizklīdušas kaut kādas valodas. Bet viņš pārradās tikai tad, kad rudens bija apdzēsis bērzu sveces un izpūtis meža goda istabas aukstas. Pārradās un jaujjz sliekšņa iesaucās:ļ

—    Māsiņ, es precos! Sūti preciniekus uz Bolhovas sādžu …

Kāds uztraukums sacēlās kārtīgajā Neretinu namā! Olga Afrikanovna pati aizdrāzās uz Bolhovas apriņķi, pēc tain ataicināja tur arī brāli un paziņoja, ka viņa «mīlestības objekts» iziet par sievu pie kāda atraitņa kaimiņu sādžā. «Ja netici — pavaicā pats.» Tur zemā dūmainā istabā meitene, no raudāšanas vai dabūtajām pļaukām aizpampušu seju, atkārtoja vienu un to pašu:

—    Nav lemts, Valerjan Afrikanič, mīļais kungs, kā redzat, nav lemts!

Istabā neiedomājamās skrandās sēdēja sieva un bāza mutē izkaltušu krūti zīdainim ar līkām kājelēm. Pie krāsns bēdīgi stāvēja noplucis jēriņš. Vajadzētu skriet, meklēt zirgus, izraut viņu no šā ūķa! Bet Neretins tikai stāvēja kā sastindzis, pirmo reizi ieraudzījis šo svešo, briesmīgo pasauli.

Pēc tam Mcenskā māsiņa viņam nomierinoši teica:

—    Putns nevar dzīvot ūdenī, bet zivs gaisā. Tu viņu pazudinātu, ja būtu apprecējis… Vai nepietiek, ka jau vienu esi katorgā aizdzinis …

Tātad viņa zināja par Ivaniščevu!

Un Neretins pameta tēva mājas uz visiem laikiem. Neizturami lēni vilkās pasta zirgi pa rudens lietū izmirkuša- jiem ce]iem uz Pēterburgu. Sākās nogurdinoša staigāšana pa kancelejām un pieņemamajām istabām, neskaitāmi lūgumraksti un viena un tā pati atbilde: «Lieta par valsts noziedznieku Ivaniščevu otrreizējai izskatīšanai nav pārsūdzama.» Ierēdņi pat baidījās ņemt kukuļus.

Neretins noīrēja istabiņu Carskoje Selo, augu dienu staigāja pa tuvējo apkaimi, pētīdams sardzes posteņus, kas bija izlikti visapkārt pils parkam. Valdnieks, šis labsirdīgais pusmūža cilvēks ar skumjo seju, bija nesasniedzams. Bronzas ērgļi stingri tupēja uz žoga mūra stabiem.

Māsiņa Olga Afrikanovna sūtīja tēvocim vēstuli pēc vēstules, kamēr tas sameklēja Valerjanu jau Maskavā, traktierī «Balčugs», kur viņš piedzēries dejoja kopā ar čigāniem un apkampās ar viņu pieradināto lāci.

Pēc stingra gavēņa un pamācošām runām senators nolēma iekārtot viņu dienestā. Avanscēnā atkal izvirzījās kungs ar krāsoto vaigu bārdu.

Dienests nebija paredzams grūts, bet pilnīgi īpašs. Runa atkal bija par tiem pašiem, kas perināja ļaunus nodomus pret ķeizarisko majestāti, pret svēto Krievzemi un pareizticību, tas ir, par nihilistiem. Tā kā viņus Krievijā vajāja un apspieda, daudzi devās uz ārzemēm un iekārtojās uz dzīvi Londonā un Parīzē. Neretinam vajadzēja izsekot, kur viņi uzturas, noklausīties sarunas, pēc iespējas iegūt viņu uzticību …

—    Nē! Nē! — Neretins protestēja. — Lieciet mani mierā!

Beigu beigās kungs ar vaigu bārdu piekusa uzskaitīt argumentus par labu godīgai, kaut arī slepenai kalpošanai tronim un sāka kliegt:

—    Jūs, jādomā, esat uz vienu roku ar noziedzīgajiem atentātu rīkotājiem!

Tēvocis atkārtoja to pašu, kļūdams zilgani sarkans.

—     Tev jau tā valsts drošības resors ir piedevis. Padomā — kas notiks ar māsiņu Olgu Afrikanovnu? Kas būs ar brāli, ja tev pēkšņi atņems visas muižnieka tiesības un tā tālāk! Lai Ivaniščeva kungs atbild pats par savu rīcību!

Tā Neretins nokļuva Parīzē. Pats likās sev riebīgs un neģēlīgs. Reizēm atmiņā neskaidri pavīdēja Ivaniščeva tēls, Neretins atvairīja to tālāk prom, spēlēja kārtis, piedzērās līdz nesamaņai. Tādā stāvoklī stundām ilgi sēdēja kafejnīcā «Bābele», bet, ja pēkšņi viņa izbālušajā sejā pamirdzēja kaut kas līdzīgs smaidam, tad tas nozīmēja, ka viņš atceras tālo šķūni Bolhovas mežā.

Starp citu, savu dienestu viņš pildīja akurāti, kā bija radis darīt visu, ko paredzēja likums un prasīja priekšniecība. Tā vilkās diena pēc dienas, gads pēc gada. Neretins pats saprata — 110 gvardes virsnieka, goda un drošsirdības kalpa viņš bija kļuvis par denunciācijas bruņinieku, slepenpolicijas aģentu, ziņu pienesēju.

Un viņš zināja: lai arī kā vairītos no pagātnes, reiz tā atgriezīsies un prasīs atmaksu.

6

Uguns kamīnā beidza kurēties, sadegušais papīrs čoku- rējās un plēnēja. Rišardjē atzveltnes krēslā krāca, pavēris bezzobaino muti. Neretins piecēlās, izstaipīja notirpušās rokas un piegāja pie gultas, i Nepazīstamā gulēja, viņas sejā bija svētlaimīgs miers. Stingri veidotas uzacis, augsta, bāla piere, lūpu kaktiņi mazliet uz leju — tas liecināja par spītu. Neretins lūkojās, acu nenovērsdams, viņu māca kaut kāda priekšnojauta, dzivē atkal kaut kas samezglojās .. .

Pēkšņi viņam sanaca dusmas: viņš visu nakti nav gulējis, ķermenī tāds nogurums, nav izģērbies, veļa sasvīdusi, bet šī dāma te guļ kā grāfiene! Kas zina, varbūt šis miegs, šīs nolaistās skropstas ir tikai izskata dēļ, bet aiz tām slēpjas piesardzība un izsmiekls?

Viņš jau gandrīz gribēja skaļi aizcirst durvis, bet savaldījās. Uzstīvēja mugurā mēteli un izgāja ārā. Bija jau gaišs, krita slapjš sniegs. Neretins pārgāja pāri tiltam un ilgi klaiņāja gar Luvras sienām, kas bija apkrautas ar smilšu maisiem, — te bija siltāk.

Pie velna! Ja uz viņu šauj, viņam jāaizstāvas! Pietiek, viņš ļāvis dzīves straumei sevi nest kā skaidu. Vientuļš, pamests, aizmirsts — tāds bija aizvadīto gadu rezultāts.

Vai viņš bija iedzīvojies mantā par savām pūlēm? Atmetis jaunības gadu maldus, viņš bija pildījis virsnieka un uzticama pavalstnieka pienākumu. Jānodod policijai — un vairāk neko!

Jā, bet, ja būtu šāvis kāds tēvainis, Neretins nešaubītos un mestos viņam virsū, kaut arī viņš būtu vai desmit reižu stiprāks. Taču tur, numurā, šaurajā gultiņā guļ vāja sieviete, meitene — bērns, velns parāvis!

Viņš pat izvilka piecu franku gabalu un meta, zīlēdams — nodot vai nenodot? Uzkrita Francijas strupais ērglis — tātad jānodod … Un tomēr viņš vilcinājās, arvien vēl staigāja gar bezgalīgi garo Luvras sienu. Pēkšņi iespēra kāju peļķē, nonēsātais zābaks piesmēlās ar ūdeni, pat drebuļi pārskrēja pār muguru, bet aiz dusmām gandrīz vai asaras sasprāga acīs. Tad viņš izšķīrās.

Svētās Ursulas abatija atrodas kvartāla viņā galā, vecajā Dominika ielā. Ja raudzītos no putna lidojuma, tā izskatītos kā jumtu labirints — flīģeļi, nelielas piebūves, kapelas, iespiestas starp akmens mūriem. Pāri visam paceļas ķieģeļu skurstenis — tas ir klostera kaimiņš, patronu rūpnīca, kā parazīta sēne tā izaugusi aiz klostera pagalma. Ir kaut kas filozofisks šajā nešķiramajā apvienojumā. Divēji vārti paver ceļu divām bagātīgām straumēm. Pa vieniem plūst patronas, šāviņi, sprāgstošās lodes, kartečas un citi izgudrojumi, kā nonāvēt. Pa otriem — mūķenes un audzēknes, žēlsirdīgās māsas, slimnieku kopējas, mirušo apraudātājas un laika kavētājas. Nemanāmi viņas iespiežas parasto pilsētas iedzīvotāju dzīvē, tā ka tiem jau šķiet, ka visi viņu ikdienas lielākie notikumi nav iedomājami bez ursuliešu klusās klātbūtes, bez viņu atgādinājuma par pēdējo stundiņu, — jo kas tad īstenībā ir cilvēka dzīve? Viena vienīga gatavošanās neizbēgamajai nāvei.

Liktenis atveda Neretinu uz šo abatiju pagājušajā rudenī, kad prūši pienāca pie Parīzes. Viņa priekšniecība kļuva nemierīga, steidzās mainīt naudu pret zeltu, dabūt vietas līdz pēdējam pārpildītajos vilcienos.

— Jūs palieciet, — priekšniecība sacīja Neretinam. — Bērnu jums nav — kas jums? Krājiet novērojumus, pēc kara atskaitīsieties! Te jums būs adrese sakaru uzturēšanai: «Kirē Medārs, ursuliešu abatija Dominika ielā …»

Kirē Medārs bija gara auguma vīrs ar platu pieri, ģērbies violetā sutanā ar jocīgu lentīti zem zoda, lielām raga briļlēm uz acīm. Viņš pieņēma Neretinu klusā istabiņā iepretī klosterim. Tur tikšķēja sienas pulksteņa vēzēklis, pie loga podos ziedēja fuksijas. No nodzeltējušas gravīras ņirdzīgi smaidīja svētais Ignācijs Lojola, jezuītu ordeņa dibinātājs.

Pirmo reizi stādīdamies priekšā kirē Medāram, Neretins centīgi meklēja franču vārdus, lai precīzāk paskaidrotu, kas viņš ir un kādās darīšanās atnācis.

— Nepūlieties, cienītais, — pēkšņi kirē viņu pārtrauca ļoti pareizā krievu valodā, pat ar maskaviešu lēno izrunu. — Es jūs jau sen pazīstu, varat nestāstīt. Man gan jums jāstādās priekšā. Es esmu Zaharija — no mūku ordeņa brālības. Starp citu, sauciet mani labāk par Zaharu Kuz- miču, jo mans tēvs bija Kozimo, tas atbilst krievu Kuz- mam. Un runāsim labāk krieviski, tā ir pat drošāk.

Pulksteņa vēzēklis tikšķēja, pūlēdamies skaitīt sekundes, bet Ignācijs Lojola pie sienas daudznozīmīgi smaidīja.

Tagad Neretins pilnīgi skaidri saprata: parasto policiju te nekādi nedrīkstēja iejaukt. Jāziņo tam pašam kirē Medāram, citiem vārdiem sakot, Zaharam Kuzmičam.

Bet, tikko Neretins bija nokļuvis abatijas drūmo vārtu priekšā, kājas pašas no sevis apstājās. Kaut kur no telpu dzijumiem brīžiem atplūda ērģeļu nopūtas un meiteņu kora dziedājums. Pēc tam augšā iedunējās zvans un sāka nākt mūķenes platās, lēverainās galvassegās, kas aizklāja gandrīz visu seju.

Neretinam sirdī iesmeldza sāpe, krūtīm uzgūlās kā smags akmens.

«Kas ar mani notiek?» viņš domāja. Bet pats grozīja kabatā piecu franku gabalu, izlemdams: «Nenodošu!»

Pēkšņi Neretinam ienāca prātā: kamēr viņš te skraida šurp un turp, ir pagājis krietni ilgs laiks. Nepazīstamā varēja vienkārši piecelties un aiziet, bet neattapīgais Rišardjē diez vai viņu aizturēs. Un viņa pazudīs no Neretina dzīves, tāpat kā bija parādījusies tajā … Ko kājas nes, viņš steidzās atpakaļ uz Obisona hoteli.

Vienā rāvienā uzskrējis otrajā stāvā, Neretins sastinga. Pie viņa numura durvīm jau stāvēja kāds cilvēks lieliskā pērtiķādas kažokā, ar cilindru galvā. Jā, jā, tas nebija neviens cits kā kirē Medārs, tas pats Zahars Kuzmičs ar savu mūžam labvēlīgo smaidu un raga brillēm. Rosīgais Rišardjē, turēdams rokā kafijas kannu, tēlaini atstāstīja viņam vakardienas notikumu ar šāvienu kafejnīcā «Bābele».

—     Mans pacients arī klāt! — iesaucās Zahars Kuzmičs, pamanījis Neretinu. — Redzat, mans dārgais, cik es esmu labs ārsts! Gaidīju, gaidīju, bet jūs pieņemšanas laikā ne- ieradāties, tāpēc atnācu pie jums pats!

—     Tas ir labi, tas ir labi, — Rišardjē dudināja, acis mirkšķinādams. — Arī viņai tieši vajadzīgs īsts ārsts, manas zināšanas šeit diemžēl par mazām …

—    Nu, kur tad ir jūsu slimniece? — ar profesionālu nepacietību jautāja Zahars Kuzmičs.

Rišardjē pielika pirkstu pie lūpām, klusi pavēra Neretina numura durvis, paskatījās, iekliedzās un izmeta no rokām kafijas kannu. Viņa bārdiņa trīcēja, spurainās uzacis sacēlās gaisā. Nepazīstamā bija nozudusi.

7

Viesnīcas šveicare Tiso kundze bija pilna pašcieņas un zobgalīgas izbrinas.

—     Apžēlojieties, kungi! Ja es vakar neredzēju, kā šī dāma nokļuva augšā, kā es šodien varu zināt, kur viņa palikusi?

Aiz viņas masīvā auguma šveicara istabiņā ierējās suns. Zahars Kuzmičs pārvērtās — pat kļuva it kā mazāks — un sataisīja mīlīgu smaidu.

—     Si-si-si! Si-si-si! — viņš labināja šuneli, bet pats bez atļaujas iespiedās šveicares istabiņā — Tiso kundzes svētnīcā. — Kā jūs, kundze, spējāt nosargāt tādu burvīgu radījumu, kad pat žurkas ir apēstas? O, starp citu, nebaidieties, es esmu veģetārietis!

Viņš izvilka no kabatas papīriņā ietītu cukurgraudu, uzpūta tam un pasniedza šunelim. Tiso kundzes sirds bija iekarota.

—    Ko jūs stāvat, kungi? Te ir krēsli . ..

Tajā brīdī augšā'trepju telpā atskanēja vīriešu balsis, soļi, metāla šķindoņa. Zahars Kuzmičs tūlīt pievēra istabiņas durvis, kurās bija neliels lodziņš ar stiklu. Caur to - Zahars Kuzmičs un Neretins redzēja, kā pa trepēm kāpi lejā divi gara auguma vīrieši. Viens, ar kuplu gubernatora vaigu bārdu un lielu degunu, ģērbies garā mētelī, Neretinam bija ļoti labi pazīstams. Slepenajos ziņojumos tas figurēja ar iesauku «Sarkanmatis». Pēterburga par viņu sevišķi interesējās.

—    Tas ir Lavrovs no Senžaka ielas trīsdesmit divi, — čukstēja Neretins.

Zahars Kuzmičs pamāja ar galvu un piesardzības labad atvirzījās nost no lodziņa.

—     Velti tu, pilsoni Lavrov, atsakies no mana priekšlikuma, — runāja otrs, bārdains, ar nogurušu, rūpju pilnu seju. Viņam bija mugurā Nacionālās gvardes pulkveža formas tērps. Garais zobens, neveikli piestiprināts, sitās pie kāpņu bronzas margām un šķindēja. — Tu gribi pacelties pāri bruņotai sadursmei, kā pats saki, lai ar prātu aptvertu visu uzreiz un pēc. tam pārnestu šo pieredzi uz savu krievu zemi. Bet man šķiet, ka tu daudz ko saprastu labāk, ja nāktu pie mums bataljonā. Ak, kā mums vajadzīgi militārie speciālisti! Tu redzēsi, drīz sāksies lielas pārmaiņas. Viss šis ministru bars Rātsnama ēkā ir tik aprobežots un nav spējīgs noorganizēt pilsētas aizsardzību un atsist prūšus, ka tauta drīz to atskārtis un viņus padzīs. Šie kretīni lej ūdeņi uz mūsu — sociālistu dzirnavām! — viņš to pateica tik ska]i, ka noskanēja visa trepju telpa. — Kā mēdz sacīt, jo sliktāk, jo labāk!

Tas tika pateikts ar tik draudošu pieskaņu, ka Neretins nodrebēja, bet Zahars Kuzmičs sāka slaucīt savas aizsvī- dušās brilles,

—    Tas ir mūsu iemītnieks Varlēns, grāmatsējējs … — skaidroja Tiso kundze. — Tagcļd viņš ir simt deviņdesmit trešā bataljona priekšnieks. Mitinās mansardā … Es tikai skatos, vai drīz vien nenāksies viņu pārvietot uz beletāžu, uz grāfa apartamentiem. Pārāk strauji viņi tagad kāpj uz augšu, visi šie grāmatsējēji, atslēdznieki, zeltītāji. . .

—    Ak, tas ir Varlēns, grāmatsējējs, — nočukstēja Zahars Kuzmičs, it kā būtu saticis senu paziņu, kuru nav uzreiz pazinis.

Viņi atkal uzkāpa Neretina numurā. Tur bija puskrēsla un gaiss tik sasmacis, ka Zahars Kuzmičs sarauca degunu. Rišardjē, kurš bija nobēdājies par jaunās dāmas pazušanu, viņš izteica komplimentu:

—    Ak, cik jums braši piestāv nacionālā gvarda tērps!

—     Nu nē, — Rišardjē grūtsirdīgi iebilda. — Pārāk liels, man ir iedota kaut kāda Herkulesa forma … Es jau neesmu bataljonā, es strādāju laikrakstā «Cīņa».

—    Kā tad, kā tad! — Zahars Kuzmičs iesaucās. — Laikraksts «Cīņa», Fēlikss Piā! Jums ir veicies, dārgais kolēģi!

Piā — tas ir mūsdienu lielais tribūns, jaunais Dantonsl Kāds pārliecības spēks, kāda izteiksme!

Viņa brilles laistījās, cēlo pieri apmirdzēja sajūsma.

—    Jums, kolēģi Rišardjē, — viņš turpināja, — ar jūsu enerģiju un dzīvesprieku vajadzētu vairāk nodarboties ar kaimiņu, ar msjē Neretinu. Redzat, viņš ir tik vientuļš! Uz viņu jau šauj kaut kādas avantūristes. Tas ir aizdomīgi; starp citu, vai tik šī jaunava nav krievu žandarmu aģente? Rekomendējiet msjē Neretinu Nacionālajā gvardē, viņš vienkārši vārgst nost aiz vēlēšanās pielikt roku pie kāda revolucionāra pasākuma.

—    Tā ir ideja! — Rišardjē iedegās sajūsmā. — Varbūt uzvārīt kafiju? Es tūlīt…

Līdzko durvis bija aizvērušās, sajūsma no Zahara Kuz- miča sejas nozuda, viņš iebāza īkšķus vestes kabatās un iegrima domās.

—    Nē, brašajam pilsonim Rišardjē laikam nav nekāda sakara ar šāvienu. Bet vai jūs zināt, kur patlaban atrodas tā sieviete? Lūk, tur! — Viņš parādīja uz griestiem. — Pie Varlēna. Jūs varat man noraut galvu, ja tas tā nav. Bet tur diemžēl mēs nevaram piekļūt. — Viņš pasmaidīja. — Pagaidām .

8

—    Es jūtu, ka tā ir Sergeja Genadijeviča roka, — Zahars Kuzmičs iesāka, kad viņi bija izgājuši ārā un lēnām soļoja pa ielām, kas bija izrakņātas ar ierakumiem un aizžogotas ar barikādēm. — Trešā nodaļa sacēlusi visus kājās, meklē viņu Zenēvā, bet šis — re, kur!

Neretins saprata, ka runa ir par Ņečajevu, pazīstamo nihilistu, kurš Krievijā bija noorganizējis slepenu grupu, kas saucās «Tautas taisnā tiesa». Tagad viņš, kā runāja, bija devies uz Eiropu, nozvērējies iznīcināt tur visus cara aģentus — kā atklātos, tā slepenos.

—     Viņš ir tikpat bīstams jums, krieviem, kā arī mums, — Zahars Kuzmičs sacīja. — Nečajevs ir Bakuņina skolnieks, Bakuņins — Marksa sāncensis vai, kā lai to saka, sekotājs. Tas viss kopā jau arī ir Internacionāle. Parīzē tā laidusi dziļas saknes … — Zahars Kuzmičs nopūtās. — Valdnieki veltīgi karo cits ar citu un šķiež spēkus — ienaidnieks taču ir viņu pašu zemē! Viņi nejūt lavīnu, kas tuvojas un var kuru katru brīdi viņus nospiest…

Neretins izbrīnījies paskatījās Zaharā Kuzmičā. Tagad kirē bri)|ainā seja bija gluži bēdīga, tajā atspoguļojās tāda gudra cilvēka skumjas, kuru nomāc smagais iepriekš paredzēšanas krusts, bet kurš nespēj grozīt likteņa virzību.

Pircēju rinda pie slēgtās maiznīcas lamāja tās īpašnieku, valdību un visu pasauli. Lauzās ar dūrēm durvīs. Kāds izkāmējis večuks, nenovērsdams asarainās acis no garām ejošā Zahara Kuzmiča, ieķērās viņam jostā.

—    Man ēst gribas, ēst! Iedod kaut kumosiņu, tu resnvēderi!

Zahars Kuzmičs tik tikko izrāvās un, paķēris Neretinu pie rokas, paspēja nozust šķērsielā.

—    Vienkāršā tauta zaudējusi jebkuru lēnprātību … — viņš sēca, slaucīdams no pieres sviedrus. — Viesnīcas šveicarei bija taisnība: drīz grāmatsējēji ieņems grāfu vietas. — Viņa acis aiz briļļu stikliem ļauni mirdzēja. — Sociālisms iespiedies Nacionālās gvardes rindās, tagad tas ir sociālisma karaspēks. Bet gribat zināt, cik tas liels? Trīstūkstoš durkļu! No tiesas būs jāvēlas, lai atdod Parīzi prūšiem, viņi jau nu ievedīs šeit kārtību.

Mazliet nomierinājies, viņš saņēma Neretinu pie elkoņa.

—    Bet jums, mīļais, es došu tādu padomu: iestājieties tomēr Nacionālajā gvardē! Kaut izklaidēsieties, jā, nudien! Tā dzīvot, kā jūs dzīvojat, nedrīkst! Piedodiet par atklātību, jūsu numurs viesnīcā ir kā zirgu stallis. Kaut kāda vienaldzība, dzīves tukšums . ..

Viņi iznāca uz Rivolī ielas, kur, par spīti blokādei, grezni mirdzēja modes preču veikalu vitrīnas.

—     Tagad par atentātu. Pats saprotat, es jūs nevaru aizsūtīt prom no Parīzes. Tiesa, reizēm lido aerostati, bet tos kontrolē tā pati Nacionālā gvarde… Patlaban, es domāju, jums visdrošāk būtu tās rindās. Noteikta kārtība, cilvēku masa, pulka biedri, bet jūs esat labsirdīgs cilvēks, saticīgs, jūs ātri iemīlēs. Nihilisti jums pat tuvoties nevarēs. Turpretim hotelī jūs vienu pašu nošaus.

Viņš apklusa. Neretins iztrūkās no savām domām, sajutis, ka kirē viņu slepeni novēro.

—    Es gan nebaidos … Man vienalga …

—    Nu kāpēc jūs tā, mīļais! — Zahars Kuzmičs novilka. — Labāk atzīstieties: jums droši vien vajadzīga nauda.

Un, nenogaidījis atbildi, izņēma maku un sāka čauksti- nāt naudas zīmes, turpinādams tikpat sirsnīgi:

—          Tomēr man jūs jābrīdina: būdams bataljonā, priekšā nelieniet! Tiek gatavota liela operācija blokādes pārraušanai, bet, sacīšu atklāti, Klemāns Tomā, Nacionālās gvardes virspavēlnieks — zināt, tāds vecs ķēdes suns —, izteicies tā: «Mūsu vienīgais mērķis — zaudēt kādus desmit tūkstošus kritušo, nolaist priekšpilsētām liekās asinis un pēc tam mierīgi padoties Vilhelmam!»

Tā kā Neretins raudzījās viņā ar lielu neizpratni, kirē iesmējās:

— Jā, es saprotu, jums, ierindas virsniekam, liekas šausmīgi, ka virspavēlnieks ar savu armiju ielaižas tādā spēlē. Bet ticiet man: ja kaut kas tamlīdzīgs, nedod dievs, gadītos pie jums Krievijā, jūsu krievu ģenerālis rīkotos tāpat, lai tikai nepieļautu, ka pie varas tiek plebeji.

Tālumā atskanēja bungu rīboņa, tā nāca arvien tuvāk, atbalsodamās Sentantuānas priekšpilsētas šaurajās ieliņās. No turienes uz plašās Rivolī ielas iznāca Nacionālās gvardes bataljons, kas devās uz fronti. Divi bundzinieki saspringti sita strauju maršu. Karavīri soļoja klusēdami; viņu drūmās, novājējušās sejas bija bālas. Sastrādātās ro kas cieši turēja šauteņu laides. Garāmgājēji, tai skaitā arī Neretins ar Zaharu Kuzmiču, drūzmējās pie greznajām vitrīnām. Nacionālie gvardi, nepievēršot nekam uzmanību, aizgāja kā vēja brāzma, un viņiem nopakaļus aizripoja bataljona rati, kuros, rokas sānos iespraudusi, sēdēja marki- tante, bravūrīgi pasitusi cepuri uz vienas auss.

OTRA nodaļa

MŪSU SLAVENIE ĢENERĀĻI

1

No pelēkajām debesīm sijājās sīks, nepatīkams lietus. Jau kopš dienas vidus logos iedegās dzeltenas uguntiņas. Stora tika nolaista arī mazajā dzīvoklītī Senžaka ielā.

Pievakares klusumā ieskanējās un apklusa durvju zvaniņš.

— Ko vēlaties, madmuazel? … Pjotr Lavrovič, pie jums. Lavrovs, pa ceļam sakārtodams plīša rīta svārkus, iznāca un palūkojās uz apmeklētāju. Sasita plaukstas, vaigu bārda izspūra kā vāveres aste.

—    Maņečka, nu tad beidzot!

Viešņa, nepārkāpdama pār slieksni, klusi jautāja:

—    Vai sveši ari ir?

—     Ko jūs, kas tagad pie manis nāks? Ari slepenie, kopš sākās aplenkums, kā ar slotu aizslaucīti… Bet ko gan mēs tā stāvam? Nāciet kabinetā! Piedodiet, es tikai uzvilkšu svārkus.

Bet viņam vajadzēja mesties atpakaļ un pieturēt viešņu. Viņa sagrīļojās, nogurusi seja kļuva pelēka, vaibsti asi. Ar apteksnes palīdzību Lavrovs ieveda Viņu kabinetā.

—    Te būs tēja, rums, — Lavrovs piedāvāja. — Vai nesataisīt groku? Rāpieties ar visām kājām uz sofas, kā to darījāt Kadņikovā, — atceraties? Ak vai, ak vai, tādā laikā bez lietussarga!

—    Sīkums!

Viņas seja it kā atlaidās, pamazām atdzīvojās.

—     Ai, es esmu tik priecīgs, tik priecīgs, ka jūs atnācāt, goda vārds! Aizvakar pie Varlēna jūs mani vienkārši nobiedējāt. Kas to varēja iedomāties, Maņečka, jūs, izrādās, esat Parīzē, bet nezin kāpēc negribat mani pazīt! Starp citu, jūs tagad esat pieaugusi, Marija Vasiļjevna, bet es visu laiku tikai Maņečka un Maņečka …

—    Jā, jā, — viņa skumji pamāja ar galvu. —* Tā pati eksaltētā Maņečka.

—    Bet apžēlojieties . .. Pēc visa spriežot, jūs uz Parīzi ir atvedis kaut kas ārkārtējs… Un jūsu bagātā krustmāte … Bet ko es runāju! — Viņš pietrūkās kājās un sāka staigāt pa paklāju. — Četri mēneši, kamēr Parīze atrodas blokādē. Jums taču šos četrus mēnešus kaut kā vajadzēja dzīvot!

—    Es jau sen, pirms gadiem trim, aizgāju no krustmātes… — Marija dzēra groku, sildīdama rokas pie tasītes. — Meklēju fiktīvu līgavaini. Kaut vai atvarā, lai tikai tiktu vaļā no aizbildniecības. Gadījās kāds atraitnis, bija ar mieru. Es domāju, polis — tātad būs bruņinieks. Turklāt vecs, kam es viņam — tāds skuķis? Pēc laulībām viņš turēja mani ieslēgtu, sliktāk nekā dzimtcilvēku … Bija ari bērns, dievs aizsauca pie sevis .. .

Marija novērsās un pastūma tasīti tālāk.

—    Biju galīgā izmisumā, paņēmu virtuves nazi… vienalga, saku, nav nekāda prieka dzīvot. Viņš nokrita ceļos, nožēloja visu, atdeva pasi… Un tā es esmu šeit.

—          M-jā! — Lavrovs sāka soļot ātrāk, plūkādams vaigu

bārdu. — Jums briesmīgi nav veicies. Arī jūsu brālis un jūsu māmuļa… Mīļā Maņečka, jūs taču tagad esat gluži viena! Bet kā jūs nokļuvāt pie Varlēna, kas ar jums bija noticis? Viņam jūs nevarējāt neko teikt, bet man, savam skolotājam un draugam, taču var?

Viņa pameta uz Lavrovu asu un svešu skatienu, un viņš atkal nobrīnījās — kā šī meitene bija pārmainījusies kopš tā laika, kad viņš dzīvoja trimdā viņas vecāku mājā!

—    Pjotr Lavrovič, es labāk jautāšu jums.

—    Dieva dēļ!

—    Es tomēr ceru …

—    Maņečka!

—    Pjotr Lavrovič, kur ir Ņečajevs?

Lavrovs apstājās, it kā būtu paklupis uz akmens.

—    Hm-hm'. . , Tad re, kā, jūs esat Ņečajeva piekritēja? Starp citu, ņemot vērā jūsu straujo raksturu… —"viņš paraustīja plecus. — Bet, kad Varlēns man pateica, ka jūs esat teroriste, kas neveiksmīgi mēģinājusi izdarīt atentātu, es nodomāju: ārkārtīgi smalkjūtīgā Maņečka ar izsmalcināto jūtu pasauli, — nē, tur kaut kas nav kārtībā!

Viņš piegāja pie loga, atvilka storu un klausījās, kā lietus sitas logā.

—    Bet, kur ir jūsu dārgais Sergejs Genadijevičs, to es nevaru pasacīt. Tas ir cilvēks, kam sveša mērķtiecība un loģika. Dauzījās pa Parīzi, bet viņš nemēdz ar mums, sociālistiem, saieties. Tā nu es arī nezinu, mīļā …

—    Ko lai es daru? — viņa sadrūma, aplūkodama savu svārku apakšmalu, kas bija samirkusi un notašķīta ar dubļiem. — Es tā cerēju uz jums.

Lavrovs atkal sāka soļot, salicis rokas aiz muguras, un virpināja pirkstus.

—    Ņečajevs! — viņš iesaucās. — Tas ir demokrātijas Jaunais ģēnijs! Viņam piemīt kaut kādas necilvēcīgas dīvainības! Markss, es dzirdēju, esot viņu nosaucis par afēristu, un tā tas arī ir! Kā jūs varējāt sapīties ar Ņečajevu? Ko viņš jums lika darīt? Droši vien šaut no stūra uz cilvēkiem, kuri viņam liekas aizdomīgi?

—    Pjotr Lavrovič, nerunāsim par to!

—    Nu, protams, tas ir viņš, Ņečajevs, tas ir viņa skolotājs Bakuņins! Zvēresti, sazvērestības, mistifikācijas — visur noslēpumi. Droši vien jau izsludinājis sevi par ārlaulībā dzimušu cara dēlu, lai samulsinātu zemniekus? Kaut arī viņam būtu pat vislabākie nodomI

Marija sarauca uzacis un stingri pateica:

—    Pjotr Lavrovič, es jūs lūdzu nerunāt tā par cilvēku, kuru es cienu …

—     Nu labi, nerunāsim par pašu Ņečajevu, — Lavrovs uzbudinājās arvien vairāk. — Bet mums ir jārunā par ņeča- jevismu, par bakuņinismu kā par sociālu parādību … Visi mēs savā laikā esam bijuši aizrāvušies ar bakuņinismu, pat franči, pat tāds tiešām neparasts, tāds līdz matu galiem proletārisks cilvēks kā Varlēns. Zināt, jaunatnei tas šķiet ļoti pievilcīgi — orķestrim dārdot, doties uz barikādēm, izsaukt lozungu un, aplausiem skanot, mirt. Bet īstā revolūcija prasa ko citu — pacietību, bezgalīgu izturību. Ne viena mirkļa uzliesmojumu, bet ilgu gadu rūpīgu darbu.

—     Pjotr Lavrovič, atzīšos jums, ka man tas liekas dīvaini. Jau tur, Kadņikovā, es aplaistījos ar aukstu ūdeni no āliņģa, mācījos aulekšot bez segliem un šaut dūzī, kā to darīja varoņi, par kuriem rakstīja Černiševskis un stāstījāt jūs. Pēc tam es sastapu Ņečajevu, tieši tādu vadoni, kas spējīgs gan izvirzīt ideju, gan aizraut ar to tautu… Un pēkšņi jūs, jūs man sakāt — nē, tā nevajag … Kā gan to lai saprot?

Lavrovs tik tikko pasmaidīja.

—    Viss attīstās, mīļā Maņečka, viss mainās, jā, tāds ir dialektikas likums. Ieskatieties tajā putrā, kas patlaban te vārās Parīzes katlā! Šeit tieši ir ļoti daudz vadoņu, liekas, reizēm pat pārāk daudz .. . Tomēr izbeigsim visus šos prātojumus, jūs esat nogurusi, esat izsalkusi. Kā lai es jums palīdzu?

—    Sakiet — kur ir Ņečajevs?

—     Kāpēc jūs esat pārliecināta, ka man tas noteikti jāzina? Nu, patiešām, kur gan viņš varēja palikt? Viņš taču nav ods, ka varētu izkļūt cauri blokādes cilpai. Tiesa, no šejienes dažreiz izlido gaisa balonos… Es tikai varu izteikt minējumus.

—     Pjotr Lavrovič, ja nu nevar atrast Ņečajevu, tad dodiet man kādu uzdevumu, lai varētu strādāt revolūcijas labā!

—     Maņečka! Jūs tūlīt prasāt, lai jums ļauj auļot bez segliem un mērķēt dūzī. Bet mūsu darbs patlaban šeit, šajos apstākļos, ir mācīties. Mācīties visu un pirmām kārtām dižo proletārisko cilvēciskumu — tas laikam ir galvenais, kas būs v^adzīgs topošajai revolūcijai. Es jums

iedošu zīmīti, aizejiet pie kāda mana drauga, kas ir uzticams cilvēks, lai gan viņam piemīt zināmas īpatnības. Tur jums atradīsies darbs, kas ir pa spēkam tikai sievietei ar viņas līdzjūtību, maigumu, pacietību un iecietību. Tas jums palīdzēs atbrīvoties no cietsirdības, jā. Jūs atputī- sieties un sāksiet pavisam citām acīm raudzīties uz savu Ņečajevu.

Kamēr viņš rakstīja zīmīti, Marija ziņkārīgi aplūkoja smagos paklājus, ar kokgriezumiem izrotāto rakstāmgaldu, daudzos nieciņus, porcelānā pulksteni uz kamīna …

—    Piedodiet, Pjotr Lavrovič … — viņa teica, sataustīdama ar kājām kurpes un pieceldamās no sofas. — Es brīnos! Pēterburga no kājām krita zemē, uzskatīdama jūs par bīstamāko pēc Černiševska un Bakuņina un pulēdamās jus notvert. Tās acīs Lavrovs bija trīsgalvainais pūķis, bet jūs…

—    Ko es?

—    Nē, nekas, piedodiet. Acīm redzot, es vēl esmu skuķis — skuķis un daudz ko nesaprotu …

2

—    Celieties, celieties taču, ir laiks!

Neretins redz sapni. Pa krēslaino Mcenskas namu staigā māsiņa Olga Afrikanovna, izskatās, it kā viņa peldētu .. . Bet viņš, Variks, it kā visu laiku kaut ko gaida un mokās, un nekādi nevar atrast to, ko meklē. Un tad māsiņa pasaka vienu vārdu: «Tur!» — un parāda uz griestiem. Un tad Neretins ir jau bēniņos, paslēpies un gaida… Bet pēkšņi tas vairs nav Mcenskas nams, tas ir Obisona hoteļa vestibils. Pa trepēm kāpj lejā un tuvojas viņam Gurijs Ivaniščevs, saraucis lepnās uzacis. Neretins grib it kā mesties pretī, apkampt viņu, izstāstīt visu, bet neatlaidīga roka purina viņu aiz pleca.

—    Mostieties taču, kaimiņ, pusstundu jūs ce]u .,.

Neretins no rīta bija tikai atlaidies — pakavēties pārdomās, paskumt. Un nu aiz loga caur uzsalušajām ledus puķēm vīd zilgana vakara krēsla. Viņš ir izgulējies, bet nakti mocīs bezmiegs un pret paša gribu smadzenēs līdz apnikumam jundīs dzejoļi, kurus (padomā tikai!) viņi, sa- jūsminātie jaunekļi, kādreiz bija mācījusies no galvas.

Izrakta bedre — mājvietā pēdīgā. Dzīvīte vientuļā, dzīvīte bēdīga ..

Rišardjē enerģiski rāva viņu aiz rokas ārā no gultas. Neretins sāka smieties, pateica «opā!» un piecēlās. Iedams izdarīja dažus pietupienus un skaļi nodeklamēja:

Klusu! Par dzīvi viss izrunāts jau, Dziesmu lai nav, un lai asaru nav!…

Rišardjē krieviski nesaprata, bet nojauta, ka Neretins ir labā noskaņojumā un joko.

—           Bet es, pilsoni, pēc jūsu ārsta ieteikuma — atcerieties, pie jums bija atnācis — esmu jau kaut ko uzsācis, lai jūs iekļūtu Nacionālajā gvardē.

—          Ko jūs esat uzsācis? — Neretins jautāja, piebāzdams pīpi.

—          Pie mums mansarda — jūs zināt, virs mums dzīvo Varlēns, grāmatsējējs …

—    Un tad?

—           Viņš taču komandē simt deviņdesmit trešo bataljonu, kas tiek formēts šeit, Latīņu kvartālā. Un es jūs pierakstīju pie viņa.

Te nu bija! Neretins vakar ar nolūku bija aizgājis tālāk — uz Monmartru, uz 18. apgabala štābu. Tur, viņš sprieda, mazāk iespēju, ka viņu kāds pazīs. Bet Varlēns, ja ņem vērā, ka nepazīstamā aizbēga pie viņa, droši vien visu zina …

—           Varlēns pats gribēja ar jums iepazīties. Viņš teica, ka cienot krievus . . . Bet mēs tūlīt aiziesim pie viņa, tad redzēsiet, cik brīnišķīgs puisis ir šis Varlēns!

Kas tas bija, lamatas? Sirds Neretinam pamira, deniņos sāka pulsēt asinis. Vai tiešām viņu mēģina apvest ap stūri? Kas tā par dzīvi mūžīgā nemierā! Bet diez vai Varlēns savā miteklī sāks rīkot izrēķināšanos? Taču, ja neies, tik un tā kaut kur noķers …

Viņi devās augšā, klupdami tumšajās trepēs, garām aizslēgtām durvīm, aiz kurām atradās tukši, pamesti dzīvokļi.

Nonākuši līdz trepju augšējam laukumiņam, viņi izdzirda dziedāšanu un balsis. Aiz durvīm kāda sieviete dziedāja nebēdīgu parīziešu ielas dziesmiņu:

Lai slava, slava, slava tam —

Lielgabalu pērkonam!

Mēs diesim karmanjolul

1 Atdzejojis Jāzeps Osmanis.

Bet balsis aicināja:

—    Varlēn! Piebalso, tieši tava basa trūkst!

Rišardjē un aiz viņa Neretins iegāja istabā, kurā vienu sienu veidoja jumta slīpne. Telpu piepildīja veca kumode un gulta ar metāla bumbām. Uz galda noliktais lukturis skopi apgaismoja cilvēku sejas. Neretins sazīmēja starp sēdošajiem Varlēnu.

«Ja kaut kas draudēs,» viņš nodomāja, «tad ar vienu lēcienu būšu līdz durvīm; aiz tām, liekas, neviens nestāv. Un pa trepēm lejā.»

Rišardjē rekomendēja Neretinu kā bijušo virsnieku, tagadējo trimdinieku. Bet neviens sīkāk par viņa biogrāfiju neinteresējās.

—    Apsēdieties, pilsoni, uz gultas, — Varlēns viņu aicināja. — Vienīgo krēslu esam piedāvājuši dāmai.

Dāma — sieviete ar rupju un enerģisku seju — sēdēja mazliet vaļīgā pozā, uzlikusi kareivja zābakā apauto kāju uz gultas šķērša. Jaka un platie svārki viņai bija nošūti ar Nacionālās gvardes sudraba tresēm.

—     Varlēn, kāpēc tu neiepazīstini ar mums? — Viņas balss bija skaļa, mazliet čērkstoša. — Būs man jāuzņemas mājasmātes lomu. Es esmu Natālija Lemele, Apgabala modrības komitejas locekle, — ne bez zināma lepnuma viņa stādījās priekšā. — Tas ir Varlēns, buržuāzijas bieds. Tas — Ežēns Potjē, mūsu dzejnieks, tauta viņu iesaukusi par «veco Po-Po»…

Pie šiem viņas vārdiem piecēlās večuks ar skaidrām, mirdzošām acīm un vecmodīgi palocījās.

—    Bet tur tas bārdainis, kurš izskatās gluži kā kor- .sārs, — tas ir Zurds. No viņa nav jābaidās, viņš ir lēnprātīgs kā balodis . .. Lai gan viltīgs kā čūska!

Zurds pret to iebilda, visi sāka smieties, strīdēties.

—    Luij! — Varlēns pasauca.

No guitas galvgaļa puses izlīda klibs jauneklis, izņēma no bufetes kausiņus un ielēja Rišardjē un Neretinam vīnu.

—    Tas ir mans brālis, — Varlēns smaidīdams sacīja, gluži kā māte, kas iepazīstina ar savu bezgala mīļo, kaut .iri ne visai izdevušos bērnu. — Atvainojiet mūs, pilsoni, — Varlēns uzrunāja Neretinu. — Mums šodien ir draudzīga tikšanās. Mūsu draugs Potjē šodien iznācis no slimnīcas, un mēs esam sapulcējušies kā vecajos, labajos laikos…

Visi pie galda runāja reizē, Natālija skaļi līksmoja, saskandinādama par nākamo Komūnu. Varlēns pieliecās Neretinam pie auss.

—     Protams, es nezinu jūsu politiskos uzskatus, bet jau tas vien, ka esat emigrants .. . Mums ārkārtīgi nepieciešami militārie speciālisti. Nacionālā gvarde ir saformēta, strādnieki gatavi karot, bet karot mēs neprotam. Es zinu, citiem bataljoniem jau savus pakalpojumus piedāvājuši bijušie krievu virsnieki Dombrovskis, Potapenko, Oze- rovs … Ja nu arī jūs .. .

«Ak, tādas tās lietas!» Neretins nodomāja.

—     Man ir vietnieks, — Varlēns turpināja, — majors Divāls. Tas ir, viņš tagad ir majors, agrāk bija metāllējējs. Viņš ir blankists. Zināt, ko tas nozīmē? Tie mums ir tādi, kas mīl organizēt sazvērestības un sacelšanās bez vajadzīgās sagatavošanās. Pašmācības ceļā viņš kaut ko ir apguvis no kara mākslas. Tomēr mums ar to nepietiek, jo viņš ir nevis profesionāls militārs darbinieks, bet tikai iesācējs, kas nav pat pulveri odis.

Natālija Lemele satina resnu cigareti un izpūta dūmus uz Varlēna pusi. Tas saviebās un ar roku tos atgaiņāja.

—    Ņemot vērā, pilsoni, ka mūsu biedrs Rišardjē jūs tik labi rekomandē . , .

—     «Ņemot vētrā», ha-ha! — Natālija viņu atdarināja. — Tu savā Internacionālē esi galīgi birokratizējies, sācis izteikties ar frāzēm no oficiālajiem dekrētiem!

Mēļodami un jokodamies viņi uzdzēra par draudzību. Neretins sev jautāja: bet kur gan ir briesmīgie sociālisti- teroristi, kur dumpīgais Varlēns, kura vārdu pat tādi kā Zahars Kuzmičs izrunā pusbalsī? Parasti, sirsnīgi cilvēki, mazliet noguruši, mazliet kara izmocīti. Un vai vispār tā jaunā dāma šeit ir bijusi?

Pēkšņi viņam iedzēla kāda doma. Ja tas taisnība, ko runāja Zahars Kuzmičs, tad viņi, šie cilvēki, ir no tiem desmit tūkstošiem, kas nolemti nāvei. Neretins pārlaida skatienu viņu sejām, kas bija noliekušās pār blāvo lukturi. «Svētais vakarēdiens!» viņam pēkšņi ienāca prātā. «Tikai nevis divpadsmit, bet septiņi, un tomēr viens no tiem ir Jūdass!» Viņš pasmīnēja.

Dzejnieks Potjē paņēma ģitāru, noskaņoja stīgas uņ sāka klusi un sērīgi strinkšķināt. Svece lukturī kūpēja un sprakšķēja, aiz loga auroja vējš. Tālas kanonādes dunā visi klausījās ģitāru — un katrs domāja savu domu.

1871. gada 19. janvāri, pirms rītausmas, 193. bataljona komandieris Varlēns un viņa štāba priekšnieks Neretins ieradās izejas pozīcijās. Viņi brauca ratos, kuros bija iejūgti divi dažādas spalvas zirgi. Ceļš vijās gar Monvaler- jēna kalna nogāzi, kura virsotnē slējās lielgabalu stobri, aizsargājot Parīzi no rietumiem.

«Kur gan es esmu nokļuvis!» Neretins domāja. No drēgnuma un vēja viņu pārņēma drebuļi. «Ko nu vairs, ja esi ķēries pie arkla, neskaties atpakaļ!»

Drīz vien viņi uzdūrās priekšējo līniju kareivjiem, kurus iepriekšējā vakarā bija te atsūtījuši. Viens mierīgi snauda pie plēnējoša ugunskura, kas bija nomaskēts ar skārda jumtiņu. Otrs kaut ko cepa uz oglēm. Viņam blakus bija pietupusies novājējusi sieviete smailu degunu. Gadus septiņus veca meitene spēlējās ar šautenes aizslēgu. Ieraudzījis priekšniecību, kareivis ar kājas spērienu uzmodināja biedru.

—    Gandrīz vai pie prūšiem iekūlāmies, — karavīrs ziņoja. — Migla! īstais laiciņš uzbrukumam! . .. Zinām, ka esam pārkāpuši pavēli nekurt uguni, bet aukstums kož kaulā!

—     Br-r-r! — viņa biedrs piebalsoja.

Sieviete, acīm redzot, pirmā karavīra sieva, sāka tarkšķēt:

—    Bet mēs sarakām sasalušas bietes, tur to palicis milzum daudz … Eliza, panāc šurp, nebaidies, parādi tēvocim ceptu bietīti.. .

Varlēns pavēlēja sievietei nekavējoties atstāt pozīcijas.

—     Ko lai dara, pilsoni, — viņa taisnojās, — kaut kas taču mutē jābāž… Un kā lai atstāj Klošu vienu? Lai nu viņš arī kāds īgņa, bet savējais! Jūs gan pasaudzējiet mūsu Klošu…

—    Ejiet, ejiet! —4Clošs viņas aizvadīja. — Pievakarē būšu mājā.

Ugunskura ogļu sārtajā atspīdumā parādījās zirga purns. Jātnieks nolēca no segliem. Tas bija jūras virsnieks, frants, pat neapmainījis zeltītās epoletes pret parastajiem uzplečiem.

—   Kapteiņleitnants Liljē, — viņš stādījās priekšā. — Te ir uguntiņa, ja-auki! Pasildīsimies — vai ne? Mēs taču esam kaimiņi, velna milti! Vai dispozīcijas plānu, pulkved, saņēmāt?

Varlēns paraustīja plecus.

—           Diemžēl vēl ne. Man tā rādās, ka būs tāda pati niekošanās kā iepriekšējos izbrukumos. Pašaudīsim. Pašau- dīsim un izklīdīsim.

—          Maizes nemaz vairs nav, — Klošs iemaisījās virsnieku sarunā. — Jāizlaužas, kungi!

Kapteiņleitnants paskatījās uz pārdrošo ierindnieku, pēc tam uz Varlēnu, bet tas klusēja.

Neretins pasniedza jūrniekam portsigāru, abi aizsmēķēja.

Apkārtne iznira no tumsas mokoši leni, kā smagā sapnī.

Rīta gaismā Neretins pēkšņi pazina jūrnieku — viņš bija tieši tas virsnieks, kura dzīvoklī pirms kara tika rīkotas preferansa partijas. Arī Liljē viņu pazina, kratīja roku, sita uz pleca un atkārtoja savu «velna milti».

—           Nu tik sāksies elle! Paskat, cik daudz karaspēka sadzīts!

Migla pamazām izklīda, pavērās līdzenums, līdzīgs milzīgai tasei, ko lejā pāršķēla aizsalusi upīte.

Piejāja majors Divāls. Izrādījās, ka viņš ir kādreizējais aculiecinieks notikumiem kafejnīcā «Bābele». Ieraudzījis Neretinu, viņš nemaz nebrīnījās, laipni palocījās, bet neko nesāka izprašņāt. Viņš ziņoja Varlēnam: dispozīcijas plāna vēl joprojām nav, bet ģenerālštāba priekšnieks — iedomājies tikai! — atpūšas.

—    Vai tad neko neuzzināji?

—           Kāds pazīstams štāba darbinieks paskaidroja: karaspēks uzbrukšot vairākās kolonnās vēdekļa veidā. Mums blakus esošā ģenerāļa Belemara kolonna virzīšoties uz Bu- živalu, Vai redzat tur to muižu, kur paceļas zvanu tornis?

Viņš ar redzamu labpatiku uzskaitīja apdzīvoto vietu nosaukumus un slaveno ģenerāļu vārdus.

—           Vinuā kolonnai, ar kuru kopā iesim arī mēs, ir mērķis izlauzties cauri Montretū nocietinājumiem uz Senklū.

—           Ko, Vinuā! — atkal iesaucās nenomierināmais Klošs. — Tas pats, kurš piecdesmit pirmajā apšāva mūsējos? Ko tu padarīsi, bende, toties vareni prot kauties ar zobenu.

Šoreiz Varlēns pacēla galvu un apveltīja Klošu ar tādu skatienu, ka tas apjuka.

Neretins raudzījās uz pakalniem līdzenuma malā. Vieta bija nelāga, kaila, it kā tīšuprāt izraudzīta, lai nebūtu kur patverties. Bez pamatīgas artilērijas apšaudes, bez ierakumiem pieejās nekas nesanāks.

—    Bet kur mūsu lielgabali? — viņš jautāja Divālam.

—    Vēl nav izvesti ārā no pilsētas …

Un Neretinu pēkšņi pārņēma žēlums pret šiem naivajiem bārdaiņiem, kuri tiek nodoti un upurēti kaut kādas viltīgaš politikas dēļ un paši to neapzinās.

—    Bet vai jums nešķiet, ka tas viss ir ļoti aizdomīgi? — viņš satraukts ierunājās. — Vai tad nav skaidrs, ka te ir k.idi slazdi? …

Varlēns caur pieri cieši paskatījās Neretinā..Nebija saprotams, vai viņš tam piekrīt vai ne. Bet jūrnieks sāka smieties. Satvēris zirga pavadu, viņš ielika kāju kāpslī.

—    Kam tad durkļi? Gan mēs tāpat kā vistā — dabūsim vajadzīgo stiķu skaitu! Viss ir atkarīgs no drosmes, velna milti!

—    Turklāt, — Neretins turpināja, — kāds gan ir visa uzbrukuma gala mērķis? Izlauzties līdz upes līkumam? Ieņemt vasarnīcu rajonus? Lai patiešām pārrautu blokādi, «ir visu karaspēku spēcīgā Irontē jāgāžas uz Versaļu, nevis jāsadrumstalo spēki… Štāba priekšnieks guļ! Sakiet, ko V rībat, to nevar saukt par bezrūpību, tas drīzāk ir noziegums!

Brīdi visi klusēja. Tad Divāls bez aplinkiem pateica:

—    Tu kļūdies, pilsoni. Tas nevar būt!

Neretins atvirzījās sāņus. Kādreiz jaunības gadu strīdos Ivaniščevs bija pārmetis, ka viņu, Neretinu, pazudināšot mīkstsirdība, ka viņa sirds esot vienlīdz pieļāvīga kā la- Imjam, tā arī ļaunajam. Un, lūdzu, — viņš taču vēlēja labu!

Pirms kaujas vajadzētu nomierināt sirdi ar klusu lūgšanu. Koncentrēties un atbrīvoties no visa pasaulīgā, kā kādreiz bērnībā mācīja māsiņa Olga Afrikanovna. Taču no prāta neizgāja^Kloša novārgusī sieva un meitene ar cepto bieti. Kāda Neretinam gar viņām daļa un kāda vi- ņ<im gar Neretinu? Pēc tam (jau kuro reizi!) iztēlē iznira l<junas sievietes seja, atmesta atpakaļ, smalka, spītīga, gaidoša, — ko gan tā gaidīja?

Kāds viņam uzlika uz pleca siltu, draudzīgu roku. Neretins pagriezās un ieraudzīja, ka tas ir Varlēns.

Monvalerjena bastionā nogranda lielgabala šāviens, dodams signālu sākt uzbrukumu.

Karavīri sarunādamies cēlās augšā, grabēja katliņi, klakšķēja šauteņu aizslēgi. Bataljoni izgāja līdzenumā, durkju mežam līgojot. Bungu spalgā rīboņa turēja saspringtībā, spieda sakļauties plecu pie pleca.

Zemu slīdošo mākoņu vāli pašķīrās, un saltā janvāra saule apspīdēja līdzenumu. Redzot lielo skaitu daudzkrāsaino kolonnu, kuras virzījās uz visām pusēm, Neretins nenocietās un uzsauca:

—    Ejam kā parādē! Tā nedodas uzbrukumā jau kopš Krimas kara!

Bet neviens viņam neatbildēja. Viņi, šie zemessargi, priekšpilsētu un nomaļu bērni, maz rūpējās par militāro noteikumu ievērošanu. Gāja bezrūpīgi, pa ceļam melsdami niekus, laiku pa laikam uzmundrinādami sevi ar kādu asprātību vai kalambūru. Smējās par karavīru, kas visu laiku atkārtoja «kungs, apžēlojies». Par mēļu trīša- nas objektu kļuva arī kāds pusmūža nacionālais gvards ar gariem, pelēcīgi dzelteniem matiem, kas krita uz pleciem. Neretins zināja, ka šo vīru sauc par «barikāžu lauvu», kaut gan kumpais deguns viņu padarīja vairāk līdzīgu ērglim. «Barikāžu lauva» stiepa pār plecu kramenīcu, kuru viņš mīlīgi dēvēja par «lielgabaliņu», un pats smējās, cik tā veca.

—    Ei, Mišo tēv, iedod, es panesīšu tavu lielgabalu, citādi nokritīsi, līdz ienaidniekam nemaz neaiztiksi! — Kloša piedāvājās.

—    Aiztikšu gan, — večuks atjokoja. — Kaut vai tādēļ 1 lai prūši bez manas ziņas jums nesadod sukas!

—    Būtu nu labāk gājis mājā, sieva uzvārītu kafiju! —* ķircināja Klošs, būdams ļoti uzbudināts.

—    Es paraudzīšu, paraudzīšu, kā prūši jūs, delverus, mizosj

Viņš paklupa uz sasalušās zemes ciņa, biedri viņu pieturēja. Durklis kopējā ierindā sašķiebās, bet Neretinam nebija dūšas aizradīt vecajam vīram.

—    Ai, Kloš! — iesaucās vecais. — Paklausies, kur b; tes .. .

—    Patiešām bites, — Klošs brīnījās klausīdamies — Kur tās te janvārī radušās?

—   Tās ir lodītes, lodītes, tra-la-lā! — Mišo tēvs uzvaroši iedziedājās, visiem skaļi smejoties. — Re, kā noderēs večuks, citādi jūs no tiesas sajauksiet lodes ar bitēm!

—    Pirmā rota, izbeigt smiešanos! — Varlēns uzsauca I-iejādams. Viņa parasti labsirdīgo sejas izteiksmi bija nomainījis skarbums, acis raudzījās vēsi, balss skanēja pavēloši.

Viņš paaicināja Neretinu un izliecās no segliem.

—   Saņemta pavēle: līdzko pāriesim upīti, apstāties, kamēr visa bataljonu līnija izlīdzināsies!

Neretins paraustīja plecus: pavēle paliek pavēle, tā jāpilda. Bataljons piecēlās, laidēm noklaudzot.

Tajā pašā mirklī pakalnā virs parka uzlidoja dūmu mā- I onītis, gaisā nošņirkstēja karteča. Atskanēja šāviena i loksnis. Un tūlīt visa Montretū nelīdzenā virsotne ietinās 'lūmos. Nodunēja zeme, bija dzirdami šauteņu sprakšķi.

Pat Klošs apklusa un saliecās, atspiedies uz šautenes, viņa seja saspringa. Ložu svilpošana saplūda nepārtrauktā džingstoņā. Gara auguma karavīrs, it kā saņēmis plauku, ••iķēra galvu un nokrita. «Gatavs!» visapkārt sāka kliegt. Cilvēki krita cits pēc cita, saspringti klusējošā ierindā pa- l .ka tukšas vietas,

Varlēns, apjājis apkārt karavīru rindām, atgriezās bāls un sadrūmis. Viņš bija pazaudējis cepuri, bārda un mati plīvoja.

—    Ko lai dara? — viņš jautāja Neretinam. — Velti zaudējam cilvēkus. Ja uzbruktu — ietu bojā mazāk. Kā tur ļr tai jūsu kara mākslā?

Neretinam galvā bija cieši iesēdusies tikai viena frāze: "Lode ir muļķe, durklis — brašs zēns,» — bet kā to pārtulkot franciski? Nē, Varlēn, tu velti ceri uz_ viņu, viņam l.tgad, tāpat kā Oblomovam, gribas tikai gulēt un kūpināt fcavu pīpīti.

—    Vai drīkst pārkāpt pavēli? — Varlēns kliedza Nere- tinam tieši pie pašas auss. — Baidos, ka ģenerāļi vēlāk t<'iks: atkal, sak, nedisciplinētie proletārieši visu samaitāja!

Tuvējā paugurā uzjāja grupa kavalēristu, saulē mirti zē/ja viņu mundieru uzšuves. Priekšā, nevērīgi turēdamies »egW jāja ģenerālis ar parādes trijstūreni galvā. Labi koptajā sejā ar ķīļbārdiņu kā Luijam Napoleonam rotājās (lionjas nomidža sārtums.

—     Nu, tagad parādiet man Montretū, — viņš pieprasīja. Adjutants noregulēja viņam tālskati. — Ha-ha, šķiet, man taču pret Montretū jādodas triecienā?

Vācu lielgabalnieki, ieraudzījuši štāba virsniekus, raidīja zalvi. Gaisā uzlidoja šāviņi, ģenerālis iespieda zirgam sānos piešus. Mirdzošā kavalkāde aizjoņoja un nozuda aiz kājniekiem.

—    Mēs esam nodoti! — pēkšņi izmisīgi iekliedzās Klošs. •— Ģenerāļi mūs nodevuši!

Nosviedis šauteni, viņš aizsedza seju ar rokām un sāka skriet prom. Viņam nopakaļus metās vēl divi, četri, pēc tam vesels desmits. Kāds šķendējās, raudams nost uzkabi.

Varlēna seja sāpīgi saviebās, viņš ievaidējās. Iebelzis zirgam tā, ka tas metās auļos, Varlēns joņoja viņiem šķērsām priekšā.

—    Mīļie biedri! — viņš lūdzās, mēģinādams apturēt bēdzējus. — 2akar, tu esi grāmatsējējs, Leruā, tu — bronzē- tājs, Menjū, tu — atslēdznieks… Neapkaunojiet bataljonu!

Bēdzēji attapušies griezās atpakaļ, tikai Klošs turpināja skriet prom, aizmirsis visu. Varlēns ar zirgu aizrikšoja viņam priekšā, mēģināja viņu atgriezt atpakaļ un iekaisis iesita Klošam pa vaigu. Šai mirklī viņus apņēma sprādziena spulgoņa un dūmi.

«Varlēns pagalam!» Neretins iedomājās, un viņu pārņēma dīvains sasprindzinājums.

—    Uz priekšu! — viņš iebļāvās, pats savu balsi nedzirdēdams, un izskrēja ierindas priekšā.

Bet tur jau bija Divāls, viņš auļoja, zobenu vicinādams un mežonīgi kliegdams.

Bataljons drāzās uz priekšu kā apsēsts. Labāk iet bojā kaujā nekā pasīvi gaidīt nāvi. Prūšu uguns kļuva arvien spocīgāka, daudzi pakrita, bet arī ievainoti līda uz priekšu, griezdami aiz niknuma zobus.

Uzbrucēju vilnis, atspiezdams prūšus, sagrāba lielgabalus. Karavīri vicināja karogus, lai parādītu savējiem, ka pakalns ieņemts. Pēdējais pieklibodams skrēja Varlēns, kurš tikai bija sasities, krītot no zirga.

Redzēdama 193. bataljona panākumus, arī visa franču līnija upītes ielejā sāka virzīties uz priekšu. Nesagaidījusi pavēli, Nacionālā gvarde metās uzbrukumā Montretū, un ap dienas vidu tā virsotne bija ieņemta.

Iestājās atelpas brīdis. Zaudējuši pie Montretū lielgabalus, prūši steidzīgi pievilka klāt jaunus. Arī Varlēns enerģiski rīkojās: pavēlēja ierakties, piegādāt munīciju.

«Šis grāmatsējējs ir dzimis komandieris,» Neretins prātoja. «No tādiem radās pirmā Napoleona maršali.»

Majors Divāls viņam uzsauca:

—          Nu, kur tad palika tavi pareģojumi? Tagad dr.oši vien mēs pārrausim arī aplenkumu!

Parādījās Mišo tēVs. Reimatisms viņam nebija Jāvis pa- pūt izskriet līdzi uzbrucējiem, un viņš lēnītēm uzkāpa pakalnā, ķerdamies pie krūmu zariem.

Neretins uzcienāja viņu ar tabaku. Pie viņiem piesēdās iirī Varlēns un noslaucīja nosvīdušo pieri. Rieva starp uzacīm izlīdzinājās, bārdainā seja atkal kjuva bikla un labsirdīga. Varlēns paņēma no Neretina etvijas tabakas smalkumus, saberza pirkstos, paostīja.

—    Stāsta, ka kaujā palīdzot, ja uzpīpējot…

—    Nu tad aizpīpē, — Neretins ieteica.

—          Nu nē,' nepīpēt — tas ir viens no maniem principiem, — Varlēns atbildēja pilnīgi nopietni.

—    Tāds ir mūsu Varlēns! — Mišo tēvs jūsmīgi iesaucās.

Bet mans princips ir — iestiprināties, lai būtu drošāk.

Uz jūsu veselību!

Viņš izvilka no šineļa kabatas blašķi, paskatījās tajā pret gaismu, ielēja sev uzgriežamajā korķī. Neretins nodomāja: «Kādi viņi tomēr ir bērni!»

—          Kā tev patīk mūsu bataljons? — Varlēns Neretinam Miitāja. — Divus mēnešus jau pūlamies, lai iztaisītu no viņiem zaldātus.

Tajā mirklī piekalnē griezīgi ieskanējās taure. Līganiem i oļiem nāca jūrnieki, bet viņiem pa priekšu — Liljē, pazīstamais kapteiņleitnants. Jūrnieki apgāja apkārt Montretū pakalnam, pagriezdamies uz to pusi, kur tālumā bija redzama Buživala.

Neretins bija pārsteigts. Iet, gandrīz skrien. Attālums liels. Ja tūliņ dosies uzbrukumā, būs paguruši, zaudēs cīņas garu. Bez tam Liljē taču nevajag uzbrukt Buživalai, pēc plāna uz turieni iet Belemara kolonna.

—          Citu slava skauž, — Varlēns sadrūma. — Nacionālā gvarde ieņēma Montretū, bet viņš, Liljē, ar jūrniekiem Ieņems Buživalu.

—    Ei jūs, sātani, taifūna bērni, velna milti! — Liljē nokliedza, pavicinādams kailu īsu zobenu. — Uz priekšu, gailu gaili, sarkanas sekstes!

Jūrnieki ielauzās Buživalas muižā. Tur atradās prūšu karaliskā gvarde, pie viņu ķiverēm mirdzēja bronzas ērgļi. Trīs reizes jūrniekus atsita, ceturto reizi prūši neizturēja, atstāja Buživalu. Bet tūlīt prūšu artilērija sāka to graut — un tur sacēlās milzīgi dumu mākoņi, kuros zibēja ugunīgas šautras.

—    Ak, kur gan paliek mūsu lielgabali! — Nacionālie gvardi no pakalniem kratīja šautenes. — Kur, pie velna, Belemara kolonna?

Tikai neliels bariņš jūrnieku izlauzās atpakaļ līdz upītei. Starp tiem bija arī Liljē, viņu jau no tālienes varēja pazīt, pēc zeltītās epoletes; otru lode bija norāvusi. Pārējie turpināja. cīnīties un krist Buživalas nāvi nesošās aizsarglīni- jas priekšā.

Varlēna karavīri mēģināja izmantot vāciešiem atņemtos lielgabalus, bet tie bija lādējami no resgaļa, un tas frančiem bija vēl nezināms jaunums, karavīri neizpratnē blīk- šķināja aizslēgu*pārsegus.

—     Nolādētais Klemans Tomā, mūsu virspavēlnieksl — Mišo tēvs sūrojās. — Iedevis pavisam nederīgu šauteni. Bet man vispār neizrakstīja, saka — esot par vecu. Tad es paņēmu savu slaveno kramenīcu. Manam tēvam plecā tā izceļojusies no pašām piramīdām līdz jūsu sniegainajai Maskavai.

Tomēr pienāca arī viņu kārta. No Senklū zosu gājienā iznāca jauni prūšu pulki un metās uzbrukumā Montretū Lielgabalu uguns kļuva neizturama. Pa gaisu lidoja zemes pikas, zari, akmeņi un ievainoja vairāk nekā lodes. Gāzās simtgadīgi koki, un vecais Montretū parks kļuva par la mātām, kur skraidīja prātu zaudējuši cilvēki gan nošau- damies, gan mezdamies uz durkļiem.

Lejā līdzenumā taures signalizēja kaujas beigas. Varlēns. dodams komandu «Atkāpties, atkāpties!», rūpīgi pārlūkoja mežu, sameklēja atpalikušos, nomierināja tos, kas bija pārāk aizrāvušies.

Pārgājuši pāri upītei, izdarīja pārbaudi. Bez daudziem citiem trūka arī veca Mišo. Karavīriem bija žēl viņa.

—    Atkal laikam kaut kur aizķēries un kritis gūstā, — Varlēns sūrojās — Tagad ar Mišo māmuļu būs liela skaidrošanās. Es jau negribēju viņu ņemt, bet vecais ir tik nemiera pilns.

Viņi ar Neretinu, noslēgdami atkāpšanos, gāja aiz sarkanā krusta ratiem, kuros Natālija Lemele, uzrotījusi šineļa piedurknes, ņēmās ap ievainotajiem.

—    Redzu, redzu! — pēkšņi viņa iekliedzās. — Re, kur Mišo tēvs, aizmugurē, viņam pakaļ dzenas prūšu kavalē- risti!

Neretins atskatījās un, pats neapjauzdams, ko dara, metās glābt. Viņam līdzi steidzās arī Varlēns. Pie upītes prūšu ulāns pacēla pīķi, tēmēdams mugurā bēgošajam večukam, kurš pie tam vēl nekādi negribēja pamest veco kramenīcu. Taču tuvējais sprādziens izbiedēja zirgu, un ulāna piķis tikai ieskrambāja Mišo tēvam plecu.

Pieskrējušais Neretins paķēra kramenīcu un pagrieza pretī durkli. Zirgs satraukumā salēcās, pacēlās pakaļkājās un nosvieda ulānu zemē.

Piesteidzās arī Varlēns un satvēra otra jātnieka pīķi, l.ii arī viņu norautu zemē. Neretins notēmēja, izšāva no kramenīcas. Atsitiens bija tik negaidīti spēcīgs, ka viņš Uzkrita tieši virsū zemē notriektajam ulānam.

Pēdējais, ko Neretins redzēja, bija ļaunā grimase, kas Izķēmoja prūša ūsaino seju, — viņš šāva Neretinam tieši virsū no revolvera. Neretinam šķita, it kā viņam sirdī kāds Iedur naglu, sāka trūkt elpas. Līdtzenums, debess, auļojošie u!āni, nacionālie gvardi, kas šāva, pietupušies uz ceļgala, — tas viss lēnām sagriezās viņa apziņā un izgaisa.

6

Natālija Lemele aizveda grupu ievainoto un atgriezās pēc Neretina. Metās jau krēsla. Viņš gulēja, steigā pārsiets, ratos uz šineļiem. Mišo tēvs, pats viscaur nosaitēts, hi ;a noliecies pār viņu.

—    Nogādā, Natālij, viņu labākajā hospitālī, — Varlēns p.tvēlēja, aiziedams līdzi bataljonam. — Es pie visa esmu vainīgs…

- Vedīsim uz Parīzi, — Natālija izlēma. — Tu, Mišo ti'v, varētu pieskatīt uzmanīgāk. Redzi, kā viņam žņaugs noslīdējis, sāk tecēt asinis.

Aiz Maijo vārtiem tauta ar līdzjūtības saucieniem sagaidi ia drūmos bataljonus, kas bija kļuvuši diezgan reti, sa- nitāros furgonus, ratus'ar kritušajiem.

—     Ei, Mišo, vai tas esi tu? — novājējusi sieviete izbalējušu mici galvā izspraucās pie ratiem, viņai svārkos bija ieķērusies meitene lielam acīm. — Bet kur tad Klošs? Vai jūs neredzējāt mūsu Klošu?

Mišo tēvs pārlika savu kramenīcu uz otra pleca un pameta ar roku.

—    Tavs Klošs palika pie Buživalas upītes.

Sieviete bija to it kā gaidījusi. Pa galvu pa kaklu viņa metās uz apsardzes posteņa pusi. Meitene raudādama skrēja viņai nopakaļus.

—     Muļķe, muļķe, kur tu skriesi? — Natālija Lemele viņai kliedza, bet sieviete, grūzdamās virsū gājējiem, kā neprātīga izlauzās cauri vārtiem, nozuzdama sniegotā līdzenuma tumsā un aukstumā.

Elizejas laukos starp ziņkārīgo pūļiem šur tur stāvēja lielgabali, sānieliņās notika jaunu daļu pārvietošana.

—     Ak vai! — Natālija nopūtās, piecēlusies ratos visā augumā. — Te nu ir artilērija! Kur tad jūs,-puiši, bijāt, kad mūs kāva pie Montretū?

—    Nebija pavēles … — artilēristi taisnojās.

Zvaigznes laukumā lāpu plīvojošās liesmas izgaismoja

tumsā Triumfa arkas milzeni. Kāds sakumpis cilvēks nacionālās gvardes formas svārkos, kas viņam karājās plecos kā maiss, gāja blakus ratiem, turēdamies pie to malas un pie sevis murminādams:

—    Ministri, kaut nelabais tos būtu parāvis! Viltus republikāņi!

—     Pilsoni! — Natālija skarbi uzkliedza. — Mūsu zirdziņš jau tā šodien ir daudz strādājis. Vai nu viņam vēl būtu tevi jāstiepj!

—     A, pilsone Lemele! — sakumpušais viņu pazina, tas bija Rišardjē. — Tā esat jūs? Es arī šodien biju aizkļuvis līdz Buživalai. Kas tur notika — ai, ai, ai! Steidzos uz «Cīņas» redakciju. Pieķēros pie jūsu ratiem, lai ātrāk tiktu uz priekšu.

Viņš ievilka elpu un, paplūkājis bārdiņu, taisījās turpināt sarunu, bet, pazinis Neretinu, bēdīgi sasita plaukstas. Pēc tam izvilka piezīmju grāmatiņu, tā izkrita no rokām, viņš pieliecās, lai paceltu, un gandrīz pakļuva zem riteņiem.

—     Paklausies, — pēkšņi viņu uzrunāja Mišo tēvs, kuram acis vien spīdēja ārā no marles saišu kamola tajā vietā, kur vajadzēja būt galvai, — man rādās, ka tu neesi neviens cits kā Teofils Rišardjē. Līdzko tu sāki pļāpāt un te maisīties …

Rišardjē aprāvās pusvārdā un. kādu brīdi klusēja, pēc tam nedroši ierunājās:

—           Jā, jā, protams .. . Balss tā kā būtu līdzīga … Barikāde pie Marmona veikala, sadursme Sentonorē… Jā, jā . … Piecdesmit pirmais gads!

—           Tieši tā! — Mišo iekliedzās tik stipri, ka zirgs parāvās uz priekšu un Neretins ievaidējās. — Tieši tā, beidz muļķoties, veco zēn! Barikāde pie Marmona, sadursme Sentonorē! Nāc, lai es tevi apkampju, draudziņ!

—    Ratus neapgāziet! — Natālija Lemele bārās.

Viņi nokļuva Konkordijas laukumā. Braucējs jautāja:

—    Nu, kur tad braukt? īzlemiet!

—           Uz Jauno operu .. . Satlē teātri… Uz komercbiržu… Tur ir vislielākie hospitāļi.

Bet Rišardjē atrunāja. Kā korespondents viņš tos nesen bija apstaigājis — piebāzti līdz pēdējam, segu nav, medikamentu nav, uzturs trūcīgs. Labāk mēģināt kādā privātā hospitālī.

—    Bet kur tad ir kāds privātais? — Natālija sāka prātot.

Rišardjē iesita sev pa pieri. Neretins taču bija krievs — nu tad vedīs viņu uz hospitāli, ko noorganizējuši krievi,, tur arī žēlsirdīgās māsas ir krievietes. Viņi jau nu pratīs palīdzēt savam tautietim tikt ūz kājām.

Rati piebrauca pie savrupmājas, kur uz vara plāksnītes bija iegravēts: «Dr. Gregoire Vyrouboff». Pats Virubovs, izskatīgs vīrietis lieliski pieguļošos svārkos, virs kuriem uzsiets ķirurga vaskadrānas priekšauts, pašreiz bija iznācis lievenī atvilkt elpu.

—           Nu, Rigo, jūs beidzot ejat atpūsties? — viņš jautāja savam palīgam, kurš raisīja nost priekšautu. Sanitārs tīrīja viņa studenta formas svārkus.

—           Divas diennaktis pēc kārtas, bet gulējis esmu tikai trīs stundas. — Students paraustīja plecus, slaucīdams un uzlikdams pensneju. — Pietiek no manas puses nest meslus šo parīziešu muļķībai, kuri vēl arvien tic ģenerāļiem, nevis velk viņus pie kāķa.

—          Tagad, protams, jūs tūlīt dosieties uz kādu slepenu sanāksmi? — Virubovs ironiski piemiedza acis.

—           Dakter, ziņkārība tomēr ir netikums, kaut arī pats attaisnojamākais.

—    Jums asa mēle, Rigo. Tā jums sagādās daudz ienaidnieku.

—    Varu jums apgalvot, dārgais dakter, ka tā tiks ar viņiem galā!

Sanitārie rati apstājās, un Natālija Lemele, nekļūdīgi pazinusi kundziskajā Virubovā priekšniecību, piegāja pie viņa. Bet atbilde bija noraidoša — hospitālis esot pārpildīts.

—    Bet viņš taču ir krievs, mūsu ievainotais ir krievs! — Natālija pūlējās pārliecināt.

—    Ak, pilsone, — Virubovā vietā atbildēja Rigo,

—   dakteris kopš tā laika, kad pirms desmit gadiem atstāja nebrīvo Krieviju, kā viņš pats izsakās, uzskata sevi tikai par francūzi.

—    Rigo! — Virubovs sadusmojās.

—    Vai nevēlaties iešņaukt? — Jocīgi palocīdamies, Rigo sniedza dakterim tabakdozi.

Virubovs aizgriezās prom.

Natālija Lemele, redzēdama, ka ari šeit neveicas, apsēdās uz lieveņa un aizpīpēja. Izbāzusi no nodriskāto svārku apakšas kāju, novilka zābaku un sāka spaidīt uz potītes ādas sacietējumus.

—    Pietiek! — viņa paziņoja braucējam. — Jūdz nost, vairāk nav kur braukt.

Virubovs ar interesi nolūkojās šajā dabiskajā Parīzes priekšpilsētu meitā. Bet Rigo noliecās pār ratiem, turēdams lukturi, lai apskatītu ievainoto.

—    O! — viņš iesaucās. — Tas taču ir tas pats — no kafejnīcas «Bābele»! Pie Vijona, ja nemaldos. «Ja tev ir lode nolemta, tad nesargās nekādi mūri.» Ķirurģijas praksē tomēr šādi subjekti saņem lodi biežāk nevis krūtīs, bet pavisam citā vietā.

—    Uzmanīgāk, pilsoni! — Natālija viņu pārtrauca.

—   Viņš mums ir varonis, izglāba visu bataljonu. Un šo te lauvu, — viņa uzsita uz pleca Mišo tēvam, kas kūkoja ratos, — viņš pasargāja no prūšu pīķa.

—    Dīvaini, tas ir loti dīvaini… — Rigo teica, joprojām skatīdamies Neretinā. — Un jūs, dakter, mans mīļais, sludināt «novelc kreklu un atdod savam tuvākajam», bet pats esat iekārtojis sev tikpat greznu kabineta kā grāfam Bismarkam. Tur tad arī vajadzētu viņu novietot. Tomēr dīvaini, ļoti dīvaini… Sakiet, ko gribat, bet uz kārtīgiem

cilvēkiem jaunas dāmas ar revolveri nešauj. 2ēl, es nepaguvu ne aizturēt, ne apskatīt to meiteni.

Un tad dakteris Virubovs tomēr deva rīkojumu celt Neretinu nestuvēs un novietot uz operāciju galda. Rigo pasmīnēja, uzvilka svārkus, rūpīgi apsēja kaklasaiti un aizgāja svilpodams.

Neretins nāca pie samaņas otrā rītā. Viņš raudzījās griestos, kas kaut kādā veidā atgādināja Mcenskas nama griestus: dzeltenīgie dēli ziemas saules staros mirdzēja ka zelts. Viņš tūlīt saprata, ka guļ kaut kur slimnīcā. Brīnums: māsas, nododamas dežūru, sarunājās krieviski.

—           Viņu atveda kāda sieviete, Modrības komitejas locekle, un teica, ka pats Varlēns lūdzis ārstēt uz to labāko.

—          Pie Virubovā jau slikti neārstē, — atbildēja jaunas sievietes balss, strauja kā svīres lidojums.

—           Ak, zini… vienmēr kādu kopj rūpīgāk, citu ne — tāds jau mūsu darbs. Bet viņam esot kaut kādi nopelni Nacionālās gvardes labā.

—    Cik viņam gadu? — straujā balss jautāja.

Un Neretinam likās, ka viņš to jau kaut kur būtu dzirdējis.

—    Pēc kartītes — trīsdesmit pieci.

—           Izskatās krietni jaunāks, — piebilda māsa, apstādamās pie viņa gultas.

Neretins atvēra plakstus, lai paraudzītos uz neparastās balss īpašnieci. Pie viņa gultas baltā lakatiņā ar sarkanu krustu stāvēja, rokas sažņaugusi, tā pati viņa nepazīstamā! Viņa plati iepleta acis, bet lūpas pūlējās kaut ko izrunāt.

—     Bet kā tad tā. .. — viņa beidzot noteica. — Tas taču

ir viņš!

TREŠA NODAĻA

TIEVKĀJE FANŠETA

1

Šausmīgi gribējās ēst, pakrūtē neizturami smeldza. Fan- šeta ietinās ciešāk maisaudeklā, kas viņai bija segas vietā, bet miegs nenāca.

Lielajā puspagraba istabā, kur mitinājās Mišo ģimene, bija salti. Kvēpenes vārgajā gaismā aukstais kamīns izskatījās kā kapenes. No rīta māte lika Fanšetai izvēlēties — vai nu iet lauzt malkai žogus, vai ieņemt rindu gaļas veikalā — varbūt kaut ko dod. Bet Fanšeta jau tā iepriekšējā dienā bija nostāvējusi veselas divdesmit četras stundas, līdz veikala īpašnieks iznāca ārā un pateica: «Ko te velti stāvat? Mūsējie pārrāvuši fronti pie Buživalas; dzirdat, kā dun? Tagad plūdīs Parīzē iekšā gan gaļa, gan maize!» Fan- šeta no prieka aizskrēja mājās, pēc tam izrādījās, ka pie Buživalas bijusi nevis uzvara, bet sakāve. Arī rindu viņa zaudēja.

Fanšeta sastrīdējās ar māti, tā viņu nosauca par sliņķi, blandoņu, karstas putras strēbēju un vēl nezin kādos tur vārdos … Nu, ko lai dara, varbūt mātei taisnība. Fanšeta dziji nopūtās (raudāt nebija viņas dabā), izdzina ārā bērnu baru, kas bija pie viņiem salasījušies no visas sētas, un, nolikusi gulēt mazos brāļus — septiņus gadus veco Denī un sešus gadus veco Elū —, apgūlās arī pati.

Parasti viņi visi — arī vecākais brālis Antuāns, kuram bija jau divdesmit gadu, — gulēja uz viena matrača, kas bija tik ciets kā koka steķis. Tēvs, kuram piemita tieksme dēvēt visas lietas jocīgos vārdos, iesauca šo matraci par «plostu». Tagad «plosts», izdauzīts, satīts un iesaiņots, stāvēja kaktā. Māte bija aizgājusi pie pārtikas preču tirgotāja Simona palūgt stumjamos ratiņus, lai rīt aizvestu «plostu» uz lombardu, citas izejas nebija. Tēvs trešo dienu kaut kur pazudis. No Buživalas viņš atgriezies laimīgi, paziņas bija redzējuši, bet dienas naudu, kas viņam pienācās kā nacionālajam gvardam, nenes.

Tā nu mazajiem saklāja guļvietas uz ēvelsola, Antuāns gulēs uz grīdas, bet viņa, Fanšeta, ieritinājās mīkstajās ēveļskaidās — mazliet durstīja, toties bija omulīgi, silti.

No šīm ēveļskaidām parasti iznāca lieliskas asteru un rožu ziedlapiņas; tēvs prata tās ar ēveli tā atdalīt, ka šķita vēl maigākas un caurspīdīgākas nekā īstās. Bet kam nu tagad vajadzīgi mākslīgie ziedi? Visi domā tikai par pārtiku, par ēšanu.

Viņa aizsapņojās, iekrita snaudā un pamodās no spilgtas gaismas un balsīm.

—     Celieties augšā, bērni! — tēvs sauca; viņš bija iedzēris, skaļš un priecīgs. — Te būs ledenes, spēles, saldie zirnīši, pat malka un sveces! Celieties, sarīkosim bagātīgu mielastu! Bet kur tad māte?

Galva apsieta ar marles saitēm (šausmīgi!), saites apdriskātas. Mīlīgi apkampjas ar kādu citu veci, kuram arī mugurā nacionālās gvardes svārki.

—    Bērni, tas ir mans vecs draugs, mēs nebijām tikušies divdesmit gadu! Vakar mums diena pagāja pie viņa. Ak, atmiņas, ak, atmiņas, tās vecumdienas priecina … — viņš iedziedājās pēc kādas operetes motīva.

Draugs rosījās, pie sevis runādams:

—     Mēs izsaiņosim pirkumus, mēs izkurināsim krāsniņu …

Pirmais no segas apakšas izspurdza mazais Elū un vienā mirklī ierāpās tēvam klēpī. No aukstuma sabozies, izlīda arī kautrīgais Denī; abi vienprātīgi ņēmās bāzt pilnas mutes. Fanšeta (tēva mīlule) pārsēja viņam galvu: izrādījās, ka brūce ir niecīga.

Atnāca māte un sāka kliegt — atkal sapircis visādus niekus, bet mājās nav ne santīma! Pēc tam paskatījās uz tēva draugu, apsēdās krēslā un klusu sacīja:

—    Rišardjē, vai tas atkal esi tu?

—      Jā, tas esmu es, — viesis atbildēja, neatlaidīgi mirkšķinādams acis.

—     Bet es domāju, ka tevi dievs tas kungs būs aizsaucis pie sevis …

—    Kā redzi, dzīvs vēl esmu, dzīvs.

—     Katru reizi tu parādies manā dzīvē kā tāds debesu lāsts. Bet tu esi novecojis, jau kļuvis sirms.

—      Iedzersim, vecenīti — Mišo tēvs aicināja. — Ka tevi jupis, vai to vērts atcerēties? Kas bijis, tas izbijis! Iedzersim uz satikšanos, uz nākamo revolūciju!

—      Atkal stiepsi manu Mišo uz barikādēm? — māte klaušināja.— Toreiz, piecdesmit pirmajā gadā, es tik tikko viņu aizvedu prom, paslēpu, citādi viņš būtu, tāpat kā tu, aizdzīts katorgā. Svētā jaunava, mūsu aizstāve! …

Lampiņas gaismā mirdzēja dievmātes vaigs, apvīts ar sakaltušām salmenēm. Mišo.māmuļa pārmeta krustu, pat palocījās, nepieceldamās no ķeblīša, tad pacēla glāzi.

—      Būs jau labi, ko lai dara? Iedzersim, tikai uz barikādēm gan netaisieties iet! Paskat, kā viņš jau izpušķots, ar marli nosiets, — tas laikam pie Buživalas?

Mišo tēvs iebāza roku kabatā un izvilka no tās epi- nāli — spilgtu litogrāfijas tehnikā iespiestu bildi, atlocīja to, uzsita ar plaukstu.

—     Māt, paskaties šurp! Ja nebūtu gadījies tāds drosminieks, es būtu tagad gūstā.

Uz epināles sārti dūmi šāvās ārā no lielgabaliem, gaišzilā zirgā auļoja ūsains brašulis, zobenu vicinādams. Vai tu re, kas par velnu! Gadītos Fanšetai tāds varonis kā tas krievs!

Mišo tēvs izstāstīja par Neretinu, bet Rišardjē jūsmīgi piebalsoja, pie reizes pagūdams izteikt mājasmātei komplimentu — vēl arvien tāda pati skaistulīte kā pirms divdesmit gadiem.

—     Ak! — Mišo māmuļa jutās aizkustināta. — Ko nu es tagad? Mūžīgais trūkums, mūžīgie parādi … Starp citu, — strauji pārmainījusi toni, viņa uzrunāja vīru, — liec galda naudu, es no Evrāra kundzes ķēkšas palienēju tikai līdz vakaram. Zini, Rišardjē, viens atvieglinājums, ka pēc jaunā likuma par dzīvokli nav jāmaksā, citādi beidzies vai nost.

Izdzirdis par naudu, Mišo tēvs bailīgi pieklusa. Rišardjē metās viņu glābt.

—    Ledenītes nopirkām, svecīti…

—     Svecīti! —1 mātei no sašutuma aizrāvās balss. —Vai tad tos (viņa parādīja uz zēniem, kas stāvēja, actiņas ieplētuši) ar ledenēm pabarosi? Vai tad viņai (parādīja uz Fan- šetu) nevajag ēst? Nāk taču jau precību gados, bet (māte tik ātri parāva uz augšu Fanšetas svārkus, ka tā nepaguva atvairīties) — vieni kauli un āda, viss kvartāls tā vien runā — tievkāje Fanšeta! . ..

Mišo māmuļa ņēmās uzskaitīt vīra grēkus, uzrunādama Rišardjē, it kā tas viens pie visa būtu vainīgs.

—     Mēs taču ar viņu neesam laulāti — tu zini? Vēl jau dzīva viņa pirmā sieva kaut kur Overņā, bet šķiršanās maksā naudu. Mums taču blars bērnu, jau četri! . . . Ak kungs, es savus grēkus jau esmu klusībā izpirkuši, dzīvoju divdesmit gadu nelaulāta, bet bērni — par ko tad cieš bērni? Likumīgām nacionālo gvardu sievām maksā pabalstu piecpadsmit sū dienā, bet tādām muļķēm kā es — piga! …

Rišardjē tik tikko spēja iebilst kādu vārdu — sak, būs revolūcija, un viss nokārtosies. Tomēr tas tikai ielēja eļļu

ugunī.

—     Revolūcija! Es tai vairs neticu, jau kuro reizi par to esam dzirdējuši, barikādes cēlām — bet kas mainījās? Bezspēcīgi jūs esat, sociālisti, vai kā jūs tur sauc, dievu esat aizmirsuši, skraidāt tikai pa klubiem un saiešanām, bet bērni lai mirst badu . . . Viņš taču ar, tas mans Mišo, nekādu darbu nemeklē, lai es viena raujos kaut vai pušu, nezin kāpēc vilkās līdzi bataljonam uz Buživalu, bija tur visiem par krustu. Viņa dēļ, redz, cilvēku sakropļoja.

Te nu Mišo tēvs apvainojās par sava militārā goda aizskaršanu.

—    Māt, tu neesi francūziete, tu neesi parīziete, tu mani apkauno … Ja tu būtu lasījusi Prudonu …

—    Kas tad tu tagad esi — prudonists?! — brīnījās Rišardjē, it kā būtu uzzinājis, ka viņa draugs dīda čūskas vai rij zobenus. — Tu esi prudonists?!

—    Jā, es esmu prudonists, un kas par to?

—    Bet tu taču esi vecs insurgents . . . Ne velti tevi sauc par barikāžu lauvu!

—    Un kas par to? Prudons ir liels revolucionārs, viņš ir pirmais sociālists Francijā un visā pasaulē!

Rišardjē sāka skali smieties.

—     Ak tu, mans lauvēniņ, mans lielais un maigais kaķēni Prudons taču ir pret jebkādām barikādēm. Viņš sludina šķiru mieru, strādnieku un īpašnieku savstarpēju mīlestību.

—    Nekā nebija! — Mišo tēvs nepadevās. — Man Prudons patīk par visiem labāk. Viņš taču sacīja — nost fabrikas, nost naudu, nost jebkādas mašīnas! Tā, liekas, bija, vai ne? Bet kas tad tu esi, — viņš dzēlīgi jautāja, — blan- kists, vai? Sazvērnieks pa tumšiem kaktiem?

—    Es esmu īsts jakobīnietis, — Rišardjē patētiski atbildēja. — Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācija — tā ir mana bībele, Konventa dekrēti — mani baušļi. Es, manu draudziņ, savu pārliecību nemainu.

Mišo māmuļa no tumšā kakta, kur viņa ņēmās ar traukiem, sarkastiski piebilda:

—     Prudonisti, blankisti, jakobīnieši… Revolucionāru kungi paši sapinušies! — Un nopūtās: — Ak, apžēlojies un pasargi mūs, svētā jaunava! …

Kādu bridi bija klusums. Draugi iedzēra vēl un kļuva sērīgi. Mišo māmuļa, uzmetusi uz pleciem lakatu, devās pie pārtikas tirgotāja Simona.

Pēkšpi priekštelpā atskanēja rīboņa, klaudzieni, kritiens. Durvis atsprāga, un tajās smaidīdams parādījās jauns cilvēks, berzēdams nodauzīto degunu.

—     Nu, tēv, tu tur esi izlicis savu lielgabalu, es paklupu un dabūju zilumu! Un kur vēl — uz sava nepārspējamā deguna, kuru tu pats sauc par īsti gallisku. Es ceru, ka neesmu vienīgais tavas šautenes upuris, ka bija arī prūši?

—    Tas ir mans dēls! — Mišo tēvs sajūsmā iesaucās. — Paskaties uz viņu: rokas kā enkura lāpstas! Dāvids! Goliāts! Gogs un Magogs!

—     Ne viens, ne otrs, pat ne trešais un ceturtais. Tikai Antuāns, — stādījās priekšā jaunais cilvēks.

—     Es jau gribēju viņu nosaukt par Saturnīnu — par godu antīkajam brīvības mīlētājam, — Mišo tēvs sarūgtināts piemetināja. — Bet, kamēr mēs abi, draudziņ, stāvē-' j.im uz barikādēm, māte paķērusi jaunpiedzimušo, aizstiepusi pie garīdznieka, un tas šo vienā mirklī pataisījis par Antuānu.

Antuāns šļakstinājās pie roku mazgājamās ierīces, kuru viņi sauca dīvainā vārdā — par «ūdenslietuvi». No jaunekļa spēcīgā auguma, atklātā smaida un mundrā toņa veco vīru sērīgums mazliet izgaisa.

—    Iedzersim par draudzību! — Rišardjē ierosināja, pasniegdams Antuānam vīnu. — Tikai vienu kausiņu …

—    Vai tad draudzība ir tāda manta, kas vienmēr jāapslapina? — Antuāns iesmējās.

—     A, tas ir no tagadējiem! — Mišo tēvs sacīja. — Līdzīgs Varlēnam. No tiem, kuri ne dzer, ne pīpē, kaut kādi askēti. Pat ar skaisto dzimumu — ka tevi jupis — nelakstojas!

—     Tavs paša Prudons, — Antuāns atbildēja, — lielais Prudons, — viņš pamirkšķināja ar aci Fanšetai, kas satinusies tupēja uz skaidām gluži kā pūce, — tik neganti nievājoši izsakās par sievieti uņ velk to dienas gaismā, ka < s vairs nespēju noliekt sieviešu priekšā galvu.

—     Tu taču neko nelasi! — Mišo tēvs iekliedzās. — Kā pan tu drīksti te klāstīt Prudonu? Tā ir mana nelaime, — viņš pievērsās Rišardjē. — Dēls, tāpat kā māte, atkārto, ka grāmatas esot blēņas un nieki, ka teorētiķi mūs vedot mežā!

—    Bet Bonaparta ģenerāļi taisa no mums striķus, — Antuāns mierīgi piebilda.

—    Redzi, redzi! Atceries, Rišardjē, kā mēs lasījām skaļi, Ka mēs strīdējāmies par grāmatām? Bet šis te — neko!

—     Msjē Rišardjē, — Antuāns teica, — pievērsiet uzmanību: tur uz galdiņa atrodas Prudona sējumiņš «Sociālā taisnība», — tā ir, vai ne? Šo sējumiņu tēvs jau gadus piecus nēsā pa mītiņiem, visas kabatas no tā atkārušās. Bet paraugiet, lūdzu, tur gandrīz divas trešdaļas lappušu vispār nav atgrieztas! Un tomēr viņš skaitās prudonists!

—     Ko tu … Ko tu te runā… — Mišo tēvs aiz apvaino- Juma nevarēja atrast vārdus. — Tu, kas visu noliedz, kāda Ir tava ticība? Pasaki!

—     Man nav nekādas ticības. Un es arī nekaunos, ka nav nekādas. Bet es gribu dzīvot, lai varētu elpot pilnu krūti, lai varētu dziedāt visā balsī, nevis tā kā mēs — ne dzīvojam, ne mirstam. Taču arī ne tā kā viņš (Antuāns parādīja uz griestiem, aiz kuriem vajadzēja atrasties mājas īpašniekam Evrāra kungam) — nevis dzīvo, bet piesmirdina pasauli.

—    Prudons jau tieši… — Mišo tēvs iesāka, bet Rišardjē viņu partrauca:

—    Lielais 2ans 2aks savā «Grēksūdzē» …

Atlaidies uz grīdas saklātajā guļvietā, Antuāns iesmējās.

—    Ar labu nakti, kungi! Es esmu šodien nostrādājis divpadsmit stundu. Atvainojiet.

—    Izaudzis liels! — Rišardjē čukstēja.

Mišo tēvs tikai noplātīja rokas.

Pārnāca Mišo māmuļa. Seja viņai bija sakritusi, kļuvusi pelēka, iekaisušo acu plaksti drebēja.

—    Fanšeta, vai Antuāns jau guļ? Viņš kaut ko atnesa?

—    Nē, viņi rūpnīcā nolēmuši atskaitīt algu bataljona lielgabala iegādei. Bet vai zini, kādu nosaukumu izgudrojuši? «Anžolrass»! Kā Igo romānā . . .

Māte dusmīgi pārtrauca Fanšetu. Vēl aizvien neguļ, dei- verējas, bet rīt nevarēs uzcelties, lai aizvestu mantas uz lombardu. Pavisam izlaidusies, ģimenei arī neko negādā. Iekārtoja pie Evrāra kundzes par istabeni, bet nē — sasita tur traukus, un šī atsūtīja atpakaļ. Ak, «Anžolrass»! …

Tikai tuvējs bumbas sprādziens, tā ka nodzisa svece un bērni pamodas, beidzot apklusināja rāšanos. Rišardjē tika enerģiski izvadīts laukā. Pie sienām turēdamies, viņš no zvērināja Mišo tēvu ierasties otrā rītā Korderī laukumā, kur notikšot Modrības komitejas sēde. Būšot demonstrācija, apglabāšot Buživalas upurus.

—    Nez ko vēl neizdomāsi! — Mišo māmuļa uzkliedza viņam nopakaļus.

2

Fanšeta uztrūkās augšā un iebelza ar dūri pa spilvenu. Visi dzēra šo skābo vīnu, ēda šīs .muļķīgās ledenes, un visi aizmirsa, ka Fanšeta kopš paša rīta nebija bāzusi mutē ne kumosa. Tagad guļ un krāc. No rīta māte bija sadalījusi maizes doniņu sešās daļās —fanšeta to ļoti labi atceras. Antuāns paņēma savu daļu līdzi uz rūpnīcu, viņa ar zēniem savu notiesāja tūlīt; bet kur palika tēva daļa? Māte to glabā, bet tēvs to apēdīs, it kā nekas nebūtu noticis, un no rīta aizies uz savu Korderī laukumu kliegt mītiņā. Tā taču nevar, nevar!

Malkas riņķis, ko bija atnesis tēvs, izdega vienā mirklī, istaba pienāca pilna ar dūmiem, bet nekļuva nemaz siltāk. I'a ķieģeļu grīdu, kas saldēja pēdas, Fanšeta klusi pārgāja pāri istabai, parakņājās pa skapi, tad pa veco pīto somu, kas karājās blakus «ūdenslietuvei» .. . Nē, kopš tā laika, kad Denī izvilka un apēda visas ģimenes dienas normu, māte noglabā maizi kaut kur pamatīgāk. Varbūt pagalvī?

Notupusies uz pirkstgaliem pie mātes pagalvja, Fanšeta klusiņām pabāza roku zem spilvena. No uztraukuma viņa nejuta aukstumu, lai gan bija vienā krekliņā. Tuvais bumbas sprādziens meiteni sabiedēja, viņa aizturēja elpu, lū- lodamās, kā māte nopūtusies pagriež galvu, bet roku laukā nevilka. Vienu mirkli viņai sametās žēl nabaga izmocītās mātes, kurai visa seja bija izvagota ciešanu pilnam grumbām, bet tikai uz mirkli. Viņa sataustīja mīkstu vīstokli un vilka uz savu pusi. Jā, pareizi — tā bija tēva maizes daļa. Viņš divas dienas dzēra vīnu, bet viņa, Fanšeta, lai mirst badā!

Fanšeta izņēma maizi un nolauza gabalu. Bet, tiklīdz zobi iecirtās burvīgajā mīkstunļiā, viss izsalkums pārgāja, viņai kļuva kauns.

«Kas tas varētu būt?» viņa prātoja, grozīdama rokās hiezo papīru, kurā bija ietīta maize. Fanšeta pienesa papīru pie svētbildes lampiņas.

Tā taču tēva epināle! Plīvo karogi, šauj lielgabali, drasē brašais virsnieks, kurš izskatās pēc tā krieva, kas izglābis viņas tēvu.

Tēvs, tēvs… Kā viņa varēja! Vecs, ievainots, nelaimīgs … Kā viņa tā varēja, nekrietnā? . ..

Nosviedusi uz galda epināli un maizi, Fanšeta uzvilka kleitu, kurpes, uzmeta plecos mētelīti un, pacīnījusies ar stingri aiztaisīto aizšaujamo bultu, izskrēja pagalmā. Pie debess klaida šūpojās mēness sirpis. Vējš raustīja aiznaglotā pārtikas veikaliņa izkārtni — skārda morīti — un žēli žvarkstināja to pret noteku cauruli.

Pie vārtiem rēgojās drūma ēna. Tas bija Padelū, tumša persona, lielā nama iedzīvotājs, kurš dauzījās pa naktīm, kaut ko novērodams. Garš, garš deguns, un mute pusvirus, it kā viņš arvien būtu izbrīnījies. Kā parasts, Padelū sāka ar Fanšetu lakstoties.

—    Ei, paskaties, kādi tev papēži, — viņa iesaucās izvairīdamās un, kamēr Padelū, kas mūžīgi noticēja viņas jokiem, stulbi blenza uz saviem papēžiem, aizskrēja.

Sarāvusies viņa lēnām slāja pa krastmalu, tad devās pāri tiltam — uz labo krastu. Izlemts — viņa vairs neatgriezīsies mājās, ja tur nevienam nav vajadzīga. Viņai jau septiņpadsmit gadu, dzīvos uz savu roku. Par istabeni, protams, neies, svešus šķīvjus laizīt viņai riebjas, neprecēsies arī ar atraitni frizieri, kā uzstāja mātei

Parasti pa šīm ielām pat tik vēlā stundā mēdza slīdēt fiakri un karietes, zvanīja omnibusi, plūda cilvēku straumes, gāzes radziņu gaismā viss bija gaišs kā dienā. Tagad Fanšetai garām steidzās priekšpilsētu iedzīvotāji — viņus no apšaudes rajoniem pārvietoja uz pamestajiem dzīvokļiem centrā.

—     Palaid, palaid! — Kāds pārceļotājs, ģērbies platā blūzē, stenēdams stūma ratejus ar paunām un rupji pagrūda Fanšetu.

Rit ari viņas abas ar māti būtu tāpat stūmušas savu «plostu» uz pilsētas lombardu. Pietiek! Viņa vairs nevazāsies pa lombardiem un rindām!

Centra ielas apgaismoja vitrīnas. Pie kāda restorāna loga Fanšeta apstājās un ilgi nolūkojās ēdienos, kas bija salikti uz tuvākā galdiņa, pie kuriem sēdēja kungi melnos vizītsvārkos. «Redīsu salāti,» viņa pie sevis nosauca to, kas atradās uz galda. «Sardīnes, cepti āboli, tas laikam filē…» Fanšetai bija tik interesanti, viņa pat aizmirsa, ka pati ir izsalkusi.

Klusumu pārtrauca jautras, iereibušas balsis. No restorāna izgāzās ārā kāda kompānija.

—    Re, kur meitene! — viņi nopriecājās, ieraudzījuši Fanšetu. — Iesim, skaistulīt, palīksmoties!

Fanšeta atvairījās un aizskrēja pa Madlēnas bulvāri. Viņa nemaz nedusmojās uz šiem trakgalvjiem, pat otrādi — tas tomēr bija piedzīvojums! Viņa smējās un centās aplūkot sevi tumšo logu stiklos. Nu un kas tur liels, lai sauc Fanšetu par tievkāji, lai smejas māte, ka viņai deguns kā pulvera rags, tik un tā viņa ir pievilcīga! Mati viņai melni un cieti kā zirga astri, visu laiku jāvalda, lai nekristu acīs.

Pat māte atzina, ka tādi mati esot ļoti labi, bet Evrāra kungs, mājas īpašnieks, kādreiz, noraudzījies, kā Fanšeta cīnās ar savu bizi, vērīgi paskatījās meitenē, un pār viņa cienīgo seju pārslīdēja smaids.

Bet Fanšeta bija nosalusi. Iela vienmuļa kā tēvreize. Viņa ieraudzīja baznīcu ar zvanu torni, kas drūmi slējās tumsā. Pa atvērtajām durvīm spīdēja gaisma un bija dzirdamas balsis. Vai tad notiek dievkalpojums? Tik vēlu?

Fanšeta iegāja. Baznīca bija pilna sieviešu, jaunu un vecu, daždažādi ģērbušos. Neviena nelūdza dievu, bet visas briesmīgi diskutēja un kliedza: «Nost ministrus! Nost ģenerāļus! …»

—   Rīt visas uz Korderī laukumu! — atskanēja aicinājumi.

Mācītāja kancelē uzkāpa saniknota sieviete, ģērbusies Nacionālās gvardes šinelī līdz elkoņiem atrotītām piedurknēm, un atlocīja papīra lapu, uz kuras teksts bija iespiests ar sarkanu krāsu. Valdonīgi papurinājusi galvu, sieviete aicināja apklust.

—    Devītā apgabala sievietes! Te ir sarkanais uzsaukums, kuru izlaidusi Modrības komiteja. Paklausieties:

«Mums ir pieci simti tūkstošu karavīru, bet divi simti tūkstošu prūšu mērdē mūs aplenkumā. Kas par to ir atbildīgs, ja ne cilvēki, kuri pār munis valda?

Vai tiešām dižā tauta, kas sagrāva Bastīliju un gāza karaļa troni, būs ar mieru nedarīt neko un gaidīt, kamēr bads un aukstums izžaudē pēdējo asins pilienu tās sirdī?

Vēl nav par vēlu, lai dzīvo enerģiski pasākumi, kas vedis mūs pie uzvaras! Tauta nosoda Nacionālās aizsardzības valdību. Ceļu Komūnai!»

—    Lai dzīvo Komūna! — baznīcas sienas satricināja vienbalsīgs sieviešu sauciens, gaisā līgoja lakatiņi, lietussargi un somas.

Fanšeta, iespiedusies pašā joma kaktā, sākumā klausījās, aizmirsusi visu pasauli. Bet drīz vien siltums un snauda viņu pievārēja. Cauri sveču plīvai viņai skaidri parādījās krievs, kurš bija glābis tēvam dzīvību, bāls, ar tievām ūsiņām.

Viņš sēž zirgā, karogi plīvo, lielgabali grand. Viņš apsēdina Fanšetu sev blakus seglos, un viņi auļo, cik vien jaudas.

Jauna dāma ar mazu cepurīti galvā, slēpdama nosalušās rokas uzroci, nogriezās no trokšņainā Tamplas bulvāra un iznāca Korderī laukuma. Tur viņa ieraudzīja piecstāvu ēku, virs kuras izaicinoši plandīja sarkanais karogs. Apakšējā stāva logi bija aizkrauti ar ķieģeļiem, no šaujamlū- kām pretī rēgojās mitraijēžu stobri.

Cilvēku straumes plūda iekšā un ārā. Iejukusi pūlī, ari viņa iegāja iekšā. Ilgi spraucās caur drūzmu, lasīdama uzrakstus: «Arodbiedrību birojs», «Bataljona štābs», «Modri- bas komiteja».

—     Kur tad ir Internacionāle? — viņa vaicāja kādam dūšīgam puisim, kurš sieviešu barā aizrautīgi diskutēja: vai manilestācijā ņemt līdzi trīskrāsainos karogus vai tikai sarkanos?

Dūšīgais puisis neizpratnē paskatījās, pēc tam, iesaucies: «Ak, federācija!» — norādīja viņai uz iekšējo pagalmu, uz sānu flīģeļa piebūvi.

Tur, nost no mutuļojošās ļaužu drūzmas, otrajā stāvā aiz stiklotām durvīm atradās omulīga zāle, prezidija galds un virs tā glezna — «Kārlis Markss nodibina Internacionāli». Krāsnī mierīgi sprakšķēja malka, ziemas saules stari spiedās cauri tīrajiem aizkariem.

Uzkāpusi līdz pusstāvam, jaunā dāma pamanīja, ka no augšējā laukumiņa viņā noraugās kāds bārdainis. Viņa paspēra dažus soļus atpakaļ, bet bija jau par vēlu.

—    Māsa Marija, kāds vējš jūs šurp atpūtis? Vai tā esat jūs?

—    Jā, cienījamais Rigo, kā redzat, tā esmu es.

—    Bet es patlaban iedomājos nabaga dakteri Virubovu. Viņš jau tā rūc, ka laupītājus, sak, hospitālī slēpju. Ko gan viņš iesāks, kad uzzinās, ka arī jūs piederat pie musu pulka?

—    Kāpēc gan jūs domājat, ka es piederu tieši pie jusu pulka?

—    Tāpēc, ka šeit nāk vai nu dumpinieki, vai spiegi. Citiem te nav ko darīt. Bet, ja jums nav patīkami, mana mīļā. ka es jūs pieskaitu pie dumpiniekiem …

—    Es jums neesmu nekāda «mīlā». Ļaujiet iet, msjē! Man nav laika pļāpāt kā citiem dumpiniekiem.

Rigo sajūsmā uzsita ar roku pa margām.

—    Vai tu re, kā sadusmojās! Vai tu re, kā acis spīd!

Velns parāvis, man patik kaitināt cilvēkus! Sadusmots cilvēks kļūst desmit un pat vairāk reižu gudrāks. Nu, bet nestrīdēsimies! Godīgi runājot — kāpēc jūs esat šeit atnākusi?

—    Godīgi?

—    Nu kā tad, ja jau mēs piederam pie viena pulka.

—    Godīgi runājot — man vajadzīgs Varlēns.

—     Varlēns! Veicas gan šim varonim. Visas sievietes Parīzē runā tikai par viņu. Un kā gan lai nerunā: vajag tik ieskatīties viņa melnajās acīs — un pagalam ir. Bet viņam < ksistē tikai viena sieviete — revolūcija!

—     Nu labi, Jaujiet tomēr iet. Un neurbieties manī ar tik šausmīgu skatienu, ko jūs, bez šaubām, esat izslīpējis, lai ietekmētu aizdomās turēto gribu. Starp citu, jūs jau uz i iani kādreiz tā skatījāties.

—    Es? Kur? Neatceros gan.

—. Bet kur tad jūsu izslavētā atmiņa atcerēties cilvēku •ejas, jūs, nākamais revolūcijas prokurori

— Ahā, jums ir asa mēlīte? Nu, es teikšu tā, Rigo ir iemantojis dzēlīgākā cilvēka slavu visā Latīņu kvartālā, liet jūs, mana mijā, gribat viņu apēst, lai kauliņi pāri nepaliek.

—    Ja esam sākuši runāt atklāti, tad jūs pats, kas, pēc jūsu teorijas spriežot, neesat spiegs, ko jūs šeit meklējat? Cik zināms, jūs neesat Internacionāles piekritējs . . .

Rigo uzreiz kļuva tik drūms kā debess jums, pie kura savilkušies mākoņi.

—     Māsa Marija, jūs esat vēsturisku notikumu aculieci- riece. Es tikko iesniedzu Internacionālei blankistu un ja- kobīniešu vārdā vēstījumu. Mēs piedāvājam apvienoties un ņemt varu savās rokās. Un, kā jūs domājat, kāpēc es ilovēju šo notikumu par vēsturisku? Tikai tāpēc, ka šie tiepšas, kā jau tas ne vienreiz vien vēsturē noticis, stūrgalvīgi atsakās no vienības.

— Tas nevar būt!

—    Viss var būt, mana mīļā. Pieejiet pie durvīm un pa- laugieties caur stiklu! Redzat, galda galā sēž respektabls kungs, svārki viņam šūti pie Vinjola, krūteža — pie Menjē kundzes, aproču pogas pirktas «Prentānā». Tas ir visu atzītais franču internacionālistu galva Anrī Luijs Tolēns. Ta- pad paraugieties augstāk, uz gleznu. Trešais no Marksa, lads vājiņš zellis salāpītā blūzē, — tas ir tas pats Anrī

Luijs Tolēns, tikai pirms septiņiem gadiem. Pagājušajā nedēja valdība viņu apstiprināja par pilsētas mēra palīgu. Vai gan viņš tagad piekritīs kaut kādam sacelšanās aktam? Tā taču ir tāda pati avs kā citas.

—    Bet Varlēns?

—    Ko tad Varlēns . . . Varlēns klusē, diskusijā nepieda-' lās, viņa viedoklis nav skaidrs. Bet, ja uz Tolēnu galu galā var uzspļaut, tad Varlēns … O, ar Varlēnu tā nevar! Strādnieki viņu sauc par sociālisma apustuli, bet es teikšu citādi — strādniekiem viņš ir valdnieks un dievs!

Tajā brīdī zālē iečīkstējās krēsli un sēdētāji pagriezās uz durvju pusi. Tolēns pamāja ar roku, aicinādams iekšā Rigo. Rigo iegāja. Bija redzams, ka viņš ar Tolēnu par kaut ko asi sarunājas, nervozi griezdams aukliņā pensneju. Pēc tam Rigo apsviedās un izgāja ārā, noskrēja lejā pa trepēm, kliegdams:

—    Tas ir neprāts! Neapbruņotu manifestāciju — tie taču ir murgi!

Sēžu zālē caur durvju stiklu ieraudzīja ārpusē stāvošo Mariju, visi pagrieza galvu uz viņas pusi. Vajadzēja iet iekšā.

—     Kas jums vajadzīgs, madmuazel? — Tolēns nopriecā-" jās par izdevību pārtraukt debates. — Jūs pie Varlēna? Varlēn, pie tevis, nu beigsim!

Pašreiz uzstājās Seraijē — gauss, līdzīgs anglim, līdz augšai cieši sapogātos svārkos, apsējis ap kaklu rūtainu lakatiņu.

Jau oktobrī, pinns aplenkuma, viņš bija atvedis no Londonas Marksa vēstuli. Markss ieteica apvienot Internacionāles daudzās, bet vājās un savrupās franču sekcijas spēcīgā, vienotā politiskā partijā, kas būtu spējīga tautas vispārīgas sacelšanās brīdī saliedēt masas un ņemt varu savās rokās. Kas šai nolūkā bija darits? Nekas. Bet tieši tagad…

—    Taču Markss arī brīdināja no priekšlaicīgām akcijām, — Varlēns viņu pārtrauca. — Rudenī Internacionāle nepiedalījās blankistu avantūrā. Un pareizi darīja, kā parādīja laiks!

Pacietīgi valdīdamies, Tolēns piesita ar priekšsēdētāja āmuriņu. Kājās pietrūkās melnīgsnējs cilvēks ar šaudīgām acīm un pastiepa uz viņa pusi kalsnu roku.

—     Kad tu izbeigsi kā senators raudzīties pulkstenī? Laika rādītāji tagad griežas tur (rokas mājiens uz nemierīgā laukuma pusi). Ja Internacionāle nenospraudīs pozīciju …

—    Rāmāk, Frankel… — Varlēns viņu pārtrauca, un runātājs aprima, apsēdās, kodīdams lūpas.

Atkal runāja Seraijē. Jā, Markss brīdina revolūcijā no avantūrisma. Bet viņš māca būt elastīgiem, meklēt visur sev sabiedrotos. Te ir blankisti — viņiem lieliska pagrīdes organizācija, kaujinieku kadri, vienots vadonis Blankī. Tieši tas, ko mums nav izdevies radīt. Toties aiz mums stāv masas…

—    Tā ir. šķirisko jūtu zaudēšana! — no jauna iesaucās Frankels. Būdams emigrants, ārzemnieks, viņš vēl vāji prata franču valodu, ar satraukumu meklēja vārdus: — Strādnieks, nabaga bļūzinieks! Kas viņam kopīgs ar blankistu švītīgo advokātu vai virsnieciņu? Bet tu aicini apvienoties!

—    Un vai vispār vajadzīga kaut kāda sacelšanās? — Tolēns sarosījās, rotaļādamies ar āmuriņu. — Prudons māca: politika, kabinetu maiņa — tā ir buržuāzijas lieta . ..

Atkal sacēlās troksnis, visi gribēja tūlīt Izteikties. Vienīgi Varlēns sēdēja klusēdams, cilāja papīrus un skatījās uz Seraijē, kurš, tāpat klusēdams,: stāvēja tribīnē.

—    Bet ko šai sakarā būtu teicis jūsu Markss? — Tolēns pasmīnēja.

Seraijē vilcinājās atbildēt. Ai, cik sveši Tolēns izrunāja šo «jūsu Markss»! Ko tu neteiksi, bet Londonā pat bija viesojies viņa ģimenē . ..

—    Tu taču zini, kopš rudens mums nav sakaru . ..

Aplenkta, atgriezta no visas pasaules, Parīze organizēja

baložu pastu. Aerostatu grozos nosūta pasta baložus, tie atgriežas ar vēstulēm gredzenos, izraisot prūšu karotājos bezspēcīgu niknumu.

Seraijē sadabūja divas izturīgas baložmātes, uzlika perēt. Līdzko izšķīlās putnēni, būri ar baložiem ievietoja aerostata grozā un nosūtīja uz Maršēju Ežēnam Basteli- kam, Internacionāles loceklim. Būra dubultajā dibenā bija vēstule ar adresi:

«Misteram Marksam Modenvilā, Londonā». Bet atbildes vēl nebija.

Sēde beidzās, delegāti izklīda, papirosus kūpinādami. Marija piegāja pie Varlēna, bet neuzdrīkstējās sākt sarunu, jo viņš asi strostēja kādu intendantu.

Pēkšņi Varlēns pamanīja Mariju. Viņa dusmīgās acis atmaiga, to tumšajās dzīlēs iemirdzējās draudzīgums. Marijai ienāca prātā viss, ko bija dzirdējusi par Varlēna neparastajām acīm. Pat Lavrovs bija reiz ieminējies: «Tikai pēc acīm vien viņu var atšķirt starp miljoniem cilvēku.»

Un viņa ieraudzīja tajās savādu maigumu, kaut kādu neparastu cilvēcīgumu. Pat ar prātu neaptvēra, tikai sajuta, kā to var sajust vienīgi sieviete. Viņu pārņēma šaušalas: ak, cik neiederīgs bija šis maigums niknajā nemieru laikā!

—    Sveicināta, Marij, — vai tu pie manis?

Zāle jau bija tukša, pie galda sēdēja vienīgi Frankels un Seraijē.

—    Man vajadzētu ar tevi parunāties, pilsoni Varlēn.

—    Esmu gatavs uzklausīt, mīļā pilsone!

—    Bet. ..

—    Sie biedri? Starp mums nav noslēpumu. Runā!

—           Varlēn, atceries — pirms divām nedējām es patvēros pie tevis Obisona hotelī, slēpdamās no krievu policijas aģenta?

—    Protams. Bet tu pati negribēji, ka tevi izprašņā . . .

—           Saki, Varlēn, — vai pēc tava rīkojuma kāda Natālija Lemele nogādāja mūsu hospitālī ievainoto krievu?

—    Nu jā, pie Buživalas …

—    Tad zini: viņš ir tas, uz kuru es šāvu. Viņš ir spiegs!

Tas nevarēja būt! Varlēns pats bija viņu redzējis kaujā.

Visiem pa priekšu krievs devās uz Montretū, apzināti riskēja, glābdams biedru!

Vai tas viss būtu maska? Neticami! Varlēna priekšstatos špiks, provokators — tas bija riebīgs, glums, ar ūdeņainām, tukšām acīm. Bet šis Neretins taču bija tads pats cilvēks kā Varlēns, kā kustīgais Frankels, kā pratigajiem angļiem līdzīgais Seraijē!

Brīdi klusējis, Varlēns pastāstīja par Neretinu.

—           To visu izdomājis jūsu Bakuņins un Ņečajevs! — Frankels sašutis uzbruka Marijai. — Kā traki uz teroru, katrā cilvēkā saskata provokatoru. Pasarg dievs, ja nākamā Krievijas revolūcija dos varu tādiem kā viņi!

—    Bet par ko jūs viņam piespriedāt nāves sodu? — Seraijē jautāja.

Marija klusēja. Ak, ja viņa varētu visu pastāstīt! Bet Ņečajevam dotais zvērests … Viņa bija atnākusi tikai biedriski brīdināt: tas, kuram viņi uzticas, — ir ienaidnieks. Marija juta sev pievērstus internacionālistu pētījošos skatienus, viņai jau kļuva kauns, ka bija ienākusi, ka bija iecerējusi šo sarunu bez pierādījumiem. Un Varlēns ar savu visu saprotošo smaidu!

—    Nē, viņš ir provokators! — Marija spītīgi atkārtoja.

—    Nu, zināt, ko … — Varlēns teica padomājis. — Neretins ir smagi ievainots. Viņš lējis asinis par mūsu lietu, tas ir nenoliedzams fakts. Tagad ārstējiet viņu, cik labi vien var ārstēt. Kad Neretins izveseļosies, mēs viņam par visu pajautāsim.

Marija stāv mēma un bezpalīdzīga, patiešām grimst, izkūst šā labsirdīgā milža siltajā, smaidīgajā acu mirdzumā. Kur viņas loģika, viņas izdaudzinātā drosme? Viņa apgriezās un izgāja neatsveicinājusies.

Kad Varlēns palika gluži viens, gatavodamies lasīt protokolus, ieradās Natālija Lemele, kareivja zābakiem klaudzot. Viņa apsēdās tieši uz galda malas.

—    Nu, ko nolēmāt? Tauta vairs negaidīs, visi prasa — uz Rātsnamu. Korderī laukumā ir ne mazāk kā desmittūk- stoš durkļu!

Varlēns klusēdams paraustīja plecus.

—     Internacionāle riskē ar savu prestižu! — Natālija iesaucās. — Jau tā visi smejas, ka bataljoni un komitejas izspiedušas Internacionāli flīģeli, drīz tā pavisam izlidošot ārā.

—     Internacionāle var piedalīties tikai mierīgā demonstrācijā. Ieroču žvadzināšanai nav nekādas jēgas. Tā arī pasaki saviem strīdniekiem.

Viņš piecēlās, izņēma kabatas pulksteni, noklakšķināja vāciņu. Sudrabaini zvaniņi sāka spēlēt dziesmiņu: «Dzirnavnieks guļ, dzirnu rati rit…»

Natālijas enerģiskajā sejā pavīdēja neizpratne.

—    Varlēn, es tevi nepazīstu! Kur palikusi tava sparība, kas tevi padarīja slavenu Krezo un Senkantēnas streikos? Ak, ja es būtu nevis muļķa Lemele, bet pats gudrais, talantīgais Varlēns! Paklausies — ko spēlē tavs pulkstenis? Dzirnavniek, nenogūli savas dzirnavas!

—     Saproti, Natālij! — Varlēns pieliecās viņai tuvāk pacietīgi kā skolotājs. — Trīsdesmitajā gadā un četrdesmit astotajā, un piecdesmit pirmajā strādnieki izgāja uz barikādēm — bet kur palika uzvara? Viss izrādījās priekšlaicīgs.

—    Ak, tadas tas lietas! Re, kur tas suns aprakts! Mes baidāmies, ka nedabūjam no buržuāzijas pa pakaļu! Saprotu, saprotu …

—    Zini, Natālij, — Varlēns sadrūma, — ko tu te lien man virsū kā mūžīgais pārmetums! Vari ticēt, ka man daudzkārt vieglāk ir doties, nerēķinoties ne ar ko, uz Montretū nekā naktīs lauzīt savas smadzenes — ko darīt, kā nespert nepareizu soli?

—     Mans nabaga filozofs! — Natālija mīļi pasmaidīja. — Paskaties, tikko dabūji jaunu palkavnieka mundieri, bet piedurkne jau sadriskāta. Man ir adata, velc nost, es salāpīšu.

—    Es pats, — Varlēns viņu atvairīja, paņēma šķēres un vienā mirklī nogrieza spurojumu.

—    Kāds gan tu esi! — Natālija Lemele skumji noteica, nošļūca no galda un aizgāja, pie sevis dungodama:

Ak sa ira, sa ira, sa iral

Laiks ir iet! Laiks ir iet! Laiks ir ieti

5

Mesa tuvojās beigām. Dievlūdzēji sastinga solos, ikvienam domas kavējās pie kara. Tikai kāda tukla sievele priekšējā rindā grozījās un slaucīja sviedrus, visu laiku pūlēdamās, lai garīdznieks, kas noturēja dievkalpojumu, pievērstu viņai uzmanību.

—    Svētais tēv! — viņa čukstēja, salikdama rokas pie mutes kā ruporu. — Paklau, svētais tēv!

Beidzot kirē pamanīja viņas pūles, atdeva svētā ūdens trauku citam garīdzniekam un izgāja altāra priekšā. Tuklā sievele steidzās pretī, čukstēdama:

—    Balodītis atlidoj is . .. Pie tā, ka jūs viņu saucat, rūtainā vīra, kurš no Anglijas . . . Atlidojis, tup uz notekcaurules. Rūtainajam vējš vēdlodziņu aizvēris, balodītis nevar tikt iekšā.

—    Bet ko tad rūtainais? — kirē nepacietīgi vaicāja, jau vilkdams nost amata tērpu.

—           Viņa nav mājās, aizgāja no paša rīta, laikam mītiņo .. .

Pēc dažām minūtēm brālis Zaharija, ģērbies metelī ar pērtiķādas oderi, izgāja uz ielas. Viņam nopakajus tuntuļoja resnā sievele, penterēdama:

—          Svētais tēv, redzat, es kalpoju pēc labākās sirdsapziņas. Dieva dēļ, neaizmirstiet to!

—    Labi, labi…

—    Man vajadzētu tabakas bodīti atvērt, atļauja dārgi

maksā.

Sai brīdī viņus apturēja kāds subjekts ar niedres spieķi rokā, ģērbies apnēsātā, bet pēc modes šūtā lietus metelī. Viņa mazās ačeles šaudījās vien uz visām pusēm.

—            Paklausieties… — brālis Zaharija viņam nikni čukstēja, — es taču esmu jums aizliedzis nākt man klāt uz ielas. Jums ir zināma vieta un laiks.

—           Ārkārtīgi svarīgas ziņas! — subjekts traģiskā balsī atbildēja, spieķi grozīdams. — Tūlīt var sākties dumpis!

—           Atkal tās jūsu bulvāra tenkas! — Brālis Zaharija sarauca pieri.

Subjekts sataisīja absolūti ticamu sejas izteiksmi.

Kvartāla otrā pusē atradās rūpnīcas īpašnieku Evrāru pāra savrupmāja. Tās pagrabā tad arī tieši mitinājās Mišo tēva nemierīgā ģimene. Mazliet dziļāk pacēlās piecstāvu ķieģeļu ēka ar mansardu — Evrāra kundzes īres māja. Agrāk tajā bija dzīvojuši studenti un Sorbonnas profesori, bet tagad sakarā ar kara laiku visdažādākā publika.

Tuklā sievele, brālis Zaharija un subjekts ar niedres spieķi ieslīdēja iekšā pa vārtiem, šķērsoja šauru, akai līdzīgu pagalmu un iegāja parādes durvīs. Istabā, kur smaržoja pēc piparmētrām un šņaucamās tabakas, lepnākā mēbele bija milzīgi augsta gulta, piekrauta ar spilveniem. Sievele atvilka štoru.

—    Redz, kur balodītis, vēl arvien turpat…

Brālis Zaharija piegāja pie loga un izbrīnā iesaucās:

—           Fidis! (Subjekts salēcās kā putnu suns, kas gatavs izpildīt uzdevumu.) Te ir kaut kas pa jūsu — reportiera līniju. Paraugieties uz šo čempionu!

Pa piektā stāva karnīzi, kas stiepās zem logiem, turēdamies pie ķieģeļiem, gāja zēns, gadus sešus vecs. Viņš mēģināja aizkļūt pie baloža, kas sabozies, acīm redzot, no aukstuma gluži sastindzis, tupēja uz ūdens noteku caurules.

—    Saderēsim, — Fidiss familiāri sacīja, — aizlīdīs vai neaizlīdis. Nervus kutinošs skats, esmu ar mieru derēt uz napoleondora vai pat diviem …

—    Derēt! — Brālis Zaharija saviebās. — Kad gan jūs, cienījamais, sapratīsiet, kāda distance ir starp jums un mani?

Viņš lika dzīvokļa saimniecei iziet, bet Fidisam ziņot. Tas mīstidamies, pārlēkdams no vienas domas uz otru, ņēmās stāstīt par rīdītāju sapulci, kurā viņam bija izdevies iekļūt. Nolemts izvest Nacionālo gvardi pie Rātsnama, sarīkot visas tautas demonstrāciju, tiesa, bez ieročiem ,.. Tur bijuši Blankī, Fēlikss Piā, no Internacionāles — Varlēns, Frankels …

Brālis Zaharija klausījās, bet pats nenovērsa acu no baloža, pie kura pa karnīzi zagās klāt zēns. Tajā pašā laikā viņa skatiens uzmanīgi pētīja pagalmu, logu rindas, bērneļus, kas drūzmējās lejā.

—    Puika tomēr to balodi noķers! — Fidiss iesaucās, atkal aizmirsdams distanci. — Paskatieties, viņam atlicis pārvarēt tikai notekcauruli!

—    Nē, ja jau derības, tad vinnēšu esi — brālis Zaharija cieti noteica.

Viņš vēlreiz uzmanīgi paskatījās uz zēnu, kaut ko pie sevis apsvēra, pēc tam pameta skatienu lejā uz pagalmu, atvēra vēdlodziņu un, sataisījis briesmīgu seju, ierēcās: «R-r! …»

Zēns izbijies atskatījās, viņa rociņa sāka slīdēt, mēģinādama vēl pieķerties pie cinkotā ūdensvada, tad ķermenis zaudēja līdzsvaru un viņš nokrita zemē.

Pat visādus skatus pieredzējušais Fidiss pietupās, aizmiegdams acis.

Pēc pusstundas Ogists Seraijē, nākdams iekšā pa vārtiņiem, sadūrās krūtīs ar diviem kungiem, kas gāja prom. Viens no viņiem bija iebāzis degunu pērtiķādas apkaklē. Kungi neatvainojušies steidzīgi nozuda aiz stūra. Pagalmā valdīja neiedomājama kņada. Sievietes, aizmirsušas par aukstumu, bez mēteļiem un lakatiem, raudāja, žestikulēja ar rokām.

—    Kas noticis? — Seraijē jautāja garām skrejošajai kaimiņienei. — Vai tad atkal kāda kaušanās?

No viņas nesakarīgās un saraustītās atbildes, kurā ik brīdi tika piesaukta svētā jaunava, viņš saprata tikai to, ka Elū, Mišo tēva jaunākais dēls, līdis pa karnīzi un nosities, bet vecāku nav mājās. Viņa skrien pēc ārsta, bet, acīm redzot, jau veltīgi — bērns ir miris.

Tad Seraijē notvēra šķībacaino puišeli aprūsējušās bril- lītēs. Tas bija rudmatainais Zako, bārenis, ko aiz žēlastības mitināja te vieni, te otri.

Degunteli šņaukādams, Zako sīki izstāstīja, ka Elū, par spīti saviem gadiem, sētā arvien bijis barvedis. Vakar viņš, piemēram, drosmīgi atņēmis Evrāra kunga sunim varenu kaulu un devis visiem pēc kārtas to apsūkāt. Bet šodien viņi uzskrējuši mansardā pie mazās Elīzas — tā paša Kloša meitas, kurš kritis pie Buževalas. Elīza loti slima, prasa mātei zupiņu, bet nav no kā vārīt. Un tieši tai brīdī uz karnīzes nometies balodītis . ..

—    Kāds balodītis? — Seraijē nepacietīgi ievaicājās.

—    Tāds mazs, ar pelēku kakliņu un sārtu pakrūtīti. Tieši zem jūsu loga, msjē Seraijē, uz notekcaurules …

—    Bet kur tas balodītis tagad ir? — Seraijē bēdīgi skatījās uz tukšo karnīzi.

6

Kaimiņienes aizskrēja uz lombardu un pastāstīja bēdīgo vēsti. Mišo māmuļa pameta visu — ratiņus, matraci, rindu. Raudama aiz rokas līdzi Denī, viņa atskrēja mājās, bet nabaga Elū jau bija izdzisis. Kā neprātīga Mišo māmuļa paķēra mirušo bērnu un izskrēja uz ielas. Viņai nopakaļus raudādamas skrēja kaimiņienes un pat gluži svešas sievietes.

Pūlis kā sniega lavīna auga arvien lielāks, šķērsoja tiltu un nonāca Rātsnama laukumā.

—     Bads pazudināja manu dēlu, bads! — Mišo māmuļa mežonīgi kliedza. — Zēns dienu un nakti prasīja ēst. Viņš līdis pēc baloža un nosities!

Kāds cienīga izskata garāmgājējs vērsa sieviešu uzmanību uz to, ka tikko izlimētajos valdības uzsaukumos tieši esot teikts: Parīzei bada dēļ nepieciešams kapitulēt. Garāmgājējs pats nebija priecīgs, ka ierunājies, sievietes atņēma viņam lietussargu, norāva cepuri, apveltīja viņu ar dunkām.

—    Lai atņem pārtiku bagātniekiem, lai izdala visiem vienlīdzīgi, — prasīja sievietes.

Pie Rātsnama ieejas cilvēki prasīja, lai iznāk mērs. Iznāca viņa vietnieks Gistavs Šodē, nikni valbīdams acis, kā Zilbārdis Dorē zīmējumā. Noskanēja viņa spalgā balss:

—    Jums nav tiesības! Nebūs nekādas Komūnas, tas runā pretī likumam!

Pūlis tomēr ticēja, ka Šodē ir viņu pusē. Cits citam stāstīja, ka viņš esot Prudona draugs, jo tieši viņam Prudons mirdams uzdevis izpildīt savu novēlējumu. Tikai Rauls Rigo priekšējā rindā nikni strīdējās pretī Šodē, apvainodams viņu nodevībā.

Mišo māmuļa zaudēja spēkus. Tikai tagad viņa juta, cik smags ir mirušais Elū. Viņa atsēdās uz smilšu kaudzes.

Beidzot Šodē nospļāvies izbeidza strīdu un iegāja Rātsnamā. Milzīgās, bronzā kaltās durvis aiz viņa aizvērās. Cilvēki cēlās pirkstgalos, lai labāk redzētu, prātīgākie steidzās izklīst.

Atskanēja skarba komanda, atsprāga vaļā visi Rātsnama logi, katrā no tiem stāvēja Bretaņas mobilgvardi — pa diviem, pa trim, ar uzvilktām šautenēm.

Sievietes mēģināja uzsākt ar bretoņiem sarunas, bet tie bija tumši ļautiņi, neizglītoti zemnieki, daudzi no viņiem neprata pat franču valodu, iedomājās, ka kalpo karalim, lai gan pēdējais, kam bija šāds tituls, tika padzīts no zemes pirms divdesmit pieciem gadiem.

—    Būtu labāk situši prūšus nekā nākuši te ar sievām karot! — viņiem kliedza.

No sānielas tuvojās bungu rīboņa. Parādījās Nacionālā gvarde, nesdama sarkanos karogus. Tikai dažiem bija šautenes, un tās pašas par miera zīmi bija pavērstas ar stobriem uz leju.

—    Sakiet — kas ir tas sirmais vīrs ar lepno stāju, kuru nacionālie gvardi nes uz rokām?

—    Kā? Vai tad jūs nepazīstat? Tas taču ir pats Ogists Blankī, galvenais revolucionārs. Viņš nosēdējis cietumā divdesmit gadu!

—    Bet tas zirgā, brašais, ģērbies jūrnieku formā bez epoletēm?

—    Tas ir Liljē, Buževalas varonis, vispopulārākā persona Parīzē. Lai gan viņš pazaudēja karogu un tagad degradēts, tomēr cīnījās kā lauva, nav salīdzināms ar bailīgajiem ģenerāļiem!

skanēja sena dziesma:

Lai republiku cīņā rodam! — Tāds kaujas uzdevums mums dots. Mēs savas dzīvības tai dodam, Par republiku mirt mums gods!

Kāds iesmējies sāka stāstīt, ka šķērsielā aiz Rātsnama stāvot droška, bet tajā sēžot lielais tribūns Fēlikss Piā — vai nu lai brauktu šurp ieņemt Komūnas ministra krēslu, vai ari lai bēgtu, atpakaļ neskatīdamies.

—    Beidz zaimoties! — Piā piekritēji sašuta.

Bija redzams, ka augstu pāri galvām paceltais sirmais Ogists Blankī, ar roku žestikulēdams, teica runu, bet sirmgalvja vārgā balss nebija dzirdama. Tauta saspringti klusēja, cerēdama saklausīt kaut vārdiņu, bet, kad viņš beidza un noguris nostājās uz zemes, viss laukums sāka vicināt cepures un lakatiņus, skandēdams:

—    Ko-mū-nu! Mēs pra-sām Ko-mū-nu!

Tajā pašā brīdī Rātsnama ēka, masīva kā milzu kumode, ietinās dūmos, nodrebēja zeme. Mišo māmuļai, kura bija noliekusies pār zēnu, garām skrēja cilvēki kliegdami, klupdami, krizdami augšpēdus. Zalves sekoja cita citai.

Kad vējš izklīdināja dūmus, kļuva redzams ģenerālis Klemāns Tomā. Viņš stāvēja Rātsnama priekšā kā tāds jātnieka monuments. Buldogam līdzīgā seja bija nikna. Pacēlis zobenu, viņš deva mobilgvardiem komandu «šaut!».

—   Slepkava! — viņam kliedza. — Vai par maz asiņu tu izlēji četrdesmit astotajā?

7

Otrā rītā Fanšeta pamodās tukšajā baznīcā uz pēdējā sola. Ministrants, kas slaucīja grīdu, neko nejautāja, atslēdza durvis un izlaida viņu ārā. Brīdi paklīduši pa mutuļojošo pilsētu (izsalkums un aukstums briesmīgi mocīja), viņa tomēr nolēma atgriezties mājās. Droši vien māte vai nu viena, vai kopā ar kādu jau aizvedusi «plostu» uz Žēlsirdības kalnu, dabūjusi naudu, kūp vārīti kartupeļi…

Fanšeta lauzās cauri satraukto cilvēku pūļiem, meta līkumus ap karavīru rindām. Taču Rātsnama laukumu meitenei šķērsot neizdevās, un viņa tika piespiesta pie universālveikala fasādes. Atskanēja zalves, ievainoto kliedzieni, saspiesto vaidi.

Pie veikala aiznaglotajām durvīm pieskrēja sieviete; nosviedusi šineli zemē un pieslējusi pie sienas šauteni, viņa saspļāva saujās un mēģināja noplēst dēli. Fanšeta viņu pazina, tā bija Natālija Lemele no tēva bataljona.

—     Kā tevi sauc, meitēn? — Natālija viņu uzrunāja. — Fanšeta? Tātad Fransuāza? Vecā Mišo meita? Lieliski! Nu, Fransuāza, ķeries klāt dēlim, viena es netikšu galā!

Divatā viņas parāva tā, ka sarūsējušās naglas padevās. Pieskrēja kāds students, paķēra Natālijas šauteni un ar laidi atsita atslēgu. Ieejas durvis atsprāga vaļā.

—     Šurp! — Natālija Lemele uzsauca skrejošajiem. — Ei, vīri, kam ir šautenes, vai tad jūs gribat tās nest sievām, uz māju vērpjamo ratiņu vietā? Nāciet šurp!

Cilvēku masa gāzās iekšā universālveikala lepnajā, ar skulpturāliem veidojumiem un spoguļiem izgreznotajā trepju telpā: vieni — lai paslēptos, citi — lai šautu. Ieskrēja arī Fanšeta. Kādam izkrita no rokām šautene, un viņš kavējās to pacelt. Fanšeta paķēra — žēl bija atstāt tik labu mantu!

No piektā stāva galerijas, izcēluši logu rāmjus, sievietes, studenti, nacionālie gvardi šāva uz Rātsnama logiem. Fanšeta nolika atrasto šauteni uz palodzes, pie viņas pieliecās Natālija Lemele.

—    Lādēt proti, tēmēt — ne? Atvelc aizslēgu, pēc tam pagriez — redzi, tā, ieliec patronu, aiztaisi aizslēgu ciet, notēmē! Tēmēkļa spraugā jābūt redzamam cilvēkam.

Cauri dūmiem Fanšeta nevarēja saskatīt neviena cilvēka, tomēr tēmēja un nospieda mēlīti, aizmirsusi visu pasauli. Viņas mazā sirsniņa gavilēja līdzi katrai zalvei — tā bija īsta dzīve!

Kad beidzot viss bija galā un pamestajā laukumā iestājās nāves klusums, Natālija Lemele izvilka no kabatas sainīti ar sarkanu krustu virsū.

—    Iesim pameklēsim, — viņa sacīja, — vai starp ievainotajiem nav kāds mūsējais.

Viņa rūpīgi aplūkoja katru uz bruģa guļošo, dažus pat apgrieza uz muguras, cerēdama saklausīt sirds pukstus, un sadrūma arvien vairāk.

—    Sitiem vajadzīgi tikai kaprači.

Kāds nacionālais gvards, jauns, braša auguma, gulēja uz bruģa, atmetis rokas, it kā būtu atlaidies atpūsties.

—   Vai tiešām ari šis pagalam? Izskatās gluži kā dzīvs! Varbūt viņam vēl darbojas pulss … Aiznesīsim, Fransuāza, viņu uz krievu hospitāli, tepat tuvumā. Tur ir dakteris, viņš dara brīnumus!

Virubovs ilgi izmeklēja nacionālo gvardu, tad atlieca muguru taisni un nosodoši pašūpoja galvu.

— Kas viņam par miesas uzbūvi, kāds moduss! — viņš iesaucās, raudzīdamies uz jaunekli, kas vairs neelpoja. — Pie joda jūsu karus, jūsu revolūcijas, kad bojā iet tādi eksemplāri! Jūs taču nespējat radīt pat odu; kāpēc gan jūs domājat, ka jums ir tiesības iznīcināt tādu — ne ar cilvēka rokām darinātu brīnumu? Bet viņš taču nav kaut kāds ods, ar viņu neatgriežami apdzisusi vesela dieva pasaule! Un tikai viens gabaliņš svina! …

Natālija Lemele gribēja viņam iebilst, bet tikai paskatījās ar niknām acīm caur pieri un devās prom. Dakteris ar iecietīgu smaidu noraudzījās viņai nopakaļus.

Iedama garām kādām atvērtām durvīm, Natālija iebāza tajās galvu un iesaucās:

„ — A, krievs! Kā klājas? Vai iet uz labo pusi? … — un, pagriezusies atpakaļ, parādīja Fanšetai: — Tas ir tas pats, kas izglāba tavu tēvu pie Buživalas.

Ievainotais sēdēja gultā, aplikts ar spilveniem, labais plecs viņam bija pilnīgi nosaitēts. Saspringti turēdams kreisajā rokā karoti, viņš ēda mannas putru, ko bija pienesis sanitārs baltā halātā.

Jā, jā, tas bija viņš, tieši tāds kā tēva epinālē — tievas ūsiņas, bāla, cēla seja. Fanšeta palika stāvam kā zemē iemieta; viņa saprata, ka tas ir nepieklājīgi, bet viņai nebija spēka aiziet.

CETURTĀ NODAĻA

SVĒTĀS URSULAS ABATIJA

1

Monso parks atrodas nomaļus no trokšņainajiem ielu krustojumiem. Tā kailās koku audzes tin ziemas dienas pelēkā gaisma. Parkam var pilnīgi redzēt cauri — līdz pat viņai malai, kur klusumā snauž Otrās impērijas bagātnieku villas.

Starp Monso parka namu fasādēm barona de Merifita villas parādes durvis pārsteidz ar vienkāršību — viscaur pelēks akmens, nekādu skulpturālu veidojumu, nekādu zeltījumu. Mietpilsoņi, iedami tām garām, pieklusināja balsi: «Seit tiek izlemti Francijas likteņi!» Ja šai brīdī viņiem gadījās redzēt, kā pati baronese, tīdamās kažokādās, iesēžas tilburā un zirgi, tievās kājas cilādami, aizvizina to uz Buloņas mežu, tad viņi aiz sajūsmas un skaudības nopūtās.

Bet, ja viņu īsais prātiņš varētu izspiesties cauri sienu granītam un drapēriju samtam, tad tas aptvertu, ka trauslā saimniece, kas valda šai vienā no pirmajiem Parīzes namiem, nepavisam nav laimīga. Ja par to runā, tad jau kopš tās senās nakts, kad viņa raudāja, atkal un atkal atcerēdamās, cik pašpārliecināti un skaļi pie kāzu galda izturējās barons, viņas laulātais draugs, cik muļķīgas izskatījās viņa atļukušās ausis un ar kādu baudu viņš izrunāja: «Peļņa? Ha-ha, peļņa!»

Bet viņa, Leontīne, dzimusi grāfiene Šerinjaka de Noada, taču nāca no senas dzimtas, kas savus radu rakstus skaitīja līdz krusta kara laikiem, starp tās senčiem bija kontabli, senešali, sūtņi, pat prelāti.

Un ne par ko viņa nebūtu gājusi pie šā Lazāra no Elza- sas miestiņa, lai arī tam ir barona tituls, kas nopirkts par sešiem miljoniem, ja uz viņu negultos vecākās māsas grēks. Nabaga Rozālija! Iemīlējās, muļķlte, kādā noskre- tušā jakobīnietī, piedzima bērns — bez baznīcas laulības, bez tēva svētības… Jakobīnietis, kā to jau varēja sagaidīt, nokļuva katorgā, Rozālija izdzisa, atstādama meitenīti bāreni. Taču viņas laulības ēna gūlās pār jaunāko māsu.

Barons paziņoja: «Mani miljoni — tā ir cena par manām asinīm. Nabagi ir slaisti, piespiediet viņus taisīt naudu, un viņi kļūs bagātnieki!» Un patiešām, viņš pūlējās, pats dienām un naktīm sēdēdams pie biržas tabulām, sekretāres un rēķinvežus izdzīdams līdz pēdējam. Iestiepa guļamistabā aritmometru un ņēmās griezt, kaut ko rēķinādams. Bet viņš varēja arī nedēļām nemazgāties, staigāt riebīgi noaudzis ar bārdu.

Leontīne pieņēma viņam divus pieredzējušus kambarkungus, drēbnieks un frizieris tika aicināti no Karaļa piļs. Lazārs bez ierunām pakļāvās: «Finansu cilvēkam vajadzīgs spožums!»

Moderns arhitekts par milzu naudu izstrādāja ārkārtīgi greznas pils projektu ar marmora volūtām un bronzas rotājumiem. Bet Leontīne šo projektu nokritizēja un uzzīmēja pati metu, kas bija ieturēts cēlajās ampīra proporcijās.

Barons visam piekrita. Un nežēloja naudu Leontīnes jaunievedumiem. Bet augstāko sabiedrību bija grūti pārliecināt. Dienā Parīze pusdienoja pie Merifita, kur sapulcējās gandrīz trīssimt personu, bet darījumi tika kārtoti ne sliktāk kā biržas galerijās. Taču vakarā kāds marķīzs de Plēks, tikko piecēlies no barona galda, kaut kādas grāfienes de Prio viesistabā mēļoja:

—     Vai esat dzirdējuši? Pie mūsu elzasieša kāds mākleris vai rabīns ieradies pusdienās parastos svārkos, hi-hi-hīl

Vai arī:

—    Kā, vai jums neviens nav stāstījis? Mūsu Lazārs vakar pieņemšanā pie hercoga de Monī sēdēja, pārlicis vienu kāju pār otru, he-he-he!

Atradās labvēļi, kas visu to atstāstīja Leontīnei. Baronesei likās, ka viņas dzīvajā sirdī durtu ar sarūsējušu adatu.

—    Lazār, tu nezini, cik bieži par tevi smejas! — viņa reiz neizturēja.

Lazārs paraustīja plecus.

—    Toties es zinu, cik bieži man laiza papēžus.

Viņiem izveidojās sava «mazā sabiedrība», ne tik izmeklēta kā pie kādas princeses vai hercogienes, visvairāk bija finansu dūžu, bet no aristokrātijas — Leontīnes paputējušie radinieki. Tiesa, nāca arī ministri un ģenerāļi; mēdza apgalvot: lai kļūtu par kabineta vadītāju, nepieciešams iziet caur Merifitu tirkīzzilo viesistabu.

Pēc Meksikas karagājiena, kas beidzās neveiksmīgi, viņū viesistabā parādījās daudz jaunu virsnieku, kuri alka atbalsta, lai no jauna dotos kaut kur citur — uz Indoķīnu vai Madagaskaru. Viņu vidū bija arī Leontīnes attāls radinieks vikonts Ksavjē de Noails. Leontīne neskaidri atcerējās brālēnu, kad viņš vēl skraidīja samta biksītēs, un nu pēkšņi viņas priekšā stāvēja iznesīgs gvards ar nekaunīgi skaistām acīm, pašpārliecināts un mazrunīgs. Leontīne izrādīja viņam visdedzīgāko pretimnākšanu, centās nokārtot viņa likteni.

Bet Ksavjē de Noails nelūdza kreditēt viņa braucienu uz Saigonu vai izgādāt protekciju galmā. Pēkšņi viņš bildināja Leontīnes māsas — mirušās Rozālijas meitu, kurai toreiz tieši palika sešpadsmit gadu.

Agnese bija gaišmataina, paklausīga meitene, kas augi barona namā. Leontīnei viņa bija lelle, izklaidēšanās no sabiedriskajām rūpēm. Turpretim barons, kā šķita, viņas klātbūtni nepavisam neievēroja.

Tomēr, uzzinājis par bildinājumu, viņš iecirtās un sāka kliegt:

—          Tas āzis lien manos kāpostos! Bērnu mums, cienītā, nav, nestiepsim taču šurp par mantinieku kādu zemnieku no Elzasas! Es pats sameklēšu Agnesei līgavaini, bet jūsu titulētais frantiņš (Leontīnei no apvainojuma pārskrēja pār muguru trīsas) lai pamēģina iegūt sev bagātību kaujas laukā vai, velns parāvis, biržā, nav ko salonos parketu slīpēt!

Barons stiprāk nekā parasti oda pēc asā Elzasas siera, bet viņa rudās, atjautīgās kaķa acis tā vien urbās sievā. Tovakar Leontīne padzina kalponi, sēdēja, uguni neiede- gusi, tumsā bezspēcīgi nolaistām rokām.

Tad ieradās kāds jezuīts, brālis Zaharija. Jau sen, sen viņš bija kaut ko palīdzējis Lazāram, kad tas vēl nīka nabadzībā, gandrīz vai iedāvinājis pāri salāpītu apakšbikšu. Jaunā Agnese tika aizsūtīta viņam līdzi pabeigt izglītību Svētās Ursulas klosterī slēgta tipa pansionātā.

Iedegās karš. Prūši pienāca pie Parīzes vārtiem, labākā sabiedrība aizbēga.

2

Ekipāžas kā rēgi izripoja no miglas. Sabrauca «mazās sabiedrības» viesi — šodien visi Lazāra paziņas, no Leontīnes puses gandrīz vai vienīgi dzejnieks Sardo de la Tūrs, liels slaists, bet visumā jauks jauneklis.

Ietilpīgā guļamkarietē piebrauca Ferfīldera kungs, valdes loceklis vismaz piecās vai sešās bankās, izblīdis cilvēks un mazrunīgs. Vecmodīgā karietē — maršals de Plēks, Francijas bankas pārvaldnieks, pazīstams salonu frāžu bārstltājs. Īrētā liakrā — brigādes ģenerālis Lekonts.

Lazāram glaimoja, ka starp viņa draugiem ir cīnītāji, kuru krūtis no vienas vietas nokārtas ar krustiem.

Viesi pulcējās. Katram no viņiem uz vizītkartes vārda un uzvārda vietā varētu vienkārši rakstīt: «Divdesmit pieci miljoni», «Trīsdesmit divi miljoni» vai kaut ko tamlīdzīgu.

Metās krēsla, bet sveces vēl nebija aizdegtas, pie kamīna ritēja nesteidzīga saruna. Pie terases stiklotajām durvīm Leontīne vadīja sarunas un vienlaicīgi vēroja viesu ierašanos. Piebrauca vēl kāds — švītīgā kebā angļu stilā. A, tas tomēr bija tikai Cēzars Nurisjē, Finansu ministrijas ierēdnis; par spīti impozantajam vārdam, pelēcīgs cilvēciņš. Lazārs piepulcināja viņu sabiedrībai, paziņodams: «Demokrātija!» Šo vārdu viņš prata izrunāt tikpat saldi kā vārdu «peļņa». Nurisjē, acīm redzot, bija nācis kājām, bet tikai kaut kur tuvumā paņēmis kebu, lai smalki piebrauktu, — viņa rūpīgi kopto svārku atloki bija mitri.

Ģenerālis Lekonts sūdzējās flegmātiskajam Ferfīlderam:

—    Zemākās amatpakāpes zaudējušas bijāšanu. Es, kas devos pret krieviem Krimas karā visā augumā, paceltu galvu, tagad baidos ierindā uzlikt galvā parādes trīsstū- reni. Uz viņiem tā atstāj tādu pašu iespaidu kā uz vērsi banderilja.

Baņķieris tusnīdams un pūzdams izteica savu līdzjūtību.

—     Gribat dzirdēt sensāciju? — jautāja marķīzs de Plēks, kurš dziļajā atzveltnes krēslā izskatījās pēc veca, gudra pērtiķa, kas visus nopētī ar zobgalīgu skatienu. — Batiņo- īas apgabala Modrības komiteja aizvakar nolēmusi: rekvizēt apavu fabriku, bet īpašniekam izmaksāt tikai nelielu kompensāciju. Kas jautāja, kur ir sociālisms? Te tas ir!

• Viesi sāka runāt, cits citu pārtraukdami. Šī muļķīgā Nacionālās aizsardzības valdība, tēlodama republiku, ir tikai izlaidusi pūli!

Leontīne satraukta staigāja no vienas viesu grupas pie citas. Kur bija palicis viesistabās pieņemtais nosvērtais tonis, svinīgā nesteidzība? Visi gandrīz vai raud, aizmirsuši etiķeti. Ko lai dara — karš!

Vēl viens viesis atnāca kājām — nebija dzirdama riteņu rīboņa, un tāpēc viņš ieslīdēja kā nemanāma ēna, sutanai švīkstot, — tas bija barona dvēseles gans brālis Zaharija. Leontīne sajuta instinktīvas bailes no šā māsasmeitas audzinātāja — nemieru radīja ciešais acu skatiens aiz raga brillēm.

Ģenerālis Lekonts, rotaļādamies ar steku, iegalvoja klātesošajiem:

—      Tagad, kungi, viss būs citādi. Armija saņem varu savās rokās. Klemāns Tomā pabiedēja tos bļāvējus pie Rātsnama, bet ģenerālis Vinuā iedzinis dumpiniekus pagrīdē, klubu darbību aizliedzis. Laikrakstus, tai skaitā Fēliksa Piā slaveno «Cīņu», pašu musinošāko lapeli, slēdzis. .Kapitulācija tiks izsludināta ja ne šodien, tad rīt.

—    Vērtspapīri cēlušies par pieciem punktiem, — paziņoja barons de Merifits, bikstīdams ar ogļu knaiblēm kamīnā pagales.

—    Oho! — Ferfīlders brīnījās un sakustējās, it kā tūlīt pat gribētu drāzties pirkt akcijas.

Nurisjē kungs, kas kamīna sārtajā gaismā bija apžuvis, neizpratnē jautāja:

—    Bet kāpēc gan bija vajadzīgi šie pieci mēneši aplenkuma? Vai tad nebija labāk kapitulēt uzreiz?

Pēc klusuma, kas tūlīt iestājās, viņš saprata, ka nav kaut ko pateicis tā, kā vajadzēja. Gribēdams notikušo labot, viņš ar sevišķu mundrumu iesaucās:

—    Tagad arī gūstekņi atgriezīsies, tas būs jauki!

Visi izlikās, ka viņa vārdus nedzird, un' vispār centās neievērot šo kancelejas žurku. Būtu laiks bijis zināt, ka gūstekņu vidū nav neviens cits kā mājasmātes brālēns vikonts de Noails. Bet zināms, ka barons to nevar ciest…

Leontīne, pametusi viesus, iegāja kaktā, kur mirdzēja apzeltīta koncertarfa. Viņa paņēma akordu, stīgas iedrebējās, un skaņas aizplūda kā dievišķīgs strauts. Šardo de la Tūrs pacēla uz kušetes nomesto Alfrēda de Misē dzejoju krājumiņu un uz labu laimi atvēra. Kad arfas akords bija apklusis, atskanēja viņa paklusā balss:

Kad ciešanās un ilgās — Bez gala ilgās — Sirds sāk jau gurt, Tad dvēselē vien skaņu maigums Un dailes svaigums Spēj prieku kurt.

Te barons de Merifits pamanīja brāli Zahariju, kas sēdēja kaktiņā.

—    Jūs jau esat klāt, monsenjor! Bet mēs gaidījām tikai

jūs …

Nenoklausījies dzejoli līdz beigām, viņš piecēlās un atvēra durvis uz ēdamistabu.

—    Lūdzu, kungi!

3

— Kapitulācija, — marķīzs de Plēks sacīja, aizsiedams servjeti, — nav tik vienkārša, kā pirmajā mirklī liekas. Šinīs dienās mūsu ārlietu ministrs Favra kungs bija inkognito pie Vācijas kanclera grāfa Bismarka.

Viesi ieinteresēti pārstāja skandināt nažus. Leontīne nodomāja: tūlīt redzams, ka marķīzs ir augstākās sabiedrības cilvēks, prot izvirzīt sevi sarunas centrā.

—     Bet ko jūs teiksiet? — marķīzs turpināja. — Kanclers, šis skarbais uzvarētājs, atteicies okupēt Parīzi un atbruņot mūsu Nacionālo gvardi. Dariet, saka, to paši!

Viesu vidū atskanēja izbrīnās pilni čuksti:

—    Mans dievs! Viņi ne mazāk kā mēs baidās no šiem bestijām proletāriešiem!

—    Ak, šausmas, ak, šausmas! …

—    Sabiedrības balsti grūst, — marķīzs sludināja, — plebeji, barbari nevis strādā, bet skraida apkārt ar ieročiem rokās un bļaustās pa sanāksmēm, un gļēvā valdība vēl maksā viņiem uztura naudu!

Lai nu kā, bet pārrunas bija izraisījušās. Leontīne, kļuvusi mundrāka, pārlaida skatienu viesiem, kas vakariņoja, un pēkšņi viņas sirds pamira. Pie galda stūra, tikko ienācis, piesēdās iesirms večuks apnēsātos nacionālā gvarda formas svārkos un pusaudze meitene, kuras nebēdīgās acis šaudījās uz visām pusēm.

Žēlīgais dievs! Tas bija mirušās māsas vīrs, katordznieks Rišardjē! Viņš jau agrāk bija mēģinājis iekļūt namā, tiesa, līdz šim pa virtuves durvīm, bet šodien apsēdies tieši viesu vidū. Droši vien sulainis Zeroms būs viņu ielaidis, nelietis, acīm redzot, simpatizē dumpiniekiem! Vēl atvedis līdzi arī to nopuņķojušos skuķi, tā nemaz uzvesties neprot — sēž tik neveikli!

Bet marķīzs iesila arvien vairāk.

— Sociālistiem tikai trūkst sava Kristus, lai nodibinātu jaunu ticību un apgrieztu visu ar kājām gaisā. Bet tiek jau minēti daži vārdi. Vieni apgalvo, ka tas būšot kāds Markss Londonā, otri — ka krievs Bakuņins, trešie nosauc mūsu Blankī, kaut gan, pēc manām domām, cienījamie kungi, Blankī ir pārāk tīrs francūzis, lai kļūtu tik negants un nežēlīgs, kādam vajag būt pasaules vadonim.

Visi sēdēja pieklusuši. Tikai Rišardjē trinās uz savā krēsla, viņam visu laiku tā vien gribējās trūkties augšā un strīdēties pretī, bet atturēja Leontīnes lūdzošais skatiens.

—    Cik dziļi vārdi! — sajūsminājās vientiesīgais Nurisjē kungs, pierakstīdams kabatas grāmatiņā. — Bet man šķiet, ka par Kristu gan jūs velti tā runājāt. Mums taču ir mūsu māte, karojošā baznīca …

—    Baznīca! — Rūgti pasmīnēja marķīzs, pievilkdams sev tuvāk bļodu ar fazāna cepeti. — Karojoša tā bija bruņniecības un inkvizīcijas laikos, bet tagad tā māca tikai mīlestību un lēnprātību, atbruņo, tā sakot, turpretī sociālisms, tās antipods, to vien tik dara kā bruņojas, gatavodamies visu sagraut.

Ferfīlders smagi nopūtās — kā valzivs, kas izmesta uz sauszemes. Sašutušais Rišardjē sagrozījās, un krēsls žēli

iečīkstējās.

Marķīzs bija pamanījis kaktā svētā tēva violeto sutanu un necilo lentīti.

—    Atzīstieties, monsenjor, — vai tad tā nav?

—     Daudzējāda ziņā jums taisnība, — brālis Zaharija negribīgi atbildēja. — Bet, mācot lēnprātību, baznīca audzina cieņu pret privāto īpašumu un kārtību. Tas it īpaši noderīgs šodien, kad bandītiskā republika cenšas pārvilināt mūsējās avis savā pusē un padarīt tās par briesmoņiem . . .

Te nu Rišardjē vairs neizturēja un pietrūkās kājās.

—     Ko es te sēžu? Sēžu un pazemīgi klausos kontrrevolu- cionāros murgos? Jūs varat pļāpāt, kas vien tīk, bet republiku apmelot es neļaušu!

Leontīne piemiedza acis. Sakas! …

—    Mīļais Teofil! — viņa uzrunāja večuku. — Ikvienam ir tiesības izteikt savas domas … Jā, kungi, es aizmirsu jūs iepazīstināt, tas ir manas neaizmirstamās Rozālijas vīrs . . . Un viņa burvīgā ceļa biedre, ē … ē .. . piedodiet, madmuazel…

—     Nē! — Rišardjē iekaisa arvien vairāk. — Lai šie vampīri un cilvēkēdāji mūs neapmelo! Jā, mēs sagrausim jūsu dārgo iedzīvošanās un liekulības pasauli, bet mēs uzcelsim jaunu, brīnišķīgu, lielisku pasauli, kura būs kā … kā (laikam Rišardjē pašam nebija visai skaidrs, kāda būs šī jaunā pasaule) … kā kristāla pils.

—     Tā nu gan ir daiļrunība! — barons de Merifits sāka skaļi smieties. — Dodu pieci pret vienu, viņš sit pāri mūsu marķīzam!

—     Pietiek! — Rišardjē uzbelza ar plaukstu pa galdu tā, ka trauki salēcās, bet Ferfīldera kungam acis kļuva apaļas. Te jums nav ne zirgu skriešanās sacīkstes, ne loterija! Tagad es saprotu, kāpēc jūs man neatdodat manu meitu. Jūs gribat no viņas iztaisīt kristīgu avītiņu, kā te centās iegalvot šis nelietis rīzā . . . Savādi, viņa seja man pazīstama; kur gan es viņu būtu sastapis? Varbūt katorgā?

Marķīza de Plēka seja bija sakrunkojusies kā cepts kastanis, un viņš raustījās klusos smieklos. Leontīne, acis nolaidusi, centās nekrist ģībonī. Barons turpretim pūlējās saaicināt kalpotājus, lai tie savalda trokšņaino radinieku. Bet tas uzbruka arvien enerģiskāk:

— Jūs slēpāt no manis, kur atrodas mana meita, bet es to uzzināju. Šī te meitene… Apliecini taču, Fanšeta, tu solīji! Šī meitene nesa viņai puķu pušķi no kāda virsnieka un paturēja prātā viņas vārdu un uzvārdu, vai ne tā? Agnese Rišardjē atrodas ursuliešu klostera pansionātā, tas ir fakts! Es gribēju atnākt, lai mierīgi lūgtu atdot manu meitu, bet redzu, ka mierīgā ceļā ar jums neko nevar sarunāt! Es griezīšos tiesā, bet, ja tiesa nepalīdzēs, — Modrības komitejā, pie Nacionālās gvardes, beigu beigās — pie tautas! Mēs izrausim meiteni no jūsu ķetnām, zirnekļi!

Ar dakšiņu rokā, izspūris gluži kā uzvarētājs gaiļu cīņā, Rišardjē pacēlās pāri galdam. Kalpotāji, barona ataicināti, piesardzīgi tuvojās viņam, bet Rišardjē netaisījās ielaisties kautiņā, uzmauca galvā cepuri un, paņēmis Fanšetu pie rokas, aizgāja.

4

Kādu brīdi visi klusēja. Mājasmāte atstāja zāli, viesi saprata, ka būtu laiks arī viņiem iet… Taču pamest tādas vakariņas!

—    Bet meitene bija tā nekas! — Šardo de la Tūrs uzsita knipi. — Kas viņai par matiem! Ikviena KlišI bulvāra skaistule daudz ko dotu, lai iegūtu tādu cekulu!

Tas izraisīja jautrību, viesi pasmējās. Barons lika pasniegt šampanieti, nopaukšķēja korķi.

—    Te nu ir tie brīvdomības augļi, — brālis Zaharija teica. — Visādi pseidopravietojumi jauc prātus. Un veltīgi jūs, marķīz, steidzaties atsacīties no baznīcas un dziedāt tai kapa dziesmu. Varu jums droši apgalvot, tieši baznīca glābs šo mums ierasto un mīļo pasauli.

Brālis Zaharija ar plašu žestu norādīja uz galdu, kur starp daudzajiem cienastiem kā baznīcu torņi pacēlās šampanieša pudeļu zeltītie kakliņi.

—    Jau gandrīz divtūkstoš gadu tā glābj, — marķīzs iesmējās. — Un rezultāti, kā mēdz sacīt, ir acīm redzami!

—    Nesmejieties, msjē! — Brālis Zaharija sarauca pieri. — Stāvoklis ir daudz Jaunāks, nekā mēs iedomājamies. Ar msjē barona atļauju (Merifits piekrītoši pamāja ar galvu) es nolasīšu kādu pārtvertu vēstuli, kuru ar baložu pastu sūtījuši Marseļas internacionālisti internacionālistam Parīzē.

Leontīne, kas ar nopūderētiem vaigiem bija atgriezusies pie galda, uzmeta Zaharijam pateicības pilnu skatienu: šis baznīcas tārps, izrādās, arī pārvalda labākās sabiedrības sarunu mākslu. Lai dievs dod, ka viss beigtos labi.

—     «Dārgais biedri…» — brālis Zaharija lasīja, apbruņojies ar lupu. — «Gaisa balons atnesa man Tavus baložus un Marksam adresēto vēstuli. Vēstuli nosūtīju uz Londonu, bet pasts iet lēni, atbildes pagaidām nav. Tu droši vien zini, ka mēs mēģinājām pasludināt Lionā Komūnu, bet neveiksmīgi. Veco Bakuņinu aiz bēdām ķēra trieka, viņu kopj viņa mīļais Ņečajevs, kurš kādā no aerostatiem atlidoja šurp no Parīzes. Mēs tomēr nenokaram galvas, Lionas neveiksme bija laba skola. Tagad mēs mēģinām vienoties, ar ko vien varam, ar blankistiem, jakobīņiem, pat ar buržuāziskajiem radikāliem. Ne vēlāk kā februārī mēs vienlaicīgi sāksim akcijas Lionā, Marsejā, Sentetjēnā, Krezo un visur, kur tik iespējams . . .»

Brālis Zaharija noņēma brilles un nolaida roku ar papīriņu lejā. Viņa seja izskatījās pagalam norūpējusies.

—    Tas, kā redzat, nav salonu volteriānisms, kas domāts klausītājiem ar vājiem nerviem. Tas ir visai konkrēts rīcības plāns. Ko jūs varat tam pretstatīt, msjē marķīz?

—    Ak, dārgais, kāpēc tieši eb? Es taču esmu vienkāršs finansists! Lūk, varbūt ģenerālis Lekonts?

Bet ģenerālis klusēja, sizdams ar steku sev pa plaukstu.

—* Nu, tad es pateikšu. —.Brālis Zaharija uzlika brilles un sakārtoja sutanas piedurknes. — Velti šeit dižojās ar šaušanu pie Rātsnama ēkas, ar laikrakstu slēgšanu, kapitulāciju. Šie, maigi izsakoties, vieglprātīgie pasākumi ir tikai izraisījuši šausmīgu naidu, un tagad patiešām viss karājas mata galā.

—    Mata galā! — Ferfīldera kungs iestenējās.

Bet barons de Merifits iesaucās:

—    Velns viņu zina kas te notiek, piedodiet, svētais tēv! Mums taču ir nauda, mums ir armija, flote, bet jūs sakāt — mata galā!

—    Bet jūs taču spēlējat šahu un zināt, ka mēdz būt situācijas, kad bandinieki ir spēcīgāki pat par dāmu.

—    Favra kungam, — marķīzs de Plēks iebilda, — kanclers Bismarks devis padomu: «Lai sagrautu dumpi, izprovocējiet to paši!» Ir jāpiekrīt, ka Bismarks izrādījis ļoti praktisku saprātu …

—    Jā, jā … Viņiem ar Favra kungu bija viegli izrādīt savu saprātu prušu durkļu aizsegā. Būtu viņi mēģinājuši pārnest savus vingrinājumus pie mums uz Rātsnamu, pret kuru bija pagriezti Nacionālās gvardes trīssimt lielgabali! Starp citu, zināmos apstākļos arī grāfa Bismarka padomu varētu izmantot. Taču …

Visi ar cerībām raudzījās uz brāļa Zaharijas lielo, apaļo pieri. Bet viņš sakārtoja brilles un runāja, it kā prātodams pats pie sevis:

—    Taču spēku izvietojums ir tāds, ka, izprovocējot sacelšanos, vēl nav zināms, kurš gūs uzvaru. Gluži otrādi, patlaban nepieciešams ar visiem spēkiem izvairīties no sadursmes! Ir visādā veidā jāpiekāpjas, varbūt pat jāatļauj nodibināt Komūna. Jā, jā, tieši tā, kungi, nav no šā vārda ko baidīties! Un tad lēnītēm un pamazītēm jāsaņem atkal groži, kas mums izkrituši no rokām, sabrūkot impērijai… Bet tālāk, — viņš turpināja nopūzdamies, — jāiespiežas šķiras ienaidnieku rindās, jāsašķeļ viņi no iekšienes, jādemoralizē viņu vadoņi ar naudu, jāapžilbina viņu adepti ar demagoģiju … Ar vienu vārdu sakot, jāliek pašam vārdam «sociālisms» kalpot mums!

—    Bravo! Bravo! — Barons jūsmīgi sita plaukstas.

Nurisjē gribēja pierakstīt arī šos dižos vārdus, taču brālis Zaharija paskatījās uz viņu tā, ka Nurisjē steigšus iebāza savu piezīmju grāmatiņu kabatā.

—    Bet atjaujiet, svētais tēv… — marķīzs iebilda. — Jums, kā es saprotu, nepatīk ne ģenerāļi, ne ministri… Bet vai, pēc jūsu domām, ir tāda persona, kas šādos tik spiedīgos apstākļos būtu ar mieru uzņemties uz sevi visu atbildību kopumā?

—    Ir.

—    Kas gan?

—    Ādolfs Tjērs.

Visi sāka skaļi runāt, kļūdami mundrāki. O, Tjērs — tā bija izeja! Sis viltīgais vecis jau divas reizes bija glābis Franciju no revolūcijas, bet monarhi, baidīdamies no viņa pārlieku lielās godkārības, visu laiku turēja viņu ēnā.

—    Tātad Tjērs! — Ģenerālis Lekonts parotaļājās ar steku un piecēlās.

Piecēlās arī pārējie atvadīdamies. Barons Merifits berzēja sev ausis un kliedza:

—           Nekādu paniku! Kamēr nauda mūsu rokās, mēs valdām pār visu!

Ferfildera kungs, skūpstot brāļa Zaharijas roku, aizkustināts runāja:

—    Mūsu eņģei! Mēs jums to ar pateicību atdarīsim …

—           Atdariet Jēzus ordenim! Es taču pats un viss, kas man pieder, esam tikai visaugstās kalpošanas rīks viņam … Kungi! — brālis Zaharija pacēla balsi, svētīdams aizejošos. — Lai katrs stāv stingri savā postenī! Sevišķi liels nemiers man ir par militārajiem. Daži no viņiem gatavi kalpot pūlim … Ko jūs teiksiet, msjē Lekont?

—           Es esmu vecs karavīrs, — ģenerālis sausi atbildēja. — Paklausība ir mans pienākums. Bet pūlim es nepakļaušos, pat ja man draudētu nāve …

Leontīne lūdza brāli Zahariju vēl brīdi pakavēties. Viņa pēkšņi izjuta pret to bezgalīgu uzticību. No skata ikdienišķs, bet tik gudrs, tik stingrs cilvēks!

—           Dieva dēļ, jūsu svētība, ko mums tagad iesākt ar Agnesi? Ak, kāds skandāls pa visu Parīzi!

—           Jūsu radinieki, kundze, — barons sarkastiski piebilda, — nav mani Elzasas zemnieki!

—    Varbūt viņu kaut kur paslēpt, aizvest?

—    Runa ir par īpašuma mantinieci, — barons uzsvēra.

Brāļa Zaharijas piere no domāšanas kļuva vēl apaļāka

un lielāka. It kā atbildēdams pats uz savām domām, viņš nopūtās, pakratīja galvu. Tad pacēla skatienu uz laulāto pāri.

—     Mani bērni, izejas nav. Agnesi vajadzēs atdot tēvam.

5

—           Tātad, Fidis, vai jūs apzināties, ka jūsu atnestās vēstis met ēnu uz visai ievērojamiem ordeņa ļaudīm?

—           Tās ir drošākas par pašiem, he-he, svētajiem rakstiem, lūdzu piedošanu . .. Balta patiesība!

—    Pielūkojiet, Fidis, viss tiks pārbaudīts un, ja …

—    Ak, jūsu svētība!

—    Nu labi, labi! Miers ar jums!

Fidiss paklanījies tomēr grozīja rokās spieķīti un prom

negāja.

—           Kas tad vēl? — Brālis Zaharija sarauca pieri. — Kas jums vajadzīgs?

Skaidrs — viņš grib lūgt naudu. Bet tikai pirms dažām* dienām saņēma krietnu atlīdzību.

—     Kādā dzīvoklī mēdz pulcēties virsnieki… — Fidisa, niedres spieķītis gandrīz vai dejoja. — Tāds vints, tādas preferansa partijas!

—    Pie kā tad tieši pulcējas? — brālis Zaharija jautāja, kaut gan tūlīt izlēma — naudu nedot.

—    Pie Liljē — pie degradētā jūras virsnieka, kurš pie Buživalas . ..

A, tas bija kas cits! Zaharija cieši paskatījās Fidisā, tas tēloja padevību. Iečaukstējās naudas zīmes.

—    Būs vissīkākā informācija! — Fidiss atņirdza zobus, pacēla katliņu un nozuda,

Brālis Zaharija sāka staigāt pa istabu, raukdams pieri. Garastāvoklis kļuva arvien sliktāks. Ikviens to tik cenšas kā ieraut sev lielāku kumosu. Vienam vajadzīgs tabakas veikaliņš, otram trumpošana, trešajam spekulācija. Pat vi- sucienījamais šefs, pats Tjēra kungs, sīkumos viņš, tiesa, nenogrimst, bet varas kārs gan.

Tīrās šausmas, brālis Zaharija nebija sastapis cilvēkus, kuri ne aiz bailēm, bet no tīras sirdsapziņas būtu izpildījuši ordeņa tēvu novēlējumus. Tikai viens vienīgs Slepeno Baušļu noteikums tiek izpildīts bez izvairīšanās: «Mērķis attaisno līdzekļus.» Taču arī šis zelta likums tiem vajadzīgs, lai iedzīvotos personiskā bagātībā un gūtu panākumus. Tikai viņš viens, brālis Zaharija, pūlas kalpot Jēzus bruņniecības ideāliem, kā to savos rakstos paredzējis ordeņa svētais dibinātājs.

Sai mirklī brālis Zaharija atģidās: tādas domas — tās nāca no nešķīstā! Jo ir teikts: dižošanās ar lēnprātību ir ļaunāka par augstprātību. Brālis Zaharija nometās ceļos krucifiksa priekšā.

Agri kļuvis bārenis, viņš klīda pa jezuītu kolēģijām. Aizritēja grūti dresūras gadi, kad viņam, klostera brālim — novicim, vajadzēja sevi pielīdzināt mironim, atsakoties no savas gribas. Viņš veica ļoti grūtas misijas Itālijā, sniegotajā Krievijā. Un beidzot izvirzījās, tika iecelts augstākajā rangā, sāka saukties par «īpašās Paklausības profesu». Viņam ir atklāti ordeņa slepenie virzītāji spēki, viņam piešķirta daļa no paša pāvesta nemaldības.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Ministrants paziņoja, ka viņu gaida. Brālis Zaharija uzvilka sutanu un devās pāri ielai uz klosteri, kur velvētā cellē bija iekārtots viņa draudzes gana kabinets.

Kāds cilvēks ar nejēdzīgi garu degunu, kas stiepās līdz pašam zodam, tupēja cellē uz ceļiem. Viņa seja bija sastingusi ierastā gatavībā pieglaimoties.

—    Krāpt? — brālis Zaharija iekliedzās tā, ka velvēs atsitās dīvaina atbalss. — Krāpt ordeni! Ek, es tevi! .. .

Cilvēks ar garo degunu atvairījās, aizklājis seju ar rokām. O, viņš zināja: no šā trakā vajag piesargāties! Brāļa Zaharija vārdi krita kā cirvja cirtieni:

—    Sakari ar prūšiem izmantoti nevis politiskiem, ordeņa mērķiem, bet personiskiem, savtīgiem nolūkiem, spekulācijai. Man ir ziņas no drošiem avotiem, tu nemeģini izvairīties, Padelū!

Cilvēks ar garo degunu sāka burkšķēt, ka viņš, sak, mazs cilvēciņš, tikai lēnprātīgs novicis, bet brālis Fili- dors…

Pie mūra sienas karājās nodzeltējusi lapa — izraksti no Slepeno Baušļu noteikumiem. Brālis Žaharija piegrūda pirkstu pie 17. paragrāfa: «Neviens no zemākajiem nevar sevi attaisnot ar augstākā gribu,» — un pie 63. paragrāfa: «Ikviens ar prieku izpērk sava vecākā brāļa vainu.»

Tika tomēr izsaukts arī brālis Filidors, sēcošs resnvēderis, kura sangviniķa sejā vēl varēja samanīt steigšus apspiesta smaida pēdas. Pret viņu brālis Zaharija mazliet mīkstināja savas dusmas, bet brālis Filidors, tikko paskatījās uz šefu, tūlīt nokrita ceļos un sāka čukstēt:

—    Piemini, kungs, valdnieku Dāvidu un visu viņa lēnprātību …

Brālis Zaharija apsēdās pie galda, bungodams pa to ar zīmuliti. Nu, pieņemsim, ka šis gardegunis Padelū ir spilgti i/.teikts kretīns, pat piedošanu lūgt neprot, kaut ko šļupst: «Bu, bu, bu . . .» Bet brālis Filidors, pēc amata koadjūtors, kā gan viņš nesaprot: ja tautā klīst baumas, ka klosteris ir tikai aizsegs spekulantiem, ka tur pa naktīm tiek rīkotas orģijas, tad tas nepavisam nenāk par labu svētajam ordenim. Bet ordenis (brālis Zaharija mazliet pacēlās, ieskatīdamies abiem sejā) — ordenis prot nepaklausīgos sodīt!

Likās, it kā kabinetā blusotos suns — Padelū klabēja zobi.

Protams, vēl vajadzēja nolasīt notāciju klostera priekšniecei, bet tās būtu veltīgas pūles . . . Sāksi runāt ar viņu, kā nākas, pieklājīgi, bet viņai tik svētlaimīga sejiņa, ka tūlīt jūtams — vārdi krīt kā sēkla neauglīgā zemē.

—    Vācieties prom! — viņš noguris uzsauca.

Brālis Filidors un Padelū pietrūkās kājās un steigšus nozuda. Beigu beigās arī brālis Zaharija taču nebija nekādi mašīna. Arī viņam mēdz būt skumji un apnicīgi, kad nenotiek tā, kā gribētos.

Viņš paraustīja zvaniņu, kurš bija savienots ar pansionāta ēku, kas atradās mazliet savrup 110 pārējā klostera.

—    Paaiciniet pie manis audzēkni Agnesi!

Nolicis brilles uz galda, plakstus nolaidis, brālis Zaha- 1 rija ieslīga dziedinošajā klusumā. Tad auss saklausīja ašu» meitenes soļus, kas tuvojās no koridoru dziļuma. Viņu pārņēma maigums un aizkustinājums, un skarbā seja pēkšņi kļuva labsirdīga.

6

Ja pieņem, ka jezuītam var būt sirds, tad brāļa Zaharijas sirds mita tieši pansionātā. Ai, viņam patika iziet uz savas draudzes gana celles balkoniņa un noskatīties, kā audzēknes, ģērbušās vienādās, melnās kleitās, stingri iecie- tinātām cepurītēm galvās, svinīgi pastaigājas bargās māsas uzraudzībā. Visas dienas nepatikšanas : — Fidiss ar savām tirgus pļāpām, brālis Filidors un klostera priekšniece ar viņu plītēšanām —, viss nozuda, un sirdi pārņēma harmonija.

Tagad viņa priekšā stāvēja viena no šīm biklajām dvēselēm, kas bija nodota viņa gādībā. Tievās rokas saliktas uz priekšauta, pati bāla — par maz tomēr saules un ^aisa klostera akmens mūros. Skropstas nolaidusi, gaida, ko skolotājs pavēlēs.

Agnese — tā ir viņa mīlule, nav ko slēpt. Viņš, šis jau pusmūža gados, lieliski izdresētais karavīrs rīzā, ne no šā, ne no tā sāka izjust vajadzību rūpēties, ilgoties, par kaut ko skumt.

«Viss ir pīšļi un putekļi!» viņš mēdza meitenēm mācīt. Ikviena no viņām centigi klausījās, un tomēr ikviena bija gatava, līdzko ieskanēsies zvaniņš, sākt lēkāt kā kaza, pļāpāt visādas muļķības… Vienīgi Agnesei aiz piepūles izprast patiesību plaši ieplestajās acīs ielija gaišzils valgums.

Izskaidrodams stundu, brālis Zaharija arvien raudzījās viņai tieši sejā, un meitene ar tikko jaušamu izteiksmes maiņu atbildēja katram viņa vārdam, katrai intonācijai. Tā iemirdzējās gaišāk no līdzjūtības, kad runa bija par Kristus ciešanām, dega naidā, kad viņi runāja par farizeju tiesu. Pat ārpus pansionāta, ņemoties ar saviem garlaicīgajiem aģentiem, brālis Zaharija pēkšņi notvēra sevi, ka domā par Agnesi. Un tad viņa aģents ar izbrīnu pamanīja, ka arvien uzmanīgais un piesardzīgais brālis Zaharija atbild kaut ko pavisam citu.

Un tagad viņa sēž, laikam zīlēdama, kāpēc brālis skolotājs viņu izsaucis. Bet brālis skolotājs tūlīt pats paziņos, ka atradies viņas tēvs un rīt vai parīt viņš to pats atdos šim velnišķīgajam jakobīnim.

Vai patiešām tā ir, ka nedrīkst meiteni noslēpt, nobēdzināt, neatdot tēvam, no kura diez vai meitai būs kāds labums?

Tur grāmatu plauktā atrodas sarkans, ar zeltu bagātīgi izrotāts foliants — grāfienes de Remīzas memuāri. Vajadzīgajā vietā ielikts rožukronis — brālis Zaharija tagad bieži paņem foliantu un pārlasa šo vietu. 1793. gadā, kad Parīzē pārsvaru guva paši trakākie, Arasas dēmons Robes- pjērs pavēlēja izpostīt Parīzes svētās vietas. Pūlis iebruka Svētās Ursulas abatijā, kas atrodas, Dominika ielā (jā, jā, tieši šajā pašā abatijā!). Tur tieši šai laikā no giljotinēša- nas slēpās marķīza de Feijaka ģimene. Marķīzu un viņa laulāto draudzeni tūlīt pat nosūtīja uz ešafotu, bet viņu sešpadsmit gadu veco meitu sankiloti paņēma sev līdzi. Viņa izsniedza tiem ar kausu vīnu no mucas, kas bija uzlikta uz riteņiem …

Cik vēl nav tādu piemēru! Revolūcija nesaudzē savus ienaidniekus, tāpat kā, starp citu, ienaidnieki nesaudzētu revolūciju. Tātad paredzot, ka vēl būs barikādes, lai Agnese labāk ir insurgenta meita nekā baņķiera audžumeita. Beigsies vētra, viss ieies vecajās sliedēs, un brālis Zaharija sameklēs viņu pat ellē. Nemieram nebija iemesla. Agneses sirdī ticība ir stingra, brālis Zaharija par to atbild. Ar dieva palīgu! …

—   Mana māsa, vai tu zini, ka tev kā ikvienam mirstī gajam ir tēvs?

—    Jā, mans augsti godājamais brāli.

—    Tavs tēvs ir dzīvs, viņš atgriezies.

—    Jā, mans brāli.

— Viņš grib ņemt tevi pie sevis, lai tu būtu viņam mierinājums vecumdienās.

•— Esmu gatava to darīt, mans brāli.

Tik aša piekrišana izsita brāli Zahariju mazliet no sliedēm, viņš bija gaidījis vismaz izbrīnu un svārstīšanos, ja ne asaras. Vai tiešām kāds jau bija paguvis viņu sagatavot? …

7

Brīvo laiku Agnese mīlēja pavadīt klostera oranžērijā. Šeit pat bargākajā ziemas salā plauka un novīta ziedi. Brālis Zaharija minēja audzēknēm oranžēriju par dzīvības triumfa piemēru. Ne cilvēks, ne darba rūķis, kam būtu vajadzīgs desmitiem gadu, lai izveidotu kaut vai vienu tamlīdzīgu ziedlapiņu, — bet dievs ar devīgu roku vienā naktī pēc kaut kādas neizdibināmas gribas var likt saplaukt šim fantastiskajam krāšņumam.

Tas bija sen, vēl pirms iestāšanās pansionātā, kādreiz Agnesi aizmirsa aizvest prom no Merifitu tirkīzzilās viesistabas. Bezrūpīgais dzejnieks Lisjēns Šardo de la Tūrs pastāstīja par viduslaikos iemīļoto puķu valodu, kuru izmantojušas karaliene Margo un Marija Antuanete. Šardo de la Tūrs palūdza, lai pagādā ziedus, kalpotāji atnesa vairākus grozus, un dzejnieks sāka viesiem skaidrot šās flirta valodas principus. Katram ziedam bija sava nozīme, piemēram, balta roze nozīmēja — «mīlas nopūtu», tējas roze — «klusēšanu», krizantēma — «es jūs nesaprotu» un tā tālāk. Bet krizantēma kopā ar baltu rozi jau nozīmēja — «kādreiz es jums ticēju …».

Atskanēja atzinīgi izsaucieni, kāds atcerējās, ka dzirdējis par šo valodu, pat mācījies to, bet aizmirsis.

—    Pagaidiet, kungi! Pavingrināsimies, — ierosināja vikonts de Noails. — Es pamēģināšu pirmais, bet jūs, Lisjēn, pārbaudiet un izlabojiet mani. Tātad sākam! Petūnija norāda, ka tas nav vienkāršs pušķis, bet vēstule …

Acu nenovērsdams, viņš raudzījās Agnesē, kas bija paslēpusies aiz krustmātes krēsla. Ne mazākā smaida nemanīja vikonta sejā, kad viņš izvēlējās ziedus un paskaidroja savu izvēli:

—     Koši sarkanā roze nozīmē — «jūs esat manas sirds karaliene». Dzeltenie krokusi — «nesakiet nevienam neko». Gladiola, novietota pušķa vidū, nozīmē, ka tiek nolikta satikšanās, bet izplaukušo ziediņu skaits uz kāta — tieši kurā stundā. Turpretim sarkanajai magonei, kuru es nolieku blakus gladiolai, jāpaskaidro, ka satikšanās notiks šovakar…

—    Tas ir ļoti vienkārši, ļoti vienkārši! — Šardo de la Tūrs iesaucās. — Kungi, vai jūs visi sapratāt?

—    Bet vai jūs labi sapratāt? — vikonts de Noails uzrunāja Agnesi, kas slēpās aiz krēsla, tikko valdīdama satraukumu. — Vai jūs sapratāt, ko runā ziedi?

Agnese pietrūkās kājās un aizskrēja prom, visiem smejoties.

Pēc tam notika šis neveiksmīgais bildinājums, aizbraukšana uz klosteri… Viss bija tik negaidīti, nesaprotami.

Abatijā vienmēr grozījās melnīgsnējs skuķis, mākslīgo puķu meistara meita. Te viņa atnesa gatavas vītnes baznīcas greznošanai, te paņēma oranžērijā pašus spilgtākos ziedus «paraugam». Tā kā pansionātam ar «pasauli» nebija brīvu sakaru, tad skuķis audzēknēm noderēja arī par slepeno pastu. Par konfekti vai pāris santīmiem viņa bija ar mieru aiznest zīmīti vai kaut ko nopirkt modes preču veikalos. Brālis Zaharija viņu cieta kā neizbēgamu ļaunumu.

Kādu dienu skuķis, ogļu melnajām acīm mirdzot, pieskrēja pie Agneses.

—    Vai tavs uzvārds ir Rišardjē?

Izvilkusi no somas tīstokli, meitene attaisīja vaļā mitrās lupatas un izņēma puķu pušķi. Vārdiem pateica tikai vienu teikumu: «Baznīcā, pie Svētās Ursulas kapenes labajā stūrī.» Agnese sāka apskatīt pušķi… Tā bija! Dzeltenā petūnija, tvīkstošā roze, brīnišķīgie krokusi, lepnā gladiola, viens, divi, trīs, četri, pieci, seši ziediņi, un magone — tas nozīmē, ka satikšanās notiks šovakar.

Agnese visu dienu staigāja kā apreibusi, reizēm viņu pārņēma karstums, reizēm kratīja drebuļi. Beidzot sadūšojās un nolēma visu izstāstīt brālim Zaharijam, bet viņa, kā par spīti, nebija. Pulksten sešos, no uztraukuma pilnīgi beigta, novājējusi un pat (cik nu paguva ieskatīties spoguli) kļuvusi neglītāka, Agnese stāvēja pie Svētās Ursulas kapenes. Bija svētki, baznīca bija stāvgrūdām pilna ar dievlūdzējiem.

Pamazām Agneses noliektais pakausis sāka just dīvainas trīsas, cauri korāļu un fūgu skaņām viņa izdzirdēja čukstus — kā elpas vilcienus: «Iznāciet klusītiņām ārā no baznīcas, pie durvim gaida zirgi, Aržanteijas kirē ir ar mieru mūs tūlīt salaulāt. ..»

Runātājs pieskārās viņas elkonim. Agnese pretojās, bet juta, ka tūlīt, tūlīt padosies. Tas pavilka viņu stiprāk. Dievlūdzēji sāka pukoties, klepot, skatīties atpakaļ. Agnese arvien vēl vilcinājās, līdz vērīgais brālis Zaharija no kanceles sāka pievērst uzmanību aizdomīgajai kņadai pie kapenes un devās turp. Aicinātājam cits nekas neatlika kā pazust.

Kopš tā notikuma bija aizritējis ilgs laiks. Sākās karš. kuru Agnese uztvēra kaut ka vienaldzīgi, lai gan klosterī notika lieli stridi. Ciemodamās reizēm Meriiita namā, viņa no sarunām saprata, ka vikonts de Noails laikam saņemts gūstā, un meitene sāka vakara lūgšanās pieminēt viņa vārdu.

Dienā nebija laika daudz prātot — stundas, lūgšanas, oranžērija. Bet naktīs viņu mocīja murgi, apņēma draudīga krēsla, māca neizprotamas šausmas. Kliegt, raudāt, sūdzēties? Bet kam? Pēc jezuītu pedagoģijas likumiem meklēt draudzenes nebija atļauts.

Pirms dažām dienām pie viņas atkal bija pienācis melnīgsnējais skuķis, puķu meistara meita. Kopš pirmskara dienām viņa bija stipri izaugusi, deguns kļuvis smailāks, acis — spridzīgākas.

—    Tu nebaidies, nebaidies — tevi taču sauc par Agnesi, uzvārds Rišardjē?

Saņēmusi apstiprinošu atbildi, meitene padižojās:

—    Re, cik man laba atmiņa, es visas atceros, kurām nesu puķes. Bet tu no manis nebaidies!

—    Es nebaidos, — Agnese mierīgi atbildēja.

Un meitene pastāstīja, ka atradies viņas — Agneses tēvs, viņš bijis katorgā, tagad prasa meitu no Jaunajiem Merifitiem atpakaļ, un, lai gan tie slēpj un visādi atrunājas, viņš meitu tiem atņems. Otrā dienā brālis Zaharija Agnesei paziņoja, ka viņa atstāj klosteri.

Atvadīdamās no abatijas, Agnese neaizmirsa apstaigāt visas mūķenes un audzinātājas, palūgt piedošanu, ja būtu kaut kā pāri darījusi, un tās skuma, ka tik lēnprātīga meitene atstāj klosteri. Citas līdzjūtīgi apvaicājās: bet kā tad ar Merifita mantojumu? Taču Agnese par to nedomāja.

Un tā nu, turot rokā nelielu ceļa somu, viņa iznāca klostera vārtu priekšā. Tur sēdēja tie, kuri gribēja piekļūt pie klostera priekšnieces, kuri cerēja, ka viņus izdziedinās svētās Ursulas pīšļi. Agnese skatījās cilvēku pūlī un pie sevis izlēma — tas būs. Visjocīgākais, vissirmākais un krunkainākais, viss tāds pelēcīgs, it kā būtu apkaisīts ar gružiem…

Agnese bija uzminējusi — tieši tas piecēlās un nāca viņai pretī.

8

Dakteris Virubovs neko nežēloja saviem ievainotajiem. Ne velti labā slava par krievu hospitāli bija izplatījusies pa visu Parīzi. Virubovs pat aicināja uz palātām daiļlasī- tājus, māksliniekus, mūziķus, pats lasīja lekcijas. Garlaicība, viņš teica, neveicina brūču aizdzīšanu.

Taču politiku viņš cītīgi dzina ārā no hospitāļa sienām, bet dedzīgajiem frančiem tas šķita ļaunāk par visu. Viņi labāk bija ar mieru iztikt bez maizes, lai tikai ļautu parunāt par pamiera slēgšanu vai par nākamajām nacionālās sapulces vēlēšanām. Virubovs pat avīzes lasīt aizliedza, aģitatorus pāri slieksnim nelaida.

Neretins bija iemantojis daktera simpātijas tieši tāpēc, ka izturējās pilnīgi vienaldzīgi pret Rātsnama jaunumiem un nepiedalījās strīdos, kurš labāks — Fēlikss Piā vai Ogists Blankī. Starp citu, arī pret Neretinu dakteris izturējās mazliet augstprātīgi, izvaicādams par dzīvi, pasmīnēja.

—     Nu, kas jūs dzina uz šo apdullušo Parīzi? Būtu sēdējis savā Mcenskā, būtu beigu beigās kļuvis par apriņķa priekšnieku!

Neretins neņēma ļaunā. Viņš centās nedomāt par to, ka tuvojas diena, kad vajadzēs atstāt šo saulaino namu. Reizē ar izveseļošanos viņu arvien stiprāk pārņēma darbības alkas, kaut kāds fizisks esamības prieks. Vēl jo vairāk tāpēc, ka dārzā aiz loga februāra saule spīdēja arvien spožāk.

Katru dienu viņš skaitīja pulksteņa sitienus, līdz tas beigs, rādītāji nostāsies noteiktajās vietās un kļūs dzirdami viegli, meitenīgi soļi.

—    Labdien, mani slimnieki, — kā gulējāt?

Par atbildi atskanēs jūsmīgs balsu koris:

—    O, labdien, māsiņa Marija!

Neretins laikam savu mūžu nebija saticis tādu cilvēku, kas būtu tik enerģijas pārpilns. Viņa bija kā putns sprostā,, kurš nevar mierīgi notupēt uz kārtiņas, — lido te augšā, te lejā, te sāņus, te atkal augšā. Tomēr ikviena viņas kustība bija pārdomāta, apsvērta un reizē gracioza. Te viņa vārīja instrumentus, te plūkāja šarpiju, te, uzacis sarau- kusi, kādam diktējot, rakstīja vēstuli.

Gulēdams vai sēdēdams puszvijus, Neretins ne acu ne novērsa no viņas, cenzdamies fiksēt Marijas tēlu atmiņā kā fotogrāfijas platē, uz mūžu paņemt to līdzi tam tukšajam laikam, kad viņas atkal vairs nebūs līdzās, bet būs pretīgais numurs Obisona hotelī, tabakas dūmi līdz elpas trūkumam un rūgtums …

Taču Marija izturējās pret Neretinu laipni, izpildīja viņa vēlēšanās bez ierunām (un kādas gan Neretinam varēja būt īpašas vēlēšanās!), bet itin nemaz neizcēla viņu starp pārējiem. Neretins gaidīja — viņai taču vajadzēja kādreiz sākt runāt par to šāvienu kafejnīcā «Bābele» vai vismaz kaut kādā veidā sevi atklāt? Nu viņš jau juta nevis ziņkāri, bet bailes — pateiks viņa kādu asu vārdu — un izzudīs burvīgums uz visiem laikiem …

Hospitālī bija Neretinam kāds nepatīkams tips — Rauls Rigo, tas pats students, kas toreiz kafejnīcā «Bābele» mēģināja izdarīt izmeklēšanu. Starp citu, pats Rigo par to nekad nerunāja, bet vienkārši likās Neretinu neievērojam. Neretinam viss pie viņa riebās: pašpārliecinātais runas veids, augstprātīgi uzliktais pensnejs, arvien izspūrusī bārda. Sevišķi kaitināja viņa izaicinošās sarunas ar Mariju. Ak dievs, kā Neretins sasprindzināja dzirdi, kad līdz viņa ausīm atlidoja šo dusmīgo sarunu fragmenti!

—    Jūsu Bakuņins un Ņečajevs — tas nav nekas cits kā bērnu spēlīte, puiciskums, mana mīļā! Revolūcija — tā ir zinātne …

—     Dārgais Rigo, vai jūs gribat teikt, ka jūsu Blankī nekad nav organizējis sazvērestības, nav nodarbojies ar teroru?

—     Jā, bet viņš un mēs kopā ar viņu esam rūgti samaksājuši par šīm spēlītēm. Jūs smejaties, ka es sevi saucu par revolūcijas prokuroru, bet to taču man Blankī tā pareģoja. Blakus nedziestošai ticībai, ka nāks uzvara, viņam vēl ir prasme rast ceļu uz cilvēku sirdīm, kaldināt revolūciju pamazītiņām. Tas nav tā — plaukš! — un gatavs.

—    Kāpēc gan tādā gadījumā, pilsoni prokuror, jūs nesēžat Tiesu pils augstajā krēslā, bet liekat dēles un operējat apendicītus?

—     Un kāpēc gan jūs, mana mīļā, sēžat šeit siltumā un ērtībās, bet neatrodaties kaut kur Trubeckoja bastionā vai Vijuiskas cietoksnī, kur jau sapuvuši simtiem jūsu biedru?

Marija pēc tādām sarunām staigāja, kā ar ūdeni aplieta, bet Neretins bija gatavs saplosīt ienīsto Rigo.

Reizēm Marija divas trīs dienas vispār nerunāja ar Rigo, un tas atspēlējās par to Virubovam.

—    Mans mīļais dakter, pienāks diena, un es ar prieku nosūtīšu jūs uz giljotīnu.

Virubovs rūpīgi mazgāja rokas, gatavodamies operācijai, un atbildēja pavisam mierīgi:

—    Jūs taču esat bērns, jūs esat pieaudzis, nenosvērts puika! Visādā veidā jūs atdarināt Robespjēru — pat ar gaitu, pat ar pārāk rūpīgi kopto uzvalku. Jūs varētu kļūt par lielisku advokātu vai kārtīgu ķirurgu. Es jums kategoriski pasaku: jūs izpostīsiet savu dzīvi, atņemsiet tūkstošiem dzīvību — un kas no ta mainīsies? Itin ne-kas!

Rigo gavilēja:

—    Re, kā jūs pārkāpāt savu principu, sākāt runāt par politiku!

Apveltījis viņu ar iecietīgu skatienu, dakteris apsolīja:

—    Es izsaukšu jūs uz dueli!

—    Neizsauksiet vis, kur nu jūs! Jūs taču esat ve-ģe-tā- rietis!

Mariju arī šīs sarunas uztrauca, kaut gan viņa tajās nepiedalījās. Bija tikai dzirdams, kā nošķindēja lancetes, kas viņai nokrita uz grīdas.

Un Neretins domāja: nabadzīte, vientuļa stāv dzīves jūrā, nekrietnā Ņečajeva savaldzināta un pamesta. Tēvocis senators kādreiz Pēterburgā bija apgalvojis: nihilisti visi ir neveiksminieki, bet, līdzko liktenis viņiem uzsmaida, gaužām priecīgi 110 savām revolucionārajām izdarībām novēršas. Sirds dziļumos modās dīvaina ticība tam, ka vajag tikai viņai piedāvāt bezrūpību, Mcenskas nama zelta klusumu …

Kādu dienu Rigo neieradās darbā. Aiz hospitāļa sienām klusi risinājās kaut kādi notikumi. Caur dārza režģoto sētu varēja redzēt skrējām cilvēkus, bija dzirdama strauja apšaudīšanās. Vakara avīzes vēstīja par blankistu jaunu un atkal neveiksmīgu mēģinājumu izdarīt apvērsumu.

Vairāki virsnieki — sazvērnieki bija nošauti, daudzi apcietināti. Tāpat tika ziņots, ka Rauls Rigo vai nu kritis, vai aizbēdzis.

Ievainotie noskuma. Viņi mīlēja tiešo un atklāto studentu. Bet dakteris Virubovs ieslēdzās savā dzīvoklī antre- solā un atcēla šai dienā visas operācijas. Marija atnāca uz nakts dežūru ar bālu un saspringtu seju.

Viņa apsēdās istabā, kur gulēja Neretins: tur bija galds, pie kura rakstīja slimības vēstures. Tumsa cieši ieskāva naktslampiņas gaismas dzelteno loku. Neretins, acu nenovērsdams, skatījās uz Marijas noliekto galvu ar gaisīgajām matu cirtām. Sienas pulkstenis steidzās, tikšķēja aizvilkdamies, bet nakts vilkās lēni. Klusi pukstēja sirds.

Pēkšņi Marija piecēlās un pagriezās pret Neretinu.

—    Paklausieties, Neretin, — kāpēc jūs negujat? Jūs ar acīm esat man izurbies gluži vai cauri. Vai jūs domājat, ka to nejūt? Jāguļ!

Neretins neatbildēja, bet arī nenovērsa skatienu. Pēkšņi viņa atmiņā kaut kas atplaiksnīja. Marijas dusmīgi sarauktās uzacis, viņas nemierīgā poza, balss dzedrais tembrs — ak dievs, kaut kad tas jau bija dzirdēts, sen, sen! Atmiņā uzpeld izplūdis siluets, vēl mirklis — un tas iegūst stingrākas kontūras, kļūst jaušamāks… Nē, izgaist!

Tad atkal konkretizējās, uz mirkli saplūda ar Marijas seju. Nu jā, protams, kā gan Neretins to agrāk nebija iedomājies! Tas taču ir viņš — tas tālais, aizmirstais un reizē neaizmirstais … Pirms Neretins paguva visu labi pārdomāt, viņa lūpas izrunāja:

—    Jūs esat Ivaniščeva māsa, viņš man par jums stāstīja …

Marija atkāpās ēnā.

—    Jūs kļūdāties… Es esmu grāfiene Voiņicka, mana pase … Tā atrodas pie daktera …

Tad pēkšņi paspēra dažus soļus uz priekšu, sapurināja apcirpto galvu.

—    Ak, vai tagad tas viss naV vienalga!

Aizklājusi lampiņu ar roku, viņa pienesa to pie Neretina galvgaļa.

—    Ko jūs skatāties tik cieši, it kā gribētu redzēt man cauri? Tā jūs, cienītais kungs, vajadzētu apbrīnot! Jums jāzina: Gurijs aizgāja bojā, noslīka āliņģī, glābjot biedru.

Tagad jau laikam nav vairs arī Rigo. Bet jūs, jūs vēl uzdrošināties dzīvot!

Neretins pacēlās mazliet no spilvena pretī, gribēja teikt: te es esmu un nekustos, šaujiet, nogaliniet, nu, ņemiet manu dzīvību, ja tā jums vajadzīga!

Bet viņa atvirzījās tālāk, lampiņas līganā gaisma pārvērta viņas seju traģiskā maskā.

—     Kā žēlsirdīgajai māsai man ir pienākums… Lai! Bet kā cilvēks es vairs nevaru klusēt! Nedomājiet, ka es šāvu aiz personiskas atriebības, man jums tas jāpasaka, citādi pašai nebūs miera. Ne māmuļas un brāļa piemiņa, nē, lai dievs jūs soda! Bet jūs esat ienaidnieks, es zvērēju jus iznīcināt, lai jūs nevienu vairs nenodotu.

Stiprs klepus nejāva viņai pateikt visu līdz galam. Tad iestājās skanīgs klusums. Marijai atgriezās viņas parastais zobgalīgais miers.

—    Nu, ko tad vēl? Es esmu sevi atklājusi. Sauciet policiju, kamēr nav par vēlu, nododiet…

—     Nē! — izmisīgi atkārtoja Neretins. — Nē, nē …

—     Kāpēc tad ne! — Marija viņu izsmēja. — Šodien to tik viegli izdarīt, jūs jau spējat staigāt, bet rīt es varu nozust… Tagad taču noslēgts pamiers, var izbraukt no Parīzes.

—     Marija Vasiļjevna! — Nerptins ar visu augumu pacēlās no spilveniem, viņa saites noslīdēja. — Atstājiet savus nihilistus! Kas jūs gaida? Ešafots, negods, cietumi… Es godīgi piedāvāju jums sirdi un roku. Es sadabūšu tīru pasi… Atgriešanās mājās, dzimtās puses mēness …

Marija iesita Neretinam pa muti. Balss viņai aprāvās, viņa nevarēja dabūt vārdus pār lūpām. Zobi aiz naida un nicinājuma sakodās.

—     Jūs taču esat riebeklis! Riebeklis! Kā jūs gan iedrošināties pat domās… «Dzimtās puses mēness»! Ak, cik tas viss ir nekrietni! Nu kāpēc, kāpēc tā? …

—    Tāpēc, ka es jūs mīlu! — Neretins izgrūda un atlaidās atpakaļ gultā.

Marija nolika lampiņu uz galda, ilgi klausījās krākšanā, kas nāca no blakus palātas, un beidzot pateica:

—     Nu zināt, tas viss jau ir Dimā gaumē!

Un viņa iesmējās — ne aizvainoti, bet kaut kā skumji — un izgāja koridorā.

Pavasaris tomēr tuvojās, pa atvērtajiem vēdlodziņiem vējš nesa iekšā kūstoša sniega smaržu un putnu čivināšanu. Marija joprojām nāca uz hospitāli, tiesa, pie Neretina jau gandrīz vairs nepiegāja, sūtīja sanitārus.

Kādreiz pievakarē tie, kas pastaigājās pa vestibilu, sāka saukt:

—    O, kas pie mums atnācis! Mūsu dziesminieks Potjē! Mūsu mīļais vecais Po-Po!

Bija noticis tā, ka ievainotie nolēma Virubovu apvest ap stūri. Viņi aizsūtīja uz Internacionāles sekciju lūgumu, lai pie viņiem atnāk Ežēns Potjē. Un pret to Virubovs nevarēja iebilst — Potjē taču bija mākslinieks, nevis aģitators. Pats sacer dziesmas, pats dzied, pats pavada sevi uz ģitāras.

Vecais Po-Po sāka koncerta ar savu iemīļoto dziesmu vēl kopš četrdesmit astotā gada. Tā saucās «Ķiršu laiks», un to bija sacerējis viņa draugs, arī strādnieku dzejnieks, Klemāns:

Kad pienāks laiks un dārzā ķirši kvēlos, Ar lakstīgalu kopā svilpos strazds . ..

Pēc tam dziedāja Beranžē, dziedāja Diponu, dziedāja paša sacerētas dziesmas — «Ubagzēns», «Streiks», «Revolūcija ir dzīva». Ievainotie kļuva satraukti, skaļi diskutēja, ved kaut vai tūlīt pie urnām balsot pret Tjēru. Bet Potjē, bērnišķīgajām, rāmajām acīm mirdzot, apstaigāja palātas, jokoja, viņa ģitāra skanēja bez apstājas.

Potjē pazina Neretinu, apsēdās pie viņa uz gultas malas atvilkt elpu. Neretins paņēma viņa ģitāru.

—    Vai jūs spēlējat? — Potjē ieinteresējās.

—    Nē-ē, jums ir sešas stigas, bet krieviem ģitārai — septiņas stīgas. Un arī pirksti vēl slikti klausa.

Bet visi sāka lūgt, lai viņš nospēlē kaut ko savu, krievisku. Tai mirklī Neretina skatiens. sastapās ar Marijas acīm, viņa stāvēja ievainoto vidū un svešatnīgi vēsi, ar saspringtu ziņkāri raudzījās Neretinā. Neretinu pārņēma satraukums, un viņš pēkšņi izšķīrās.

Jel pagājību nemodini, No tās es šķirts, No tās es šķirts…

Viņš nedziedaja, bet izrunaja vārdus ģitāras kluso strink- šķu pavadījumā.

Viss pagājis — tu taču zini, — Bet nezin sirds, Bet nezin sirds …

Tur tālu, aiz februāra sniegiem, bija klusā Mcenska, kur kovārņi jau pavasarīgi ķērc vecajos zvanu torņos. Kas zina, vai vēl kādreiz atgriezīsimies tur, kur mīt nerimtīga sāpe un nepiepildīta laime? Varbūt patiešām dzīve beidzas, nekam nevajadzīga, izkaisīta apkārt pa pasauli?

Tavs acu skatiens, kairi kaistošs, Man pretī mirdz. Man pretī mirdz…

Koridors pilns ar cilvēkiem, Virubovs sakrustojis rokas, māsas apklusušas, ievainotie — cits apsējos, cits ieģipsēts. Dzirdams, kā attālajā virtuvē dzied circenltis un retumis nopūšas kāds, kuru līdz asarām aizkustinājušas nesaprotamās valodas skaņas un ģitāras klusie, skumjie strinkšķi.

Ak, mīlas sapni, sapni skaisto.

Vēl atmin sirds,

Vēl atmin sirds.

Neretins cenšas ielikt dziesmā visu sāpi, visu gadiem krājušos vientulību, viņš ierauga Marijas skatienā neizpratni un ar Jaunu prieku domā: zini, zini, tu, pēc Cerni- ševska un Dobrojubova idejām audzinātā, zini, ka ļaundaris — nav tikai ļaundaris, ka nelietis — nav tikai nelietis!

Ak, mīlas sapni, sapni skaisto, Lai aizmirst sirds, Lai aizmirst sirds!

Ja tev krūtīs nav tikai koka klucis, tad saproti mani, saproti! Palīdzi man tu, mana bēda, mans liktenis! …

PIEKTĀ nodala

NAKTS PIRMS BRĪVĪBAS

1

Vīrs Panteona violetā kupola šūpojās saulē sasilušais gaiss. Strautiņi dzirkstīja, griezdamies virpuļos, un katrā no tiem sijājās pavasara saule.

Neretins ar sainīti rokās gurdeni vilkās pa bulvāri, no spilgtās gaismas miegdams acis. Kurp tagad lai iet? Ārsts lika vēl pagulēt. Tātad uz numuru, uz Obisona hoteli? Pa- sarg dievs, gan pagūs, izgulēsies! Varbūt uz Dominika ielu, uz ursuliešu abatiju? Neretins pakratīja galvu, it kā atvairīdams murgus.

Ripoja divstāvu omnibuss, kleperi tripšināja sīkā riksī, kučieris izmisīgi zvanīja vienā zvanīšanā. Gājēji pašķīrās, dodami ceļu. «Tamplas priekšpilsēta,» Neretins automātiski izlasīja. Tamplas priekšpilsētā ir Korderī laukums,

tur internacionāles ēkā sēž Varlēns — tā sacīja hospitāli. Neretins uzlēca uz omnibusa kāpnēm.

No imperiāla — no sēdvietām, kas ierīkotas uz omnibusa jumta, — labi varēja novērot pavasarīgo kņadu pilsētā. Tur izpeldēja Tiesu pils ēka, citur jauca nost barikādes, noņēma no vitrāžām aizsargvairogus. Puišeji dzenāja pa bruģi skārda patronu kārbu. Drūzmējās sievietes ar pārtikas groziņiem.

Tīrbigo ielā no redakcijas izskrēja zēni ar jaunāko ziņu izlaidumu: «Nacionālā sapulce sasaukta Bordo! Par valdības galvu ievēlēts Tjērs! Ādolfs Tjērs — valdības galva!»

Viss omnibuss lasīja avīzes un bija neapmierināts: «Tas punduris, karaļu sulainis, par premjerministru? Nu, pilsoņi, tagad mums kapitulanti uzsēdīsies uz kakla!»

Ēka Korderī laukumā ar satraukto ļaužu pūli, ar mitraijēzēm un vējā jautri plandošajiem, sarkanajiem karogiem kaut kādā veidā atgādināja fregati, kas traucas pa viļņiem. Ieraudzījuši Nacionālās gvardes kapteiņa mundieri un pārsieto roku, sargkareivji Neretinu militāri sveicināja un pat neprasīja paroli. Iekšējā pagalmā, piebūvē, Neretinam parādīja beletāžu, kur stiklotu durvju priekšā snauda večuks — sargs.

Zālē Varlēns vadīja sēdi. Ieraudzījis durvīs Neretinu, viņš aicināja to ienākt.

—    Pilsoņi, tas ir mūsu virsnieks, ko smagi ievainoja pie Buživalas.

Ar Neretinu apsveicinājās, pasniedza viņam krēslu. Ieskatījies vērīgāk, viņš ieraudzīja pazīstamus. Tur bija Zurds ar melno bārdu un šausmīgi dusmīgo izskatu, mūžam kustīgais Frankels ar kumpo degunu. Tribīnē stāvēja Ogists Seraijē ar rūtaino lakatiņu ap kaklu. Viņa parastajai atturībai lauzās cauri manāms svinīgums. Kā gan ne — viņš ziņoja par vēstulēm, kas beidzot saņemtas no Londonas!

—     Kā jau varēja gaidīt, Internacionāles Ģenerālpadome, atzinusi Parīzes sekciju Federālās padomes politiku visumā par pareizu, nosoda mūsu atrautību no citām revolucionārām grupām. Kaujas partija tā arī nav radīta, gluži otrādi — sekcijas ir saskaldītas … Kur tālāk …

—    Ko tad ieteic Markss? — Frankels viņu pārtrauca.

—     Viņš saka — buržuāziskā valdība esot pietiekami sevi atmaskojusi ar kaunpilno kapitulāciju. Masas nākušas pie atziņas par Komūnas kā revolucionāras varas nepieciešamību. Ja Internacionāle Parīzē to neņems vērā, tā ies bojā kā politisks spēks. Tātad vajadzīgs viens …

Seraijē paskatījās uz stiklotajām durvīm, aiz kurām bija redzams snaudošais sargs.

—    Jāņem vara.

—    Ņemt varu! … — zālē iešalcās. — Redzat, pats Markss … Nē, jau ziemā .. .

—    Lai izsakās vadība! — no pēdējām rindām atskanēja kliedziens.

—     «Vadība!» — Frankels iesaucās, viņa acis mefistofe- liski iemirdzējās. — Tolēns aizbēdzis pie Tjēra, Varlēns klusē, kopš rudens mēs neesam no viņa dzirdējuši neko konkrētu . ..

Varlēns paraustīja plecus, ieklepojās, noglaudīja bārdu.

—    Nāc priekšā, Varlēn! — zāle pieprasīja. — Runā!

Varlēns piecēlās, un visi apklusa. Ar izteiksmīgu žestu

viņš norādīja uz loga pusi.

—    Tagad mūsu vārdā runās trīssimt tūkstošu Nacionālās gvardes durkļu! Tā ir tāda balss, kuru dzirdēs pat kurlie. Kopš rudens, tu saki. Tieši kopš rudens mēs arī nodarbojāmies ar to, ka kaldinājām šo balsi. Tagad mēs to liekam revolūcijas svaru kausā …

—    Nacionālā gvarde, — Seraijē iebilda, — tā tomēr nav politiska partija.

—    Bet tā ir spēks! Disciplinēti, apbruņoti, pieredzes bagāti proletāriski bataljoni…

Frankels atkal pietrūkās kājās, nejaudams izrunāt līdz galam.

—    Nedrīkst aizstāt Internacionāli ar bataljoniem, kaut arī tie būtu proletāriski! Tur taču virsnieki ir visdažādākie rant jē, veikalnieki, kaut kādi advokāti, žurnālisti… Ko tad tu, Varlēn? Gribi strādnieku brālību izšķīdināt sīkbur- žuāzijas purvā?

—    Nē, es cīnos par to pašu vienību, kuru visu laiku prasa Markss. Bet vienība nav meklējama kuluāru darījumos pēc tipa — blankisti plus Internacionāle vai Internacionāle plus jakobīņi. Vienība — tā ir Nacionālā gvarde, ko izveidojuši, izlolojuši revolucionāri ar dažādiem uzskatiem, tomēr tiecoties pēc viena — Komūnas. 2ēl, ka vēstulēs, kuras saņēmis Seraijē, Markss neko nerunā par Nacionālo gvardi. Bet es esmu pārliecināts, ja viņš būtu par to pareizi informēts, viņš ar abām rokām balsotu par mūsu lozungiem: neizdot Tjēram lielgabalus! Neatlaist Nacionālo gvardi! Un vēl viena lieta … — Varlēns pacēla plaukstu, apklusinādams pieaugošo neapmierinātību. — Es tomēr mazliet pazīstu mūsu Mori un pat šinī brīdī it kā dzirdu viņa aprobējošo balsi: «Internacionālei nekavējoties jāpārņem savās rokās Parīzes Nacionālās gvardes vadība!»

—    Un kā tad ar varu? — Frankels dzēlīgi iejautājās. — Tu atkal tur kaut kā izgrozies attiecībā uz varas saņemšanu.

Varlēns brīdi klusēja, svaidīdams zīmuli uz vadmalas galdauta.

—     Bet vai tad tāpat nav skaidrs, ka Nacionālā gvarde — tas ir vienīgais reālais spēks, kas spējīgs saņemt varu?

Visi žestikulēdami pietrūkās kājās — vieni sajūsmā, citi protestēdami. «Ekspansīvie franči!» Neretins nodomāja. Seraijē paņēma no Varlēna zvaniņu un zvanīja, mēģinādams atjaunot klusumu.

Frankels šoreiz pacietīgi nogaidīja, kamēr aprimst kaislības, pēc tam pārliecās pāri visam galdam pie Varlēna.

—    Tu esi zaudējis visu šķirisko principialitāti, biedri. Tu jau uzskati Internacionāli par kaut kādu piedēkli pie saviem bataljoniem. Tepat ir piemērs — lai piedod man ievainotais pilsonis virsnieks! — tikko tu viņu uzaicināji piedalīties mūsu sēdē, bet viņš droši vien nav pat Internacionāles loceklis.

Uzmanīgais Varlēns ievēroja, ka Neretina seja piesarkst. Izmantodams savas priekšsēdētāja tiesības, viņš paziņoja starpbrīdi. Visi piecēlās, aizpīpēja, bet strīdi turpinājās.

Varlēns piegāja pie Neretina, paspieda roku, apvaicājās par veselību. Viņš gribētu parunāties … Lieta tāda, ka Varlēns tagad būs Joti, loti aizņemts Internacionālē, bez tam ari Nacionālās gvardes CK. Viņš gribētu nodot bataljona komandēšanu Neretinam …

—    BetDivāls?

—     Ko nu Divāls … Lai gan viņš izstudējis visādus tur Vobānus un Klauzevicus, tomēr… — Varlēns pasmaidīja mazliet šķelmīgi. — Ari es taču, piemēram, esmu pētījis Ādamu Smitu un Rikardo, bet par politekonomijas profesoru, kā redzi, neesmu kļuvis… Bet mūs gaida nopietns darbs! Tātad uz redzēšanos štābā!

Kad sēde atkal atsākās no jauna, Frankels jautāja:

—    Vai tas nebija tas pats krievs, par kuru brīdināja pilsone Marija?

Varlēns apstiprinaja, ka tieši tas. Frankels skaļi iesmējās, it kā uzsvērdams: redziet nu!

— Draugi! — Varlēna acīs iemirdzējās īpašs pārliecības spēks. — Es neticu apvainojumiem, kas izvirzīti pret Neretinu, es viņu redzēju kaujā. Viņš nesaudzēja savu dzīvību mūsu lietas labā, kaut gan varēja ir degunu nebāzt ārā. Bet, lai pat būtu tā, ja mēs būsim tik izvēlīgi, ar ko mēs celsim sociālismu? Vai jūs domājat, ka otrā dienā pēc revolūcijas jaunās sabiedrības locekļi izrādīsies balti kā sniegs, kā tīras papīra lapas? Ai nē, jūs saņemsiet zagļus, ubagus, diedelētājus, prostitūtas, klaidoņus, spiegus, dzērājus, liekēžus — miljonus nelaimīgo, kurus sakropļojusi buržuāziskā iekārta. Kur gan tos visus lai liek? Nogalināt? Vai arī sabāzt cietumos, lai avis atšķirtu no āžiem? Bet sociālisms taču, biedri, nav tikai uzraksts karogos, vispirmām kārtām tas ir ikviena dzīva cilvēka liktenis, viņa personiskā, viņa individuālā laime, kas harmoniski saplūst ar visas sabiedrības laimi. Mums jāsaglabā sociālismam ikviens cilvēks! Bet paši ieiesim sociālismā ar atvērtām sirdīm! Aizdomīgums, savrupība, noslēgtība, slepenība, vispārēja neuzticība — tas nav sociālisms. Pierādiet man pretējo, un es pirmais paziņošu — tāds sociālisms man nav vajadzīgs!

Un tad iestājās tas īpašais klusums, kad visi klātesošie, lai nu cik viņu tur bija, līdz pēdējam sasprindzināja prātus un sirdis, lai nonāktu pie kaut kādas vienas — un reizē vienīgās — patiesības.

— Un tomēr… — Ogists Seraijē sacīja, zvaniņš, sažņaugts viņa saujā, klusi tikšķēja. — Un tomēr mēs kaut ko nedarām pareizi.

2

Vakarā Varlēns un 2urds iegriezās kafejnīcā «Bābele» iedzert pa kausiņam alus. Brīvu vietu nebija; līdzko kāds piecēlās, tā viņa krēslu tūlīt aizņēma. Vakara avīzes nupat kā ziņoja no Bordo, ka Nacionālā sapulce nolēmusi atcelt īres maksas pagarinājumu, kas bija ievests kara laikā.

Pagrabiņš dūca. Uzņēmīgais šansonu dziedātājs ar ģitāru turpat uz vietas sacerēja kuplejas un uzkāpa uz bufetes letes.

Valdnieks cits ar citu karo, Strādniekiem, kas viņus baro, Tikai dunkas tiek. Atkal jāiet maksāt īri, Mēs 110 naudas esam tīri — Telāpi tik pārpaliek.

Viņš dziedāja, stīgas strinkšķinādams, tik nopietni, it kā pasludinādams oficiālu dekrētu:

Ņemot vērā to, ka mazie vīri Nespēj maksāt augsto īri, Namu īpašnieks lai meklē savā ķešā, Tad jau nepaliks viņš bešā!

Kupleju pavadīja apdullinoši smiekli, un dziedātāja cepurē bira naudas gabali. Ieraudzījusi Varlēnu un Zurdu spraucamies garām galdiņiem, publika kliedza:

—    Ei, internacionālisti, kad gan būs tā jūsu Komūna?

Pieskrēja klāt Rišardjē un pavilka Varlēnu aiz elkoņa.

—           Nāciet pie mums, pie mūsu galdiņa! Mēs jums atradīsim vietiņu .. . Arī tu, pilsoni Zurd.

Tur sēdēja Mišo tēvs ar rūpīgi sasukātām lauvas krēpēm un gluži jauniņa blondīne. Meiteni, acīm redzot, bija galīgi apdullinājusi slavenās kafejnīcas «Bābele» kņada un juceklis.

—           Kā Mišo māmuļai ar veselību? — Varlēns jautāja apsēzdamies. — Vēl arvien sēro, nabadzīte, par mazo? Tāda nelaime, ka nezini, kā palīdzēt.

—           Ek! — Mišo tēvs bezcerīgi atmeta ar roku. — Tagad zūd arī otrs dēls.

—    Kā tā?

—          Vecākais, Antuāns, kurš strādā rūpnīcā pie Evrāra … Kaut kā biju viņu no acīm izlaidis.

—    Ko tad viņš dara, skandālus rīko, vai?

—           Paldies dievam, to gan ne .. . Bet no visiem šķiras nost, visus izsmej. Apgalvo, ka no mūsu darīšanas pagaidām nekas neesot redzams. Piedod, Varlēn, bet puisis netaupa arī tevi…

Galīgi nosvīdis viesmīlis atnesa astoņus kausiņus alus, samaucis abas rokas pirkstos. Varlēns iedzēra dažus malkus, pabungoja ar pirkstiem pa galdu un iegrima uz brīdi pārdomās.

—    Iespējams, ka viņam taisnība, iespējams …

Rišardjē paraustīja Varlēnu aiz piedurknes, pievērsdams

uzmanību.

—    Varlēn, man meita atradās. Atceries — es tev stāstīju? Tā ir viņa — Agnese.

—    Ļoti patīkami, — Varlēns izklaidīgi teica.

Agnese piecēlās un burzmā mēģināja iztaisīt reveransu. Zurds, kas līdz šim bija sēdējis nesatricināmi mierīgs — ogju melnā bārda piešķīra viņam drūmu izskatu —, atdzīvojās un piebikstīja Varlēnam.

—     Esi gan tu sausiņš! «Ļo-ti patīkami!» Bet tu ieskaties, viņa taču ir skaistule! Tieši kā eņģelis no Perudžīno gleznas!

Agnese galīgi samulsa un nosarka, bet pansionāta skola palīdzēja viņai sevi parvarēt, un meitene pasmaidīja.

—     Mūsu draugs Zurds, — Varlēns pamāja ar galvu, — piedalās Modrības komitejas sēdēs kopā ar māksliniekiem Kurbē un Pilotelli, tur viņš ari saklausījies tās gudrības par eņģeļiem un Perudžīno. Es, mīļā pilsone, atzīstu jūsu skaistumu, bet pats diemžēl vairs neesmu jauns, man ir tik daudz darīšanu, ka cenšos skaistas sievietes neievērot.

—    Varlēn! — Zurds iesaucās. — Pirmo reizi redzu, ka tu koķetē, un, vai zini, tas tev piestāv! Neticiet viņam, jaunkundzi Pirmkārt,, viņš nav precējies, otrkārt, viņam tikai trīsdesmit divi gadi, kaut gan ir jau sociālisma apustulis.

—    Apžēlojies, man taču jau puse matu sirmi!

Sacēlās vispārēji smiekli, no blakus galdiņa kliedza:' «Tev ir sudraba mati, toties zelta galva!» Citi ieteica Varlēnu apprecināt. Joki bira no visām pusēm.

Varlēns jautāja Rišardjē, kur viņš domājot iekārtot meitu. Tas mirkšķināja acis, nezinādams, ko lai atbild. Sākumā domājis, ka Agnese dzīvos pie viņa Obisona hotelī, bet tā ragana šveicare pieprasījusi, lai samaksā par diviem mēnešiem uz priekšu. Taču avīzes slēgtas, nopelnīt neko nevar.

—    Bet mēs neiesim pie Merefitiem lūgties, vai nav tiesa, meit?

—    Lai dzīvo pagaidām pie mums, — Mišo tēvs piedāvāja. — Es īres maksu pats netaisos maksāt un arī no citiem neprasīšu, ha-ha!

—     Bet strādāt lai iet uz Evrāra rūpnīcu! — Rišardjē iedegās sajūsmā. — Kā grāfam Mirabo, kuram viens dēls bija virpotājs, otrs skārdnieks. Zini, Varlēn, viņai taču pilnīgi aristokrātiska audzināšana. Viņa pat, tā sakot, lūdz dievu rītos un vakaros.

—    Katrai saknītei sava dobīte, — Mišo tēvs smējās.

Varlēns uzlika kausiņu uz galda un sarauca pieri.

—    Uz rūpnīcu gan nevajadzētu, viņai tas būs pārāk nepierasti.

—    Nekas! — Rišardjē dūšīgi palika pie sava. — Ciest nevaru, ja neizdara kaut ko līdz galam. Zēl tikai, ka es augu dienu un nakti būšu.aizņemts, mēs taču organizējam jaunu avīzi, bet viņai, nabadzītei, būs garlaicīgi…

—     Varlēn! — kāds kliedza no attālāka galdiņa. — Vai tiesa, ka Nacionālās gvardes kongress nolēmis Tjēru neatzīt?

—     Ne gluži tā, — Varlēns atbildēja pieceldamies, lai viņu dzirdētu un redzētu visi. — Kongress pasludināja Nacionālo gvardi par federāciju, kas ir pilnīgi neatkarīga no buržuāziskās valdības. Atcerieties, tā taču bija arī 1793. gadā, mūsu vectēvi nēsāja lepno vārdu «federāti». Mēs nolēmām Tjēra ģenerāļus padzīt un paši izvēlējām sev galveno virspavēlnieku, paši piešķīrām viņam ģenerāļa pakāpi. Tas ir bijušais jūrnieks kapteiņleitnants Liljē, jūs zināt, kurš kļuva slavens pie Buživalas.

—    Bet kāpēc ne tu, Varlēn? — Mišo tēvs klusi jautāja.

—    Tāpēc, ka katrai saknītei, kā tu saki, sava dobīte, — Varlēns atbildēja un apsēdās, dodams iespēju publikai apspriest dzirdēto.

No kafejnīcas ar troksni izmeta ārā kādu piedzērušo. Pulkstenis Sorbonnas zvanu tornī nosita desmit. Varlēns piecēlās, paspieda roku meitenei, kas bija kļuvusi pavisam klusa un izskatījās nogurusi. Pateica Mišo tēvam:

—    Domāju, ka tavs Antuāns ir nopietns puisis. Viņam taisnība: mēs esam daudz maldījušies un mētājušies, bet tādēļ jaunatne tagad jo vienkāršāk atradīs sev ceļu. Tā ir ideja! — Varlēns pagriezās uz Rišardjē pusi. — Antuāns taču tieši strādā patronu rūpnīcā, vai ne? Pasaki viņam, lai palīdz Agnesei sākumā iejusties jaunajā darbā!

Rišardjē sāka šaubīties.

—    Viņš tik nopietns, bet viņa taču vēl gluži meitēns. Vai nu gribēs ar tādu ņemties?

—          Un kā vēl gribēs! — Mišo tēvs apgalvoja. Viņš bija sajūsma par Varlēna priekšlikumu. — Kurš nu paliks vienaldzīgs pret tādu skaistulīti? Kā pantiņā teikts:

Reiz — tā ap saulgriežiem tas bija — Kolēns Koletu sagūstīja. Kolēn, jel nepriecājies vis — Pats esi gūstā iekritis!

Varlēns un Zurds izgāja ārā no pagrabiņa, viņus apņēma vēsais nakts gaiss. Uz ielas kāds, atbalstījies pret la ternas stabu, traucēja klusumu ar neskaidru vervelēšanu. Varlēns pacēla zemē nokritušo cepuri, gribēja.to uzbāi'l piedzērušajam galvā, bet spēji atkāpās atpakaļ.

— Neretin!

Piedzērušais ātri un žēli bēra vārdus krieviski, it kā par kaut ko taisnodamies, sūdzējās par kaut ko. Varlēns un 2urds veda viņu uz Obisona hoteli, bet viņš pretojās, ķerdamies pie koku stumbriem.

Labais garastāvoklis izgaisa. Varlēns kļuva drūms, saudzīgi balstīja Neretinu kā slimu bērnu. Klusēja arī Zurds. Tumsā varēja jaust viņa biezo bārdu un viltīgi piemiegtās acis.

Viņi nodeva Neretinu šveicarienei Tiso kundzei, kura plaukstas vien sasita. Kāpdami augšā uz savu mansarda istabiņu, viņi, protams, nevarēja pamanīt, ka šveicara istabā atzveltnes krēslā iekritušajam Neretinam piegāja klāt kāds kungs pērtiķādas kažokā un lielām raga brillēm.

3

Apglabājusi Elū, jaunāko dēlu, Mišo māmuļa krita izmisumā. Viņa ne ēda, ne dzēra, ne lūdza dievu, sēdēja, stundām skatīdamās vienā punktā. Denī činkstēja, prasīja iedot kaut garoziņu; Mišo tēvam noplīsa elkoņi; Fanšeta sāka nākt mājās tikai nakti pārgulēt. Un Mišo māmuļa nepadevās, pārvarēja savas bēdas.

Varlēns iekārtoja viņu par trauku mazgātāju kooperatīvajā ēdnīcā, no turienes viņai izdevās pārnest mājās gan lopu iekšas, gan iepuvušus kartupeļus, un arī bērni tur dabūja paēst. Varlēns arī lika izsniegt Mišo ģimenei dažus maisus no tiem, kuros bēra smiltis barikāžu celšanai. No maisiem iznāca matrači, par segām noderēja šineļi.

Mišo māmuļa pieņēma pie sevis bez pajumtes palikušo bāreni 2ako. Viņš gulēja Elū vietā, blakus Denī, bet tas zēnu nemīlēja, slepus ķircināja, noslēpa viņam brilles, pat spļāva viņam ēdienu reizēs biezputrā. Zako neraudāja un nesūdzējās, saknieba lūpas un aizvainots šķielēja.

Radās arī pasūtījumi — republikas organizācijas nolēma svinīgi nolikt vainagus pie Jūlija kolonnas Bastīlija laukumā. Visa Mišo ģimene sēdās pie darba, nāca pat kaimiņi palīgā. Tēvs ar sajūsmu kaut kur sagādāja lielisku materiālu, ziedi neiznāca sliktāki par īstajiem. Tikai Fanšeta strādāja piepūtusies — uz ielas bija tik jautri, tik saulains, bet viņai jāsēž mitrajā pagrabā un jāritina muļķīgās ziedlapiņas.

Tieši tai laikā Mišo tēvs atveda uz pagrabu dzīvot Rišardjē meitu. Mišo māmuļa gribēja iebilst: sak, tāpat jau pārāk šauri. Bet, palūkojusies uz Agnesi, viņa aiz pārsteiguma vai iekliedzās: tik gaiša, maiga, tieši kā nebūtu no šīs pasaules. Nu kā lai viņai atsaka? Taču Fanšeta demonstratīvi novērsās.

Agnese sēdēja kopā ar visiem pie milzīgā ģimenes galda, tina un gludināja nokrāsotās skaidiņas. Kā viņa mīlēja ziedus, to maigās un vārās ziedlapiņas, to stublāju zāles smaržu, bet ne šo sauso un rupjo atdarinājumu!

Viss viņai šeit likās vienkārši šausmīgs. Ieskrēja krū- tainā Simoniete, pārtikas veikala īpašnieka sieva, un pastāstīja, ka Tjēra «stulbeņi» Bordo nolēmuši ņemt nodokļus no vekseļiem, kas izsniegti aplenkuma laikā. «Tā ir izputināšana!» viņa bija sašutusi. «Kur gan paliek Komūna? Lai dzīvo Komūna!»

Denī un Zako bija atvilkuši līdzi baru zēnu, ložņāja zem galda, bļaustījās, kamēr Mišo māmuļa nosēdināja viņus griezt no zaļā papīra lapas. Tad viņi pūlējās, pie katra šķēru grieziena kustinādami līdzi mēli.

Vakarā pārnāca no rūpnīcas Antuāns. Viņš, acīm redzot, bija ar visiem naidā, jo pat nesasveicinājās. Nevienam neko neprasīja, kas tā par personu pie galda, bet aplūkoja Agnesi tik vērīgi, ka viņai nosarka ausis. Bez kautrēšanās izģērbās līdz pusei un sāka mazgāties pie «ūdenslie- tuves», bet Agnese aiz kauna bija gatava vai zemē ielīst. Mišo tēvs viņam paziņoja:

— Rīt aizvedīsi uz rūpnīcu šo te pilsoni! Es jau esmu tur visu norunājis.

Antuāns pasmīnēja un atlaidās savā guļvietā.

Bet īstas mocības sākās, kad pienāca laiks doties gulēt. Sveces nodzēsa, bet palika spožā svētbildes lampiņa.

Agnese kaut kā ar visu kleitu palīda zem vadmalas segas, kuru viņai bija atstājis Rišardjē. Mišo māmuļa stingri noteica:

—    Meitenīt, vajag izģērbties, pie mums nav tik auksti, šodien kurināja …

Liekas, viņa nebija paguvusi ne iemigt, kad jau kāds purināja aiz pleca. Acis lipa ciet, plakstus nevarēja dabūt vaļā. Kur viņa atrodas, kur? Miegs tūlīt bija prom.

—    Laiks celties, — Antuāns teica. — Dzirdi, svilpj!

Istabā visi gulēja, kamīns bija atdzisis, ārā dzirdēja

vienmuļu fabrikas svilpju kaukšanu. Agnese noskaitīja lūgšanu dievmātes priekšā, sirdi pildīja rūgtums. Viņi izgāja, ārā bija auksts. Lietus pilēja aiz apkakles.

—    Dieva nav, jaunkundz, — Antuāns izsmējīgi teica, acīm redzot, lai uzsāktu sarunu. — Kāpēc tu lūdz?

Agnese neatbildēja, bet viņš visu ceļu dažādos veidos atkārtoja: «Dieva nav — dieva nav, dieva nav — dieva nav! O-la-la!»

Rūpnīcā Antuāns nodeva Agnesi meistaram, miegainam, resnam plikpaurim. Tas, dusmīgi aplūkojis meiteni, aizveda viņu uz cehu, kur pie griestiem kaukdami griezās kaut kādi riteņi. Meistars parādīja Agnesei, kas jādara. Pirmā kustība — jāpaņem gatavā patrona, otrā kustība — jāaptin ar šķipsniņu pakulu, trešā — jāieliek patrona papes ligzdā, ceturtā — jāaplīmē ar bandroli. Nekā sarežģīta. Par desmittūkstoš patronu ielikšanu maksā četrdesmit sū, vienā maiņā var ielikt divpadsmit tūkstošus. Meistars viņu kritiski aplūkoja. — Ko, vai tev darba drēbes nav? Nu, mēs šeit arī neizsniedzam …

—    Ei, draudzenīt! — viņai uzsauca citas licējas, kad meistars bija aizgājis. — Ko tu tā esi uzcirtusies, pie dievgalda taisies iet, vai?

Agnese klusēja. Viņa tik rūpīgi bija apdomājusi, kuru kleitu vilkt mugurā, ejot uz fabriku, — vienkāršu, no taf- tas, bez mežģīnēm un turnīras, bet viņas — pie dievgalda! Agnese centās domāt tikai par darbu. Ja katru dienu pārnesis mājās četrdesmit sū, tad tēvs samaksās viesnīcas švei- carei-un viņa aizies no šā nīstamā — kungs, esi žēlīgs! — Mišo pagraba.

Pēkšņi kaut kāda lupata pārlidoja pāri ceham un uzkrita viņai uz galvas. Agnese izslējās, gatava sākt aiz apvainojuma raudāt.

—    Ei, meitēn! — uzsauca viņai vecāka sieviete no kakta.

— Ņem velc mugurā, tas ir mans vecais halāts, citādi taču nosmērēsies!

—    Bet te būs lakatiņš! — pasvieda otra strādniece.

Trešā pačamdījās zem galda un pasniedza Agnesei

priekšautu.

Tagad viņai kļuva daudz mierīgāk, vieglāk. Bet darbs nekā neveicās. Pirksti drīz kļuva nejūtīgi, domas kavējās pavisam pie cita. Transmisiju kaukšana, darbgaldu šņākšana un klaudzēšana, kaut kādi monotoni plīkšķi un bezgalīgā straumē plūstošās patronas, patronas, patronas …

Viņa attapās, kad pie auss noskanēja Antuāna balss:

—     Es tevi tikko atradu! Vai tu re, kā tevi saposušas, nemaz nevar atšķirt no proletārietes! Beidz — pusdienas pārtraukums.

Pusdienas pārtraukums! Bet viņai likās, ka darba dienas beigas.

—    Ei, Antuān! — licējas mēļoja, sasēdušas uz galdiem; viņas kūļāja kājas un tiesāja ēdamo. — Kur tu tādu putniņu esi izrāvis?

—     Ko, vai nav skaists? — Antuāns sasprauda rokas sānos. — īsts paradīzes putns, nevis tāda veca vārna kā tu, krustmāte 2užū, un arī ne tāda dzērve ar garu knābi kā tu, Klošien … Tev, protams, nav paņemts līdzi ēdamais? — Antuāns attina savu vīstokli. — Bet man diemžēl nav Hamburgas kliņģeru, tikai maize ar siļķu pastēti. .. O-la-lā! — viņš bēdājās. — Es nenomazgāju rokas un esmu mazliet nosmērējis maizi ar mazutu. Vai tu neapsmādēsi?

Bet Agnese neņēma viņa maizi — un ne tāpēc, ka tā bija nosmērēta, vienkārši kaunējās. Antuāns apskaities aizgāja. Agnesi mocīja izsalkums, skatiens pats no sevis pievērsās atstātajai maizei.

Otra dienas 'puse aizritēja vēl mokošāk. Pienāca plikpauris meistars, aiz muguras bija dzirdama viņa elpa, bet neko neteica. Beidzot atskanēja glābējs zvans. Licējas atraisīja lakatiņus un novilka halātus. Aiz noguruma viņas bija kļuvušas rāmākas, joki un ķīviņi vairs neskanēja.

—    Četri tūkstoši trīssimt piecdesmit divi gabali, — meistars teica, pārbaudījis Agneses padarīto.

Bet viņai bija licies, ka būs krietni pāri par desmit tūkstošiem.

— Nekas, meitēn, — meistars, saldeni smaidīdams, teica, viņa plikais pauris sāka spīdēt. — Visu var izkārtot. Jūs ar mums tā mīlīgāk, bet mēs jums …

Kad viņi izgāja aiz rūpnīcas vārtiem, pienāca klāt Antuāns, lai kopā dotos mājās.

—    Antuān, vai tu pazīsti šo meiteni? — meistars jautāja, pamājis ar galvu uz Agneses pusi.

—    Tā ir mana draudzene. Vai skaidrs, plikgalvainais velns?

Agnesei aiz sašutuma iekšā viss sagriezās. «Draudzene»! Kāds nelietis! Viņa atšķīrās un aizgāja viena. Aiz muguras atskanēja smiekli.

Mišo pagrabā jau gaidīja Rišardjē. Viņš bija atnesis ēdamo un kaut kādu lietussargu, par kuru izdevis tik daudz naudas, cik Agnese varētu nopelnīt veselā nedēļā.

—    Nu, kā patīk?…

Agnese atbildēja īsi, gandrīz neko neēda un, neviena klātbūtni vairs neievērodama, lūgšanu nenoskaitījusi, apgūlās gultā. Kauli sāpēja, mocīja drebuļi, gar acīm vēl arvien ņirbēja patronas, patronas, bet ausīs skanēja transmisijas vienmuļā dūkoņa. Viņa nekādi nevarēja iemigt. Visu laiku prātā nāca skaistas vīrieša rokas, kas kārtoja ziedu pušķi: tās paņem rozi, peoniju, gladiolu… Sirds pukstu taktī skanēja līdzi sen aizmirsti panti:

Svešumā, ak, bruņniek cēlais, Kaujā neaizmirstiet to, — Torni slēgta, asrām žēlām Princese sauc mīļoto …

4

Kāds karavīrs ar sarkanām epoletēm, uz kurām bija 22. pulka numurs, staigāja pa Dominika ielu, ielūkodamies visās vārtu telpās. Viņa uzmanību saistīja grabošais skārda morītis pie Simona veikala izkārtnes. Pa veikala durvīm vēlās ārā putekļu mākoņi — Simoniete uzkopa telpas. Pabāza ārā galvu arī Fanšeta, kas viņai palīdzēja, samiedza saulē acis, ieraudzīja karavīru.

—    Ei, kātotāj, ko stāvi, muti atplētis? Šauteni, vai, esi pazaudējis? Meklē pie prūšiem, jūs jau tiem esat visas atdevuši bez šāviena!

Vārds «kātotājs» karavīram nebija pa prātam. Viņš kaut ko noburkšķēja un devās prom, lūkodamies pēc kāda solīdāka cilvēka. Bet Fanšeta neatkāpās.

—          Ko tu meklē? Visi aizskrējusi prūšus skatīties, šodien viņi iesoļo Parīzē. Neredzi, vai, ka pie visām mājām par sēru zīmi izkārti melni karogi?

Karavīrs nenoteikti mīņājās, bet prom negāja.

—    Paklau, puis, tu pasaki — ko tev vajag? Es nekožu, un no tevis jau ar neko nenokodīsi, tu esi tik apaļš!

—    Te kaut kur, n'die … — karavīrs palūkojās visapkārt. — Es biju šai mājā, vēl mazs puika būdams, tagad neatceros, n'die …

Viņš tik jocīgi overniešu izloksnē stiepa vārdus un pēc katra teikuma piemetināja «n'die», tas ir, «nudien», ka Fanšeta sāka skaļi smieties. Viņas melnā bize atrisa, un karavīrs ar bailēm nolūkojās uz šo raganas asti.

—    Mišo, te kādreiz dzīvoja Mišo… — viņš murmu- lēja.

Fanšeta saausījās.

—    Ko tev vajag no Mišo?

—    Mišo — tas ir mans uzvārds. Mani sauc Selestēns Mišo… Te kaut kur pagrabā dzīvo mans tēvs, viņam ir cita ģimene …

Ak tā! Fanšeta neskaidri atcerējās: kādreiz no laukiem atveda lielu puiku ar vaigiem kā āboliem. Vai patiešām šis bija viņas visvecākais brālis, vecāks pat par Antuānu?

Pa to laiku sāka atgriezties tie, kas bija aizgājuši apskatīt prūšus. Piebrauca Evrāra kunga kaleša. Kamēr kučieris nolaida kāpš|us un palīdzfeja izkāpt kundzei, Evrāra kungs izteica savu sajūsmu:

—     Jūtams, ka Parīzē ienākusi dzelzs kārtība, īsti vāciska likumu un svētā privātīpašuma ievērošana, vai nav tiesa? Tiklīdz es izdzirdēju no vācieša mutes dziļo, solīdo prūšu «jawohl», tā uzreiz nodomāju: «Nu, tagad mēs beidzot varam mierīgi gulēt!»

Ieraudzījis domās iegrimušo Fanšetu ar atspraustajiem brunčiem un lupatu rokās, Evrāra kungs šķelmīgi pasmaidīja. Agrāk Fanšeta būtu aiz sajūsmas notvīkuši kā biete, bet pēc tam, kad viņa iepazina Neretinu, — nē! Fanšeta parādīja viņam aiz muguras garu degunu.

Parādījās vesels bars cilvēku. Tur nāca Varlēns strādnieku un nacionālo gvardu vidū.

—     Protams, — viņš sacīja, — Nacionālā gvarde varētu neatzīt Tjēra kapitulāciju un sagaidīt prūšus ar karteču. Bet, padomājiet paši, kam tas nāktu par labu, ja vācu strādnieki, apģērbti prūšu mundieros, apšautu franču strādniekus Nacionālās gvardes mundieros un otrādi?

Tjērs un viņa banda par to vien tik sapņo. Tāpēc mūsu' kongress nolēma — pacietību un izturību, vēl jo vairāk tāpēc, ka okupācija ir gluži simboliska un vilksies tikai trīs dienas.

Mišo tēvs, turēdams Varlēnu aiz elkoņa, centās pierunāt, lai ienāk pie viņa, Varlēns taču bija apsolījis parunāt ar Antuānu.

Fanšeta pieskrēja klāt un norādīja uz Selestēnu. Mišo tēvs nemaz nebija pārsteigts, žirgti sapurināja sirmo matu cekulu, apkampa karavīru, pacēlies pirkstgalos, noskūpstīja viņu uz pieres un pagriezās pret Varlēnu.

—     Te nu ir mans otrs dēls. Tas ir, pats pirmais — no iepriekšējās laulības. Dzīvo Arpažonā, Kantalas departamentā . .. Vai tu re, cik dūšīgs, īsts overnietisl Kur tu, dēliņ, tādos bicepsos iedzīvojies, ko?

—    Mēs uz akmeņlauztuvēm ejam… Lauki, tētuk, pats zināt, nevar pabarot, n'die .

Šis Selestēna provinciālais «tētuk» izraisīja Fanšetā tādu sajusmu, ka viņa iespurcās. Tēvs pavērās meitenē nosodoši, un viņa, no Varlēna kautrēdamās, aizgāja atpakaļ uz Simona veikalu.

—   Nu, — Varlēns teica, — ja jau no laukiem, turklāt vēl karavīrs, tad iesim aprunāsimies.

Mājās Mišo tēvs ņēmās grabināt kastroļus, sūrodamies, ka, re, neesot Rišardjē, tas būtu viens divi sameistarojis pa tasītei kafijas. Pa to laiku Varlēns izvaicāja par dzīvi Overņas laukos. Atcerējās, kā pirms pieciem gadiem braucis cauri Kantalas departamentam, iegriezies Krezo organizēt streiku. Selestēns, kas sākumā bija jutis cieņu" pret Varlēna virsnieka mundieri, izdzirdis vārdu «streiks», tūlīt saausījās, seja viņam izstiepās gara. Varlēnam pat šķita, ka viņš domās pārmet krustu. «Nu jā, viņus taču tur garīdznieki noskaņo, it kā streiki esot antikrista musinājumi.»

—    Tātad tu esi Parīzē kopš paša aplenkuma sākuma? Kāpēc tad tu, resgali, pie tēva neatnāci? — Mišo tēvs jautāja. Viņš noglaudīja dēlam roku, noņēma no piedurknes pūciņu.

—    Mēs stāvējām Vensenas fortā, tur neganti kaprāli… Kaujās nebija jāiet, bet dienests stingrs, n'die… Pie mums torņos ieslodzīti sēdēja tie, nu kā viņus sauc, in- tur… nē, insurgenti, jā! Viens, par Deleklīzu viņu sauca,

es atceros, visu laiku krekšķēja — astma, saka, bet žipe- līgs večuks bija, n'die …

—    Mans nabaga Selestēn! — Mišo tēvs noņēma viņam sarkano cepuri un noglaudīja galvu kā nesaprātīgam bērnam. — Tu taču esi bijis cietumsargs, nabadziņš!

—    Kas mums, ko liek, to darām, n'die …

—    Vai tu no mājām vēstules esi saņēmis? — Varlēns interesējās. — Kas tur ievēlēts Nacionālajā sapulcē?

—    Dipons-Dimenīls …

—    O, Arpažonas ēzeļi! — Mišo tēvs iekliedzās. — Tas taču lielākais monarhists visā apgabalā. Tāds bifelis, es viņu zinu!

—    Pagaidi, tēv, — Varlēns viņu pārtrauca. — Kāpēc jūs ievēlējāt tieši Diponu-Dimenīlu, nevis kādu no republikāņiem?

—    Kāpēc? … Tie visi kliedz — karš un karš līdz galīgai uzvarai, bet msjē Dipons-Dimenīls apsolīja: ja tronī tiks celts viņa augstība karalis, tad tūlīt būs miers. Art vajag, sēt, redz, kāds laiciņš, n'die . ..

—    Ek, tu! — Mišo tēvs uzsita dēlam pa muguru. — Noticējis monarhistu demagoģijai! Es tev sacīju — brauc uz Parīzi, būtu iestājies fabrikā, kļuvis par cilvēku …

—    Ko jūs mani visu laiku barat… — Selestēns apvainojās. — Es pa radu būšanai, māte lika, n'die …

Pārnāca Mišo māmuļa, tūlīt sāka rosīties — bet cienasta mājās nekāda, naudu par vainagiem republikāņi nebija vēl atdevuši.

—    Vai pārtika laukos ir? — Varlēns jautāja.

Selestēns saausījās; pa reizei uzmezdams bailīgu skatienu tēvam, atbildēja, ka Overņā tīrs, kā izslaucīts, bet, kad viņš bijis Vensenā, tad gan redzējis, kā pa Parīzes vārtiem straumēm vien nāk ārā cilvēki ar maisiem uz muguras, apkārtējos ciematos iemaina pārtiku. Un viņš sāka mest krustus, apgalvodams, ka viņu mājās Arpažonā neesot ne kripatas miltu . ..

—    Tu, acīm redzot, baidies, ka mēs varētu paprasīt, lai mums kaut ko atsūta? — Mišo tēvs saskaitās. — It kā es nezinātu, ka jums veselas mucas noraktas! Ek tu, mantrausi, mantrausi, pilnīgi atsities mātē!

—    Kāpēc jūs tā … — Selestēns piecēlās no krēsla. — Es labāk iešu, n'die .. t

Mišo māmuļa aprāja viru, saņēma Selestēnu aiz piedurknes, aicinādama piesēst. Bet Selestēns nicīgi atvairījās no viņas rokas, un no šī žesta Mišo tēvs izsprāga kā bumba:

—            Vai tu re, kāds? Viņa ar šo gan tā, gan šā, bet šis te vaikstīsies! Tu neesi mans dēls, kaut arī izskaties pēc manis!

Varlēns un Mišo māmuļa pūlējās nomierināt saniknoto veco vīru.

—           Mācītājs un kaprālis viņam mīļāki par paša tēvu! — tas nerimās.

Bet Selestēns, mezdams krustus skārda dievmātes priekšā, murmināja:

—           Lai dievs jums piedod, es labāk iešu, n'die… — Un atmuguriski kāpās uz durvīm.

Pagalmā Selestēnu notvēra Fanšeta. Viņas melnās acis aiz ziņkāres spīdēja vien.

—    Tātad tu esi mans brāļuks, Selestēn?

—    Ej nost, — karavīrs viņai nikni atbildēja.

Fanšeta tomēr neatkāpās.

—           Kur tu tagad dosies? Uz Lobo kazarmām? Es tevi pavadīšu. Tu nedusmojies uz tēvu …

Viņi gāja gar krastmalu, kur Sēna jau bija palos pārplūdusi un duļķainie ūdeņi nesa līdzi visādu drazu.

Fanšeta pa ausu galam bija sadzirdējusi Selestēna vārdus, ka Parīzes tuvumā laukos daudz pārtikas un prūši ļauj mainīt. Viņa pajautāja: ko laukos ņem pretī? Vai visa jau gana un prasa zeltu? Vai Selestēns stāvēs sardzē pie pilsētas vārtiem?

Bet Selestēns pievīla Fanšetas cerības — viņi vairs nepildot dienesta uzdevumus. Pēc Vinuā pavēles viņi, ieslēgti kazarmās, nīkst garlaicībā. Pat šodien, rau, lai izkļūtu ārā pie tēva, vajadzējis dot kaprālim paciņu tabakas .. .

—    Bet kāpēc tev noteikti bija jānāk pie tēva?

—    Māte lika, drošs paliek drošs, dabūt tēva svētību …

—           Ak tu, kātotāj! — Fanšeta iesaucās. — Tēvs taču dievam netic; vai viņa svētībai būs kāds spēks? Labāk es tevi noskūpstīšu. Es tomēr esmu tava māšele.

Un viņa aizskrēja, steigdamās uzmest skatienu prūšiem.

Vakarā, kad mājās pārnāca nogurusi Agnese, Fanšeta ielīda pie viņas zem segas. Fanšeta pretīgi oda pēc sīpoliem, ceļi viņai bija auksti kā ledus gabali, bet Agnese cieta un klausījās viņas čukstus.

—           Nabadzīte, tu tā piekūsti tai velnišķīgajā rūpnīcā, tev nav viegli.,. Bet es gan nevaru vienā vietā …

Pēc tam Fanšeta sāka sīki izklāstīt, kā viņi visu ziemu cietuši badu. Mazais Elū aizgājis bojā… Bet laukos pret zelta gredzentiņu var dabūt maisu kviešu miltu . ..

Agnesei tūlīt kļuva skaidrs, ko Fanšeta grib. Viņa sāka maukt nost no pirksta tievo zelta gredzentiņu, krustmātes Leontīnes dāvanu. Fanšeta palīdzēja. Agnesei bija vēl zelta ķēdīte, kurā karājās krustiņš, arī to atdeva. Lai tikai tiktu vaļā!

5

-- Mēs salstam! Atveriet! — kliedza parīzieši, satuntuļojušies kā lupatu buntes, un drūzmējās pie Vensenas vārtiem. Daži vilka sev līdzi piekrautus rateļus, citi nesa maisus.

Marta rīts ausa lēnām, viss, kas dienā saulē kusa un tecēja, naktī sasala ledus kārtiņā. Beidzot noskanēja signāls — un prūši žāvādamies vēra vaļā smagos divviru vārtus. Apmiegojies ūsains feldfēbelis pārbaudīja dokumentus tiem, kas devās ārā no Parīzes. Kad kārta pienāca Fanšetai, feldfēbelis nolēma būt galants un, pateicis: «Kur ēs, meitēn?» — visai sāpīgi saspieda ar pirkstiem viņas zodu un palaida. Tā kā Fanšetai nebija ne saiņu, ne ratu, bet kājas žiglākas nekā citiem, Viņa ātrāk par visiem nokļuva kādā ciematā, kas bija ieritinājies upes ielokā, kailo vītolu stumbru ieskauts. Viņa pieklaudzināja pie vecas, sašķiebušās mājas. Iekšpusē pavērās slēģi — kāds paraudzījās pa nespodro stiklu.

— Mai-nu, mai-nu… — Fanšeta izteiksmīgi kustināja lūpas, cenzdamās, lai viņu saprastu. — Zeltu mainu!

Tad tas aiz loga parādīja viņai uz mūra māju ciemata centrā: «Rau, kur maina!»

Tur no augstajiem logiem plūda mūzikas skaņas un bramanīgas balsis. Fanšeta nobijās, bet tūlīt saņēma sevi rokās — mājās visi sēž izsalkuši. Izvilka gredzentiņu, pakāpās pa kāpnēm augšā, parādīja to. Atvērās durvis, pretī plūda tikko ceptas siltas maizes smarža, no tās vēders sāka kņudēt un galva noreiba.

Istabā ar zemiem griestiem spēlēja mūzikas kaste, pie galda žagojās un strīdējās piedzērušie. Viņu vidū kā monuments pacēlās prūšu virsnieks bruņu cepurē ar smailu galu un klusēdams sūca kalķīti.

—    Mans dievs, tā taču tievkāje Fanšeta! — kāds iesaucās.

Fanšeta ieskatījās vērīgāk un ieraudzīja starp dzērājiem nepatīkamu seju ar garu degunu, kas sniedzās līdz pašam zodam. Tas bija Padelū, tas pats, kas dzīvoja viņu pagalmā.

Padelū gribēja saķert Fanšetu aiz rokas, bet viņa izvairījās.

—    O, riebekli, izmazgā ausis!

Padelū no tiesas pataustīja savas ausis, ar to izraisot savu pudeles brāļu izsmiekla vētru. Saniknotais Padelū sagrāba Fanšetu aiz apkakles.

—     Atzīsties, netīrā padauza, — kam tu nočiepi gredzenu? Paraug, cik tas maziņš, tieši vai princesei domāts, bet tev pirksti kā cīsiņi.

Fanšeta parādīja viņam tik garu mēli, cik vien varēja, lai gan sirds dauzījās un kājas gribēja laist ļekas vaļā. Tad viņu saķēra tukls vīrietis ar sivēna acīm. Riebīgi ķiķinādams, viņš izkratīja Fanšetu un izvilka vēl ķēdīti.

— Viņai visas malas piebāztas ar zeltu! — pārējie iekliedzās.

Resnvēderis, no prieka sēkdams, parāva Fanšetu aiz piedurknes, viņa kārpījās pretī kā zivs uz āķa, kleita nošvirk- stēja, saplīsa. Piedzērušie pietrūkās augšā no galda. Kāds novilka Fanšetai kurpes un izkratīja — vai nav vēl zelta?

—    Brāli Filidor, brāli Filidor! — neatlaidīgi atkārtoja Padelū, raustīdams resnvēderi aiz rokas. — Jūsu svētība … Viņa taču mana kaimiņiene… Tagad visa māja uzzinās!

—    Neko neuzzinās… — Resnvēderis aplaizīja spīdīgās lūpas. — Mēs viņu uzticēsim placmajoram … Tā sakot, kā piedevu pie Parīzes precēm, hi-hi-hi… Lai arestē vai arī liek pie sienas … Pareizi, placmajora kungs?

Vācietis, kaļķīti no mutes neizņemdams, svinīgi pielieca savas bruņu cepures smaili un jau pacēla roku, lai dotu pavēli, te pēkšņi Fanšeta izmisumā iespēra resnajam ar kāju pa vēderu. Tas nožagojās un palaida Fanšetu vaļā. Padelū mēģināja meiteni aizturēt, bet viņa rokā palika tikai atplīsusī piedurkne.

Fanšeta izskrēja uz kāpnēm, pārlēca pāri margām un drāzās prom, ko kājas nes. «U-lu-lū!» prūši kliedza viņai nopakaļus. Noblīkšķēja šāviens.

Viņa joņoja kā vējš un nespēkā pakrita aiz dzelzceļa līnijas. Kāds noliecās pār viņu. Fanšeta bailēs atvēra acis, bet ieraudzīja nacionālo gvardu pazīstamās zilās cepures.

—   Nolādētie prūši, re, ko izdarījuši ar meiteni! — karavīri bija sašutuši.

—    Velna milti! — atskanēja balss. — Kas te noticis?

Pie Fanšetas pienāca brašs vīrietis izvelbtām acīm, flotes mundierī ar tumšiem plankumiem tajās vietās, kur agrāk bija atradušās noārdītās epoletes. Federāti viņu militāri sveicināja, bet flotes virsnieks pavēlēja:

—    Aiznesiet uz maniem ratiem! Tur ir lieks šinelis, lai tinas iekšā, velna milti! Mēs dosimies atpakaļ uz pilsētu, tad aizvedīsim arī viņu.

—    Tiks izpildīts, pilsoni ģenerāli!

6

Dzīvoklis, kurā Fanšeta tagad nokļuva, viņai likās greznāks nekā baronu de Merefitu savrupmāja. Un kā gan ne! Merefitiem lielās pieņemamās zāles vienmuļi tukšas, bet šeit mazās istabiņas bāztin piebāztas ar visu ko. Kaut kādi ķēmi ar briesmīgām sejām, ziloņu ilkņi, pāvu spalvas, ķīniešu vāzes. Un piedevām pie visa tā sarkanā sankilota mice, uzdurta uz bronzas pīķiem, kas paņemti no kādas pils žoga.

Visas šīs godības īpašnieks, vīrietis flotes mundierī, klāja pusdienu galdu, sunīdams kalpotāju. Virtuvē kaut kas šņāca, tecēja.

Fanšetu, ietītu šinelī, nosēdināja pie aizkurtā kamīna; viņa sildīja basās kājas, izbāzdama ārā te vienu, te otru. Neveikls liela auguma gvards, vārdā Davoss, bija uzņēmies viņas aukles lomu. Fanšeta smiedamās pretojās. Vīrieši pīpēja pīpes, un dūmi patīkami reibināja.

Virsnieki bija sasēdušies ap galdu, ko klāja zaļa galdsega, atskanēja izsaucieni: «Septiņnieks sit», «Nē, piedodiet, sit kreica kalps», «Msjē Fidis, neslēpiet kārti piedurknē, par to dabū pa ausi!». Augstprātīga izskata virsnieks ar tik dzedrām acīm kā ledus gabaliņi izdalīja kārtis, atzīmēja ar krītu uz galdauta un, acīm redzot, visu kārtoja. Viņu nepārtraukti uzrunāja: «Vikont, pierakstiet divpadsmit», «Vikont, vēl viens stiķis».

Ieskrēja rosīgais mājastēvs.

—     Kungi, karstvīns vārās, beidziet partiju! Es nebūšu Liljē, vecais klaidonis, ja karstvīns izdosies sliktāks nekā Honkongas priekanamos, velna milti!

Virsnieki izteica skaju piekrišanu, dēvēdami mājastēvu par ģenerāli. Kalpotājs svinīgi ienesa sudraba bļodu, kurā uz sakrustotiem zobeniem bija uzlikta cukurgalva, kas dega ar zilu spirta liesmu. Nodzēsa gaismu, un bālas ēnas pārslīdēja pār skapjiem ar nieciņiem.

Davoss pasniedza Fanšetei kausu ar karstu, stipru vīnu, kurā peldēja rozīnes. Viņa izdzēra un juta, ka nogrimst kaut kādā burvīgā bezdibenī, gribējās diet un smieties vai arī pēkšņi noskūpstīt šo jocīgo pamuļķi Davosu ar viņa laipnības piedāvājumiem. Viņai nelikās briesmīgs pat vikonts, kas komandēja pie zaļā galda. Bet, kad Liljē bija ievedis pārsalušo Fanšetu, vikonts taču Jauni sacīja: «Kam šeit tā plukata bija vajadzīga?»

—     Bet es jūs pazinu, — viņa tagad teica vikontam. — Kādreiz es no jums nodevu Agnesei Rišardjē puķu pušķi — atceraties?

—     Ai! — iesaucās vienīgais privātais visā kompānijā, varga izskata subjekts, kurš ne mirkli nešķīrās no niedres spieķa, ko nepārtraukti grozīja uz visām pusēm. — Ai, vikonts de Noails tik bieži sūtījis puķu pušķus un tik dažādā sakarībā, ka viņam tagad grūti atcerēties, ko kurā klosterī nodevis.

—    Fidis, klusē! — vikonts izmeta, viņa seja kļuva Jauna.

Viņš piegāja pie Fanšetas krēsla un, atbīdījis nost Davosu, apsēdās viņai blakus.

—    Nu, ko tad mēs zinām par Agnesi Rišardjē?

Fanšeta pastāstīja, ka Agnesi atradis tēvs un ka tā pašlaik dzīvo pie viņiem un strādā rūpnīcā.

Vikonts paplūkāja ūsas.

—    Nūja … Bet ko tad Merifits?

Tā kā viņa vairāk neko nezināja, vikonts, pat paldies nepateicis, atgriezās pie galda, bet pie Fanšetas piesteidzās Davoss ar jaunu karstvīna kausu.

Fanšeta kļuva pavisam droša un sadomāja dejot. Bet Davoss uzskatīja, ka grīda pārāk auksta. Viņš iztina meiteni no šineļa un uzcēla tieši uz galda. Virsnieki aiz sajūsmas sāka aurot. Liljē noņēma no piķa sarkano mici un uzbāza to Fanšetai galvā.

—    Brīvība, brīvība! — virsnieki kliedza. — Tā taču pati Marianna, skaistā Francija!

Un Fanšeta uzsaka dejot starp kausiem, baidīdamās visu apgāzt, un smējās vēl trakāk.

Ai, uz tilta Aviņonā Visi šodien dejot iet. Aviņonā, Aviņonā Visi dzied un dejot ieti

Virsnieki sita plaukstas, piebalsoja, zilās liesmas atblāzmā zibēja Fanšetas veiklās kājas. Pēkšņi Liljē, kas bija nomēģinājis karstvīnu jau virtuvē, nogāzās gar zemi — un virsnieki sāka pūlēties, lai atdabūtu viņu pie samaņas.

—           Plebeju ģenerālis, plebeju Marianna, — vikonts de Noails teica, uzsviezdams uz galda kārtis un krītu. — Jā, nudien, apriebies!

Fidiss izbijies satvēra viņu aiz rokas.

—    T-ss, dieva dēj!

Priekštelpā jau labu brīdi šķindēja zvaniņš. Liljē atžirga un uzbjāva kalpotājam:

—    Ei tu, nelieti, atver durvis!

Ienāca Neretins, brašu stāju, ar zobenu pie sāniem, roka viņam vēl arvien bija apsieta. Viņš savieba seju no dūmiem un vīna izgarojumiem.

—          A, Neretins! — virsnieki sāka kliegt. — Še, izdzer kausu, ņem kārtis!

—           Msjē Neretins tagad ne dzbr, ne spēlē kārtis, — viņa vietā atbildēja vikonts. — Viņš ir uzticīgs Nacionālās gvardes karavīrs.

—           Nu, izdzer! — Liljē māja Neretinam ar roku. — Es atļauju …

Bet Neretins paziņoja, ka viņš ir štāba dežurants. Prasa, lai ierastos Liljē, saņemts no Tjēra ultimāts.

Un tad viņš ieraudzīja Fanšetu, arī meitene viņu pazina un sastinga uz galda, pastumdama sarkano mici uz vienas auss.

—    Šķiet, tu taču esi Mišo tēva meita?

—    O-la-la! — Fanšeta atbildēja.

—    Nāc tūlīt līdzi pie tēva, viņš ir štābāl

—    Neiešu!

Tad Neretinam priekšā nostājās milzīgais Davoss. Viņš nelaidīs Fanšetu, ja viņa pati negrib. Neretins tomēr novilka meiteni no galda zemē, viņa paklausīja, tikai visu laiku atkārtoja: «Bet ko es daru? Ko?»

Davoss trakās dusmās kliedza:

—           Ja tu esi muižnieks, es izaicinu tevi rit no rīta uz., * Nē, tūlīt pat es tevi izaicinu! Ar zobeniem, ar ko vēlies …

—           Ko tu, — virsnieki mēģināja viņu atrunāt, — Neretinam taču roka . ..

Neretins noskatīja Davosu no galvas līdz kājām.

—           Cīnīties ar tevi es netaisos. Viņa ir nepilngadīga, viņiem zēns aizgāja bojā … Kur tavs gvarda gods?

Davoss metās virsū Neretinam, bet vikonts viņam uzkliedza:

—    Izbeigt!

7

Agnesi pamodināja tracis istabā. No kaut kurienes bija pārvesta Fanšeta, acīm redzot, piedzērusi, jo māte viņu sunīja. «Ak kungs, ak kungs…» bēdājās Agnese. Pirms likšanās gultā Fanšeta pievēlās viņai klāt un sāka čukstēt

ausī:

—           Par gredzenu negremzies, es dabūšu citu… Es šodien redzēju vikontu … Atceries to puķu pušķi ursuliešu klosteri . .. Viņš ir burvīgs!

Skumjas pārgāja, sirdī ilgi atbalsojās:

Ne-slei-dzie-ties, bruņniek mī-ļais, Sa-vu zirgu ne-dze-niet…

Cik sen tas viss bija — Merefitu savrupmāja, rotaļa ar puķu pušķu kārtošanu, abatija ,.. Bet varbūt nekad nekas nav bijis?

Otrā dienā, pārnākusi no rūpnīcas, Agnese nolēma apciemot krustmāti Leontīni. Uzvilka vienkāršu, tumšu kleitu, ap galvu apsēja melnu mežģīņu lakatiņu. Nolēma: «Būšu kā mūķene.» Pēc tam pārdomāja, mežģīņu lakatiņu atstāja, bet uz pleciem uzsedza sārtu šallīti. Un tērps tūlīt atdzīvojās.

—           Tā gan ir netaisnība, — Antuāns teica, vērodams viņu no sava kakta. — Vienai desmit kleitas, bet otrai — nevienas. Un mēs attīstām teorijas — vai privātīpašums ir zagšana vai nav zagšana. Atņemt visām visu un sadalīt līdzīgās daļās!

—          Es tagad esmu tāda pati proletāriete kā jūs, — Agnese iebilda (viņa nolēma neļaut sev darīt pāri).

Fanšeta, kas sēdēja uz matrača, kājas sakrustojusi, un lāpīja kleitu, pieņēma, ka šie spriedelējumi attiecas uz viņu.

—   Nevienu diega galu es no viņas neņemšu, kas vēl nebūs!

Antuāns izgāja Agnesei līdzi.

—    Vai drīkstu pavadīt?

—    Kā patīk …

Bija pavasara vakars. Upes stingi pelēkajos ūdeņos spo- gujojās zemās tiltu arkas. Krastā sēdēja makšķernieki, noliekuši makšķeru kātus.

—    Tev gan laikam vis<js ausis pieskandinātas, ka Antuāns, sak, grāmatas nelasa un vēl šis un tas. Bet tas nav tiesa. Nesen Seraijē, kāds mūsu sētas iemītnieks, viņš atbraucis no Anglijas, ilgi tur nodzīvojis… Viņš man iedeva kādu brošūru …

Ejot pāri tiltam, Antuāns paņēma meiteni aiz rokas, bet viņa piesardzīgi atvairījās.

—    Saucas «Komunistiskās partijas Manifests». Vari man ticēt, tā nu ir grāmata! Tur ir gan par to, ka bagātniekiem jāatņem netaisnīgi saraustā manta, gan par to, ka katrs par sevi mēs esam vāji, bet kopā — spēks! Taču pats galvenais — tur viss pateikts skaidri un vienkārši, kā pie manis štancētavā, bez visādas tur Prudona gudras prātošanas. Tur ir, piemēram, tā: «proletariātam nav nekā, ko zaudēt, kā tikai savas važas, bet iegūs tas visu pasauli.» Patiešām, ko es varu zaudēt? — Viņš paplēta savas spēcīgās plaukstas, uz kurām metāls, ieēdies porās, veidoja dīvainas līnijas. — Vai nav tiesa, ko?

—    Jā, jā, jā … — Agnese atbildēja.

—    E, tu jau manī neklausies!

—    Nē, nē, kāpēc gan …

Viņi nonāca tukšajā Monso parkā. Rietošā saule pēkšņi iekvēlojās kā rubīns, apmirdzēdama koku stumbrus.

—    Nu ko tu ej pie tās krustmātes? Milzīgi tu viņai esi vajadzīga. Diez vai pa šīm nedēļām ir tevi kaut reizi atcerējusies? Jā, protams, mūsu ģimene ir nekārtīga, bet tu esi gadījusies mums pa prātam, jā, jā!

Antuāns pieteicās gaidīt viņu parkā kaut vai līdz naktij, bet Agnese pasacīja: nē!

Šveicars kļuva priecīgs, ieraudzījis jaunkundzi, — viņa vienmēr bija tik laba! — tomēr istabās nez kāpēc nelaida, izsauca veco istabeni Bernadetu. Bernadeta noskūpstīja

Agaesei rociņu, bet samulsusi paziņoja, ka kundze neesot vesela, nevarot pieņemt. Zaudējusi drosmi, Agnese palūdza ielaist kaut vai tikai viņas agrākajā istabā, tur vajadzētu paņemt kādas grāmatas, lentītes. .. Bernadeta paskatījās uz šveicaru un sulaini Zeromu, tie savukārt paskatījās uz durvīm un pamāja ar galvu: lai iet, lai iet!

Uzvadījusi Agnesi augšā, Bernadeta atgriezās kundzes istabās. Vecā istabene nopūtās. Un kā gan ne! Agnese taču bija uzaugusi viņas gādībā — kā lai nepārdzīvo? . . .

Iemesls kundzes pēkšņajam vēsumam bija visai saprotams. Pirms nedē|ām divām Bernadeta ar citām istabenēm stāvēja pie vārtiem, raudzīdamās, kā atkāpjas karaspēks, atdodams vāciešiem fortus. Kāds apaudzis, noplīsis klaidonis ar paštaisītām koka tupelēm kājās ilgi stāvēja pie Me- rifitu savrupmājas, tad pēkšņi ievaicājās:

—    Ko, vai kundze mājās?

Saņēmis apstiprinošu atbildi, skrandainis pagrūda Ber- nadetu sāņus un iegāja iekšā. Viņa paaicināja šveicaru, Zeromu, zirgu puisi, sētnieku un metās nekauņam pakal, bet jau pie buduāra durvīm izdzirda baroneses priecīgo balsi:

—     Mans dievs, vikont, vai tas esat jūs?

—    Kundze, Francija iet bojā … Es izbēgu no gūsta, lai mirtu par to. Atvadīsimies uz visiem laikiem!

Leontīne, aizmirsusi, ka visapkārt raugās kalpotāju acis, noglaudīja vikonta ar bārdu apaugušos vaigus. Taču viņš, mazliet atvirzīdamies, tā kā taisnojās, kā smējās:

—    Protams, būdams labākās sabiedrības cilvēks, es nedrīkstēju ierasties šādā izskatā …

—    Ak, mans draugs, ko nozīmē šīs konvencionalitātes! .. .

Baronese aizsūtīja Zeromu uz veikaliem, likdama nopirkt visu vikontam nepieciešamo un izrakstīdama čekus uz Merifita vārda (lai notiek kas notikdams!). Katru dienu pieņēma vikontu, atteikdama visiem citiem (lai runā, ko grib!).

Bet tieši vakar, klādama ziemas dārzā tējas galdu, Bernadeta pa ausu galam dzirdēja sarunu:

—    Kundze, kā man žēl Agneses! Merifitu mantiniece — un nokļuvusi insurgentu kompānijā, nabaga bērns!

—    Mantiniece? — Leontīne pietvīka. — Jūs tā domājat, brālēn? ..,

Tā ka tagad, nokāpusi lejā, Bernadeta ar ilggadīgas favorītes tiesībām iedrošinājās kundzei iebilst, ka vajadzētu tomēr Agnesi pieņemt, varbūt viņai nepieciešama kaut kāda palīdzība … Vikonts, kas nepiespiestā pozā sēdēja uz sofas un smēķēja, sataisīja vienaldzīgu seju.

—           Ejiet prom, Bernadeta! — baronese atbildēja. — Neuzdrošinieties dot man padomus!

Un aprāvās. Durvīs stāvēja Agnese, novājējusi, kļuvusi vecāka, un skatījās no Bernadetas uz krustmāti, no krustmātes uz vikontu.

—          Ak, mīļā! — Leontīne iesaucās, stiepdama viņai pretī rokas.

Bet Agnese apgriezās un aizskrēja.

Drīz vien atskanēja riteņu klaboņa un kučiera pazīstamā šmūkstināšana.

—           Lazārs pārbraucis! — Leontīne uztraucās. — Kāpēc gan tik neparastā laikā! Mans dārgais, labāk būtu, ja jūs ietu prom . ..

Izgājis no Merifitu savrupmājas, vikonts apmierināts uzvilka cimdus: «Tā, tā! …»

Viņš lēnām gāja pa aleju un pēkšņi izdzirda aiz sevis čirkstam smiltis. Kāds nedrošiem soļiem steidzās viņam nopakaļus. Vikonts strauji atskatījās — no lietus mēteļa kapuces uz viņu raudzījās Agnese.

—          Kā klājas, madmuazel? — vikonts apvaicājās, piedāvādams viņai roku.

Viņi staigāja pa parku, cauri koku zuzoņai varēja dzirdēt vikonta vārdus: «Brīnišķīgā Francija … Muižnieku pienākums … Un jūsu pienākums pret tēvu . . .»

Antuāns atrada apbēdināto Agnesi uz sola pie marmora rotondas. Klausīdamies aizejošo soļu švīkstoņā, Antuāns nopūtās.

—           Es taču tev teicu! Gribi, panākšu un iekraušu pa purnu? Kļūs tomēr vieglāk …

Agnese noraidoši purināja galvu.

8

Tajā pašā vakarā pa Versaļas vārtiem Parīzē iebrauca melna, noplukuši kariete. Pašūpojusies Vožirāra šķērsielās, tā palēnināja gaitu Senžorža laukumā pie milzīgās savrupmājas, kas piederēja Tjēram.

Atbīdījis aizkaru, īpašnieks pēc piecu mēnešu prombūtnes aplūkoja no karietes savu savrupmāju. Paldies dievam, šķiet, viss kārtībā, bombardēšana, pūla nemieri nav tai nodarījuši postījumus. Tā Tjēram maksājusi divus miljonus. Vienīgi dievs zina cik tur bijis intrigu, cik ris« kantu darījumu! Kučier, braucam tālāk!

Tādu Tjērs nebija iedomājis savu iebraukšanu Parīzē. Četrdesmit gadu viņš par to sapņoja, četrdesmit gadu pūlējās, lai iekļūtu vēstures grāmatā, kuru taču pats arī sacerēja, reizēm, lai dievs piedod, tendenciozi sagrozīdams faktus. Un nu — beidzot!

Pat viņa kučieris, kurš, kā visi veci kalpotāji, bija sīkumains attiecībā uz tituliem, tagad uzrunā viņu «msjē prezident». Katram gadījumam: ja nu pēkšņi Tjērs kļūst ne tikai izpildvaras galva, bet, lai dievs dotu, arī prezidents?

Tjērs paskatījās pa logu. Visapkārt daudz parīziešu tāpat vien pastaigājas, tīksminās par vakaru. Ir gan lopi, kaut krāvis ar akmeni pa pieri! Šito dēj viņš iejāj nevis uz balta zirga, bet kaut kādā mācītāja karietē, gluži kā zaglis naktī…

Monso parkā karieti gaidīja. Pats barons de Merilits, aizsūtījis šveicaru prom, saņēma viņu ar sveci rokā.

—    Nu, paldies dievam …

Tirkīzzilajā viesistabā barons bez kalpotāju palīdzības klāja galdu trim personām. Brālis Zaharija grieza maizi, gatavoja sviestmaizes. Tjērs staigāja gar aizkurto kamīnu, sildīja rokas.

—     Ievērojiet, kungi, mana pirmā vizīte, iebraucot Parīzē, taču notiek pie ievērojamākā komersantu aprindu pārstāvja. Ko citu tas var nozīmēt, ja ne jaunās valdības bezgalīgu uzticību šīm aprindām. Pierādiet taču arī jūs savu uzticību, atveriet bankas, kantorus .. .

—    Mēs nevaram uzsākt finansu operācijas, — Merifits sacīja. — Vispirms nomieriniet priekšpilsētas! Kamēr lauva rūc, kurmis baidās rakt zemi, ha-ha!

Brālis Zaharija skatījās, kā Tjērs iet, ceļgalus drebinādams, un tikko valdīja smieklus. Rupucis, pūce, vampīrs —■ tādu attēlo Tjēru žurnālos un arvien kā resnvēderi uz līkām kājām. Ir gan tie karikatūristi! …

Brālis Zaharija ierunājās par pašreizējo stāvokli. Armija brūk galīgi kopā, toties Nacionālā gvarde, gluži otrādi,

ir stipra un lieliski apbruņota, Valdībai būs grūti tikt

galā …

—     Naudu? — barons iesaucās, gremodams Elzasas sieru, no kura smakas brālim Zaharijam kļuva gandrīz vai nelabi. — Naudu mēs dosim, lai tikai beidzot nodibinās kārtība!

Pacēla glāzes par iepriekšējās dzīves drīzāku atjaunošanu. Tjērs iedvesmodamies sāka izklāstīt savu plānu. Nacionālā sapulce Bordo izraudzīta tieši tāda, kāda vajadzīga. Ar sajūsmu uzņem visus dekrētus, kas domāti pūļa ierobežošanai …

—    Nē, msjē, — Merifits viņu pārtrauca. — Jūs pasakiet bez visām šīm mahinācijām — kad mums tiks atkal iecelts kāds karalis?

—    Ak, baron! — Tjērs pikti sagrozījās krēslā. — Saprotiet jel, galvenais ir — iekarot Parīzi, bet, lai to panāktu, jāpatur republikas izkārtne. Tas aizbāzīs mutes demagogiem. Un bez tam — kāda vaina republikai, kuras priekšgalā atrastos tāds darbinieks kā es un kura balstītos uz tādiem pīlāriem kā jūs?

Viņš tiku tikām izķiķinājās, tad smaidiņš viņa sejā nozuda.

— Bet kārtība būs, par to es galvoju! Kaut vai tādēļ būtu jāizlej jūra plebeju asiņu, ļ

—    Kaut tik plebeju asiņu vietā nelītu patriciešu, — brālis Zaharija piebilda. — Stāvoklis ir tāds …

—    Tā nav jūsu darīšana! — Tjērs pēkšņi nikni atcirta.

—   Vadītājs esmu es, bet jūs daudz neprātojiet!

—    Kungi, — barons viņus mierināja, ieliedams vīnu.

—   Turpiniet, msjē Tjēr!

—    O, kas attiecas uz mani, tad es nebaidos no sadursmes! Es izsūtīšu uz dažādām pilsētas malām karaspēku uzticamu ģenerāļu vadībā. Viņi aizvedīs Nacionālās gvardes lielgabalus. Rītā pamodušies, mūsu republikānīši redzēs, ka ir atbruņoti, un sāks raudāt! He-he-he! Tad mēs viņiem arī pateiksim: nu, pietiek niekoties ar revolūciju, dodieties pie darbgaldiem, pie skrūvsoliem! Bet, ja sāks pretoties, jo labāk — mēs pavērsīsim pret viņiem pašu lielgabalus!

Jau labi pāri pusnaktij miegainais kučieris saņēma pavēli padot karieti. Piebraucis sajuta, ka ekipāža viegli nodreb — saimnieks bija ietrausies karietē. Pēc tam izdzirda aiz muguras tadu kā čirkstēšanu, tādu kā dūkšanu — tur Tjērs, apskurbis no plāniem, dziedāja operetes āriju:

Es — valdnieks Agamemnons, atiešu vadon's, Pussivēns pusdienās — tas man ir nieks! …

—    Kurp pavēlēsiet braukt, msjē?

Tjērs brīdi padomāja. Uz savrupmāju Senžorža laukumā? Valdības galvai nepiederas apmesties privātā mājā, kaut arī būtu viņa paša māja. Uz Tīljerī, uz karaļa pili? Tā kā priekšlaicīgi… Ahā!

—    Brauc uz Ārlietu ministriju, uz Orsē krastmalu!

Tjēram šausmīgi gribējās, lai viņu vēlreiz nosauktu par

prezidentu. Viņš piebikstīja kučierim.

—    Kāds šodien datums, mīļais?

Kučieris izvilka pulksteni ar breloku un, konstatējis, ka rādītāji jau pāri divpadsmitiem, svinīgi atbildēja:

—          O, msjē prezident, tūkstoš astoņi simti septiņdesmit pirmā gada astoņpadsmitais marts!

SESTĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITAIS MARTS

1

No Monso parka Agnese un Antuāns pārnāca vēlu — sadrūmušl, nerunīgi. Viņiem pretī izskrēja Denī, lēkādams uz vienas kājas un rādīdams iekostu siera šķēli.

— Bet mēs naudu dabūjām, naudu! Par ziediem, par vainagiem kolonnai Bastīlijas laukumā.

Patiešām — galds bija pilns ar ēdamo, dega jaunas sveces, visapkārt sēdēja draugi un kaimiņi. Viņi sāka saspiesties ciešāk, atbrīvodami vietas. Iesilušais Mišo tēvs deklamēja:

Nē, parādība šī nav rela — Kur Kolēns iet, tur iet Koleta. Vai laukā viņš, vai mežā ies, Nekur vairs Kolēns neglābsies!

Rišardjē iebilda, uzacis saraucis:

—     Viņai vēl nav laiks par to domāt, jā, jā … Lai sākumā pastrādā, atrod sev vietu sabiedrībā!

—     Nu jā! Tu viņai atradīsi vietu vecmeitu sabiedrībā! — Mišo tēvs sāka smieties. — Bet atceries — cik mums bija gadu, kad apņēmām sievas?

—    Tas bija mums, bet viņiem ir citādi. . .

—      Ka tevi jupis! Ticiet man, pilsoņi, šis pats brašais gailēns, kad piecdesmit pirmajā mūs izsita ārā no barikādēm un viņš slēpās kādas tur trako mājas vai nabagmājas bēniņos. . .

—    Nabagmājas! Ha-ha-ha! — klātesošie uzjautrinājās.

—      Nav ko smieties, — Rišardjē norūca un norūpējies lūkojās meitas skumjajā sejā. — Šī vieta ir tik droša, tik slepena, ka es arī tagad varētu tur paslēpt cilvēkus divdesmit …

—      Un viņš, kā izrādījās, jau pirms sacelšanās bija kaut kur ticies ar jaunavu no Šerinjaku de Noailu dzimtas. Un tad mūsu princis no Kambaraugšas uzrakstīja viņai, kur slēpjas, viņa salasīja savas mantiņas — un pie Teolila šurp…

Rišardjē domīgi šūpoja galvu, acis viņam mirdzēja, seja bija kļuvusi jaunāka.

—     Viņi gulēja uz vecām avīzēm un galda vietā izmantoja kasti, bet šī grāfenīte negāja no viņa prom!

—    Tā bija īsta sieviete, — Antuāns sacīja.

—      Jā, jā, jā! Pēc tam viss kaut kā nokārtojās, viņš pat sāka kaut kur strādāt. Vajadzēja nākt pasaulē viņai (Mišo tēvs norādīja uz klusu sēdošo Agnesi), tad mūsu Teolils sadomāja sareģistrēties ar savu Rozāliju… Nesaprotu, kādēļ viņam tas bija vajadzīgs.

—     Viņš bija īsts vīrietis! — ar zināmu dzēlību piebilda Mišo māmuļa.

—      O, protams! Bet mērs, kas viņus reģistrēja, tūlīt aizskrēja paziņot policijai. Kurš gan Parīzē nezināja dumpinieku Rišardjē?

Izklīda vēlu. Mišo māmuļa sūrojās: atlicis pēdējais vainags Brīvības kolonnai, bet darba vēl daudz — jāizgatavo lapas, jāpiestiprina lente… No rīta vainagam jau jābūt nogādātam Monmartrā.

Fanšeta pierunāja māti doties pie miera. Pati apsēdās taisīt lapas, tik un tā nenāca miegs. Jo sīkāk viņa atcerējās to vakaru Liljē dzīvoklī, jo vairāk viņu pārņēma kauns. Protams, tur bija jauni, interesanti virsnieki. .. Bet atmiņā neskaidri uzpeldēja epizode: viņa basām kājām uz galda. Ak, šausmas! Neretins velk viņu aiz rokas zemē, bet viņa spiedz. M-m-m, ak kungs! … Vismokošāk bija apzināties — ko tagad par viņu domā viņš, Neretins?

Lai arī kā Fanšeta pūlējās par to nedomāt, tomēr atkal un atkal pie tā atgriezās. Vēl nekad kaut kas tāds nebija atgadījies!

Vakar jau kļuva tik neizturami, ka viņa aizgāja uz Obisona hoteli visu noskaidrot, lūgt piedošanu. Bet ragana šveicare atteica: «Msjē nav mājās!»

Fanšeta nopūtās. Atritināja sarkanu muāra lenti. Izlasīja uzrakstu: «Nošautajiem upuriem Rātsnama laukumā. Mēs atriebsim!» Šī šausmīgā janvāra diena, apšaudīšanās, hospitālis, zārciņš ar mazo Elū …

Bet Neretins, Neretins neizgāja no prāta. Fanšeta sameklēja, izplēta locījumu vietās izdilušo lapu — tēva epi- nāli. Bildītes varonis ar švītīgajām Osiņām vicināja zo- bentiņu, kaudams prūšus. Pašai negaidot, Fanšeta noskūpstīja epināli un juta, ka nosarkst. Paskatījās visapkārt. Labi, ka visi guļ.

Nē! Viņa ir jau pieaugusi, var darīt, kā pašai tīk. Kā šodien Antuāns teica par Agneses māti: «Tā bija īsta sieviete.» Tāpat rīkosies arī Fanšeta.

2

Obisona hoteļa vestibilu apgaismoja vārga gāzes liesmas mēlīte. Masīvās durvis, kas veda augšā, nebija aizslēgtas, tomēr vajadzēja tikai pie šīm durvīm pieskarties, kad tās neganti iečīkstējās. No šveicara istabiņas atskanēja Tiso kundzes īdzīgā purpināšana, smilkstēja un skrāpējās šunelis.

Fanšeta pieplaka pie sienas, gaidīja, pati nezinādama, ko, — varbūt kaut kas notiks. Beidzot pilnīgi nosalusi izšķīrās. Pavēra mazliet šveicara istabiņas durvis, šunelis tūlīt izspruka ārā. Pūzdama un stenēdama tam nopakaļus izvēlās šveicare.

—    Si-si-si! Muļķīt, tevi taču saķers — un tūlīt būsi katlā iekšā!

Fanšeta pagrūda durvis un uzšāvās augšā. Trepju telpā apstājās, ieklausījās. Nē, vecene nebija nekā manījusi. Sirds dauzījās tik skaļi, ka Fanšeta neviļus piespieda roku pie krūtīm. Neretina numuru viņa zināja; kādreiz bija nākusi šeit pie Rišardjē, un vecais vīrs viņai parādīja: «Te dzīvo Neretins, mūsu krievs.»

Klusiņām nospieda rokturi, durvis atvērās. Fanšeta iegāja, paslēpās tumsā aiz portjeras. Aiz loga vienaldzīgais mēness slīdēja pār gaišajiem upes ūdeņiem. Oda pēc neatdzisuša kamīna dūmiem. Varēja vēl just armijas formas siksnu un tabakas smaržu. Neparasti šaušalīgi! . . .

Sadūšojusies Fanšeta iznāca ārā un ieraudzīja Neretinu. Viņš gulēja neizģērbies virs segas. Smagi pagriezās uz otriem sāniem, kaut ko runāja kā murgos. Varbūt redz nelabu sapni?

Fanšeta gribēja novilkt kurpes, lai piezagtos klāt uz pirkstgaliem, bet tūlīt pat atcerējās, ka labajā pēdā caurums. Uzmanīgi likdama soļus, viņa piegāja un paskatījās. Pār nogurušo Neretina seju atkal pārslīdēja ēnas. Pēkšņi viņa atkāpās atpakaļ un uzgrūdās gultas kājgalim.

—    Kas tur? — Neretins asi noprasīja.

Fanšeta sastinga un pēkšņi mēness gaismas strēlē ieraudzīja, ka Neretins gulēdams pavērsis pret viņas seju revolveri.

«Tā esmu es, Fanšeta …» viņa gribēja teikt, bet no uztraukuma iznāca tikai kaut kāda murmulēšana.

Tad Neretins piecēlās un paspēra dažus soļus, nenolaiz- dams revolveri. Nošvirkstēja sērkociņš, aizdegās gāzes radziņš. Neretins ieraudzīja Fanšetu, iesmējās un nometa revolveri uz galda. Apsēdies sāka bāzt pīpē tabaku.

Ak, viņš atkal sapnī bija redzējis Mcensku! It kā būtu ziema, tāda pati mēnesnīcas nakts. Kupenas un māju jumti šķita it kā izgriezti no papīra, bet viņu mājas logos ik pa brīdim iemirdzas dzeltena uguntiņa, kāds staigā pa istabām ar sveci rokā …

—    Nu, ko tev vajag? — Neretins jautri apvaicājās.

Bet Fanšeta klusēja, gluži tāpat kā pirms mēnešiem trim šeit bija klusējusi Marija. Starp citu, ne gluži tā. Marija gulēja tajā šaurajā gultiņā, lepni atmetusi galvu un zobus sakodusi, bet šī sarāvusies pie skapja kā ezis, melnās acis spīd kā zvērēnam. Neretins aizdedza spirta plītiņu.

—    Tūlīt iedzersim kafiju, paskalosim vēderiņu, kā būtu teicis mūsu draugs pilsonis Rišardjē.

Un drīz vien viņi ar Neretinu kā veci draugi dzēra kafiju. Neretins pamācoši bungoja ar karotīti.

—     Nu ko tu, meiten, ko tu gribi no dzīves? (Bet tu, Ne- retin, pats, vai tu zini, ko gribi no dzīves?) Uznākusi nakti numurā pie sveša cilvēka… Tev jāmācās, jāpalīdz ģimenei! Pēc tam pienāks arī laiks domāt par iziešanu pie vīra …

Neretins runāja un vēroja, kā Fanšetai no sejas nozūd izbailes, tās nomaina iecietīgs smaidiņš. «Ē,» viņš nodomāja, «to visu viņa dzird mājās katru dienu!» Viņš piecēlās un paņēma šineli.

—    Kur tavs mētelis? Mēteļa nav, ir mātes lakats? Ai- jai-jā! Nu tad ņem lakatu, es tevi pavadīšu!

Nokāpis lejā, Neretins nostājās ar muguru pret šveicara istabiņas logu un, attaisījis aizšaujamo, izlaida Fanšetu ārā. Bet, izgājusi uz ielas, meitene iesaucās:

—    Nevajag mani pavadīt, msjē!

Un metās skriet, ko kājas nes, — nevis uz māju pusi, bet pāri Jaunajam tiltam, uz Senas labo krastu.

3

Fanšeta skrēja pa naksnīgajām ielām, nemeklēdama ceļu. Bija tāds kauns, ka gribējās likties zemē uz akmens bruģa.

Kur vien skaties, visur pārīši kaut ko čukst viens otram, bet viņa vēl ne no viena neko nav dzirdējusi. Pat Antuāns vakar ar to gaišmati visu vakaru kaut kur dauzījās, droši vien jau skūpstījās!

— Viens — divi, viens — divi! Labo plecu uz priekšu!

Fanšeta sarāvās. Garām solo kareivju kolonna. Uz viņu cepurēm krīt retas, lēnas sniega pūkas. Kurp viņi iet nakts vidū?

Vai dieviņ, Fanšeta taču ir jau uznākusi uz Klišī bulvāra Monmartras pakājē! Uz rīta pusi kļūst vēsi, mātes lakats neglābj. Kareivji nogriežas no bulvāra pa kreisi, dodas p-t akmens kāpnēm augšā, kalnā. Tukšajā spraugā starp mājām viņu soļi skan dobji un draudīgi.

Mēness bija nogājis, bet jau manāmi svīda gaisma. Fanšeta saskatīja uz kareivju epoletēm vara ciparus — «22». Tāds numurs bija pulkam, kurā dienēja viņas brālis Selestēns. Fanšeta paātrināja soli un pēkšņi ieraudzīja viņu ierindas malā.

—    Kurp jūs ved?

Kaprālis viņai uzkliedza, bet Selestēns lūdzoši ierunājās:

—    Tā mana māšele, priekšnieka kungs …

—    Bet uz kurieni, Selestēn?

—    Priekšniecība zina . . . Trauksme bija, n'die …

Viņa biedri sāka ar Fanšetu jokot, piedāvādamies apmainīt šauteni kaut vai pret diviem skūpstiem. Selestēnam šādas sarunas nepatika, viņš dusmojās, bet kareivji uzjautrinājās vēl vairāk.

—    Ģenerālis Lekonts jāj! Skuķi, mūc prom!

Parādījās brašs ģenerālis zirgā. «Mazāk trokšņa, platāku

soli!» bija dzirdama viņa komanda. Kareivji, nonākuši uz kalna terases, kur pacēlās vecs tornis, izvērsās ķēdē. Atskanēja pakluss kliedziens. Fanšeta ieraudzīja, ka kareivji pie lielgabaliem atbruņo sargkareivi, — šeit atradās Nacionālās gvardes artilērijas novietne. Fanšetai garām aizveda sargkareivi, viņa rokas bija atlauztas uz muguras, galvā tāda pati zila federātu cepure, kādu nēsāja viņas tēvs. Ģenerālis Lekonts jāja blakus gūsteknim un sita viņam ar steku pa seju.

—    Kas te notiek, Selestēn? — Fanšeta jautāja.

Kareivji, pēkšņi sadrūmuši, klusēja.

Kaprālis bija izsaukts pie priekšniecības un tagad skriešus devās atpakaļ. Nokomandēja, un vads, kurā atradās Selestēns, aplenca tuvāko lielgabalu. Kareivji stenēja, pūlēdamies sašūpot smago lielgabalu, tad izkustināja to un sāka lēnām stumt uz terases malu. Tur jau bija sagatavotas tauvas, lai nolaistu to lejā. Bija tik gaišs, ka Fanšeta varēja saskatīt uz lielgabala stobra reljefus burtus: Anžolrass.

Sis lielgabals piederēja 193. bataljonam, kur dienēja viņas tēvs! Tas bija iegādāts par strādnieku līdzekļiem, pašiem ciešot badu un aukstumu! . ,.

—    Brālīši, mīļie kātotāji! Ko jūs darāt? Tā taču mūsējā — strādnieku manta!

—    Kas tā par žurku! — Ģenerālis Lekonts bija pamanījis Fanšetu. — Ei, kur kaprālis? Aizbāz viņai muti!

Bet Fanšetu notvert nebija tik viegli, viņa joņoja pa akmens kāpnēm lejā. Ari kareivji viņu ķēra vairāk tikai izskata pēc.

—    Ei, ļautiņi, celieties! Mūsu lielgabalus ved prom! …

Bez mitas kliegdama, celdama visus augšā un jundīdama trauksmi kā tāds mazs, uzmācīgs zvaniņš, viņa skrēja pa Monmartras līkumotajām un paugurainajām ieliņām. I'ar atbildi uz viņas kliedzieniem logos iedegās gaisma, samiegojušies cilvēki izskrēja ārā, cits turēdams rokā šauteni, cits revolveri.

Beidzot viņu, tā bez mitas kliedzošu, saķēra kāds bārdains Nacionālās gvardes virsnieks ar aukliņā piestiprinātu pensneju.

—    Ko tu kliedz, paskaidro!

Fanšeta aizelsdamās pastāstīja viņam par lielgabaliem. Bārdainais deva komandu, un federātu vienība metās skriešus. Virsnieks paspieda Fanšetai roku.

—    Paldies, pilsone! Ja tu vēl kaut ko mani, skrien, mana mīļā, tieši uz Monmartras štābu, vaicā pēc Raula Rigo — bijušā studenta, tas esmu es. Gan mēs abi vēl sagandēsim tirāniem dzīvi!

Pensnejs viņam nokrita un palika karājamies aukliņā. Viņš iesmējās, un Fanšetu pārsteidza viņa ļaunie, nesaudzīgie smiekli.

Fanšeta aizsteidzās nopakaļus ftederātu vienībai. Tur pie vecā torņa saniknotais Lekonts dauzīja ar steku savus ka- leivjus, bārdams par vilcināšanos. Pirmais lielgabals — «Anžolrass» — bija nolaists lejā tauvās diezgan ātri, toties nākamais — «2ans Pols Marats» — iestrēga un aizsprostoja ceļu pārējiem. Ģenerālis solījās nošaut katru desmito.

Bet tūlīt arī saprata, ka viss zaudēts. Viņu bija apstājušas priekšpilsētas sievietes, uz ātru roku kaut kā saģērbušās, un brēca kā putnu bars. Ģenerālis pavēlēja kareiv- |iem atkāpties torņa aizsegā. Karē atvairījās ar durkļiem.

—     Vai tiešām jūs šausiet? — Sievietes bruka virsū, tverdamas tieši aiz durkļiem. Kopā ar viņām trakoja Fanšeta.

—    Sauj man, brālīt Selestēn, šauj!

Un parādīja garu degunu.

—    Uguni! — zils aiz dusmām kliedza ģenerālis. — Gļēvuļi, nodevēji! Uguni! .. .

Bet zalves nebija. Kāds seržants iebelza Lekontam pa pakausi, ģenerāļa apzeltītā trīsstūrene aizlidoja pie

sievietēm, kuras, aiz sajūsmas kliegdamas, uzsprauda to uz šautenes stobra.

—    Lasies prom! — ģenerālim uzkliedza.

Rinda pārtrūka, kareivju sarkanās cepures sajuka a

federātu zilajām. 22. pulka virsnieki atdeva zobenus, viņus, ar kāju spērieniem dzina lejā pa Šapa ielas kāpnēm.

Cilvēki līksmoja, sviezdami gaisā cepures. «Apcietinie Lekontu!» pieprasīja viņa paša kareivji. Pūlis pašķīrās ģenerāli aizveda. Viņa vietā iznāca četri federātu bundzi nieki. Nostājušies tie sāka sist trauksmi:

«Tra-ta-ra-tam! Tra-ta-ra-tam! Brāļi, neguliet! Brāļi, ne guliet! …»

4

Tikko svīda gaisma, Mišo māmuļa devās uz piestātni. Pieripoja pilnīgi tukšs omnibuss, kučieris un konduktors, palīdzēdami viņai uznest vainagu imperiālā, laiski mēļoja:

—    Br-r-r! Marts, bet vēl krīt sniegs!

—    Ap dienas vidu nokusīs, gan tu redzēsi.

Omnibuss pārbrauca pāri tiltam un sāka ripot gar krastmalu. Visur cilvēki satraukti, klausījās bungu rīboņā, kas plūda no attālās Monmartras, — kas tur varētu būt? Garāmgājēji lasīja uzsaukumus — baltus, sarkanus, dzeltenus. Dažos Nacionālās gvardes CK brīdināja no reakcijas intrigām, citos turpretim ģenerālis Vinuā, nosaukdams fe- derātus par laupītāju bandu, paziņoja, ka viņš šonakt saņēmis tās lielgabalus un sāk izrēķināšanos ar nepaklausīgajiem.

—           Nav vis saņēmis, nav vis saņēmis! — Puišeļi lēkāja un plēsa nost Vinuā uzsaukumus.

Pie Svētā Lācara stacijas ceļu aizsprostoja pārbiedētu cilvēku straumes. Kungi un dāmas, no nepierastās piepūles aizelsušies, stiepa čemodānus un somas.

—    Kas te notiek? — konduktors teica. — Visi bēg!

—           Kā — visi? — kučieris no saviem bukas augstumiem stingri iebilda. — Izsakies, brālīt, skaidrāk!

—    Buržuāzija bēg …

—    Nu tad tā arī būtu teicis!

—    Kāpēc gan tā bēg? — Mišo māmuļa prasīja.

—    Baidās no revolūcijas.

—          Ak kungs! — Mišo māmuļa nopūtās. — Pasūtītāju vairs nemaz nebūs; ko dosim bērniem ēst?

—     Ek, tantiņ! Es savā omnibusā visu mūžu tikai proletāriešus esmu vizinājis, kungi jau brauc ekipāžās. Un, kā icdzi, esmu pats paēdis un bērnus pabarojis. Gan izdzīvosim! Bet bez tiem trupešiem Parīzē kļūs tīrāks gaiss.

Pēc ilgas braukšanas, kavēdamies ļaužu pārpilnajās ielās un laukumos, omnibuss galīgi iestrēga pie Klišī bulvāra — tur notika grandiozs mītiņš. Mišo māmuļa paņēma vainagu un devās tālāk kājām. Nogurusi viņa apsēdās atpūsties uz kāda baļķa pie nepabeigtas barikādes. Kāds ve-. čuks ar noplukušu bārdeli, ģērbies vecmodīgā ripsa mētelī, gāja gar barikādi, kaut ko skaitīja, pēc tam ierakstīja liloknotiņā, ar nūju pamēģināja, cik stingri piebāzti maisi ar smiltīm.

—     Ei, onkulīt! — viņam uzsauca kāds pusaudzis ar fe- derāta cepuri galvā, kurš stāvēja sardzē pie barikādes, — Ko tu tur mērī? Vai tik tu neesi spiegs?

Mišo māmuļai večuka seja likās neizsakāmi pazīstama. Vai tas būtu pieņēmējs lombardā? … Nē, nē .. . Varbūt Rātsnama šveicars?

Ā, pēkšņi kā zibens iešāvās prātā! Pulvera dūmu mutuļi visapkārt Rātsnamam un starp dūmiem ģenerālis staltā zirgā, pacēlis roku komandai.. .

—     Tas taču Klemāns Tomā! — viņa skaļi sacīja pieceldamās. — Jā, jā, tas ir viņš! Stāiviet! Kur jūsu ģenerāļa < poletes?

(Un mirušais bērns viņas rokās… Un desmitiem kri- lušo, kas palika guļam uz bruģa …)

—    Ļautiņi, turiet slepkavu!

Mītiņš pajuka. Vairākas rokas saķēra pārģērbušos ģe-" nerāli, it kā viņš varētu nozust.

—    Vest viņu uz štābu, uz Monmartru!

Viņi virzījās, spiezdamies pa šaurajām ieliņām, klupdami uz daudzajām kāpnēm. Kāda bāla sieviete ar mazu Ijērnu klēpī, steigdamās pūlim līdzi, visu laiku atkārtoja:

—     Viņš četrdesmit astotajā nošāva manu tēvu … Es viņu pazinu . .. Tikai bārda nosirmojusi.. . Tas ir viņš! ..

Sievietes, kas veda Klemānu Tomā, knieba viņam, dun- i kāja ģenerāli. Tomā ar elkoņiem grūda viņas nost un ne- lauici lamājās.

Rozjē ielā apgabala štāba priekšā viļņoja satraukts 22. pulka kareivju bars. Pie durvīm viņus aizturēja spēcīgs

garibaldietis, ģērbies platā, sarkanā kreklā. Pa atvērto logu runāja mierīgais Rigo:

—           Pilsoņi kareivji, Lekonts jūs piekāva, kūdīja pret Parīzes vienkāršo tautu, tas mums zināms. Bet patvaļīga izrēķināšanās nekad netiks pieļauta! Lekonts stāsies Komūnas tribunāla priekšā, kad šī Komūna būs ievēlēta.

Tajā brīdī svilpodams un kliegdams parādījās pūlis, kas nāca no Kišī bulvāra puses.

—    Mēs vedam vēl vienu ģenerāli!

Klemānu Tomā ieveda štābā un ievietoja turpat blakus

arestētajam Lekontam. Rigo pavēlēja garibaldietim:

—    Neizlaid nevienu dzīvu dvēseli…

Federātu komandieri pieprasīja Lekontam, lai paraksta

karaspēkam pavēli — neaizskart Nacionālās gvardes liel gabalus, atgriezties kazarmās.

Lekonts, kļuvis gluži rāms, pelēku seju parakstīja nelasīdams. Varbūt viņš atcerējās vārdus, ko kādreiz bija teicis Merifitu viesistabā: «Pūlim es nepakļaušos, pat ja man draudētu nāve.» Viņš pasmīnēja, un to pamanīja pie loga stāvošie.

—           Ahā, redzat? Viņš par mums smejas! Nav ko cere- monēties, likt pie sienas!

Lekonts aplaizīja sausās lūpas.

—    Es lūdzu gādāt par mūsu drošību.

Tai brīdī pie štāba ēkas pienesa to sargkareivju līķus,

kuri naktī bija nogalināti pie lielgabaliem. Slepkavas jaunos federātus bija zvēriski sakropļojuši. Pat Monmartras vecākās sievietes, kas savā mūžā visu ko bija pieredzējušas, novērsa skatienus, lai nebūtu jāredz šausmīgie līķi.

Te Mišo māmuļa pamanīja Fanšetu. Viņa gāja aiz nestuvēm, nenovērsdama no upuriem šausmās sastingušās acis

—          Nost! — kareivji uzkliedza garibaldietim, kas sargāja ieeju.

Sievietes spiedza, puišeļi svilpa. Sasprindzinājums sasniedza galējo robežu. Cilvēku masa gāzās virsū spēcīgajam garibaldietim, samina viņu. Tad durvīs parādījās Rauls Rigo, sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņa skatiena ietekmēts, pūlis atkāpās. Bet jau no citām pusēm līda iekšā pa logiem, sagrāba ģenerālus un izvilka ārā.

Pirmo izveda Lekontu.

—           Es jau parakstīju… Es visu parakstīju… — viņš šļupstēja.

Rozjē ielā, neapbūvētā laukumā, kareivji ar cipariem «22» uz epoletēm izkārtojās ķēdē iepretim aplupušai sienai. Atskanēja zalve, un Lekonts nokrita izplestām rokām.

Klemāns Tomā, kad viņu veda uz laukumu, nepārtraukti izkliedza lāstus. Pareģoja Parīzei neskaitāmas nelaimes.

—          Atnāks kārtības uzturēšanas karaspēks, tas jūs noslīcinās asinīs! …

Jauna zalve pārtrauca viņa čērkstošo lamāšanos.

—           Msjē Rigo! — Kāds gūstā saņemts virsnieks pieskārās studenta elkonim. — Kā tad tā? Jūs taču solījāt mums neaizskaramību …

—          Tautai vienmēr taisnība, — Rigo atbildēja caur zobiem. Klusēdams, neiejaukdamies viņš vēroja ģenerāļu sodīšanas ainu.

Te Fanšeta ieraudzīja māti, metās pie viņas, piespiedās viņai klāt.

—           Kas tas ir? Kas tas ir? — no pārdzīvotā drebēdama, viņa vaicāja. — Māt, kas tas ir?

—    Kungs, esi mums žēlīgs! Tā ir revolūcija, meitiņ!

5

Pieaugošā bungu rīboņa piespieda Neretinu aizslēgt numuru un doties lejā.

—          Nacionālā gvarde uzbrukūsi ģenerāļiem! — Tiso kundze pavēstīja, viņa steigšus sēja saiņus — ja nu pēkšņi jābēg no asinskārīgajiem lederātiem?

Neretins pasmaidīja un steidzās uz bataljona sapulcēšanās vietu.

Garām respektablā Senžermēna bulvāra cienīgajām savrupmājām un hoteļiem gāzās pūlis bļaudams un žestikulēdams. Likās, visas priekšpilsētas plūst uz centru, paklausīdamas bungu aicinājumam. Omnibusa kučieri izjūdza zirgus — kur te varēja pabraukt?

Pēkšņi Neretinam ietrīcējās sirds. Cauri drūzmai lauzās Marija. Viņai galvā bija tā pati mazā cepurīte, rokā smaga dzeltenas ādas ceļa soma.

Elpu aizturējis, Neretins sveicināja, piedāvādamies pa- lidzēt. Pretēji tam, kā varēja sagaidīt, Marija pasniedza ceļa somu, viņš to saņēma veselajā rokā.

—           Fu! — Marija teica, pielikdama mutautiņu pie pieres. — Fiakru nekur nevar dabūt!

—    Kur jums jātiek?

—           Uz Orleānas staciju. Kā redzat, braucu prom. Tagad varat nebaidīties par savu dārgo dzīvību.

Neretins juta, ka viņam atkal nāk virsū dullums kā ni-: ķīgam zirgam.

—          Marija Vasijjevna! Vēlreiz, varbūt pēdējo reizi…! Bakuņins, Ņečajevs, viņi jūs pazudinās! …

Nolādētā neprasme izsacīt savas domas! Kā pateikt visu, ar ko pārpilna sirds? Kā pārliecināt? Marija noraudzījās viņā iesāņus, plakstus nolaidusi.

—           Neretin, jūsos tomēr ir kaut kas cilvēcisks, citādi es ar jums nepārmītu ne pāris vārdu. Taču nezaudējiet pēdē^ jās pašcieņas druskas un nerunājiet muļķības! Jūs ļoti, labi zināt, ka es nepametīšu . ..

—           Nē, pametiet, pametiet! Es pametu, un jūs pametiet , savu . .. Brauksim prom jau rīt pat… Nē, šodien … uz Mcensku, uz Pēterburgu! Vai uz Nicu, Neapoli, kaut vai uz Havaju salām .. .

—           Jums rūp mans liktenis, esmu aizkustināta, paldies. Bet paklausieties, metiet pie malas savu donkihotismu! Vai gribat — es pirms šķiršanās labāk jums atklāti pateikšu ,.. i

—    Marija Vasiļjevna!

—    Nē-ē, paklausieties!

Savādi bija vērot, ka viņas arvien noslēgtajā un skar- i bajā sejā pavīd uzticēšanās un sirsnība.

—           Kādreiz brālis Gurijs, pārbraucis no korpusa, stās-^ tīja tikai par jums. Par strīdiem, par plāniem, par to, cik lielisks draugs jūs esat. Un es, muļķīte, sapņoju par jums.

—    Bet kā gan tagad …

—           Pagaidiet! Kad gulēju jūsu gultā, es zaudēju samaņu. No naida, no naida, jā! Bet jūs zemojāties manā priekšā, kaut ko lūdzāt. Es piecēlos un aizgāju, jūs pat pirkstu nepakustinājāt. Bet, ja mēs būtu bijuši mainītās lomās, ticiet man, es gan būtu . .. Ak, — Marija nopūtās, likās pat, ka viņa grib pasmaidīt, — iznāk, ka arī ienīst jūs nevar!

Kādu brīdi viņi gāja klusēdami, kā pa tuksnesi, nemanīdami kņadu un grūstīšanos.

—           Varbūt atceraties, — Marija teica, — kā Ļermontova maska saka kņazam:

Tu? — bezrakstura tips, zems cilvēks, neticīgs, Ļauns patmīlis, un tomēr vāja tava daba ..

1 Atdzejojis R. Egle

Neretins vēlreiz mēģināja iebilst, bet viņa atkal pārtrauca:

—    Šķiet, taisnība Lavrovam; jūs viņu, protams, pazīstat? Jācīnās nevis pret atsevišķām personām, bet pret visu sistēmu. Citos apstāk)os, šķiet, arī mēs varētu sēt kaut ko saprātīgu, labu, mūžīgu …

—    Marija Vasiļjevna, par sevi man nospļauties… Bet es gribu glābt jūs! Kā teicis Turgeņeva Bazarovs, droši vien jūsu mīļākais varonis… Liela patika atdot dzīvību par pēdējo zemnieku?

—    Bet ko jūs zināt par šā pēdējā zemnieka dzīvi, jūs, Mcenskas kundzēns? Ja zinātu, būtu pakāries, bet pie žandarmiem dienēt nebūtu gājis.

Neretinam prātā ienāca zemā, piekvēpuši istaba, smirdošās lupatas, nonīkušais jēriņš. «Nav lemts, mīļais kungs, nav lemts!»

—    Labāk, Neretin, nerunāsim tā. Jums mugurā Nacionālās gvardes mundieris. Tie ir vienkārši cilvēki, kas lēti uzticas, viņi jūs par kaut ko mīl, cienī, dievs ar viņiem. Tad esiet kaut šeit cilvēks! Lai pēc jums viena nedomā slikti par visu mūsu tautu.

Marija pamāja viņam, sakārtoja cepurīti. Neretins ar šausmām juta, ka izdziest pēdējais cerības stariņš. Viņi stāvēja jau iepretī stacijas ēkai. Marija paņēma ceļa somu.

—    Vai tiešām… — viņš aizsmakušā balsī iesaucās. — Vai tiešām neko nevar atgriezt atpakaļ? Ticiet man! — viņš iekliedzās tā, ka garāmgājēji atskatījās. — Vai tiešām nevar?

Marija, brīdi vilcinājusies, paskatījās uz viņu un nocirta kā ar cirvi:

—    Nē.

Un neatvadījusies viņa neatskatīdamās sāka kāpt augšā pa kāpnēm. Izmisumā Neretins ķērās pie pēdējā —: vismuļķīgākā argumenta:

—    Nu ko tad jūs pati bēgat no revolūcijas? Vai dzirdat, kas notiek visapkārt? Bet jūs?

Viņam šķita, ka Marija uz mirkli apstājas, pat it kā grib nolikt somu zemē. Bet tai pašā brīdī viņu aizsedza drūzma, stiepa bērnus, sasaucās kalpotāji. Lai arī kā Neretins raudzījās pūlī zem kolonādes, Mariju viņš vairs nesaskatīja.

Garām aizmaršēja kāds bataljons, kas bija ieņēmis cietumu. Ierindā starp zilajām cepurēm vidēja ieslodzīto audekla galvassegas. Federāti satraukti kliedza:

—    Uz Rātsnamu, uz Rātsnamu! …

Neretins sarauca uzacis. Viņš, kurš prasīja no saviem karavīriem stingru disciplīnu, bija nokavējis sapulcēšanos. Bez komandiera tur būs liels apjukums, Divāls nezina, ko iesākt, bet Varlēns …

Neretins pielika soli.

—    Ei, kaptein, pagaidi! — viņam aiz muguras iesaucās zēns saplīsušā bezrocī. — Tu gan ātri soļo, kaptein!

Zēns atvilka elpu un pateica, ka kapteini vēloties redzēt kāds padzīvojis msjē ar brillēm (puika salieca pirkstus un pielika pie acīm).

—    Kāds msjē?

—     Kāds, to tu pats, kaptein, redzēsi. Viņš gaida tevi uz soliņa Botāniskajā dārzā. Viņš lika, lai es pieejot, kad tu būšot viens, bet tu visu laiku lakstojies ar to skaistuli… Par manām pūlēm tev jādod ne mazāk kā sū!

Jā, tas tiešām bija Zahars Kuzmičs, aizklājies ar avīzi.

—    Pretēji visiem noteikumiem es satiekos ar jums uz ielas … Ko lai dara, tādi notikumi! Ko jūs runājāt ar to Voiņicku? Starp citu, par to kaut kad vēlāk. Pastāstiet labi sīki, kas notiek Nacionālās gvardes CK!

Kāds putniņš pa alejas smiltīm pielēca pie viņu kājām, piešķiebis galviņu, skatījās, ziņkārīgi spīdinādams vienu aci.

—    Es nekur neesmu bijis kopš vakardienas… — Neretins pateica, nolaizdams acis.

—     Kā gan tā — kopš vakardienas? Jūs, tāds lielisks komandieris! Nekādi nespēju ticēt. .. Bet sakiet — ko domā darīt Varlēns? Un tas viņu — «velna milti»? Jūs esat satraukts, saprotu .. . Jūs esat daudz pūlējies, noguris . .. Bet vēl pēdējā piepūle — un tad jau uz mājām!

Viņš izņēma kabatas portfeli. Cik vajag? Vienu, divus, trīs tūkstošus? Ko? Neretinam nevajag, viņš saņēmis par hospitāļa laiku algu? …

Kabatas portfelis gandrīz izkrita Zaharam Kuzmičam no rokām. Tas taču bija nedabiski, ka cilvēks atsakās ņemt naudu! Viņš sāka Neretinu pierunāt, pat pajokoja, ka pieticība pušķojot cilvēku, bet vēl labāk to darot nauda…

—    Dodieties pie Liljē, uzturieties viņa tuvumā visu laiku, ietekmējiet viņu! Starp citu, jūs taču pie viņa esat bijis …

Zahars Kuzmičs pēkšņi aprāvās, aptvēris, ka steigā pieļāvis muļķību. Vai gan drīkstēja aģentam atklāt, ka arī viņu novēro? Līdzīgi putnam, viņš pavēra piemiegto aci un ieraudzīja Neretina sejā bezgalīgu pacietību un skumjas.

—    Nu ko jūs, mīļais, — viņš teica maigi. — Es braukšu uz Versaļu, tur droši vien būs jums vēstule. Bet jūs, lūdzu, papūlieties! Kas jums noticis? Jūs gribat man ko sacīt?

Viņš bija uzminējis. Neretins tiešām gribēja sadūšoties un jau piecēlās no soliņa, lai pateiktu stingru «nē».

Pēkšņi Neretins ieraudzīja, ka viņa priekšā nepavisam nestāv Zahars Kuzmičs savā parastajā labsirdības maskā. Tas bija cietsirdīgs kungs, saimnieks, kas raudzījas viņa, acu nemirkšķinādams, lūpas sašķiebis ļaunā smīnā.

Senais pieradums pakļauties un drebēt spieda Neretinu vārgi atslīgt atpakaļ uz sola …

Bet Zahars Kuzmičs nozuda nemanot, it kā izgaisa krūmos.

7

Ārlietu ministrijas mazajā salonā vecais parkets, viegli padodamies, klusināja soļus. Tjērs staigāja pa salonu, īsās frakas ļipas palēcās gaisā pie katra pagrieziena. Ziņas bija pašas neapmierinošākās. Lielgabalus sagrābt nebija izdevies, kareivji brāļojās ar federātiem, ģenerāļi bēga. Ļaunākais tas, ka ap dienas vidu federātu bataljoni paši bija uzsākuši akciju un sākuši atspiest valdības karaspēku no pasta, telegrāfa, stacijām. Pusdienlaikā adjutants ziņoja: insurgenti sagrābuši arsenālu.

—    Mans dievs, mans dievs! — Tjērs pūta, paātrinādams gaitu.

Ieradās Zils Favrs, ārlietu ministrs. Sis nenovīdīgais pērtiķis, protams, klusībā ļauni priecājās. Ar dramatiskām skumjām Favrs ziņoja, ka viņš un ierēdņi atstājuši Rātsnamu un to tūlīt ieņēmis Varlēns, kas ieradies ar bataljoniem no Batiņolas, Rauls Rigo — no Monmartras, Divāls — no Latīņu kvartāla.

—    Vai nevēlaties brokastis? — Tjērs satracināts piedāvāja Favram.

Ēdieni atdzisa uz galda, neviens tiem nepieskārās. Favrs aizgāja, apsolīdams veikt dažādus pasākumus, īstenībā, protams, steigdamies aizbēgt uz Versaļu. Tjērs nosūtīja pilnvarotu kalpotāju uz Svētās Ursulas abatiju pēc brāļa Zaharija, tas jau nu kaut ko izdomās. Gaidot viņš nīka pie spoguļdzidrajiem logiem, kas pavērās uz krastmalu. Viņā krastā bija redzams Konkordijas laukums, banku kupoli un ministriju ēku jumti. Ak dievs, kā lai glābj Franciju?!

Ienāca kāds solīds cilvēks privātās drēbēs, ar bārdiņu, kas atgādināja Napoleonu III, un uzgrieztiem ūsu galiem. Sirds Tjēram notrīcēja kā palaidnības izdarījušam skolniekam. Vai tiešām atgriezies «pats»?

Nē, paldies dievam, tas bija ģenerālis Vinuā! Bet kāpēc viņš privātā? Šie sīkpilsoniskie svārki, vēderiņš izspiedies …

Vinuā atnesa vēl ļaunākas vēstis. Lekonts un Klemāns Tomā nošauti Monmartrā. (Dažus mirkļus abi klusēja.) Uzticama karaspēka gandrīz nav, ir divas rotas dragūnu, tās izvietotas ministrijas iekšējā pagalmā, lai būtu pie rokas … Ko domā darīt valdības galvas kungs?

Tjērs pavēlēja visiem ministriem un valdības ierēdņiem pagaidām doties uz Versaļu.

— Viņi jau paši bēg uz turieni! — Vinuā atmeta ar roku.

Pēkšņi viņu ausis saklausīja karaspēka daļas vienmērīgo soli kaut kur pie Marsa laukuma. Soļi tuvojās, bija dzirdamas bungas, aizsmakusi vīrieša balss dziedāja:

Lai republiku cīņā rodam! — Tāds kaujas uzdevums mums dots. Mēs savas dzīvības tai dodam, Par republiku mirt mums gods!

Bungu rīboņa.nāca arvien tuvāk, varēja saklausīt brašu komandu «viens — divi». Vinuā gribēja pieiet pie loga paskatīties. Tjērs aizturēja viņu aiz rokas, un viņi paslēpās istabas dzijumā pie samāksloti izgreznota kamīna. Bungu rīboņa tuvojās, kļuva arvien neizturamāka, dziesma dārdēja, it kā to kliegtu viņiem ausīs. Gar logiem aizslīdēja sarkanā karoga kāts ar galā uzspraustu cepuri. Ak kungs un dievs, tie nāk pēc viņiem, tie nāk viņus arestēt! … Tūlīt atskanēs komanda: «Uz labo, apkārt griezties! …»

«Lai dzīvo Komūna!» vīriešu balsis korī nodārdināja. Tjērs un Vinuā nodrebēja, pieķērās viens pie otra. Mirkļi vilkās kā mūžība.

Tomēr soļi pamazām attālinājās, dziesma aiz pagrieziena apklusa. Drebuli pārgāja. Vai tiesām pagāja garām?

Brālis Zaharija atnāca tikai tad, kad sāka jau krēslot. Dīvaini: viņa nogurusi seja pauda apmierinātību, lai gan brilles bija kaut kur pazaudējis, svārki bija saplēsti. «Ek, kā nu ir izpluinīts,» Tjērs nodomāja ne bez dzēlības. Nekavējoties izsūtīja visus ārā no salona un metās viņam klāt.

—     Mans augsti godājamais brāli! Atzīstu savu vainu, ak, jums bija taisnība, vajadzēja ārkārtīgi piesardzīgi! … Bet ko tagad lai iesāk? Es taču nevaru braukt uz Rātsnamu, nevaru lūgt nolādēto Centrālo Komiteju, lai viņi diktē savus noteikumus.

—     Nē, mans šef, — brālis Zaharija atbildēja, apsēzdamies krēslā iepretim dīvānam, uz kura nespēkā bija atlaidies valdības galva. — Līksmojiet, jūsu uzvara ir nodrošināta!

Kādu brīdi Tjērs neizpratnē klusēja, tad pateica:

—    Jūs esat prātu zaudējis! Viss iet bojā, visi bēg . ..

—     Es jums to droši varu apgalvot. Aina ir tāda: sacelšanās bijusi stihiska, to nav gaidījuši pat revolucionāri. Iepriekšējā vakarā Nacionālās gvardes CK sēde ilgusi līdz pusnaktij, tāpēc, kad Monmartrā nolikusi kauja par lielgabaliem, vadoņi gulējuši. Tikai pēc pusdienām viņi sapulcējušies ieņemtajā Rātsnaniā, bet arī nav rīkojušies — gaidījuši, kad ieradīsies Ogists Blankī, kurš viņiem bijis iecelts par dumpja diktatoru. Bet Blankī nezin kāpēc nav ieradies.

—    Vai tiešām tā? — Tjērs kļuva mundrāks.

—    Jā, jā! Mēs baidāmies no viņu uzbrukuma mums, bet viņi turpretim gaida mūsu triecienu. Cik nožēlojami, ka mums nav karaspēka! Taču galveno momentu viņi ir palaiduši garām, un, ja arī turpmāk būs tikpat nesteidzīgi, uzdrošinos apgalvot — uzvarētājs būsiet jūs!

Pie durvīm pieklauvēja adjutants un pasniedza depešu: «Arestēts Blankī, gaidām Jūsu rīkojumus!»

Tjērs pietrūkās no dīvāna un sāka skraidīt — šoreiz mežonīgā tempā.

—    Es realizēšu plānu, kuru piedāvāju jau Luijam Filipam četrdesmit astotajā gadā un kuru viņš diemžēl nerealizēja. Es izvedīšu karaspēku no Parīzes, lai izbeigtu brāļošanos ar tautu. Es izlūgšos Bismarkam, lai viņš atlaiž karagūstekņus. Es koncentrēšu armiju Versalā. Es atgriezīšos Parīzē… Nē, es ielauzīšos, es nogalināšu, dedzināšu, apspiedīšu, lai arī ko runātu daži filantropi!

—    Bet es, — brālis Zaharija izteica skaļi savas domas, — ar jūsu atļauju palikšu šeit, darbošos no iekšienes.

Kad bija gluži satumsis, valdības galvas kariete izbrauca pa Orsē krastmalas savrupmājas otras puses vārtiem. Tūlīt to ielenca apsardze — liela dragūnu vienība mirdzošās bruņu cepurēs. Kavalkāde, cik jaudas, drāzās uz Versaļas vārtiem. Vārti bija vaļā, un pie tiem drūzmējās federāti ar lāpām rokās, to plīvojošajā gaismā veidojās kaut kādas fantastiskas kustības. Dragūni un kariete traucās, nesamazinot gaitu.

—    Ei, kas tur brauc, apstājies! — uzsauca sargkareivji.

Disciplinētais kučieris jau gribēja apturēt. Tjērs sāka

dauzīt viņam ar lietussargu pa muguru. Kariete strauji sakustējās un aizdrāzās. Izdzirdis aiz muguras dragūnu zirgu pakavu nomierinošo klakšķēšanu, Tjērs atlaidās sēdekļa spilvenos. Šķeldama tumsu ar lukturu gaismas strēlēm, kariete traucās uz Versaļu.

SEPTĪTĀ nodaļa

MIERA IELA

1

Piektā apgabala mērijas ēka Panteona laukumā atgādināja karaspēka nometni. Šaudījās ziņneši, intendanti stiepa kaut kādas kastes. Federāti, beiguši sardzes dienestu, gulēja tieši uz grīdas.

Kādas durvis veda uz 193. bataljona štābu. Neretins gribēja ieiet, bet sargkareivis, kas ļoti labi viņu pazina, aizlika priekšā durkli.

— Nav atļauts ielaist. Ei, ziņojiet Divālam!

To jau varēja gaidīt! Komandieris ierodas savā daļā pēc patvaļīgas prombūtnes .. .

Toreiz, 18. martā, viņš, protams, nokavēja — bataljons bija aizgājis. Neretins devās uz Liljē dzīvokli. Ierašanos pie virspavēlnieka, protams, nevar uzskatīt par dezertē- šanu. Bet tur viņam iespieda rokās kārtis, vīnu, mācās virsū — dzer! Reportieris Fidiss smīnēdams pienesa konjaku.

—    Nu, izdzeriet kaut vai par savu izredzēto! Jums taču ir sava izredzētā?

Sirdī iedūra gluži kā ar adatu. Ko tu vari saprast, riebīgais Fidis? Paņēma konjaku, izdzēra, bet glāzi tā cirta pret grīdu, ka visa kompānija aiz sajūsmas ieaurojās.

Pārējo viņš atceras neskaidri, kā nelāgu sapni. Liljē, nostājies Bonaparta pozā, kliedza:

—    Es vedīšu jūs uz jaunu Marengo un Austerlicu!

Pēc vikonta de Noaila komandas klātesošie sauca:

—    Lai dzīvo Liljē, labākais ģenerālis!

Matroži no virspavēlnieka personiskās apsardzes tikko spēja pienest kastes ar vīnu. Ieradās kurjeri no Rātsnama, kur tagad bija iekārtojusies Nacionālās gvardes Centrālā Komiteja. Liljē pavēlēja triekt viņus ratā. Atnāca federātu komandieri, lai uzzinātu, kāpēc līdz šim laikam nav slēgti pilsētas vārti. Liljē viņus pieņemt nevēlējās, uzdeva to kārtot vikontam, bet vikonts savukārt aizsūtīja viņiem pretī Neretinu.

Raudzīdamies uz piedzērušo Neretinu, kurš grīļojās un tikko spēja kustināt mēli, komandieris sacīja:

—     A, krievs! Mēs domājām, ka tu esi slims, ja pēc trauksmes signāla neieradies. Bet tu, izrādās, arī piederi pie šiem neliešiem . ..

No kauna un nespēka Neretins nogāzās zem drēbju pakaramā, kas bija apkrauts ar šineļiem. Grieza zobus, apraudāja pats sevi. Cik ilgs.laiks bija pagājis, viņš neatcerējās, bet pēkšņi izdzirdēja balsis:

—     Padodiet manu cepuri! Tātad uz redzēšanos, Fidis! Paziņojiet Dominika ielā, ka es savu misiju esmu beidzis! Un arī pats ilgi nekavējieties, šī bodīte drīz tiks slēgta… Lai mācītājs tagad komandē pats!

—    Viņš, atļausiet ziņot, izsakās tā. «Ods,» viņš saka, «uzmeties lauvam uz pieres, arī iedomājas, ka ir zvēru karalis.» Jūs saprotat, uz ko tas zīmējas?

—          Nu, pietiek, pietiek! Jūs arī esat labais. Bet, kurš būs ods, kurš lauva — to mēs vēl redzēsim. Palieciet sveiks! O, velns lai parauj — kas te vārtās pa kājām?

—    Tas ir, hi-hi, mūsu Neretins . , . Rātsnamā viņam tagad neparko vairs neticēs, kaut viņš vai ar sarkanu karogu rokā mestos virsū mitraijēzēm.

Fidiss iespēra ar kāju gulošajam.

—     Un tomēr, Fidis, varat pateikt mācītājam manas domas: nevajadzētu ar to krievu tik daudz auklēties — jānovāc, un cauri!

Pēc tam riebīga pamošanās savā numurā. Kas atvedis, nolicis gultā — nebija ne jausmas. Ilgi prātoja, vai var pakustināt rokas, kājas, kāpēc galva kā ar čugunu pielieta. Pēkšņi visos sīkumos atcerējās vakardien notikušo, un viņu pārņēma dziļš, mokošs kauns.

Šī saruna pie drēbju pakaramā… Tātad visu to bija noorganizējis Zahars Kuzmičs? Ne velti viņš tā uzstāja, lai Neretins dotos pie Liljē! «Jānovāc, un cauri!» Nu pagaidiet, mīļie, tik vienkārši novākt jums neizdosies! Ja tikai kaut drusciņ ticības tiem būtu saglabājies pret viņu …

Un tā nu viņš stāv pie durvīm ar uzrakstu «Bataljona štābs», un sargkareivis kliedz:

—    Ei, pasauciet taču priekšniecību!

Atnāca Divāls, pakasīja pakausi.

—    Tu esi atcelts, Neretin. Pkts saproti…

Neretins klusēja, acis nodūris, bet Divāls teica sargkareivim:

—    Nu, ielaid! Viņam pavēlē jāparakstās, naudas aprēķins jāsaņem.

Bijušajā Neretina kabinetā tagad rīkojās Divāls, plecīgs, pamatīgs, no vienas vietas apkāries ar čīkstošām siksnām. Pie loga stāvēja Rauls Rigo un raudzījās ārā. Izdzirdis soļus, tāpat, seju pret ienācējiem nepagriezis, sacīja:

—     Kā vēlies, mans mīļais Divāl, bet tev nav taisnība. Ne tev, ne Varlēnam, ne Deleklīzam un pārējiem. Kāpēc jāgaida Komūnas vēlēšanas, lai dotos uz Versaļu? Un kam vispār vajadzīgas šīs vēlēšanas? Vai tad Nacionālās gvardes CK nav vara?

—    Bet vajag, lai viss būtu pēc likuma… — Divāls iebilda.

—    Ak, Divāl! — Rigo iesaucās pagriezdamies, — Godīgais Divāl! Kādreiz šis pārlieku lielais godīgums mums visiem atriebsies!

Divāls viņu pārtrauca:

—    Varbūt vēlāk? Seit ir nepiederoša persona.

Neretinam sirds sažņaudzās no šā «nepiederoša persona».

Rigo lūpas savilkās smīnā.

—            «Nepiederoša persona»! Mūsu vadoņi prāto citādi. Vakar es biju pie Varlēna, lai konfidenciāli izlemtu kādu lietu. Bet Varlēns tīšām atrāva vaļā visus logus un durvis, saka: starp valdību un tautu nedrīkst būt noslēpumu. Bet tu, mans mīļais, — «nepiederoša persona»!

Pēc tam smaids izdzisa un viņš pievērsās Neretinam.

—           Jūs, pilsoni, kā dzirdēju, esat pie Liljē savs cilvēks? Pastāstiet — kāda viņam apsardze, kur tā izvietota? Jums jāpalīdz mums, ja patiešām neesat ienaidnieks!

Divāls deva komandu. Federāti, kas snauda uz grīdas, pietrūkās kājās, nopurinādami drēbes. Klakšķēja aizslēgi. Pie durvīm piebrauca ores. Rigo un Divāls iekārtojās pirmajā, nosēdinādami Neretinu sev priekšā.

Skaidrs, viņi brauc arestēt virspavēlnieku. Viņiem tas nav nekas sevišķs — šodien iecēla, rīt atcels. Tur viņš sēž, Divāls, sadrūmis, apņēmīgs. Nolicis zobenu starp ceļgaliem, ieķēries ar brūnajām metāllējēja ķetnām tā spalā. Stāsta, pirms gadiem septiņiem Blankī licis viņam mācīties kara lietas. Bet tagad ir revolūcija un Divāls ir ģenerālis!

Pie Liljē durvīm stāvēja tikai viens dūšīgs tēvainis, matrozis. Ieraudzījis nācējus, pacēla karabīni.

—           Ielaid, — Neretins sacīja. — Vai tad tu mani nepazīsti?

Liljē dzīvoklī joprojām bija piepīpēts. Vikonts un reportieris bija nozuduši, bet viņu vietā radušies daudzi jauni, kas dzēra un drūzmējās ap zaļo galdu. Federātu ierašanās ar uzspraustiem durkļiem vēstīja katastrofu.

—           Velna milti, kas jūs tādi esat? — Liljē kliedza no vannas istabas, kur kalpotājs lēja viņam uz galvas ūdeni.

Rigo uzrādīja pavēli par Liljē arestēšanu. Liljē izgāza savu niknumu uz Neretinu:

—           Tos tu, msjē, esi atvedis? Bet es nezināju, ka tu — ptū! — Pēc tam bruka virsū Rigo: — Tas ir nelikumīgi, es sūdzēšos Komūnai, līdzko to ievēlēs! … Es cīnījos kā lauva, man divus adjutantus nošāva, zirgu, uz kura jāju! Esmu izdevis tūkstoš piecsimt pavēļu!

Liljē iesēdināja orē, kopā ar viņu arī virsniekus; konvoju izvietoja priekšā un aizmugurē; Rigo veda bijušo virspavēlnieku uz Svētās Pelagejas cietumu.

Divāls un Neretins atgriezās mērijā kājām.

—           Sā alkoholiķa un plātīzera dēļ, — Divāls sūrojās, — žandarmiem kļuva iespējams apcietināt Blankī…

Divāla raupjie vaibsti atmaiga, viņš kļuva līdzīgs lauku jauniesauktajam, kas tikko iespīlēts militārā mundierī.

—           Tu nezini, Neretin, ko mums nozīmē Blankī! Es taču esmu bārenis, un viņš man ir vairāk nekā tēvs. Divdesmit gadu viņš nosēdējis cietumos, padomā tikai! Un tieši tai brīdī, kad viņš devās ieņemt revolūcijas vadītāja posteni . ..

Mērijā Divāls parādīja pavēli: «Sakarā ar to, ka Neretins Valerjans bez svarīga iemesla .. . Nacionālās gvardes Centrālā Komiteja nolemj — atskaitīt…»

Ak tā! Nevis atcelt no komandiera posteņa, bet atskaitīt pavisam!

—     Bet vai nevar par ierindnieku?

Divāls pakratīja galvu.

—    Varbūt ieiet pie Varlēna?

Divāls norādīja uz vienu no parakstiem pavēles beigās. Tur sākumā rindojās skaidri, noteikti burti: Variē…, bet

galotne beidzās ar kaut kādu izplūdušu ķeburu.

2

Tas bija viss. Neretins, apmetis līkumu barikādei, iegāja Luksemburgas dārzā. Tālumā pie pils ēkas skanēja bungas — tur izklīdušo pulku atliekas ritināja kopā teltenes un devās uz Versaļu.

Bet tālākajā dārza daļā valdīja klusums, pār kailajiem krūmiem klājās pavasarīga migla. Neretins apsēdās uz sola un aizdedza pīpi. Prātā ienāca rindas no kādreizējās skolas hrestomātijas: «Tas ir Luksemburgas dārzs. Atgriešanās skolā. Lapas dzeltē un cita pēc citas krīt uz statuju baltajiem pleciem …»

Patlaban nav rudens — ir agrs pavasaris. Arī lapas nekrīt uz statuju pleciem: skulptūras ievietotas dēļu kastēs un apkrautas ar smilšu maisiem. Bet gaiss ir stiprs un vilinošs, putni satraukti čivina …

Un viņš, Neretins, vairs nav skolnieks. «Un dienas savas nodzīvojis tik līdz pusei…» Tas, šķiet, bija Dante? Arī izglītību ieguva un visu… Bet kādēļ? «Krauklīt, krauklīt, ko tu lido tikai viens vien pasaulē.»

Kopš paša sākuma vajadzēja kaut kā citādi. Bet paga, paga,— kad gan tas sākās? Tajā dienā, kad viņš nodeva Ivaniščevu? Nē, agrāk, agrāk — kad Gurijs sapņoja par taisnību visā pasaulē, par sacelšanos, bet Neretins kūtri viņam sacīja: «Man nepatīk tavi po]i…» Lūk, no kurienes tas viss nāk — no dvēseles kūtruma, no nevēlēšanās stāties pretī apstākļiem: tēvocim senatoram, kungam ar vaigu bārdu, Zaharam Kuzmičam … Vajadzētu vienreiz sasparoties, piecirst kāju — nē! Un traukties pretī liktenim kā toreiz uz Andijas tilta.

Šonakt taču tika izlemts — un še tev! Atkal nelabvēlīgi apstākļi izrādījās stiprāki par vislabākajiem nodomiem .. Kā toreiz Bolhovas sādžā, ja nebūtu pietrūcis rakstura, būtu apprecējis to zemnieku meiteni. Droši vien tā bija vienīgā, kas viņu mīlēja … Un arī tai viņš nav devis itin neko, tikai negodu un ciešanas …

Zēl, ka Divāls pavēlēja nodot ieroci, citādi tūlīt pat uz šā paša sola pieliktu stobru pie deniņiem — paliec sveiks, Neretin, mūžīgais neveiksminieki Lai gan arī tas būtu izdarīts aiz neprašanas tikt galā ar apstākļiem. Neretins iesmējās un izdauzīja pīpi.

Aša ēna paslīdēja garām smiltīs.

—    Labdien, msjē .. . Jauks laiciņš, vai ne?

—    A, Fanšeta, tā esi tu? Apsēdies! Ko tu šeit dari?

Meitene bija acīm redzami izaugusi no savas daudz

reižu lāpītās kleitas. Noplīsušās kurpes berza, bet galvā cepurīte ar ziediņiem — savā ziņā koķeta.

—    Šeit mans brālis kopā ar divdesmit otro pulku dodas uz Versaļu . .. Tāds, zināt, tipisks zemnieks, neko nesaprot no revolūcijas uzdevumiem. Es gribēju viņu pierunāt, lai paliek, bet kur nu!

Viņa atmeta ar melnīgsnējo roku. Zem nadziņiem melna svītra. Bet vaigi nobārstīti ar vasaras raibumiem, skropstas garas kā melnas suciņas. Tikai deguns pārāk liels, bojā visu viņas nebēdnīgo sejiņu.

—    Fanšeta, vai tu zini, kas ir Blankī?

—    O, Blankī! — Acis viņai iemirdzējās, it kā runa būtu par loti tuvu cilvēku. Bet tūlīt viņa samulsa un nosarkusi atbildēja: — Tēvs vai Antuāns — viņi gan jums pastāstītu, bet es …

Pavasaris jau bija ienācis Fanšetas sirdī, lauzās ārā, at- ļ spoguļojās viņas draiskajās, laimes pilnajās acīs.

—                  Bet jūs, msjē, kāpēc jūs neesat bataljonā? Es dzir- I dēju, ka simt deviņdesmit trešais bataljons cīnījies pie pilsētas vārtiem . ..

Neretins pēkšņi juta pret viņu uzticību. Tāpat dieva , dots radījums, mētājas šurp un turp, nevarēdams atrast sev īsto vietu.

—    Mani, Fanšeta, no bataljona padzina …

—    Padzina? Nesaprotu … Jūs padzina?

—    Jā, jā, mani padzina, tā ir.

—    Bet par ko?

—    Par to, ka es esmu spiegs.

Neretins ar kaut kādu ļaunu prieku vēroja, kā meitene nevar aptvert dzirdēto vēsti.

—    Spiegs . .. Jūs?

—    Jā, es esmu spiegs. Vismaz biju līdz šai dienai.

—    Bet spiegus taču vajag sist nost!

—    Nu tad, pie velna, ņem un sit nost!

Bija redzams, ka Fanšeta visu to uztvēra kā joku, tomēr bija zaudējusi pašpaļāvību, nezināja, ko sacīt, ko darīt. Viņa vēl mazliet papļāpāja un, pateikusi, ka steidzīgi jāpieņem pasūtījumi izgatavot ziedus, aizskrēja. Piecēlās arī Neretins un pastaigāja starp stāvošajiem zārciņiem, kuros nika baltās statujas. Tad viņš izgāja uz Vožirāra ielas un sastinga — viņam pretī, briļļu stiklus saulē mirdzinādams, garāmgājējus ar smaidu apstarodams, nāca Zahars Kuzmičs!

Neretins viņu pamanīja pirmais, pagriezās, lai pārietu uz otru pusi. Bet pēkšņi viņu sagrāba kaut kāda neprātīga apņēmība. Apziņā viss izgaismojās kā naktī, kad uzplaiksni rūsa, kļuva pārredzams viss, ko darīt, kā rīkoties … Viņš nostājās Zaharam Kuzmičam blakus un viegli pieskārās tā elkonim.

3

Rišardjē atnesa labu vēsti — CK Rātsnamā nolēmusi: īres nauda par dzīvokli nav jāmaksā. Atkrituši visi oficiālie šķēršļi, un Agnese var pārcelties pie viņa uz Obisona hoteli. Nolēma tomēr mazliet paciesties — Rišardjē palūgs «Dišēna Tētukam», jaunajai avīzei, kur viņš bija sācis strādāt, avansu un kaut ko nopirks: aizslietni, gultas veļu.

Sev par izbrīnu Agnese juta, ka. viņai žēl atstāt Mišo pagrabu. Kā viņa tagad dzīvos bez mūžīgā trokšņa un bērnu kņadas, bez Mišo māmuļas rūkšanas, bez politiskajiem strīdiem, kas notika ik dienas?

Vakars bija dzidrs, mierīgs. Agnese izgāja pastaigāties pa bulvāri. Viņa jau bija pieradusi pie rūpnīcas un līdz dienas beigām tik ļoti vairs nepiekusa. Pie teātra viņa sastapa dzejnieku Šardo de la Tūru. Kaut kādas skumjas bija iegūlušas viņa arvien jautrajā sejā. Dzirkstis vairs nelēkāja (kā to kādreiz bija saskatījusi krustmāte Leontīne) viņa gaišbrūno acu dzīlēs. Viņš neizteica savu līdzjūtību sakarā ar pārmaiņām Agneses liktenī. Teica, ka viņa atspirgusi, kļuvusi īsta skaistule.

—     Ja neesat aizspriedumaina, — viņš piedāvāja, — atnāciet pie manis ciemos, šeit būs mana vizītkarte. Mēs tur dzīvojam, var sacīt, komūnā — mūzu skūpstītie, mākslinieki, vienkārši studenti.. . Atnāciet rītvakar!

Agnese apsolīja. Viņa vairs nebija barona audžumeita, bet vienkārša saiņotāja. Proletārieši taču nav aizspriedumaini, vai tā neteica Antuāns?

Kad otrā dienā viņa posās pie Šardo de la Tūra, Antuāns piedāvājās pavadīt.

—     Jūs taču neatzīstat dzeju, mūziku, teātri, — Agnese šķelmīgi atbildēja, — apgalvojat, ka strādniekam tas viss neesot vajadzīgs. Bet tur tieši lasīs dzejoļus un apspriedīs gleznas.

—     Neatzīt vēl nenozīmē nezināt, — Antuāns atbildēja, izņemdams savu uzvalku, kurš, kā par brīnumu, nebija vēl aiznests uz lombardu. — Paklausīsimies dzejolīšus, paskatīsimies bildītes!

Starp citu, Agnesei bija patīkami, ka viņš piedāvājas nākt līdzi. Pirmkārt., kopā ar tādu spēkavīru ne no viena nebija jābaidās, otrkārt, viņa jau bija pieradusi pie tā, ka Antuāns vienmēr ir blakus, pat pie viņa skarbajām dzēlībām.

Gei-Lisaka ielas vecā, kumodei līdzīgā nama augšējā stāvā viņiem durvis atvēra Šardo de la Tūrs. Antuāns stādījās priekšā:

—    Mišo, strādnieks.

—     Lai gan es esmu aristokrāts ar zilām asinīm, — dzejnieks pasmaidīja, — bet dzīvoju pēc proletāriešu likumiem. Vienīgais greznums, ko mēs sev esam atļāvušies, — tas ir jumta logs. — Viņš norādīja uz pilnīgi stikloto istabas stūri. — Lai mūsu draugs Marels var gleznot savas gleznas.

Marels bija bez uzacīm, baltiem matiem, laipns. Kopā ar viņu šai jumta istabā Agnese ieraudzīja vēl daudz cilvēku, kuri sēdēja tieši uz grīdas, uz grāmatu kaudzītēm, apgāzta molberta. Trīs vai četri krēsli bija pasniegti meitenēm.

Pieskrēja familiārs jauneklis ar punktainu kaklasaiti. Visi viņu dēvēja par Burošu, un viņš šeit, acīm redzot, bija sabiedrības dvēsele.

—    Krēslu diemžēl vairāk nav, bet sēdēt uz grīdas jums, jaunkundz, būs neērti. Vai es drīkstu krēsla vietā piedāvāt apsēsties man klēpī?

—    Studenti! — Sardo de la Tūrs apmulsis teica un izvilka no kaut kurienes Agnesei saliekamu soliņu.

, — Tātad turpinām disputu! — Burošs izrīkoja, dižodamies ar savu raibo kaklasaiti. — Ko tu tur, Lisjēn, teici par pasaules galu?

—    Visai nesen es biju kādā dižciltīgā namā …

—    Ar šiem vārdiem parasti sākas visi mūsu dzejnieka piedzīvojumi, — Burošs komentēja, pieliecies Agnesei.

Viņu sāka apsaukt.

—     Un šajā namā visi runāja par drīzu civilizācijas bojā eju.

Mēs, bailīgie trusīši, paslēpsitai ausis zem akmens, Lai cilvēkveidīgie zvēri mūs ķer …

—     Bet revolūcija — tā taču ir atjaunošanās, cilvēka garīgās būtības jauna pakāpe, — viņam iebilda uz palodzes sēdošie. — Palasies veco Žanu 2aku! Ja tā būs — tad, gluži otrādi, civilizācija izplatīsies plašāk, izaugs … Ikviens cilvēks, lai kas viņš būtu, kļūs pilnā mērā par tās izplatītāju.

—    Ai, nē, draugi! — Dzejnieka balss bija skumja. — Teorētiski tas varbūt tā ir, es nezinu… Bet tikai nedaudziem dota Apolona brīnišķīgā balva. Viņiem vajadzīga pilnīga vientulība …

—    Bēniņos, — Burošs iesprauda.

—     Vienalga, kur, bet lai blakus nebūtu rupju roku, suņu rejām līdzīgu balsu, bezceremoniālas iejaukšanās… Jūs gribat, lai es savu dārgāko, kas man ir, izšķīdinātu starp miljoniem pelēcīgo un bezpersonisko… Tas viņiem nepalīdzēs, bet mani padarīs nabagu …

Visi sāka runāt, cits citu pārtraukdami. Taču Agnesei kļuva bezgala žēl dzejnieka, kurš skuma par kaut ko nesaprotamu. Gribējās nevilcinoties pateikt viņam kādu labu vārdu, uzmundrināt.

—           Mēs šeit strīdamies, — Burošs iesaucās, — bet vai jūs zināt, ka mūsu draugs Marels vairs neglezno Monmartras ieliņas un apaļās meičas? Jau kādu nedēļu viņš triepj plakātus «Dišēna Tētukam». Ja jūs redzētu, kas tur par kapitālistu purniem, cik pikta Marianna! Izstāsti pats, Marel!

Mākslinieks izņēma no mutes pīpīti un, acis pamirkšķinājis, paziņoja, ka tur labi maksājot.

—           Mākslas problēma revolūcijā atrisināta! — paziņoja Burošs, vicinādams rokas pa gaisu.

Visi sāka smieties un izteica vēlēšanos paskatīties, ko Marels dara patlaban. Izrādījās, ka viņš bija paguvis uz; zīmēt Agnesi. Attēlojis viņas matus vēl gaisīgākus, sejas vaibstus vēl smalkākus. Sievietes apskaužot, bet vīrieši sa-* jūsmā salīdzināja uzmetumu ar oriģinālu.

Agnese nespēja vien pagūt visiem uzsmaidīt.

Sardo de la Tūrs jautāja: kādas ir viņas domas šai strīdā par mākslu?

—           Lisjēn, — Agnese klusi sacīja, — Lisjēņ, kas ar jums notiek? Jūs izskatāties tik skumjš. Varbūt esat slims?

—    Jaunkundz, man šķiet, ka es drīz miršu …

—           Ko jūs, Lisjēn! — Agnese satrūkusies saņēma viņu aiz rokas. — Jūs taču esat tik jauns, jūs esat tik tālu no visiem šiem muļķīgajiem notikumiem!

—           Ļoti drīz… Mani māc priekšnojauta… Es redzu sapņus…

—    Ak dievs! — Agnese nočukstēja.

Studenti kliedza Antuānam:

—           Nu, strādnieku šķiras pārstāvi! Kādas ir tavas domas par mākslu un revolūciju?

Antuāns piecēlās kā skolnieks un atbildēja, ka viņam pagaidām neesot savu domu.

4

—    Rauls ari klāt! — pie durvīm sēdošie iesaucās.

Ienāca Rigo, atkabināja zobenu, uzsvieda uz galda. Viņa

formas svārki bija pie kakla atpogāti, varēja redzēt nevērīgi sasietu kaklautu.

—    Klusāk, draugi! — mēļoja Burošs. — Tas būs nākamais policijas ministrs Komūnā, ko mēs svētdien ievēlēsim.

—    Komūnai nebūs policijas, Komūnai nebūs ministru, — Rigo atbildēja, apsēzdamies uz palodzes, kur sēdēja mediķi, viņa studiju biedri. —r Būs tautas delegāti, pie kuriem varēs piekļūt tāpat kā pie jebkura pilsoņa. Būs vispārēja kārtības sardze …

—    Oho! — Burošs iesaucās. — Bet tu taču tomēr sēdi , ministra krēslā, saņem droši vien pieci tūkstoši franku mēnesī, ne mazāk . . . Meitenes, tā tik ir partija, ha-ha-ha!

—    Mēs nobalsojām Nacionālās gvardes CK; lai kādā krēslā revolucionārā valdiba mūs iesēdinātu — ministru, direktoru, ģenerāļu —, ikviens no mums saglabā ierindnieka algu — trīsdesmit sū dienā, tas kopā ir četrdesmit franku mēnesī. Tā, redzi, mans mīļais!

—    Par to naudu jau nevar ne mēteli nopirkt.

—    Tāpat arī mēs nolēmām, ka mums, ieņemot valsts amatus, nebūs ne savrupmāju, ne ekipāžu, ne villu, ne kalpotāju. Mēs esam nākuši no tautas un pie tautas atgriezīsimies, kad tai vairs nebūsim vajadzīgi. Bet, ja sāksim ietrunēt… — Rigo pamirkšķināja ar aci, izņēma no kabatas tabakdozi un piesita tai ar nagu. — Iešņauksim taba- ciņu!

Dzēra ļoti stipru kafiju, pīpēja šausmīgus cigārus. Vajadzēja attaisīt vērtni stiklotajos griestos. Spožas zvaigznes ielūkojās piedūmotajā istabā.

Studenti lūdza Rigo izteikties sakarā ar mākslu.

—    Nui labi, pateikšu. — Rigo pārtrauca dzert kafiju un uzlika uz deguna pensneju. — Viss pakļauts augstākās nepieciešamības likumam. Visu mērķtiecīgo mākslā mēs pieņemsim, visu nederīgo noraidīsim. Tas tad arī būs jauns, neredzēts mākslas uzplaukums.

«Cik kategorisks tips!» Agnese nodomāja un izbrīnījusies vēroja, kā Antuāns ar simpātijām raugās Rigo bārdainajā sejā. Patiešām, viņiem ir kaut kas kopīgs — neapstrīdamie spriedumi, vai?

Sacēlās troksnis un jauni strīdi, bet Burošs kliedza:

—    Jāiet mājās, jāiet mājās, ir jau vēls, mūsu ministram no paša rīta jābūt savā krēslā! …

—    Un tomēr, — Antuāns rezumēja, kad viņi bija izgājuši uz ielas, — kāda velna pēc vajadzīgi šie dzejolīši, kad

visapkārt tūkstošiem trūkst maizes? Kāda velna pēc vajadzīgas gleznas, kad nāve jau pie durvīm?

Agnese gribēja sākt stāstīt par mūžīgajām skaistuma alkām, bet apdomājās: vai nu šim cietpaurim ko iestāstīsi? Droši vien pat brālis Zaharija ar savu dvēseli apburošo, balsi, pat tas nevarētu.

Cejā gadījās baznīca. Bija Lieldienu sestdienas vakars, un dievkalpojums notika augu nakti.

—    Ieiesim baznīcā? — Agnese vedināja.

—    Interesanti, ko mēs tur meklēsim?

—    Pasildīsimies. Bez tam tur droši vien spēlēs ērģeles.

—    Ērģeles? Kas tās tādas?

Sajūsmā par šādu naivitāti Agnese saķēra viņu aiz rokas un vilka sev līdzi. Cilvēku bija maz, altāra priekšā rosījās kirē un ministrants, tērpušies mežģīņu stihārijos. Antuāns pieturēja Agnesi aiz elkoņa un pacietīgi klusēja.

Pēkšņi Agnese juta, ka Antuāna pirksti uz viņas elkoņa notrīc, sažņaudzas, — sāka spēlēt ērģeles. Sākumā iedūcās basi — pamazītiņām un klusītiņām, it kā kaut kur no zemes apakšas. Tad arvien spēcīgāk un spēcīgāk — brāžas drūma masa, visu notraucot un noslaukot. Balsis steidzas, žužina, jaušot pārmaiņas. Skaļi izsaucieni, it kā rūsas uzplaiksnījumi tumsā. Un tad korālis — kā austošās dienas svinīgs kliedziens.

—           Kad es to klausos, — Agnese čukstēja, pagriezusi seju pret Antuānu, — man acu priekšā iznirst noslēpumaina pilsēta … Tās ielas ir no vētras, tās sienas no stariem . . . Pilsēta, kur dzied neskaitāmu eņģeļu kori…

—    Nerunā … — Antuāns pēkšņi čukstus sacīja.

Agnese sākumā apvainojās, bet vēlāk saprata — viņš

klausās mūziku, viņu aizrāvusi mūzika! Tad re, kur jūsu vājā vieta, pilsoni noliedzēji …

Pēc tam viņi klusēdami soļoja pa bezgala garo krastmalu, vērodami, kā naksnīgi tumšajos ūdeņos dreb pilsētas uguņu atspīdums. Kad viņi jau bija netālu no mājām, Antuāns atspiedās pret tilta margām un palika stāvam ar nodurtu galvu. Agnese uztraucās. Pēc Sardo de la Tūra vārdiem viņai visur rādījās drūmas zīmes.

—    Kas jums notika, Antuān?

Bet viņš neatbildēja, tikai raudzījās Agnesē no augšas uz leju. Agnese paraustīja viņu aiz rokas.

—    Nu kas gan jums notika?

Antuāns saņēma viņas seju plaukstās un, mirkli vilcinājies, noskūpstīja. Agnese no visa spēka viņu atgrūda un metās skriet. Jau pie Mišo pagraba durvīm viņa pagriezās pret Antuānu, kas sekoja kā ēna.

— Ja jums ir revolūcija, — balss Agnesei drebēja, — tad jūs domājat, ka visu drīkstat? Nēl

5

Ceha meistars neieredzēja Agnesi, niknojās par katru nieku. Piekasījās, ka viņa aizmirsusi no iepriekšējās dienas atlikušās patronu čaulas ieslēgt ugunsdrošajā skapī. Uzlika sodu — 300 sū. Agnese sāka raudāt. Soda naudā aizies viss viņas nedēļas darbs!

—          Meistara kungs! — viņu aizstāvēja Kloša atraitne. — Piedodiet viņai pirmo reizi!

Bet meistars negribēja ne dzirdēt, no dusmām šķiezdams siekalas uz visām pusēm. Tad, rokas sānos iespiedusi, pienāca krustmāte Zužū.

—           Ak tu, sulaiņa dvēsele! Mēs nestrādājam tavam Evrāra kungam, mēs strādājam revolūcijai, Komūnai! Tūlīt atcel soda naudu!

Strādnieces sita ar knaiblēm pa galdu, trokšņoja.

—           Kādas tur vel soda naudas!, kad tāpat augām dienām stāvam bez darba! Te čaulu nav, te pulvera.

—          Varat vispār iet mājās, — meistars sacīja, — Evrāra kungs rūpnīcu slēdz.

Sievietes ievaidējās. Viņas taču ar ģimenēm nomirs badā! Apstāja meistaru, bet tas, galīgi pārskaities, izgrūda:

—    Ievēliet savu Komūnu, lai tā dod jums darbu!

—           A, karātavu putns! Tātad tas viss ar nodomu tiek darīts? Apcietināt viņu!

Bet meistars izlavījās ārā un nozuda.

Agnesei bija pavisam slikts garastāvoklis. No prāta neizgāja vakarējais atgadījums uz tilta … Vai gan tā viņa visu bija iedomājusies? Viņa sapņoja — atnāks kāds ar mirdzošām acīm, iemīlējies, atklās mīlestību un, nometies viņas priekšā ceļos, noskūpstīs… Bet tik rupji, tik pēkšņi! … Nē, nē un vēlreiz nē!

Nolemts: jau šovakar pat viņa aizies no Mišo pagraba. Pat ne vakarā — aizies tūlīt, jo meistars atļāva visiem doties mājās.

Bet šis Antuāns, ak kungs! Agnese viņam — par mūziku, bet viņš … Lai tagad vientulībā pārdomā savu uzvešanos! Starp citu, kāpēc vientulībā? Gan atradīsies kāda — viņa māsas stilā …

Bet licējas, ieraudzījušas, ka Agnese novelk halātu, teica:

—      Tā nedrīkst, meitiņ! Mums ir tāds likums — visiem jāturas kopā. Kamēr taisnību neizdibināsim, neviens nekur neies!

Bet priekšniecība bija kā zemē iekritusi. Aizsūtīja pārstāvjus uz Modrības komiteju. Agnese skumja staigāja pa cehu.

Pēkšņi viņai ļoti iegribējās sastapt Antuānu. Ko viņš dara? Vai pārdzīvo kaut mazlietiņ savu nekaunīgo rīcību?

Staigādama gar štancētavu, Agnese iegāja noliktavā, kurp veda šaursliežu dzelzceļa sliedes. Elsdama garām aizripoja maza lokomotīvīte savākt ar produkciju piekrautās vagonetes. Mašīnists, baltus zobus mirdzinādams, kaut ko uzsauca Agnesei, acīm redzot, komplimentu, bet, tvaikam šņācot, neko nevarēja saprast.

Pēkšņi Agnese saklausīja Antuāna balsi. Viņš vispār nekad nepacēla balsi, bet tagad kliedza tik nikni, ka meitenei drebuļi pārskrēja pār muguru. Agnese pagriezās aiz stūra un ieraudzīja viņu.

—      Kur pavadraksts? — Antuāns uzstāja īdzīga izskata kungam ar tik garu degunu, ka tas sniedzās līdz zodam.

—    Dod pavadrakstu! Bez Rātsnama izsniegta pavadraksta mēs neļausim ņemt patronas!

—       Kas tev par daļu? — Gardegunis mēģināja atņemt atslēgu saišķi, ko Antuāns turēja rokā. — Tu esi vienkāršs strādnieks, ej pie sava darbgaida! Bet te rīkosies vadība…

Plikpauris meistars, stāvēdams malā, vēroja, kā beigsies ķīviņš.

—    Ak tu, sasodītais Padelū! — Antuāns iekliedzās.

—   Es neskatīšos, ka tu dzīvo mūsu pagalmā!

Un viņš tā pagrūda gardeguni, ka tas gandrīz uzkrita virsū lokomotīvei, bet Padelū palīgā pieskrēja vēl divi kaut kādi subjekti. Antuāns pagriezās un ieraudzīja Agnesi.

—    Skrien uz cehu, pasauc strādniekus!

Agnese ieskrēja cehā un, aizmirsusi savu pastāvīgo biklumu, iekliedzās:

—    Skrieniet, tur Antuāns …

—           Kas tad nu tavam Antuānam? Slīkst, vai? — norūca krustmāte Zužū, bet licējas metās ārā uz noliktavu.

Tur visu saskrējušo strādnieku ciešā loka vidū Antuāns

skaidroja:

—           So gardeguni es pazīstu, nelabojams spekulants… Man kļuva aizdomīgi: uz kurieni, domāju, ved patronas? Atveriet vagonetes, redzēsiet — tur apgataveņi, šabloni, čaulas .. . Bet mēs bez darba …

Strādnieki sāka skaļi runāt:

—     Komūnai būs vajadzīgas patronas!

Tad paprasīja lokomotīves vadītājam:

—    Kur tev bija jānogādā vagonetes?

—    Versaļā, kur gan citur …

Atskanēja tik nikns kliedziens, ka Padelū ierāva galvu

plecos.

—           Nav pareizi! — pēkšņi iekliedzās plikpauris meistars, panākdams uz priekšu. — Man ir kara intendanta pavēle vispār izvest visu rūpnīcu. Te ir ari īpašnieka — Evrāra kunga rezolūcija… Bet viņš melo, — meistars norādīja uz Antuānu.

—           Nē! — Pašai negribot, Agnese ar tādu pārliecību piecirta kāju pie zemes, ka acīs sasprāga asaras. — Nemelo, nemelo!

Tas izkliedēja atmosfēru, visi sāka smieties.

Agnese, aiz kauna sarkdami, iebēga apklusušajā cehā. Strādnieki paņēma noliktavu atslēgas un atklāja gan pulvera, gan izejvielu rezerves. Rūpnīca sāka strādāt ar pilnu jaudu. Padelū un viņa līdzzinātājus izmeta ārā. Meistars nošķendējās un aizgāja uz krogu.

Pārtraukumā no Modrības komitejas atnāca pilsone Natālija Lemele. Strādnieki viņai visu pastāstīja.

—    īpašnieku šurp, īpašnieku! — sievietes pieprasīja.

—           Ko nu īpašnieku? — krustmāte Zužū iebilda. — Viņa jau rūpnīcā nekad nav. . . Kas viņam rūpnīca? Viņš tik griež kuponus un saņem dividendi.

—           Nekavējoties jāatņem Evrāram rūpnīca, — Antuāns ierosināja un, izvilcis no kabatas jau krietni nobružātu brošūru «Komunistiskās partijas Manifests», paziņoja: — Ekspropriatoru ekspropriācija!

—           Nē, draugi!… — Natālija Lemele iebilda. — Nesteigsimies! Ievēlēsim Komūnu, tā visu izlems. Bez tam Prudons taču māca: kapitālistiem ir tādas pašas tiesības uz sabiedriskā produkta savu daļu kā strādniekiem …

Pusvārdā apstājusies, viņa brīdi padomāja un pēkšņi, sākdama smieties, apsēdās uz apgāztas kastes.

—    Labāk, puiši, dodiet aizsmēķēt!

Natālija ierosināja:

—    Ievēliet no strādnieku vidus uzticamu cilvēku! Lai viņš ir revolucionārās varas pārstāvis Evrāra kunga rūpnīcā.

—    Mēs ievēlēsim Antuānu! — strādnieces sāka kliegt. — Viņš mums tāds dūšīgs!

6

Cēzars Nurisjē kungs, finansu ministrijas ierēdnis, sāpīgi sajuta, ka dzīve pārvēršas par pilnīgu pārpratumu. Tajā briesmīgajā dienā, 18. martā, priekšnieks viņus sapulcināja un nolasīja visiem ministra Bifē kunga pavēli: departamentā vairs neierasties, Komūnai nekalpot, pēc iespējas censties nokļūt Versaļā!

Taču mājās nosēdēt nebija iespējams. No vienas puses — dīdīja ziņkārība: kas notiek pilsētā, kurš guvis virsroku? No otras — dēls, slimīga izskata jauneklis, ar celiņā sasukātiem un iepomadētiem matiem kā prinčiem no žurnāla «Pasaule Bildēs», dūca ausī:

— Tēvs! Ko mēs gaidām? Brauksim uz Versaļu pie likumīgās valdības! Puse no mūsu licejistiem ar saviem vecākiem jau ir tur …

Bet kā izskaidrot šim pašpaļāvīgajam zaļknābim, ka dzīve — tā nav karnevāla plaukšķis … Ja nu pēkšņi tiešām uzvar Komūna? Ar ko tad maksās kaut vai par viņa liceju? Ak, dēls, kuram bija dots lepns vārds — Viktors Ogists Napoleons, viņš tikai ar gadiem sapratīs, cik daudz pacietības un apdomības vajadzīgs …

Otrā dienā Nurisjē kungam kļuva skaidrs, ka mājās palikt vairs nav iespējams. Pats izgudroja sev ieganstu —• darbā uz galda bija aizmirsis piezīmju grāmatiņu, kur pierakstīja visādas gudrības. Saģērbās pēc iespējas nabadzīgāk, sieva no mugurpuses pārmeta krustu.

Ministrijā bija neparasti tukšs, saule spīdēja iekšā pa apputējušajiem logiem. Šveicars ar divdaļīgi šķeltu bārdu snauda vestibilā marmora kolonnas pavēnī. Vatēja ar mierīgu sirdi atgriezties mājās.

Bet, tikko viņš bija izvilcis sava galda atvilktni, tā izdzirda tālāk koridoros balsis. Kas tur varētu būt? Durvis atvērās, un ienāca cilvēki Nacionālās gvardes mundieros. Virsnieks ar melnu bārdu pabīdīja šveicaru sāņus un teica, šķelmīgā smaidā acīm zibsnījot:

—    Nu, patriarh, ceru, tu piekritīsi, ka labāk atvērt savas valstības durvis labprātīgi nekā gaidīt, kamēr mēs tās uzlaužam ar šauteņu laidēm?

Šveicars izskatījās visai apjucis. Otrs virsnieks šveicaru aizstāvēja:

—     Ko tu, Zurd, uzbrūc viņam? Viņš atrodas savā postenī, viņam mēs patiešām esam cilvēki no ielas. Esmu pārliecināts — ja viņš zinātu, saprastu tos lielos mērķus… Hē, paskatieties! Runājām, ka neviens ierēdnis nerādās, bet tur kāds ir.

Zem viņa caururbjošā skatiena nabaga Nurisjē sāka grozīties kā zutis uz pannas. «Varlēns!» Viņš pazina virsnieku. «Nu, tagad beigas!»

—     Jūs esat vienīgais, kas atrodas savā postenī, — Varlēns sacīja. — Teicami! Komūna jums šo pakalpojumu neaizmirsīs. Mēs esam no Rātsnama — CK pilnvarotie, lūdzam mūs mīlēt un cienīt. Bet jūs?

«Ak dievs!» gluži nobēdājies domāja Nurisjē. «Labāk es būtu sēdējis mājās!»

Viņš nosauca savu vārdu un uzvārdu, pamezdams skatienu uz šveicaru. Pat kāju pļevilka. Iedams aiz pilnvarotajiem Bifē kunga kabinetā, pačukstēja šveicaram:

—    Tas ir jaunais ministrs un viņa vietnieks!

Ar zināmu Jaunu, prieku Nurisjē ievēroja, kā šim ministru roklaižam aiz bailēm kļuva blāvas acis.

Varlēns un Zurds saka sīki izjautāt Nurisjē par finansu stāvokli, par esošajiem naudas līdzekļiem, par neatliekamiem maksājumiem.

Nurisjē atrunājās, ka pārzinot tikai savu nodaļu. Tad Varlēns jautāja:

—    Nu, tādā gadījumā — kāds stāvoklis ir ar Francijas banku? Jūsu nodaļa tieši to pārzina?

Nurisjē, sarāvies maziņš, atbildēja, ka banka, kā zināms, esot privāta, nevis valsts iestāde. Patiesā aina par darījumiem zināma tikai nelielam līdzīpašnieku lokam.

Zurds nodiktēja viņam pavēli: visiem ierēdņiem nekavējoties stāties pie savu pienākumu pildīšanas, tiem, kas neieradīsies, netiks izmaksāta alga. Sabotētājiem draud arests.

Varlēns pa to laiku rakstīja zīmītes un izsūtīja tās ar federātiem Zilam Žuvēram, gobelēnu fabrikas strādniekam … Tenvilam, cepuru veikala rēķinvedim … Pjēram Grasū, matemātikas skolotājam … «Biedri, nekavējoties ierodieties finansu ministrijā, jūs esat vajadzīgi revolucionārajai varai!»

Viņi apsprieda kārtējos uzdevumus un izlēma: līdzekļus kontribūcijas maksājumiem Vācijas ķeizaram ņemt nevis no iedzīvotāju nodokļiem, bet konfiscēt šim nolūkam prinču, arhibīskapu un baņķieru īpašumus. («Tas ir pat taisnīgi, prinču vainas dēļ taču karš tika zaudēts,» Nurisjē nodomāja stenografēdams.) Varlēns, tiesa, iebilda, ka visus viņu šīsdienas lēmumus vēlāk jāapstiprina ievēlētajai Komūnai — likumībai jābūt visur!

Pienāca pusdienas laiks. Tā kā Nurisjē nebija paņēmis ēdamo līdzi no mājām, viņš atļāvās pusdienot kafejnīcā. Izvēlējās pašu lētāko uz Božolē ielas stūra. Izpētīja bufetes vitrīnu. Mans dievs, viss bija un par samērā lētām cenām! Atkal jāatzīst — zemnieki, juzdami, ka revolucionārā vara Parīzē turas stingri, pieveda pārtiku.

Nurisjē pasūtīja ceptas olas. Kad gan pēdējo reizi viņš bija tās ēdis? .. . Tīksminājās par ēdamo, raudzīdamies uz šveicaru, kas bija apsēdies pie blakus galda. Pēkšņi šveicars pietrūkās augšā kā dzelts. Pie viņa galda apsēdās tie paši pilnvarotie — Varlēns un Žurds.

—    Atļausiet pie jums apsēsties? — Varlēns vaicāja.

—   Visur aizņemts.

Šveicars apjukumā paķēra šķīvi un aizskrēja ar to pie palodzes.

—    Baidījās ar ministriem kopā sēdēt. — Varlēns pašūpoja galvu.

—    Tu viņam neesi nekāds ministrs, — Zurds sacīja,

—   ja pusdienās ņem par diviem sū maizi un pāris olu.

—    Nekas, Zurd, gan pamazām izskaudīsim šos verdziskos aizspriedumus!

Pēc pusdienām ministrijā sāka pulcēties tie, kurus Varlēns bija izsaucis ar zīmītēm: viens otrs atveda līdzi paziņas, kas kaut ko saprata no finansu lietām. Strādnieki rādīja tulznainās plaukstas, lūgdami dot jebkuru darbu revolucionāras varas labā, kaut vai skapjus bīdīt.

Saņēmuši Varlēna un Zurda pavēli, ieradās arī daži ierēdņi, citus atveda sardzes pavadībā. Katram tika pieko- mandēts viens no Varlēna cilvēkiem. Un darbs ritēja.

Šveicars, izsists no sliedēm, tikko spēja vērt durvis visādiem tur krāvējiem, apmetējiem, metālistiem, spriežot pēc viņu notrieptajām blūzēm. Gāžas tik iekšā, neko nejautādami!

Vienīgi kāda persona jau pašās darba dienas beigās mēģināja pieteikties.

—    Vai jaunais ministrs pieņem? — viņa jautāja šveicaram.

—    Ek, madmuazel! — vecis atbildēja, kritiski aplūkodams viņas kaut arī kārtīgo, tomēr apnēsāto tērpu. — Visi iet bez pieteikšanas, ejiet jau arī jūs …

Ieraudzījis ienācēju, Varlēns izbrīnā piecēlās, atvirzīja ar roku pie galda stāvošos un pagāja viņai pretī.

—    Marij! Tā esi tu? Bet es dzirdēju, ka tu esot aizbraukusi atpakaļ uz Krieviju.

7

Varlēns izvilka pulksteni, vāciņš atvērās, bija dzirdama zvaniņu spēle — seši.

—     Ķo mums darīt, Marij? Man pulksten astoņos ir Rātsnamā sēde, un tā droši vien vilksies līdz pusnaktij. Bet līdz astoņiem man gribētos nokārnot kādu personisku lietu … Tu saproti, tikai uz vienu dienu iebraukusi pie mums māmuļa!

—     Es tevi pavadīšu, — Marija ierosināja, — pa ceļam izrunāsimies. Tātad kāpēc es neaizbraucu? Es jau biju aizgājusi uz staciju, bet todien bēga buržuāzija un biļete maksāja tūkstoš franku, turklāt kāds cilvēks … Neretins, tu viņu pazīsti… Viņš man pārmeta, ka es bēgot no revolūcijas … Tas bija šausmīgi! Viņš — un pārmeta! …

— Starp citu, kur tagad atrodas Neretins?

Viņa nicīgi sarauca uzacis.

—    Redzi, Marij! Degradējām cilvēku, atgrūdām, būtībā neko nenoskaidrojuši. Un viņš kaut kur nīkst, kaut ko dara, bet, ko dara, — neviens no mums nezina, taču mums jāzina viss par ikvienu. Nē, es apsolos, līdzko mazliet tikšu galā ar darbiem .. .

—    Varlēn, zini, kāpēc es pie tevis atnācu? Tu visiem dod dažādus darbus. Dod taču arī man kādu!

—    Bet ko tu varētu darīt?

—    Es labprāt ietu uz policiju, uz Drošības komiteju. Pie Nečajeva es apguvu visas šīs fineses… Bet tur komandē Rigo, un es negribētu pie viņa.

Varlēns brīdi padomāja, pavirpināja bārdas sprogas, viņa acīs mirdzēja labsirdīga ironija.

—    Nē, Marij, uz policiju man tevi negribētos sūtīti

—    Bet kāpēc?

—     Tieši tāpēc, ka tu esi pārāk līdzīga Raulam Rigo, tikpat neiecietīga kā viņš, tāpat nezini vidusmēru. Ļauj tik jums abiem vaļu, tad jūs visus pieliksiet pie sienas — svārstīgos, nervozos, pārāk jūtīgos — tikai par to, ka viņi ir mazliet rozīgāki nekā sarkanā krāsa.

Kāds ielas otrā pusē uzsauca Varlēnam. Tā bija Natālija Lemele,. kā vienmēr satraukta, kā vienmēr ar atrotī- tām šineļa piedurknēm.

—     Es esmu iecelta par pilnvaroto izglītības ministrijā. Trieksim ārā no skolām reliģisko tumsonību, organizēsim bērnudārzus, klubus! Lieliski, Varlēn, vai ne?

Marija pamanīja, ka Natālija apveltī viņu ar naidīgiem, izaicinošiem skatieniem. Sākumā nevarēja saprast: kāpēc? Pēc tam attapās: sarunā aizrāvies, Varlēns bija paņēmis Mariju zem rokas, lai burzma ūz trotuāra viņus neizšķirtu.

—    Nu redzi, Marij, te būs arī tieši tev darbs, — Varlēns teica. — Bērni, kā tev tie būtu piemēroti!

—    Man nekad nebūs bērnu. — Marija novērsās.

—    Tāpēc tev jo vairāk jāziedo sevi citu bērniem… Strādnieku bērniem.

Varlēns' ierosināja, lai Marija rīt pat dotos uz izglītības ministriju.

—    Tu viņai palīdzēsi, Natālij?

Bet Natālija stāvēja klusēdama un noskatījās, kā Varlēns ar Mariju zem rokas aiziet pa trokšņaino Rivolī ielu…

Pie centrālā tirgus šaurās ieliņas pilnas ratu rīboņas, tur pieved produktus. Pa bruģi vējš dzenā norautas kāpostu lapas. Varlēns apstājās pie vecas mājeles, kas bija iespiesta starp piecstāvu korpusiem.

—    Te nu ir mana tēvoča Dirī pils. Pirms gadiem piecpadsmit tādā pašā saulainā vakarā mūsu kaimiņš laukos Sarlo Kuzēns atveda mani šurp, — Varlēns smaidīdams atcerējās. — Mēs toreiz ilgi bungojām pa šīm durvīm, kamēr kaimiņi pateica, ka tēvocis Dirī ar visu ģimeni un zeļļiem aizgājis uz baznīcu… Viņš bija ļoti stingrs katolis.

Starp citu, viņš ir sveiks un vesels arī patlaban, tikai dzīve viņu krietni apviļājusi, tāpat kā tā pamazām noslīpē ikvienu no mums… Un kopš tās dienas es kļuvu par grāmatsējēja mācekli…

Viņš stāvēja liels, biezu bārdu, neaprēķināms, un Marijai bija grūti iedomāties, ka šis gudrais, labais, vieniem dārgais, citiem nolādētais «sociālisma apustulis» kādreiz bijis garstilbains puišelis, kurš šeit meistaroja pūķus un lasīja pa naktīm grāmatas.

—    Tēvocis Dirī ņēma man grāmatas nost, kliedza: «Es dodu, lai tu tās iesietu, nevis urbtu tajās degunul» Bet es tomēr lasīju, lasīju — un redzi, cik tālu esmu aizlasījies.

Varlēns iesmējās tik vienkārši un sirsnīgi, ka nebija iespējams neatbildēt viņam ar smaidu.

—     Zini, Marij, — viņš ieteicās, — tu patlaban tik un tā esi brīva. Uzkāpsim pie manējiem, es tevi iepazīstināšu.

Tēvocis tiešām bija resnītis, dzīves stipri apbružāts, bet ar pretenzijām. Viņš komandēja mājiniekus, kuri rosījās ap galdu/Ieraudzījis Varlēnu, sāka purkšķēt:

—   Ej prom, ej prom, es taču teicu, ka negribu tevi redzēt!

Varlēns, nelikdamies par viņa vārdiem ne zinis, iepazīstināja ar Mariju. Večuks galanti palocījās, izriezdams krūtis, pie kurām sārtojās Goda leģiona lentīte.

Tur bija arī citi radinieki: vecākā māsa, Prusta kundze, ļumīga, mājas darbos nopūlējusies, brāļi — klibais Luijs (viņu Marija jau pazina, tieši viņa mēteli bija uzvilkusi, kad tajā janvāra naktī izlavījās ārā no Obisona hoteļa), Ipolits, manierīgs jauneklis ar apcirptiem matiem «ā la to- i'-odor». Pēc tam paša tēvoča Dirī meitas un znoti, un vesels bars bērnu. Varlēns katram mazajam bija atnesis kon- lekti. Pašaurajās istabās bija tāda brēkšana un bērnu skraidelēšana, ka Marija nodomāja: kā gan viņa spēs tikt ar I iem galā, ja būs trīsdesmit vai četrdesmit?

Un tā bija Varlēna māmuļa. Ak kungs, cik vājiņa, sī- i iņa … Vai tiešām viņa dzemdējusi tādu milzi? Bet, kad Varlēna kundze sasveicinoties pavērsa skatienu augšup, Marija ieraudzīja tās pašas melnās, valgās, valdzinošās acis.

Beidzot viss skaļais bars sasēdās ap galdu.

Pirmo glāzīti pacelsim par dārgo svaini, veco Luiju Varlēnu, lai miers viņa pīšļiem, — Dirī uzsauca. — Šis vms ir viņa ražots. Pagājušā rudenī, jau bija sācies karš, viņš vāca vīnogas, spieda, bet pašam dzert vairs neiznāca . ..

Visi bridi klusēja. Varlēna kundze noslaucīja asaras.

—    Nelaiķis gribēja, — tēvocis turpināja, — lai es palīdzu jums tikt uz ceļa… Es jau pūlējos, dievs mans liecinieks. Bet nesanāca ne šis, ne tas. Neviens no jums par grāmatsējēju nekļuva. Ipolits ir bulvāru slīpētājs, un Ežēns, pat bailes padomāt, — Komūnas ministrs, bet Komūna, ha-ha, nav vēl ievēlēta.

Varlēns pasmējās, raudzīdamies saniknotajā večukā, bet Ipolits neizturēja, parādīja uz vecāko brāli.

—     Re, kas mums palīdzēja tikt uz ceļa! Bet tu tikai draudēji izmest mūs uz ielas.

Tēvocim aiz sašutuma kamols iespiedās rīklē, un viņš ilgi dzēra ūdeni. Bērni čaloja, Varlēna kundze viņus apsauca.

Marija ar interesi vēroja vienkāršo dzīvokļa iekārtu, musiīna aizkarus, ģerānijas, pie sienām piekārtās oleogrā- fijas … Cik ilgi jau, kopš viņa zaudējusi ģimeni, vesela mūžība pagājusi! Vēl tik nesen viņa nosodīja Lavrovu, savu skolotāju, par plīša rīta svārkiem, par mierīgo omulību. Sirdī iezagās kaut kādas neskaidras skumjas.

Varlēns atkal izvilka pulksteni. Bērni aplipa viņam apkārt, uzrausās uz ceļgaliem un pieciem. Klausījās, kā zvaniņi noskandē: «Dzirnavnieks guļ, dzirnu rati rit…»

—     Man jāiet, — Varlēns piecēlās, piesardzīgi atbrīvodamies no bērniem.

Varlēna kundze nobēdājusies sasita rokas.

—    Ko lai dara, māmuļ! — Dēls noliecās, skūpstīdams viņai roku. — Steidzīga CK sēde.

—     Redzi nu, — tēvocis Dirī sāka atkal purkšķēt. — CK tev dārgāka par visiem tuviniekiem. Ek, Ežēn, Ežēn, es domāju, ka tu tiksi uz ceļa, tev taču tāda galva! Piemini manus vārdus: lai tu būsi ministrs vai desmit reižu ministrs, tik un tā gulēsi grāvī nošauts! Mēs jau redzējām tādus četrdesmit astotajā gadā.

Visi klusēja, acis nolaiduši, pat bērni pieklusa. Varlēna kundze raudāja. Varlēna sejai pārslīdēja ēna.

—     Nav mūs ko baidīt, tēvoc! Vai atceries, man bija desmit gadu, kad pirmo reizi pateicu, ka veltīšu sevi cīņai par apspiesto atbrīvošanu? Kopš tā laika es ne par sprīdi neesmu atkāpies no sava izraudzītā ceļa, visu savā mūžā mērodams no šā lielā mērķa augstumiem. Un nekas tagad nevar mani biedēt. Turklāt mēs taču tagad neesam tādi, kādi bija četrdesmit astotā gada cilvēki. Mēs ejam, nevis lai mirtu uz barikādēm, bet lai dzīvotu un uzvarētu! — Viņa seja atmaiga. — Bet jums, māmu], ieteicu doties atpakaļ uz laukiem. Stāvoklis kļūst sarežģītāks, mēs darām visu, lai būtu miers, bet…

8

Bruģakmeņus vēl klāja balta sarmas kārtiņa, bet saule jau kāpa augstāk, vēstīdama spožu un trokšņaina dienu. Neretins un Fidiss mīņājās kāda solīda nama drēgnajās parādes durvīs Miera ielā, kur viņus bija aizvedis vikonts, likdams gaidīt, kamēr pats atgriezīsies.

Fidiss kopš agra rīta bija sapīcis, gvelza dumjas anekdotes, reizi pa reizei izvilka blašķi un iestiprinājās.

—    Te ir aukstāks nekā uz ielas.

Fidiss iespieda blašķi arī Neretinam. Tas paņēma un izskata pēc pielika pie lūpām. No prāta neizgāja vārdi, ko bija dzirdējis priekšistabā pie Liljē.

Šodien viņš pilnīgi apzinīgi, ar vēsu aprēķinu ieradās ajās parādes durvīs pēc Zahara Kuzmiča pavēles. Līdz zināmam laikam viņš vēl te vergos, bet pagaidiet, gan jūs pieminēsiet!

Ja tikai izdosies — bet drosmes Neretinam netrūks! — viņš sagādās Komūnai tādu dāvanu, ka visiem mutes paliks vaļā. «Re, kāds Neretins, bet mēs viņu …»

Fidiss, acīm redzot, nervozēja, jo nemitīgi žonglēja ar īvu niedres spieķīti, atskrūvēja tā rokturi, kas izskatījās kā Mefistofeļa galva, un atkal skrūvēja ciet. Izrādījās, ka spieķis ir ar slēpni: tā vidū bija ielikts trīsasmeņu duncis. ,— Atklāti runājot, Tjēram nav izredžu, — Fidiss purpināja. — Versaļā neviena uzticama zaldāta. Ja insurgenti pēkšņi brūk virsū — ar punduri ir cauri. Tikai viens mie- linājums — saņemts insurgentu vadonis, nu tas Belce- l>uls … Viņš jau nu nebūtu palaidis garām izdevību doties uz Versaļu! Tagad sēž kaut kur Versaļā, tikai aiz restēm, lū-hi-hi!

—    Par ko tu runā, Fidis?

—    Neizliecies nu, Neretin, tik naivs! Par Blankī, pro- i,ims; vai tad tu neesi dzirdējis par šo Velna brāli?

—    Nu un kur tad viņš tur Versaļā atrodas? — Neretins J.iutāja. — Vai viņu labi apsargā?

—     Droši vien Satorī, armijas cietumā … El — Fidiss savilka seju bezcerīgā grimasē. — Man stāstīja «Figaro» korespondents: tur par sargiem esot kareivji, kas paši pa pusei dumpinieki.

Kamēr viņi tā pļāpāja, vikonts de Noails, paņēmis fiakru, brauca uz Latīņu kvartālu. Apstājies Gei-Lisaka ielā, iegāja kādā pagalmā, kur atradās vecs nams ar stiklotu jumtu, un uzkāpa pēdējā stāvā. Tur dzejnieks Sardo de la Tūrs, stāvēdams kreklā, ar bikšturiem pār pleciem, mazgāja veļas bļodā zeķes. Mākslinieks Marels cītīgi strādāja, aiz lielā ķīļrāmja, kas bija nolikts uz molberta, varēja redzēt tikai viņa kājas. Uz jumta pavasarīgi dūdoja baloži.

No rīta šeit bija notikusi scēna. Rauls Rigo visai sapīcis (bija gulējis ne vairāk par trim stundām, vēlu pārnāca no Rātsnama) pārmeta istabas biedriem:.

—    Tāds stāvoklis, bet jūs jūtaties gluži kā paradīzes dārzos! Visi ierindā, revolūcija briesmās!

Burošs, kas šūpojās krēslā, novilka:

—    In-te-re-san-ti, no kā gan draud briesmas? Tjērs taču aizbēdzis.

Rigo metās viņam virsū.

—    Memmes dēliņš, tukšgalvis, dzīvi nepazīsti, pulveri neesi odis … — Viņš savilka portupeju un aizgāja.

Aizskrēja uz savu liceju arī Burošs.

Aiziedams Rigo pateica Šardo de la Tūram:

—    Bet jūs, dzejniek, izbeidziet tēlot siltumnīcas ziedu! Gatavojieties salam, tāds ir dialektikas likums, un nekāda augstāka vara jūs neglābs!

Arī tagad mansarda radošajā klusumā, skalodams un iz- žņaugdams zeķes, Šardo de la Tūrs aiz ieraduma domāja dzejā:

C.ik žēl, ka dzīve vienmēr mainās, — Pēc karstas vasaras nāk sals. Par to, kā dzīvot mums bez vainas, Daudz gudrību vēl gudrie kals, Bet pienāks gals, un gals ir gals …

«Veiksmīgas atskaņas: sals, kals, gals,» viņš sevi uzteica.

Tieši tai brīdī ienāca vikonts de Noails.

—    Taisieties, ejam! — uz sliekšņa stāvēdams, viņš sacīja dzejniekam.

—    Kur? — tas brīnījās, slaucīdams rokas un pasniegdams krēslu.

—    Neizliecieties par tādu aizmāršu! Es taču jūs aizvakar brīdināju.

—    Ak jā, atceros! Bet, mījais vikont, laidiet mani vaļā no politikas… Kāpēc es nevaru palikt šai mansardā ar savām atskaņām, ar saviem baložiem … Kāds jums būs no manis labums?

—    Kaunieties, Sardo de la Tūr, jūs taču esat ievērojamo Monmoransī pēctecis!

—    Dievs ar šiem Monmoransī… Mījais vikont, runāsim par kaut ko citu: par metaforām, par mūziku, kaut vai par sievietēm … Žēl, ka nav no kā pagatavot punšu …

—    Pietiek! — Vikonts piecēlās un atrāva vaļā durvis. — Nu, mudīgi velciet mugurā svārkus!

—     Neej, Lisjēn, nekur neej! — Marels iesaucās aiz molberta. — Es aiznesīšu uz Rātsnamu plakātu, dabūšu honorāru, sarīkosim dzīres!

Bet nepielūdzamais vikonts rāva dzejnieku sev līdzi. Viņi apbraukāja tuvākās ielas, paķēra vēl kādus divus trīs paziņas un atgriezās Miera ielā pie parādes durvīm, kur gaidīja Fidiss un Neretins. Turpat bija ieradies vēl arī kāds Padelū ar nokārušos degunu. Pat Fidiss izturējās pret viņu augstprātīgi, un tas liecināja, ka Padelū ir viszemākās kategorijas persona.

—     Neretin, Fidis, Padelū, — vikonts izrīkoja. — Te būs revolveri, tie ir ieeļļoti, pielādēti, piešaudīti. Uzkāpiet trešajā stāvā, tur trepju telpā ir izsists logs, no turienes, kad es došu zīmi, šausiet!

—    Uz ko? •— gardegunis truli jautāja.

—    Ne jau uz mani! — vikonts atņirdza. — Uz ko vienmēr esat šāvuši, uz to arī šodien … Fidis, pasniedziet savu spieķīti, es došu ar to zīmi.

Vikonts izgāja uz ielas, vezdams sev līdzi pārējos. Viņš tos nolika priekšgalā kolonnai, kas pulcējās aiz stūra. Sardo de la Tūram iesprauda rokās trīskrāsaino karogu ar Napoleona iniciāļiem.

Miera iela nav gara — tajā tikai desmit namu, toties kādi nami — grandiozi, īstas pilis! Seit no Jaunās operas līdz Vandoma laukumam, kur debesīs tiecas kolonna ar lielo uzvaru trofejām, pa platajiem trotuāriem vienmēr pastaigājas dažādi dīkdieņi, atvaļināti senatori, kurtizānes, biržas mākleri. Seit dzimst mode, šeit ir Parīzes izmeklētā sabiedrība.

Varbūt tāpēc tieši šeit visā ielas platumā virzījās manifestācija. Gāja kungi katliņos, cilindros, ar zilām kokardēm — miera zīmēm. Krustojumā stāvēja postenī divi federāti — pat bez šautenēm. Sākumā manifestanti apsaukāja viņus pēdējiem vārdiem, pēc tam kāds iespļāva vienam no viņiem sejā. Ar to bija dots it kā signāls — fede- rātus sāka pļaukat pa seju. Labi koptas, ar zilām dzīsliņām klātas rokas rāva viņiem nost mundierus. Manifestācija ar svilpieniem un kliedzieniem virzījās tālāk.

—    Tas ir barons Hekerens, — Fidiss norādīja uz gara auguma veci, kurš soļoja pūlī, kā slotas kātu norijis. Neretins ar ziņkāri noraudzījās Hekerenā — Žoržā Dantesā, Puškina slepkavā, kurš Luija Napoleona laikā bija kļuvis par senatoru. Hekerens, rādīdams uz Sardo de la Tūru, pārspīlēti augstā stilā stāstīja apkārtējiem:

—     Jauneklis, kurš nes karogu, ir ne tikai senas dzimtas atvase, bet arī ļoti pazīstams dzejnieks. Vai tas nesimbo- lizē asins un gara vienotību?

Kādā namā otrpus ielas, milzīgā otrā stāva spoguļvit- rīnā, parādījās sklerotisks vecs vīrs izšūtā mundierī. Fidiss nenoturējās nepastāstījis:

—    Tas ir admirālis Sesē, speciāli atsūtīts no Versaļas vadīt manifestāciju.

Manifestanti virzījās uz Vandoma kolonnu, kur augstu žilbinošajās debesīs mirdzēja viņu bronzas dieveklis — Napoleons. Viņi eksaltācijā kliedza tam, stiepa uz augšu spieķus un nūjas, māja ar kabatlakatiņiem. «Nost Komūnu!» māju sienās atsitās histērisks bļāviens. Kļuva redzams, ka vikonts de Noails, izspraucies ārā no manifes- tantu rindām un nostājies zem veikala arkas, laiku pa laikam palūkojas uz logu, kur bija Neretins un Fidiss.

Pie ieejas Vandoma laukumā, aizšķērsojot manifesta n- tiem ceļu, izvērsās nacionālo gvardu ķēde. Ģenerālis Ber žerē, bijušais bukinists, ļoti vienkārša izskata cilvēks ar bezgala nogurušām acīm, pavēlējis federātiem nekādā gadījumā nešaut, uzrunāja manifestantus.

—    Jūsu pārstāvji… Uz Rātsnamu… Izklīstiet, es jūs lūdzu … — varēja dzirdēt viņa balsi.

Bet manifestanti nerimās. Mēģināja izraut federātiem no rokām šautenes, apvainoja pašu ģenerāli Beržerē, viņa mēģinājumi pierunāt ellišķīgajā troksnī nebija dzirdami.

Pūlis spiedās virsū, un federātu ķēde puslokā atvirzījās atpakaļ.

Tad Beržerē lika piecu minūšu laikā izklīst. Viņš izvilka pulksteni, un trauksmaini ierībējās bungas.

— Laiks sākt! — Fidiss iekliedzās, piegrūzdams Neretinam pie sāniem.

Patiešām — zem veikala arkas, kur slēpās vikonts, pacelts pāri galvām, šurp un turp šūpojās niedres spieķītis.

Fidiss un Padelū, uzlikuši revolverus uz saliektiem elkoņiem, izšāva. Federātu ķēdē nokrita viens karavīrs, tad vēl otrs. Fidiss vai palēcās, bet Padelū aiz uzvaras prieka sēcoši iekliedzās. Viņi šāva vēl un vēl. Fidiss atskatījās uz Neretinu — sak, ko tad tu nešauj?

Ar kādu baudu Neretins būtu ietriecis visu revolvera aptveri šo Fidisu riebīgajos purnos vai arī tur, lejā, švītīgajos de Noailos un Hekerenos. Bet jāpaciešas, jāpaciešas …

Un viņš šāva pāri aizgrābtā Fidisa un Padelū galvām gaisā, saulē spilgti mirdzošajā Napoleonā, bet pēdējo lodi pārgalvīgi ielaida vitrīnā, kas atradās blakus tai, kur bija redzams zeltā mirdzošais admirālis Sesē. Apaļajam caurumiņam visapkārt izveidojās starojums, admirālis no loga nozuda.

Tad beidza rībēt bungas, iestājās dziļš klusums, kurā varēja saklausīt atsevišķus izsaucienus. Vēlreiz atskanēja Beržerē balss. Noslaucījis nosvīdušo pieri, ģenerālis pamāja ar kabatlakatiņu. Federātu ķēde ietinās dūmos. Manifestanti atsprāga atpakaļ, pagriezās, metās bēgt, pazaudēdami cilindrus, spieķus, kastetes, zilās kokardes, kabatlakatiņus. Senators barons Hekerens skrēja, kājas ceļgalos nesaliecot, kā koka lelle. Vikonts de Noails steidzās nozust.

Uz koka bruģa palika guļam vairāki ķermeņi. Palika arī dzejnieks Šardo de la Tūrs, rokas izplētis, — kā nošauts stārķis. Nacionālās gvardes sanitāres noliecās pār viņu, atpogāja svārkus un krūtežu. Sirds bija apstājusies pukstēt.

9

Sarkana afiša vēstīja: «Komūnas vēlēšanas noritēja lielā tautas sajūsmā. Ievēlēti: Varlēns — trīs apgabalos, De- leklīzs un Teiss — divos. Par Komūnas locekļiem kļuvuši ari Frankels, Divāls, Rauls Rigo, Fēlikss Piā.» Visos biļetenos figurēja Blankī. Lai gan «vecā» Parīzē nebija, masas .viņu uzskatīja par vadoni.

—    Kaut kādi nedzirdēti uzvārdi… Kaut kādas nepazīstamas personas… — Nurisjē kungs gremžas, lasīdams afišu.

—    Kā — nepazīstamas? — iebilda viņa kaimiņš, kas dzīvoja tajā pašā pagalmā, Mišo tēvs. — Visi mūsējie: Asī — metāllējējs, Avriāls — mehāniķis, Klemāns — mūrnieks, Ežēns Potjē — strādnieku dzejnieks, bet pēc profesijas audumu metu zīmētājs. Protams, diemžēl nav ne baņķieru, ne hercogu, ne advokātisko šarlatānu.

Mišo tēvs papurināja sirmās krēpes, iesmējās un uzsita Nurisjē uz pleca. Tas atvirzījās — kas tā par familiaritāti!

Dažas dienas nokalpojis Varlēna un Zurda vadībā, Nurisjē sāka neviļus just pret viņiem cieņu. Nebija tik vienkārši iedarbināt milzīgo, sarežģīto finansu mašīnu, bet viņiem tas izdevās. Izdevās, par spīti pat klusajai pretestībai, ko izrādīja mobilizētie ierēdņi. Jāatzīst, ka no šiem puišiem iznāktu lietas koki, ja viņi kalpotu kādam monarham vai, sliktākajā gadījumā, likumīgi izvēlētam prezidentam.

Vēlēšanu dienā Nurisjē tomēr devās uz vēlēšanu iecirkni. Kas zina, ja neies, sāks šie ķēmi vēl piesieties! Tiesa, negāja kolonnā ar sarkanu karogu, bet saģērbās melnās drēbēs, pat melnu lietussargu paņēma un aizgāja viens. Ar tīksmi izsvītroja no biļetena visus vārdus pēc kārtas, bez izlases. Un tomēr izrādījās, ka šie musinātāji ievēlēti.

Reakcionārās avīzes steidzās vēstīt, ka Tjērs un viņa Versaļas sabiedrība Komūnas vēlēšanas neatzīst. Parīzieši runāja: «Jupis ar šiem Versaļas krupjiem, lai neatzīst!»

Otrdien, 28. aprīlī, notika Komūnas svinīga proklamēšana.

Kas tā bija par dienu! Saule pie debesīm žilbināja tik karsta, tik versmīga kā tikko no krāsns izvilkts maizes kukulis. Daba bija šo bridi gluži vai gaidījusi — visos kokos tūlīt ietrīcējās maigs zaļums. Līksmas ļaužu masas devās uz centru, skanēja dziesmas, plīvoja sarkanie karogi. Pilnā ierindas kārtībā aizsoļoja Nacionālās gvardes bataljoni, — katra poga, katrs durklis bija nospodrināts līdz mirdzumam. Drūzmā sastapās paziņas, cits citu apsveica, skūpstījās.

Patronu rūpnīcas strādnieku kolonnas priekšgalā soļoja Antuāns, sabāzis dūres blūzes kabatās. Agnese slepus paskatījās uz viņu — vai nav kļuvis lepns pēc tam, kad ievēlēja par rūpnīcas delegātu? Itin nemaz, tikai kļuvis nopietnāks, nosvērtāks. Sarkano karogu nest viņš, protams, netaisījās — lika to paņemt diviem jauniem puišiem. Bet pats soļoja pa priekšu kā īsts vadonis.

^Agnese gāja pa mazu gabaliņu rokrokā ar veselu rindu strādnieču. Pa labi steberēja jautrā krustmāte Zužū, pa kreisi soļoja Kloša atraitne, kas nesa klēpī savu meitenīti Elīzu, — lai bērns visu mūžu atceras šo ievērojamo dienu! Agnesei bija patīkami elpot brīvo, tīro gaisu un sajust sevī vispārējās jūsmas daļiņu. Un viņa no visas sirds dziedāja līdzi:

Uz priekšu, tēvu zeljies dēli, Jau ataust mūsu slavas rīts!

Vienu mirkli Agnesei šķita, ka aiz dīkdieņu mugurām kāds uz viņu neatlaidīgi raugās caur briļļu stikliem, galvu pieliecis. Viņa pagriezās, bet parādība izgaisa.

Pieskrēja vecais Rišardjē.

—     Re, kas šodien par saulīti! — viņš sajūsmināts sacīja. — Padomā tikai, pirmo reizi vēsturē Parīzes proletariāts soļo tik mierīgi zem sarkanajiem karogiem! Bet kādas vēstis! Pilsoņi! — viņš skaļi iesaucās, vērsdamies pie apkārtējiem. — Es tikko nāku no redakcijas … Lionā — Komūna, Marseļā — Komūna, Tulūzā un Karkasonā sacelšanās!

—    Urā! — pilsoņi līksmi kliedza.

—     Drīz visa Francija, — Rišardjē iedams pārliecinoši runāja, — kļūs par revolucionāro Komūnu federāciju, kā to jau paredzējuši agrāko laiku sociālisti. Un nevajag mums iet atkarot Versaļu, tā pati nokritīs kā sapuvis ābols. Velnišķīgi apnikusi šī mūžīgā kaušanās. Komūna pieņems dekrētus — katram tiesības uz darbu un izglītību, uz pārtikušu dzīvi. Francija, ieraudzījusi, ko mēs darām, atkritīs no Tjēra!

Pūlī, kas saplūda Rātsnama laukumā, bija arī Mišo māmuļa. Viņa centās neskatīties uz to vietu, kur ziemu bija stāvējusi ar mirušo Elū klēpī, bet visapkārt krita nogalinātie cilvēki… Ciešāk piespieda sev klāt Denī un bāreni 2ako.

Līdz šim laikam Mišo māmuļa bija smējusies par dekrētiem, kas nāca no revolucionārā Rātsnama. Visi tie viņai likās līdzīgi vīra un viņa drauga Rišardjē grāmatu blēņām. Bet viens gadījums viņu no sirds pārsteidza. Kādu dienu

Mišo māmuļu uzaicināja uz mēriju — un revolucionārā amatpersona paziņoja, ka sakarā ar Nacionālās gvardes CK lēmumu faktiskā laulība tiek atzīta par līdztiesīgu baznīcas laulībai, tātad kopš šās dienas pilsonei Mišo kā nacionālā gvarda dzīvesbiedrei ir tiesības saņemt pabalstu.

Un Mišo māmuļa uzskribelēja savu parakstu tajā pašā ailē, kur jau bija Simona sievas, Kloša atraitnes un citu «likumīgo» paraksti. Pārnākusi mājās, viņa pārsteidza vīru ar to, ka visu vakaru nemaz negremzās.

Agrāk Rātsnama laukumu dēvēja par Grēves laukumu. Kopš seniem laikiem šeit sapulcējās Parīzes zeļļi, prasīja darbu un rīkoja streikus («La grēve» — streiks). Svētku dienās laukuma vidū kurējās sārts pāri jumtu galiem — un pats karalis iemeta ugunī maisu ar dzīviem kaķiem. Maiss sadega, kaķi muka uz visām pusēm, biedēdami un uzjautrinādami viduslaiku cilvēkus …

Lielās revolūcijas laikā šai ēkā, kas bija celta jau Na- varas Indriķa laikā, Ludviķis XVI zvērēja tautai uzticību, bailēs raudzīdamies uz durkļu mežu aiz loga. Pēc tam laukumā atradās giljotīna; nokļūt tautas ienaidniekam Grēves laukumā nozīmēja atstiept kājas.

Rātsnamā tika nodibināta pirmā — 1793. gada Komūna, kas iedvesmoja nabadzīgos ļaudis revolucionārai darbībai. Tāpēc Termidora kontrrevolucionāri savu galveno triecienu vērsa tieši uz Rātsnamu. Šeit viņi arestēja Robes- pjēru, no neliela attāluma šaujot, sašķaidīja viņam zodu. Šeit viņš pavadīja savu pēdējo nakti.

Tur tas stāvēja — svinīgais, majestātiskais Rātsnams. Fasāde izgreznota ar sarkaniem karogiem, ar zaļumu vītnēm. Uz augstā lieveņa — jaunievēlētie Komūnas locekļi, ikvienam no pleca līdz jostas vietai — kā viņu pašcieņas zīme — plata, sarkana lente ar sudrabotām bārkstīm galos. Tauta pazīst savus mīluļus, sauc viņus vārdā. Tiesa, kāds izsaka arī izbrīnu:

—    Kāpēc ievēlēto vidū, piemēram, Evrārs, patronu rūpnīcas īpašnieks?

—    Viņš balotējās Grenelas apgabalā, tur viena vienīga buržuāzija.. . Bet lai zina, ka Komūna ir demokrātiska, ka tās sastāvā ir visu šķiru pārstāvji neatkarīgi no viņu politiskajiem uzskatiem.

Kāds no Komūnas locekļiem mēģina nolasīt protoķolu par vēlēšanu rezultātiem, bet tauta neļauj viņam izrunāt ne vārda — pārāk liels ir entuziasms, pārāk skaļi skati «Marseljēza».

Beidzot runātājam izdodas apklusināt troksni un paziņot, ka Nacionālās gvardes CK nodod savas pilnvaras revolucionārajai tautai, ko pārstāv nupat ievēlētā Komūna.

—    Mana sirds ir pārlieku pilna, lai es teiktu runu! — runātājs iesaucās. — Atļaujiet man tikai atdot godu Parīzes tautai par dižo piemēru, kuru tā parādījusi visai pasaulei! — Un viņš dziļi ievilka plaušās gaisu. — Pilsoņi, jūsu Komūna ir proklamēta!

Atskanēja vienbalsīgs simt — nē, divsimt, pat trīssimt tūkstošu cilvēku sauciens:

—    Lai dzīvo Komūnai

ASTOTĀ NODAĻA

GODĪGAIS DIVALS

1

Visu nakti uz dienvidiem no Versaļas vārtiem soļoja Nacionālās gvardes bataljoni, virzījās kavalērija, vilkās pajūgi.

«Sācies!» Parīzē runāja.

Neretins, uzvilcis agrāko kapteiņa šineli bez uzplečiem, bija atradis sev vietu furgonā, kas veda medikamentus. Sanitāri domāja, ka viņš atpalicis no daļas un tagad grib to panākt.

Ģenerāļa Divāla štābs atradās ceļmalas viesnīcā Šati- jonā, pie līdzenuma, kas bija pakļauts visiem vējiem. Neretins iegāja pieņemamajā istabā, nosauca savu vārdu. Adjutants pētījoši nolūkojās viņā un devās pieteikt, pēc tam aicināja ieiet.

Ģenerālis sēdēja pustumšā zālē, ko tikai mazliet apgaismoja sveces galiņš. Tikko bija beigusies kara padome — krēsli vēl stāvēja sagrūsti, uz galda — kaudze papirosu galu. Uz bufetes letes bija izklāts liels Versaļas plāns, izraibināts ar sarkanu zīmuli. Ģenerālis stingri bāra jaunekli, kas bija ģērbies'privātās drēbēs ar neparasti raibu kaklasaiti.

—    Tūlīt ej atpakaļ uz pilsētu, Buroš! Citādi es likšu tevi aizvest konvoja apsardzībā.

—    Bet paklausies, Divāl, Rigo man pārmet, ka es neesot ne pulveri odis. Man ir jautājums, kur gan var dabūt ost, ja nelaiž uz fronti?

—    Visur sava kārtība. Sākumā dodies uz mēriju, tur tevi ieskaitīs mācību bataljonā. Atradies anarhists! — Ģenerālis papurināja jaunekli aiz cekula. — Ej pagaidi pieņemamajā istabā!

—    Nu? — Viņš pagriezās pret Neretinu, kad Burošs bija izgājis.

—    Divāl, saki atklāti: vai tu vari man ticēt?

—    Pagrūti, brālīt…

—    Divāl, jūsu iecerētais uzbrukums lemts neveiksmei.

—    Nu jau tu …

—    Pagaidi, vispirms uzklausi! Tev, protams, ir tiesības domāt, ka esmu Versaļas aģents un esmu ieradies, lai celtu paniku . .. Bet vai tu vari kaut uzklausīt?

Ģenerālis mirkli padomāja, tad pabīdīja viņam krēslu.

—    Divāl, man ir zināms viss par gaidāmo uzbrukumu. Viss līdz pēdējam: uz kurieni katrs bataljons maršē, kas tos komandē… Tu brīnies? Bet par to runā uz visiem bulvāra stūriem? Un, protams, visu to zina Versaļa!

Divāls klusēja, nolīdzinādams sveces dakti.

— Otrkārt. Tādā veidā uzzinājis par uzbrukumu, sāku meklēt Varlēnu, viņš taču ir vienīgais, kas varētu mani uzklausīt bez aizspriedumiem. Varlēnu es, tiesa, neatradu: stāsta, viņš kaut kur darbojoties finansu orgānos. Bet pats pārsteidzošākais, ko es uzzināju: izrādās, ka Komūna ne sapnī nenojauš par uzbrukumu, ko iecerējuši tās atsevišķi locekļi. Kā gan jūs nesaprotat, ka, uzsākot tāda mēroga uzbrukumu, jāmobilizē viss līdz pēdējam?

—    Mēs neesam mācījušies akadēmijās, — ģenerālis negribīgi iebilda. — Mēs esam barikāžu un revolucionāras trauksmes cilvēki.

—    Piedod, Divāl, — bet vai gan tā kāda izcila īpašība? Karš ir pārsviedies ārpus Parīzes mūriem, — tātad tagad jāpiemēro karalauka, nevis ielas taktika. Un te ir trešā kļūda. Flurensa kolonna virzās galēji labējā flangā — pa Monvalerjēna forta līniju, Eda kolonna centrā uz Medonu, tava kolonna dienvidu virzienā caur Šatijonu. Bet tas taču ir tas pats izvērstais vēdeklis kā ziemu, uzbrūkot Buživa- lai, — atceries?

Neretins, rādot kartē, iezīmēja uzbrukuma fronti.

—    Es tev atgādināšu jūsu Napoleona vārdus: «Uzvar tas, kurš izšķirošajā vietā izšķirošajā momentā sviež kaujā izšķirošos spēkus …» Bet es braucu garām Luksemburgas dārzam, tur rezerves baterijas vēl stāv pārvalkos.

Vecās viesnīcas istabā ar zemajiem griestiem bija klusi. Pat sveces liesmiņa sastinga — un ēnas pārstāja kustēties uz Divāla stingās sejas.

—   Bezcerīgas visas manas runas… — Neretins bija sarūgtināts.

Divāls piecēlās. Pastaigāja pa zāli, izbrauca ar pirkstiem cauri matiem, paberzēja zodu. No drūma ģenerāļa uz mirkli pārvērtās par vienkāršu priekšpilsētas puisi.

—    Ek, Neretin, gribētos, lai tev nebūtu taisnība! Bet tev diemžēl ir taisnība. Beržerē nav pat dispozīcijas plānu atsūtījis, mums ir tikai pavēle — doties uz priekšu!

—    Bet Parīzē taču ir profesionāli virsnieki, kuri simpatizē Komūnai, — Klizerē, Brinels, Rosels … Galu galā ir bijušie krievu armijas virsnieki: Dombrovskis beidzis akadēmiju Pēterburgā, Lavrovs kādreiz bija kara akadēmijas profesors. . .

—    Par vēlu! Tagad jau par vēlu! Šajā brīdī Flurenss un Eds dodas ārā pa vārtiem … Bet es esmu ar mieru saderēt, ka mēs tomēr rīt ieņemsim Versaļu. Masās ir milzīgs niknums. Šis spars pārspēs visas buržuāzijas stratēģu viltības. Arī paši Versaļas karavīri — kas viņi ir? Tādi paši strādnieki un zemnieki!

Divāls savilka portupeju un pasauca adjutantu.

—    Šo pilsoni, bet pie viena arī puisi, kurš sēž pie jums pieņemamajā istabā, nosūtiet ar kādu pajūgu, kas dodas

atpakaļ, uz Parīzi, — viņš pavēlēja. — Līdz Versaļas vārtiem vai citur, kur paši vēlēsies.

—           Divāl! — Neretins lūdza. — Ļauj man palikt, es esmu ar mieru iet pirmajā ķēdē . ..

Bet Divāls bija nepielūdzams.

—           Tu taču pats esi karavīrs, zini, ka nepiederošai personai es nevaru atļaut būt ierindā… Katram gadījumam, — ģenerālis nokliedza viņam nopakaļus, — lai arī kas gadītos, zināt: Divāls pratīs mirt par tautu!

2

Līdzko uzlēca saule, Divāla bataljoni devās ceļā. Kolonnas soļoja braši, sajaukdamas rindas un saceldamas ar zābakiem putekļus. Visi bija satraukti — vakarā Tjērs, šis ienīstais krupis, bez šaubām, karāsies virvē.

Ap dienas vidu federāti bija pavirzījušies krietni uz priekšu. Izlūki ziņoja: Versaļas kavalērija atkāpjas bez kaujas. Aiz sajūsmas karavīri svieda gaisā cepures un ķēra tās uz durkļu smailēm. Čuprains puisis uzrāpās plat- zarainā papelē un iekliedzās:

—    Versaļa! … Es redzu pils kupolu! …

Divāls, piecēlies seglos, parāustīja viņu aiz kājas.

—           Ei, kā tad tu šeit? Es taču tevi vakar aizsūtīju uz Parīzi.

—            Bet es izlēcu no ratiem un aizbēgu. Tas aizbrauca, bet es paliku.

—           Atstāj viņu, ģenerāli — federāti lūdza. — Lai nāk kopā ar mums!

Upītes krastā, kur sēru vītoli mērca zarus rāmajā ūdenī, priekšējie nogūlās zemē.

—     Kas noticis? — Divāls pieauļoja viņiem klāt.

—           Tur ir spāgi, koloniju kājnieki, bez kaujas neiztiksim …

Un tad ienaidnieka lielgabali, kas bija paslēpti krūmos aiz upītes, izspļāva zalvi. Federāti sāka skraidīt zem kar- teču uguns, daudzi krita.

Pēc pirmās zalves no krūmiem izlēca spāgi, melni kā velni, platās biksēs un feskām galvās, dažiem zobos bija dunči.

—    Draugi! — federāti viņiem kliedza. — Mēs esam Parīzes darbaļaudis, pārnāciet mūsu pusē, sitīsim kopā buržujus!

Bet spāgi, aiz niknuma rēkdami un aurodami, metās tuvcīņā. Tad federātu bataljona komandieris kapteinis Sam- sons, agrākais aktieris, pasvieda mundieri raitniekam. Zem mundiera viņam bija tik spilgti sarkans krekls, ka acis žilba.

—     Ei, komunāri! — kapteinis uzsauca. — Sos buržuāzijas sulaiņus var pārliecināt tikai ar durkli. Aiz manis! …

Viss bataljons kā viens vīrs cēlās līdzi mīļotajam komandierim. Kādu laiku (lielgabali klusēja, versalieši baidījās trāpīt savējiem) bija dzirdama tikai zobenu šķinda un karavīru aizsmakušie izsaucieni. Beidzot daudzbalsīgs «urā!» pārtrauca kaujas saspringtību. Pienāca vēl viens federātu bataljons un tūlīt metās durkļu cīņā. Spāgi tika atsisti un bēga pāri upītei.

Samsons ar līku zobenu rokā stāvēja visā augumā vadu priekšā, kuri bija ierakušies. Visapkārt bez mitas krita lodes.

—    Kaptein, gulsties! — federāti viņu lūdzās. — Versa- liešiem tavs krekls ir pārāk grezns mērķis.

—    Blēņas! — Samsons atbildēja. — Balto lodes baidās no sarkanas drēbes!

—    Viņam krekls kā Garibaldi! — sajūsmā iesaucās Burošs. Viņš visu laiku mēģināja nostāties kapteinim blakus, un Samsons arvien nospieda viņu guļus.

—    Ja Garibaldi ievainos, asinis nebūs redzamas, karavīri panikā nenodrebēs!

—    Jā, jā! — Samsons teica. — Kādreiz mūsu mīļais Tjērs arī jautājis: kāpēc Garibaldi sarkans krekls? Viņam izskaidrojuši, un viņš pateicis: «Ahā!» Atgriezies Versaļā un pasūtījis sev dzeltenas bikses.

Federāti smējās, aizmirsuši kartečas un lodes, kas spin- dza visapkārt. Bet spāgi vēlreiz devās uzbrukumā. Samso- nam uzkrita viņu leitnants, sīksts kā melna sieksta. Viņi sāka cīnīties ar zobeniem, tad spāgs, nometis zemē salauzto zobenu, sagrāba kapteini aiz kakla, kapteinim tik tikko izdevās izraut revolveri un nošaut ienaidnieku. Leitnanta fesku Samsons uzbāza sev galvā pazudušās cepures vietā.

Tad viņu aizsauca pie ģenerāļa, Divāls pavēlēja atkāpties uz aizmuguri — izrādījās, ka Samsona bataljons ir krietni papluinīts, ierindā bija palicis mazāk nekā puse karavīru. Arī viņš pats, lai gan turējās bravūrīgi, bija ievainots — slavenā sarkanā krekla piedurkne no asinīm kļuvusi melna.

—    Ek, kaptein, — Divāls sadusmojās, — kas tā par nekārti nevajadzīgu drosmi? .,.

Ģenerālis ar katru stundu kļuva arvien drūmāks. Viņa armijas uzbrukums it kā pret kaut ko atdūrās. Asiņainie izrāvieni un pretuzbrukumi nedeva rezultātus. Versaliešu uguns ar katru stundu kļuva iznīcinošāka un neatlaidīgāka, bet Beržerē no Parīzes vēl arvien nesūtīja lielgabalus un munīciju. Diena, kas vilkās kā mūžība, slīdēja uz vakara pusi. Sāka krēslot, tumsa ietina braucamos ceļus. Divāls nolēma atkāpties uz Šatijonu un pats ap pusnakti atgriezās ceļmalas viesnīcā.

No Parīzes nebija nekādu ziņu. Kur Flurenss, kur Eds? Vai viņi virzās uz priekšu vai arī tāpat atkāpušies? Izlūki ziņoja, ka visapkārt Šatijonai kartupeļu laukos ierokas lieli versaliešu spēki. Versaliešu nepārgriezts palika tikai šaurs zemesceļš caur Fontrteorozu.

Vējš gaudoja pār māju jumtiem un bataljonu nometni. Bija dzirdami apslāpēti vaidi, kāds murgos nemitīgi runāja par nodevību. Ko darīt? Gatavoties aizsardzībai? Lauzties uz labu laimi uz Versaļu? Štāba priekšnieks majors, bijušais aptiekārs, pilnīgā apjukumā runāja kaut ko nesakarīgu.

Un ģenerālis deva pavēli klusītiņām pēc kārtas celt augšā bataljonus un vest tos caur Fontneorozu uz Parīzi. Pats, acu neaizdarījis, sekoja, lai viss noritētu vislielākajā klusumā. Tikai uz rīta pusi apsēdās, novilka zābakus, lai atpūtinātu nogurušās kājas.

No tumsas viņa priekšā iznira Rigo, dzēlīgs, nesaudzīgs.

«Ko tad tu, Divāl, mans mīļais, nobijies?» Divālam uzvēlās uz krūtīm it kā akmens.

«Mīļais draugs, karā visiem mēdz gadīties neveiksmes …»

Bet Rigo klusē, stingu skatienu raudzīdamies caur pensneja stikliem …

Kad sāka aust gaisma, adjutants paziņoja, ka kolonnas laimīgi nonākušas Parīzē. Šatijonā palicis tikai pats Divāls, viņa štābs un štāba rota. Bet Fontneorozas ceļš nogriezts, tur versaliešu dragūni.

—    Mēs esam pārrēķinājušies! — Majors, štāba priekšnieks, noplātīja rokas.

—    Velns parāvis, ko darīt… — caur zobiem noteica Divāls, savilka siksnas un izgāja lievenī.

Ko tad nu! Tagad jāieņem visapkārt aizsardzības pozīcijas — un līdz beigām … Ģenerālis paņēma binokli: visa apkārtne, burtiski, bija pilna ar versaliešu karaspēku. Vinuā bija atdzinis uz Šatijonu veselu korpusu.

Atskanēja taures skaņas. Tur bija ieradies versaliešu sarunu vedējs, piedāvādams padoties. Viņa pavēlniecība garantē visiem dzīvību.

Divāls pavēlēja nostādit štāba rotu ierindā. Nogāja gar ierindu, ielūkodamies karavīru sejās. Tur veterāns, viņam pāri sešdesmit, jau 1830. gadā cīnījās uz barikādēm… Bet tas ir atslēdznieks pusmūža gados, viņam seši mazi bērni . .. Adjutants, vienīgais mātei — atraitnei… Sani- tāres, vēl gluži meitenes . . . Visi viņi no lokomotīvju darbnīcām, kur Divāls kādreiz strādāja metāllietuvē. Tur ari Burošs, bērnišķīgā seja noklāta ar lāsumiņiem kā žagatas ola. Viņa vakarējā dedzība pārgājusi, lūpas nevijus dreb. Visi saspringti skatās ģenerālim sejā — kādu lēmumu viņš pieņems?

Un tad Divāls paspēra dažus soļus uz versaliešu sarunu vedēja pusi, ilgi ņēmās ap zobenu, āķēdams to vaļā, un beidzot iesvieda smiltīs. Sadrūmušie federāti nogāja gar spāgu — vakarējo pretinieku — ierindu, mezdami kaudzē šautenes un patronsomas. Bet, tiklīdz federāti bija atbruņoti. tā sākās! … Gūstā saņemtajai rotai lika rāpot uz ceļiem baznīcas portāla priekšā. Divālam un viņa majoram norāva svārkus un cepures, sita pa seju… Dzina uz Versaļu.

—    Vinuā jāj, Vinuā! — konvojnieki sakustējās, šauteņu laides sāka niknāk dancot pa mugurām.

Parādījās jātnieks baltā zirgā. Ieraudzīja, ka gūstekņu ir tikai viena rota, un augstprātīgā seja ar ķīļbārdiņu pārvērtās, pamirdzēja zelta zobs.

—    Kuri ir komandieri? Nu, soli uz priekšu!

Neviens tomēr no ierindas neizgāja. Galīgi saniknojies, Vinuā solīja nošaut visus pēc kārtas. Rota stūrgalvīgi klusēja.

—    Beidziet dusmoties, msjē, — Divāls teica, iziedams priekšā. — Es esmu Nacionālās gvardes ģenerālis.

—    Es esmu štāba priekšnieks, — majors teica, nostādamies viņam blakus.

Trešais izgāja Burošs, kaut gan dzirdēja, ka izsauc komandierus, bet viņš nevarēja atstāt Divālu.

—    Kas tad tu esi? — Vinuā pacēla lorneti un nopētīja jaunekli. — Kāpēc privātā? Ak Svētā Benedikta liceja audzēknis? Nu, pienapuika, es ar tevi te neiešu ņemties. Tur mācās mans radinieks, lai nedomā, ka es apšauju viņa skolas biedrus. Ei, speriet viņam ar kāju pa pakaļu un dzeniet prom!

Kareivji, skaļi ņirgādamies, aizdzina Burošu pa ceļu uz Parīzi. Vinuā gardi smējās — lai pastāsta tur, kāds liktenis sagaida visus musinātājus! Pārlaidis skatienu apkārtnei, viņš izraudzīja kādas muižas noplukušu ķieģeļu mūri. Pēc viņa komandas atdalījās spāgu vads, noklakšķēja šauteņu <>izslēgi.

Divāls, redzēdams šo gatavošanos, pats pārlēca pāri grāvim un atspiedās pret mūra sienu. Blakus viņam nostājās majors. Divāls atrāva vaļā uz krūtīm kreklu.

—    Mērķējiet labāk, piekrāptie nabagi! — viņš iekliedzās. — Lai dzīvo Komūna!

3

—    Kungi, es jums apgalvoju, Francijas banka ir pilnīgā drošībā. Paradoksāli, bet fakts —iKomūnas delegāti, par spīti visiem viņu lozungiem, kas vieš šausmas, izjūt — he-he — bijāšanu pret svētajām privātīpašuma tiesībām …

Marķīzs de Plēks, iesēdies dziļajā atzveltnes krēslā, kaut kā atgādināja Voltēru, kādu viņu pazīst pēc Gudona statujas: kalsna figūriņa, sarkastiska sejiņa.

—    Ir kāda anekdote, kungi…

—    Jums tikai anekdotes prātā, — barons de Merifits dusmīgi sacīja, pastumdams tālāk kafijas tasi. Viņš bija uzvilcis noplukušus, augumam nepiemērotus svārkus un kļuvis līdzīgs paputējušam provinces tirgonim. — Labāk pasakiet — vai banku nevar vienkārši izvest no Parīzes?

—   Cienījamais kungs, šim nolūkam ir vajadzīgi ne inazāk kā astoņdesmit pajūgi. Mēs jau saskaitījām — bankā ir par trim miljardiem dažādu vērtību.

—    Oho! — Merifits iekrekšķējās. Viss viņa augums saguma uz priekšu kā vilcenei, kas gatava saplosīt ikvienu. — Bet Komūna bez cīņas šādus pajūgus neizlaidīs!

—    Es jau tā saku: labāk atstāt visu, kā ir, un censties vazāt Komūnu aiz deguna …

—     O, msjē marķīzi — Brālim Zaharijam, trešajam sarunu biedram, iemirdzējās briļļu stikli. Viņš arī bija nomainījis savu parasto mēteli ar pērtiķādas oderi un uzvilcis kaut kādu vecu intendanta šineli. — Pilnīgi skaidrs: bankas neskartība tagad atkarīga tikai no jūsu diplomātiskajām spējām.

—     Paklausieties! — Marķīza sejiņa saviebās smaidā. — Pagājušajā nedēļā pie manis bija ieradies kāds Varlēns un Zurds. Komūna uzdevusi viņiem pārvaldīt finansu ministriju. Pieprasīja no manis naudu, lai izmaksātu algas nacionālajiem gvardiem, tiesa, pirmo reizi ne tik pārāk daudz — trīssimt piecdesmit tūkstošus …

Merifits pakratīja galvu, aiz nepatikas samiegdams acis.

—     Bet es viņiem laipni atbildēju: «Banka — tā ir daudzu tūkstošu noguldītāju, tai skaitā arī pašu mazāko — amatnieku, strādnieku īpašums. Viņiem nav nekāda daļa gar jūsu domstarpībām ar Tjēru. Kā es varu izsaimniekot ietaupījumus, kurus viņi man uzticējuši?» Bet Varlēns un Zurds bija uzstājīgi, un man nācās izsaukt bankas apsardzi. Tie pavicināja delegātiem gar degunu revolverus, liekas, pateica viņiem pat kaut ko apvainojošu. Vārdu sakot, Varlēns un Zurds aizgāja, neko nepanākuši. Bet otrā rītā viņi ieradās atkal — šoreiz divu Nacionālās gvardes bataljonu pavadībā. Nacionālā gvarde aizsprostoja visu ielu bankas priekšā. Man sirds pamira: domāju, tūlīt sāks vandīties pa seifiem!

Merifits pat iestenējās, tādu varbūtību iedomājoties vien.

—     Bet šoreiz, — marķīzs turpināja, — es biju ārkārtīgi laipns. «Ak,» saku, «kāpēc bija vajadzīgi šie bataljoni? Vai tad es nesaprotu, ka mūsu drošsirdīgo federātu sievām un bērniem vajag ēst?» Zināt, tā kā Lafontēna fabulā lapsa, kura nokļuva suņiem nagos: še jums mana aste, še jums manas ausis, tikai neaiztieciet manu dvēseli!

—     Beidziet taču stāstīt anekdotes! — Merifits neizturējis uzbrēca. — Sakiet skaidri un gaiši — vai atdevāt viņiem naudu?

—     Ko tad.es varēju darīt? Iedevu viņiem trīssimt piecdesmit tūkstošus, bet no Parīzes pilsētas kases, tas ir, būtībā to naudiņu, ko viņi paši bija iemaksājuši pilsētas nodokļu veidā. Kā jums tas patīk?

Un viņš atlaidās pret krēsla atzveltni. Kaut kas līdzīgs smaidam*parādījās arī brāļa Zaharijas sejā. Tikai barons palika bāls un dusmīgs.

—     Nākamajā dienā, — marķīzs turpināja, — es pats devos uz Rātsnamu un paziņoju: «Banka, privāta, kooperatīva iestāde, nevar pakļauties finansu ministrijai, lai Komūna mums ieceļ īpašu delegātu.» Un delegāts tika iecelts, he, he, tāds miermīlīgs večuks! Mēs ar viņu ne vienu vien jauku stundiņu esam aizvadījuši pie kafijas tases šai pašā kabinetā … Viņš pat dod man padomus: «Pilsoni marķīz, netielējieties un izsniedziet Komūnai laiku pa laikam kādu summiņu! Ņemiet vērā, priekšpilsētās to vien tik runā kā par bankas konfiskāciju!» Ko jūs teiksiet, kungi? Vai tā nav anekdote? Komūnas pilnvarotais aizstāv banku no komūnā riem!

—    Tomēr es neredzu pamatu optimismam, — Merifits piebilda. — Saprotiet mani: šeit pagrabos atrodas visa mana manta! Tādēļ arī uz Versaļu es neaizbraucu, velns lai parauj! Tagad drebu, ieraugot katru federātu.

—     Nu ko jūs, baron, — sarunā iemaisījās brālis Zaharija, — bet es esmu tādos pašos uzskatos kā msjē marķīzs. Turpiniet arī tālāk izlocīšanās taktiku, sadraudzējieties ar šo delegātu tuvāk …

—    Man jādabū, — marķīzs de Plēks teica, — oficiāla valdības sankcija …

—     Saskaņā ar man dotajām pilnvarām, — brālis Zaharija atbildēja, pat piecēlās un noņēma brilles, — es autoritatīvi apgalvoju: visu, ko jūs uzskatāt par vajadzīgu šai ziņā darīt, likumīgā vara jau iepriekš aprobē. Un arī lielākajam noguldītājam, galvenajam valdes loceklim msjē Merifitam, es domāju, nav iebildumu?

Barons drūmi pamāja ar galvu, aplūkodams savus apgrauztos nagus. Brālis Zaharija pieliecās tuvāk marķīzam.

—    Msjē Tjērs man arī uzdeva palūgt no Francijas bankas kredītu, pagaidām miljonus desmit…

Marķīzs de Plēks jautājoši palūkojās Merifitā.

—    O, dodiet, dodiet! — tas sarosījās. — Lai līgst armiju, pasūta lielgabalus, uzpērk spiegus! Lai ielaužas Parīzē, lai kauj, apspiež, kar, tikai ātrāk — vai dzirdat?

Viņš pietrūkās kājās, kratīja dūres, runājot siekalas šķīda uz visām pusēm.

—    Kā vēlaties saņemt, monsenjor? — marķīzs apjautājās. — Zelta stieņos vai banknotēs?

—     Nē, — brālis Zaharija atbildēja, — labāk izrakstiet čeku kādai no Šveices bankām uz privātas personas vārda … Msjē baron, kuram jūs no Versaļā esošajiem varētu uzticēt saņemt šo naudu?

Merifits bridi apdomāja: kuram? Tjēram, Favram, Bifē, Vinuā?

—    Msjē Ferfīlderam, — viņš beidzot pateica. — Tas vismaz mantas ziņā ir nākamais aiz manis .,.

—     Tātad, — brālis Zaharija rezumēja, — jūs, msjē mar- ķīz, sagatavojiet čeku uz msjē Ferfīldera kā privāta saņēmēja vārda . . . Tiesa, pilsētas vārti slēgti, bet man ir kāds cilvēks … Šis tieši ir lielisks gadījums, lai pārbaudītu viņa uzticamību.

—    Kā? — barons de Merifits satrūkās. — Ar čeku par desmit miljoniem pārbaudīt kāda uzticību?! Vai es nepār- klausījos, monsenjor?

—    Ja jau man, msjē, šis delikātās lietas uzdotas kārtot, tad es lūdzu jūs man uzticēties.

—     Nē, nē! — Merifits nebija ar mieru. — Naudiņa ir mūsu, un mums ir tiesības zināt, kā ar to riskē… Informējiet mūs!

—     Labi, atļausiet, — man ir kāds aģents ar lieliskām rekomendācijām. Tomēr pēdējā laikā ienākušas ziņas, it kā viņš strādātu uz divām pusēm, tā sakot, gan mums, gan viņiem. Es viņam iedošu nogādāt uz Versaļu čeku par desmit miljoniem…

—    Jūs esat prātu zaudējis! — barons de Merifits iebļāvās, un pat marķīzs piecēlās no sava krēsla.

—     Itin nemaz. Tas ir ļoti efektīgs gājiens. Pieņemsim, ka viņš piespēlē pretējai pusei, bet Komūna pēc šā čeka tik un tā neko nedabūs, jo tas izrakstīts uz privātas personas vārda. Izvirzīt pretenzijas tā arī nevarēs, jo nav tāda likuma, tai skaitā arī pašas Komūnas izdota likuma, kas liegtu izsniegt noguldītājiem viņu naudu… Toties, ja čeks patiešām nokļūs Versaļā, kādu absolūti uzticamu aģentu mēs iegūstam! … Galvoju jums, ka tas patlaban ir dārgāks par visiem desmit miljoniem!

Marķīzs de Plēks ielēja sev vēl kafiju un atlaidās krēslā. Viņa lūpās, tāpat kā iepriekš, rotājās voltērisks smaidiņš. Taču barons burkšķēja: «Ak, man šīs azarta spēles jau līdz kaklam!» — tomēr atvadoties piegāja pie brāļa Zaharijas pēc svētības.

Rauls Rigo bija bēdīgs, izklaidīgs, automātiski cilāja uz galda zīmuļus. Šķita, ka viņa mūžīgais sasprindzinājums pēkšņi būtu atslābis. Marija sēdēja viņam iepretim Rātsnama ieapaļajā atpūtas istabā, kas bija pārvērsta par Raula kabinetu.

—    Divāls… — Rigo teica. — Es viņu pirmo reizi sa- l stapu blankistu slepenajā klubā «Dzelzs roze». Kad tas varēja būt — sešdesmit sestajā? Paskat, tikai pieci gadi pa-

j gājuši, bet liekas — vesela mūžība. Toreiz es uz viņu no- ļ raudzījos — tāds nerunīgs antiņš, zellis —, domāju: kas I viņam jāmeklē revolūcijā? Es toreiz biju pašpārliecināts: kā nu ne, provinces prefekta dēliņš!

Ienāca palīgs Orass, pasniedza Rigo aktu vākus ar do- ļ kumentiem parakstīšanai, paslepus noskatījās Marijā. To ļ pamanījusi, arī Marija izaicinoši uzlūkoja viņu. Apajiem vaigiem, deguntelis priecīgi uzsliets gaisā. Gaitā un manierēs atdarina savu priekšnieku, pat pensnejs piestiprināts aukliņā.

Rigo parakstīja papīrus, aizcirta ciet vākus, atdeva tos Orasam un pagriezās pret Mariju.

—    Atceries — kā mēs Virubovā hospitālī abi kādreiz runājām par to, ka revolūcijā nedrīkst būt atriebības jūtu? Ai nē, mana mīļā, desmitreiz nē! [Atriebība vajadzīga, citādi cilvēces sprāgoņas domā, ka drīkst dzīvot nesodīti. Ja mēs neatriebsim Divālu, Flurensu, rit pienāks kārta De- leklīzam, Dombrovskim, Potjē, jebkuram federātam, viņa sievai un bērniem. Tāpēc — lai dzīvo taisnīga atriebība!

Orašs ar aktu vākiem padusē svinīgi locīja galvu pie katra viņa vārda.

—    Ap jaunpiedzimušo Komūnu aužas nodevības tīkli. Bet vēl briesmīgāki par nodevējiem ir dzērāji, līdzīgi Liljē, tādi lempji kā Beržerē un pat tādi kā labiņais Varlēns. Blankī māca: revolucionāra talants ir prasme laikā un bez svārstīšanās realizēt teoriju dzīvē. Bet mūsu teorija ir tāda organizēta mazākuma diktatūra pār neapzinīgo vairākumu šā paša vairākuma interesēs. Diktatūra — jūs dzirdat? Diktatūra! Vajag arestēt ikvienu aizdomīgu personu, vajag draudēt ar nošaušanu, lai pār kontrrevolūciju gulst giljo- tīnas ēna! Vajag uzbrukt, uzbrukt, uzbrukt! …

Viņš mazliet nomierinājās, atlaida Orasu, noslaucīja un uzlika pensneju. Marija pastāstīja par sava nāciena

mērķi — viņai izteikts priekšlikums iet strādāt kādā bērnu iestādē, bet tā ir pārāk mierīga nodarbošanās. Viņai kā dienišķā maize, kā ūdens nepieciešams tieši uzbrukt, uzbrukt, kā par to saka Rigo.

Rigo pakodīja bārdas šķipsnu. Laiku pa laikam viņa skatiens pievērsās Marijai, urbās cauri, taustīja, pētīja.

—           Paklausies, māsa Marija… Sācies baismīgs posms. Kādreiz, vēl Bonaparta laikā, 'mani sodīja, un es toreiz deklarēju šiem lapsām smirdošajās mantijās: mums jūsu iecietība nav vajadzīga, ziniet — kad mēs būsim pie varas, jūs to no mums nesagaidīsiet! Mana mīļā, lai nekļūtu iecietīgs, vajadzīgi dzelzs nervi. Vai tev tādi ir?

Marija pietrūkās, lai iebilstu un pierādītu, bet Rigo atguva savu parasto nebēdnību.

—          Vai nevēlaties iešņaukt? — viņš pasniedza tai tabakas dozi.

Marija novērsusies apsēdās.

—    Tātad sāksim! — Rigo teica. — Pavēro, māsa Marijai

Viņš parāva zvana rokturi. Ienāca Orass, sasita papēžus.

—    Vai ķīlnieki šeit?

—    Seit, pilsoni delegāt.

—    Ievest!

Orass izgāja. Pa pusatvērtajām durvīm bija dzirdami lēni soļi, zīda drēbes čaukstoņa un konvojnieku uzkabes

žvakstēšana.

Istabā ienāca stalta auguma vecis garā sutanā, ar melnu cepurīti uz kailā galvvidus. Gudrās acis vērīgi uzlūkoja visus kabinetā esošos, tikai reizēm tajās iedrebējās nemiers. Aiz viņa nāca vēl vairāki garīdznieki rīzās.

—           Vai jūs esat pilsonis Dabruā, Parīzes arhibīskaps, Francijas primāts? — Rigo oficiālā tonī jautāja.

Vecis mazliet grūtsirdīgi un iecietīgi nolieca galvu. Orass sāka lasīt arestēto sarakstu: kanoniķis Lagārds, klostera priekšnieks Šuronē, kirē Burvils …

—          Ko no manis vēlas mani bērni? — arhibīskaps viņu pārtrauca.

—           «Bērni»! — Rigo skali iesmējās. — Vai jūs saprotat, kur jūs atrodaties? Sie bērni, pilsoni, grib vienu: nošaut jūs, lai atriebtos par Divāla, Flurensa un citu federātu ļaunprātīgu nonāvēšanu.

Apcietināto bars sakustējās. Rigo mirkli pagaidīja un piebilda:

—     Starp citu, lai jūsu valdnieks, kuru jūs dēvējat par «dievu», iedveš savam kalpam, ko mēs saucam par «Versaļas kāpostu kacenu», atdot mums Blankī. Vienu Blankī pret visu jūsu stērbeļaino baru! Tātad lūdziet dievu, bet, ja jums uz viņu nav cerības, rakstiet viņa kalpam uz Versaļu! Nogādāt viņus cietumā, Oras!

Kad kabinets bija kļuvis tukšs, Rigo kādu brīdi klusēja, tad pateica Marijai: ja nav pārdomājusi, viņš var piedāvāt prokuratūras inspektora vietu.

—    Ej uz personāldaļu, nokārto formalitātes! Piedod, man ir bezgala daudz darīšanu.

Bet te durvis ar sparu atsprāga vaļā un kabinetā iedrāzās meitene, kuru Orass centīgi mēģināja aizturēt, rokas izplētis. Viņas melnā matpīne bija atrisusi, acīs mirdzēja drosme.

—     Student Rigo! — viņa iesaucās. — Atceries — tu Monmartrā teici, ka pie tevis varot nākt jebkurā laikā?

—    Vajag ievērot kārtību, pilsone Fanšeta, — Rigo mierīgi ierunājās. — Redzi, cik daudz cilvēku pieņemamajā istabā? Un visi gaida savu kārtu, mana mīļā.

—    Bet man tāda lieta, kas nevar gaidīt, mans mīļais!

Marija, juzdama, ka viņa šeit kļūst lieka, atsveicinājās

un devās uz durvīm. Bet Fanšeta, uzsitusi uz galda ar plaukstu, klāja vaļā:

—    Pilsoni Rigo, tas Neretins, bijušais bataljona komandieris, — ir spiegs!

Marija apstājās, neatlaizdama durvju rokturi. Kas tas? Atkal Neretins?

—     Tu kaut ko gribēji teikt, māsa Marija? — Rigo viņai jautāja, atturēdams Fanšetu no nodoma tūlīt izklāstīt visus viņai zināmos noslēpumus.

—     Jā, es dzirdēju par Neretinu un lūdzu atļaut man piedalīties sarunā. Sis cilvēks ir mans tautietis. Es ļoti daudz zinu par viņu.

—    Hm, — Rigo ieklepojās, norādīdams uz dīvānu, — tādā gadījumā sēdies.

Fanšeta ātri un juceklīgi pastāstīja par pēdējo sarunu ar Neretinu uz soliņa. Par to, kā dažas dienas svārstījusies un beidzot izlēmusi atnākt. Rigo uzdeva viņai vēl dažus jautājumus, kaut ko pierakstīja un domīgi noteica:

—    Cilvēks, kurš labprātīgi atzīstas, ka viņš ir spiegs, faktiski vairs nav spiegs …

Tad sarunā iesaistījās Marija. Viņa sīki izstāstīja Neretina dzīves stāstu — visu, arī sarunu pie stacijas (tiesa, par personiskiem motīviem viņa noklusēja). Stāstījuma laikā Marija ar izbrīnu vēroja Fanšetas seju. Goda vārds, meitene acu priekšā pārvērtās: viņas seja kļuva vāja, acis iekrita. Un pēkšņi ar sievietes sirdij piemītošo vērīgumu Marija saprata: meitene šo cilvēku mīl! Te tev nu bija Neretins!

Ak jā, tagad viņa atcerējās! Sī melnīgsnējā skuķe visu laiku grozījās pie palātas, kur viņš gulēja … Kāpēc gan viņai vajadzēja meitenes klātbūtnē stāstīt visu par Neretinu? Būtu tūlīt attapusies! Varbūt meitene atnāca, gribēdama dzirdēt, ka kļūdījusies! Un Marija atcerējās savu agrāko triecienu — brāļa apcietināšanu un Neretina nodevību …

Bet nē, revolucionāriem jābūt principiāliem. Patiesību, tikai patiesību, lai cik nežēlīga tā būtu!

Iestājās klusums. Fanšeta, galvu nodūrusi, sēdēja uz dīvāna, melnās matu šķipsnas nokarājās pār seju.

—    Jā! — Rigo pašūpoja galvu. — Šajos notikumos ir daudz pretrunu… Es atceros, atceros to šāvienu kafejnīcā «Bābele». Bet par Neretinu labi atsaucās mirušais Divāls. Starp citu, Neretins bijis pēdējais, kas runājies ar Divālu tajā naktī. Kāpēc, par ko runājis — nav zināms. Katrā ziņā jābūt ļoti, ļoti piesardzīgiem . . . Bet mēs mēģināsim visu noskaidrot. — Viņš enerģiski paspieda Fanšetai roku.

—    Vēlreiz pateicos tev, pilsone, par revolucionāro modrību!

Tad viņš paraudzījās galda atvilktnē un izvilka nobālējušu fotogrāfiju ovālā.

—     Paklausies, Fanšeta, — es dzirdēju, tu esot vairākkārt bijusi ursuliešu abatijā? Vai tu netiki tur ievērojusi šo personu?

Fanšeta vienaldzīgi palūkojās brūnajā ovālā. Kaut kāda skūta seja ar augstu pieri un brillēm uz acīm, patiešām, it ka pazīstama, bet tādas sejas var sastapt katru dienu uz ielas.. .

—    Nepazīsti, — Rigo rezumēja viņas klusēšanu. Atdeva Orasam fotogrāfiju, lai ieslēdz to ugunsdrošajā skapī.

—   Nu tad, Fanšeta, turpini, seko visam! Ja kaut ko mani — tūlīt nāc šurp.

Lavrovs, ģērbies ūdeni necaurlaidīgā lietus mētelī, ar ce]a somu rokā pārlaida pēdējo skatienu savam kabinetam. Palieciet sveikas, grāmatas un rokraksti, palieciet sveiki, avīžu komplekti un skrejlapu kaudzes! Neskaitāmas reizes viņš bija tās šķirstījis un svītrojis šajos mēnešos, kamēr bija aplenkums un nodibinājās Komūna.

Varlēns apgalvo, ka viņš, Lavrovs, gribot pacelties pāri cīņai. Ai nē, tā tas nepavisam nav! Pirmkārt viņš taču piedalījās Internacionāles Parīzes federācijas darbā un palīdzēja Nacionālās gvardes CK. Pie tam viņam bija viens galvenais mērķis — izstudēt franču proletariāta pieredzi, lai pēc tam izmantotu to Krievijā, tālajā, aizmirstajā, padevīgi klusējošajā un karsti mīlētajā Krievijā.

Šeit, Parīzē, pērn — 1870. gadā — viņš, Lavrovs, bet kopā ar viņu Nikolajs Utins, Hermanis Lopatins, Aleksandrs Serno-Solovjevičs nolēma iestāties Internacionālē, izveidojot tajā krievu sekciju, un Markss bija ar mieru būt tās priekšsēdētājs Ģenerālajā padomē.

Parīzes Komūna, bez šaubām, bija Internacionāles bērns, lai arī Parīzes federācija svārstījās, pieļāva kļūdas, lai 18. marts to pārsteidza negaidīti, tomēr viss, ko dara Komūna sociālajā ziņā, — tas viss ir Internacionāles nosacīts. Neviena revolūcija tagad neuzliesmos ārpus Internacionāles ideju loka, neviena demokrātiska vara neiztiks bez Komūnas pieredzes.

Komūnu gaidīja, Komūnu paredzēja, par Komūnu sapņoja. Bet tā nogranda negaidīti, apgāzdama visas daždažādās teorijas, draudošāka un skaistāka, nekā to varētu izdomāt visspēcīgākais talants.

Viņam, Lavrovam, jau piecdesmit. Un nu uz vecuma dienām nākas mācīties no jauna, mainīt savus uzskatus, tāpēc ka Komūna apgāzusi arī viņa — Lavrova spriedumus un minējumus.

Agrāk viņš pats tā domāja un mācīja citiem, ka revolūcija — tā ir izcilu personību pārdabisks gribas sasprindzinājums. Jo vairāk tādu personību, jo spožāks viņu rūdījums, jo ātrāk un stiprāk grandīs vētra.

Ja ņem, piemēram, Krieviju. Miegaina cariste, rutīna, neizbrienami dubļi. .. Bet vai tur mazums varoņu? Ne mazāk kā šeit, Parīzē! Kārām acīm uztver pasauli, grib izprast tās likumus, alkst sev piemērota uzdevuma — līdzīgi

Maņečkai Voiņickai — un atrod to, un ziedo tam savu jauno dzīvi līdz pēdējam.

Bet, ja ir tā, kāpēc tad Krievijā tūlīt neuzliesmo revolūcija kā šeit, Parīzē?

Un varoņi simtiem iet bojā kazemātos un cietokšņos, bet tauta bez kurnēšanas nes savu smago jūgu . .. Un neviens nevar pateikt, kad tas viss beigsies. Revolūcijas teorētiķu vispasaules strīdos noturējies vienīgi Markss. Tas ir vispārliecinošākais arguments viņa labā: Komūna attīstās tieši tā, kā par to savā laikā runāja un rakstīja viņš.

Jāatzīstas, Lavrovs agrāk ne visai ieredzēja Internacionāles dibinātāju, daudzējādā ziņā nebija ar viņu vienis prātis, strīdējās. Taču tagad labprāt pieņēma Parīzes federācijas priekšlikumu doties pie viņa uz Londonu, lai informētu par Komūnas darbību. Tur, viņš zina, notiks saruna, kura svarīga ne tikai viņam pašam, bet kura nepieciešama Krievijai nākotnē.

Lavrovs atdeva atslēgu virējai, izgāja uz ielas un pēc veca konspiratīva ieraduma palūkojās pa labi, tad pa kreisi.

Pēc tam devās pa Senžaka ielu, miegdams acis no rīta saules, kas tikko pacēlās virs horizonta.

Rītos kafejnīca «Bābele» ir tukša, krēsli salikti uz galdiem ar kājām gaisā, viesmīli žāvājas. Tālākajā stūrī Lavrovs ieraudzīja Seraijē, kas lasīja avīzi, atplētis to plaši sev priekšā.

—    Ei, saimniek! — Seraijē iesaucās, kad Lavrovs apsēdās pie viņa galdiņa. — Te būs pieci franki, ķer! Mūziku, labi skaju!

Mūzikas kaste sēkdama un aizķerdamās sāka spēlēt menuetu.

—    Vai tiešām nevarējāt atrast konspiratīvāku vietu? — Lavrovs bija neapmierināts. — Bet kur tad Varlēns un Frankels?

Pēkšņi kafejnīcas īpašnieks un viesmīļi izstiepās kā stīgas, raudzīdamies uz durvju pusi, viņu sejas pieņēma glaimīgu izteiksmi. Uz ieejas kāpnēm parādījās Varlēns, noņēma cepuri, saglauda matus, paraudzījās visapkārt.

—    Frankela nebūs, — viņš paziņoja, apsēzdamies blakus Seraijē un Lavrovam. — Tiek izlemts jautājums par strādnieku kontroli.

—          Cik daudz darīšanu! — Lavrovs nopūtās. — Dažreiz ienāk prātā: ja varētu jums, komunāriem, iedot kaut pāris dienu, lai izgulētos, pārdomātu situāciju . ..

Varlēns skumji noplātīja rokas: ja varētu! …

—     Es tevi apskaužu, Lavrov, — viņš teica. — Ne vēlāk kā pēc divām diennaktīm tu sarunāsies ar Marksu. Viņš, protams, ir dusmīgs uz mani par manu runu Bāzeles kongresā, kur es atbalstīju Bakuņinu. Bet teikšu viņam ar viņa paša vārdiem: laiks un notikumi — labākie skolotāji!

Varlēns pielika kausu pie lūpām un iedzēra, viņa acu skatiens, nekam nepievērsdamies un kavēdamies pie atmiņu tēliem, slīdēja pāri sēdētāju galvām.

—    Es atceros, toreiz 2enēvā mēs vizinājāmies ar viņa ģimeni laivā, dziedājām, spēlējām … Starp citu, kāpēc es to atcerējos? No prāta neiziet kāda frāze, ko viņš nejauši izmeta rotaļā, Toreiz meita viņam jautāja: «Kādu īpašību cilvēkos jūs cienāt visvairāk?» Viņš acumirklī atbildēja: «Šaubīties par visu.» — «Pat par revolūciju?» — «Jā, ja revolūcija slikti sagatavota un attīstās pārāk lēni.»

It kā nolaidies no mākoņiem, Varlēns pievērsa skatienu biedriem un daudznozīmīgi noklakšķināja mēli.

—    Tātād tu domā, — Lavrovs jautāja, — ka šos vārdus var piemērot…

—     Jā, jā! Kāds biedrs, kas nesen ieradies no Londonas, stāstīja: līdzko «Times» pavēstījis par Divāla un Flurensa bojā eju, Markss visu dienu nevarējis rast mieru. Bet vakarā sacījis: «Viņi Parīzē dara neiespējamo, viņi sturmē debesis, bet pārāk daudz kas palaists garām, baidos, ka viņu bojā eja ir nenovēršama.»

Lavrovs šausmās aizvēra acis, bet Seraijē iekliedzās, aizmirsdams piesardzību:

—    Tjēra uzvara? Nekad! Markss no tālienes, no Londonas, vienkārši neko nevar saskatīt… Seit pat buržuāzija atbalsta Komūnu!

—     E, draudziņ, nevis viņam no Londonas, bet tev šeit, Parīzē, nekas nav redzams. Drīz šī buržuāzija sevi parādīs! Nu, pietiek spriests, nav laika. — Varlēns enerģiski paspieda roku noskumušajiem biedriem. — Seit tev, Lavrov, būs pakete. Ja kaut kas atgadās — iznīcini!

Lavrovs saprotoši pamāja ar galvu un paslēpa paketi drošā vietā.

—    Saturs tev katram gadījumam zināms. Pasaki tur, ka, par spīti visām prognozēm, mēs turēsimies, līdz pēdējam ,..

Bridi visi klusēja, galvas nodūruši, rokās sadevušies. «Kā pie mums, Krievijā, pirms šķiršanās,» Lavrovs nodomāja. «Vai vēl kādreiz tiksimies?»

—    Jā, vēl kaut kas ļoti svarīgs, — Varlēns atcerējās. — Var sacīt — pats galvenais jautājums. Biedrs, kas ieradies no Londonas, stāstīja: Markss ļoti gribot braukt uz Parīzi, par spīti tam, ka ceļi slēgti, ka pats ļoti slims. Pasakiet viņam, ka franču internacionālisti šo jautājumu apsprieda. Protams, mums šeit būtu ļoti vajadzīga spēcīga autoritāte, kas spētu samierināt pretrunas un vadītu cīņu. Bet tagad tas vairs neko nevar grozīt. Kopā ar Komūnu zaudēt arī mūsu vadoni? Bet briesmas, kas draud ceļā pa teritoriju, ko ieņēmis ļauns un cietsirdīgs ienaidnieks? Lai atceras Blankī likteni! Tā ka pasaki viņam mūsu galīgo «nē».

Seraijē sāka instruēt Lavrovu sakarā ar braucienu. Ceļš, pa kuru viņš dosies, tagad, šķiet, ir vienīgais Komūnas kanāls ar ārpasauli. Cepuru tirgotāja pase ir absolūti droša, bažas rada vienīgi baumas, ka Tjērs esot ievedis pasu pārreģistrēšanu.

—    Rigo izraudzījis tev apsardzei uzticamu cilvēku. Tomēr, kā viņš paradis visu turēt noslēpumā, pat mēs nezinām, kas tas ir. Zināms tikai, ka tā ir sieviete. Tā ka tev, mīļais Lavrov, būs gods atklāt sieviešu emancipāciju arī šai sfērā!

Lavrovs jocīgi noplātīja rokas: sak, ko darīsi?

—   Viņa pavadīs tevi līdz Briselei un tieši pēc mēneša atkal tur aizbrauks, lai tevi sagaidītu …

Viņi piecēlās. Viesu apkalpotājs, viņiem aizejot, uzlika bravūrīgo «Austerlicas maršu». Varlēns atsveicinājies devās uz Rātsnamu, bet Seraijē un Lavrovs paņēma fiakru un uzsauca kučierim: «Puēndižūra, piestātne!»

Cilvēki ar saiņiem un čemodāniem trokšņaini ieņēma vietas upju tvaikonītī. Kāpdams augšā pa trapu, Lavrovs juta, ka viņam kāds iet blakus, ļoti tuvu. Paskatījās — jauna sieviete melnā zīda tērpā, ar mēteli uz rokas. «Maņečka!» Lavrovs nodomāja. «Tātad redzi, kas!» Kopā, bet it kā nebūtu pazīstami, viņi iegāja šaurajā tvaikonīša salonā, viņu vietas bija blakām. Kliegšana ārpusē kļuva skaļāka, bija dzirdama ķēdes žļarkstoņa, grīda zem kājām sāka celties augšā un slīdēt lejā. Pēc tam atskanēja tvaika mašīnas dūkoņa. Tvaikonītis iesvilpās un sāka plikšķināt ar lāpstiņām ūdeni. Pa apaļajiem iluminatoriem varēja redzēt, kā krasts pagriezās, aizslīdēdams arvien tālāk.

Lavrovs izņēma no kabatas žūksni avīžu un iegrima lasīšanā, bet Marija pacēla acis, lai visu labāk apskatītu, un sastinga: tieši pretī uz soliņa sēdēja Neretinsl

6

Līdzko svīda gaisma, Fanšeta jau bija savā novērošanas punktā: pie Obisona hoteļa, kariešu novietnes vārtos.

Neretins laikam saprata, ka Fanšeta viņu izseko. Vakar viņš tik veikli izbēga no tās, pārsēzdamies no viena omnibusa otrā, ka meitene izmisumā gribēja pavisam pamest izsekošanu. Tomēr laimīgs gadījums uzveda viņu atkal uz pēdām: nejauši viņa ieraudzīja Neretinu pie tirgus. Viņš nopirka kaut kādu vecu mēteli zirņu zaļā krāsā, pēc tam aizveda mēteli uz hoteli, iznāca ārā un, apkakli sacēlis, ilgi klīda gar krastmalu, ik pa brīdim aizdedzinādams pīpi. Fanšeta staigāja viņam nopakaļus līdz pašai pusnaktij, viņu mocīja ļauna nepacietība — kaut Neretins ātrāk sevi kaut kā nodotu!

Vēsā nakts migla izklīda lēnām. Fanšeta sala, bet cietās. Agrāk parasti šajā laikā jau brauc piena vedējs, ielu tirgotājs iznēsā karstas bulciņas. Tagad, pēc tam kad Tjērs izsludinājis jaunu blokādi, iela gluži kā izmirusi.

Tad no Obisona hoteļa iznāca Varlēns, viņam sekoja Žurds ar melno bārdu. Abiem pār plecu Komūnas locekļu zīmes — sarkanas lentes ar sudrabainām bārkstīm —, iet ūn par kaut ko strīdas. Aiz viņiem tenterēja klibais Luijs, nesdams saimniecības somu. Beidzot uzlēca aprīļa saule un kļuva manāmi siltāks.

—    Sveicināta, madmuazele Fanšeta!

Meitene nepatikā atskatījās. A, tas bija Viktors Ogists Napoleons Nurisjē, jauneklis no viņu pagalma, švītīgais Iicejists! Parasti viņš tādām kā Fanšeta nepievērsa uzmanību, bet tagad visi šie izglītotie sākuši pielišķēties proletāriešiem. Un tomēr glaimo, ja tevi nosauc par «madmua- zeli».

—    Brīnišķīgs rīts, vai ne?

—    O jā, rīts brīnišķīgs, msjē! It sevišķi, ja neiet uz

stundām …

— Skolotājs mūs atlaida. . . Saka, Komūna nevienu mācīt netaisoties, visus pārvērtīšot par melnstrādniekiem.

—    Tā vis nebūs! Jūsu skolotājs droši vien ir melnsvārcis?

—    Jūs domājat — garīdznieks? Jā, viņš ir no cisterciešu ordeņa, mūsu licejs taču hosaukts Svētā Benedikta vārdā …

Fanšetu nez kāpēc šausmīgi uzjautrināja vārds «cister- cieši», un viņa skali iesmējās:

—     Mums ir kāds paziņa Rišardjē, žurnālists, — jūs viņu nepazīstat? Viņš no avīzes «Dišēna Tētuks». Viņš saka tā: Komūna gatavo dekrētu — padzīt no skolām visus melnsvārčus, visus jūsu cisterniešus!

—    O, madmuazel! Mūsu skolotājs ir liels latīņu valodas speciālists.

—    Nu, zināt, ja sāks ēzeli ar ozolzīlēm barot, arī tam varēs iemācīt latīņu valodu.

—    Tagad viss vienalga … Atgriezīsies likumīgā vara, tēvu padzīs par to, ka kalpojis Komūnas laikā, nebūs ar ko maksāt par mācībām.

—    Bet Komūna ir pati likumīgākā vara! Un tā mācīs bez maksas!

Tūlīt, tūlīt jāiznāk Neretinam. Fanšeta nemierīgi lūkojās visapkārt, steigdamās atvadīties, bet Viktors Ogists, sakārtojis kaklasaiti, pieklājīgi jautāja:

—    Bet kur palikusi tā jaunkundze, kas pie jums dzīvoja? Stāsta, ka viņa tagad dzīvojot citā vietā?

Ak tad tā! Tev tātad vajadzīga šī lelle Agnese? Bet visu laiku melo, ka jums nav nodarbību. Tu esi izošņājis, ka viņa tagad ar tēvu dzīvo Obisona hotelī, un tāpēc te mētājies apkārt.

—    Mēs visas jaunkundzes kopā ar jaunkungiem, kuri nēsā šlipsītes un sukā matus celiņā, izmetām ārā tente- riski!

Viktors Ogists, pašcieņas pilns, aizgāja — un tieši laikā, tāpēc ka no mājas iznāca Neretins. Viņam mugurā bija vakar pirktais zaļais mētelis, un galvā kaut kāda apdilusi naga cepure. Fanšetai sažņaudzās sirds: ak, tagad viņš vairs nepavisam nebija līdzīgs tēva epināles varonim!

Neretins, aizkūpinādams pīpi, pārlaida vērīgu skatienu šķērsielai un devās loti ašā solī prom. Bet Fanšeta pēc vakardienas neveiksmes vairs nebija ar pliku roku ņemama. Kad Neretins pie Elizejas laukiem iesēdās omnibusā, atī viņa iespiedās turpat no priekšpuses, par spīti kādu varen uzcirtušos dāmu protestiem. Tikko paguva ievērot, ka Neretins pēkšņi izlec pie Karaļa pils ārā, noliecas, it kā siedams atrīsušo zābaksaiti, bet pats visu laiku pēta apkārtni. Nekā nebija! Fanšeta aizslēpās aiz afišu būdas un redzēja, kā viņš iekāpj omnibusā, kas dodas pretējā virzienā.

Fanšeta noskrēja kājām veselu pieturu un beidzot panāca omnibusu pie Šatlē teātra. Smagi elsdama, viņa iekāpa. Tagad jau nebija grūti redzēt, ka Neretins izkāpj pie Botāniskā dārza, izlēkt tūlīt viņam nopakaļus un ieslīdēt pa atvērtajiem vārtiem … Te pēkšņi Neretins pazuda. Fanšeta skraidīja uz vienu, uz otru pusi, nesaprazdama, kā viņš bija varējis to apvest ap stūri … Viņa nolēma paslēpties aiz soliņa pie ieejas.

Pēkšņi aiz muguras atskanēja dusmīga balss:

—    Ko tu staigā man pakaļ?

Neretins saķēra meiteni aiz pleciem. Fanšeta aizmiedza acis. Parkā — nevienas dzīvas dvēseles. Viņš, protams, var Fanšetu vienkārši nošaut, ja grib . ..

—    Ko gan lai ar tevi dara, ko? — Neretins, apgājis soliņam apkārt, apsēdās viņai blakus. — Ak tu, uzmācīgā muša!

Viņi ilgi klusēja, vērpdami katrs savu domu.

—    Paklausies, — Neretins pēkšņi ieteicās, — vai gribi, es tev atklāšu kādu noslēpumu? ļ

Fanšeta sarāvās, bet klusēja.

—    Es gribu nokļūt Versaļā, izzagt Blankī un atvest viņu uz Parīzi…

Fanšetas sirds apstājās, no satraukuma viņai aizrāvās elpa. Tas bija tik negaidīti, tik baismīgi, tik lieliski! Viņš nu gan ir varonis, īsts varonis!

Fanšeta lūdzoši salika kopā plaukstas.

—    Ņemiet mani līdzi…

Bet Neretins skaļi domāja:

—    Varētu likties, ka tas ož pēc avantūras. Bet ir taču bijuši tādi gadījumi… Gurijs Ivaniščevs gribēja izzagt Černiševski un, kas zina, ja … Hermanis Lopatins ārkārtīgi pārdrošā ceļā aizveda no izsūtījuma Lavrovu, uzrādīdams viltotu pavēli.

Sai brīdī Neretina skatiens sastapās ar Fanšetas acīm, valgām aiz klusa lūguma. Viņš noraidoši pakratīja galvu.

—    Es jūs netraucēšu… — Fanšeta lūdzās. — Es pat varu palīdzēt. Mans brālis tur dien pulkā, kas visu laiku apsargā ieslodzītos . .. Ņemiet mani līdzi, msjē Neretin! Ņemiet! — Viņa pietrūkās augšā un piecirta kāju pie zemes. — Tik un tā es no jums neatkāpšos!

Neretins brīdi padomāja. Ko darīt? Varbūt ņemt arī, velns parāvis? Ja nu patiešām kaut kā palīdz? Meiča, var redzēt, ugunīga.

Iepriekšējā vakarā Zahars Kuzmičs viņam bija iedevis aizgādāt uz Versaju aploksni, parādīdams, ka tajā atrodas bankas čeks, kas izsniegts uz privātas personas vārda.

«Kaut kādas jezuītu mahinācijas,» Neretins nosprieda. Smadzenēs urdījās doma par Blankī nolaupīšanu un neļāva pievērsties kaut kam citam.

Zahars Kuzmičs parādīja Neretinam gājiena maršrutu — caur prūšu ieņemto Sendenī. Ja iznāktu sastapties ar versa- liešiem, šefs iedeva viņam slepenpolicijas zīmi — uz apaļa ripuļa resns Napoleona ērglis ar kroni galvā. Pats piesprauda zem svārku krūšu atloka.

Tādējādi apjukušais Neretins un starojošā Fanšeta ieradās Puēndižūras piestātnē un iekārtojās tvaikonītī, kas bija bāztin piebāzts ar buržujiem, kuri bēga no Komūnas.

7

Un tā nu viņi sēž tvaikonīša salonā cits citam pretī: Neretins, Fanšeta, Marija, Lavrovs. Neretins pat pārsteigts, ka viņš nebrīnās, ieraudzījis Mariju: vai tad viņa toreiz neaizbrauca? Fanšeta samulsusi raujas aiz Neretina pleca, plūmēm līdzīgās acis šaudās no sejas uz seju. Vienīgi Lavrovs bezrūpīgi lasa savas avīzes — viņš nevienu nepazīst . ..

Bet Neretins lūkojas tuvajā, viņam bezgala mīļajā Marijas sejā, Ir tādas sejas — tās apgaro nevis ciešanu klusa sāpe, bet īpašs slimīgs skaistums. Aiz žēluma un aiz prieka Neretinam gribējās smaidīt pār visu seju, bet viņš neuzdrošinājās. Nopūtās, piecēlās kājās, lai izņemtu pīpi, un sastinga. Marija ar naida pilnām acīm skatījās viņam tieši Virsū, kaut ko žņaugdama kabatā iebāztajā rokā, acīm redzot, revolveri. . .

Bet salona pretējā stūrī atradās vēl viens pazīstams pāris — Evrāra kungs ar kundzi, patronu fabrikas īpašnieki.

— Kāpēc jūs, msjē Evrār, — interesējās pasažieri, — braucat prom 110 Parīzes? Jūs taču esat ievēlēts par Komūnas locekli, — kur gan jūsu pilsoņa pienākums?

Evrāra kungs nebija varējis ne sagaidīt, kad varēs izrunāties, bet sievas valdonīgā roka, kas gulēja uz viņa elkoņa, apklusināja šos jūtu uzplūdumus, un viņš tikai laiku pa laikam atkārtoja, ka nepavisam nebēgot, ka viņu saucot neatliekamas darīšanas citās pilsētās …

—    Federātu lielgaballaivas! — kāds iekliedzās.

Visi apklusa un sāka satraukti raudzīties pa labā borta iluminatoriem. Tur plašajos upes ūdeņos pie zaļajām salām šūpojās divi kuģi, kuru mastos plīvoja sarkani karogi.

Atviegloti nopūtās tikai tad, kad tuvumā ieraudzīja Prūsijas melni dzelteno karogu. Evrāra kungam tūlīt atraisījās mēle.

—     Komūna! — viņš bija sašutis. — Vai tad tā ir vara? Tas ir rīdītāju bars! Es tikai tādēļ biju ar mieru ļauties ievēlēties, ka cerēju kavēt neliešiem sagrābt privātīpašumu. Bet vai gan ar šiem netīrajiem blūzniekiem kaut ko sarunāsi?

Fanšeta raucās čokurā, apspiezdama vēlēšanos trūkties augšā un gāzt Evrāra kungam pa muti.

Tvaikonis atdūrās pret piestātnes baļķiem. Pa iluminatoriem varēja saskatīt sargkareivjus, kas ar smailām bruņu cepurēm galvā stāvēja pie svītrainajām barjerām. «Paldies dievam, paldies dievam!» Pasažieri meta krustus.

Pēkšņi salonā iebruka franču žandarmi, ģērbušies gaišzilos šineļos ar greznām epoletēm.

—    Mieru, kungi! — viņu virsnieks paziņoja. — Dokumentu pārbaude!

Kā tad tā? Sendenī okupējuši prūši, bet rīkojas šeit ver- salieši? Sākās sajukums, skanēja lāsti, lūgšanās, taisnošanās — vairumam dokumenti, protams, nebija kārtībā.

—    Jūs nedrīkstat, jūs nedrīkstat! — Evrāra kungs protestēdams bļāva pilnā kaklā. — Mana sieva ir no dižciltīgas ģimenes, jūs nedrīkstat viņu izkratīt!

Žandarmu unteroficieris ar kriminālista seju viņu rupji pagrūda.

—    Zarnas izlaidīšu! …

Aplūkojis Lavrova pasi, virsnieks pamāja ar galvu pa kreisi — tur novirzīja aizdomīgos. Pēc tam pienāca Marijas kārta. Virsnieks izstiepās kā stīga, ieraudzījis skaisto pasažieri, viņa zilganpelēkā, uzblīdusi seja laipni savilkās.

—    Ejiet, madmuazel…

Neretins redzēja, ka Marija atskatās uz atšķirto Lavrovu un tikko valdās, lai aiz dusmām neaizsviltos un neizdarītu kādu nelabojamu muļķību. Viņa bija Neretinu toreiz stacijā apmānījusi, lai vienkārši novirzītu no pēdām, bet tagad brauc kopā ar Lavrovu savās droši vien atkal nihilistu darīšanās. Dievs ar viņiem, bet žandarmi šo Lavrovu tagad vaļā nelaidīs, tas ir skaidrs kā diena.

Tad, paskatījies Marijas acīs, kas no sasprindzinājuma bija gluži vai ārprātīgas, Neretins piegāja pie žandarmu virsnieka. Cik iespējams nemanāmi viņš parādīja tam Za- hara Kuzmiča iedoto zīmīti un pamāja uz Lavrova pusi. Virsnieks saprotoši nodūra acis, piegājis pie Lavrova, saņēma viņu aiz elkoņa un izveda uz trapa. Marija, aiz viņas Neretins, visubeidzot Fanšeta, līksmodama, ka viss tik lieliski nokārtojies, iznāca līdz ar Lavrovu laukumā pie Sen- denī piestātnes.

Marija paskatījās Neretinā — it kā iedūra viņam ar adatu. Neretins atbildēja ar savu bālo smaidu: sak, gadās arī tā .. . Un abi pāri izšķīrās, dodamies katrs uz savu pusi.

—     Kas šis cilvēks bija? — jautāja Marijai Lavrovs, kurš joprojām saglabāja nesatricināmu mieru. — Man šķiet, ka viņam bija mūsu piedzīvojumā kaut kāda loma.

—    Ak, labāk mums ar šo cilvēku nesastapties! — Marija atbildēja.

8

Versaļa, arvien klusa, arvien rāma — promenādu un iedvesmas vieta —, tagad bija pārvērtusies par īstu elli. Stacijā nemitīgi ieradās armijas daļas, ko Bismarks atbrīvoja no gūsta, ceļi tinās putekļu mākoņos — tur nāca ka- valērija. Skraidīja kvartīrmeistari, meklēdami telpas. Pilsētiņa bija pārpildīta ar Parīzes bēgļiem, pat visai augstu stāvošas personas mitinājās teltīs un būdās.

—    Kā nakti gulējāt, jūsu augstība? — apvaicājās kāds anahorets neskūtam resnītim, kurš bija izlīdis no telts.

—     Bezmiegs mocīja, velns parāvis! Tikai uz rīta pusi iesnaudos, bet, paldies dievam, redzēju sapni — Komūna izputējusi, proletārieši aizmukuši.

—    Ak! — sarunu biedrs nopūtās. — Bet es sapņoju, ka biju kabarē Klišī laukumā.

Kūpēja lauka virtuves, drūzmējās karavīri, turēdami katliņus.

—    Ēdiniet viņus kārtīgi! — bēgļi kliedza pavāriem. — Lai tikai ātrāk ieņem Parīzi!

Bet vispār Versaļa centās dzīvot tā, kā to bija pieradusi darīt greznā Parīze pirms Komūnas: devās uz teltīm vizītēs, alejās sastopoties, sasita papēžus, aplūkoja dāmas ar lornetēm. Tieši zem koku lapotnēm notika spēle uz lielām summām, griezās rulete.

Pa alejām pastaigājās uzpūtīgi virsnieki, bet dāmas un kungi sita plaukstas, nosaucot vārdus:

—    Ģenerālis Šanzī… Pulkvedis Laribuazjērs … Marķīzs de Galifē …

Viesnīca bija pārpildīta, tomēr aploksnei uz baņķiera Ferfildera kunga vārda bija sava loma. Neretins un Fanšeta dabūja numuru, kur bija sasmacis gaiss, netīras tapetes un gulta ar pieputējušu baldahīnu.

Neretins teica, ka aiziešot uz pili, mēģināšot šo to izdibināt, bet Fanšeta tai pašā nolūkā nolēma paklaiņot gar Satorī cietumu. Vakarā norunāja satikties viesnīcā.

'Neretins sameklēja Ferfildera kungu finansu ministra pieņemamajā istabā. Baņķieris tusnīdams satvēra aploksni un aplūkoja čeku. Viņa tuklā seja nepauda nekādas emocijas. Ar viņa kompleksijai negaidītu straujumu Ferfildera kungs nozuda aiz ministra duryīm. Pēc piecām minūtēm turpat tika aicināts ari Neretins.

—    Francija neaizmirsīs jūsu pakalpojumus, msjē, — mazliet augstā stilā teica ministrs. — Tas, ko jūs mums esat atgādājis šurp, palīdzēs apģērbt, apaut, apbruņot un sūtīt kaujā labāko armiju.

—    Kā? — Neretins sāka apjaust. — Tātad es neesmu atnesis personisku čeku Ferfildera kungam?

Bet viņš nepaguva to visu, kā nākas, pārdomāt. Tika paziņots, ka pats Ādolfs Tjēra kungs vēloties pieņemt Parīzes sūtni.

Tjēram bija brīnišķīgs garastāvoklis. Kad Neretins ienāca, viņš staigāja gar lielu Parīzes karti, kur ar sarkanām zīmītēm bija atzīmētas visas Komūnas barikādes.

Cik patīkami: krievs, draudzīga monarha pavalstnieks, palīdz frančiem nelaimē (pacēlis savas pūces acis uz debesīm, Tjērs nopūtās). Viņš tikai pirms pāris mēnešiem bijis Pēterburgā, runājis ar ķeizaru Aleksandru (balss godbijīgi pazeminājās). Viņa ķeizariskā majestāte lūdzis ņemt īpašā aizgādībā krievus, kas atrodas Parīzē. Protams, personas, kurām ir likumīga pase, nevis šos … nihilistus.

Tjērs pacēlās pirkstgalos un, ieskatījies Neretinam acīs, daudznozīmīgi apklusa. Neretinam neviļus pārskrēja drebuļi. Bet Tjērs turpināja:

—     Pasakiet brālim Zaharijam, lai sūta vēl naudu.. . Lai tur pūlas, cik var, viņš zina, kas jādara . .. Lai grūž kukuļus, dod solījumus! Kaut gan, he-he, labāk lai dara otro, nevis pirmo …

Viņš apvaicājās, vai Neretinam nav uzdots vēl kaut ko jautāt. Tikko valdīdams satraukumu, Neretins teica, ka brālis Zaharija uztraucoties, vai Blankī stingri tur aiz atslēgas.

Tjērs izplūda laimīgos smieklos. O, Blankī — tā bija viņa pirmā un lielākā veiksme! Lai brālis Zaharija neuztraucas, Blankī nosūtīts uz Kaoras cietokšņa kazemātiem, sešsimt kilometru no šejienes.

—    Mēs esam gatavi sturmēt Parīzi, — Tjērs izrieza savas cāļa krūtis. — Mums tiek piešūta pēdējā poga pie pēdējā kareivja getrām … Bet man jāzina, ko šai sakarā domā brālis Zaharija. — Tjēra ačeles sāka skraidīt pa Neretina seju. — Varbūt komunāri jau tik spēcīgi, ka … Labi būtu mazināt to munīcijas krājumus!

Tjērs piegāja pie Parīzes kartes un iebakstīja ar pirkstu kaut kur Dominika ielas rajonā.

—    Evrāra kunga patronu rūpnīca! — viņš iesaucās. — Mēs atlīdzināsim tās īpašniekam zaudējumus.

Neretins izgāja no pils, it kā būtu bijis vilku alā. Esplanādē viņš apstājās atvilkt elpu. Tātad ar Blankī viss cauri? Tātad Zahars Kuzmičs atkal bija izspēlējis ar Neretinu sliktu joku? Sirds aiz izmisuma sažņaudzās.

Pa esplanādi pastaigājās izmeklēta sabiedrība. Dāmas un kungi laiku pa laikam paraudzījās uz Tjēra balkonu — gaidīja parādāmies savu dievekli. Neretins vērīgi uzlūkoja vienu no viņiem. Kas tas par dīvaini pazīstamu kungu? Iespīlēts oficiālā frakā, vārdus izrunā pēc modes — monotoni, kā veca meita. Vai! Tas taču Tolēns, bijušais Internacionāles loceklis. Kas tad viņš ir — nodevējs, renegāts?

Bet vai gan viņš, Neretins, nav renegāts? Tikai tagad jau arī pats vairs nezina, kurus nodevis — tos vai šos . . . Neretins greizi pasmaidīja.

Sai brīdī viņu panāca Tjēra kunga kancelejas izsūtāmais un godbijīgi pasniedza Neretinam lielu aploksni, uz kuras adrese bija rakstīta Olgas Afrikanovnas samākslotajā rokrakstā.

Viesnīcā Neretins atvēra aploksni. No māsiņas nesteidzīgā, prātīgā stāstījuma viņam acu priekšā iznira Mcen- ska ar visiem tās vienkāršajiem priekiem un bēdām.

«Katkova kungs «Maskavas Ziņās»,» māsiņa uztraucās, «raksta, ka Parīzē kaut kādi sociālisti ēdot kaut kādus tur buržuāzistus. Debesu valdniece, vai tiešām bads sasniedzis tik briesmīgus apmērus?»

Pēc tam nāca sūrošanās par naudas grūtībām. Lēnīgais brālītis Sergejs Afrikaničs (pats nelabais apsēdis!) «vienā naktī desmit tūkstošus kā bez prāta izšķieda …». Kārtīs paspēlējis!

Un jauna vēsts, izklāstīta tajā pašā patriarhālajā stilā: «Tā zemniecīte, atceries — ar kuru Tu kā bezprātīgs gribēji precēties? Viņa tagad dzīvo mūsu mājā. No tēva aizbēga, nepaklausīja, pie atraitņa par vīru neizgāja. Lai ne- izklīstu pa pilsētu visādas runas, es pieņēmu viņu par virēju ļaužu ķēķī. Viņai ir skuķēns gaišiem matiņiem kā linu kodeļa — un ļoti līdzīga Tev, es tāpēc arī vēl paņēmu, skatos un atceros Tevi. Brauc mājās, mīļais Varik, met to Parīzi pie malas — kam Tev tā? …»

Nakts klājas pār zemi kā smacīgs auts, no vēstules plūst skurbinoša vērmeļu smarža, ar tām pie viņiem Mcenskā slauka istabas.

Viņu vajā neveiksmes, viltīgi izdomātie plāni sabrūk, projekti izput. . . Varbūt iet un lūgtin lūgties, lai sūta uz mājām? Bet Pēterburga, Maskava… Galu galā Mcenskā — kur gan viņam dēties pašam no sevis? Ak, māsiņa Olga Afrikanovna, kas jums nekaiš no turienes rakstīt — sak, met visu pie malas un brauc …

Svece kūp. Nav spēka piecelties un nogriezt dakti. Bet Fanšeta joprojām nenāk.

9

Satorī karaspēka nometne — barakas, ko apjož mietu žogs ar stiepļu pinumu, bija iekārtota aiz Versaļas parka mūra. Fanšeta ievēroja, ka kareivjiem, kas šaudījās šurpu turpu, uz epoletēm vara cipari — «22». Tas viņu iedrošināja. Viņai pat labpatikās atbildēt tumīgajam kaprālītim,

kas stāvēja uz kādas drūmas celtnes lieveņa un uzsauca viņai:

—    Ei, kur tu skriesi, čabulīt?

—    Brāli meklēju, cālīt.

—    Vai tu brāļa vietā labāk negribi brūtgānu?

—           Brūtgāniņš nav miltu maisiņš, sameklēsi, prom neaiz- metīsi…

Pēc tādas sarunas Fanšeta uzkāpa uz lieveņa un uzzināja, ka kaprāli sauc par Zanu Zaķu, ka viņš ir no Mansas un neprecējies.

—           Jūs jau visi tā apgalvojat, ka neesat precējušies … — Fanšeta smējās. — Bet, kā nonāk līdz kāzām, tā, skaties, kaut kur Mansā jau sieva priekšā …

Uzzinājis, kā sauc Fanšetas brāli, Zans Zaks aizsūtīja kareivi apjautāties citos vados, vai tur nav Selestēna Mišo.

—          Es tevi labprāt uzaicinātu pie mums, — viņš teica Fanšetai, — bet tur nedrīkst.

—    Kas tad tur ir? Kazarmas?

—    Nē, csst! Cietums!

Fanšeta sarāvās: ahā, tieši tas viņai bija vajadzīgs.

Kaprālis Fanšetas pēkšņo apklušanu noturēja par izbīli, jutās briesmīgi apmierināts un berzēja rokas. Ieradās Selestēns Mišo un nelaipni nomurdēja:

—    Ko? Atnāci? Kā tu sameklēj i, n'die …

Kaprālis ierosināja:

—           Aiziesim, tepat netālu markitants atvēris krodziņu. — Un steidzās piebilst: — Maksāju es.

Visu vakaru viņi nosēdēja kopā ar kareivjiem, ieelpodami cepešu smaržu. Dzēra vīnu (arī Fanšeta dzēra!), laida vaļā tādus jokus, ka ausis svila (ari Fanšeta jokoja pretī!). Bija trauksmaini un šaušalīgi. Tomēr viņa turējās dūšīgi — svarīga mērķa dēļ taču nākas arī riskēt. Smējās skaļāk par visiem, pat aplika Zanam Zakam roku ap kaklu, redzēdama, ka pārējie no viņa baidās. Un pasmaidīja, kā Selestēns amizanti izrāda greizsirdību — mēģina noņemt viņas elkoni no Zana Zaķa pleca.

Blakus krodziņam kāds uzņēmīgs savojietis bija uzcēlis brezenta nojumi un iekārtojis tur atrakciju — trāpīšanu mērķī, «nosišanu». Par mērķiem bija noliktas lelles, sviežot bumbiņas, vajadzēja tās apgāzt. Ap nojumi drūzmējās kareivji, bija dzirdami skaļi rēcieni, bumbiņu klaudzēšana, metālnaudas šķindoņa.

Arī Fanšetas kavalieriem radās vēlēšanās pasvaidīt bumbiņas. Zans Zaks, rupji pagrūzdams kareivjus, pieveda Fanšetu pie barjeras. Viņa palūkojās uz mērķiem, un sirds nodrebēja: veiklais lellinieks bija tās izvirpojis un saģērbis gluži kā dzīvus cilvēkus. Tā (ak dievs!) bija īsta Mišo māmuļa ar dusmīgu un reizē labsirdīgu seju. Un tā bija kā izlieta Simoniete ar lentainu aubi galvā, tur jauneklis ar mici un pat leļļu bērni, gluži maziņi Gavroši un Ko- zetas.

Pēkšņi kareivji apklusa. Pie barjeras pienāca virsnieks ar aveņkrāsas cepuri galvā un uzpūtīgu sejas izteiksmi.

—    Mūsu jaunais leitnants Sikrs! — kaprālis pačukstēja Fanšetai, pūzdams virsū alkohola dvingu. — No koloniju karaspēka. Vī, kāds pūķis! . . .

Leitnants, paņēmis saujā bumbiņas, piemiedza acis un izsvieda. Mišo māmuļai līdzīgā lelle sakustējās un nokrita. Kareivji iztapīgi jūsmoja. Sikrs izsvieda otrreiz, nokrita jauneklis ar mici galvā. Pēc tam tika nosisti Gavrošs ar Kozetu. Kareivju sajūsmas kliedzieni saviļņoja Versaļas pelēkās debesis. Sikrs pielika roku pie cepures un aizgāja.

Pēc viņa bumbiņas sagrāba Zans Zaks. Viņš bieži kļūdījās, toties pie katra sviediena kliedza:

—    O-ho-ho! Tas tik ir šāviens, a-ha-ha! Ei, savojiet, kāpēc tavām lellēm netek asinis?

Taures vēstīja vakara pārbaudi, to sērīgās skaņas lēnām izgaisa vakara klusumā. Kareivji sāka ātri atžirgt, sakārtot mundierus. Kaprālis sūrojās — jāpamet tāda skuķe!

—    Nu, mēs nešķiramies uz ilgu laiku! — kareivji solīja. — Gaidi mūs drīz Parīzē!

—     Ļaujiet taču kaut no brāļa atvadīties! — Fanšeta viņus atgrūda, par varītēm smiedamās, un pačukstēja Seles- tēnam: — Mums šodien noteikti jāparunājas par kādu svarīgu jautājumu…

—    Nezinu, ko darīt, n'die ,.. Man tieši šonakt jādežurē …

Bet Fanšeta bija gan "pieglaudīga, gan uzstājīga, un Selestēns, paskatījies uz biedriem, pačukstēja:

—    Kad nositīs vienpadsmit, beigsies apgaita… Atnāc uz to cietuma stūri, kas iepretim mežam! Tur lejā ir mazas durtiņas . . .

Patiešām — pulksten vienpadsmitos Selestēns viņu gaidīja. Fanšeta žēlojās, ka esot nosalusi, spiedās viņam klāt, noskūpstīja uz vaiga. Selestēns pavisam apjuka, kļuva mīksts kā auzu tarba. Tad Fanšeta žigli uzkāpa pa

šaurajām trepītēm augšā tukšajā un pustumšajā sardzes telpā. Izdzertais vīns deva drosmi, un viss likās tīrais nieks.

—           Nedrīkst, n'die . . . Man par to draud nošaušana … — Selestēns mīņājās viņai apkārt. — Nāc ārā, n'die … Es raušu zvanu …

Fanšeta apsēdās pie galda, sildīdama rokas pie luktura stikla. Atlaidās uz sola arī Selestēns, bēdīgi nopūzdamies.

—    Vai tiešām tu esi viens visā cietumā?

—           Nē, ir vēl citi arī… Nu, viens guļ, citi spēlē saimniecības daļā. Ej prom, n'die … Dieva vārds, pieķers!

—    Selestēn, vai te ir ieslodzītais, ko sauc par Blankī?

—    Kā es to varu zināt? Tas ir aizliegts . ..

Viņa tuklā seja luktura nevienmērīgajā gaismā .no uztraukuma raustījās.

—           Selestēn, paklausies, Blankī — tas ir tāds cilvēks . .. Ja viņš būs Parīzē, karš tūlīt beigsies un tu varēsi braukt uz savu Kantali miežus sēt. Selestēn, mīļais, mēģini atcerēties … Vecītis, tāds sirms, vājš, ar acīm kā vanagam (Fanšeta iedomājās Blankī portretu, kuru vēlēšanu laikā bija līmējusi uz ielām.)

Selestēns noraidoši purināja galvu, bet pats joprojām nevarēja nomierināties.

Tad Fanšeta apņēmīgi piecēlās un atrāva vaļā durvis uz. koridoru. Tur gar abām pusēm bija dzelzs režģu durvis, virs katras blāvi dega svece.

Fanšeta pieskrēja pie pirmajām durvīm.

—           Blankī, Blankī! — viņa čukstēja pie režģa. — Vai šeit nav Blankī?

Par atbildi atskanēja stiepta nopūta.

—    Kas tu esi? — vaicāja aizlauzta sievietes balss.

—          Es esmu no Parīzes… — čukstēja Fanšeta, nodrebēdama aiz šausmām, kas mācās virsū.

—           Pasaki manai mātei Malzerba bulvārī divdesmit četri… Mēs esam gūstā saņemtās sanitāres no Divāla nodaļas .. . Mūs spīdzināja, mocīja, rīt mūs nošaus …

Klāt pieskrējušais Selestēns, saķēris Fanšetu aiz vidukļa, mēģināja viņu atvilkt nost no durvīm. Fanšeta cīnījās, azartā aizmirsdama visu. Viņi apgāza ķeblīti, kamerās izdzirda troksni, sāka kliegt. Aiz koridora pagrieziena atskanēja steidzīgi soļi. Tad Selestēns pameta Fanšetu, satvēra virvi un, no izmisuma stenēdams, parāva zvana mēli.

Fanšeta drāzās atpakaļ uz sardzes telpu, no turienes klupdama krizdama pa trepēm lejā. Paldies dievam, durvis nebija aizslēgtas! Fanšeta aizskrēja pa naksnīgo lauku, lēkdama pāri grāvjiem.

Klāt bija ari viesnīca. Viņa pieklauvēja. Portjē nesteidzās atvērt un vērīgi nopētīja viņu pa lodziņu. Beidzot ielaida, bet saķēra aiz rokas, vilkdams viņu pie patruļas, kas vestibila viņā galā dzēra pie bufetes alu. Milzīga auguma leitnants ziņkāri raudzījās meitenē.

Fanšeta izmisīgi izrāvās un, atbrīvojusies no portjē rokām, devās pa trepēm augšā.

— Pagaidi — kur tu skriesi? — atskanēja viņai aiz muguras.

10

Sveces liesma svaidījās, priekšmeti, ēnām dejojot, it kā kustējās. Aizcirtusi aiz sevis durvis, Fanšeta palika pie tām atspiedusies stāvam.

Neretins, kas sēdēja nekustīgi, pagrieza galvu, bet viņa nespēja pateikt ne vārda.

Tad Neretins piecēlās un, pavēris durvis, ieklausījās, kas notiek viesnīcā. Skanēja rupjas balsis, blīkšķēja durvis, kāds neatlaidīgi klauvēja, spiedzīga balss par kaut ko taisnojās. Nebija šaubu, notika kratīšana.

Neretins pārlaida skatienu istabai, meklēdams izeju. Logs, svece, revolveris. Neder, neder. .. Bet patiešām — no kā viņam jābaidās? Tikai Fanšeta laikam kaut ko pastrādājusi, viņas acīs, kas izskatās kā izkususi darva, mirdz vajāšanas drudzis.

Soji un balsis jau tuvu, viņu stāvā. Aizvēris durvis, Neretins atgriezās pie galda, pieskrēja pie gultas. Izsvaidījis spilvenus, saņurcīja tos, atklāja segu.

—    Liecies gultā! — viņš pavēlēja Fanšetai, pats novilkdams svārkus.

Fanšeta, rokas sakrustojusi, nekustējās ne no vietas, viņas skropstas no neizpratnes un bailēm drebēja. Koridorā klauvēja jau pie blakus numura durvīm.

—    Liecies taču gultā! — Neretins gandrīz vai iekliedzās, noaudams zābakus.

Viņš saķēra Fanšetu, iesvieda gultā, pārvilka viņai segu pāri galvai. Nolādēts! No segas apakšas līda ārā Fanšetas vienkāršās kurpes. Neretins sāka tās vilkt nost, piktodamies: «Vajadzēja man te ar tevi sapīties!…» Fanšeta centās palīdzēt, bet tikai traucēja, — saites bija vienos mezglos, samirkušas, kod kaut vai ar zobiem. Bet jau klauvēja pie viņu durvīm.

Tad Neretins vienkārši sarāva saites un kurpes nokrita. Sveci nodzēst viņš nepaguva — koridorā stāvošajiem bija apnicis klauvēt, tie atgrūda durvis vaļā un ienācāt.

—    Kāpēc neslēdzat ciet? — jautāja žandarmu virsnieks, aplūkodams numuru.

Tas bija Davoss, tas pats lamzaks Davoss! Šodien Neretins viņu bija sastapis pilī, kur Davoss, redzēdams, kā Neretinu ar godu aizveda pie Tjēra, no tālienes sveicināja. Tagad viņam aiz muguras stāvēja patruļnieki ar trīskrāsainām lentēm ap piedurknēm.

—    No kā šeit jābaidās? — Neretins atrūca, gari žāvādamies, un berzēja acis.

—    Jūsu dokumentus … — Davoss pieprasīja. — Vai numurā ir nepiederošas personas? — Un pēkšņi, pazinis Neretinu, paspēra soli atpakaļ. — O! Tas esat jūs!

—     Davos, — Neretins iesaucās, pielāgodamies viņa tonim, — ko tad tu, draudziņ, nakts laikā lauzies iekšā, neļauj gulēt?

—    Saproti… — Davoss skaidroja, vēl neaptverdams, kā izturēties šai negaidītajā situācijā. — Viesnīcā tikko ieskrēja kāds sievišķis … Šeit dzīvo visi augstākie virsnieki, bail, ka nav kāda Komūnas teroriste.

—    Bet kāpēc tev žandarma mundieris? Tu taču esi imperatora zuāvs…

—    Ak! — Davoss, uzacis saraucis, atmeta ar roku.

—    Mūsu punduris visus bijušos gvardus ieskaitīja žandarmērijā … — Viņš pašķielēja uz aizmugurē stāvošajiem žandarmiem. — Nu galu galā vai nav vienalga, kādā mundierī tvarstīt šos sarkanos?

—    Protams, protams, — Neretins steigšus atbildēja.

—    Nu, draugs, atvaino — vai tev vēl kādi jautājumi? Tu saproti, es šeit esmu ieradies īpašā jautājumā, rīt gaidāma grūta diena.

—    O jā, dārgais, protams, steigšus atvados! — Davosam bija briesmīgi liela ziņkāre uzzināt, kas guļ Neretinam aiz muguras, ietinies segā. Bet jautāt tomēr viņš neuzdrošinājās. — Iesim, — viņš aizgriezdamies teica patruļniekiem. — Vēlam kungam patīkamus sapņus …

Sveces gals izdega, briesmīgi kūpēdams. Neretins un Fanšeta tumsā klausījās troksnī, kas attālinājās koridoros.

Savilkusies čokurā, Fanšeta centās nepieskarties Neretinam. Viņš tomēr dzirdēja meitenes satrauktos sirds pukstus.

—    Kas tur ar tevi atgadījās? Pastāsti!

Fanšeta čukstus attēloja savu gājienu uz Satorī un apklusa. Visapkārt bija jau pilnīgi kluss, tikai no parka puses plūda piedzērušo klaigas un kazino mūzika.

•— Ek, mīļā, neveicas mums abiem! — Neretins sacīja.

Viņš piecēlās, basās kājas pa grīdu šļūkdams, sameklēja jaunu sveci un aizdedza.

—    Celies, mums jāiet prom! Šeit ir tavas kurpes.

Meitene, iekodusi zobus segas malā, gulēja kā pelēns.

Acis viņai dīvaini mirdzēja, it kā tajās būtu iekritusi rasa.

—           Nedrīkst izaicināt likteni otrreiz! — Neretins sadusmojās un norāva viņai segu.

Viņš izgāja koridorā izlūkot un atgriezies izklāstīja plānu. Apakšējā stāvā viņam bija izdevies atvērt logu. Viņš norēķināsies ar portjē, izies ārā, bet Fanšeta izlīdīs pa logu viņam uz pleciem …

Pēc pusstundas viņi soļoja pa aleju, kur no teltīm un būdām skanēja Parīzes aristokrātiskās daļas krākšana. Uzpūta vējiņš, līdz rītausmai bija vēl tālu, aprīļa zvaigznes mirguļoja, cita citai mirkšķinādamas.

Pie obeliska aleju krustojurļļā bija dzirdamas balsis, mīksta pakavu dipoņa. Spīdēja lukturi. Lēnām virzījās ka- valkāde — dāmas un virsnieki. Acīm redzot, atgriezās no nakts piknika. Pašā vidū jāja vikonts de Noails, dižodamies ar jaunām svītas virsnieka akselbantēm.

Neretins paguva paraut Fanšetu aiz krūmiem, kas bija apcirpti kubu un paralēlepipēdu veidā.

—           Mīļās dāmas! — vikonts de Noails iesaucās, izjādams priekšā. — Es lūdzu mani atvainot! Tur nāk mūsu draugs Davoss, viņš šodien ir sardzes dežurants.

Davoss ziņoja, ka viņš pārmeklējis kazino, balagānus, viesnīcu, bet neko aizdomīgu nav atradis.

—    Bet kas notiek Satorī?

Uz priekšu panāca cits virsnieks un ziņoja, ka no Satorī tikko pavēstīts: sargkareivis, kas sacēlis trauksmi, beidzot atzinies, ka pie viņa bez priekšniecības atļaujas ciemojusies pusmāsa . .. Virsnieks ielūkojās zīmītē. Kaut kāda Fanšeta Mišo.

—           Fanšeta Mišo! — vikonts iekliedzās. — Tā ir tā pati sankilote sarkanajā micē … Vai tiešām tu neatceries, Da- vos, toreiz pie Liljē?

Davoss iesila sev pa pieri.

—           Ak, es muļķis, tā taču bija viņa!' Es lejā bufetē vēl nodomāju: tā kā būtu redzēta — bet kur? Galva kļuvusi caura kā siets. Tā bija viņa tur, pie Neretina, fakts!

—    Pie Neretina? — vikonts saausījās.

Davoss, cenzdamies kompensēt savu neattaplbu, pastāstīja par kratīšanu viesnīcā.

—          Apsveicu, — vikonts sacīja. — Jūs esat palaidis garām vilku ar visu aitiņu. Jājam uz viesnīcu …

Pilnīgi izmisis, Davoss piebilda, ka pēc tam, šaubu dzīts, gribējis vēlreiz ieiet Neretina numurā, bet portjē pateicis: esot tikko samaksājis un aizgājis.

—           Pārmeklēt parku! — vikonts komandēja. — Ir nakts; kur viņi aizies? Dot komandu žandarmu bataljonam, atvest no medību pils suņus! Dāmas, — viņš pievērsās jātniecēm,

—  garantēju jums aizraujošu noskatīšanos …

Aleja kļuva tukša, kavalkāde, lukturu blāvajā gaismā tīta, devās uz pili. Parkā sākās kņada, skanēja svilpieni, bija dzirdama suņu riešana.

Neretins un Fanšeta saliekušies pārskrēja pāri mauriņam un caur krūmiem iznāca pie dīķa, kura vidū tumsā vīdēja apaļā paviljona kolonnas. Neretins šo vietu pazina — šeit viņi no rīta bija nākuši garām. Vajadzēja tikai pārkļūt pāri žogam, un viņi nozustu mežā.

Pie žoga atkal abi paslēpās krūmos, jo tuvojās soļu čirkstēšana smiltīs, gaisma, balsis.

—           Es piknikos nepiedalos, — Davoss dusmīgā balsī teica. — Nakti nodežurēju un liekos gulēt. Adjutant, jūs esat brīvs, ierindnieki arī. Seržant, tu pavadi mani līdz dzīvoklim!

Davoss un seržants apstājās, sapīpēja, klausīdamies, kā attālinās patruļa, tad devās uz kazarmām.

—           Mans leitnant! — seržants iesaucās. — Seit krūmos pie žoga kaut kas kustas, lai dievs mani soda! Parādiet uguni!

Davoss šķendēdamies atmeta apmetņa malu, zem kuras bija paslēpts lukturis. Fanšeta, laikam nolēmusi, ka slēpties vairs nav jēgas, izskrēja alejā. Neretins iznāca viņai līdzi.

—    A! — Davoss iekliedzās, it kā pat priecādamies.

—  Tie atkal esat jūs! Un abi kopā! Es jau tā domāju.

Fanšeta un Neretins stāvēja, piespiedušies viens pie otra, un skatījās Davosam tieši virsū. «Revolveris, revolveris …» Neretinam pulsēja deniņos. Davoss pienāca tuvāk un ņirgādamies iesmējās:

—    Tovakar, msjē, atcerieties, pie Liljē es gribēju šīs padauzas dēļ izaicināt jūs uz dueli. .. Bet toreiz jūsu roka bija ievainota. Tagad tā lieta iet! Lai gan man mugurā žandarma mundieris, es tomēr, pie velna, nestiepšu jūs uz policiju, bet nomiegšu pašrocīgi!

Viņš pavēlēja seržantam iedot zobenu Neretinam.

—    Zobens ir drosmīgo ierocis, — viņš paskaidroja. — Lai gan pēc duelēšanās kodeksa izvēlēties ieroci tiesības jums, msjē, taču jūs mani viesnīcā nostādījāt tik muļķīgā stāvoklī, ka es šīs tiesības paturu sev.

Un Davoss, pacēlis zobenu, metās virsū Neretinam. Seržants, kas turēja lukturi, un Fanšeta pievirzījās tuvāk krūmiem.

Neretins atvairīja Davosa uzbrukumu, nošķinda asmeņi, Davoss nopūtās, bet Neretins pasmaidīja: «Nu, mīļais, nogulēji, korpusā es cīņā ar zobenu biju viens no pirmajiem .. .»

Tad Davdss strauji drāzās virsū, mēģinādams ar viltu novērst Neretina uzmanību un iedurt viņam sānos. Neretins Davosa gājienu uzminēja: «Tie ir veci joki,» — un atvairīja viņa zobenu ar sava zobena roktura gardi. Kamēr Davoss pacēla zobenu jaunam triecienam, Neretins ar īsu, ašu, vieglu kustību iecirta viņam delnā.

—    Aziātu paņēmiens! — Davoss iekliedzās.

Neretins gribēja dot viņam laiku pārsiet roku, bet Davoss, nepievērsdams uzmanību asins tecēšanai, pārtvēra zobenu, un sekoja uzbrukumu virkne. Jā, viņš, protams, bija spēcīgāks un negantāks, un Neretina roka pēc ievainojuma vairs nebija tik vingra kā iepriekš. Neretinam būtu klājies diezgan plāni, ja Davoss pārlieku neaizrautos. Bet Neretins bija flegmātisks un, likās, pat lempīgs.

—     Vēlreiz! — Davoss sēca, kad asinis sāka tecēt no paduses, ko Neretins bija ievainojis ar jaunu negaidītu cirtienu.

—    Bet tagad tā! — Neretins iekliedzās, paceldams zobena asmeni pār Davosa galvu nevis tā, kā to paredzēja klasiskās cīņas noteikumi, bet tā, kā to darīja krievu kazaki kājnieku ierindā. Davoss sabruka ar galvu smiltīs. Tumša straumīte aiztecēja pa aleju.

Žandarmu seržants nosvieda lukturi zemē un deva kājām ziņu. Neretins pienāca pie Fanšetas, smagi elpodams, nometa Davosa zobenu, noliecies noslaucīja zālē rokas.

—   Ai, kā jūs viņu … šo . .. — Fanšeta šļupstēja, saķērusi vaigus rokās.

—    Tagad nav laika spriedelēt, ātrāk jātiek pāri žogam …

Uz rīta pusi viņi nonaca Sendenī, parkļuva prūšu pusē un tur iesēdās tukšajā pasažieru tvaikonītī. Tas mierīgi slīdēja gar līdzenajiem krastiem. Neretinam lipa acis ciet, bet Fanšeta sabozusies klusēja, pārdzīvodama pagājušās nakts notikumūs. Kaut kādi divi jauni cilvēki, apsēdušies iepretim, ar ziņkāri aplūkoja Neretina zaļo mēteli un Fanšetas noplukušo kleitu.

Beidzot tvaikonis atdūrās pret Puēndižūras piestātnes platformu, zem sarkanajiem karogiem, kas plīvoja dzidri zilajās debesīs. Neretins, nosalis un samiegojies, sacēla apkakli, noskrāpēdams roku gar Zahara Kuzmiča nozīmīti, kas bija piesprausta zem svārku atloka.

Neretins norāva nozīmīti un ar riebumu aizsvieda pāri bortam.

—    Jums kaut kas iekrita ūdenī, — Fanšeta ierunājās. — Varbūt kaut kas derīgs?

Neretins klusēja. Nokāpuši pa trapu lejā, viņi izšķīrās. Fanšeta, miegdama saulē acis un bezrūpīgi soļodama kaut kādas dziesmiņas taktī, steidzās gar krastmalu uz mājām. Neretins pakratīja galvu: «Nebēdnīgs skuķis!» — un sāka bāzt pīpē tabaku.

Viņam aiz muguras pār ielas bruģi pārslīdēja divas ēnas. Smaga roka uzgula plecam.

—    Pilsoni Neretin, Komūnas vārdā jūs esat apcietināts.

DEVĪTA NODAĻA

GILJOTĪNAS ĒNA

1

Avīžu virsraksti kliedza:

«Atjaunots 1792. gada revolucionārais kalendārs! 21. aprīlis tagad skaitīsies Republikas LXXIX gada pirmais flo- reāls! Komūna pieņēmusi Fēliksa Piā priekšlikumu!»

— Muļķi! — Rigo nosvieda avīzi. — Flo-re-āls!

Sīcošais gāzes radziņš atkaroja nakts tumsai spilgtas gaismas konusu. Uz galda grāmatas, grāmatas, grāmatas. Citas ar muguriņām uz augšu, lai nepazustu atšķirtās vietas, citās ieliktas neaizpildītas aresta blankas. No to lappusēm izpeld deviņdesmit trešais gads tik skaidri, it kā Rigo pats soļotu sankilotu pūlī, virs kura pīķos šūpojas kungu galvas…

Tajā gadā interventu armijas pienāca pie pašas Parīzes.. Bija bads, visur perinājās nodevība. Šķita, ka revolūcijai beigas, vēl dažas dienas — un Parīze, nospiesta asinīs un dubļos, atkal līdīs uz ceļiem pie balto ģenerāļu kājām. Bet 1793. gada Komūna radīja vārdu «terors»!

Rigo netic vārdu mistikai, tomēr šis skarbais skaņu sakopojums liek arī viņam nodrebēt. Vēstures riteņu smagā dārdoņa — terors!

«Vai gribat, lai mūsu pasākumi veiktos labi?

Giljotinējiet!

Gribat radīt, apaut, apģērbt, apbruņot četrpadsmit armijas?

Giljotinējiet!

Gribat tikt galā ar revolūcijas ienaidniekiem?

Giljotinējiet, jo mirušie nevar kaitēt!»

Un republika, attīrīta no ļaunuma, cēlās augšā. No haosa radītās armijas grāva republikas ienaidniekus. Kontrrevo- Iucionāru galvas ripoja no sarkanās giljotīnas bluķa.

1871. gada Komūna atšķirībā no savas tālās priekšteces bija labsirdīga. Robespjērs sodīja ne tikai par nodevību, bet arī par tūļību. Bet, kad Rauls Rigo, piemēram, pavēlēja arestēt Beržerē, šo ģenerāļa mundierī tērpto vājās gribas labsirdi, kura dēļ īstenībā arī aizgāja bojā Divāls un Flurenss, vēl neciešamāki labsirži no Komūnas pavēlēja viņu atbrīvot. '

— Ja jel kāds no jums, — Rigo toreiz paziņoja Komūnas delegātiem, — kļūs kaitīgs vai pat vienkārši nederīgs revolūcijai, es likšu viņu arestēt, lai arī kas tas būtu! Revolūcijas interešu priekšā nedrīkst būt autoritāšu!

Rigo nikni pāršķīra avīzi, un atkal viņa skatiens atdūrās pret rindām par kalendāru.

«Tā izgudrotājs dzejnieks Fabrs d'Eglantins deva mēnešiem nosaukumus, kas atbilst klimatam un dabai, piemēram, «termidors» — tveices mēnesis, «brimērs» — miglu mēnesis, «žermināls» — mēnesis, kad plaukst pumpuri…»

•— Niekkalbji, tukšu salmu kūlēji! Labāk būtu nodarbojušies ar jauno armijas virspavēlnieku Klizerē, kurš, kā izrādījies, ir tāds pats lielībnieks un slaists kā Liljē.

Un vēl, kā jums patīk: «Floreāls — ziedu mēnesis, pavasara un cerību mēnesis, kad pat tie, kas galīgi zaudējuši cerības, atplaukst smaidā, bet jauno sirdis pārņem mīlestība …» Un tas ir tajā laikā, kad jārisina neatliekami celtniecības, apgādes, aizsardzības jautājumi.

Nē, pārlieku liela demokrātija ir tikpat kaitīga kā tās trūkums. Vajadzīga diktatūra. Vajadzīga Sabiedrības glābšanas komiteja — kā 1793. gadā.

Bet no diktatūras baidās. Aizrāda, ka revolucionāri iznīcinājuši cits citu, notīrīdami ceļu Napoleonam I. Citē Ba- befa vārdus par teroru: «Despotisms maskējies ar revolūcijas karogu. Tautas nodibinātās likumīgās kārtības vietā republikai nācās pakļauties divu triju varai, tas ir, vispilnīgākajai tirānijai…»

Viņi netic Rigo. Ak, ja viņi būtu nākuši pie saprašanas un redzētu, kā viņš, Rigo, tur godā slaveno Robespjēra novēlējumu: «Pieejiet savai briesmīgajai kalpošanai kā svētnīcai ar godīgu sirdi un tīrām rokām . . .»

Kontrrevolūcijas spīles saņem ciešāk. Pēc simtiem ziņojumu, kurus viņš katru dienu izskata, pēc tūkstošiem dažādu notikumu viņš jūt kādu pieredzējušu roku, kas vada ienaidnieku meklējumus. .Tas nav Tjērs, Versaļa, tas ir kāds šeit pat Parīzē. Bet kas?

Pēc kaut kāda vienota plāna ierēdņi tīšām sabojā dokumentus, klosteros tiek slēpti ieroči, bulvāru lapeles izplata melus. Visur spiegošana un sabotāža.

Kas gan ir šis niknākais ienaidnieks? Kā viņu paralizēt un atklāt?

Gāzes lampas gaismas vainadziņš sāka bālēt. Logā ausa jauks aprīļa rīts. Rigo piecēlās, izstaipījās, pavingroja. Guļvieta, kas bija saklāta uz viena no dīvāniem viņa kabinetā, šodien atkal paliks neaizskarta.

Aizvakar viņš uz visiem laikiem pameta savu stikloto jumtu Gei-Lisaka ielā. Tur visi žēloja Šardo de la Tūru, bet Rigo pateica: pats vainīgs, izlutinātais naivulis, ko stājās zem Bonaparta karoga! Pārnāca Burošs, kurš patvaļīgi bija devies līdzi Divālam. Rigo viņu nopratināja, pat piedraudēja ar arestu.

«Par ko?» mansardā sāka brēkt.

«Par to, ka nedalījās liktenī ar savu komandieri, ja jau devās viņam līdzi.»

«Arestēt par to, ka palicis dzīvs? Kas tad tas?»

«Tas ir terors.»

Pietiek! Viņam nevar būt nekas kopīgs ar šo sīkburžuā- zijas purvu!

Ienāca Teofils Ferē, Komūnas loceklis, sabiedriskās drošības delegāts, neizgulējies, iekaisušām acīm.

—    Tu nāc no pozīcijām? Kā tur iet?

Ferē gurdi paraustīja plecus, izņēma maizi, sāka ēst, izpurinādams drusciņas no bārdas.

Darba diena sākusies. Orass, palīgs, mundri nokliedzis: «Brālīgs sveiciens!» — pasniedza vakardien arestēto sarakstu. Pārlaidis tam skatienu, Rigo iesaucās:

—    Paskat — Neretins! Kāpēc?

—           Kāpēc? Ir taču ziņas, ka viņš sevi atzinis par spiegu. Bez tam Voiņickas liecība …

—    Tātad tu viņu pavēlēji arestēt?

—     Ko, vai tad nevajadzēja? Tu taču pats …

—           Nē, tu, mans-mīļais, pasaki skaidri: vai tu izrakstīji orderi?

Orass pat nosvīda, nezinādams, kā labāk atbildēt.

—           Bet tu taču pats, pilsoni prokuror . . . Atceries? Tu taču teici: revolucionāra talants, terora teorija …

Rigo paņēma tabakdozi un pasniedza to Orasam. Tas paņēma šķipsniņu un steidzīgi ievilka degunā.

—           Talants izpaužas tādējādi, — Rigo sacīja, — lai spētu rīkoties pretēji teorijai, nevis vilktos tai astē. Ko tagad darīt. .. Liec atvest arestēto, mēs viņu nopratināsim.

2

Arests — tā ir pēkšņa apstāšanās straujā skrējienā. Sirds vēl sit ritmā, vēl nepacietībā smeldz muskuļi, vēl vajadzētu traukties uz priekšu, elpot, lidot. .. Bet laiks jau sastindzis nekustībā, un kaut kas jau miris, neatgriežami pārmainījies.

Neretins šaudījās pa šauro, spraugai līdzīgo vieninieka kameru Svētās Pelagejas cietumā jeb «vecajā Pelagejā», kā parīziešu žargonā to sauca. Aiz restotā loga bija dzirdami pavu griezīgie kliedzieni — cietums atradās blakus Botāniskajam dārzam. Aizvakar viņi ar Fanšetu, nolemdami iet kopā uz Versaļu, bija sēdējuši uz soliņa tieši iepretim šiem noplukušajiem mūriem …

Nav nozīmes klauvēt, saukt. Īdzīgais sargs ar sirmajām ūsām tūlīt pat paziņoja, ka ar viņu joki mazi, viņš šeit kalpojot jau kopš viņa augstības Kārļa Desmitā laikiem. Ja ta padomā: Neretins vēl nebija dzimis, bet šis vecais

kraķis jau stāvēja, atslēgas žvadzinādams, pie restotajām kamerām, pats nesatricināms kā cietums.

— Vai nauda ir? — sargs vaicāja. — Es aiziešu uz restorānu pēc ēdamā. '

Neretins mehāniski pasniedza desmit franku, un sargs atnesa pusdienas: vērša gaļu, sieru, puspudeles vīna. Ko vēl varēja vēlēties Komūnas ieslodzītais! Starp citu, Neretins neko nevarēja iedabūt mutē, un sargs apēda visu pats ar tādu izskatu, it kā viņš izdarītu pakalpojumu.

Un ko gan saukt, ko censties panākt? Vai viņam ir kāds? Draugi? Ja nu vienīgi šis trakgalvigais skuķis — bet kāda no viņas jēga? Tieši labi, ka viņi viens otru vairs neredzēs.

Ja tā padomā: nebūtu viņš vakar nogalinājis Davosu, šo savādnieku, tagad sēdētu citā cietumā, Versaļā. Neretins pasmaidīja, un no šā skumjā smaida smagums mazliet pārgāja. Tātad par ko viņš runās, kad viņu izsauks? Par nodomiem palīdzēt Komūnai… Par nodomiem? Bet sen taču zināms izteiciens: ar labiem nodomiem bruģēts ceļš uz elli

Šķiet, Fēlikss Piā vai kāds cits teicis: «Mēs sāksim ar to, ar ko beidza Robespjērs.» Tas nozīmē, ka sāksies nāves sodi. Neretins zina terora vēsturi. Ja vēl pēkšņi parādīsies Ņečajevs un sāks nodarboties ar Neretina lietu, nekāds Varlēns vairs neglābs.

Tas arī ir viss. Viņš šo brīdi gaidījis jau sen, bet, ka tas pienāks tik drīz. .. Tik pēkšņi, uzreiz! Bet tas bērns, tā meitenīte Mcenskā, nezināmā būtne… Kas notiks ar viņu? Nedod dievs, ja gadītos nomirt Olgai Afrikanovnai, brālītis Serjoža aiz prāta trūkuma aiztrieks viņu ar visu māti uz sādžu, un viņa tur nēsās rupjus, pašaustus brunčus un mēzīs putnu kūtī mēslus . ..

Tā aizritēja mokoša, pa pusei bezmiega nakts, bet, līdzko atausa pelēkais cietuma rīts, sāka šķindēt atslēgas un Neretinu izsauca uz nopratināšanu.

Viņu iesēdināja karietē ar cieši aizvilktiem aizkariem. Atveda uz Rātsnamu, un federāti ar kailiem zobeniem aizveda viņu pa garajiem koridoriem.

Pusapaļā istabā pie papīriem apkrauta galda sēdēja divi, abi ar bārdām un vienādiem pensnejiem. Sekretārs, stāvot kājās, pasniedza viņiem dokumentus.

Tie ir revolucionārās kārtības sargi, uz tiem balstās Komūnas drošība. Viens — krietni vecāks, gauss,

neizdibināms, nelokāms — Teofils Ferē. Bet otrs — Rigo, Komūnas prokurors. Nervozi rausta pensneja aukliņu, pārāk strauji, kustības aprautas … Ne velti studenti viņu bija iesaukuši par «bārdaino kašķi».

—           Pilsoni Neretin, ko jūs varat sacīt sev par attaisnojumu?

Ko viņš var sacīt? Visu nakti galvu plēsa pušu ļoti pārliecinošas, ļoti patiesas runas, bet tagad viņš ir mēms kā sikspārnis. Turies, Neretin, tev ir vakars! Bet nāve — tā droši vien ir vienīgais gadījums mūžā, kad rodas iespēja parādīt, ka tu esi cilvēks …

—           Tātad jūs klusējat? — Rigo nomērīja viņu ar pētījošu skatienu un pagriezās pret Ferē. — Es jau tā domāju.

Ferē cienīgi pamāja ar galvu. Rigo turpināja:

—           Tādā gadījumā es pats jums jautāšu. Redzat, jūsu biogrāfija mums ir zināma … Es gribētu sacīt, ļoti skumja eksistēšana: pastāvīga nodevība, vienaldzība pret sabiedrības interesēm. Tikai viens gaišs plankums — ievainojums pie Buživalas …

—            Un tāpat šeit, — Ferē piebilda, piemiegtām acīm caururbjoši lūkodamies Neretinā, — pamats domāt, ka arī tā ir kāda ļoti smalka, ļoti jezuītiska spēle.

Neretins sakustējās, gribēdams pārliecināt, pierādīt…

—           Mierīgi, mierīgi… — viņu atturēja aiz muguras stāvošais Orass.

—           Ja tā nav, atbildiet mums — kādi mērķi jūs pamudināja iestāties Nacionālajā gvardē?

Teikt, ka Zahars Kuzmičs ierosināja? Taču tā tieši ir jezuītiska spēle …

Bet jautājumi bira cits aiz cita:

—           Ir ziņas, ka jūs esot bijis pie Divāla tajā naktī pirms viņa sakāves. Ar ko jūs pierādīsiet, ka tas nav jūsu roku darbs?

—           Jūs esat redzēts starp kontrrevolucionāriem Miera ielā. Vai tas nebijāt jūs, kas no muguras šāva uz federātiem?

Un beidzot:

—     Kāpēc jūs devāties uz Versaļu un atgriezāties Parīzē?

Šeit sarunas var skart arī Fanšetu, jāmēģina neiejaukt

meiteni. Neretins sāka dedzīgi stāstīt par ieceri atsvabināt Blankī.

Rigo un Ferē saskatījās un pēc tam pasmīnēja — vienādi, kā divi dvīņi.

—     Kā, vai gan jums nav zināms, ka Blankī atrodas nevis Versaļā, bet Kaoras cietoksnī, sešsimt kilometru no šejienes?

Jā, tagad zināms, bet toreiz… Neretins runāja par karaspēku, kas pulcējas Versaļas parkā, par federātu sliktajām pozīcijām, par Tjēra vētraino darbību, pieminēja arī viņa karti, kurā atzīmēts barikāžu izvietojums.

—    Jūs mūs provocējat, — Rigo vēsi atbildēja, — vai arī gribat iebiedēt. Vai arī gribat nopirkt sev dzīvību par jaunas nodevības cenu. Sākās ar Ivaniščevu, bet beigsies ar Raulu Rigo, vai ne tā?

Neretins apklusa. Arī par Ivaniščevu viņiem jau zināms? Tātad Marija paguvusi būt arī šeit… Piemānīja arī tajā ziņā, ka solījās likt viņam mieru… Katrā ziņā visam citam tagad nav nekādas nozīmes, kas būs, tas būs.

—    Viss skaidrs, — Ferē sacīja un uzsita ar vienas rokas delnas malu pa otras rokas plaukstu tā, kā giljotiņas nazis krīt uz bluķa.

—    Pagaidi … — Rigo viņu apturēja. — Pilsonim Neretinam vēl ir iespēja atvieglināt savu likteni.

Viņš piegāja Neretinam cieši klāt un paraudzījās viņā no apakšas uz augšu (gluži kā mazais Tjērs pirms divām dienām) ar caururbjošu skatienu.

—    Vai jūs zināt Svētās Ursulas abatiju Dominika ielā? Vai esat tur bijis? Vai neesat pāzīstams ar tā priesteriem brāli Zahariju un brāli Filidoru?

Ienāca Orass un paziņoja, ka ieradies kurjers no dienvidu frontes. Rigo nepacietīgi atvēra pasniegto paketi, pārlaida aši skatienu un norāva pensneju šausmīgā uztraukumā.

—    Atkal nodevība! Vai vēl briesmīgāk — vienaldzība! Isī lorta garnizons patvarīgi atstājis pozīcijas, un fortu ieņēmuši versalieši! Ferē, brauksim, nekavējoties ne mirkli.. . Oras, tu nokārto visu attiecībā uz viņu! — Rigo pamāja ar galvu uz Neretina pusi.

Kad priekšniecība bija aizgājusi, Orass sāka staigāt ap Neretinu kā lapsa ap ezi.

—    Nu, darboni, iekriti gan? Es tevi izvilkšu dienas gaismā …

—    Lūdzu uzrunāt mani ar «jūs».

—    Tevi ar «jūs»! — Orass izvalbīja acis gluži tāpat kā Rigo, tikai tam iznāca briesmīgi, bet šim — komiski. — Tūlīt atzīsties, citādi…

Orass prašņāja, draudēja, lamāja, cildināja — vārdu sakot, spieda uz visiem pedāļiem. Bet Neretins bija gurdens un mēms kā lupatu lelle. Beidzot noguris, zaudējis cerību paspīdēt ar savām spējām, Orass pasauca konvoju un nosūtīja viņu atpakaļ uz Svētās Pelagejas cietumu.

Vēl joprojām ar sašutumu domādams par Neretinu, Orass sāka pieņemt apmeklētājus.

Strādnieki, aiz apkakles sagrābuši, atveda kādu skrandaini, kuru nodeva viņa paša vskas — baltas, maigas kā karaliskā nama princim. Viņu izkratīja un atrada Bitšo- mona barikāžu zīmējumu. Ieradās sievietes no kluba «Republikas aizstāves» un ziņoja, ka no vecā zvanu torņa naktis kāds signalizē ar lukturi. No pilsoņiem, kas vēlējās palīdzēt Komūnas prokuroram, nebija miera visu dienu. Tikai kad saule jau rietēja, pieņemšana beidzās un Orass sāka aizslēgt skapjus.

—     Bet kur tad viņš? — Orasam aiz muguras atskanēja meitenes balss.

—    Kāds viņš?

—    Prokurors.

—    Kā redzi, nav.

—      Atbrīvojiet viņu, atbrīvojiet nekavējoties! — iekliedzās apmeklētāja. Viņa iesprauda rokas sānos, kā to mēdz darīt parīzietes, kad ir par kaut ko sašutušas, viņas melnā bize no ātrajām kustībām lēkāja vien. — Atbrīvojiet viņu tūlīt pat!

—    Kādu viņu?

—      Neretinu! It kā tu nezinātu, par ko es runāju! Ko nu klusē un smīkņā? Viņš ir varonis!

—      Pastāsti man labi sīki, kas viņš par varoni, — Orass teica, apsēzdamies pats un piedāvādams Fanšetai apsēsties.

Fanšeta izstāstīja viņam visu par savu braucienu uz Versaļu, tad aprāvās pusvārdā un sāka gaidīt. Orass ilgi rakstīja, pārlūkoja katru lappusi, paurbināja ar rakstāmo ausi.

—     Nu? — Fanšeta jautāja, zaudējusi pacietību.

—     Vienu mirklīti. Kaut ko precizēsim … Tātad kas nu iznāk? Iznāk, ka viņš tavs mīļākais?

—    Kāds mīļākais? — Fanšeta apjuka.

—      Kāds? Ko tad tu — gribi izlocīties? — Orasa sejā laistījās pirmatklājēja smaids.

Tad Fanšeta pietrūkās kājās un spļāva Orasam. Kļūdījās un trāpīja uz izklātajiem papīriem. Pikti piecirtusi kāju, viņa izskrēja laukā.

Līdzko kļuva zināms, ka rūpnicas īpašnieks Evrāra kungs aizbēdzis, Antuāns devās uz Rātsnamu. Darba un maiņas komisijā viņu sagaidīja Leo Frankels.

—    Tu, Mišo, esi rūpnīcas delegāts? Šeit būs Komūnas pieņemtais dekrēts par uzņēmumiem, ko pametuši to īpašnieki. Tu tieci iecelts par direktoru.

Antuāns izklāstīja strādnieku prasības: likvidēt soda naudas un atvilkumus, atcelt nakts darbu, saīsināt darba dienu.

Frankels uz brīdi iegrima pārdomās. Viņu kratīja drebuli, drudžains sārtums bija vērojams melnīgsnējā sejā. Viņš uzmeta uz pleciem vatētus svārkus un sēdēja kā liels, sabozies putns.

—     Dekrēts par visādu soda naudu un atvilkumu aizliegšanu mums jau sagatavots. Var atcelt arī nakts maiņu. Bet paklausies, pilsoni… — Viņa melnīgsnējā, vājajā sejā starp uzacīm ievilkās rūpju pilna krunka. — Komūnu ielenkuši ienaidnieki. Komūnai vajadzīgs cik iespējams vairāk patronu. Ar plašu vērienu, protams, var parakstīt ikvienu dekrētu, bet tas taču būs nekam nederīgs papīriņš, ja ielauzīsies versalieši… Strādniekiem jābūt apzinīgiem.

—     Es izdomāju, — Antuāns teica. — Mums transmisijas veltnis ir loti garš, tam var uzlikt vairāk nekā divas siksnas, novietot vairāk darbgaldu, un nakts maiņa nebūs vajadzīga.

Šai brīdī Frankels sāka smieties. Uznāca klepus, viņš atmeta ar roku, acis šķelmīgi iemirdzējās, un viņš sāka smieties vēl stiprāk.

Antuāns saprata, ka samuldējis kādu muļķību.

—    Es esmu vienkāršs štancētājs. Labāk ieceliet par direktoru kādu inženieri…

No Frankela sejas smaids nozuda, kā ar roku noslaucīts.

—    Inženieri? Bet inženieris ir pieradis aizstāvēt īpašnieka intereses, viņš ir gandrīz tas pats kapitālists.

—    Jā, jā, — Antuāns piekrita, atcerējies meistaru ar pliko pakausi.

—    Tātad, redzi, dārgais pilsoni, kurš gan vēl var būt sarkanais direktors? Mums jāpaļaujas tikai uz sevi.

—    Es zinu, es esmu lasījis «Komunistiskās partijas Ma- nitestu».

—    Jo labāk. Bet, lai varētu vadīt, vajag ļoti daudz zināt,

kaut vai, piemēram, to, ka ikvienam dzinējam ir sava jaudas robeža un, lai cik siksnas tam uzliktu uz transmisijas, vairāk par iespējamo tas nepavilks… Labi, puis, — viņš piebilda pieceldamies. — Es zinu, tev ir galva uz pleciem, pats visu sapratīsi. Ej vadi, mēs tev palīdzēsim, pamazām iemācīsies! Atceries vienu: darba ražīgums — tas ir mūsu ierocis, ne mazāk svarīgs kā lielgabali vai mitrai- jēzes.

Kopš tās dienas Antuāns atmeta savus mūžīgos jociņus, kļuva saspringts un pat salīka, it kā viņa plecos būtu uzkrauts neredzams, bet liels smagums. Plikpaurainais meistars tagad viņa priekšā lišķēja: «Kā, sak, pavēlēsi darīt to un kā pavēlēsi darīt to . . .» Antuāns izjautāja viņu pamatīgi: ar ko atšķiras radiālās frēzes no gala frēzēm, kā veikt štances rūdīšanu? . ..

Agnesei viņš jautāja:

—    Kas tas ir — darba ražīgums?

—    Es nezinu.

—    Ko tad jums mācīja tajā jūsu pansionātā?

—    Ko? . . . Elokvenci, tas ir, daiļrunāšanu, homilētiku, tas ir, mācību par Jēzus Kristus dievišķo būtību …

Antuāns sāka skaļi smieties.

—    2ēl, ka tu esi sieviete. Ar tādām zināšanām jāiet tikai par mācītāju!

—    Bet ko gan darīt bez zināšanām? Iet par direktoru?

Antuāns sadrūma: Agnese bija trāpījusi viņa sāpīgajā

vietā. Frankels iedeva viņam kaudzi mācības grāmatu, bez tam viņš izrakņāja visus tēva Prudonus un Luijus Blānus, bet nebija laika lasīt.

Agnese jau sen bija pārcēlusies pie tēva uz Obisona hoteli. Bet bieži saņēma šādas zīmītes: «Drostaliņ, nedusmojies, šonakt atkal palikšu redakcijā, gatavojam brīnišķīgu materiālu…»

Tad viņa gāja uz Mišo pagrabu. Tur logi pie pašiem, griestiem bija vaļā līdz galam, varēja redzēt, kā zāle aug griezdamās, zibēja gājēju kājas.

Agnese viena pati pie lielā galda nodarbojās ar bērniem. Neviens netraucēja. Mišo tēvs kopā ar bataljonu bija aizgājis uz pozīcijām, Fanšeta nozuda līdz vēlai naktij, atnākusi paņēma gabalu maizes un likās gulēt, neatbildēdama uz mātes jautājumiem un pārmetumiem. Bārenis 2ako, izskatīdamies ar savām brillēm pēc jocīga profesora, svinīgi burtoja: «Sla-va Ko-mū-nai!» — vai:

«1 + 1 = 2.» Mazāk spējīgais Deni viņu par šiem panākumiem apskauda, slepus dūra Žakam ar kniepadatu. Tad, pēc bērnu kopīga lēmuma, Denī sodīja: lika viņam trīs reizes uzrakstīt vārdu «Tjērs»; un zēns aiz apvainojuma raudāja.

Kad Mišo māmuja, aizvadījusi kaimiņu bērnus uz mājām, savējos nolika gulēt, no rūpnīcas pārnāca Antuāns. Viņš šļakstinājās pie «ūdenslietuves», bet Agnesei vairs nebija kauns skatīties uz viņa muskuļaino muguru. An- tuānam aiz noguruma acis lipa ciet, bet, ieraudzījis Agnesi, viņš priecīgi pasmaidīja un ierosināja:

— Varbūt paplanēsim gar krastmalu?

Agnese, neapvainodamās par viņa žargonu, bija ar mieru. Viņi ilgi vēroja, kā upē, kas bija melna kā piķis, trīc uguntiņu virknes. Bet, kad apnika nemitīgā tālās ka- nonādes duna, iegāja pustukšā kafejnīcā un klausījās tur klejojošā muzikanta skumjo vijoli.

4

Krustmāte 2užū bija ievēlēta rūpnīcā par sieviešu sekcijas priekšsēdētāju, un tāpēc viņa loti dižojās, reiz pat, ar Antuānu runājot, piecirta kāju.  — Bērniņ, — viendien viņa uzrunāja Agnesi, — stāsta, tu esot dzīvojusi šeit blakus klosterī?

Ai, šī bijusī dzīve Agnesei likās tik šķietama un neticama!

—    Vai tiesa, bērniņ, ka ursulietes rīkojot dzīres, ka atnākot mūki un tad dzerot un dancojot līdz rītam?

Agnese klusēja. Tiesa, viņa zināja šīs riebīgās baumas, — bet kāda tam visam nozīme salīdzinājumā ar to neredzamo gaismu, kas viņai tur kādreiz bija mirdzējusi?

—    Ek, tevi jau mācītāji galīgi sapropagandējuši, — krustmāte Zužū noteica un aizgāja dusmīga.

Kādā vakara pastaigā Antuāns ierunājās par klosteri.

—    Strādnieki sašutuši, — viņš teica. — Visa apkārtne jau daudzus gadus zina par vietējo mūķeņu izdarībām, bet Komūna līdz pat šim laikam neko nav iesākusi, lai tās atmaskotu. Tu taču tur dzīvoji veselus divus gadus, vai tiešām tu nevari…

—    Pilsoni direktor, — Agnese viņu pārtrauca, — vai tiešām nevar runāt par kaut ko citu?

Bet kādu rītu pie rūpnīcas vārtiem Agnesi sagaidīja bars satrauktu strādnieču. Pirms Agnese paguva kaut ko apjēgt, krustmāte 2užū metās viņai klāt.

—    Pastaigājies? Tagad nāc mums līdzi, tavs Antuāns arī lai nāk!

Krustmāte 2užū aizveda viņus uz savu mitekli — vecu būdu kādā neapbūvētā laukumā. Tur vaimanājošu sieviešu vidū sēdēja tāda kā ubadze, kā klostera māsa, ģērbusies rupja maisaudekla drānās. Caur saplīsušo audumu varēja redzēt zem bālās ādas asins izplūdumus. Kaklā viņai karājās norauta virves cilpa.

—    Mācītāji viņu mocījuši, mērdējuši badā! — sievietes uztrauktas stāstīja. — Gribējuši no viņas iztaisīt dzīvu mironi, lai tad par lielu naudu rādītu ticīgajiem!

—    Vī die, nolādētie svētuļi!

Klostera māsa sēdēja, galvu nodūrusi, un šķita kurla un mēma.

—    Mēs naktī nācām mājā no maiņas un atņēmām viņu mūķenēm, — krustmāte 2užū stāstīja. Tad pievērsās Agnesei: — Apskati viņu labi, bērniņ! Vai nepazīsti?

Bet Agnese nevarēja viņu atcerēties, lai arī kā krustmāte 2užū dusmojās.

Pie durvīm klauvēja. Ienāca divas sievietes Nacionālās Gvardes mundieros, pārstāves no Rātsnama (krustmāte užū bija paguvusi tur paziņot), pilsone Voiņicka no Komūnas prokurora un pilsone Lemele no Izglītības komisijas. Natālija Lemele atnesa Izglītības komisijas lēmumu:, abatijas ēku un visu inventāru nodot patronu rūpnīcas sieviešu sekcijai, lai organizētu tur klubu un bērnu iestādes.

Marija Voiņicka izklāstīja plānu: pie abatijas vārtiem viņu gaida seržants ar federātu vienību, viņa pieprasīs oficiāli, lai ielaiž, un izdarīs rūpīgu kratīšanu . ..

Tomēr pie klostera vārtiem nekādu federātu nebija. Vairākas strādnieces dauzīja ar dūrēm no dzelzs kaltos vārtus, bet dīkdieņu pūlis viņas uzmundrināja ar svilpieniem. Marija stāvēja neizpratnē: kas bija noticis?

Un tad pūļa aizmugurē viņa pamanīja savu seržantu, Panāca to un atgrieza atpakaļ.

—    Kas noticis? Kur cilvēki? Es liku paņemt no Rātsnama orderu blankas. Kur tās ir?

Seržants ar galvas mājienu norādīja uz ielas otru pusi.

Tur, rokas kabatās sabāzis, stāvēja sārtvaidzis Orass. Tikko dusmas valdīdama, Marija piegāja viņam klāt.

—    Ko jūs jaucaties? Šī lieta uzdota man. Kāpēc jūs aizsūtījāt prom federātus?

Orass, neko neatbildēdams, skatījās viņā tukšu skatienu un bakstīja ar sērkociņu zobus.

—    Es rakstīšu par jums ziņojumu. — Marija centās savaldīties. — Ko tas viss nozīmē? No rīta man teica, ka jūs esot pavēlējis neizsniegt man aģentūras materiālus . ..

Orass izspļāva sērkociņu un aizgāja prom, tā arī nepateicis ne vārda. Sieviešu bija salasījies jau tik dai^dz, ka visa iela viļņoja kā lakatiņu, cepuru, miču un aubju jūra. Visas nogaidoši raudzījās, ar ko beigsies priekšniecības strīds. Ko darīt? Mariju pārņēma kauns un bezpalīdzības izjūta.

—    Nekas, bērniņ, — visu saprotošā krustmāte Žužū viņu uzmundrināja. — Aizej pie vārtiem un prasi, lai Komūnas vārdā atver!

Tomēr tas neizraisīja nekādu iespaidu. Pelēkie torņi un mēmās sienas palika klusi, it kā klosteris būtu izmiris.

—    Nu, tad ķersimies klāt mēs! — iesaucās krustmāte 2užū. — Ei, draudzenes, pāri ielai sētā es redzēju paprāvu baļķi, stiepiet to šurja!

Sievietes visas reizē sašūpoja baļķi un tā belza ar to pa vārtiem, ka tie nodunēja kā nokritis zvans. Triecieni sekoja cits citam, bet tūkstošgal^vainais pūlis katru pavadīja ar mežonīgu kliedzienu.

Tad masīvie vārti nodrebēja un pavērās. Marija devās iekšā pirmā, aiz viņas pārējie. Pūlis virzījās, vezdams klostera māsu sev pa priekšu.

Agnesei ļoti gribējās aizmukt. Bet strādnieču pleci spieda no abām pusēm, un viņa virzījās līdzi ļaužu straumei kā savu gribu zaudējusi daļiņa.

Sievietes metās iekšā noliktavās, klētīs un cellēs. Mūķenes jocīgām cepurēm galvās skraidīja, nezinādamas, kur slēpties. Tad sēkdams nāca resnais, no bailēm nosvīdušais brālis Filidors. Viņu ieraudzījusi, klostera māsa tā iekliedzās, ka visiem tirpas pārskrēja pār kauliem.

—     Viņa nav normāla … — Mūks atvirzījās no klostera māsas tālāk. — Viņai nevar ticēt. .. Virves gals ap kaklu? Tā taču ir parasta baznīcas grēku nožēlošanas zīme… Oi, oi, oi, — viņš iebļāvās, kad kāda vecāka sieviete viņam pamatīgi ieknieba.

Marija pavēlēja sievietēm atiet tālāk no mūka.

—           Es protestēju … — brālis Filidors šņāca. — Jums nav ordera … Jūsu Izglītibas komisijas lēmums nav likumīgs.

—           Bet vai tas ir likumīgi? — sievietes atbildēja, norādīdamas uz žāvētās un sālītās gaļas gabaliem, ievārījumu, miltu maisiem, kurus nesa ārā no telpām un izlika visu apskatei. — Aplenkuma laikā Parīze cieta badu, versa- lieši atkal grib to nožņaugt ar badu, bet šeit ir tādi krājumi!

—           Es nosūtīju ziņu dežurējošam Komūnas loceklim … — brālis Filidors draudēja. — Lai mūs aizstāv pret patvarībām .. .

—           Komūna ir par mums, nevis par jums, liekēži! — sievietes viņam atbildēja.

—    Kas šeit notiek?

Tas bija Varlēns ar Komūnas locekļa sarkano lenti pār plecu. Sievietes apklusa, ļaudamas viņam iziet vidū.

Varlēns spieda roku pazīstamiem un nepazīstamiem. Marija ziņoja par to, kas šeit notiek.

—          Tas viss prasa rūpīgu izmeklēšanu. — Varlēns sarauca pieri. — Bet patvaļīgo kratīšanu nāksies pārtraukt.

—    Varlēn, ko tu runā? — Natālija sāpīgi iesaucās.

Varlēns pavērsa uz viņu nogurušo acu smago skatienu.

•— Likums attiecas uz visiem vienādi, vēl jo vairāk revolucionārs likums!

Brālis Filidors paskatījās uz Varlēnu, salicis rokas kā lūgšanā. Marija vairs galīgi nezināja, ko darīt.

Bet tad, spiezdamies cauri pūlim, pie Varlēna pienāca Orass. Sāka oficiāli: «Brālīgs sveiciens!» Viņa rīcībā esot ziņas.

—    Seržant! — Orass pasauca un nodeva tam pavēles.

Izrādījās, ka pansionāta ēkā, veikli nomaskētās ar

audzēkņu nevainīgiem peņuāriem un plediem, paslēptas šautenes, revolveri, kastes ar patronām. Svaigie zīmogi liecināja, ka tas viss nozagts patronu rūpnīcā. Sievietes pārmetoši lūkojās uz Antuānu.

Orass jutās kā varonis. Notrāpījusi izdevīgu brīdi, Marija jautāja:

—           Kādu komēdiju jūs ar mani izspēlējāt? Kāpēc? Es prasu paskaidrot!

—          Brālīgs sveiciens! — Orass viņai atbildēja un sāka izpildīt aresta blanku.

Varlēns kā Komūnas loceklis parakstīja, un brāli Fili- doru, no pārdzīvojumiem gluži sabrukušu, aizveda uz cietumu.

Par Agnesi visi aizmirsa. Viņa klusiņām izkjuva ārā no Jaužu drūzmas un sāka staigāt pa klostera teritoriju.

Tur balkoniņš, no kurienes viņu pastaigas mēdza novērot brālis Zaharija, šeit Fanšeta viņai kādreiz pasniedza vēstuli — puķu pušķi… Rau, ari oranžērija! Stikli izsisti, saimnieko zvirbuļi, puķu dobes aizaugušas. Agnese sāka raut ārā nezāles.

Petūnijām jau bija pumpuri. «Petūnija norāda, ka tas nav vienkārši pušķis…» Un tur krokusi — «nesaki nevienam ne vārda» … Kur gan tagad vikonts de Noails?

Atskan signāls saules lēktā, Bruņnieks savā zirgā trauc. Augstā, drūmā tornī slēgta, Velti mīlā viņu sauc…

5

Savādi, ka vecajā Pelagejā Neretinam absolūti nerādījās sapņos Mcenska. Visu laiku kaut kādas dzīšanās pakaļ un kaušanās, nemitīgi murgi. Aygu nakti viņš grozījās uz skaidām piebāztā gultas maisa.

—    Ko tu visu laiku čabinies un čabinies, — sargs rūca, — tevis dēļ nevar dabūt atpūsties.

Kādu rītu viņš sāka mirkšķināt acis un daudznozīmīgi smaidīt.

—    Tev ciemiņi, — viņš čērkstošā balsī teica, — ciemiņi!

Kādi ciemiņi?

Bet vakarā, līdzko satumsa, iečīkstējās kameras restes, nožļarkstēja ķēde. Uz sliekšņa parādījās sīks, kustīgs augums.

«Marija?» Neretinam iepukstējās sirds. Taču tūlīt pat viņš saprata: «Fanšeta!»

Un tomēr Neretins bija bezgala priecīgs. Viņi traucās viens pie otra. Neretins apkampa Fanšetu, sajuta zem plaukstām asās lāpstiņas, iespieda seju viņas matos. Viņa smaržoja kā meža putni (Neretins taču kādreiz bija gājis medībās). Mazliet pēc purva, kaut kādas sāls un ļoti stipri pēc vēja, plašuma un brīvības.

Fanšeta tomēr atraisījās un ar traģisku uzsvaru teica:

—          Es atnācu tāpēc… Pasakiet man pats: vai jūs esat ienaidnieks vai neesat?

Viņa raustīja Neretinu aiz piedurknes un bez pārstājas aizgūtnēm runāja:

—           Es visu zinu .. . Visu zinu… Māsa Marija no hospitāļa, viņa visu pastāstīja pie Rigo. Es tikai tagad attapos. Mu|ķe es esmu, muļķe! . .. Jūs viņu mīlējāt… Es vairs nevaru! — viņa pēkšņi iekliedzās, tā ka velves noskanēja. — Es vairs tā nevaru! …

Fanšeta aizskrēja pie durvīm un sāka purināt restes. Neretins bija kā sastindzis. Pamazām atgriezās realitātes izjūta, visapkārt no jauna pacēlās drēgnās sienas. Viņš piegāja pie Fanšetas, maigi paņēma viņu pie rokas un aizveda prom no durvīm.

—    Ko tu, muļķīte … Apsēdies, parunāsimies!

Fanšeta piesardzīgi piemetās uz pašas gultas maliņas.

—            Es visu laiku staigāju apkārt cietumam, atcerējos, kā mēs abi sēdējām uz soliņa pirms došanās uz Versaļu. Pienāca klāt kāds večuks, jautā: «Ko tad dūjiņa tā, vai balodītis krātiņā ietupināts?» Es viņam izstāstīju par jums, un viņš sacīja: «To var nokārtot ļoti viegli, piecsimt franku par vienu tikšanos.» Tā ir liela nauda! Bet es aizņēmos no vecā Rišardjē …

Sargs, trokšņa iztraucēts, kaut ko purkšķēja aiz durvīm, noņemdams no sveces dakts ogli.

—           Man jāzina viens… Atcerieties, jūs sacījāt: «Es esmu spiegs.» Bet Versaļā, Versaļā … Nevar būt, ka jūs esat spiegs! Varbūt jūs mani āzējāt?

Viņas runa kļuva arvien saraustītāka, bet Neretins aizpīpēja, un ierastais dūms atdeva viņam mieru.

—           Ak, Fanšeta, labāk būtu, ja tu to visu nezinātu! Mums, krieviem, ir kāds sakāmvārds… Vārdu sakot, mīļā, es tagad ciešu tāpēc, ka maz esmu domājis par to, kas ir gods.

Bet meitene, likās, nemaz neklausījās. Viņa vērīgi lūkojās augšā.

—           Kā tad šeit — griestu nemaz nav, vai? Es taču domāju, ka Komūnai nebūs cietuma …

—          Te nu bija! — Neretins iesmējās. — Griesti šeit, protams, ir, bet kamera šaura, tumša, tāpēc šķiet, ka nav.

—    Sakiet — kas jums varētu palīdzēt?

Neretins brīdi iegrima domās.

—    Vienīgi varbūt Varlēns (smadzenēs ieplaiksnījās un tūlīt apdzisa: «Vēl Zahars Kuzmičs… Nē, nē, tikai ne to…»). Lai gan, Fanšeta, nepūlies, nu jau nekas vairs nepalīdzēs!

—     Vai jums ir nauda? — Fanšeta pēkšņi ievaicājās. — Ir? Labi. Iedodiet piecsimt franku, man jāatdod Rišardjē, es apsolīju … Bet jūs neuztraucieties, es tik un tā dabūšu, es jums atsūtīšu!

Neretins piedāvāja tēju, bet Fanšeta paziņoja, ka viņai laiks iet. Dauzījās pie restēm, kamēr samiegojies sargs sāka grabināt atslēgas.

—    Ko tik ātri? Saķīvējāties, vai?

Pirms aiziešanas Fanšeta pusčukstus jautāja, saņēmusi Neretina roku savā karstajā plaukstā:

—    Nesmejieties par mani… Pasakiet tikai vienu: vai jūs esat Komūnas ienaidnieks?

Neretins stingri atbildēja:

—    Nē!

Un Fanšeta viņam apsolīja:

—    Es būšu par jums līdz galam.

6

Pēc Fanšetas apciemojuma Neretins lēnām atģidās, it kā atkusa un pamazām atgriezās dzīvē. Sagribējās uzzināt, kas notiek aiz cietuma sienām. Iespiedis sargam saujā vēl banknoti, palūdza atnest avīzes. Tas sameklēja viņam kancelejā «Journal Olficiel» numurus.

Neretins toS tūlīt izlasīja visus no pirmās lapas līdz sludinājumiem, un viņa galvā palika juceklis. Milzum daudz visādu sīkumu, no kuriem nevar izlobīt galveno: lombards, ieķīlāšanas, ģimenes tiesības, dinamīts fugasiem, dezertieru tvarstīšana, masoņu manifestācija, versalieši nošāvuši ievainotos, vēlreiz ieķīlāšanas un vekseli, pamesto dzīvokļu rekvizīcija, sveiciens angļu strādniekiem …

Viņš atkal apātiski gulēja uz nāras, stingi raudzīdamies tumsā. Bet beidzot taču jāsaprot, kas kūsā visapkārt. Kas, piemēram, spiež tādus kā Fanšeta ar Neretinam pilnīgi neizskaidrojamu kaismi atkārtot: «Vai jūs esat Komūnas ienaidnieks?»

Viņš piecēlās un atkal ķērās pie avīzēm — salika tās pēc numuriem: 1., 2., 3., 4. floreāls … Pēdējais bija 11.

fioreāla, tas ir, 1. maija numurs. Sāka vēlreiz pārlūkot, meklēdams interesantāko.

Atcejot īres maksas un atdodot atpakaļ lombardā ieķīlātās mantas, Komūna mēģināja paaugstināt strādnieku darba algu. Frankels Komūnas sēdē bija teicis: «Mēs nedrīkstam aizmirst, ka 18. marta revolūciju īstenoja proletariāts. Ja mēs neko nedarīsim šīs šķiras interesēs, tad es neredzu nekādu jēgu pašas Komūnas pastāvēšanā.»

Neretinam nāca prātā viss, ko viņi bija lasījuši, par ko sapņojuši divatā ar Guriju… Vai tiešām piepildās gudro pareģojumi par taisnības valsti?

Avīzē bija tieši rakstīts: «Komūna ir augstāka tipa valsts salīdzinājumā ar valsti, pret kuru mēs cīnāmies… un augstāka no visiem viedokļiem…» Sie filozofi un karavīri, šie naivie bārdaiņi lieliski apzinās, cik neparasts ir tas viss, ko viņi dara.

Smieklīgi! Vai gan vajadzēja nokļūt Komūnas cietumā lai sāktu to saprast? …

Tomēr vairums avīžu ziņu nebija iepriecinošas. Frontē komunāri atstāja pozīcijas citu pēc citas. Dombrovskis un Vrubļevskis izcīnīja lieliskas kaujas pēc visiem akadēmiskās skolas likumiem, bet bija spiesti atkāpties. «207. bataljons,» avīze vienaldzīgi ziņo, «kur puse karavīru slimo ar cingu, patvaļīgi atstāja pozīcijas…» Nākamajā numurā: «Nav mitraijēžu, trūkst patronu, federāti ir tā noplīsuši, ka versalieši, rādot tos saviem kareivjiem, apgalvo, it kā Komūnas karaspēks būtu sakomplektēts no klaidoņiem un cietumniekiem …»

Stenogrāfiskos pārskatus par Komūnas sēdēm bija vienkārši sāpīgi lasīt. Ikviens — pat visniecīgākais jautājums daudzkārt apspriests, debatēs apzelēts, uzskati pretrunīgi, lēmumi tiek atlikti. «Lielgabali dārd,» kāds velti aicina, «tauta cieš badu, nevajag ķildu!»

Armijas virspavēlnieks Klizerē, kā varēja spriest pēc daudzaj iem uzbrukumiem avīze, bija galīgi zaudējis autoritāti, braukā droškā, rīko mītiņus, strostē, bet armija solī pa solim atkāpjas. Kāds ierunājas par nodevību, starp citu, Fēlikss Piā apvainojis nodevībā Jaroslavu Dombrovski, bet viņu tūlīt cēlušies aizstāvēt gan Varlēns, gan Rigo.

«Kāpēc gan viņi visu to drukā?» Neretins domāja, iztēlodamies, kā par to līksmo visa Versaļas kliķe.

Pēkšņi Neretina skatiens pārslīdēja pāri rindām, kuras lika viņam nodrebēt. Uzstājās Varlēns:

«Laiks Komūnai zināt, ko tās vārdā arestē un par ko arestē. Vakar es lūdzu prokuratūrai atļaut man apmeklēt Svētās Pelagejas cietumu, kur ieslodzīts pilsonis, ar kura lietu man nepieciešams iepazīties personiski. Tomēr saņēmu atteikumu …»

Neretinam iepukstējās sirds. Viņš drudžaini pāršķīra avīzes lapu. Nu kā tad: nākamās dienas datums pēc Fanšetas apciemojuma!

Rigo atbilde: «Es esmu kategoriski pret to. Jūs traucējat visu izmeklēšanas sistēmu. Jūs gribat, lai Komūnas soda orgāns zaudētu jebkuru jēgu?»

«Vai gan Komūnas locekļus,» skan atbilde, «nav ievēlējusi tauta, kura uzticējusi tierri tiesības kontrolēt visu? Jūs gribat pacelt sevi un savu soda orgānu augstāk par to!»

Stenogrāfists izdarījis piezīmi, kuru avīze atšifrējusi: «Strīds kļūst tik skaļš, ka nav iespējams saprast, ko runā.»

Varlēns: «Man kļuvis zināms, ka minētais pilsonis atrodas vieninieka kamerā.»

Delegātu balsis: «Atcerieties, mēs taču paši vārgām viennīcās, — kāpēc gan tagad ne?…» — «Ieslodzīšana viennīcās ir nemorāla.»

Rigo (Neretins iedomājās, kā viņš stāv — nesatricināms, ar pensneju uz deguna, rokas sakrustojis): «Karš ari ir nemorāls, tomēr mēs karojam!»

Atkal un atkal viņš izvirza jautājumu par Sabiedrības glābšanas komiteju. Lai ir diktatūra, lai notiek tā kā deviņdesmit trešajā gadā — un Komūna būs glābta!

Internacionālisti viņam iebilst: «Nedrīkst likumīgi ievēlēto Komūnu apmainīt pret kaut kādu komiteju! Kas, pēc jūsu domām, šai komitejai būtu jādara?»

Rigo: «Jāorganizē, jāmobilizē, jāsaliedē, pie velna, jāiebiedē un jāapspiež!»

Atkal Varlēns: «Komūnas spēks neizpaužas tādējādi, lai apspiestu un iebaidītu, bet lai mācītu un audzinātu. Ja mēs būtu metāllējējam Divālam nevis uzstīvējuši mugurā ģenerāla mundieri un triekuši viņu kaujā, bet sākumā izaudzinājuši no viņa karavadoni, Divāls nebūtu gājis bojā.»

«Nav vairs laika audzināt!» skan pretī atbilde.

Debates sakarā ar Sabiedrības glābšanas komiteju tiek atliktas. Pa to laiku izmeklēšanā konstatēts: svarīgais Isī forts atdots tikai noziedzīgas vienaldzības un operativitātes trūkuma dēļ. Tiesa, tas atņemts atkal atpakaļ, bet par kādiem upuriem! Klizerē liktenis izlemts — viņš atcelts un arestēts. Tagad Komūnas armijas virspavēlnieks būs Rosels, ari bijušais virsnieks un muižnieks, bet pēc visiem raksturojumiem spējīgs un gatavs uz visu.

11. floreālā pēc lieliem strīdiem un domstarpībām Komūna nolemj: organizēt Sabiedrības glābšanas komiteju, piešķirot tai diktatoriskas pilnvaras, 45 delegāti balsoja «par», 23 — «pret» (Varlēns un visi internacionālisti). Par spīti sakāvei, «mazākumam» izdevās panākt, lai Rigo ne- tiktu ievēlēts komitejas sastāvā, par tās priekšsēdētāju k|uva Fēlikss Piā.

Tā par biedinājumu Komūnas ienaidniekiem bija radīts ārkārtējs orgāns, valdība pār valdību, draudīgs revolūcijas ierocis.

To izlasījis, Neretins nopūtās: «Nu, tagad man nav ko domāt par izķepurošanos!»

7

—    Tu vari būt brīvs, ir jau vēls.

Orass, pasniedzis aktu vākus «Parakstam», stāvēja ar uzpūtīgi aizvainotu seju, gribēdams kaut ko sacīt. Pulkstenis virs jumta skali nosita desmit. «Rit, rit. . .» Rigo teica, nolikdams vākus. Orass aizgāja, joprojām ironiski ņurdēdams.

Rigo apstaigāja tukšās telpas Rātsnama kreisajā spārnā, kurā atradās arī viņa kabinets. Durvis uz troņa zāli, kas savienoja šo spārnu ar citām ēkas dalām, aizslēdza ar savu atslēgu. Personiski pārbaudīja visus sardzes posteņus.

Drīz vien viņa kabinetā sāka klusu pulcēties cilvēki. No Sabiedrības glābšanas komitejas — Zirardēns, nerunīgs, līdzīgs plecīgam malkas cirtējam, no avīzes «Dišēna Tē- tuks» — rosīgais Rišardjē. Ferē risināja ar viņu sarunu, uzzinādams dažādas neiepriecinošas ziņas, bet Rigo, nogrimis savās domās, staigāja pa gleznu galeriju, lūkodamies karaju saplaisājušajās sejās.

Vienpadsmitos no ziemeļu sektora štāba ieradās punktuālais Dombrovskis. Drīz vien atbrauca ari Vrubjevskis no dienvidu sektora. Sarunas pamazām pieklusa, visi skatījās uz durvīm, vēl kaut ko gaidīdami. Beidzot atskanēja strauji, stingri soļi.

—    Tas ir viņš … — Zirardēns nopūtās.

Ienāca vīrietis melnā apmetni ar kapuci un iesvieda apmetni rokās meitenei, kas viņu pavadīja. Tas bija ļoti jauns cilvēks spītīgu muti un nicīgi nolaistiem lūpu kaktiņiem — ģenerālis Rosels, jaunais Komūnas virspavēlnieks. Viņš stādīja priekšā meiteni:

—          Tā mana māsa. Viņa mani atbalsta, iedvesmo. Mana Kordēlija, mana Minerva.

Rigo palūdza visus panākt tuvāk pie kandelabra ar trim svecēm, vēlreiz pārbaudīja posteni aiz durvīm un cieši tās aizvēra.

—    Varam sākt, — Rosels teica.

Rigo īsi ziņoja: Komūnas štābos pilnīgs haoss, priekšnieku daudz, funkcijas norobežotas vāji, pavēles bieži runā cita citai pretī…

Dombrovskis piebilda:

—           Sirds iedegas dusmās, kad redzi šādu nejēdzību… Fēlikss Piā, Sabiedrības glābšanas komitejas priekšsēdētājs, izdod pavēles, apejot virspavēlnieku un komandierus. Pavēles ir muļķīgas, un vispār tā taču nedrīkst!

—          Sabiedrības glābšanas komiteja, uz kuru mēs likām tādas cerības, — Rigo turpināja, — izraudzīta neveiksmīgi. Skaļš nosaukums un tukša skaņa. Vai tā nav, Zirardēn?

Tas piekrītoši pamāja ar galvu.

—           Avīzes, ne tikai naidīgi noskaņotās, — nenoturējās nepiebildis Rišardjē, — bet arī tās, kas atbalsta Komūnu, sapļāpā daudz ko nepieļaujamu . ..

—           Bet mans mīļais! — Rigo pagriezās pret viņu. — Ļoti bieži arī jūsu izslavētais «Dišēna Tētuks» …

—           «Dišēna Tētuks», — Rišardjē patētiski atbildēja, — vienmēr bijis par revolucionāru diktatūru!

Rosels, kurš līdz šim bija sēdējis klusēdams, sagrozījās un uzlika plaukstu uz galda.

—           Tātad skaidrs! Visi pārliecināti, ka nepieciešama stingra roka. — Viņš pārlaida vērīgu skatienu klātesošo sejām. — Šodien no mūsu stāvokļa ir tikai viena izeja — apvērsums.

—           Lai tikai tas nenovestu pie Napoleona laikiem līdzīga režīma, — lēnām, katru vārdu apsvērdams, teica Dombrovskis.

Rosela vienaldzīgajā sejā kādu mirkli uzplaiksnīja smaids.

—           Diktatūra — tas ir revolūcijas likumsakarīgs rezultāts. Demokrātijas radītājiem ceļ tikai pieminekļus, bet valda tie, kas tai uzliek iemauktus. Un vai tas ir tik slikti?

Ja Robespjērs nebūtu gāzts, viņš būtu iznicinājis uz giljo- tīnas visu nācijas ziedu, bet Napoleons, kaut ari despots, aiznesa Francijas karogu līdz Nilas un Dņepras krastiem. .

Viņš palūkojās uz māsu, un tā viņam sajūsmināta māja ar galvu.

—    Man šķiet, — Rosels pameta skatienu uz Rigo pusi, pēc tam uz Dombrovska pusi, — revolucionārās partijas arvien būtībā bijušas tuvas bonapartismam. Sociālisti, piemēram …

—    Tikai ne sociālisti! — Rigo iekliedzās, pensnejs nokrita, un viņš mēģināja to atkal satvert. — Sociālisti — tā ir vienīgā partija, kura cīnās par īstu demokrātiju, par demokrātiju tiem, kas strādā, un ne tiem, kas iedzīvojas no citu darba! Jūsu vārdi, pilsoni, ir apmelojums!

Viņš apsēdās un klusēja, slaucīdams pensneju. Visi sajuta. ka veidojas kaut kāds bezdibenis, kuram vienā pusē atradās satrauktais Rigo, bet otrā apzināti stingais Rosels.

—    Galu galā, — Rosels paraustīja plecus, — ja Komūna ies bojā, mani nošaus tāpat kā jūs . ..

Māsa izbailēs satvēra viņa roku.

—     Tur jau ir ta lieta, — Rigo iesaucās, — ka mums nav citas izejas kā vienas personas diktatūra! Jums, pilsoni, šis jautājums ir slavas vai goda lieta, bet mums tas nozīmē — visas dzīves jēgu. Es sevi visu esmu ziedojis brīvībai. — Viņš atkal piecēlās. — Man, ja tā var teikt, vienalga, kas mani nošauj — Tjērs vai Rosels, lai tikai tā dzīvotu!

Un viņš pastiepa roku it kā zvērestam, bet blakus viņam piecēlās kājās Dombrovskis un Ferē, Rišardjē un Vrubļev- skis. Uz dīvāna palika sēžam Rosels, viņa māsa, cieši piespiedusies pie brāļa, un stūrainais, apjukušais Zirardēns, Sabiedrības glābšanas komitejas loceklis.

Rosels samierinoši pamāja ar roku.

—    Sēdieties taču, kungi… piedodiet, pilsoņi! Ko jūs? Esmu gatavs jums apzvērēt, lai gan Komūna zvērestu atcēlusi, ka savu dzīvību, tāpat kā man piešķirto varu, nesavtīgi ziedošu uz revolūcijas altāra!

Viņa māsa triumfējoši uzlūkoja visus: redzat nu?

—    Labi, ķersimies pie darba, — Rigo teica. — Nolemts: viens diktators — Rosels, viena valdība — Sabiedrības glābšanas komiteja, viena avīze — «Dišēna Tētuks». Komūna nesanāks kopā, kamēr nebūs izcīnīta galīga uzvara. Izraudzīsim jaunās komitejas sastāvu …

Neilgais snaudā pavadītais brītiņš neatsvaidzināja, ķermenis likās salauzts vēl vairāk. Deniņos spieda. Rigo nomazgājās aukstā ūdenī, atrāva vaļā logus, kāri ieelpoja rīta gaisu. Cik brīnišķīga saule! Pie velna, visu mūžu viņš, Rigo, ne reizi nebija atļāvies. patiksmīnāties šajā saulē, pavārtīties za]ā zālītē!

Piegājis pie galda, viņš atvēra vākus «Parakstam». Pašā virsū gulēja papīra lapa ar skaidri salasāmu virsrakstu: «Ziņojums». Rigo pazina Marijas Voiņickas rokrakstu. Izlasījis sarauca pieri. Tad tādēļ Orasam vakar bija tik apvainots izskats!

Viņš parāva zvana auklu. Apzinīgais Orass, lai gan bija vēl ļoti agrs, jau atradās savā vietā.

—    Ko tas nozīmē? — Rigo parādīja Voiņickas ziņojumu.

—    Es viņai nevaru uzticēt aģentūras ziņas.

—    Kāpēc?

—           Es izstudēju viņas biogrāfijas datus, tie nav nevainojami. Ir tādi momenti, kurus grūti izskaidrot… Es to visu izrakstīju šai te lapā.

Rigo paņēma lapu un pārlaida tai skatienu.

—    Kad viņa ierodas darbā?

—    Ap deviņiem, pilsoni prokuror.

—    Paaicini viņu pie manis un paliec arī pats …

Marija ienāca un, cenzdamās neskatīties uz Orasu, apsēdās uz gaišzilā, ovālā dīvāna, gaidīdama Rigo rīkojumu. Rigo pastaigāja brīdi pa kabinetu, bužinādams savu bārdu.

—           Vai jūs atceraties, pilsone Marija, mūsu sarunu hospitālī?

Marija bija pārsteigta: pēkšņi uz «jūs» un tik oficiāli!

Rigo turpināja:

—           Atcerieties, mēs runājām: revolucionāram jābūt tik skaidram kā stiklam, kas domāts, lai caur to plūstu saules un zvaigžņu gaisma, un tāpēc viņam nedrīkst būt ne vismazākā plankumiņa. Tie ir jūsu vārdi?

—    Mani, mani… Bet vai tev tomēr nelabpatiktos …

—           Vienu mirklīti. Bet kā, piemēram, lai izskaidro to apstākli, ka, izšāvusi uz Neretinu, jūs nokļuvāt viņa varā, bet viņš jūs nenodeva policijai?

Marija juta, ka sirds apstājas, rokas un kājas kļūst aukstas.

—    Tas nozīmē, ka jūs turat mani aizdomās?

Viņas pirksti nervozi taustījās pa dīvāna mīksto polste- rējumu.

—     Nu nē, tie ir tie paši mazie plankumiņi, kurus, pēc jūsu izteiciena, jānotīra no nevainojami spodrā stikla. Tātad kāpēc gan viņš jūs nenodeva policijai? Mīlestība? Nu, tas, zināt, ir subjektīvs faktors, bet jūs, mana mīļā, dodiet objektīvu paskaidrojumu …

Šai brīdī Marija zaudēja pašsavaldīšanos.

—    Ja jūs vēlreiz uzdrošināsieties pateikt «mana mīlā», es laidīšu jums ar tintes pudeli! Kā jūs varējāt mani… — viņai no dusmām aizrāvās balss, — turēt mani aizdomās? Kā jūs . .. Visa mana dzīve taču …

—    Bez histērijas," pilsone, — Orass lietišķi ierunājās, bet Rigo ar rokas mājienu pavēlēja viņam klusēt.

—     Tālāk. Kā tas gadījās, — Rigo turpināja, — ka Neretins jūs aizmirsa pēc jūsu neveiksmīgā šāviena? Viņš domāja, ka jūs esat arestēta, nogalināta? Nu jā, protams. Ir jau viegli tam noticēt. Bet ka jūs pratāt iemantot Varlēna, Lavrova, Virubovā uzticību?

—    Jūs esat nelga, ja uzdrošināties man to sacīt! — Marija sažņaudza dūres tā, ka asinis gandrīz tecēja pa pirkstu galiem. — Es kategoriski noraidu … Jūs taču esat necilvēks — izvirzīt tādus jautājumus!

—    Jupiter, tu dusmojies — tātad tev nav taisnība. Tagad atjaujiet vēl vienu jautājumu! Pēc jūsu pašas ziņojuma, kad jūs un Lavrovu Sendenī, nokāpjot.no kuģa, aizturēja žandarmi, Neretins jums palīdzēja. Kā tas jāsaprot? Simpātijas pret jums? Bet pret Lavrovu? Tātad arī Lavrovs? …

Pēkšņi Marija apklusa un pārstāja spuroties kā noķerts putns. Cieši raudzīdamās Komūnas prokurora noslēgtajā sejā, viņa sāka citu pēc citas pogāt vaļā sava mundiera vara pogas.

—    Jūs pati saprotat, pilsone Voiņicka …

—    Grāfiene Voiņicka, — Orass precizēja, lūkodamies mapē ar viņas personisko lietu.

—     … Pilsone Voiņicka. Ar tādām neskaidrībām biogrāfijā mēs jūs nevaram atstāt šeit darbā. Apcietināt mēs jūs, tiesa, neapcietināsim… — Rigo teica, pēkšņi pasmaidīdams, un iebāza roku kabatā, lai izņemtu tabakdozi.

Tad Marija norāva sev federāta mundieri, palikdama baltā batista blūzītē. Nosvieda mundieri uz dīvāna: še, sak, ņemiet, ja jau tā! Bet tūlīt atkal paķēra atpakaļ un piespieda pie krūtīm.

—    Nē, neatdošu! Ne jūs man to iedevāt — bet tauta!

—           Nu, kāpēc gan tā! — Rigo samierinoši sacīja, pavadīdams viņu līdz kāpnēm. — Mēs vēl strādāsim kopā Komūnā, tikai tagad jau dažādos resoros!

Atgriezies viņš kādu brīdi pasēdēja viens, tad izsauca Orasu. Smaidošais Orass bija pārsteigts par priekšnieka pēkšņi sadrūmušo izskatu.

—          Sēdies, Oras, — prokurors pavēlēja. — Saki — vai tu vienmēr esi bijis atklāts pret mani?

Orass bija gatavs cauri sienai izlīst, lai tikai to pierādītu.

—    Tad atzīsties, kā tu pats domā, vai tiešām viņa…

Orass klusēja, viņa acis bija kā spogulis, kas atspoguļo

visu, bet pats neko nepauž.

—           Bet es tev teikšu vaļsirdīgi, — Rigo pieliecās viņam tuvāk. — Kas attiecas uz mani personiski, tad es ticu viņas revolucionārajai skaidrībai. Bet, — viņš uzsita ar dūri uz krēsla atzveltnes, — aizdomas nedrīkst skart Cēzara sievu!

—          Jā, jā .. . — Orass steidzās piebilst. — Es jau arī… Droši vien viņa nav vainīga …

Uz Orasa platās pieres izspiedās sviedru lāses.

—          Bet kāpēc tad tu tik cītīgi savāci visus šos aizdomīgos faktus?…

—           Nu… Tu taču pats sacīji: visu noskaidro, visu potenciāli bīstamo vajag …

Rigo klusēdams raudzījās viņam acīs, pasniedza tabakdozi, bet, līdzko Orass pasniedzās un gribēja ņemt, pēkšņi aizcirta vāciņu.

—    Labi, ej!

Komūnas prokurors iegrima domās. Protams, Marijai tika sagādāta liela trauma. Protams, vajadzēja citādi… Bet viņš neprot citādi — ir diezgan paass, spurains, dzēlīgs. Pats apzinās, ka trūkst iekšēja miera. Saka, tas nākot ar gadiem. Kā reiz teica vecais Deleklīzs: «Pilsonis Rigo ir jauns, tas ir viņa patīkamais trūkums.» Jā, un tomēr trūkums!

Kas attiecas uz pašu Rigo, tad viņš netaupītu miesīgo brāli. Lūk, piemēram, Varlēns, kas mulsina un dezorganizē visu ar savu deklaratīvo humānismu, — vai tas nav ienaidnieks? Pēc asās sadursmes sakarā ar vieninieku kamerām Rigo viņu apturēja Rātsnama vestibilā. «Jaukākā diena manā mūžā, Varlēn, būs tā, kad es tevi arestēšu!» Bet viņš kopā ar Varlēnu nostrādājis astoņus gadus!

Tagad Orass. Tas nu ir nevainojams! Rigo acu priekšā bijis visus pēdējos gadus. Tika rūpīgi pārbaudīts, iekāms kļuva par viņa palīgu. Bet diemžēl kas gan viņš ir? Ciet- pauris? Centīgs muļķis? Var nošaut spiegus, nejēgas, kaitniekus — bet ko darīt ar šādu vientiesību? .. .

Galva no negulētajām naktīm kā svina pielieta. Plaksti neatvairāmi līp ciet. Rigo ar varu tur acis vaļā, bet galva pati slīgst uz krūtīm, cauri skapim un istabas tapetēm rēgojas Rosels ar augstprātīgo zodu.

Tādi kā Orass Roselam būs tīrais atradums. Agri vai vēlu lieliskais Dombrovskis, gudrais Deleklīzs, ļoti humānais Varlēns, pat vecais savādnieks Rišardjē liksies diktatoram pārāk spilgti blakus viņa paša oreolam … Un tad sāksies Orasu kundzība — laiks, kad viduvējība tiks pacelta līdz ideālam …

Juzdams, ka pavisam zaudē domu pavedienu, Rigo, saņēmis spēkus, noskurinājās un pavēlēja padot zirgus.

— Pie Dombrovska! Velns lai parauj šīs pārdomas, šos sapņus, lai dzīvo kauja!

DESMITĀ NODAĻA

«DlSĒNA TĒTUKS»

1

Pirmo reizi viņš parādījās jau 1789. gadā kādas dumpīgas avīzes slejās — jocīgs večuks strādnieka blūzē, ar sarkanu mici galvā.

Starp citu, daži apgalvo, ka viņš esot bijis arī agrāk — uzjautrinājis tautu gada tirgu balagānos, bārstījis visādus izteicienus, zobojies par bagātniekiem. Bija zināms, ka viņš ir mūrnieks un saucas visvienkāršākajos tautas slāņos izplatītajā vārdā — Dišēns.

' Aizstāvēt revolūciju viņu aicināja paši kreisākie, kuri pat Robespjēru apvainoja mērenībā. Pils sturmēšana, karaļa sodīšana, terora ieviešana, balto ģenerāļu atsišana — tas viss tika veikts pēc bargā mūrnieka aicinājuma.

Kad Robespjērs, nemaz nenojauzdams, ka drīz vien noripos viņa paša galva, sankcionēja kreiso apcietināšanu un sodīšanu ar nāvi, gāja bojā arī «Dišēna Tētuks». Tomēr viņš saglabājās tautas atmiņā ar savu slaveno lozungu: «Dzīvot brīvībā vai mirt cīnoties!»

Vēl līdz šai dienai Parīzē Monmartras ielas stūrī.atrodas kafejnīca «Croissant», kas slavena ar to, ka tajā sapulcējas visādi brīvdomīgie un brīvās spalvas bruņinieki.

1871. gada martā tur satikās trīs dedzīgi jaunekļi: Ver- meršs no medicīnas fakultātes, Embērs no juristu skolas un Vijoņis no Sorbonnas. Sūkdami alu, norunāja: ««Dišēna Tētukam» jāatdzimst no jauna! Viņš sāks durt brīvības ienaidniekus uz izsmiekla iesmiem un aplaistīt ar asprātības mērci.»

Viņi aizņēmās naudu un tajā pašā mājā (par laimi, turpat atradās arī tipogrāfija) atvēra redakciju. Mākslinieks Marels uzzīmēja plakātu: Dišēna tētuks ar garu bārdu paņem aiz auss draņķīgo Tjēru un iemet viņu atkritumu bedrē, kur jau mētājas dažādi karaļu kroņi, kvēpināmie trauki, biržas tabulas …

īstenībā tā nemaz nebija avīze, bet spilgta skrejlapa. «Dišēna tētuks ļoti dusmīgs,» virsraksts kliedza, «uz šiem neliešiem īpašniekiem, kuri negrib dzēst parādus patriotiem, kā to prasa Komūnas dekrēti!» Vai arī tā: «Vecais mūrnieks ļoti priecājas, ka mūsu slavenā Komūna beidzot nākusi pie prāta un bāž cietumos smirdošos mācītājus un riebīgos žandarmus!»

Jaunais «Dišēna Tētuks» tūlīt saprata galveno: «Cīņas jēga ir skaidra. Tā ir cīņa starp darbu un kapitālu. Lai dzīvo sociālā revolūcija!»

Priekšpilsētu iedzīvotāji, proletārisko bataljonu federāti redzēja: «Dišēna Tētuks» runā viņu mēlē. No visām trīssimt Parīzes avīzēm šī bija visīstākā viņu avīze.

Tādi panākumi spieda paplašināt redakcijas štatus. Tā kā Vermeršs, Embērs un Vij oms skraidīja no Rātsnama uz sekcijām, no štābiem uz klubiem, no hospitāļiem uz pozīcijām, lietu kārtošanai tika uzaicināts Teofils Rišardjē. Viņš viens rediģēja rakstus, lasīja korektūras, kārtoja grāmatvedību. Viņš nerēķinājās ne ar saviem gadiem, ne> veselību — tāda kūsājoša dzīve bija viņam īsti pa prātam.

Kādā no numuriem varēja izlasīt: «Katru rītu, kad Dišēna tētuks atver savu pastkastīti, viņš atrod tur vēstuļu kaudzi, kas ir krietni lielāka par jebkuru kucēnu metienu.»

Vēstuļu lasīšanai un apmeklētāju pieņemšanai vajadzēja algot vēl pilsoni Gargu, arī entuziastu.

Sā pilsoņa Garga āriene vien atgādināja slaveno mūrnieku. Acis mirdzēja, bārda bija tik kupla, ka nekāda suka nevarētu tikt ar to galā. Bet, ja Teofils Rišardjē tik neatlaidīgi nenoņemtos ar savām slejām, viņš būtu pamanījis, ka lajos retajos brīžos, kad apmeklētāju nebija, viņa kolēģis slepus atlīmē gabaliņu savas varenās bārdas no sasvīdušās un iekaisušās ādas. Ja Rišardjē būtu attapies noraut viņam parūku un bārdu, tad savā acu priekšā ieraudzītu Svētās Ursulas klostera kirē mainīgo seju ar plato pieri.

Jā, tas bija brālis Zaharija, tas pats Zahars Kuzmičs! Aprīlī Rigo bija izvērsis tik vētrainu darbību, tā izvandījis visus Parīzes kaktu kaktus, ka palikt savā izskatā brālim Zaharijam kļuva bīstami. Viņš sadabūja vispinkaināko parūku un visjocīgāko bārdu, kā arī drošu pasi uz kāda Garga — grāmatveikala komija vārda.

Prātodams par Agnesi, par pārmaiņām meitenes liktenī, viņš ģeniāli nāca uz domām par Rišardjē un par «Dišēna Tētuku». Pieredze bija mācījusi — visdrošāk ir pašā briesmu centrā.

—    Rišardjē, draudziņ, — pilsonis Gārgs iesaucās, ieradies redakcijā. — Tas esi tu? Vai tiešām tu mani nepazīsti?

—    Nē … Tā kā ne … — Rišardjē ielūkojās apmeklētāja bārdainajā sejā.

—     Nu jā, protams! — Pilsonis Gārgs nopūtās. — Tik daudz ūdeņu aiztecējis, visi mēs esam pārvērtušies… Es atļaušos atgādināt: piecdesmit pirmais gads, barikādes pie Marmona veikala, sadursme Sentonorē.

Brālis Zaharija bija pareizi trāpījis. Rišardjē iesita sev pa pieri, nobēra lēveni atmiņu un tūlīt iepazīstināja pilsoni Gargu ar trim jaunajiem žurnālistiem. Godbijīgi paspieduši viņam roku, žurnālisti lūdza parādīt godu — kļūt par redakcijas līdzstrādnieku. Tālāk viss gāja kā pa taukiem. Bez kādām briesmām viņš apmetās vecenes istabā, kur kādreiz bija derējis, vai zēns saķers balodi vai nesaķers.

Redakcija bija ļoti parocīga vieta viņa mērķiem. Te nāca un gāja milzum daudz cilvēku. Pilsonis Gārgs bija informēts par visiem notikumiem, uzzināja, kas noris Komūnā, pat ātrāk nekā daži tās locekļi.

Vārgā gaitā ieradās Fidiss, viņa seja no pārmērīgas ab- sinta lietošanas atgādināja pārgatavojušos gurķi. Viņš nevērīgi pacēla katliņu un jau uz sliekšņa jautāja:

—    Nu, kā veicas, konkurentu kungi?

Un apsēdās pie brāļa Zaharijas. Rišardjē dedzīgi ieteica pilsonim Gargam neielaisties darīšanās ar šo blēdi un bulvāra lapeļu skribentu, bet Gārgs prātīgi iebilda: viņam esot uzdots pieņemt apmeklētājus, neievērojot viņu politiskos uzskatus. ..

Kādreiz, kad «Dišēna Tētuka» radītāji, iedvesmas pārņemti, aizgāja uz kafejnīcu «Croissant» rakstīt tur savas «Dusmas» un «Priekus», bet Rišardjē, paķēris korektūras, aizdrāzās uz tipogrāfiju, pilsoņa Garga priekšā nostājās melnmataina, ļoti jauna persona.

—    Vai tu esi Dišēna tētuks? — viņa neuzticīgi jautāja.

—   Nu, pieņemsim, — pilsonis Gārgs pasmaidīja. — Bet kas tev vajadzīgs?

Rišardjē, atgriezies redakcijā, redzēja, ka apmeklētāja, kas sarunājas ar pilsoni Gargu, ir Fanšeta.

Viņa izstāstīja notikumu ar Neretinu un viņa arestēšanu, atmaskoja Rigo un jo sevišķi viņa palīga Orasa ne- revolucionāro izturēšanos, prasīja taisnību. Pilsonis Gārgs kļuva pati uzmanība un izjautāja visus sīkumus.

—   Rigo nenopel, — Rišardjē neapmierināts iebilda. — Ko tu, skuķi, vari saprast politikā?

Fanšetai sažņaudzās dūres, kad viņa atcerējās, kā Orass bija pret viņu izturējies. Pietrūkusies kājās, viņa ņēmās gleznaini aprakstīt Neretina varoņdarbus Versaļā.

Tieši šai brīdī redakcijā atgriezās Vermeršs un Vijoms. Arī viņi sāka klausīties Fanšetas stāstā.

—    Palūk, cik interesanti! — Vermeršs saskatījās ar Vi- jomu. — Ieslodzītie Satorī, karaspēks, bēgļi, atrakcija ar trāpīšanu mērķī, velns parāvis! Parīziešiem tas jāzina. Pamēģini, mīļā pilsone, uzraksti to visu uz papīra! Bet mēs apsolām: «Dišēna Tētuks» noskaidros šā Neretina lietu! Varbūt aiziesim tieši uz cietumu. Man diemžēl nav laika, man jābūt Rātsnamā uz sēdi… Bet tu, Vijom? Arī esi aizņemts? Embērs aizbrauca uz fronti pie Dombrovska … Varbūt tu, Rišardjē?

—    Man ir slejas, korektūras … — Rišardjē norādīja ar roku uz savu piekrauto saimniecību. — Bet gan jau, gan jau kaut kā . . .

Fanšetai iedeva papīra lapu un zīmuli, viņa izbrīnījusies grozīja tos, līdz pilsonis Gārgs pasniedza krēslu.

—    Ko tu kautrējies? Raksti!

—    Uzrakstīšu ari! — Steigdamās viņa pārplēsa ar zīmuli papīru un šļūkāja zem galda kājas.

—    Vai kaut kas iznāca? — Vermeršs paņēma no viņas lapu.

Vermeršs sāka lasīt, un viņa sejā izzuda parastā rūpju pilnā izteiksme, lūpas sāka raustīties smaidā. Beidzot viņā neizturēja un ska]i iesmējās.

—    Vai, kāda meistariene, vai, es pārsmiešos! Jūs paskatieties, biedri, kā viņa raksta: «Kad mes gajam uz Virsalu saule bij tikai ciknecik pakāpuse.» Tikai vienā pašā teikumā astoņas kļūdas! Meitēn, cik tev gadu? Ciknecik!

Rišardjē ņēmās aizstāvēt satriekto Fanšetu:

—    Jums viegli smieties, jūs pa visādām fakultātēm esat biksēm dibenus trinuši. Bet viņa taču ir proletārieša meita, tagad, kad Komūna, arī mācīsies. Dod šurp manuskriptu, es izlabošu!

Rišardjē skaļi nolasīja izlaboto rakstu, un tas visiem patika. Pilsonis Gārgs to tūlīt aiznesa salikšanai un drīz vien atgriezās ar slejām. Ieraudzījusi brīnumu — vārdus, kurus viņa tikko bija izdomājusi, iespiestus, Fanšeta apklusa pavisam.

Rišardjē, paklakšķinājis skaitīkļus, atslēdza kasi un izmaksāja Fanšetai honorāru — simt frankus. Ak dievs, no kurienes tas viss pēkšņi radās?

Bet, acīm redzot, bija gadījusies tāda diena, kas nesa Fanšetai milzum daudz iespaidu. Vermeršs paskatījās pa logu un iesaucās:

—    Ģenerālis Rosels! Draugi, pie mums atbraucis pats karaspēka delegāts!

Durvis strauji atvērās, pie tām nostājās stalts adjutants ar mirdzošām ākselbantēm. Ienāca neliela auguma cilvēks vaļējā privātā mētelī. Nesniegdams nevienam roku, neapsēzdamies viņš sāka apspriest ar redakcijas locekļiem jautājumus par kaut kādām pavēlēm, kuras Nacionālā gvarde diemžēl negrib izpildīt.

Fanšeta nenovērsa no viņa ne acu: tas bija vēl viens varonis no viņas epināles! Pat ūsiņas tādas pašas šauras, vīrišķīga seja … Un tomēr viņš itin nemaz nebija līdzīgs Neretinam — ļoti disciplinēts, ass, pat mazliet parupjš.

—    Atcerieties mūsu norunu! — viņš atkārtoja.

Vermeršs uzsāka sarunu par speciālā bataljona — «Dišēna tētuka bērni» organizēšanu. Jau izraudzīts komandie ris — drosminieks kapteinis Samsons. Tiek darināta forma bikses ar gaišzilu uzšuvi, pelēki mundieri, koši sarka nas cepures ar šķērsām uzšūtu tresi. «Dišēna tētuka bēr niem» būs sava loma izšķirošajā brīdī.

—    Pretoriānieši! — Rosels teica, un viņa plānās lūpas savilkās smīnā.

No pilsoņa Garga izpūrušo, kuplo matu apakšas palūkojās vērīgas acis.

Kad Rosels bija pagriezies uz aiziešanu, viņa uzmanību piesaistīja Fanšeta. Vermeršs parādīja ģenerālim viņas rakstu, tas pārlaida skatienu nelasīdams.

—     Braša meitene! — Ģenerālis uzlika Fanšetai roku uz pleca. — Tu iestāsies mūsu bataljonā. Komunā'res ir pierādījušas, ka viņas var būt drosmīgākas par daudziem vīriešiem. Pelēki svārki un koši sarkana cepure tev piestāvēs. Un vai gan sieviete nevar kļūt par ģenerāli? Komūnai valdot, viss iespējams.

Redakcijas locekļi aplaudēja. Fanšeta lūkojās Roselā kā dievā, kas nokāpis no debesīm, un viņai galvā viss griezās: iespiestie burti, koši sarkanās cepures, Orass, epināle..

2

«Dišēna Tētuks» saņēma ielūgumu piedalīties bērnu svētkos, kas tika rīkoti patronu rūpnīcas klubā. Redakcijā, kā jau parasts, nevienam nebija laika, un uz klosteri aizgāja pilsonis Gārgs.

Kamēr notika gatavošanās, viņš staigāja starp viduslaiku celtnes varenajiem kontrforsiem. Kādas rūpīgas rokas noslaucījušas celiņus, sastādījušas lefkojas un puķu tabaku. Kas tas varēja būt? Mūķenes izklīdušas, un viņas jau arī agrāk bija slinkas …

Baznīcā dūc pūlis, altārs pārvērsts par estrādi, aizvilkts priekšā aizkars, kas šūts no baznīcas pārklājiem. Kāds spēlē ar vienu pirkstu, un ērģeles auro kā muļķa prātā zilonis.

Parādījās Varlēns, par veselu galvas tiesu garāks nekā citi, viņu ieraudzīja jau pie pašām durvīm, māja ar rokām, viņš gurdi smaidīja. «Seja nomelnējusi,» brālis Zaharija konstatēja. «Tātad iet uz slikto pusi,..»

Beidzot atskrēja kaut kādi rīkotāji, atskanēja klavieru akords, iepīkstējās bērni un apklusa. Estrādē uznāca Varlēns.

—    Mani kā Komūnas locekli lūdza, lai es sakot runu. Bet jau tā mūsu mīļais «Dišēna Tētuks» raksta, ka Varlē- nam cita darba neesot kā teikt runas. Taču mūsu vidū atrodas Ežēns Potjē. Viņš arī ir Komūnas loceklis, turklāt dzejnieks, dziesminieks. Kas gan vēl labāk varētu atklāt klubu strādnieku bērniem?

Potjē iznāca priekšā, mulsi berzēdams rokas.

—    Po-Po! — publika kliedza. — Lai dzīvo Po-Po!

—    Daudzi brīnās, — Potjē sacīja, — ka es mīlu šo jocīgo iesauku Po-Po. Viņa augstība Parīzes proletariāts man to piešķīris kā goda titulu. Tad lai tas zina: savā garajā mūžā dzejnieks nav šo godu aptraipījis. Kopā ar proletariātu viņš devies streikos un uz barikādēm, bieži sēdējis cietumos. Gadi nav viņu padarījuši rāmu, un viņš vēl arvien ir tas pats jūsu Po-Po!

Tam ceļu rāda mēness balts, , Un svētnīca tam — debess zilā, Un viņa mūžs ar dziesmām šalc, Tās viņa sirdi vienmēr cilā. Viņš dzejā radis domas paust Un ticibu, un dzīvesprieku!… Un par Po-Po to visi sauc — So tautas dziesminieku!

.Ļaudis smējās: «Kas tie tagad par valdniekiem? Agrākie ar mums sarunājās caur policiju, bet šitie sūta dzejniekus!»

Brālis Zaharija visu laiku vēroja Varlēnu. Tas bija manāmi satraukts, tikko spēja saglabāt savu arvien parasto pašsavaldīšanos. Ieraudzījis kādu, viņš klusi nokāpa no estrādes un aizspraucās cauri pūlim. Divi federāti kopā ar visiem smējās par Potjē vārdiem, atbalstījušies uz savu šauteņu stobriem.

—     Kāpēc jūs esat šeit? — Varlēns stingri noprasīja. — Jūsu bataljons atrodas pozīcijās. Vai jums ir atvaļinājuma zīme? Uzrādiet!

Federāti, acīm redzot, atbildēja kaut ko rupju, jo Varlēns uzbruka viņiem:

- — Kā jūs uzdrošināties! Es esmu ne tikai Komūnas delegāts, es esmu arī Nacionālās gvardes CK loceklis, tātad jūsu tiešais priekšnieks. Tūlīt atpakaj uz ierindu, citādi pavēlēšu jūs ielikt cietumā!

Federāti nobijušies sāka steigšus virzīties uz durvju pusi un iedami taisnojās:

—    Tur daudzi atstāj fronti. .. Un kāda gan jēga? Ver- salieši tik un tā mūs uzveiks, tad jau pirms nāves kaut palīksmot. . .

Bet viņu balsis apslāpa jaunu aplausu brāzmā. Potjē atkal bija pateicis kaut ko interesantu. Dzejnieka acīs staroja smiekli.

—     Mēs tomēr aizrunājāmies un pavisam aizmirsām, ka esam sapulcējušies, lai atklātu bērnu klubu. Komūna patlaban daudz domā par to, kā radīt jaunu skolu, tādu, par kuru sapņojuši labākie cilvēki jau agrākajos laikos. Tā nepavisam nebūs līdzīga buržuāzijas laika drūmajām mā-. čību iestādēm — kapenēm. Jaunajā skolā mācības būs saistītas ar jautru dziesmu, ar aizraujošu darbu, ar patīkamu atpūtu. Tā būs skola, kurā mācīsies gan mazi bērni, gan arī jau pusaudži, zēni un meitenes, skola, par kuru rūpēsies ikviens pilsonis.

Ne darbnīca, ko redzēt nācies, Nedz ari fabrika būs tā, Bet liela ģimene, kas mācīs Ikvienu savā amatā. Ka bites strādīgās — tik knaši Pie mācībām tur visi trauks. Uz mūsu skolu nāciet aši Jūs, tie, ko gaida darba lauksl

' Uz skatuves uznāca zēnu koris, pie klavierēm piesēdās Agnese Rišardjē. Agnese, uzsitusi pa klavieru vāku takti, paņēma akordu. Puišelis ar rudiem matiem un brillēm uz acīm drošā balsī uzsāka:

Kas izveda no alām mūs, Kur darbaļaudīm dzīve rūs, Kur acis jūga sviedros tumst, — Kas parādīja sauli mums?

Bērni saskanīgi un priecīgi noskandēja: «Ko-mū-na, urā!» — un šis piedziedājums aizrāva visu pārpildīto zāli.

Brālis Zaharija nenovērsa acu no Agneses, kura bija koncentrējusies spēlei. Smalkie pirksti, tikko pieskarda- mies, lidoja pa klaviatūru. Bet seju it kā būtu veidojis vislietpratīgākais meistars un ietvēris zeltītu matu vainagā. Reizē ar aizkustinājumu brāļa Zaharijas sirdī iezagās arī neatvairāmas skumjas.

Un tas laikam viņas Antuāns — paprāvu degunu, plecīgs, neatkarīgs. Tik .tiešām direktors! Lops, lops, lops! .., Nu nē, ko tu, brāli Zaharija, attopies, tu taču vienmēr esi izcēlies ar skaidru loģiku! Kāpēc gan lops? Skaists, ievērības cienīgs, seja gudra, patīkama. Kāpēc lai viņi nesaderētu kopā?

Sai mirklī brālis Zaharija sajuta sev uz pleca smagu roku.

—    Jūs no avīzes «Dišēna Tētuks»?

Tas bija Varlēns. Tikai uz mirkli brālis Zaharija bija novērsis no viņa uzmanību, bet viņš jau šeit! Aplūkoja pilsoņa Garga matus un bārdu tik uzmanīgi, ka brālis Zaharija sāka svīst aukstus sviedrus.

—    Redziet, pilsoni, — Varlēns teica, — te ir rezultāts, ko devuši jūsu diendienā ievietotie raksti par varas sabrukumu un nespēju. Karotāji atstāj fronti. Zēl, ka jūs neesat ne Vermeršs, ne Vij oms, ne Embērs. Es zinu, tieši viņi visu to sacer. Bet jūs pasakiet, lai izbeidz ļaunprātīgo kritiku!

Varlēns aizgāja, bet brālim Zaharijam vēl drebēja kājas, viņš dusmojās uz sevi: «Kas ar mani notiek? Vecs kļūstu, vai?»

Pa to laiku uz skatuves bija uznākuši pavisam mazi ķipari ar izbrīnā pavērtām mutītēm. Agnese bija tos sapulcinājusi lokā, bērni čāpoja viņai nopakaļus kā cālēni perētājai vistai, bet viņa paziņoja:

—    Tagad stādīsim kāpostus!

Un mazie nesaskanīgi, bet no visas sirds sāka dziedāt:

Vai jūs gribat, lai jums rāda, Lai jums rāda to, kā stāda, To, kā stāda, to, kā stāda, To, kā stāda kāpostus? …

Pēc tam viena kora daļa, dziedot: «Mēs ar roku stādām!» — parādīja, kā pie viņiem tas tiek darīts, bet otra atkārtoja: «Kā stāda, kā stāda . ..» Pēc tam lomas mainījās. Kora otra daļa tagad apgalvoja, ka viņi stāda tikai ar celīti. Kad nonāca līdz tam, ka stāda ar degunu, rotaļnieku loks izira, nebēdņi aizskrēja prom.

Un pēkšņi brālis Zaharija pilnīgi skaidri atcerējās sevi trīs vai četru gadu vecumā. Viņš pie patēva spodrina vara kastroli. Viņam ir auksti, nāk miegs, mazie pirkstiņi pilnīgi sastinguši. Bet patēvs tik sit un sit viņu, bar un bar… Un vēl viena aina. Viņš jau ir pusaudzis, gluži liels, pazemodamies diedelē — ko? Ak kungs, šķidru kliju putru!

Brālis Zaharija attapās no līdzjūtīgas balss blakus:

— Raudiet, pilsoni, raudiet! Tās ir svētas asaras, no šīm asarām nav ko kaunēties …

Tas bija Potjē, nokāpis lejā no estrādes. Viņš izņēma kabatlakatiņu un sākumā noslaucīja ar to ģitāru, pēc tam stūrītī savu nosvīdušo pieri. Bet brālis Zaharija patiešām sajuta, ka pa vaigu neviļus rit asara.

Ak dievs, cik muļķīgi! Iespiests starp krāvējiem un me- tālkalējiem, brālis Zaharija pakratīja pinkaino galvu. Vainīgs, protams, bēdīgi slavenais pilsonis Gārgs. Brālis Zaharija tīšām devis šim pilsonim vaļu, viņa ādā ir drošāk. Bet pilsonis Gārgs, grozīdamies sociālistu vidū, pats piesūcies ar viņu filantropiju, kļuvis tikpat labiņš kā viņi…

Tā domāja brālis Zaharija, bet fantāzija viņam uzbūra pilnīgi muļķīgas ainas. It kā viņš sēž istabiņā, kur tikšķ sienas pulkstenis un zied fuksijas, bet blakus viņam zelt- matainā Agnese. Mazie rotaļājas, un it kā tie pat būtu viņa — brāļa Zaharijas bērni…

Šai brīdī viņš sadusmojās ne pa jokam. Kas tad tas galu galā ir, kur gan palikusi viņa izslavētā pašdisciplīna?

Viņš izgāja no bijušā klostera un devās uz savu mitekli Monmartrā. Iedams tā plosīja, apspieda, nomāca savu pilsoni Gargu bez žēlastības, ka, ieraudzījis sev priekšā kafejnīcas «Croissant» pazīstamās vitrīnas, bija kā arvien sparīgs un gatavs tālākajai cīņai.

3

Floreāls — ziedu mēnesis — bija pašā plaukumā. Varenie kastaņkoki stiepa debesīs savas baltsārtās ziedu sveces. Māju fasādes slēpās kuplajās koku lapotnēs. Zālē saplauka puķes, peļķes kļuva dzidras un raudzījās debesīs ar tūkstošiem gaišzilu acu. Parīzieši sastādīja pu&es arī starp barikādēm — zem draudīgajiem eskarpiem bariņos savus kausiņus šūpoja tulpes, ziedēja kautrīgās magones.

Komūna nolēma: «Bijušajā Svētās Ursulas abatijas dižciltīgo meiteņu pansionātā organizēt bērnudārzu …»

Mišo māmuļa sākumā šo paziņojumu uzņēma ar smaidu: kas tad tas par dārzu? Un kāpēc ne parks vai zālājs?

Tomēr otrā rītā delverīgo Denī un rudmati Zako ar rūpīgi nomazgātiem deguniem pati aizveda uz klosteri.

Pārnācis vakarā mājās, Denī pagalmā visiem dižojās:

—    Bet mums deva cukuru, katram divus graudus!

Šķībacainais Zako vienu graudiņu bija apēdis, bet otru

sasvīdušajā saujiņā atnesis Agnesei.

Mišo māmuļa visus šos jaunievedumus tagad uzņēma kā dabisku parādību. Teica: «Ja jau mūsu Komūna tā nolēmusi .. .» Viens dekrēts tomēr lika viņai padomāt. Apgabala mērijā viņai paziņoja: tā kā īpašnieks Evrāra kungs aizbēdzis uz Versaļu un no turienes ļaunprātīgi apmelo Komūnu, Mišo ģimenei kā pašai trūcīgākajai ir tiesības ieņemt viņa pamesto dzīvokli. Šādā sakarībā vecais Mišo pat dabūja no frontes atvaļinājumu.

Nolikuši bērnus gulēt, Mišo pāris līdz vēlai naktij nosēdēja pie galda. Nenozīmīgās frāzes, ar kurām viņi apmainījās, kaut kādas atmiņu drumslas svešam pienācējam neko nebūtu stāstījušas. Bet viņi tā sēdēja, galvas kopā sabāzuši, pirmo reizi pēc daudziem gadiem. Pirmo reizi ne bads, ne trūkums vai izmisums nestāvēja starp viņiem, radīdams savstarpējas ķildas un bāršanos.

—           Tev grūti pozīcijās? — Mišo māmuļa vaicāja, glāstīdama vīra grumbaino, pulvera dūmos nomelnējušo roku.

—    Lai tik jums būtu labi, gan jau mēs kaut kā …

—    Man tomēr bail, nudien …

Mišo tēvs aizlika sievas mutei roku priekšā. Nevajag! Varbūt šis ir vienīgais mierīgais vakars . ..

Paņēmuši Evrāra kunga dzīvokļa atslēgas, viņi uzkāpa augšā. Uz pirkstgaliem, it kā bīdamies iztraucēt neredzamas ēnas, ar sveci rokā apstaigāja istabas. Viņiem bija nācies šai dzīvoklī būt arī agrāk, bet tālāk par priekšnamu viņi netika laisti.

—           Es saprotu, tas ir kunga kabinets, šeit kundzes guļamistaba, tā — apaļā — viesistaba, aiz tās četrstūrainā … Bet kam domāta šī istaba?

Bija speciālas istabas sunīšiem, petrolejas lampu sakārtošanai, medību piederumiem, gaidāmajiem viesiem.

—          Visas viņu mēbeles vajadzēs kaut kur aizvest, — Mišo māmuļa čukstēja.

—    Aizvedīsim, protams, vai ari sakrausim vienā istabā. Kad atgriezīsies, palīdzēsim aizgādāt tur, kur būs noīrējuši jauno dzīvokli. Lai dzīvo …

Sāka apspriest, kur izvietot savu iedzīvi. Lielajā viesistabā noliks «plostu», apaļā būtu parocīga «ūdenslietu- vei», kabinetā stāvēs viņu lielais galds. Buduārā dzīvos bērni, bet atpūtas istabā — Fanšeta. Tas arī viss. Kam viņiem vajadzīgas pārējās?

Un viņi vēl ilgi stāvēja, lielā klusuma un nekam nevajadzīgo tukšo istabu nospiesti. Kad nokāpa lejā un apgūlās savā cietajā guļvietā, Mišo māmuļa pēkšņi pieskārās vīra plecam.

—    Bet varbūt dievs ar viņu — ar šo dzīvokli? …

Svētbildes lampiņa pustumsā tikko blāvoja. Mišo māmuļas naktsmices lentes drebēja.

—     Ko tu runā! — Mišo tēvs sašuta. — Tie skorpioni sūkuši asinis veselām trim mūsējo paaudzēm! Kāpēc tad mēs esam tik vāji, tik noguruši un viegli sakaitināmi? Tā ir mūsu veselība, tā ir mūsu dzīvības sula, kas aizgājusi par viņu zeltītajām mēbelēm, par plašajiem apartamentiem! Bet tu …

Tomēr nolēma tā: Evrāru dzīvokli neņems. Kad uzvarēs Komūna, viņi uzcels jauku mājiņu pēc savas gaumes.

No rīta atnāca Agnese, viegla, gaiša. Viņa staigāja pa ķieģeļu grīdu, dziedāja, bija atnesusi liliju pušķi, ielika tās krūzē. Tūlīt kļuva it kā gaišāks, gaiss sāka skanēt, kad uz baltajām ziedlapām krita saules stari.

—    Iesim uz Luvru! — Agnese ierosināja.

—    Un ko mēs tur darīsim? — Mišo māmuļa saspringa, jo bija pieradusi pie tā, ka Luvrā dzīvo imperators vai karalis.

—     Ē, māt! — viņai atbildēja vīrs, paņemdams avīzi. — Tu, es redzu, esi pavisam atpalicis elements. Luvra tagad ir visas tautas muzejs. Paklausies: «Dišēna tētuks ļoti priecājas par Komūnas lēmumu: nekavējoties atvērt visus muzejus ieejai bez maksas …» Tev arī jānāk mums līdzi, pietiek ņemties tikai gar kastroļiem un pannām!

Visi sāka skaļi posties. Antuāns paziņoja, ka viņš arī varot uz brītiņu piebiedroties. Bet Rišardjē? Atnākšot tieši uz muzeju.

Uzkāpuši pa galvenajām trepēm augšā, viņi apklusa. Zeltījumi, sienu gleznojumi, svētdienīgi ģērbušies cilvēki — tas viss radīja lielu pacilātību. Saule, atstarodamās neskaitāmajās marmora šķautnēs, žilbināja acis. Mišo māmuļa, pacēlusi galvu un ieskatījusies augšā lidojam Sa- motrākes Nīki, jautāja:

—    Kāpēc viņa tā — bez rokām, bez galvas?

Agnese sāka stāstīt par antīko skulptūru, bet Mišo māmuļa, ieraudzījusi lieliskās zāles, ko greznoja sienu gleznojumi, traucās tur.

—    Bet šeit ir tā saucamie «mazie holandieši», — Agnese iesāka. — Mazajām Holandes mājiņām bija vajadzīgas nelielas gleznas, kur attēloti augļi, medījumi. ..

—    Kādi nejauki delveri! — Mišo māmuļa pēkšņi sašutusi iesaucās, raustīdama aiz piedurknēm Denī un Zako. — Kurpes dubļainas, nevīžo noslaucīt! Paraug, kādi te parketa dēlīši: tur roze, bet šeit tāda kā eglīte. Mudīgi, resgaļi, auniet kājas nost, ņemiet kurpes rokā!

Mišo māmuļa, rādīdama gleznas, nosauca bērniem augļus, kādus viņi nebija ēduši: arbūzi, melones, apelsīni.

Cilvēku pūlis klusi virzījās uz priekšu, pārsteigts par krāšņajām zālēm un gleznu krāsu bagātību.

—    Bet trepes! — Mišo māmuļa nebeidza jūsmot. — Trepes! Skaistākas par visu!

Agnesei ienāca prātā Šardo de la Tūrs, kas bija filozofējis savā mansardā.

—     To es saprotu! — Mišo māmuļa teica, apstādamās pie lielas gleznas, kurā bija attēlots kaujas skats. — Vī, kas par kautiņu! Mišo, vai jums frohtē arī tā ir? … Bet kas tur lidinās pa gaisu? Dievi un dievietes? Ko tad šie, ari kaujas? Nu, tēv, jūs tur frontē negaidiet, ka dievi cīnīsies jūsu vietā!

Bija redzams, ka Antuāns jūtas neērti par mātes skaļo runāšanu. Viņš aizvilka Agnesi aiz kādas šķērssienas, kur nebija nevienas dzīvas dvēseles, un sastinga: viņu priekšā pavērās glezna, kur bija attēloti jauneklis un meitene — abi kaili. Viņu brīnišķīgie ķermeņi it kā izstaroja iekšēju gaismu. Viņi apkampa viens otru, bet pie pleciem viņiem trīcēja eņģeļu spārni.

—    Amors un Psihe… — Agnese teica. Un abi apklusa, atrazdamies skaistuma varā, kas pavērās viņu priekšā.

Aiz muguras atskanēja Mišo tēva balss:

Es visu laiku acis metu Uz Kolēnu un uz Koletu. To redzu es, to redzat jūs — Šis pāris tiešām laimīgs būs!

Agnese novērsās, it kā būtu pieķerta nozieguma vietā. «Pāris!»

Bet vecais skaļā balsī stāstīja:

—           Tur mūsu māte sapulcinājusi veselu mītiņu pie gleznas, kur Marianna sarkanā micē ved tautu uz barikādēm. Ar kaut ko strīdas, ka mākslinieks kļūdījies — Mariannai jānes nevis trīskrāsainais, bet sarkanais karogs!

Viņš atskatījās un ieraudzīja Rišardjē, kurš priecīgs spraucās cauri pūlim pie viņiem.

—          Bet es tev roku nedošu, — Mišo tēvs paziņoja, demonstratīvi aizgriezdamies prom.

—    Kāpēc tā?

—           Tavs «Dišēna Tētuks» ir tīrais juku cēlājs. Tu domā, ka frontē nezina par jūsu lakstošanos ar Roselu? Sen visiem zināms, ka Rosels drīz izsludinās bataljonu sapulcēšanos, lai gāztu Komūnu, bet «Dišēns» lej ūdeni uz viņa dzirnavām. Tā tas ir! Neviens neieradīsies uz tava Rosela sapulcēšanos!

Rišardjē sāka draugu dedzīgi pārliecināt:

—           Galvenais ir nevis patvaldība, bet tas, ka nepieciešama stingra roka.

—           Ja jau nepieciešama stingra roka, tad vajadzēja Dombrovski. Tam tauta var uzticēties. Bet tavs Rosels ir muižnieks, kas tīko pēc troņa.

—           Dombrovski nekādi nevar, viņš ir polis vai — kā tur — krievs.

—           Ka tevi jupis! Bet vai tik sen tavs «Dišēns» vēl nerakstīja — «Godīgs krievs man mīļāks nekā dīkdienis francūzis»?

Vecie vīri strīdējās, bakstīdami, viens otram krūtīs -ar pirkstu. Salasījās ziņkārīgie, smējās. Agnesei šķita, ka viņai baksta ar pirkstiem, ka viņai ausīs skan šie ņirdzīgie smiekli. Turklāt vēl briesmīgi sāka sāpēt galva.

—    Nu, kur mēs iesim tālāk? — Antuāns jautāja.

Viņa klusēja, sakodusi zobus.

4

Lazārs de Merifits, baņķieris un pāvesta krēsla barons, juta, ka no viņa rokām izslīd dzīves pavediens. Vēl nesen neviens pasākums Parīzes lielajā dzīvē nevarēja notikt bez viņa: vai tā būtu oficiāla ceremonija, labdarības balle vai

Izstādes atklāšana … Tagad Parīze aizmirsusi viņa eksistenci.

Pat kalpotāji aizskrējuši no mājas uz Monso parku. Divatā ar sievu viņi klīst pa savrupmājas anfilādēm. Baronese vēl rūpējas par savu izskatu, frizē matus, manikirē nagus, bet viņš nenovelk rīta svārkus, bārdas rugāji saauguši …

Pa noputējušajiem logiem bail pat ārā paskatīties, bet istabās ir drēgni un nemīlīgi. Kambarsulainis Zeroms pierakstījies Nacionālajā gvardē, tagad, livreju noniecinādams, dižojas lederāta formā. Mājās pārnāk vēlu, kaut ko sajūsmināts stāsta istabenei Bernadetai. Pat nedomā viņiem tagad ko pateikt.

Kādu dienu Bernadeta paziņoja:

—    Zeroms bijis Luvrā, redzējis Agnesi, tik skaista izskatījusies, pilnīgi baltā tērpā .. . Kopā ar viņu bijis līgavainis, viņš pie Komūnas valdīšanas esot rūpnīcas direktors. Ievērojama persona, kā stāsta.

Lazārs atdzīvojās — pats aizgāja uz virtuvi un iztaujāja Zeromu.

Un pēkšņi viņš pieņēma lēmumu. Viņam tieši bija trūcis kaut kādas nodarbošanās, lai piespiestu griezties savu dvēseles aritmometru.

—    Kā jūs uz to skatāties, ja eSļ uzlūgšu pie mums ciemos Agnesi un viņas līgavaini? — Lazārs jautāja sievai.

Leontīne palūkojās uz sava laulātā drauga atļukušajām ausīm.

—    Kā vēlaties.

Viņš pats aizskrēja uz tirgu, izvēlējās svaigākos sparģeļus, stingrākos redisus, brīnījās, ka nevar dabūt tomātus un puravus. Leontīne aprunājās ar Bernadetu, kādu tērpu vajadzētu vilkt. Laikam šo gaišpelēko, vienkāršo. Nekādus briljantus, varbūt vienīgi pērles. Viņš tomēr ir plebejs…

Zeroms aiznesa barona vizītkarti. Atgriezies ziņoja:

—    Apsolījās būt ir viņš, ir viņa ..

Kad Agnese pārkāpa pār Merifitu nama slieksni, viņai bija tieši tāda sajūta, it kā beidzot atgrieztos mājās no kaut kāda dīvaina, gara un nekam nevajadzīga ceļojuma. Šeit kādreiz stāvēja vikonts, viņai vaicādams: «Bet vai jūs saprotat, ko runā ziedi?» Tagad tirkīzzilās viesistabas vidū 110 smalkas vāzes raudzījās vientuļš orhidejās zieds, arī kaut kā dīvaini atgādinādams viņai Šardo de la Tūru.

Barons de Merifits lieliski piegulošos olivkrāsas svārkos pie galda laiku pa laikam skali iesmējās, žestikulēja, uzlika ēdienus, pats ari tos uzlielīja. Viņa laulātā draudzene bija iegrimusi domās, vērodama Antuānu. Kā viņa tagad dzīvos, ja viņas ģimenē būs cilvēks, kurš zivi griež ar nazi un pateicas sulainim par pasniegto ēdienu.

Un pēkšņi viņu pārņēma mokoša skaudība — tāds svaigums plūda no šā pāra, viņu acis mirdz, viņu balsis dzidri skan.

—    Kā, msjē Mišo, jūs nedzerat vīnu? — barons de Merifits bija izbrīnījies. — Cits sacītu: teicami, mīļais draugs, teicami. Bet es — nel Diemžēl ne!

Viņš paņēma no 2eroma rokām pēc paša receptes pagatavoto plūmju pudiņu un sagrieza to gabaliņos.

—    Atļaujiet, jaunais cilvēk, es jums pastāstīšu pamācošu dzīves stāstu. Es taču arī biju atturībnieks, arī biju sociālists. Grūti tam ticēt, bet… jā, jā! Biju! Atnācu uz Parīzi ne tikai kā bez smalkām biksēm, bet vispār bez biksēm. Menilmontānā Anfantēna tēvs, Sensimona skolnieks, bija noorganizējis strādnieku kopienu — kopā dzīvojām, kopā strādājām, kopā dziedājām psalmus. Arī es dziedāju, arī es strādāju, arī es ticēju, ka radīsies labi cilvēki, kuri sadalīs visus labumus taisnīgi. Paklausieties, mans draugs, kas notika tālāk. Kopienas tēvi, iedzīvojušies no mūsu darba bagātībā, atdalījās, viens ierīkoja veikaliņu, cits darbnīcu, bet mēs strādājām tāpat kā iepriekš, vilkām dzīvību, dziedājām psalmus. Tad mani sagrāba liela nenovīdība. Es palienēju no kāda labdara pāris simtu, atvēru bodīti, maizes kumosu sev atrāvu — un lieta gāja!

Agnese neklausījās viņa runā, lūkojās krustmātē, uztraucās par viņas bālumu. Un pēkšņi viņa pamanīja, ka krustmāte nevis vienaldzīgi, bet kaut kā ar interesi raugās Antuānā. Jā, jā, nebija šaubu, raugās ar tādām pašām labvēlīgām simpātijām kā kādreiz uz vikontu. Viņa tos abus mērī ar vienu mēru.

—     Jūs kļūdāties, ja domājat, ka baņķieris, bagātnieks — tas ir liekēdis, — barons nerimās. — Pieļauju, ir arī tādi mūsu vidū. Bet es, piemēram … Lai iedzīvotos bagātībā, es taču strādāju četrpadsmit stundas dienā, Vai tiešām man to atņems?

—    Atņems, — Antuāns mierīgi atbildēja.

—    Bet tās jau ir kaut kādas jaunas idejas. Sensimonam tādu nebija … Kāpēc gan jāatņem? Varbūt man iedot Ko

mūnai miljonu vai divus? Vai Komūna pieņems, kā jūs e^omājat?

—    Nepieņems.

—      Esmu dzirdējis, ka jūs esot ļoti spējīgs cilvēks Komūnas dienestā. Atklāti sakot, es lasu avīzes. Komūnā ir talantīgi cilvēki, neatlaidīgi, nemiera pilni… Vai ticat man? Es pats tāds biju!

Agnese vēroja, kā Leontīne piedāvā Antuānam ēdienus, pat apvelta viņu ar jaukāko no saviem smaidiem.

—      Ēdiet taču, msjē, citādi barons jums pierunās gluži pilnu galvu .. .

Agnesi arvien vairāk pārņēma sapīkums.

—      Jums, jaunam darbiniekam, kas pašlaik tikai izvirzās, — barons centās pārliecināt Antuānu, — nepieciešams atbalsts… Ja savienotu manu kapitālu, manu pieredzi un jūsu spējas, ietekmi…

—    Ko jūs, gribat mani uzpirkt?

—      Pasarg dievs! Bet jūs taču esat mūsu, es pat varu teikt — manas Agneses nākamais vīrs. Agnese ir visa īpašuma mantiniece…

—    Es pie viņa neiešu, — Agnese teica.

Iestājās klusums. Visi skatījās uz Agnesi. Barons ar izbrīnu, Leontīne — ar vāji slēptu ļaunu prieku, Antuāns — kā uz bērnu, kurš pārāk palaidņojas.

—      Jā, es neiešu, — Agnesei apstiprināja, burzīdama salveti.

Tad barons izplūda dusmās.

—       Kas tās par muļķīgām kaprīzēm! Tas viss, piedodiet, nāk no de Noailu aristokrātiskās aušības. Tikai mēs, kas esam cēlušies no tautas, varam saprast nopietnas darīšanas .., Tev taču nākotnē piederēs miljoni! Mil-jo-ni! Tu nevari rīkoties patvarīgi, tu atdosi tos kopā ar savu roku tam, kas būs to cienīgs! Bet, ja ne, — aiztriekšu ratā!

Leontīne uzlika roku uz vīra elkoņa, kas drebēja no dusmām. Agnese, pastiepusi lūpiņas, atbildēja:

—    Es jau tagad dzīvoju bez jums, pati.

—       Pati? — barons iekliedzās, pietrūlcdamies kājās. Antuāns skatījās gan uz viņu, gan Agnesi. — Es atļaušos pajautāt, kur tas viss tev radies. Blūzīte, mantija, kurpītes uz itāliešu pajļēdīša? Tas viss no Merifita! Ja tev pateiktu — met visu, kas pieder baņķierim, nost, tu aizietu plika, kā no mātes miesām nākusi. Nu, ko tu tur pati esi ieguvusi?

—           Viņa ir ieguvusi kaut ko augstāku, — Antuāns atbildēja Agneses vietā. — Godu būt strādnieku — jaunās dzīves cīnītāju rindās . ..

Un pēkšņi ieraudzīja, ka Agnese viņu apveltī ar saltu, naida pilnu skatienu. Antuānam asinis iesitās deniņos. «Kaut nu nesarunātu muļķības, tāpat kā šis barons,» viņš nodomāja, piecēlās un sāka atvadīties.

—           Ir gan tev krusttētiņš! — Antuāns teica, kad viņi bija iegājuši Monso parkā. — Vai tiešām tāds zostēviņš noteica Francijas likteņus? Es biju iedomājies, ka baņķieris ir pats gudrības iemiesojums …

Agnese klusēja. Pa saplosīto mākoņu spraugu bija redzams zilas debess gabaliņš.

—    Ko tu tur murmini? — Antuāns jautāja.

—    Dzejoli.

—    Kādu?

—    Nu, tādu:

Svešumā, ak, bruņniek cēlais, Kaujā neaizmirstiet to, — Torni slēgta, asrām žēlām Princese sauc mījoto ,.,

— Kaut kādas blēņas! — Antuāns īsi secināja.

Atkal abi klusēja. Atkal Antuāns iesāka, lai pārtrauktu neveiklo klusēšanu:

—          Bet tā tava krustmāte gan apkrāvusies ar spīguļiem gluži kā Jaungada eglīte.

Tad Agnese aizsvilās:

—          Jūs nedrīkstat tā par viņu runāt! Nedrīkstat! Nedrīkstat! …

5

Par Svētās Pelagejas cietuma komandantu Komūna iecēla pulkvedi Fransuā. Jaunais priekšnieks jau kopš pirmās dienas paziņoja, ka no brokastīm līdz vakara pārbaudei kameru durvis būs atvērtas un ieslodzītie varēs pastaigāties pa iekšējo pagalmu.

Tur, pagalmā, sapulcējās izmeklēta sabiedrība. Ievērojamākais bija arhibīskaps monsenjors Darbuā. Nervoziem soļiem, nepievērsdams nevienam uzmanību, šis reprezentablais vecis staigāja no atkritumu kaudzes līdz katlu telpai un atpakaļ. Ar tiem, kas vēlējās ar viņu pamējot, Dar- buā runāja tikai par vienu: cik daiļrunīgas vēstules viņš raksta uz Versaļu, un kā Tjērs nepieļaujami vilcinās apmainīt viņu, slimu, vientuļu cilvēku, pret kaut kādu tur Blankī vai duci sagūstītu federātu …

Šodē, līdzīgs Zilbārdim Dorē ilustrācijās, bolīja savas izvelbtās acis, sunīdams visus pēc kārtas: Luiju Napoleonu, Tjēru, Bismarku, Komūnu. Kad viņam kāds aiz neuzmanības atgādināja, ka viņš taču arī pats ir bijušais sociālists, Šodē bija gatavs ķerties runātājam bārdā. Rigo viņu bija iesēdinājis par tautas apšaušanu 22. janvāri pie Rātsnama.

Bija daudz spekulantu, starp kuriem pirmo vijoli spēlēja brālis Filidors, ļumīgs mūks ar brangiem vaigiem un biezām lūpām. Viņš visiem uzmācās ar savu draudzību un visiem bija nepatīkams, pat arhibīskaps visai atturīgi sniedza viņam ikrīta svētību. Filidoram visu laiku bija sakari ar ārpasauli, viņš saņēma vīnu, produktus, kurus turpat, neatstājot Pelageju, mainīja vai pat pārdeva tālāk ar pelņu. _

Vispār nebija grūti uzturēt sakarus ar ārpasauli. Skaļais Šodē pat plātījās ar to, ka viņš saņēmis vēstules no Versa- ļas, no renegāta Tolēna.

Visa šī «sabiedrība» cerēja, ka drīz sāksies Termidora uzbrukums, gaidīja versaliešus ļun gvelza visvisādas nekrietnības par Komūnas vadoņiem. Neretins nebiedrojās ne ar vienu. Sēdēja viens pats pagalma stūri. Nekur viņu neizsauca, neviens par viņu neinteresējās. Fanšeta vienu reizi iesūtīja viņam simt franku un pēc tam iekrita kā ūdenī: laikam bija aizrāvusies ar kaut ko citu.

Neretins bieži domāja par meitenīti, kura aug tālajā Mcenskā. Kāda viņa izskatās? Cik labi, ja viņu būtu nosaukuši par Mariju, Maša, Mašeņka.. . Ļoti iespējams, ka tā arī sauc: tur, Bolhovas sādžā, visas sievas kā viens sauc par Marijām — tāds jau bija krievu sādžās paradums…

«Neļauj Mašai pie upītes nākt. . .» Ir tāda sirdi skumdinoša dziesma. Neretins atceras: kādreiz viņš devās medībās, meitas pie ciema žoga ilgi dziedāja, kamēr izdzisa vakara blāzma un uzlēca bāla zvaigzne.

Ievērojis, ka Neretins staigā vientuļš, laipnais komandants Fransuā uzaicināja viņu iepazīties ar cietuma bibliotēku. Tās. visas bija grāmatas par sociālām tēmām, piederējušas dažādām apcietināto paaudzēm.

Neretins tūlīt atrada Lavrova sējumiņu. Tur bija ari Prudons un Blankī. Interesanti būtu izlasīt! Ar šo grāmatu ideju attīstību viņš bija sastapies dzīvē, būtībā nezinādams, kas īsti slēpjas pašās idejās.

Neretins baidījās no solīdajiem foliantiem. Tāpēc vispirms ķērās pie plānas grāmatiņas — «Komunistiskās partijas Manifests». Pašā nosaukumā viņu saistīja kaut kas no vārda «Komūna». Pirmo reizi par šo grāmatiņu Neretins bija dzirdējis jau Pēterburgā, tēvocis senators, to pieminot, nikni spļaudījās. Pēc tam Neretina klātbūtnē par to daudz strīdējās federāti. Autora vārds uz vāka nebija atzīmēts, bet, šķiet, to uzrakstījis Markss.

Neretins izlasīja grāmatiņu vienā rāvienā, bet kaut ko īsti nesaprata. Taču ar to, ko izdevās saprast, viņš bija vienis prātis līdz pēdējai zilbei. Lūk, piemēram: buržuāzija cilvēka personisko cieņu padarījusi par maiņas vērtību. Patiešām — vai gan lielkņazēm, senatoram, kungam ar vaigu bārdu, Zaharam Kuzmičam viņš, Neretins, ar dzīvu cilvēka sirdi nebija tikai sīknauda? Vai gan viņa dvēseli nemīdīja kā iestaigātu taku savtīgiem mērķiem?

Bet «Manifestā» teikts, ka «cilvēki beidzot ir spiesti skaidrām acīm aplūkot savu dzīves stāvokli, savas savstarpējās attiecības». Jā, arī viņš pie tā nonācis.

Tālāk: «Daļa valdošās šķiras atsakās no tās un pievienojas revolucionārajai šķirai, tai šķirai, kam pieder nākotne.» Tādi ir Hercens, Bakuņins, Lavrovs, tāda ir Marija, un tāds bija viņa senais draugs Gurijs.

Tātad: «Lai dreb valdošās šķiras Komunistiskās Revolūcijas priekšā!» Arī viņš, Neretins, varētu būt to skaitā, kuri kā pravietojumu atkārto šos vārdus.

Viņš pasmējās par savām domām. Ko tad jūs, Neretina kungs, arī ticat komunismam?

Kādreiz pēc pusdienām, kad sātīgi paēdušie un krietni iemetušie Komūnas noziedznieki atvēsinājās zem nojumes, ieradās pilsonis Orass ar kādu patriotu, kas bija stipri noaudzis ar bārdu. «Re, kur vēl viens Markss atradies,» brālis Filidors ļauni noburkšķēja. Visi pietrūkās kājās, jo zināja — Orasam patīk goda parādīšana.

Orass pamāja ar roku, atļaudams visiem apsēsties, bet bārdainajam teica:

— Nu redzat, pilsoni «Dišēna Tētuka» līdzstrādniek, visi šie tarl arī ir tautas ienaidnieki. Mēs ar Rigo būtu viņus turējuši pie ūdens un maizes, bet, kā jums zināms, iejaucās Komūna…

Pēc tam Orass sāka sarunāties ar arhibīskapu, bet savā ziņā atstātais «Dišēna Tētuka» līdzstrādnieks piegāja pie vairākiem ieslodzītajiem un pēc tam tuvojās Neretinam.

Viņš apvaicājās Neretinam par šo un par to un tad pēkšņi, pieliecies tuvāk, krievu valodā teica:

—    Klusu! Nekustieties! Es esmu Zahars Kuzmičs. Laiks ir dārgs, esmu atnācis, lai jūs aizvestu no šejienes …

Tā kā Neretins atvirzījās tālāk, pienācējs pavēloši uzlika viņam roku uz pleca.

—    Man zināms viss, ari jūsu gājiens, lai atbrīvotu Blankī, un Davosa nāve. Bet tas nav svarīgi, es tik un tā esmu atnācis pēc jums.

No izbrīnās Neretins tikai pašūpoja galvu.

—     Ko, vai tad jūs netīkojat pēc brīvības? — Zahars Kuzmičs jau mierīgāk turpināja, vērodams, ka Orass aiziet aplūkot kameras. — Runāsim godīgi: par divkosību jūs varētu pielikt pie sienas gan mēs, gan viņi. Bet es personiski jums simpatizēju, manās acīs jūs esat godprātīgāks nekā visi šie vikonti un Fidisi. Tātad norunāsim par bēgšanu un strādāsim kā iepriekš!

Pārvarējis satraukumu, Neretins norija kaklā aizspiedušos kamolu. Sirds dauzījās kā tvaika mašīnas vārstulis.

—    Nē, — viņš teica aizsmakušā, svešā balsī. — Ejiet prom, citādi es pasaukšu sardzi… Ejiet prom! — viņš gandrīz iekliedzās.

Zahars Kuzmičs, izbužinājis savu sankilota bārdu, vēl brīdi vilcinājās, tad aizgāja.

Pēc tam viņš vēlreiz pienāca Neretinam klāt, lai gan neteica ne vārda. Bet Neretins pat nepaskatījās uz viņu, sēdēja saguris.

«Ko darīt, kliegt, saukt sardzi? Bet pie Fransuā un Orasa kārtības šis viltīgais vilks tik un tā izlocīsies…»

6

Izrādījās, ka Roselam taisnība: Fanšetai piestāvēja gan pelēkie svārki ar uzšuvēm, gan sarkanā cepure. Pie tam viņai vienkārši vairs nebija nekā, ko vilkt mugurā, — kleitiņa bija galīgi noplīsusi.

Kad pirmajā pārbaudē kapteinis Samsons izsauca: «Fransuāza Mišo!» — viņa tik strauji paspēra soli uz priekšu, ka paklupa uz savas šautenes laides.

Ierindā noskanēja smiekli. Taču kapteinis nepasmaidīja, tikai pavirpināja ūsas un uzmeta tik negantu skatienu, ka bataljons apklusa.

Viņš bija visu mīlulis, šis kapteinis Samsons, par viņa sarkano kreklu stāstīja leģendas. Luvras arsenālā, kur «Dišēna tētuka bērni» saņēma bruņojumu, viņš sameklēja lielisku zobenu, uz kura veclaicīgiem burtiem bija iegravēts: «Par karali!» Samsons apgalvoja, ka šis zobens piederējis pašam d'Artanjanam.

Pēc komandas «brīvi» ierinda pajuka. Tūlīt Fanšetas ierindas biedrs Burošs viņai uzsauca:

—           Ierindā brunčus nevalkā! Vai gribi, es tev palienēšu bikses!

—          Lai nu paliek vien pašam, — Fanšeta atcirta. — Lieti noderēs, kad, mūkot no versaliešiem, būs no kā izlekt.

Visi sāka skaļi smieties. Pamēģināja vēl Fanšetu uzvilkt uz zoba, bet viņa tik dzēlīgi deva pretī, ka smējēji atstājās.

—    Nu, pietiek zirgoties! Miers! — Burošs ierosināja.

—    Labi, miers! Bet kur tu strādā?

—    Es esmu licejists.

— Ko tas nozīmē, telegrāfā, vai?

—            Ak kungs, tu taču esi tikpat naiva kā tā vista, kas iedomājas, ka zupa ir ārstnieciskā vanna. Es esmu Svētā Benedikta liceja audzēknis.

—           O, msjē gailēn, būtu labāk cilvēciski paskaidrojis, nevis dziedājis savu! Man jūsu licejā ir pat viens paziņa. Un es, piemēram, zinu, ka jums ir skolotājs… kā viņu sauc… cisternietis jeb, vienkāršāk runājot, melnsvārcis.

—           Mēs viņu ciest nevaram, — Burošs teica. — Viņš ir ļauns, briesmīgi kaujas.

—    Nu, mēs viņu drīz piežmiegsim! — Fanšeta apsolīja.

Otrā rītā viņa pilnā formas tērpā iegāja klostera priekšnieka kabinetā un paziņoja, ka saskaņā ar Komūnas dekrētu par vispārējo izglītību grib šai licejā mācīties.

—           Bet pie mums taču ir tikai zēni… — Iesirmais baznīcas tēvs bailīgi pašķielēja uz zobenu, kas karājās jaunajai pilsonei pie jostas.

Fanšeta pat acis nepamirkšķināja.

—    Tagad mācīsies arī meitenes.

Klostera priekšnieks vēl gribēja viņu izvaicāt par vecākiem, iestāstīt, ka sākumā vajadzētu pamācīties pamatskolā, bet pēkšņi viņam iešāvās galvā tāda ideja, ka viņš nevarēja apvaldīt viltīgu smaidu. Atvēris Fanšetai plaši durvis, viņš lūdza klasē. Bet ieroci vajadzēšot atstāt garderobē, un turpmāk to vispār labāk lai neņemot līdzi…

—    Puiši, klasē skuķis! — ziņa čukstus izplatījās no sola uz solu, un visi pagrieza galvas uz durvju pusi, kur kautrīgi apsēdās Fanšeta.

Troksnis nerimās, līdz skolotājs, vājš novārguša izskata mūks, izsauca pašus nemierīgākos priekšā un uzšāva ar lineālu pa pirkstiem.

Starpbrīdī puiši apstāja Fanšetu. Šeit bija arī Viktors Ogists Napoleons Nurisjē, šausmīgi šokēts par to, ka viņam blakus, privileģēto kārtu licejā, sēž meitene no pagraba. Viņš visu laiku staigāja viņai aiz muguras un noskaņoja te vienu, te otru.

Priekšā iznāca kāds nekauņa ar apaļu seju, nevērīgi aizpogātā pusfrakā — tas bija Vinuā. Viņš plātījās ar to, ka viņa tēvocis ir ģenerālis, kurš drīz sados dumpīgajiem parīziešiem kārtīgus piparus.

—    Tu, skuķi, labāk vācies prom uz savu Rātsnamu vai citu kādu tur netiklības komiteju . ..

—    Klusē, nelieti! — Burošs viņam uzkliedza, aizstādamies Fanšetai priekšā.

Ziņkārīgo loks kļuva blīvāks.

—     Pagaidi, es pati! — Fanšeta pastūma Burošu nostāk. — Ak tev, cūkas purns, riebīgais cisternieti, Komūna nepatīk, jā?

Vinuā piepūtās kā tītars un devās viņai virsū. Tad Fanšeta bez jebkāda brīdinājuma sagrāba Vinuā aiz matiem, novēlās pati līdzi zemē un sāka dauzīt viņa pakausi pret grīdu. Spēcīgais, labi barotais puisis nekādi nevarēja tikt vajā no sparīgās meitenes.

Zvans pārsteidza Fanšetu sēžam jāšus uz ģenerāja brāļadēla un pieteicam ultimātu: atzīt Komūnu!

Vinuā glābt piesteidzās klostera priekšnieks. Viņš jau bez smaida bažīgi paskatījās uz Fanšetu.

—    Labi! — viņa teica pieceldamās. — Šodien brāļadēlam pietiks. Drīz dabūs savu kārtu arī tēvocis!

Nevar teikt, ka Fanšeta būtu bez vārda runas atzīta. Bet no viņas baidījās. Nodibinājās, tā sakot, bruņots miers. Burošs af viņu sadraudzējās un sēdēja kopā vienā solā.

—    Laikam jau Rosels būs pareizi paredzējis, ka tu kādreiz kļūsi ģenerālis, — viņš sacīja.

—    Kas tur liels! — Fanšeta atbildēja.

Drīz vien liceja sienas satricināja jauns incidents. Pie klostera priekšnieka ieradās delegāte no Tautas izglītības komisijas — Natālija Lemele. «Šī jau ar šauteni staigā,» nosprieda sašļukušais klostera priekšnieks. «Visas viņas ir bandītes!»

Pilsone Lemele paziņoja: lai gan Svētā Benedikta licejs pēc Komūnas dekrēta savu darbu atjaunojis, tomēr nav izpildījis citu dekrētu — nav aizraidījis prom mācītājus un mūkus, nav izvācis no klasēm kulta priekšmetus …

Klostera priekšnieks uzveda delegāti augšā. Viņi nokļuva tieši tajā klasē, kur sēdēja Fanšeta un Burošs.

—     Pilsoni mācītāj, — Natālija Lemele uzrunāja izkāmējušos pedagogu, — noņemiet no sienām šos krucifiksus un svēto rakstu citātiņus un lasieties ar visiem no šejienes prom!

Atskanēja audzēkņu sašutuma pilni saucieni, visi pietrūkās kājās.

—_ Klusāk, klusāk! — Natālija Lemele apsauca. Viņa stāvēja, atspiedusies uz šautenes, bet viņai aiz muguras savas acis slēpa vienaldzīgais klostera priekšnieks. — Tagad iūsu licejs, — Natālija paziņoja, — sauksies tautas drauga 2ana Pola Marata vārdā. Visādas tur lūgšanas tiek atceltas, to vietā jūs nodarbosieties ar kaut ko derīgāku, mācīsieties, piemēram, atslēdznieka vai galdnieka darbu.

Dauzišana pa soliem un kliegšana pastiprinājās. Nemiera cēlāji juta klostera priekšnieka klusu atbalstu. Burošs uzsauca delegātei:

—    Kāpēc jūs esat pret viņiem tik saudzīga? Tie taču visi ir buržuju bērni!

—    Komūnas priekšā visi vienlīdzīgi, — Natālija atbildēja.

Palaidnieki tomēr nerimās. Natālija, zaudēdama pacietību, uzblieza ar plaukstu pa galdu, tas vēl ielēja eļļu ugunī, klase sāka vārīties kā putras katls.

Tad pilsone Lemele vairs neizturēja. Pacēlusi šauteni, viņa izšāva griestos. Nobira apmetums, krustus mezdams, atkrita krēslā klostera priekšnieks, bet troksnis vienā mirklī apklusa. Saniknotā Natālija pateica licejistiem, lai labi pārdomā savu uzvešanos, un aizgāja.

—           Mums jāsameklē šī pilsone Lemele, — Fanšeta teica pēc stundām. — Lai viņa zina, ka licejā visi nav tādi…

Bet Burošs parādīja pavēsti — viņus abus steidzīgi izsauca uz bataljonu.

Paņēmuši šautenes, «Dišēna tētuka bērni» devās uz Rātsnamu. Tur viņus apsēdināja Svētā Jāņa zālē uz parketa. Visu nakti viņi nosēdēja, neizlaizdami no rokām ieroci. Visu nakti kapteinis Samsons, uzlicis roku uz slavenā zobena roktura, staigāja turpat pa koridoriem.

Uz rīta pusi kļuva vēss. Fanšeta sacīja:

—           Tu, Buroš, paturi manu šauteni, bet es aiziešu pameklēt, vai nevar dabūt karstu tēju.

Nokāpusi lejā blāvi apgaismotajā vestibilā, viņa ieraudzīja grupu virsnieku, kas bija apstājuši Roselu. Viņš tos uzklausīja, aizbāzis roku aiz svārku atloka.

—           Pilsoni ģenerāli, Isī forts, kuru mēs ar tādām pūlēm atkarojām, tik tikko turas. Trūkst lielgabalu, trūkst patronu. Cilvēki pārguruši, aizmieg pie ambrazūrām, ievainotos nespējam aizgādāt uz aizmuguri. Bet jums tikai viena atbilde: ja nav patronu, tad ir durkļi.

Sevišķi satraukti runāja Lasesīlia, korsikānietis:

—           Ko dod jūsu sarakstīšanā^ ar ģenerāli Galifē? Sis asinssuns bendē nost mūsu gustekņus, bet jūs viņam: «Mans dārgais biedri .. .»

Rosels izņēma aiz svārkiem aizbāzto roku, izslējās. Viņa balss skanēja asi:

—           Es neesmu jūs aicinājis šurp, lai klausītos apvainojumus. Jūs esat padotie, jūsu pienākums — izpildīt manas pavēles. Jums bija pateikts sapulcināt rītausmā pie Rātsnama divdesmit tūkstošus karavīru. Kur tie ir?

—    Pulcējas . . . Tūlīt būs …

—           Tad klausieties! Jūs redzējāt Svētā Jāņa zālē «Dišēna tētuka bērnu» bataljonu? Tas ir izsaukts šeit, lai arestētu disciplīnas pārkāpējus. Ejiet izpildīt pavēli!

Sadrūmušie virsnieki izklīda. Fanšeta noskrēja pagrabā, kur bija ūdens vārāmais trauks. Tas tomēr nedarbojās, nācās ieliet aukstu. Te viņai kāds uzsauca:

—    Ei, Dišēna tētuka meita, iedod padzerties!

Tas bija Lasesīlia ar kumpo degunu un kuplām, kopā saaugušām uzacīm. Viņš satraukts stāstīja biedram:

—    Rosels nonācis tādā stāvoklī kā zīlīte, kas bija apsolījusi aizdedzināt jūru. Viņam vajadzīga kaut vai kāda uzvara . ..

—    Mujķības, — sarunu biedrs atbildēja, sniegdams kor- sikānietim katliņu. — Divdesmit tūkstoši nesanāks. Priekšpilsētas netic Roselam. Vēl ļaunāk — tās vairs netic arī Komūnas militārajai varenībai…

—    Tu dzirdēji, ko Rigo teica Roselam? Nevajadzēja draudēt ar arestu, bet tūlīt ņemt ciet un likt pie sienas!

—    Tss! Te ir Dišēna tētuka meita!

—    Lai zina, kadas tumšas lietas slēpjas aiz viņas mūrnieka vārda.

Viņi aizgāja, atdevuši katliņu. Fanšeta bija galīgi izsista no sliedēm. Kas gan īsti ir Rosels, uz kuru viņa bija raudzījušies ar sajūsmu kā uz Komūnas glābēju, kas sūtīts no augšienes? . ..

Visu rītu viņi vēroja pa zāles gotiskajiem logiem trokšņaino nometni, ugunskurus un vezumus uz ielas bruģa. Federātu sievas un bērni staigāja gar šauteņu piramīdām. Ietves bija pilnas dīkdieņu.

Kapteinis Samsons piegāja pie viena, pie otra federāta, bet tie novērsās no sava frontes biedra. Samsons atgriezās pie bataljona, apsēdās karavīru vidū un skaļi, it kā taisnodamies rūca:

—    Viņi domā, .ka es esmu kaut kāds žandarms … Bet tā tas nav! Un tauta jau neļaus arestēt nevienu no komandieriem, gabalos saplosīs …

Parādījās Rosels svītas pavadībā. Ilgi vēroja pa logu pagalmu, tad izsauca Lasesīliu.

—    Vai tur, pēc jūsu domām, ir divdesmit tūkstoši? Tur ar lielām mokām varēs saskaitīt septiņus …

Ieradās Vrubļevska ziņnesis. Rosels atvēra paketi, un uzacis augstu saraucās viņa saspringtajā sejā.

—    Adjutanti — viņš pasauca. — Stenografējiet: «Trīskrāsainais versaliešu karogs atkal plīvo Isī fortā, ko patvaļīgi pametis mūsu garnizons.» Pavairojiet desmit — nē, divdesmittūkstoš eksemplāros un izlīmējiet uz visiem stūriem. Lai zina, ka Rosels ir darījis visu, bet komandieru zināšanu trūkums un izlaidība …

Zālē esošie virsnieki un pat adjutanti sašutuši protestēja, Rosels pacēla roku.

—    Klusu! Pagaidām es esmu jūsu priekšnieks. Sapulcētie bataljoni var izklīst pa mājām. Es iesniedzu atlūgumu. Lai Komūna pati izstrebj savu putru!

Un viņš ar teatrālu žestu lēni atdeva adjutantam savu ieroci, lai visi apzinātos viņa pieņemtā lēmuma nozīmīgumu.

Bataljoni izklīda, laukums kļuva tukšs, tikai ugunskuru vietās palika kūpam pelni, un vēja dzenātās avīžu lapas traucās pa bruģi kā psihiski slimie trako kreklos. Aizmirstie «Dišēna tētuka bērni» neēduši nīka visu dienu Svētā Jāņa zālē.

Pēcpusdienā sanāca Komūnas sēde. Debates sakarā ar Roselu un Sabiedrības glābšanas komiteju noritēja vētraini.

—    Redziet nu! — triumfēja «mazākuma» piekritēji. — Visa šī spriedelēšana par diktatūru — tas viss ir tīrais ziepju burbulis!

Uzstājās Deleklīzs, kurš savām acīm bija pieredzējis visas šā gadsimta revolūcijas. Viņu mocīja astma, viņam trūka elpas, rokas no vecuma drebēja.

—    Cik daudz ļaunuma mums nesušas šīs nolādētās debates! Nost ar runām par to, ko arestēt un kura prestižu uzturēt! Parunāsim par neatliekamiem pasākumiem! Protams, par uzbrukumu vairs nevar būt runa, bet vēl ir revolucionārā gara spēks, kas var glābt visu.

Vienbalsīgi viņš tika ievēlēts par civilo pārstāvi pie kara resora. Armijas virspavēlnieka posteni vispār likvidēja. Deleklīzs saņēma visplašākās pilnvaras. Viņš laikam bija vienīgais, kuram ticēja gan «vairākums», gan «mazākums».

Fanšeta vilkās pa krastmalu, stiepdama līdzi smago šauteni, Saule kā nespodra naudas ripa mirdzēja caur blāvajiem mākoņiem. Jo vairāk Fanšeta domāja par aizritējušajiem notikumiem, jo mazāk spēja kaut ko apjēgt…

8

Atgriezusies Virubova hospitāli, Marija ķērās atkal pie vecā darba: vārīja instrumentus, rakstīja slimības vēstures. Virubovs pārmetoši runāja: «Un jūs arī maisāties tajā politikā? Bet apdedzinājāt gan pirkstus pie sava Rigo?» Marija neko neatbildēja. Viņa jutās nelāgi, negribējās neko darīt.

Kā gan tā varēja gadīties? Kā varēja šādā veidā ar viņu apieties, kad viņai nebija citas dzīves kā vien revolūcija?

Strādādama Virubovā kabinetā, Marija pameta acis uz dīvānu, kur kādreiz bija gulējis ievainotais Neretins. Kā viņš toreiz teica: «Brauksim uz Zenēvu, uz Mcensku, kaut vai uz Havaju salām …»

Kādreiz Ņečajevs viņiem lasīja Bakuņina ticības apliecinājumu: «Revolucionāram morāls ir viss, kas veicina revolūcijas uzvaru. Amorāls un noziedzīgs — viss, kas to traucē.» Amorāla bija viņas iecietīgā attieksme pret Neretinu. Morāli tas, ka Rigo un Orass cenšas iztīrīt revolūcijas soda orgānu no neuzticamām personām.

Bet, to apzinoties, viņai nemaz nekļuva vieglāk.

Kadu reizi, ieiedama Virubovā kabinetā, Marija ieraudzīja tur vientuļi sēžam Varlēnu. Viņa seja atplauka, labsirdīgs smaids iegula lūpās, ap kurām vijās kuplā bārda ar dažiem sirmiem pavedieniem. Viņš piecēlās, saņēma Marijas roku plaukstā, it kā gribēdams to sasildīt.

Ienāca Virubovs.

—     Atvainojiet, msjē Varlēn, mūs pārtrauca. Nu tad tā, es jums kategoriski paziņoju, ka nevienu pie sevis neslēpšu. Padomājiet, — viņš uzrunāja Mariju, — šie darbinieki ievārījuši putru un tagad gatavo slēptuvi. Versalieši ielauzīsies, bet viņi paliks dzīvi un veseli. Nē, mans mīļais, katram par savu muļķību jāsamaksā!

—     Atļaujiet… — Marija viņu pārtrauca, noprazdama, par ko ir runa. — Kā gan var neglābt cilvēkus, kuriem draud nāves sods vai spīdzināšana? Ja vēl būtu runa par zagļiem vai naudas viltotājiem, bet viņi taču ir tie, kas gribēja tautai labu …

—     Ak, beidziet! — Virubovs saviebās. — Šie franči ir vienkārši cilvēces izlutuši bērni. Mūžīgi viņi karo cits pret citu it kā humānisma, it kā civilizācijas vārdā un tā tālāk, bet patiesībā tas notiek savu savtīgu kaislībiņu labad. Un vēl visi par viņiem sajūsminās!

—     Dakter, — Marija stingri sacīja, — jūs esat uzspļāvis krievu tautai, atteikdamies pat runāt tās valodā. Tagad jūs spļaujat uz nāciju, kura jums grūtā stundā devusi patvērumu?

Varlēns mēģināja Mariju pārtraukt, bet viņa juta, ka pienācis tieši tas brīdis, kad vajag visu pateikt vai ari

mirt.

—     Un tā jūsu izcildinātā neiejaukšanās politikā … Jūs apgalvojat, ka jums vienalga — versalieši vai komunāri. Bet kā var mūs pielīdzināt bendēm, kuri ir ļaunāki par plēsīgiem zvēriem? Kā var aicināt uz samierināšanos, uz brālību? Sie jūsu paziņojumi tikai vājina Parīzes aizstāvju gribu. Bet versalieši ielauzīsies un nogalinās bērnus. Bērnus! Jūs esat slepkavu līdzdalībnieks, jūs esat liekulis, jūs, jūs…

Varlēns vilka Mariju arā no kabineta, bet viņa, aiz satraukuma slāpdama vai nost, negāja. Virubovs, galīgi sašļucis, māja viņai ar roku.

Marija sakārtoja savu ceļa somu un neatvadījusies devās prom. Varlēns viņu gaidīja, lai palīdzētu iekāpt omnibusā.

—    Aizvedīšu tevi pie Natālijas Lemeles, — viņš teica. — Rīt iesi mācīt bērnus.

— Kur vien vajadzīgs! — Marija atbildēja. Pēc tam klusu ievaicājās: — Vai tiešām stāvoklis jau tik Jauns, ka jāmeklē patvērums?

—    Lavrovs kādreiz minēja krievu sakāmvārdu: dievs to sargā, kas pats sevi sargā, — vai kaut kā tamlīdzīgi. Protams, kādam arī ar šīm lietām jānodarbojas. Bet ne jau Rigo un Fēliksam Piā, viņiem nav laika, viņi tikai organizē jaunas komitejas. Tas nozīmē, ka ar to nodarbosimies mēs, revolūcijas melnstrādnieki.

Omnibuss iegriezās Panteona laukumā, kur federāti vienprātīgi vāca nost zālēs ieaugtušo barikādi.

Vēriens pamāja: sak, vēl viens pierādījums …

—     Ar Marksu sakari atkal pārtrūkuši. — Viņš pieliecās Marijai pie auss. — Bet Lavrovs pa apkārtceļiem, caur Sveici, paziņojis: pēc Marksa norādījuma sagādātas drošas pases, sagatavoti maršruti pāri robežai …

Marija pacēla galvu, un viņu pārsteidza skumjas, kas bija pārņēmušas Varlēna nogurušo seju. Cik gan grūti laikam viņam bija domāt par visa aizsāktā iespējamo bojā eju! Bet pār viņa lūpām nenāk neviena dramatiska frāze, viņš strādā klusēdams kā skudra.

Un Marijai savas bēdas šķita sīkas un nenozīmīgas.

Natāliju Lemeli viņi sameklēja kādā strādnieku ēdnīcā. Delegāte bija ļoti drūma un steigā ēda kaltētu zivi, piedzerdama klāt krietnu malku alus. Viņa nemaz nebrīnījās par Varlēna lūgumu pieņemt pie sevis Mariju un pasniedza atslēgu.

—    Es steidzos uz klubu. Bet tu, pilsone, ej iekārtojies tur pati! Es pārnākšu mājās vēlu. Kā iet Rātsnamā? — viņa jautāja Varlēnam.

—           Rigo un kompānija visu laiku nodarbojas ar nekam nevajadzīgām 1793. gada spēlītēm, lai gan viņiem vajadzētu pastiprināti pievērsties darba un sadzīves pārkārtojumiem. Nu, rīt mēs dosim viņiem izšķirošu triecienu!

—          Ak, Ežēn, vai ir īstais laiks? Atkal strīdi, tāpat kā Internacionālē? Kas var būt vēl sliktāk?

—    Jo sliktāk, jo labāk, Natālij.

—           Ar parunām kraties vaļā? Ah, sa ira, sa ira, sa ira! — Viņa pasvieda viesmīlim naudas gabalu un, jautru maršu svilpodama, aizgāja.

Kvartāls, kur Natālija īrēja istabeli, sākās no Triumfa arkas. Seit fronte dārdēja pie pašas auss. «Vai es varēšu iemigt pēc visiem šiem pārdzīvojumiem?» Marija nodomāja un gribēja doties pastaigāt. Bet pāriet uz Elizejas lauku otru pusi vairs nevarēja. Versaliešu bumbas tur bija izārdījušas daudzas mājas. Varēja redzēt izpostītos dzīvokļus, sasistās bufetes, salauztās gultas. Iedzīvotāji bija aizgājuši, nolādot versaliešus, kas bija vēl negantāki par prūšiem. Marija nospiestā garastāvoklī atgriezās istabā. Tur jau sēdēja Natālija.

—           Aizgāju ātrāk prom no kluba. To vien tik jautā: kas noticis ar Roselu? Kāpēc Komūna cieš sakāvi? Ko es viņiem varu atbildēt?

Un, lai gan viņa runāja ar Mariju pirmo reizi, tomēr bija ļoti laipna un atklāta. Smēķi tīdama, sūrojās:

—           Svētā Benedikta licejā pastrādāju muļķības. Ek, nieki! Kaut arī buržuju dēliņi, sirdis viņiem skaidras, vēl taču bērni. Rīt aiziesi, pati redzēsi. . .

Otrā rītā, kad Marija iegāja klasē, piecēlās tikai Fanšeta un Burošs. «Sievišķis, sievišķis .. .» aizskanēja pa solu rindām. «Skolotājs arī sievišķis . ..»

—    Kurš ir klases vecākais? — Marija jautāja.

—    Es! — Vinuā nekaunīgi atbildēja nepieceldamies.

—    Un jūs esat džentlmenis? — Marija jautāja.

—          Jā, es domāju … Protams … — Vinuā samulsa, nesaprazdams, ko viņa ar to domā.

—    Bet kā gan jūs varat nepiecelties, ja ienāk sieviete?

Klase smiedamās piecēlās. Sākums bija interesants. No

kurienes radusies šī skaistule? Pēc akcenta spriežot, ārzemniece. Klases švīti steidzīgi saglauda matu cekulus.

—    Vai jūs uz mums nešausiet? — Vinuā vaicāja.

—    Man nav līdzi ieroča, — Marija paplēta rokas.

Atkal noskanēja smiekli. Skolotāja sāka iepatikties,

—          Tā kā jūs tagad lūgšanas neskaitāt, — Marija teica, — tad sāksim stunda . ..

Šai mirklī Vinuā pietrūkās no sola un deva komandu:

—    Klase, piecelties! Dežurant, lūgšanu!

Ak, debesu valdniece, musu gādniece, aleluja, Lūdz par mums dievu to kungu, aleluja …

Fanšeta, iebāzusi mutē četrus pirkstus, centās pārsvilpt dziesmu, Burošs, viņai palīdzot, dauzīja ar dūrēm sola virsmu. Marija, apsaukusi Burošu, mēģināja nomierināt ari Fanšetu. Bet kur nu! Tā, gluži otrādi, svilpa vēl trakāk.

Kad beidzot viss apklusa — gan lūgšana, gan svilpšana, Marija teica:

—           Komūna ir nolēmusi: atjaut visiem sirdsapziņas brīvību. Taču tas nenozīmē, ka lūgt dievu aizliegts. Un nevienam nav atļauts (skatiens uz Fanšetas pusi) traucēt ticīgos paust savas reliģiskās jūtas. Tomēr norunāsim tā: rit es un tie audzēkņi, kuri dievu nelūdz, ieradīsimies piecas minūtes vēlāk, lai dotu iespēju pārējiem bez traucējumiem izpildīt savu rituālu.

Klase klusēja. Fanšeta dusmīgi sabožas. Marija turpināja:

—           Bet tagad iepazīsimies! Kādi jums būtu man jautājumi?

Roku pacēla akurātais, iepomadētais Nurisjē.

—           Kāpēc iznesa ārā maršalu Lana, Neja, Mirāta, Davū, Bernadota portretus? Vai tad tas arī ir antireliģisks pasākums?

Marija paskaidroja, ka Komūna izvirza sev uzdevumu audzināt ne tikai bez reliģijas, bet arī bez nacionālā un rasu naida. Taču šie maršali pēc Napoleona komandas noslīcināja asinīs visu Eiropu …

—    Bet viņi taču ir Francijas slava! — Nurisjē iesaucās.

—           To vietā pieliksim tādu cilvēku portretus, kuri sagādājuši Francijai patiesu slavu: Lavuazjē, Voltēra, Kivjē, Igo …

—           Un no kurienes jūs tada esat pie mums atbraukusi? … — Vinuā ķircinoši ievaicājās, atgāzies solā. Starp citu, daži jau viņu apsauca.

—    Es esmu no Krievijas, — Marija vienkārši atbildēja.

—           Oho! Bet kāds vējš jūs atpūtis pie mums uz Parīzi? Varbūt gribat sasildīt rokas pie mūsu — franču nelaimes?

— Turi muti! — Burošs iekliedzās.

Marija viņu apsauca.

Patiešām — kāds vējš viņu bija atpūtis šurp uz tālo-Pa- rlzi? Viņa pastāstīja par sevi, par savu bērnību nomaļajā Kadņikovā, par brāli Guriju un viņa traģisko likteni…

Kaut kā nemanot stāstījums pārgāja uz Pētera-Pāvila cietoksni, kur mūra sprostos dzīvi satrūd labākie cilvēki. Par cara galmu, kur greznība saplūst ar cietsirdību un liekulību . .. Par muižnieku barbarismu un viņu kalpotāju tumsonību . .. Par lāču medībām un braukšanu trijjūgā … Par vientuļnieku mūku mītnēm necaurejamajā Kerže- ņecā …

Saspringtajā klusumā varēja dzirdēt, kā blakus klasē latīņu valodas skolotājs diktē: «Nominativus, genetivus, dati vus …»

9

Pilsoņi norūpējušies lasīja ielās izlīmēto manifestu: «Komūnas locekji, kuri pieder pie «mazākuma», uzskata par savu pienākumu noskaidrot politiskās domstarpības, kas valda Komūnas iekšienē. Galvenais ir tas, ka Komūnu būtībā nomainījusi nelielas personu grupas diktatūra.»

Tālāk bija teikts, ka Komūnai nav tiesības atsacīties no varas, kuru tai vēlēšanās uzticējusi tauta. «Mazākuma» locekļi, nebūdami vienis prātis ar to politiku, ko realizē Sabiedrības glābšanas komiteja, vairs nepiedalīsies Komūnas sēdēs. Viņi atgriežas savos apgabalos, bataljonos, lai ziedotu spēkus neatliekamiem aizsardzības pasākumiem. Paraksti: Zurds, Varlēns, Seraijē, Frankels un citi, pavisam kopā — divdesmit viens.

— Kas tad tas? — pilsoņi vaicāja cits citam. — Šķelšanās?

Puišeļi sarkanām micēm galvā skraidīja, iznēsādami tikko iznākušo «Dišēna Tētuka» numuru.

«Gļēvuļu bars!» dārdināja slavenais mūrnieks sakarā ar «mazākumu». «Neliešu kolekcija! Jums bija pa prātam, kamēr nedraudēja briesmas, snaust Rātsnama krēslos; bet tagad jūs mūkat? Dišēna tētuks pieprasa jums vienu — nošaušanu!»

27. floreālā tika atklāta Komūnas sēde, kurai vajadzēja samierināt pretiniekus. īstenībā šķelšanās tikai padzijinā- jās. «Mazākums» pieprasīja, lai Sabiedrības glābšanas komitejā ieietu Varlēns. «Vairākums» vienprātīgi nobalsoja pret.

Rigo uzstājās:

—    Manifesta parakstītāji paziņojuši, ka nepiedalīsies Komūnas sēdēs. Tādā gadi jumā es nesaprotu, kāpēc viņi vēl ir šeit.

Viņa piekritēji kliedza:

—    Pie staba «mazākuma» renegātus!

Rigo iegāja sekretariātā un pēc kāda laika parādījās atkal — vēl bālāks un apņēmīgāks, iespraudis svārku pogcaurumā salmenes ziedu, tāpat kā to bija mīlējis darīt Ro- bespjērs. Pieliecies pie Fēliksa Piā, viņš parādīja sarakstu.

—    Seit ir orderis «mazākuma» apcietināšanai. Jūs, Sabiedrības glābšanas komitejas priekšsēdētājs, parakstiet to!

Fēlikss pamāja ar savu kuplo traģiķa galvu. «Jā, jā, laiks izbeigt ar šķeltniekiem!» Bet katram gadījumam ieteica vispirms aprunāties ar Deleklīzu. Tagad viņš ir vienīgā autoritāte.

Vecais Deleklīzs dzēra bufetē limonādi, pūlēdamies apslāpēt krūtīs astmas lēkmes. Paņēmis no Rigo rokām sarakstu, viņš to rūpīgi izlasīja.

—    Cik ilgi Komūnai atlicis dzīvot? — viņš jautāja, tverdams pēc elpas.

—    Komūna dzīvos mūžīgi!

—    Es saprotu … Bet jums, pilsoni prokuror, jābūt precīzākām ziņām. Pēc cik dienām versalieši sāks uzbrukumu? Pirms izšķirošās cīņas vājināt tautas spēkus, apcietināt vadoņus, kuriem tā tic? Ielūkojieties vērīgāk, pilsoni: Varlēns, Seraijē, Zurds, Frankels — tie taču ir labākie Nacionālās gvardes komandieril Vai gvarde cīnīsies, ja jūs viņus likvidēsiet?

Deleklīzs pacēla acis uz augšu un stingri raudzījās prokurora sejā, sniegdams atpakaļ sarakstu. Un no šī gaišā, vecīgi mierīgā skatiena Rigo juta neizprotamu apmulsumu. Viņš strauji apgriezās, tā ka zobens šķindēdams atsitās pret galda kāju. Izgāja ārā un saplēsa sarakstu sīkos gabaliņos.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

ZIEDU VALODA

1

— Es jautāju, vikont, kāpēc līdz šim laikam nav uzspridzināta patronu rūpnīca.

Panākumu reiboni Tjēra kungs kļuvis pilnīgi neciešams. Norādījumi birst cits pēc cita, visus kaitina, sanervozē. Visi tiek strostēti, neņemot vērā ne dienesta pakāpes, ne nopelnus.

No Nacionālās sapulces tribīnes viņš apsolījis: «Mana armija, labākā no visām armijām, būs pēc nedēļas Parīzē.» Tomēr paiet viena nedēļa, otra, bet «labākā no visām armijām», apbruņota līdz zobiem, skaita ziņā pārspēdama

Dombrovska un Vrubjevska bataljonus, kas kjuvuši stipri reti, mīņājas pie nepieejamajiem Parīzes vārtiem. Kā tur lai Tjēra kungs nenervozē!

—    Atbildiet taču, vikont!

—           Tiek ziņots, it kā brālis Zaharija nogaidot, kamēr beidzot rūpnīcā būšot brīvdiena …

—    Brīvdiena? Kāpēc tā?

—    Droši vien grib, lai būtu mazāk upuru.

—           Grib, lai būtu mazāk upuru! Un tas notiek brīdī, kad viss karājas mata galā.

—           Jums taisnība, jūsu augstība. Jāatzīstas, ka pēdējā laikā mēs mazliet brīnāmies par ļoti godājamo brāli…

Tjērs paskatījās vikontā pāri brillēm un nokrekšķējās. Piecēlies no kokgriezumiem izrotātā krēsla, kas pēc viņa pavēles bija atnests no kara]a telpām, viņš piegāja pie milzīgās Parīzes kartes. Tur blakus sarkanajām zīmītēm, kas norādīja barikādes, tagad bija arī zilas — iespējamo diversiju vietas.

—           Zināt ko, mans dārgais, jums vajadzēs pašam doties uz Parīzi.

—           Man? Bet, jūsu augstība, mani tur tagad, kā mēdz sacīt, katrs suns pazīst.

—           Nekas, nekas … Nogrimējieties, paņemiet drošu pasi!

—    Mūsu rīcībā ir ļoti uzticami aģenti…

—            «Ļoti uzticami»! Varbūt tādi paši kā tas krievs? Nu nē, šo uzdevumu es nevaru uzticēt nevienam citam. De Noaili vienmēr izcēlušies ar uzticību savam pienākumam — palasiet taču vecās hronikas …

Aizvadījis vikontu, Tjērs nicīgi pasmīnēja. Visa šī aristokrātija, visi šie naudas dūži un koloniju pulkveži viņu briesmīgi neieredz, uzskata par iznireli, aiz muguras saukā par ākstu un vēl ļaunāk. . . Bet viņš tiem ir nepieciešams, viņš ir vienojošais posms, viņš ir vārds, centrs, viņš tiem tagad ir viss: gan ticība, gan cerība, gan mīlestībā. Un viņš tiem vēl sevi parādīs!

Sekretārs pieteica:

—    Pēc jūsu pavēles ieradies Evrāra kungs.

—    Lai ienāk!

—           Evrāra kungs, man jums diemžēl jāpaziņo nepatīkama vēsts. Jūsu patronu rūpnīca Parīzē tiks uzspridzināta.

Un, atlaidies pret karaļa krēsla atzveltni, Tjērs vēroja Evrāra kunga sejas izteiksmi. Stāsta, ka Evrāra kungs esot visskaistākais vīrietis Parīzē. He-he, patiesi, viņā ir kaut kas no Napoleona!

—           Bet es, protams, gribētu zināt, — Evrāra kungs beidzot teica, — vai valdiba man izsniegs par šo zaudējumu kompensāciju?

Tjērs noplātīja rokas, nopūtās, sāka runāt par finansu grūtībām, par vērtspapīru nestabilitāti, pat kaut kā iepina ministru Neķeru un viņa naudas reformu 18. gadsimtā, bet pats visu laiku vēroja Evrāra kunga gludo seju.

—           Bet kā tad … — Evrāra kungs viņu pārtrauca. — Bet svētās privātīpašuma tiesības? Kā labad tad mēs karojam?

Tjērs, pacēlis acis uz debesīm, sāka runāt par dieva sodu, par nepieciešamību nest upurus, starp citu, ieminēdamies par to, ka arī viņa privāto namu Senžorža laukumā komunāri aiz atriebības nopostījuši… Un, kad jau runāja par Ābrama upuri kā par grēku izpirkšanas maksu, ievēroja, ka Evrāra kungs manāmi nobālis.

—           Kā tad tā? — rūpnīcas īpašnieks nedroši nomurmināja. — Ko lai es daru? Tas taču nevar būt. ..

«Ahā!» Tjērs ļaunā priekā nodomāja. «Arī tu, napbleo- niņ, esi pakļauts ikdienišķām kaislībām.»

Un pārgāja uz aizbildniecisku toni. Protams, viņam Evrāra kunga patiesi žēl. Arī viņš taču atrodas tādā pašā stāvoklī. Viņš patlaban izvirzījis Nacionālajā sapulcē jautājumu izsniegt viņam kompensāciju par komunāru sagrauto īpašumu. Padevīgi lūdz, ņemot vērā viņa — Tjēra īpašos nopelnus. Taču izredžu ļoti, ļoti maz: deputāti ir tādi skopuļi, bet valsts kase patiešām tukša.

—          Jūs gribat pirkt manu rūpnīcu? — Evrāra kungs pēkšņi iejautājās.

«Viņš ir attapīgs!» Tjērs nodomāja, bet skaļi sāka runāt par kristīga cilvēka pienākumu palīdzēt saviem tuvākajiem …

—    Kā jūs vērtējat savu rūpnīcu?

—    Miljoni divi.

—           Ko jūs, man ir biržas ziņas… Augstākā cena — četrsimt tūkstošu.

—           Bet, jūsu augstība, apstiprinot jūsu zaudējumu sarakstu, Nacionālā sapulce taču neiecels pārbaudes komisiju?

«Viņš nepavisam nav stulbs, nepavisam nav stulbs!» Tjērs nodomāja.

Tā pamazām viņi vienojās. Tjērs izņēma zīmogpapīra lapu ar ūdenszīmi «pāva acs» un pats, nepasaucot sekretāru, uzrakstīja pirkuma aktu. Evrāra kungs parakstījās, saņēma vekseli un, bez mitas pateikdamies, aizgāja.

Palicis viens, Tjērs saberzēja rokas un izņēma citu papīra lapu ar ūdenszīmi «pāva acs». Hi-hi, uz tās bija nodrukāts Nacionālās sapulces lēmums par kompensāciju tiem īpašniekiem, kuru īpašumi gājuši bojā Komūnas laikā vai arī varētu tikt sagrauti militāras nepieciešamības gadījumā. Pielikumā bija minēta gan savrupmāja Senžorža laukumā, gan patronu rūpnīca (bet cena noteikta — trīs miljoni). Un visi zīmogi un nomierinošs uzraksts augšā: «Stingri slepeni».

Tjērs apmierināts atlaidās krēslā, aplūkodams pret gaismu ūdenszīmes.

2

Pēc Agneses un Antuāna vizītes baronam de Merifitam galīgi saplaka dūša. Acis kļuva nespodras, vaigi sašļuka, seja izskatījās kā v§cs ķirbis. Nemitīgi urdīja visādi šausmu izdomājumi. Stundām ilgi viņš sēdēja pie loga un, krēslai metoties, vēroja, vai nenāk viņu arestēt. Skrēja pie sievas, kura sēdēja pie sveces un lasīja romānu.

—    Jūs dzirdat? Iepretim mūsu logiem kaut ko rok!

—    Tur ņem smiltis barikādēm.

—     Nē, nē, tur rok mums kapu …

Pēkšņi vienu dienu viņš ieraudzīja, ka nepazīstams cilvēks pienāk pie sētas puses ieejas, atslēdz to ar savu atslēgu un ieiet iekšā.

Veselu stundas ceturksni barons sēdēja kā apdullis, galīgi bez spēka. «Beigas, beigas!» viņam deniņos pulsēja.

Attapies viņš noāva kurpes un sāka klīst pa istabām kā rēgs. Kāpēc? Viņš pats to nezināja. Cīnīties vai pat saukt palīgā viņš nevarētu. Bija absolūts klusums, tikai no baroneses istabas plūda ne visai skaļas balsis.

Tur Leontīnes priekšā stāvēja nepazīstams cilvēks, ģērbies buraudekla paltrakā, kādus zemnieki uzvelk, vedot uz tirgu dārzeņus. Ieskatījies barons pazina vikontu de No- ailu. Ek, kāds nelabais to atnesis!

—    Labvakar, — barons teica. — Brīnišķīgs laiks, vai ne?

—    Jā, jā … Tāds gaiss, zināt. Ķirši zied ..

Vikonts aizgrieza rokturi slavenajam Fidisa niedres spieķim. Izdzirdis Merifita soļus, viņš jau bija gribējis ņemt no tā ārā dunci.

—           Šai gadalaikā, — barons turpināja, — gandrīz nemaz nemēdz līt lietus. Siens ļoti labi žūst.

Viņš jutās ārkārtīgi neērti,, ilgi nevarēja saprast — kāpēc, un beidzot attapās — viņš taču stāvēja viesa priekšā basām kājām! Atvainojies barons nozuda savā kabinetā.

Viņš pats bija redzējis Komūnas avīzēs garu garos virsrakstus: «De Noails, bijušais Liljē palīgs, — nodevējs!» Bet ja nu pēkšņi viņu atrod barona mājā?

Liekas, par viņa galvu Komūna pat izsolījusi apbalvojumu. Barons sāka mehāniski rakņāties pa vecām avīzēm un pēkšņi uzdūrās rakstam: «īsta patriota pienākums! Baņķieris Rotšilds aizdevis Komūnai miljonu!»

Tā ir izeja! Lai gan Antuāns bija sacījis: «Komūna nepieņems,» — bet Antuāns taču vēl nav Komūna. Tūlīt jāiet! Kaut arī patlaban nakts, barons zina, pie kā jāiet.

Izdzirdis noklaudzam durvis, vikonts teica Leontīnei:

—    Kur msjē barons aizgāja?

—           Ak, nieki! Viņš iet apskatīt bedri, no kuras ņem smiltis. Nebaidieties, viņš tagad ir klusāks par peli!

—    Es esmu spiests jums lūgt naktsmājas.

—    Protams, mīļais brālēn!

Pēc pusnakts vikontu pamodināja troksnis pie ieejas durvīm. «Barons pārnācis,» viņš nodomāja, bet tūlīt viņu pārņēma neizskaidrojams satraukums. Viņš piecēlās un, zābakus rokā turēdams, devās uz Leontīnes istabu. Baronese arī negulēja, bet satraukti klausījās. Beidzot auss sadzirdēja — tikko dzirdami nošķinda metāls. Tā mēdz būt tikai tad, kad nejauši pieskaras ieroča aizslēgam, to katrs karavīrs zina.

—    Jūsu vīrs ir nodevējs! — vikonts nikni nočukstēja.

Leontīne grūda viņu iekšā tieši lielā kamīna kurtuvē.

Vikonts sākumā nevarēja saprast, ko tas nozīmē, un turējās pretī, līdz viņa atģidās pačukstēt:

—    Tur ir slepena eja, drošāk! …

Vikonts ielīda pašā kurtuves dibenā un sataustīja sān- sienā skavas. Pa tām viņš uzkāpa augšā līdz dūmvadam, attaisīja aizbīdni un caur lūku, kas bija paredzēta skursteņa slaucīšanai, izkļuva ārā.

Atvilcis elpu, vikonts paraudzījās visapkārt un konstatēja, ka viņš atrodas aiz vienas no beletāžas galerijas kolonnām. Nebija augstu, un viņš bez trokšņa ielēca tieši krūmos. Viņam aiz muguras namā visos logos iemirdzējās ugunis un zibēja ar durkjiem bruņotu bārdainu cilvēku ēnas.

3

Pārnācis mājās vēlu, brālis Zaharija ieraudzīja, ka viņa dzīvokļa saimniece, viņa resnīte, viņa sargeņģelis, gaida pie vārtiem.

—    Jūsu svētība …

Brālis Zaharija iešņācās:

—    Nevis svētība, cik reižu tas jāatkārto… Pilsonis Gārgs!

—    Pilsoni Garg, jums ciemiņš.

—    Kāds ciemiņš?

Izrādījās, ka tas ir vikonts de Noails — ērmotā, ar sodrējiem notrieptā paltrakā.

—    Kāpēc jūs nācāt šurp? Vai jums nav zināmi konspiratīvās satikšanās noteikumi?

—    Man dzenas pakal.

—    Jums dzenas pakaļ — un jūs nākat šurp? Ak kungs!

Brālis Zaharija atlīmēja bārdu un noņēma parūku. Sīki

izjautājis, kāpēc vikonts atnācis un kā te atkļuvis, lika viņam doties pie miera. Pārvērtis sevi atkal par pilsoni Gargu, viņš izgāja ārā. Ilgi klīda klusiem soļiem, turēdamies mēnesnīcas ēnā. Nē, šis aristokrātiņš, šķiet, nav atvedis līdzi asti!

Pēdējā laikā brālis Zaharija sāka just, ka Raula Rigo resora spīles savelkas ap viņu arvien ciešāk. Šis jauneklis, mūžīgais students, pēc pirmo dienu jandāliņiem un plātīšanās pārgājis uz brāļa Zaharijas aģentu sistemātisku iz- ķeršanu. Pieredze viņam krājas, bet neatlaidības un pārdrošības nekad nav trūcis.

Ne velti taču Tjēra kungs, augsti godājamais šefs, atsūtījis no Versaļas pašu vikontu. Ne velti viņš visu laiku atkārto: uzspridzināt rūpnīcu, uzspridzināt, uzspridzināt! Tikai būdams par deviņdesmit deviņiem procentiem pārliecināts, viņš varēs sākt uzbrukumu. Citi domā, ka iztiks, sak, arī tāpat, karaspēka Versaļai tagad desmit reižu vairāk nekā Parīzei. Bet brālis Zaharija zina: par spīti šķietamajai kumēdiņu taisīšanai, šefs ir viltīgs un tālredzīgs. Viņš jau nu redz, ka Komūna nepavisam negrūst kopā, kā

daži domā. Atkrīt tikai tai sveši elementi — iemetējs Liljē, lielībnieks Klizerē, godkārīgais Rosels. Zem ārējā jucekļa mānīguma aizmetas un nobriest graudi, no kuriem tiek kaldināts tās tērauda kodols. Ja Komūnu nesatrieks tagad, tad tā vairs nekritīs nekad.

No rīta vikonts viņam sacīja:

—          Šefs liek jums pasteigties ar bonbonjeri. Jūs zināt, par ko es runāju.

—           Vai tad es, cienījamais kungs, pēc jūsu domām, guju? Dinamīts un viss pārējais sagatavots. Bet varbūt jūs ieteiksiet paņēmienu, kā to ienest šajā pašā bonbonjerē?

—    Ko, vai tad mūsējo tur nav?

—           Tur ir meistars, tāds ar pliku pakausi, pavasarī viņš mums šo to palīdzēja. Tagad arī viņš atsakās: «Bija, saka, Evrāra kungs, es uzticīgi kalpoju viņam, tagad saimnieks ir Komūna, tagad es kalpoju tai.»

—           Skaidrs, — vikonts teica. — Ierakstīt viņu melnajā sarakstā!

—    Bet cita pagaidām neviena nav.

—           Nu jāatzīstas, ka šefs ir labākās domās par šejienes stāvokli.

«Re, kāds maita!» brālis Zaharija nodomāja. «Tevi tikai likt pie melno sarakstu sastādīšanas!» Un pajautāja, tikko slēpdams ironiju:

—    Ko jūs ieteiktu darīt?

Vikonts ar atbildi vilcinājās. Viņš atskrūvēja un aizskrūvēja spieķa rokturi, kurā atradās duncis.

—           Ko es ieteiktu? Es ieteiktu vienu. Pareizāk sakot, es domāju vienu sievieti. Tā ir barona de Merifita audžumeita Agnese.

Brālim Zaharijam tas bija kā ar mietu pa pieri. «Ak tu, nelietis, ak tu, riebeklis! Kā tas varēja ienākt prātā tavā mazajā paurītī!»

—           Bet, dārgais vikont, kā būtu, ja jūs pats mēģinātu iekārtoties rūpnīcā? Ar «Dišēna Tētuka» rekomendāciju tā lieta ietu.

—    Vai jūs to domājat nopietni?

—    Kāpēc gan ne?

—    Bet pēc Liljē …

—    Var tāpat kā es — parūku, bārdu.

—           Augsti godājamais šefs man pavēlēja atgriezties tūlīt atpakaļ. Ļoti neatliekamas darīšanas.

Viņš veikli iecirta dunci galda virsmā, asmenis vibrēdams iedziedājās. Brālis Zaharija izrāva dunci un, tikko valdidamies, teica:

—     Ja nu tā … Ja nu tā, mans dārgais, tad jums pašam visi trumpji rokā. Satiecieties ar viņu, apstrādājiet… Es dzirdēju, jūs viņai esot tikpat kā līgavainis.

—    Nē, nē … Es jums pateikšu dažas nosacītas zīmes. Es domāju, jums būs vieglāk, jūs taču esat viņas bijušais audzinatājs . ..

Vikonts palika gaidīt nakti, bet brālis Zaharija aizgāja, grozīdams rokās Fidisa spieķīti, kuru bija paņēmis. «Ir gan mēslu vabole!» viņš pie sevis atkārtoja. «Ir gan mēslu vabole!»

Vandoma laukumā strādnieki uzstādīja vinču. Komūna bija nolēmusi nogāzt kolonnu ar Napoleona I statuju, kas bija izlieta no lielgabaliem, kurus franči ieguva pie Auster- licas. Tagad tika nolemts: kolonnu sagraut kā tautu naida un asiņainā slaktiņa simbolu.

Lai šāda milzeņa kritiens neradītu pārāk lielu satricinājumu, laukumu noklāja ar metru biezu kūtsmēslu kārtu. Brālis Zaharija piegāja pie kādiem ratiem, no kuriem tikko bija izgāzta smirdošā krava, un braucējs tos grieza atpakaļ. Nostājies blakus braucējam, brālis Zaharija mazliet pacēla viņa platmali, kas bija raiba kā mušmire.

—    Nu, ķēms ar lielo degunu, tevi nav viegli atrast.

Tas bija Padelū. Viņa sejas izteiksme pieņēma parasto trulumu.

—    Redzēji? Tas tev sagatavots. — Brālis Zaharija parādīja zem mēteļa stūra dunci un ar patiku vēroja, kā zem noļukušās platmales seja ar garo degunu no bailēm kļūst zila kā mironim. — Nu, šodien tev tiek piešķirta amnestija, — brālis Zaharija iesmējās. — Beidz trīcēt un pielāgo soli! Klausies mani labi uzmanīgi. ..

No malas skatoties, likās: iet divi patrioti un sarunājas. Viens apaudzis ar matiem kā īsts jakobīnietis, otrs darba cilvēks, mēslu vedējs, laiku pa laikam paskubina savus kleperus.

4

Rigo, atrāvis logu, ielūkojās naktī. Pilsēta iemiga ar pūlēm — kā bērns, kuru moka slimība. Kaut kur dārdēja ores, kas veda no frontes kritušos, bet TīljerI dārzā bezrūpīgi spēlēja varietē orķestris.

Neko darīt, spēle ar Roselu, kā izrādījās, bijusi neveiksmīga. Cerības uz to, ka Komūna saliedēsies, izstumjot no sava vidus «mazākumu», arī ļoti niecīgas. Starp citu, strādnieku klubi un arodbiedrības sākušas šķeltniekus aizstāvēt, pieprasot, lai tie atgrieztos Komūnā … Pūļa loģika, masu rīcība — tā laikam ir visnesaprotamākā.

Rigo pa šīm nedēļām bija pārmainījies. Sarkasms apsīcis, slavenā tabakdoze gandrīz nemaz netika vilkta ārā. Uz Komūnu vairs negāja, bija aizņemts prokuratūrā — izmeklē, pārbauda, salīdzina, pratina. Nozvērējies sev: iztīrīt Komūnas aizmuguri — varbūt pirms pēdējās kaujas .., Tie, kas ņirgājās, kas ļauni priecājās, pievaldīja mēles.

Viņam izdevās nokļūt uz pēdām, aiztikt līdz pašam zirnekļa tikla centram. Daudzu salīdzinājumu un spriedumu rezultātā nopratināšanas jautājumu krustugunīs un kon- frontācijās iegūtie pavedieni veda tieši uz avīzes «Dišēna Tētuks» redakciju.

Kas gan viņš bija, šis pilsonis Gārgs? No ārienes skatoties — dzimtenei uzticīgs patriots, dedzīgs aģitators. Kur viņš dzīvo? Jautāt tieši Verrneršam vai Vijomam nozīmētu izraisīt viņu sašutuma pilnu kliedzienu: «Ko tu rakņājies gar mūsējiem?» Rigo piesardzīgi izvaicāja Rišardjē un uzzināja, ka tajā pašā pagalmā dzīvo Mišo ģimene, četrdesmit astotā gada cilvēki.

—    Vai viņiem ir meita Fanšeta, tāda nevaldāma?

—    Jā, jā, viņiem … — Rišardjē aizsteidzās pie savām slejām un manuskriptiem.

Bet dienā vai pat vakarā Rigo nevarētu nemanīts aiziet pie Mišo — Parīzē nav cilvēka, kurš nepazītu bargo prokuroru pēc sejas. Bet veikt šo pašu smalkāko pasākuma daļu Rigo gribēja tikai pats. Tātad vienīgi agri no rīta, kad ielas vēl tukšas.

Nonācis pie šā lēmuma, Rigo noknikšķināja pirkstus un paskatījās pulkstenī. Stundas piecas izdosies vēl pagulēt. Noklaudzēja durvis — uzticīgais Orass ienesa glāzi karsta groka.

—    Tur ir viens apmeklētājs, — Orass teica.

—    Kāds apmeklētājs?

—    Baņķieris. Stāsta, ka ļoti steidzīgā lietā.

—    Nu, ja baņķieris, turklāt steidzīgā lietā, tad jāpieņem, ielaid.

Rigo aplūkoja ienācēju: ausis atļukušas, mēģina atdarināt vienkāršo tautu, bet smaids pieglaimīgs. Ir jau tādi redzēti.

Apmeklētājs stādījās priekšā:

—      De Merifits, Francijas bankas valdes loceklis, barons . . . Bijušais barons, — viņš izlaboja.

—    Kas jums vajadzīgs?

—       Nekas, patiesību sakot, nekas nav vajadzīgs … Zinot par Komūnas naudas grūtībām, kā mīlošs tautas dēls …

—       Komūnai nav vajadzīgas kapitālistu žēlastības dāvanas.

—    Kā tā, bet Rotšilds un viņa miljons?

Rigo atbildēja, piesizdams ar zīmuli:

—       So miljonu pieņēma «mazākuma» pārstāvji. Tagad, jūsu zināšanai, viņi ir aizgājuši. Tagad Komūna uzreiz paņems visu banku — un lieta būs darīta!

Merifits sāka briesmīgās bailēs kaut ko šļupstēt. Rigo piecēlās un, uzlicis pensneju, neatlaidīgi raudzījās baņķierī, bet tas jutās gluži kā uz sakarsētas pannas. Pēkšņi Rigo nosvieda zīmuli un parādīja uz baņķieri ar pirkstu.

—       Atcerējos! Merifits, Merifits! Šo uzvārdu es uzgāju policijas pārvaldes slepenajās lietās. Rīt es likšu tās atnest no arhīva. Bet varbūt jūs pats, mans mīļais, pastāstīsiet?

Bet Merifits drebēja, šļupstēdams kaut ko pavisam nesakarīgu.

—       Tad es pastāstīšu. Pirms gadiem trīsdesmit jūs piesavinājāties Sensimona sekotāju šūniņas kasi. Nabaga utopisti jums uzticējās. Tomēr drīz vien iekritāt, bet jūs no policijas izpirka jezuītu tēvi. Vai tā nav, ko? …

Viņš pasniedza Merifitam iešņaukt tabaku, un tas bailēs ieraudzīja uz tabakdozes vāka karaļa nocirstās galvas reljefu atveidojumu.

—        Ak tu, manu jēriņ! — Rigo ņirgājās. — Ak tu, nabaga tautas mīlētāj, Sensimona un Loijolas divpusīgais sekotāji Iekriti? . ..

Merifits neizturēja, notrausās no dīvāna, kur bija sēdējis, un nokrita ceļos uz grīdas.

—       Nevajag mani, nevajag … Es esmu uzticīgs Komūnas pilsonis… Atnāciet pie manis uz savrupmāju, tur slēpjas kāds vikonts de Noails. Bet es neesmu vainīgs, zvēru jums! — viņš iekliedzās, ieraudzījis, ka Rigo satver zvana auklu.

Rigo nodeva ienākušajam Orasam nepieciešamos rīkojumus. «Nāksies, mans biedri, šodien acu neaizdarīt.»

—    Kas ar mani notiks? — baņķieris jautāja, pieceldamies no grīdas. — Jūs mani arestēsiet?

—    Nē, kāpēc gan, — Rigo mierīgi atbildēja. — Brauciet līdzi šim pilsonim un palīdziet viņam visu nokārtoti

5

Mišo māmu|a ceļas līdz ar gaismiņu. Darba daudz: jāizslauka istaba, jāiekurina pavards, jāatnes ūdens. Pēc tam aiziet Antuāns, aizdrāžas Fanšeta, tad jāaizved puikas uz abatiju.

Tikko viņa paņēma slotu, tā klauvē pie durvīm. Kas tad nu tādā agrumā? Vai tik nebūs kāda ziņa no frontes, pa- sarg dievs!

Pie durvīm stāvēja barga izskata jauneklis lieliski pašūtā uzvalkā.

—    Vai jūs esat pilsone Mišo?

—    Es pati, ienāciet, lūdzu . ..

—     Bet es esmu Rigo, Komūnas prokurors, man vajadzētu ar jums parunāties. Tomēr neuztraucieties, tas neattiecas uz jūsu ģimeni.

Apsēdies čīkstošajā krēslā, kuru Mišo māmuļa pirms tam viesmīlīgi noslaucīja ar lupatu, Rigo pārlaida acis visapkārt. Drēgns, nemīlīgs pagrabs, līdzīgs dārzeņu glabātavai. Gaiss skābens, sastāvējis, viņi jau laikam pie tā pieraduši. Te nu ir tie, kuru dēl pastāv Komūna un viņš, Rigo, un visa viņa dzīve! Bet viņš, lai cik tas būtu dīvaini, pirmo reizi mūžā sēž tā vienkārši viņu vidū un jūtas saspīlēti, neveikli.

Klausīdamās bērnu elpā, Mišo māmuļa atbildēja uz Rigo jautājumiem. Pilsonis Gārgs? Nē, tāds vārds viņai nav pazīstams. Resnā papirosu pārdevēja? Parasta andelmane. Jā, kaut kāds īrnieks viņai patiešām ir. Tāds bārdains, akurāt kā Cebaots.

—   Tas ir mācītājs, — pēkšņi skaidrā balstiņā ierunājās mazais Žako.

—   Tu guli! — Mišo māmuļa teica. — Kāds tev tur mācītājs?

—    Jā, jā, mācītājs! — 2ako pārrāpās pāri Denī, Fanšetai un Antuānam, viņus uzmodinādams.

—    Kā tu zini, ka mācītājs, ausainīt? — Rigo jautāja, paņemdams zēnu starp ceļiem. — Pastāsti, mans mīļais!

Zako sīki jo sīki izklāstīja, kā viņi pagājušo nedēļu uz- līduši uz jumta (Mišo māmuļa aiz pārsteiguma vai iekliedzās) un no turienes pa logu redzējuši: papirosu sievas īrnieks noņēmis sev matus, un zem tiem bijuši citi mati. Bet šeit (2ako apvilka ar pirkstu loku sev ap galvvidu) pavisam pliks; viņš zina, ka tā mēdz būt tikai mācītājiem.

—    Ko tad tu tūlīt neteici?

—    Man bail no viņa, — Žako nodūra galvu. — Denī teica, ka viņš esot ļauns burvis un ēdot bērnus.

—     Tūlīt mēs viņam to burvestību izdzīsim! — Mišo māmuļa iesaucās. — Antuān, paņem cirvi! Fanšeta, pasauc kaimiņus!

Bet Rigo viņu apturēja: tā var visu sabojāt. Viņš aizsūtīja Fanšetu pie vārtiem, tur, pie Simona veikala, jābūt Rigo cilvēkam. Lai tas steidzīgi skrien uz Rātsnamu, atved šurp Orasu, dežurējošo vadu, aģentus. Antuānam lika iziet sētā un stāvēt tur. Ja parādīsies kāds aizdomīgs, izsekot, kur viņš aiziet.

Rigo turpināja izvaicāt Mišo māmuļu. Paskatījies pulkstenī, viņš sarauca pieri: Orass tdmēr kavējas. Vai viņam bija izdevies notvert de Noailu? …

Pēkšņi Antuāns ārpusē skaļi piedauzīja pie durvīm. Rigo izgāja sētā, bet Antuāna tur vairs nebija. Vārtos aizelsies parādījās Orass kopā ar federātu sardzes vadu. Kamēr noklausījās Orasa raportu, kamēr nodeva rīkojumus par papirosu pārdevējas dzīvokļa kratīšanu un izgāja uz ielas — no Antuāna vairs nebija ne miņas.

Atsteidzās dežurējošie aģenti. Rigo izsūtīja viņus dažādos virzienos, aprakstījis Antuāna un pilsoņa Garga ārieni. Apstājās, pārdomādams: varbūt tūlīt pārmeklēt arī «Dišēna Tētuka» redakciju?

Garām skrēja un steidzās cilvēki, satraukti kliegdami. «Ak jā,» Rigo atcerējās, «skrien skatīties, kā kritīs Van- doma kolonna. Flo-re-āls!»

Pēkšņi viņš ieraudzīja Antuānu. Tas apjucis lēnām nāca mājās.

—    Pinkainais sākumā ilgi gāja blakus mēslu vedēju ratiem, — Antuāns ziņoja. — Es viņam sekoju. Pēc tam viņš nez kāpēc iegāja brāļu Molē galantērijas veikalā. Es paliku pie izejas, baidīdamies veikala drūzmā viņu pazaudēt. Pinkainais tik ilgi nenāca ārā, ka nolēmu ieiet ari pats. Viņa nekur nebija.

—    Vai kādu neievēroji iznākam?

—     Kaut kāds večuks, bet izdilis, ar pliku pakausi. Pēc tam viens kungs — tāds noskuvies, platu pieri, lielās brillēs .. .

—    Bet tu taču dzirdēji, mans mīļais, ka viņam bijusi parūka. Varēja būt ari liekā bārda.

Antuāns iesita ar saliektu pirkstu sev pa pieri.

—     Iztraucējām, — Rigo rezumēja. — Nu, tagad pastāsti labi sīki, kāpēc viņš gāja ar mēslu vedējiem …

Pa to laiku notika kratīšana papirosu pārdevējas istabā. Tur atrada kādu nepazīstamu vīrieti garā, ar sodrējiem notrieptā paltrakā.

—    Kas tu esi, skursteņslaucītājs? — Orass jautāja.

Nepazīstamais priecīgi palocīja galvu.

—     Zini ko, pilsoni skursteņslaucītāj, — Orass teica, — savāc savus instrumentus un laidies prom no šejienes! Brālīgs sveiciens!

Kāds no federātiem ieteicās, ka vajadzētu arī skursteņslaucītāju aizturēt, lai noskaidrotu personību.

— Zini, brālīt, — Orass atbildēja, — man nepatīk, ja maisās manos rīkojumos. Disciplīna un vēlreiz disciplīna, kā mūs māca pilsonis Rigo.

Vikonts, tik savlaicīgi pagodināts par skursteņslaucītāju, uzkāpa bēniņos un sēdēja tur, aizvilcies aiz skursteņa. Ak dievs, tikai brīnums izglāba! … Sastingums lēnām pārgāja, atgriezās spēja aptvert to, kas notiek visapkārt. Saule sāka iespīdēt pretējos jumta logos — tātad bija jau pēcpusdiena. Bet viņš šeit sēž! Var vēl attapties un sākt pārmeklēt bēniņus! . . . Vikonts piespieda sevi piecelties, novilka paltraku, pabāza to zem sijas un nomazgājās ugunsdzēsības mucas pretīgajā, sastāvējušajā ūdenī. Uzmanīgi nokāpa lejā pa virtuves trepēm un izgāja sētā. Tur rotaļājās bērneļi. Pēkšņi atskanēja briesmīgs, dobjš troksnis, no trieciena nodrebēja zeme.

—    Nogāzās, nogāzās! — zēni kliedza.

,— Kas nogāzās? — vikonts nenocieties viņiem jautāja.

—      Vandoma kolonna nogāzās; vai tad tu nezini? — viņam priecīgi pavēstīja rudmatis zēns ar jocīgām brillītēm.

Mišo tēvs kāpa lejā savā pagrabā, ar patiku ieklausīdamies pakāpienu pazīstamajā čīkstoņā. Nolicis kramenīcu priekšnama kaktā, atvēra durvis.

—    Ei, māt, sagaidi savu karotāju! — Un izbrīnā papurināja galvu, sirmie mati tā vien noplīvoja. — Varlēn! Kāds vējš tevi šurp atpūtis! Tevi taču nekad vilkšus nevarēja ievilkt: visu laiku aizņemts un aizņemts.

Patiešām — pie galda sēdēja Varlēns un Rišardjē, bet Mišo māmuļa gatavoja viņiem cienastu.

—    Pilsonis Varlēns aizgājis no Komūnas, — Rišardjē teica, stipri mirkšķinādams acis. — Kas viņam tagad ko nestaigāt pa ciemiem? Kopā ar citiem tādiem pašiem gudriniekiem viņš domā, ka Komūna sašķēlusies kļūs stiprāka.

—    Cik reižu tev jāsaka… — Varlēns iesāka, uzlikdams savu plato plaukstu uz viņa krunkainās rokas.

Bija redzams, ka tās ir atbalsis no lielāka strīda, kas nupat noticis pie šā galda.

—     Bet pats mani visu laiku sunīja! — Rišardjē iesaucās, neļaudams viņam pabeigt teikumu. — Par Roselu, par pilsoni Gargu un vispār. Pārmeta, ka mēs esot atrāvušies no dzīves, zaudējuši kontaktu ar masām. Nu tad es, mīļo lau- viņ Mišo, atnācu ar tevi kontaktēties.

—    Ka tevi jupis! — Mišo tēvs tekāji iesmējās. — Māt, dzirdi? Ar mani kontaktēties?

—     Tu jau esi meistars uz kontaktēšanos, — Mišo māmuļa atsaucās pie pavarda. — Vai tad nav gadījies, līdzko padzird kādu kaut kur šaujam, paķer savu šauteni un skrien celt barikādi, nemaz negudrodams, kurš par kuru …

Varlēns saņēma žurnālistu aiz piedurknes.

—    Paklausies, veco zēn, lai paliek strīdi, man pie tevis svarīgāks jautājums. Tikai brīdinu, ka tas ir noslēpums.

Viņš pārlaida skatienu klātesošajiem, un visi pamāja ar galvu.

—     Atceries, veco zēn, — tu stāstīji par kaut kādiem bēniņiem vai citu vietu, kurā tu pavadīji piecdesmit pirmā gada nemiera pilnās dienas? Tu sacīji, ka šī vieta arī tagad varētu noderēt par drošu paslēptuvi.

—    A! — Mišo māmuļa iesaucās. — Ak tā? Tu, pilsoni, jau meklē paslēptuvi?

—    Klusāk, klusāk, — vecais Mišo mēģināja apvaldīt sievu.

—    Nē, mīlīši, es jūs izvilkšu dienas gaismā! Jūs, vadoņi, vienmēr tā. Ievārāt putru, bet pēc tam — žvikt! — paslēptuvē vai vēl tālāk, pāri robežai, gudrot atkal ko jaunu. Bet mūsu Antuāni, 2ani, Pjēri par jums lai maksā!

—     Tā tas gluži nav, — Varlēnam pat seja kļuva pelēka, kā notiesātajam uz ešafota. — Mēs gribam paslēpt tos, kuri sakāves gadījumā sāks visu no jauna. Esiet mierīga, Varlēns paslēptuvē neiesi

—    Tu jau nu neiesi, — Mišo tēvs ierunājās, pārtraukdams sakaitināto lauleni, — paldies dievam, mēs tevi pazīstam no bērna kājas. Bet tieši tevi pirmo vajadzētu paslēpt! Tu domā, mēs nesaprotam, kāds ir stāvoklis? Ne jau pirmo reizi ejam uz barikādēm. Bet vienā ziņā viņai taisnība. Kā gan jūs visi, kā gan tu pats, mūsu labais gars, pieļāvi, ka nākas domāt par sakāvi?

Varlēns un Rišardjē centās neskatīties viens uz otru.

—    Esi tik labs, mīļais draugs, — Mišo tēvs turpināja, — atgriezies Komūnā, un izbeidziet ķildoties! Bet tu, Rišardjē, ērms tāds, pievaldi savam pusdulnajam mūrniekam mēli!

Mišo tēvs saņēma Rišardjē roku, kurš nekādi negribēja samierināties, un ielika to Varlēna mīkstajā, spēcīgajā plaukstā.

—     Ko tad es, — Mišo māmuļa teica, — jūs esat vīrieši, jums labāk redzams. Bet paturiet prātā: ja mums jāatgriežas pie tās dzīves, kādu dzīvojām pirms Komūnas, — nē, tad labāk nāve!

Varlēns piecēlās un sakārtoja sarkano lenti ar sudrabotajām bārkstīm.

—    Tas viss bija pareizi, ko jūs man teicāt. Kritika pelnīta, ņemšu to vērā. Bet mēs nepavisam netaisījāmies atstāt Komūnu. Tauta mūs ievēlējusi, vienīgi tauta var ļaut mums aiziet. Mēs tikai negribējām piedalīties bezgalīgajā pļāpāšanā, un, acīm redzot, šai ziņā mums nebija taisnības. Pietiek! Rīt pat mēs atgriezīsimies Rātsnamā.

—   Tā ir pavisam cita lieta! — Mišo tēvs piekrītoši māja ar galvu.

—    Un tagad lūdzu mani atvainot. Šodien pēdējā mazliet brīvākā diena, bet man vēl viena darīšana, kas kā smags akmens guļ uz sirds . ..

Sāka steigties arī Mišo tēvs. Viņš taču nebija atvaļinājumā, atnācis tikai pēc paketes ģenerālim Dombrovsktm. Mišo māmuļa steigšus sakravāja viņam groziņā pārtiku.

—    Attiecībā uz paslēptuvi, — Varlēns teica Rišardjē, — kādam vajadzētu būt par sakarnieku. Labāk, ja tās būtu sievietes, tad mazāk aizdomu. Fanšeta Mišo? Lieliski, velna skuķis, tikai cieši jāpiekodina, lai tur mēli aiz zobiem! Agnese, paša Rišardjē meita? Ari der.

Tās pašas dienas vakarā Rišardjē kopā ar Fanšetu un Agnesi uzkāpa Monmartra virsotnē, kur arvien klaiņo vēji, griezdami dekoratīvo dzirnavu spārnus. Kalna nogāzei piespiedies, paceļas nams ar gotisku jumtu — psihiski slimo patversme. Viņpus žoga staigā nelaimīgie, cilādami rokas halātu garajās piedurknēs.

Aiz šīs ēkas biezi saaugušos lazdu krūmos Rišardjē sameklēja pamestu kapliču. Izņēmis sveci, aizdedzināja to un notīrīja zirnekļu tiklus, kas bija aizaudušies priekšā ieejai. Tad visi nokāpa lejā, klusajā kapu velvē, cenzdamies nepieskarties no mitruma noglumējušajām sienām. Beidzot no pazemes elles tumsas iznira sarūsējušas durvis.

—     Šeit, — Rišardjē teica. Viņš no visa spēka grūda durvis, tās iečīkstēdamās pavērās. — Tagad būs jākāpj augšā — tieši desmit pakāpieni.

Tā viņi nonāca gaišā, bet ārkārtīgi pieputējušā bēniņu telpā zem augstām jumta slīpnēm. Rišardjē noslaucīja logu, un lejā pavēras Monmartras panorāma ar savām nogāzēm, šķērsieliņām, puķu dobēm, jumtu terasēm.

—     Šiem bēniņiem, meitenes, rtav nekāda sakara ar patversmi. Kādam nolūkam celta kapliča — neviens nezina. Parīzē laikam visām viduslaiku ēkām ir tamlīdzīgas blakus būves. Man to parādīja kāds padzīts mūks, kurš pēc tam krita uz barikādēm Sentonorē.

Rosīgā Fanšeta, sameklējusi slotu, ķērās pie telpas tīrīšanas. Bet Rišardjē, paņēmis Agnesi zem rokas, aizkustināts viņai sacīja:

—     Redzi, drostaliņ, šeit mēs ar tavu māti dzīvojām. Paskaties, cik brīnišķīgi! Pat kaste saglabājusies, kas mums pirms divdesmit gadiem noderēja par dzīru galdul

Bet Agnese, skropstas nolaidusi, raudzījās uz visu vienaldzīgi.

7

Tuvojās vakars. Neretins atgriezās no cietuma pagalma un sēdēja krēslā — svece vēl nebija aizdegta. Gaiteni bija dzirdama cietuma priekšnieka neskaidrā balss un vēl kāds apbrīnojami pazīstams bass.

—    Vai tad tev, pilsoni Fransuā, nav zināms, — teica bass, — ka Komūnas locekļiem ir tiesības apmeklēt ieslodzītos?

—    Bet Rigo taču …

—    Rigo tāpat pakļauts Komūnas dekrētiem.

Pēc tam iečīkstējās Neretina kameras stiepļu pinuma durvis. Pa tām nāca iekšā kāds gara auguma cilvēks, pieprasīdams sveci. Piesteidzās sargs un iešķila uguni. Kad beidzot kazemāta pelēkajās sienās atspīdēja gaisma, Neretins ieraudzīja, ka tas bija Varlēns.

—    Atstājiet mūs vienus!

Viņš apsēdās uz ķeblīša iepretim Neretinam, aplūkoja nabadzīgo iedzīvi, grāmatas, uz galda kaudzē samestās avīzes. Ar tipisku francūža žestu pacēla plaukstu, norādīdams, ka sāk sarunu.

—    Nedomā, Neretin, ka esmu ieradies, lai tevi atsvabinātu vai lai atceltu nopratināšanu. Sim nolūkam ir prokuratūra un Komūnas tiesa. Domāju, ka agri vai vēlu tās konstatēs patiesību. Es atnācu pie tevis kā cilvēks pie cilvēka . ..

Tā arī bija Varlēna maniere — sākt bez liekas apsveicināšanās un laipnām frāzēm.

—    Pēc Buživalas viss mūsu bataljons — un es laikam vairāk par visiem — iemīlējām tevi kā biedru un kā karavīru. Bet pēc tam nācās tik daudz visa kā par tevi dzirdēt! Pasaki, Neretin, es nejautāju, vai tu vari, vai tu gribētu man pastāstīt par sevi visu.

Neretins sēdēja nekustīgi, dīvaini raudzīdamies vienā punktā. Varlēns brīdi klusēja nogaidīdams un pēkšņi saprata, kurp bija vērsts Neretina skatiens. Varlēna pulkveža svārku pogcaurumā bija iesprausts pušķītis baltu ķiršu ziedu …

Kad Varlēns nāca šurp uz Svētās Pelagejas cietumu, viņš krastmalā sastapa licejistus īsās pusfrakās, acīm redzot, visi devās ekskursijā. Skolotāja gāja nopakaļus, par kaut ko dedzīgi diskutēdama. Pienācis klāt, Varlēns pazina, ka tā ir Marija. Viņas seja šķita negaidīti neparasta. Viņš ieskatījās, un šā neparastuma cēlonis kļuva skaidrs — Marija smaidīja!

Jā, no viņas sejas bija nozudis pastāvīgais skarbums un tāds kā slimīgs lepnums. Estēts sacītu — smaids to bija padarījis vienkāršāku. Laikam gan tā. Bet tagad piesār- tušie vaigi, jautrais mirdzums acīs, gluži neredzētā maniere smejoties atmest galvu vērta viņu tūkstošreiz mīļāku un tuvāku, un skaistāku, velns parāvis!

—    Paskatieties, zēni! — viņa iesaucās. — Šis ir tas pats Varlēns, par kuru es jums stāstīju.

Licejisti raudzījās; viņā ar manāmu bijību un ziņkāri. Saruna neraisījās. To juzdama, Marija teica:

—    Mēs steidzamies, paliec sveiks, Varlēn! Atnāc kādreiz uz mūsu liceju!

Atvadoties viņa piesprauda Varlēnam šo pušķīti sniegbalto ķiršu ziedu. Bet Marijai tos laikam bija norāvuši zēni — visi viņi tajā raugās ar mīlestības pilnām acīm …

Un Varlēnam kļuva kauns, ka viņš, pilns dzīves un pavasara, bija atnācis pie cilvēka, kurš nīkst bezdarbībā, tabakas un cietuma sagrauzts.

—    Tos man iedāvināja Marija Voiņicka. Tu taču viņu pazīsti.

Varlēns noņēma pušķīti un ielika to cietuma krūzītē. Neretins kā sapnī pastiepa roku un pieskārās spurainajiem ziediņiem.

—    Jā, jā, tev taisnība … — viņš lēnām iesāka, — tev bez gala taisnība. Un nesaki, vai es varu vai gribu. Man vajag, tas ir mans pienākums …

Un viņš nesteigdamies izstāstīja Varlēnam visu savu dzīvi, sākot no korpusa un Ivani^čeva un beidzot ar iešanu uz Versaļu un Zahara Kuzmiča intrigām. Neko neizlaida. Nekādus sīkumus — pat vismokošākos neaizmirsa.

Cietumā bija klusi un nomācoši, masīvās sienas nospieda. Tauku svecīte sīca, bija dzirdami sargkareivju uzsaucieni.

—     Par Francijas bankas čeku un par nodomu uzspridzināt patronu rūpnīcu man jāziņo tālāk, — Varlēns brīdināja. — Kāpēc gan tu par to nepastāstīji Rigo?

Atskanēja atslēgu žvadzēšana. Varlēns pagriezās un jautāja:

—    Ei, uzraug, kas tad nu?

Bet sargs vienkārši bija nobažījies par ilgo klusumu kamerā.

—     Iedomājies, Neretin, es atceros šo ūpi jau no sešdesmit devītā gada, kad sasodītā imperatora laikā sēdēju šeit, Pelagejā … Bet kā tevi, brālīt, neaiztrieca prom reizē ar žandarmiem?

—    Bet vai jums nelabpatiktos, — sargs čērkstēja, sataisījis vientiesīgu seju, — atkal nākt pie mums vecajā kazemātiņā?

No šīs viņa dzēlīgās familiaritātes kļuva tā dīvaini. Neretins jautāja Varlēnam:

—    Kā jūs. . . Runāsim taču atklāti — stāvoklis ir slikts?

Viņš norādīja uz avīzēm.

Varlēns atbildēja vienkārši, ar zināmu lepnuma un skumju pieskaņu.

—    Mēs esam sapieri. Mēs ejam pa priekšu un meklējam fugasus, lamatas, mīnas. Mēs iesim bojā pirmie, toties armija, kas sekos pāri mūsu līķiem, drīzāk sasniegs uzvaru!

Viņš piecēlās, sakārtoja lenti, savilka siksnas.

—    Cietums — tas ir cietsirdīgi! Bet tu taču nenoliegsi, Neretin, ka tas nav bijis tev veltīgs? Vislielākais Jaunums cilvēkā — tā ir neticība sev, dvēseles un gribas sastingums, mūžīgās šaubas un atlikšana. Tas piemīt ikvienam cilvēkam — ir tev, ir man, tikai, tiesa, dažādā veidā un dažādā daudzumā. Gods tam, kas uzvar šo ļaunumu, bet posts un bēdas tam, kas to izdara pārāk vēlu!

Varlēns saņēma Neretinu aiz svārku pogas un ielūkojās viņam acīs.

—    Atceries — mums bataljonā bija tāds kareivis Klošs? Pie Buživalas viņš pirmais krita. Atceries — kā? Sāka bailēs skriet prom, raudams līdzi citus … Es nesen piedalījos bērnu kluba atklāšanā. Tur tāds meitēniņš Elīza, šā Kloša meita, vaicā: «Vai tu biji pie Buživalas? Vai tiesa, ka mans tētis mira kā varonis?» Tad dzirdi, Neretin! — viņš skaļi iesaucās. — Es, kas nekad nemeloju pat sīkumos, es viņai teicu: «Jā, bērns, viņš mira kā varonis!»

Varlēna balss skaņas atsitās pret griestiem un apklusa, izdzisdamas tumsā.

—    Padomā par bērniem, Neretin, par tiem, kas nāks pēc mums!

8

Enerģiskā krustmāte 2užū ierosināja sakopt rūpnīcas pagalmu. Visi paņurdēja gan pretī, bet pēc darba sanāca vēl stundu pastrādāt un aizveda prom sarūsējušos krāmus, kas tur stāvēja. — Bet tu, bērniņ, — viņa uzrunāja Agnesi, — varētu sagatavot stādus, mēs ierīkotu puķu dobi. Stāsta, tu mīlot pa oranžēriju ņemties.

Un tā nu Agnese pirms došanās uz fabriku rakņājās pa dobēm, retināja stādus, kaut ko dungodama. Oranžērijas logi bija atvērti, un pūta silts, mīlīgs vējiņš.

Kad saule sāka karsēt stiprāk, durvīs parādījās ēna. Tā bija meitene no puķu veikala ar koķetu formas cepurīti galvā. Agnese nodomāja, ka puķu iznēsātāja atnākusi pirkt dēstus, bet tā pasniedza viņai pušķi. Lai nu saka viens cilvēks, oranžērijā, puķu valstībā — un pasniedz puķu pušķi!

—    No kā gan tas?

—    Es nezinu, mēs neprasījām … — Puķu iznēsātāja steidzīgi aizgāja.

Pušķī bija ielikta eleganta kartīte, kurā bija rakstīts «Abatijas kapsētā» — un vairāk nekas.

Agnese aplūkoja pušķi un tikko apvaldīja satraukumu: tā bija tā pati puķu valoda. Spilgti sarkanā roze — «jūs esat manas sirds karaliene», dzeltenie krokusi — «nevienam ne vārda», brīnišķīgā gladiola ar desmit ziediņiem — «satikšanās pulksten desmitos» un blakus magone, kas nozīmē — «šovakar».

Agnese nosvieda dēstu, nomazgājās un aizsteidzās uz fabriku. Sirds trīcēja kā noķerts putns. Galvā skanēja rindas, kuras viņai bērnībā tā bija patikušas:

Bruņnieks piecērt asos piešus, Uzvarēts ir ienaidnieks, Nu viņš drūmā torņa priekšā Savu šķēpu zemu lieks …

Strādnieces cehā tūlīt pamanīja viņas noskaņojumu, bet piedēvēja to visu Antuānam, kurš turpat netālu staigāja. Pēc neaizmirstamā gājiena uz Merifitu namu Agnese ar Antuānu nerunāja. Bet šodien nevarēja noturēties nepasmaidījusi arī viņam.

—    Varbūt paklaiņosim šovakar? — Antuāns ierosināja, iedegdamies cerībā.

—     Nopietni? Vai jūs to vēlaties no visas sirds un dvēseles? — viņa atbildēja, tīksminādamās par savu varu pār Antuānu.

—     Dvēseles nav, — Antuāns strupi atbildēja un iegāja direktora kabinetā, svilpodams: «Braši zēni brabantieši, viens — divi, viens — divi!»

Agnesei iedzēla, ka Antuāns tik vienkārši pagriezās un aizgāja. Viņa taču bija pārliecināta, ka sāks taisnoties, lūgties. Bet pulkstenis jau tuvojās desmitiem.

Klostera kapsētā vējš plosīja simtgadīgo gobu lapotnes, locīja nenopjauto zāli uz kapu kopām. Agnesi mocīja Instinktīvas bailes, bija baismīgi. Viņa gaidīja, domādama: kāpēc nevarēja nolikt satikšanos citā vietā, kaut vai pie līksmajām strūklakām Luksemburgas dārzā?

Iekliedzās nakts putns. Kaut kas žēli kauca — it kā no zemes apakšas. Pat patronu rūpnīcas mašīnu dunoņa, kas arvien bija dzirdama aiz ķieģeļu mūra, apklusa. Tur sākās brīvdiena.

Tad viņa instinktīvi paspēra dažus sojus sānis. Viņai šķita, it kā kāds tupētu uz ceļiem — tikko samanāms. «Viņš!» sirds ietrīcējās. «Nē, nē, tas nav viņš .'.. Ak dievs, tas taču brālis Zaharija, audzinātājs! Kāpēc gan tas nav viņš?»

—    Panāc šurp, māsa, — balss no tumsas čukstēja, — lūgsim kopā dievu pie taisnīgo kapu kopām …

Ierasti paklausīdama, Agnese piegāja, nometās blakus uz ceļiem. Brālis Zaharija sāka patētiski runāt, reizēm viņa balsi ieskanējās asaras:

—    Tas, kuru tu gaidi, mana māsa, nenāks. Kaujā viņš kritis ļaundaru rokās, un varbūt šai pašā brīdī viņi to moka, gatavodamies — lai dievs viņu sargā — atņemt viņam dzīvību. Viņš ziedoja sevi Francijai, svētajai ticībai. Mums visiem — gan tev, gan man — jāpaceļ no viņa rokām izkritusi lāpa …

Viņš runāja vēl par to, cik ārēji pievilcīgas un no skata pat taisnīgas šķiet sociālistu idejas, bet būtībā — pīšļi un pelni, antikrista perinājums. Pamazītiņām iztaujāja: vai tiesa, ka rūpnīcas teritorijā jāievedot mēslojums puķēm? Un kam tas uzdots? Pēc tam atkal sāka prātot par žēlsirdību, par palīdzību tuvākajam, minēja kā piemēru Svēto Ursulu, klostera dibinātāju … Tad pārgāja uz mierīgu, iežūžojošu toni un Agnesei šķita, ka viņa atkal ir lekcijā, kā parasts, uzņem visu ar aizgrābtību. Svētas lietas vārdā viņai jāveic pavisam mazs uzdevums. Vajadzīgs, lai mēslojumu ievestu tieši viens noteikts, ļoti labs, kaut arī ļoti nabadzīgs cilvēks …

—    Rīt? — Agnese sarāvās.

—    Nē, kāpēc rīt? Šodien, tūlīt.

—    Bet tagad rūpnīca ir tukša…

— Tas tieši labi, viņš nevienu netraucēs.

Un brālis Zaharija atkal runāja — par to, ka tagad jau drīz būs miers, labklājība, viss nostāsies savā vietā, visi atkal atgriezīsies pie kristīgas mīlestības …

—    Vai tu, māsa, esi sagatavojusies izpildīt to, ko tev liek pienākums?

Un Agnese it kā dzijā miegā nočukstēja:

—    Esmu …

9

Brālis Zaharija pamodās Padelū kambarītī, kurā tas mitinājās pie zirgu staļļa, un sākumā nevarēja saprast, kur atrodas. Pēc tam saskatīja satrunējušos griestus un saoda kūtsmēslu aso smaku. Šī smaka viņu sevišķi mocīja.

Lai arī cik mainīgs un nepastāvīgs bija brāļa Zaharijas dienests, pats viņš vienmēr centās būt tīrs, vienmēr no viņa vēdīja senas smaržas kā no kāršu komplekta, kas bijis lietošanā dižciltīgā namā.

Stāvoklis bija kritisks. Vienā dienā brālis Zaharija zaudēja visu: ir savu aģentu tīklu, ir savas slepenās tikšanās, ir savu pilsoni Gargu un pat vikontu (pats, muļķis, vainīgs, tagad kauc kaut kur pagrabāj pie Rigo). Un, ja nebūtu brāļa Zaharijas asais vērīgums un profesionālā attapība, viņš tupētu turpat.

Tagad atlika viens variants — Agnese. Atkal pilsonis Gārgs vai kāds cits, tikpat sentimentāls, mēģināja brāli Za- hariju atmaidzināt, pabāžot priekšā vīziju ar zeltmataino galviņu un draiskajiem bērniem… Tomēr, gribi vai negribi, bez viņas rūpnīcā nevarēja iekļūt. Bet neiekļuvis ne- uzspridzināsi. Taču neuzspridzinājis nepārvarēsi Tjēra svāistīšanos. Lai tad viņa iet — nevainīgos jau dievs sargā.

Viņš paraustīja Padelū. Tas pietrūkās augšā kā apdullis. Viņš bija redzējis sapni, ka mēslu ratos iejūgts pats brālis Zaharija un it kā viņš, pirms uzšauj tam ar pātagu, sarūgtināts atvainojas, lūdz piedošanu …

Pēc tējas brālis Zaharija devās- uz puķu veikalu un atgriezies nekur vairs negāja. Visu dienu pavadīja drudžainā saspringtībā.

Beidzot sāka krēslot. Padelū iejūdza zirģeli jau iepriekš piekrautajos ratos un uzbāza galvā mušmires cepuri.

Pēkšņi viņš kaut ko atcerējās un atgriezās kambarītī, noņēma cepuri, nometās ceļos.

—     Tev dot svētību? — brālis Zaharija iesmējās. — Tev dot svētību? Ko vēl neprasīsi! Domā, tev viņā saulē būs augšāmcelšanās? Mūžīgi tu paliksi zemes tārps, netīrumos . ..

Viņš pamanīja, ka Padelū blāvajās acīs uz mirkli pavīd ļaunums. Tātad jāatmet kāda ubaga dāvana.

Svinīgi piecēlies, viņš pārmeta «jaunākajam brālim» krustu, taču pats pie sevis nosmīnēja: par ko tad svētī? Revolveri un kaseti viņam atņēma, bet iedeva Fidisa spieķīti, visapslēptāko un drošāko ieroci.

Norunāja tā: brālis Zaharija ies uz satikšanos, bet Padelū ar ratiem gaidīs viņu pie Jaunā tilta uzbrauktuves. Ja vis noritēs veiksmīgi, brālis Zaharija dos signālu. Padelū sāks braukt, un krastmalā viņu sagaidīs meitene. Šodien vai nekad.

Pie tilta Padelū nosēdēja, sarāvies uz bukas, vairākas stundas, kas viņam likās kā mūžība. Garām staigāja federāti, bet kurš gan pievērsīs uzmanību sakņupušajam mēslu vedējam ar viņa kleperi? Jau bija tuvu pusnaktij, kad parādījās brālis Zaharija, dodams signālu. Padelū nošmaukstināja, un zirgs, atspēries ilksīs, sāka kustēties.

Brālis Zaharija no tālienes vēroja čīkstošos ratus, kas kustējās uz priekšu šausmīgi lēni. Nu beidzot tie pārvilkās pāri tiltam. Pie tiem piesteidzās gaiša ēna — Agnese.

Pagrieziens, vēlreiz pagrieziens — un klāt zemie, tumšie rūpnīcas vārti. Kas tad tas? Kāpēc pēkšņi tāda apsardze? Parastā sargkareivja vietā — četri federāti. Gar ķieģeļu mūri uz priekšu un atpakaļ staigā patruļas. Vai te nav nodevība?

Brālis Zaharija bez elpas atspiedās pret laternas stabu. Lai Padelū iet bojā, ak, kungs, — vai dzirdi? Lai iet bojā! Bet Agnese… Ja viņu saķers, viņš metīsies pats, par spīti riskam …

Pie vārtiem iznāca aizkavēšanās. Agnese svešā, tādā kā kokainā balsī paskaidroja sardzes komandierim, ka norunājusi ar priekšniecību atvest puķu dobēm mēslojumu. Tieši šodien, kad rūpnīca nestrādā, lai netraucētu darbu . ..

—    Neko nezinu! — komandieris kliedza un māja ar roku. — Griez atpakaļ, tu zelta vedēj!

No caurlaides telpām iznāca Antuāns un ieklausījās strīdā.

—    Kāpēc tev ievajadzējās vest tieši šodien?

Agnese klusēja. Tad brālis Zaharija pamanīja, ka viņa kā mēnessērdzīga pastiepj rokas pret Antuānu … «Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies!» brālis Zaharija atkārtoja, acu no viņas nenovērsdams.

Bet tad Padelū ar viņam apbrīnojamu dūšu sāka burkšķēt zem mušmires nojukušajām malām:

—    Ko tad darīt, labie kungi, braukt man prom, vai? Jūsu dēl veselas dienas darbs pagalam, ir gan posts!

—    Patiešām! — Antuāns iesaucās. — Kas tās par muļķībām? Ja jau atvests, tad jāizkrauj. Ei, pilsoni! — viņš pavēlēja federātu komandierim. — Ielaid!

Dzelzs vārti žļerkstēdami atvērās, rati ieripoja pagalmā. Komandieris paņēma dakšas, kas bija iespraustas vezumā, un pabakstīja ar tām mēslus.

Brālis Zaharija lēnām atvirzījās atpakaļ. Aiz stūra, zem abatijas smailajām arkām, cilvēku nebija, valdīja pilnīgs klusums. Tikai pansionāta telpās viens logs bija gaišs — tur atradās mazuļu nakts grupa. Bet aiz mūra žoga — rūpnīca, un tur Agnese, Padelū… Brālis Zaharija skaitīja sekundes sirds pukstu ritmā.

Kad rati ieripoja rūpnīcas pagalmā, Padelū ilgi ņēmās, kāpinādams zirgu atpakaļ, lai apbrauktu apkārt šaursliežu līnijai ar vagonetēm: tur bija sagatavota munīcija, ko nākamajā dienā nogādāt Dombrovska armijai.

—    Šeit neizgāziet, — Agnese viņu apturēja. — Vajag iepretim galvenajam korpusam, dobes ir tur.

—    Es pats zinu, kur jāgāž! — Padelū rupji atcirta.

Nokrekšķējies viņš apgāza ratus, zirgs strauji sakustējās uz sāniem sašķiebtajās ilksīs.

Zem mēsliem bija dzelzs kaste ar rokturiem un kaut kāds vīstoklis. Padelū ienesa vīstokli pagrabā. Tur viņš ilgi ņēmās šķendēdamies, beidzot atgriezās un pasauca Agnesi.

—    Nolādētā kaste, nevar pacelt! Es teicu šefam … Nāc palīgā, varbūt divatā iestiepsim …

Viņš nervozēja un ik brīdi raudzījās visapkārt. Taču Agnese rīkojās kā manekens — ja brālim Zaharijam vajadzīgs, ka tieši šis pilsonis atvestu mēslūs, lai ved. Ja vajadzīgas kaut kādas kastes — lai būtu kastes.

Pa tumsu taustīdamies, viņi divatā iestiepa smago kasti pagrabā, rokturi griezās pirkstos. Padelū aizdedza sveci un iespieda to Agnesei rokā: «Turi!» Kļuva saskatāmas ķieģeļu velves ar zaļiem mitruma plankumiem. Padelū sasprindzināja muskuļus, kaut ko piestiprinādams, tad atkāpās atpakaļ, nopriecājās par savu roku darbu un, pateicis: «Nu tad stāvi mums klāt, svētā dievmāte …» — sāka tīt tādu kā auklu, ka valgu.

Pēc tam izņēma Agnesei no rokām svecīti, aizdedzināja un stāvēja, vērodams, kā uguns lēnām virzās pa auklu.

—    Kāpēc tā? — Agnese jautāja, pati nepazīdama savu apslāpēto balsi.

—    Liesma aizsniegs kapsulu, un uzsprāgs.

—     Uzsprāgs! — Agnese šausmās iesaucās, Acumirklī viņas miegainā vienaldzība izgaisa. Iztēlē zibenīgi pavīdēja: deg cehi, gāžas dūmvads, sagraudams namus … Iet bojā Antuāns, kurš viņu gaida pie ieejas. Ak dievs! Aiz mūra žoga ir pansionāta korpuss un tur mazi bērni! Viņa ir piekrāpta, viņa ir piekrāpta . ..

Agnese metās ar kājām mīdīt lodājošo liesmu. Padelū acumirklī saprata Agneses izjūtas. Nešķiezdams velti laiku, lai atrunātu, viņš sāpīgi sažņaudza ar vienas rokas elkoni Agneses kaklu, iegrūda viņai mutē lupatu, sasēja rokas.

Viņš pieliecās pēc spieķīša, bet Agnese izrāvās un klupdama krizdama skrēja augšā, mēģinādama izspļaut lupatu. Padelū panāca Agnesi un iebelza viņai pa galvu . . .

Viņa atguva samaņu jau ārā un ieraudzīja pret naksnīgajām debesīm klostera robotos mūrus. Padelū viņu kaut kur stiepa šķendēdamies un purkšķēdams.

—    Šefs pavēlēja arī skuķi paglābt… Tepat, šķērsieliņā, pagaidīsim, lai viss pāriet. Šefs teica, līdz šejienei neķers …

10

Velnišķīgs troksnis satricināja Latīņu kvartālu, tāpat arī Grenelu, Vožirāru un labās puses krastu vairāku ljē tālu. Cilvēki uztrūkās no miega, izskrēja ārā tikai veļā. Logos atspīdēja milzīga ugunsgrēka liesmas. Pat Versaļas kano- nāde apklusa, it kā ieklausīdamās notiekošajā traģēdijā.

Pie vaļā atsprāgušajiem rūpnīcas vārtiem skraidīja ap- dullušie, kontuzētie federāti. Pirmais attapās Antuāns. — Aiz manis, glābt, ko var!…

Domas par Agnesi satrauca viņu vēl briesmīgāk nekā sprādziens. Bet viņš apvaldīja sevi: vispirms patronas.

Pārlēcis pāri zemē nogāztajiem vārtiem, viņš ieskrēja rūpnīcas pagalmā. Uguns tik ātri apņēma cehu sienas, ka gandrīz jau visa ēka bija trakojošu liesmu varā.

—    Neko nevar glābt! — viņš teica, sažņaugdams dūres.

Pēkšņi viņam aizdrāzās garām kaut kas milzīgs ar šausmās izvalbītām acīm. Tas bija vedēja prātu zaudējušais zirgs ar sarautām streņģēm.

«Agnese pagalam!» Antuānam pazibēja doma, un tas viņa izmisumu dubultoja.

Pagalma vidū atradās vagonetes, piekrautas sūtīšanai uz fronti. Sprādziens un pēc tam ugunsgrēks tās vēl nebija skāris.

—    Brālīši! — viņš iesaucās. — Pamēģināsim tās aizstumt prom!

Atkabināja pirmo, mēģināja stumt. Bet sliedes bija aiz- birušas ar šķembām, bojātas. Nodauzīdams rokas asiņainas, Antuāns pūlējās ar akmens palīdzību izkustināt bultskrūves. Federāti, kas viņam palīdzēja, visu laiku bažīgi raudzījās uz netālu rūcošo liesmu un sprādzieniem cehos. Iebruka iesaiņošanas ceha jumts, izsviežot sārtajos mākoņos lēkājošu dzirksteļu kūli.

Sāka skanēt zvans, pie vārtiem pieauļoja putās saskrieti zirgi, no ratiem izlēca cilvēki spīdīgās ķiverēs.

—    Malači, ugunsdzēsēji, bravo! — Antuāns mežonīgi kliedza.

Atri aptvēruši, kas par lietu, ugunsdzēsēji novāca no sliežu ceļa šķembas, pārskrūvēja sliedes. Aizjūdza priekšā zirgus un ar to palīdzību citu pēc citas izveda vagonetes ārā. Pēdējo, sasprindzinājis spēkus līdz pēdējam, izstūma Antuāns viens pats.

Pie vārtiem Antuāns atskatījās uz trakojošo stihiju tajā vietā, kur bija cehi. «Neatrast tagad Agnesi, pat viņas līķi neatrast…» viņš domāja briesmīgās skumjās. Biedri aizveda viņu tālāk, kur klusēdams stāvēja pūlis. No turienes viss apsvilis, saplēstām drēbēm viņš noskatījās, kā iet bojā rūpnīca.

Kāds aiz stūra iekliedzās:

—    Deg abatijas pansionāts! Tur ir bērnil

Pūlis tūlīt cirtās sāņus, aizraudams sev līdzi arī Antuānu. Klostera pagalmā, mīdīdamās pa puķu dobēm, bars sieviešu lauzīja rokas un skaļi vaimanāja. Pansionāta ēkai vairs neviens neuzdrošinājās tuvoties, tā jau liesmoja, lai gan uz uguns fona vēl bija redzams tās melnais siluets.

—    Dumjā aukle! — sievietes vaimanāja. — No sprādziena apdullusi. .. Tagad jau ari kāpnes liesmās! …

Antuāns juta, ka viņš vairs nav viņš, ka arī viņu sagrābis un uzsviedis gaisā briesmīgais sprādziens. Saņēmis blūzes piedurknes saujās, vairīdams seju no karstuina, viņš pieskrēja pie pansionata un metās pa uguns apgaismotajām kāpnēm augšā. Tur viņam pretī izšāvās aukle.

—    Neķeries man klāt! — viņš tai uzkliedza. — Cik tev ir bērnu? Runa ātrāk — dzirdi?

Cilvēki lejā, elpu aizturējuši, sekoja šim drausmīgajam dialogam.

Beidzot Antuāns parādījās logā, turēdams divus mazuļus. Sievietes pastiepa viņam pretī rokas, bet viņš, dūmos slāpdams, sauca:

—    Ķeriet! Mēģiniet satvert! …

Piesteidzās ugunsdzēsēji, atstūma apstulbušās palīdzes nostāk un izstiepa brezentu. Antuāns cik iespējams uzmanīgi nometa vienu mazuli, pēc tam otru. Bērni pat neraudāja. Antuāns nozuda un driz vien atgriezās, šoreiz pamanījies atnest trīs. Viņa blūze un krekls bija pavisam sagruzdējuši, palikušas tikai melnas skrandas.

Beidzot, izsviedis pēdējo mazuli, viņš izplēta rokas, it kā parādot — visi…

—     Lec, lec pats! … — pūlis kliedza. Bet viņš, it kā kaut ko atcerējies, devās vēlreiz ugunī. «Pēc aukles aizskrēja,» cilvēki attapās. Lēnās ūdens strūklas, kas plūda no ugunsdzēsēju šļūtenēm, nespēja cīnīties ar uguni. Pielikt kāpnes vairs nebija iespējams: pansionāta ēka no melna silueta bija pārvērtusies par liesmojošu režģi. «Antuān, An- tuān! .. .» pūlis vaidēja.

Tad viņš parādījās blakus logā — noliecies, it kā tuvredzīgs lūkojās mutuļojošos dūmos. Pēc tam negaidot izauga pusapaļajā trepju telpas logā, izplezdams rokas.

—    Lec! — šausmīgā balsī iekliedzās brandmeistars. — Lec, dēliņ! .. .

Antuāns lēca, bet tai mirklī iegāzās segums, aizraudams viņu sev līdzi. Pēc dažām minūtēm ugunsdzēsēji Antuānu izvilka, novietoja nostāk uz karstumā nobālējušās zālītes — un cilvēki bēdīgi stāvēja pie viņa atsegtām galvām.

Kad ugunsgrēks sāka pierimt, no klostera žoga spraugas grīļodamās izlīda dīvaina būtne. Apsvilušās, cirtainās matu šķipsnas nekārtīgi nokarājās pār pleciem, pietūkušie plaksti bezjēdzīgi mirkšķināja, mugurā plandīja no karstuma norūzējušās drēbju skrandas.

— Ai, kas tā tāda? — sievietes kliedza, rādīdamas uz viņu.

Viņa piegāja pie Antuāna, pieliecās, ielūkodamās viņa pāroglotajā sejā, un pēkšņi it kā izbijusies izskrēja no klostera pagalma ārā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

PŪĶA ASINIS

I

Svētdien, līdzko uzausa gaisma, Neietinu ieveda cte- tuma kancelejā un paziņoja, ka viņš ir brīvs. Kamēr Neretins parakstījās, kamēr rakstvedis meklēja viņa Krievijas pasi ar divgalvaino ērgli, sardzes federāts noplēsa kalendāra lapiņu. Jaunajā lapiņā bija datums — 1871. gada 21. maijs. Federāts saslapināja mutē zīmuli un užtakstīja: «1. preriāls.» Floreāls bija beidzies, savas tiesības pārņēma nākamais revolūcijas mēnesis.

Neparasti likās staigāt pa ielām Jaužu drūzmā, kurai gar tevi nav nekādas da)as, un atskatoties neredzēt konvoju. «Cik plaša ir pasaule!» Neretins brīnījās. «Kādas debesis! Cik daudz zaļuma!»

Pāri zemajiem priekšpilsētas dārzu žogiem klājās vasaras dienas gurdenums. Stīgoja efejas un savvaļas vīnogulāji. Pa atvērtajiem logiem vējiņš plivināja muslīna aizkarus. Bija dzirdami mandolīnas strinkšķi, un sieviete vai zēns dziedaja:

Ak, cik gan īsas ir tās skaistās dienas, Kad dārzā ķirši sārtojas Un kad tos mīļotie iet plūkt…

Iegriezies Senmišela bulvāri, Neretins nokļuva ļaužu straumē. Gāja veselas ģimenes, nesa līdzi pārtiku, paklājus, lai kaut kur apmestos zālē.

Klāt bija arī Obisona hotelis. Šveicare, Tiso kundze, izpūrusi, ar rullīšiem matos, ieraudzījusi Neretinu, pat nejautāja, kur viņš tik ilgi bija pazudis. Tūlīt metās klāt un sāka čukstēt:

—     Nelieši, Vandoma kolonnu nopostīja, mūsu lielo uzvaru pieminekli! Kādas šausmas, kādas šausmas! …

«Kam jums šī kolonna vajadzīga?» Neretins gribēja prasīt, bet viņa, balsi pieklusinājusi, parādīja uz augšu.

—    To visu tas Varlēns, ak, šis nolādētais grāmatsējējs! …

Paņēmis atslēgu, Neretins devās augšā uz savu numuru. Atvēra logu, uzpūta vēja brāzma. Tūlīt, tūlīt jāsakopj istaba! Nevienu neaicinot, nevienu negaidot, drīzāk visu atjaunot, iztīrīt.

Kamēr ņēmās ar istabas uzkopšanu, pienāca vakars. Pilsēta, slīgdama akvarelīgi gaišos toņos, sāka pieņemt vaka- rīgākas oranžsārtas nokrāsas. Kaut kur bezgalīgā augstumā trillināja cīrulis, bet agrāk taču tas lielgabalu dārdoņā nebija dzirdams.

Starp citu, kāpēc no rīta pēkšņi bija pārstājusi dunēt kanonāde? Valdīja pilnīgs klusums un kaut kāds satraukums. Pat gaiss aiz loga šķita vēsāks, kļuva taustāms, it kā būtu raupjš papīrs.

Kad saule jau taisījās nogrimt aiz apvāršņa, lejā, dziļā ēnā pie parādes durvīm, atskanēja satrauktas balsis:

—    Nu, kas tur notiek Rātsnamā, kas notiek Rātsnamā?

—    Šodien pirmā diena, kad atgriezies «mazākums» un piedalās sēdēs kopā ar «vairākumu».

—           Nu un kā? Tu piedod, pilsoni Zurd, pilsētā klīst baumas, nevar zināt, kam ticēt, kam ne …

Neretins izbāza galvu ārā pa logu. Tur patiešām stāvēja Zurds, visapkārt viņam bija sastājušies cilvēki darba blūzēs un federāti.

—          Pilsoni Zurd, vai tiesa, ka versalieši šodien no rīta pārrāvuši fronti?

—    Pilsoni Zurd, kā tad tā? …

—    Nepārtrauciet viņu, lai stāsta visu pēc kārtas! …

—           Nu, lūdzu! Sēde šodien noritēja, kā parasti. Izlēma jautājumu par valsts teātru organizēšanu, izskatīja ģenerāla Klizerē lietu …

—           Ak dievs! — kāda sieviete skaji nopūtās. — Vai tiešām neatradās neviens, kas pasaka: biedri, vai tagad ir īstais laiks tādiem jautājumiem?

—           Atradās, — Zurds atbildēja. — Varlēns pietrūkās un trieca ar dūri pa galdu: «Pietiek pļāpāt!» Tajā mirklī tieši pienāca depeša no Dombrovska: «Versalieši ienāca pa Senklū vārtiem. Ja būs pastiprinājums, atbildu par visu.»

-— Nu un kā?

Depešu nosūtīja Deleklīzam. Tas atbildēja: novērošanas posteņi neapstiprina, ka pilsētā būtu versalieši.

—          Vai tiesa, ka vārtus, ko sardze pametusi ienaidniekam, parādījis kāds nodevējs?

—          Dienaszagļi, noziedznieki! — sieviete sašuta. — Kā viņi uzdrīkstējās pamest vārtus?

—    Bet ko tad Sabiedrības glābšanas komiteja?

Šis jautājums palika bez atbildes.

Neretins pat acis izberzēja. Pārāk neticama likās šī dzirdētā saruna! Patiešām, tik kluss, kluss saules riets, Tīljerī skan mūzika, nekur neviena šāviena — un ienaidnieks izlauzies cauri trīskārtīgai nocietinājumu līnijai! Izdzēris kafiju, viņš apgūlās ar tīriem palagiem saklātajā gultā un svētlaimīgi izstiepa kājas.

Atvēra acis it kā no kāda iekšēja grūdiena. Tikko svīda gaisma. Aiz loga ausa samācies, mākoņains rīts, gaisu aizgūtnēm šķēla zvana skaņas. Zvanīja visos Parīzes stūros. Blāvajā miglā dobji atbalsojās kliedzieni:

—           Versalieši pie Trokadero!… Pārrautas visas līnijas … Deleklīzs pulcina visus bataljonus!…

Neretins izgāja uz ielas. Migla sāka izklīst, atdodama vietu uzlecošajai saulei. Dažādos virzienos steidzās ļaudis, lielākoties ar ieročiem rokā. Lasīja tikko izlīmētos uzsaukumus:

PIETIEK MILITĀRISMA, NOST AR ZELTĪTOS MUNDIEROS IZŠŪTIEM ĢENERĀLŠTĀBIEM!

VIETU TAUTAI, CĪNĪTĀJIEM AR KAILĀM ROKĀM! REVOLUCIONĀRĀ KARA STUNDA SITUSI!

VAR NODOT PARĪZI, BET NEVAR TO UZVARĒT! UZ BARIKĀDĒM! KOMŪNA UZ JUMS PAĻAUJAS, PAĻAUJIETIES ARĪ JŪS UZ KOMŪNU!

Paraksts: «Saris Deleklīzs, pilsoņu delegāts militārajos jautājumos.»

«Kas tad tas?» Neretins prātoja. «Tātad Komūna demobilizē savu armiju un pāriet uz partizāņu karu? Vai tāda būtu pavēles slēptā jēga?»

— Pilsoni, jūsu akmens! — viņš pēkšņi izdzirda sev pie auss. No apgāzta omnibusa dūšīga meita ar brillēm uz acīm viņam kliedza: — Jūsu akmens, pilsoni!

Tā kā Neretins vilcinājās, sieviete noprata, ka viņš ir ārzemnieks, un parādīja ar žestu — jāizceļ no bruģa akmens un jākrauj uz barikādes.

Pacēlis zemē esošo lauznīti, Neretins sāka kustināt bruģ- akmeņus. Barikādes cēla visur, bija jūtama nervozitāte, steiga un reizē vispārīgs, nepacietīgs satraukums, it kā ikvienam gribētos jo ātrāk piekļūt ienaidniekam.

Neretins nostrādāja līdz dienas vidum tik cītīgi, ka dūšīgā meita viņu uzlielīja. To izmantojot, viņš jautāja: vai nedrīkst ņemt rokā šauteni un stāties ierindā? Bet barikādes priekšnieks atteica: «Ir norādījums nepazīstamus nepieņemt.»

Neretins nometa lauzni un devās tālāk. Frontes tuvums bija jūtams aiz paralēlo ielu linijām. Reizēm kaukdama aizlidoja karteča, šauteņu sprakšķi te pieklusa, te pieņēmās no jauna. Gājēji paātrināja soli, mātes dzina bērnus istabā.

Pēkšņi šaušanu pārtrauca pieaugošs bungu troksnis. Aiz stūra, taisnās rindās soļojot, parādījās «Dišēna tētuka bērnu» kolonna ar sarkanu karogu priekšgalā. Ierindā Neretins ieraudzīja Fanšetu; viņa gāja ļoti nopietna, kā uz svarīgu eksāmenu. Blakus soļoja Burošs, kuru kādreiz Di- vāls kopā ar Neretinu aizsūtīja atpakaļ uz Parīzi un kurš pa ceļam izbēga.

'Brašais kapteinis Samsons deva komandu:

—    Dziesmu!

—           Fanšeta Mišo! — karavīri iesaucās. — Nodziedi «Dišēna māmuļu»!

Un Fanšeta ar to pašu sasprindzināto sejas izteiksmi sāka dziedāt:

Mans vecais melsa katrudien — Un ne jau lik par tukšu vien, Jo visi lasīja arvien, Kas tikai lasīt spētu, To avīzi, pēc skata lēto. Ko sauc — «Dišēna …

Kapteinis Samsons pacēla mirdzošo zobenu, parādīja ar to takti, un bataljons nodārdināja:

Tētuks»l

—           Paskat, kādi resgaļi! — Gājēji bija sajūsmā. — Un kā soļo! Dietin dej!

—    Bet tas skuķis, tas skuķis! …

Cilvēki izskrēja no veikaliem, kantoriem, lai pamātu ar roku brašajiem Komūnas aizstāvjiem. Bet dziesma skanēja!

Viņš mējoja paties ikdien, Ka prātā jāpatur ir viens — Ka Pjērs ir riebeklis nudien, Bet, lai viņš kādas šausmas sētu, Gūt Parīzi vis nevarētul — Tā sacīja šis mūsu …

Un bataljons piebalsoja:

Tētuks!

—           Bet kāpēc, rau, tiem nav Dišēna bērnu forma, bet kaut kādas īsas pusfrakas?

—           Tie ir Svētā Benedikta licejisti. Šodien, uzzinājuši par ienaidnieka ielaušanos, viņi pievienojās bataljonam.

—    Bravo, licejisti!

—           Ak tu tētīt! — kāda vecenīte apraudājās. — Vai patiesi Parīzei trūkst aizstāvju? Tie tak vēl gluži bērni!

—           Nečinksti, māmuļ, — viņu pārtrauca invalīds Vaterlo laika mundierī, — tie tik tiešām ir Parīzes bērni!

Ko, zēni, vēl lai piebilstam? Ka redzat, taisnība bij tam, Jo vai mes visi neredzam, Ka godam beidzām cīņu svēto Un veicām Pjēru nolādēto, Kā paredzējis mūsu …

Tētuksl

Sai brīdī Neretins izdzirda sarunu par to, ka aizsardzības centrs atrodoties Kruarūžas — Sarkanā krustojuma rajonā un tur komandējot Varlēns.

Viņš steidzās turp. Sarkanais krustojums — tas bija skvērs, kur saplūda piecas šauras vecas ieliņas. Tur rindojās nami ar stāviem jumtiem, balkoniņiem, tornīšiem, vēja rādītājiem. Tagad tur pacēlās milzīgas barikādes, kas sniedzās četru piecu stāvu augstumā, īsti bruņu kuģi. Augšā tika savilkti lielgabali un mitraijēzes. Neretins zināja, ka šo barikāžu projekta autors ir pats Varlēns.

Jāatzīst, ka projekts bija veiksmīgs. Barikādes spēja apšaudīt visas galvenās rajona artērijas. Sarkanajam krustojumam, līdzīgi aizsargdambim, vajadzēja apturēt vilni, kas gāzās virsū.

Neretins ieminējās par Varlēnu, uz viņu noraudzījās visai aizdomīgi. «Atkal spiegs? Tas šodien jau trešais!» kāds iekliedzās barikādes galā un sāka kāpt lejā, taisīdams vaļā revolvera maksti. Neretins stpidzās nozust.

2

— Atvadīsimies, pilsoni Ferē!

—    Atvadīsimies, pilsoni Rigo!

Viņi saņēma viens otru aiz elkopa — tā bija vienīgā sirsnības izpausme, uz kādu bija spējīgi šie cilvēki. Rigo izvilka no kabatas avīzes numuru.

—     Mūsu slavenais mūrnieks pašās beigās pasniedzis mums rūgtu malku. Šeit ir, lūdzu: «Dišēna tētuks ļoti dusmojas uz prokuroru Rigo un sabiedriskās drošības delegātu Ferē. Šie kazu gani domāja tikai par gaļas podiem, nevis lai ieberzētu Tjēram vienā vietā sinepes. Visur diversanti un spiegi! Mums šauj no muguras!»

Rigo sakārtoja pensneju un smīnēdams uzlūkoja Ferē.

—    Ko lai dara, — tas atbildēja, — tautai tiešām grūti saprast, kā tas var būt. Komūna, kas sākumā bija tik spēcīga, kļuvusi kā ēna, bet Versaļa, kas tik tikko grīļojās uz savam vārgajām kājelēm, tagad ir gluži kā tāds briesmonis.

—    Kaut kur kaut kas palaists garām… — Rigo drūmi sacīja.

—    Atceries, Blankī kādreiz mācīja: kas mums vajadzīgs, Jai būtu pilnīga uzvara? Ieroči, saujiņa drosminieku un revolucionāra vara! Tagad, šķiet, bija viss: drosminieku, cik uziet, arī ieroči un vara. Kur gan mēs pieļāvām kļūdu?

—     Nezinu, draudziņ Ferē. Mēs virzījām vēsturi uz vienu pusi, bet tā kaut kādā veidā aizgājusi uz otru. Acīm redzot, vajadzēja kārtīgi izstudēt tās likumus… Nu, tagad vairs nav ko gausties! Tagad atliek pielikt pēdējo punktu — un tā, lai nebūtu kauns, no bērniem un bērnubērniem!

—    Ko tu esi nodomājis darīt, draugs Rigo?

Par atbildi prokurors uzsita ar roku pa avīzi, kur bija nodrukāts ari tas: «Pietiek tūļāties! Ķīlniekus pie sienas! Lai kaut šodien šāvienu atbalss iepriecē vecā mūrnieka ausis!»

— Vai nevēlies pašās beigās tabaciņu, Teofil?

—    Labprāt, Raul.

Ievilkuši pāris šņaucienu, abi izšķīrās. Orass sekoja prokuroram.

Iegājis Svētās Pelagejas cietuma kancelejā, Rigo pieprasīja, lai izved Šodē, bijušo Parīzes mēra palīgu. Pulkvedis Fransuā nobālis lūdza Rigo nedarīt muļķības.

—    Te vēl viens bērna prātā, — Rigo pasmīnēja un pavēlēja Orasam izmest cietuma priekšnieku no kancelejas.

—    Šodē! — Rigo uzrunāja apcietināto. — Komūnai ir ļoti lielisks dekrēts par ķīlnieku nošaušanu, atbildot uz versaliešu zvērībām. Diemžēl šā dekrēta īstenošana sākas tikai šodien tieši ar jums.

Šodē aiz šausmām acis sāka spiesties no pieres ārā, bārda sacēlās stāvus.

—    Pagaidiet! — Rigo neļāva viņam taisnoties. — Vai gribat zināt, kāpēc ar jums? Jūs esat bijušais prudonists un Internacionāles loceklis, bet renegāts — tas ir pats niknākais ienaidnieks! Turklāt — vai jūs neesat vainīgs par sieviešu un bērnu apšaušanu pie Rātsnama janvārī?

Cietuma pagalmā federātu vads izkārtojās rindā. Zalve — un Šodē devās uz viņpasauli sūdzēties savam

draugam Prudonam, cik netaisnīgi ar viņu apgājušies komunāli.

—    Tagad arhibīskapu, — Rigo pieprasīja.

Nākamajā rītā Komūnas prokurors ieradās Sarkanajā krustojumā.

—    Esmu ieradies tavā rīcībā, — viņš teica Varlēnam.

Tas kādu brīdi padomāja, kritiski aplūkodams Rigo rūpīgi sakārtoto uzvalku un izgludināto sarkano lenti. Pēc tam uzdeva viņam atbildēt par priekšposteņiem, kas bija izvirziti barikāžu priekšpusē, lai iztaustītu ienaidnieka kustību.

—    Tā ir man piemērota nodarbošanāsl

Apmierinātais Rigo Orasa pavadībā devās uz pozīcijām.

No barikādes augšas viņu sveicināja «Dišēna tētuka bērni». Fanšeta zobgalīgi iedziedājās:

Man tabakmakā tabaka —- Par tavu, protams, labāka, Bet kas tev manu dosi

Rigo nedusmojās, parādīja viņai mēli un devās tālāk uz ziemeļu flangu.

Viņš pamanīja, ka vienu no pēdējām ielām ari vajadzētu nosegt ar barikādi. Pēc viņa pavēles federāti uzlauza bruģi, atvilka šurp smilšu maisus. Apkārtējo namu iedzīvotāji svieda ārā pa logiem buletes, matračus, krēslus. «Ņemiet, zēni, nekā nav žēl, tikai nelaidiet iekšā versa- liešus!»

Federātu vidū Rigo pamanīja mākslinieku Marelu ar mūžīgo pīpi zobos un melanholisko bārdiņu.

—           Mans mīļais! — Rigo priecīgi iesaucās. — Beidzot arī tu esi atstājis savu stikloto mansardu?

Marels izņēma pīpi no mutes un nopūtās.

—           Ko es tur viens pats lai daru? Un vai tad es neesmu komunārs?

Viņš atkal ķērās pie lāpstas, bet Rigo devās tālāk.

—           Vai tik tālu ir vērts … — Orass kļuva nemierīgs. — Tā jau neitrālā zona. Redzi, logu slēģi visur ciet! Varbūt griezīsimies atpakaļ?

Rigo atbildēja, soļodams tālāk uz priekšu:

—           Tu domā, mans mīļais, ka tagad ir kāda jēga sevi sargāt?

Izgājis uz kadas ieliņas, kuru cieši iesiedza nami ar izvirzītam fasādēm, viņš rādīja:

—           Vai redzi to namu ar logu jumtā? Tur mēs kādreiz dzīvojam draudzīgi un vienkārši. ..

Viņš lika Orasam uzmanīt, kas notiek aiz ielas stūra, bet pats nolēma uzkāpt augšā un paskatīties pa jumta logu, kur tomēr atrodas ienaidnieks.

Orass aizgāja aiz stūra, pastāvēja, pieplacis pie sienas. Iela bija tukša. Viņš steigšus devās atpakaļ, uzkāpa mansarda istabiņā, kur Rigo raudzījās binokli.

—    Nu, kas ir? — Rigo jautāja. — Ienaidnieku neredzēji?

Orass atkal sāka lūgt griezties atpakaļ. Rigo iesmējās

un pasniedza viņam binokli.

—          Bet es gan redzu. Paraug, viņi pulcējas pie tilta! Iesim atpakaļ, pateiksim, lai nomērķē tur lielgabalus!

Bet tieši tai brīdī, kad Orass, pastāvējis aiz stūra, pagriezās atpakaļ, ielas viņā galā parādījās versaliešu vienība. Ieraudzījuši, ka namā ieiet federāts, versalieši devās viņam pakaļ. Iegāja un apakšējā stāvā atrada pārbijušos nama īpašnieku. Leitnants pielika viņam durkli pie rīkles.

—          Kas tev te ienāca? Viņš bija apbruņots? Ja nepierunāsi padoties — beigas būs tev un tavai ģimenei.

Nama īpašnieks, no bailēm gluži zils, uzskrēja augšā mansardā.

—           Jūsu augstība! — Viņš nokrita Rigo priekšā ceļos. — Nedzeniet postā nevainīgus, padodieties, kaut jupis tos parautu!

Rigo domīgi viņā palūkojās, tad sarauca uzacis, noklak- šķināja ar mēli.

—    Padoties, tu saki?

Varbūt šai mirklī Rigo atcerējās savu draugu nelaiķi Divālu, tāpēc viņa seja atplauka un atkal sadrūma.

—           Labi, — viņš teica. — Es neesmu ne nelietis, ne cūka. Kāp lejā, pasaki viņiem, ka tūlīt nākšu. — Rigo paspieda roku galīgi nobālušajam Orasam. — Bet tu paliec šeit! Pietiks viņiem ar vienu.

Un sāka lēnām kāpt lejā.

Orass dzirdēja, kā apakšā trepju telpā atskan triumfējošs kliedziens, kad tur parādījās Rigo. Neprātīgā tempā sāka klaudzēt zābaku papēži, laikam rāva nost Rigo sarkano lenti, portupeju, zobenu. Skanēja sitienu plīkšķi. Pēc tam visi izgāja ārā.

—    Kas tu tāds esi? — leitnants satrakots kliedza.

Iečīkstējās namu slēģi, ziņkārīgie klausījās.

—    Es esmu Komūnas prokurors Rigo, — skanēja lepna atbilde.

Kareivji aiz niknuma rēca.

—    Nu, ja tā, — leitnants pavēlēja, — tad kliedz: «Nost ar Komūnu!»

—    Vai nevēlaties iešņaukt?

Rigo laikam pasniedza viņam tabakdozi. Noskanēja revolvera šāviens, un viss apklusa. Pēc desmit minūtēm Orass uzdrošinājās palūkoties pa jumta logu un ieraudzīja lejā, pārkritušu šķērsām pār trotuāru, sava priekšnieka nedzīvo ķermeni. Divi versalieši mauca viņam nost zābakus.

3

Neretins atgriezās Obisona hotelī un mierīgi pārlaida tur nakti. Kaut kur nomalēs granda kaujas, taču stāvoklis nelikās pārāk uztraucošs. Tauta, gan mazi, gan lieli, bija izgājuši uz barikādēm. Vai Versaja salauzīs tādu spēku?

Viņš atcerējās vakar dzirdēto sarunu, ka Monmartrā stāv divi bataljoni, kas saformēti tikai no sievietēm. «Marija ir tur,» viņš nodomāja. «Ja vien viņa atrodas Parīzē …»

Aizkjūt līdz Monmartrai nebija viegli. Kopš vakardienas versalieši bija pieveduši daudz artilērijas, bumbas nemitīgi ārdīja ielas bruģi. Cilvēki skraidīja ar nestuvēm — bija nogalināta sieviete ar zīdaini, kādai večiņai izmežģīta kāja. Šķembas čaukstēdamas krita koku lapotnēs kā lietus.

Tikai ap pusdienas laiku Neretins nokļuva līdz Monmar- tras piekājei un tur no cilvēkiem, kas slēpās kādās parādes durvīs, uzzināja briesmīgu vēsti. Noziedzīgas nolaidības dēj Monmartra pat bez neviena šāviena naktī bija atstāta. Vienīgi Dombrovskis ar saujiņu federātu aizstāvēja kalna noejas. Bet viņš bija nāvīgi ievainots; droši vien jau miris. Aizsardzības līnija tagad iet pa Lielo bulvāru līniju. Tur, kur Blanša un Pigela laukumi, nostiprinājušies sieviešu bataljoni.

—    īstas raganas! — Kāds aculiecinieks kratīja galvu. — Nogalēja versaliešus melno tūkstoti!

To izdzirdis, Neretins pameta parādes durvis un, nepievērsdams uzmanību ložu svilpošanai, devās uz Blanša laukuma barikādēm, kas bija redzamas jau no tālienes.

—     Slēpies! — viņam uzsauca sieviete no kādas vārtu telpas, kur, acim redzot, bija ierīkots štābs. — Lode ari drošos nežēlo!

Izrādījās, ka tā ir Natālija Lemele, visa vienos pārsējos un zilumos, bet jautra kā gavilniece. Viņa šeit komandēja viņai bija pat savs adjutants — ļoti kustīga paveca sieviete ar akselbantēm un revolvera maksti pie siksnas.

Neretins sāka skaidrot, ka meklē Mariju Voiņicku, savu tautieti, grib atvadīties, vai nu mazums kas var gadīties … Un pats saprata, cik nepiedienīgi šie vārdi, cik muļķīga šo sieviešu acīs izskatās tāda pastaiga. Federātes, kas bija sanākušas viņam visapkārt, raudzījās ar neslēptu naidu. Pat labsirdīgā Natālijas Lemeles seja ar uzrauto degunu kjuva sveša un ļauna.

—    Paga, paga… — viņa teica, kaut ko atcerēdamās. — Tu taču, šķiet, biji apcietināts? Kā tev izdevās izšmaukt?

Neretins aiz pārsteiguma apstulba, sapratis, ka tūlīt tiks saņemts ciet un .. . Bet viņu izglāba Lemeles adjutante, kas, noprasījusi, kāda datumā atbrīvots, izņēma no lauka somas «Journal OHiciel» un, uzlikusi brilles, sameklēja:

—    Jā, jā, Neretins, te ir pavēle par atbrīvošanu.

Sai brīdī Natāliju pasauca uz novērošanas punktu.

—     Eju! — viņa atsaucās pieceldamās. — Zini ko, pilsoni, es tevi brīdinu: ja nekavējoties neatstāsi bataljona izvietojumu, pats būsi vainīgs.

Neretins lēnām vilkās atpakaļ kā nopērts suns. Kāds sanitārs palūdza palīdzēt — viņam tikko bija nogalināts pārinieks. Nestuvēs gulēja smagi ievainota skaista federāte ar cirtainiem matiem. Visu ceļu līdz Svētā Lācara stacijai nācās iet gan pieliecoties, gan skrienot cauri šrapneļu sprādzieniem. Ievainotā klusēja, nobālušās lūpas sakniebusi. Beidzot pēdējais pārskrējiens stacijas ēkas aizsegā. Sanitārs noteica «uh!» un atlieca muguru, nolaidis nestuves lejā. Neretins paskatīj as uz ievainoto — ta bija mirusi! Viņam kļuva sāpīgi, it kā būtu zaudējis kādu sev tuvu cilvēku.

Viņš atkal devās uz Sarkano krustojumu: kaut kur slēpās cerības stariņš tomēr sastapt Varlēnu. Seit bija vēl samērā klusu. Starp citu, sagrābuši Monmartru, pašu augstāko punktu pilsētā, versalieši uzstādīja tur baterijas un sāka apšaudīt kreiso krastu. Granātas krita jau Latīņu kvartāla šķērsieliņās.

Tās barikādes virsotnē, kura bija uzcelta tā, lai varētu apšaudīt Grenelas ielu, dižojās lielgabals «Anžolrass». Plecīgs jūrnieks — lielgabalnieks staigāja šurpu turpu, reižu reizēm papliķēdams tā spodri notīrītos metāla sānus.

Iepriekšējā dienā viņš bija Varlēnam pieprasījis dot saprātīgu palīgu. Atnāca kaut kāda jaunkundze un ar ārzemnieku akcentu teica:

—    Sveiks, es pie tevis. Mani sūtīja Varlēns.

Lielgabalnieks no sirds nošķendējās. Būtu atsūtījis kaut

vai puiku, bet ne sievišķi! Lika viņai atnest no lejas — no krāna ūdeni stobra atvēsināšanai. Viņa bez kurnēšanas atsprauda svārkus, kā to dara vienkāršie ļautiņi, un, aiz piepūles nobālusi, stiepa spaiņus, kamēr lielgabalnieks teica: «Pietiek.» Pēc tam viņš uzdeva tai aizdrīvēt ar pakulām lielgabala stobra resgali — un viņas smalkās, veiklās rokas lieliski tika ar to galā, lai gan viņa notriepa visu savu tīro, kārtīgo kleitu.

—    Nu, pilsone Marija, tagad sapīpēsim, vai? — jūrnieks ierosināja.

Viņa atteicās pasmaidījusi, bet saprašanās bija nodibināta.

—    Kamēr klusāks, vajadzētu nomaskēt lielgabalu, — lielgabalnieks teica. — Blakus ir Monparnasa kapsēta, aizej salauz zarus.

Varlēns atjāva viņai paņemt līdzi dažus «Dišēna tētuka bērnus», lai pie viena pavēdina galvas. Skaļie licejisti bija ļoti satraukti par gaidāmo kauju.

—    Bet ko teica vecāki? — Marija vaicāja saviem bijušajiem audzēkņiem. — Vai gribēja laist uz bataljonu?

— Man vecāku nav, — Burošs atbildēja. — Bet citi nemaz neprasījās. Tikai Vinuā un tas žurkulēns Nurisjē palika pie saviem papiņiem un mammiņām. Pie velna, lai sargā savas pakaļas!

—    Buroš! — Marija pārmetoši teica.

Zēni gāja draiskodamies, un grūti bija iedomāties, ka tie vairs nav bērni, bet karotāji, kuri nogalinās un kurus pašus var jebkurā brīdī nogalināt.

Nākdami atpakaļ un nesdami kuplus zaju zaru klēpjus, viņi sastapa kādu bālu skumīga izskata cilvēku, kurš raudzījās viņos, atspiedies pret stabu. «Neretins!» Fanšetai, kura gāja visiem pa priekšu, sažņaudzās sirds. Bet viņa tūlit atcerējās, ka aizmugurē nāk Marija, un pēkšņs saltums pārņēma sirdi un lika paiet garām, aizgriežoties prom.

Bet Marija pati apstājās iepretim Neretinam, teikdama, lai «Dišēna tētuka bērni» ejot vien tālāk.

—    Jau brlvibā? — viņa jautāja. — Kā tad tik ātri?

Neretins pirmo reizi ieraudzīja, ka ari Marija var pasmaidīt, atsedzot līdzenu zobiņu rindu.

—    Kāpēc šis dzēlības? — viņš skumji jautāja.

—           Tāpēc, ka jiis laikam atkal sāksiet činkstēt un piedāvāt slēpties Mcenskā?

Viņš bezcerīgi paraustīja plecus,

—           Nu nē, gribēju tikai atvadīties. Vai tad arī to nedrīkst?

Viņam par izbrīnu Marija pirmā pasniedza roku.

—           Tas tā, kamēr mēs stāvam vienā pusē barikādēm. Kur jūs tagad iesiet?

Neretinam asinis dzīslās apstājās un deniņos sāka pulsēt.

—           Marija Vasiļjevna! Lūdzu jums kā pēdējo laipnību … Nē, nepārtrauciet, es pavisam par citu! Ņemiet mani sev līdzi uz barikādi, ļaujiet kaut vai pie jūsu sāniem nomirt!

Viņš sāka stāstīt par savu staigāšanu gar barikādēm. Marija ar plaukstu trauca nost no kleitas pulvera putekļus, bet, kad viņš apklusa, uzmeta vēsu, svešu skatienu.

—           Mirt uz barikādes — tas ir ļoti liels gods. Tā, lūk, cienījamais kungs!

Viņa paskatījās atpakaļ. Pēdējie «Dišēna tētuka bērni» jau nozuda aiz stūra.

—    Dievs ar jums! Man vairāk nav laika.

Sakārtoja matus un aizgāja. «Vai tiešām neatskatīsies?» Neretins domāja. «Vai tiešām nepamās ar roku?» Nē, neatskatījās. Aizgāja.

Galvenās barikādes novērošanas punktā Fanšeta un Burošs apstāja Varlēnu.

—           Vai redzi, tur, ielas līkumā, māju ar izvirzījumu? Paskaties savā binoklī — kāds no iekšpuses rausta durvis, kas aizslēgtas ar piekaramo atslēgu. Goda vārds, tie ir mūsējie! Vakar vakarā šie zostēviņi, paļaudamies uz mierīgu laiciņu, aizgāja tur pārnakšņot, bet viņus kāds steigā ieslēdzis. Atļauj aizskriet un noraut atslēgu!

Varlēns atļāva skriet tikai Burošam, lai gai Fanšeta to izjuta kā lielu pāri nodarījumu. Burošs, nepievērsdams uzmanību ložu plīkšķiem, veikli aizkļuva līdz pagriezienam

un ar šautenes laidi atsita nost atslēgu. Pa durvīm tiešām metās laukā samiegojušies federāti, kurus mājas saimnieks bija aiz neapdomības ieslēdzis.

Tomēr durvis bija uzmanījuši arī versalieši no ielas otra gala. Leitnants Sikrs ar kareivjiem izzagās cauri pagalmam, un, salauzuši žogu, versalieši parādījās tieši tai brīdī, kad Burošs atrāva vaļā durvis. Viņi metās virsū pārsteigtajiem federātiem un acumirklī tos atbruņoja. Burošs vārtījās pa zemi, turēdamies pretī četriem kareivjiem, kas bija viņam saguluši virsū.

—    Biedri! — Fanšeta mežonīgi kliedza no barikādes. — Ko jūs skatāties? Skrieniet palīgā viņiem, palīgā! Ei, cisternieši, noplukušās vārnas! Burošu galē nost! …

Versalieši aizveda sagūstītos aiz mājas, kur neskāra federātu lodes, un gatavojās tos nošaut. Leitnants Sikrs pavēlēja:

—    Lai nāk tas kretīns Selestēns Mišo!

Bet, tā kā Selestēnam drebēja rokas un šautenes stobrs nekādi necēlās augšā, Sikrs sāka šķendēties:

—    Kaprāli 2an 2ak, saņem viņu stingrāk! Laikam to vien tik gudro kā aizlīst pie savas Parīzes māsas!

Rādīdams piemēru, kaprālis salaida visu savas pistoles aptveri sasaistītajā Burošā. Kareivji apšāva pārējos un sāka vandīties pa to kabatām.

—    Sargās! — Sikrs iekliedzās.

Bet bija jau par vēlu. Ar Varlēnu priekšgalā durkļu cīņā viņiem metās virsū federāti. Sikrs laida ļekas vaļā, aiz viņa pārējie. Mākslinieks Marels, briesmīgi sašutis par Buroša nogalināšanu, no lēnīga cilvēka bija pārvērties par īstu tīģeri. Viņa durklim ceļā pagadījās tūļīgais Selestēns Mišo, un Marels iegrūda asmeni tā druknajā mugurā. Fanšeta, kas skrēja aiz viņa, pazina kaprāli 2anu 2aku un mērķēja tam, bet kaprālis paguva izvairīties, un viņa trāpīja garām. Dusmās Fanšeta iespēra ar kāju kādam zemē guļošam versalietim, nenojauzdama, ka tas ir viņas brālītis no Overņas.

Federāti azartā trieca un dūra versaliešus līdz ielas galam. Varlēnam ar lielām mokām izdevās apvaldīt viņu cīņas sparu un piespiest atgriezties uz barikādi.

Uzbrukuma vilnis bija pienācis pie Sarkanā krustojuma nocietinājumiem. Versaliešu artilērija izspļāva pirmos šāviņus uz Varlēna barikādēm. Vinuā armijas zuāvi, piecēlušies kājās, devās uzbrukumā. Nesastapuši līdz šim nekur spēcīgu pretsparu, viņi ari šos nocietinājumus cerēja ieņemt triecienā. Bet no barikādēm raidītā krustuguns piespieda viņus nogulties un līst atpakaļ. Vinuā izsauca pastiprinājumam ģenerāļa Klenšāna korpusu.

Tie bija kareivji, kas atgriezušies no prūšu gūsta. Versaļā viņiem bija iestāstīts, ka tikai Komūnas dumpinieki aizkavē viņu demobilizēšanu un tikšanos ar ģimenēm. Tāpēc Klenšāna kareivji devās triecienuzbrukumā, kā nelabā dzīti.

Uguns pastiprinājās, kļuva neizturami. Galva no kano- nādes un sprādzieniem apdulla. Marija tikko paguva piegādāt šāviņus, juzdama, ka spēki izsīkst un viņa tūlīt, tūlīt nokritīs, un viņai būs liels kauns no lēnīgā, lietišķā lielgabalnieka, kurš arī šai briesmīgajā ellē jutās kā pavārs pie plīts.

—    Vēl, vēl šāviņus! — viņš uzsauca. — Pieliec roku, pagriezīsim lielgabalu! Redz, sātani, grib mūs apiet no kreisās puses, tūlīt mēs viņiem sadosim sutu!

Ik pēc piecām minūtēm «Anžolrass» izspļāva dūmu mutuli un liesmu šalti.

Varlēns stāvēja blakus ar vējā plandošu sarkanu karogu un raudzījās binoklī. Nodeva rīkojumu adjutantiem; viņi aizskrēja cits pēc cita, iznēsādami komandiera pavēles. Marija uz mirkli atlieca muguru un skatījās viņā. «īsts karavadonis!» viņai iešāvās prātā. «Jau pašā sākumā vajadzēja nodot augstāko varu šim strādnieku vadonim, nevis visādiem tur Klizerē un Roseliem!»

Sai mirklī bumbas sprādziens uztrieca gaisā smilšu strūklu. Kad izklīda putekļi, Marija ieraudzīja, ka viņas lielgabalnieks notupies un saķēris labos sānus.

—    Beigas! — viņš sacīja pats sev.

Marija aizskrēja pēc nestuvēm un noguldīja viņu uz tām. Lielgabalnieks ar mokām atvēra iekritušo acu plakstus un pasmaidīja.

—    Tev bail nav, Marij?

Marija pat nevarēja pateikt, ir bail vai nav, tik ļoti bija aizņemta ar to, ko darīja. Bet, kad lielgabalnieku aiznesa, viņa apmulsa. Lielgabalniekam atvietotāja nebija, bet «Anžolrass» nedrīkstēja apklust. Marija, visus spēkus sasprindzinājusi, sakārtoja lafetes balstus, ielādēja šāviņu, aizcirta ciet atslēgu, piegrieza skrūvi un, lūkodamās tēmēklī, norāva auklu. Bet, šķiet, pasteidzās par ātru, un bumba uzlidoja gaisā.

Ek, ja lielgabalnieks būtu agrāk attapies viņai parādīt!

Kāds noliecās pie viņas, apņemdams plecus. Tas bija Varlēns; acis piemiedzis, bārdā sarecējuši asins gabali.

—    Tu esi ievainots?

—           Nē, man blakus nogalināja adjutantu. Vai tu esi palikusi pie lielgabala viena?

—    Varlēn, atsūti steidzīgi jaunu lielgabalnieku!

—    Par vēlu, mēs atkāpjamies.

—    Kā? Atstājam barikādes?

—           Vavēna ielas iecirknī pārrāvums. Rezervju, ko tur pārsviest, nav. Pareizāk sakot, tās kaut kur izkaisītas pa kvartāliem, ej nu sameklē!

Pacēlusies uz pirkstgaliem, Marija noslaucīja Varlēnam bārdu un nogurušo seju. Viņam ap acīm savilkās labsirdīgas krunciņas.

—            Paldies, mīļā Marija! Sagatavo virves — jānolaiž lejā lielgabals. Atkāpsimies līdz Rātsnamam, tur mēs sevi parādīsim!

Nespēdams pārraut Sarkanā krustojuma nocietinājumus, Vinuā pavēlēja pārnest uz turieni visu artilērijas uguni. Kruarūžas skvēriņš kļuva līdzīgs trakojošam vulkānam. Piecstāvu nami liesmoja un sagruva gluži kā malkas šķilas milzīgā kurtuvē. Granātas plīsa ar neizturamu kaukoņu. Ik mirkli tika nogalināti desmitiem karavīru. Saule nogrima aiz apvāršņa mēļa no ugunsgrēku dūmiem,

4

Mišo iesaucās:

—           Rišardjē, ka tevi jupis! Izrādās, tu tur lampačo ap barikādi? Es tev gandrīz'vai lodi ielaidu ribās!

Sirmgalvji apkampās, brīdi klusēja. Pēc tam Mišo sāka rosīties un izvilka «Dišēna Tētuka» numuru.

—     Kas tad tas? Pēdējais spēriens, vai? Ek, jūs …

—           Bet Rigo taču, Rigo pie visa vainīgs … Tu jau pats stāstīji: ja viņš tajā rītā tūlīt būtu pie papirosu pārdevējas saņēmis ciet… mūsu bērniņi būtu dzīvi!

Rišardjē apraudājās. Mišo, kuram bija stingrāks raksturs, mierināja draugu, lai gan arī pašam sirds sāpēja. Pēc tam abi sāka atkal ķīvēties — un šī bāršanās, uzjautrinādama biedrus, atvieglināja arī pašiem sirdi.

Mišo māmuļa atnesa ēdamo, skatījās, kā abi večuki strebj no viena katliņa. Atvadoties pārmeta abiem krustus; abi neticīgie to pacieta un neteica neko.

—    Tu, māt, — Mišo tēvs norādīja, — pieskati zēnus! Viņi te skraida starp barikādēm, bet šaušana, dzirdi, pienākusi pavisam tuvu!

Viņa satvēra vīru aiz svārku atlokiem un piekļāvās viņam tik cieši, cik vien varēja.

—    Ko tu, ko tu . . . — Mišo tēvs samulsis ierunājās, viņu apkampdams. — Nu, kāpēc tu tā?

Dārdēja visās malās. Kaut kur tuvumā notika kaujas, no ielas puses vējš nesa skābenu pulvera smaku. Pēcpusdienā pacēlās uguns stabs Vavēna ielas pusē, bet pēc stundas tāds pats ugunsviesulis, uzvīdamies debesīs, — pie Sarkanā krustojuma.

—    Vai, tur nu gan tagad iet karsti! — Mišo tēvs nopūtās.

Bet, kad norietēja saule un iestājās pelēkā krēslas stunda, garām aizvilkās noguruši, apsviluši karavīri, nesa ievainotos, stūma lielgabalus. Tur atkāpās Varlēna federāti, atstājot Latīņu kvartālu.

Garam ejošās daļas komandieris mēģināja aicināt sev līdzi arī šīs barikādes aizstāvjus.

—    Mēs nekur neiesim! — Mišo tēvs atbildēja. — Mēs šeit esam dzimuši — un gana. Pietiek, mēs atkāpāmies četrdesmit astotajā, piecdesmit pirmajā ,..

—    Jā, jā . .. — Rišardjē pamaja ar galvu. — Sadursme Sentonorē, barikāde pie Marmona veikala …

Ar viņiem kopā palika vēl daži cilvēki — studenti, strādnieki, viens pavisam noplīsis kankarbiksis — laikam vecu krāmu uzpircējs. Viņi drudžaini nostiprināja savu barikādi uz citu barikāžu rēķina, kuras jau bija tukšas un klusas.

Veči sēdēja augšā uz barikādes dziļā tumsā. Ap pusnakti pa ielu piesardzīgi devās grupa versaliešu izlūku. Viņu virsnieks, pamanījis pie barikādes kaut kādu kustēšanos, skaļi noprasīja: «Kas tur?» Viņam par atbildi pamirdzēja šāvienu uguntiņas, no dārdiena notrīcēja logu rūtis.

—     Nekā nebija, — Mišo tēvs sacīja, — gribēji kliņģeri, bet dabūji biņģeli.

Izlūki strauji atvirzījās atpakaļ. Pēc kāda laika pienāca galvenās daļas. Virsnieks atkal sasparojās. Viņš pavēlēja aizdedzināt divus galējos namus, un, kad milzīgie sārti bija pilnās liesmās, versalieši saprata, ka barikādē, kas pretojas, nav nemaz tik augsta, bet tās aizstāvju — ne vairāk par duci.

—    Tagad vajadzētu noturēt runu… — Rišardjē sacīja, r— Atceries — kā piecdesmit pirmajā gadā?

—    Tagad runām pienācis gals, — draugs viņam atbildēja, likdams šauteni pie pleca un tēmēdams. — Tagad lai runā svins!

Versalieši pieveda mitraijēzi, sāka griezties tās briesmīgā aptvere, un lodes šāvās vēja ātrumā. Virs barikādes nemitīgi lidoja skaidas un šķembas. Tomēr divu stundu laikā uzbrukumu atsita tik veiksmīgi, ka virsnieks pieprasīja pastiprinājumus. Visa apkārtne dārdēja, un zeme dunēja.

Beidzot, jau uz rīta pusi, versaliešu granāta trāpīja kastē ar rezerves patronām, un tā uzlidoja gaisā. Mišo tēvs, nopurinājis uz galvas sabirušos gružus, atgrieza pie samaņas apdullušo Rišardjē un teica:

—    Mūsu arsenāls pagalam. Nepadosimies?

—    Nepadosimies! — atbildēja dzīvi palikušie: divi studenti, veco krāmu uzpircējs un strādnieks ar asinis samirkušiem apsējiem.

—    Tad atliek tikai viens, — Mišo tēvs sacīja.

Viņš palīdzēja Rišardjē piecelties, saņēma viņa šauteni dūrienam un, turēdams draugu zem rokas, uzkāpa pussagrautās barikādes pašā augšā. Ugunsgrēka liesmu gaismā viņi, bet aiz viņiem pārējie biedri bija lieliski redzami. Versalieši, izbrīnījušies par šo negaidīto parādīšanos, pārstāja šaut.

—    Mēs mirstam par Komūnu! — iesaucās «barikāžu lauva».

—    Mēs mirstam! — atsaucās viņa biedri.

Izšāvuši katrs pēdējo reizi, viņi devās pretī apjukušajiem ienaidniekiem.

Vēl pāris zalvju, un šai ielā viss apklusa.

Versalieši tomēr baidījās tuvoties apklusušajai barikādei. Kad bija kļuvis pavisam gaišs, viņi ieraudzīja, ka zvirbulis, šis pelēkais mūks, lēkā pa brustvēru, meklēdams tur kaut kādas drusciņas. Tad viņi uzdrošinājās doties tālāk.

—    Viņi ir fanātiķi, šie nolādētie komunāri, kundze! Būtu jūs redzējusi, kā viņi mirst — sievietes, bērni!

Vikonts de Noails, sēdēdams lieliskā rikšotājā, lepni jāja blakus karietei, kurā, turēdama atvērtu ažūru saulessargu, viņam pretī smaidija Evrāra kundze un, no kratīšanas smagi tusnīdams, baņķieris Ferfildera kungs.

Otrā pusē karietei jāja Evrāra kungs. Starp citu, viņš nepavisam nebija tik rožainā noskaņojumā kā laulātā draudzene. Greizsirdības pilns salīdzināja savu zirgu ar vikonta rikšotāju: «Kur nu ar to mēroties! Tam kumeļš droši vien pirkts par Merifita — šā Krēza naudu. Ir taču pasaulē cilvēki, kuriem veicas! … Interesanti,» domas pārsviedās uz citu jautājumu, «cik valdības galva nopelnīja, nopērkot.un pēc tam uzspridzinot manu rūpnīcu?»

Viņš dusmojās uz sievu, kas bija izdomājusi šo braucienu uz nenomierināto Parīzi, kur apšaudīšanās notika vēl visās priekšpilsētās. Nu, protams, Ferfildera kungs steidzas uzzināt, vai banka vesela, — bet kāpēc viņiem jābrauc? Vērot krāsmatas, kas palikušas pāri no rūpnīcas, kura viņam, starp citu, nemaz vairs nepieder?

Vikonts dižodamies vicināja jājampātagu. Kad pretī nāca gūstekņu kolonna, kuru dzina uz Versaļu, viņš pavēlēja to apturēt, jautādams: «Nu, kas vecāki par četrdesmit gadiem, lai iznāk priekšā!» Un iznākušos pavēlēja turpat nošaut, paskaidrodams, ka tie jau sacēlušies četrdesmit astotajā un piecdesmit pirmajā gadā. Vai arī, bakstīdams ar jājampātagu sejā, atkārtoja: «Nāc ārā, nāc ārā, nāc ārā!» Un pēc nošaušanas paziņoja: «Ciest nevaru, ka proletāriešiem inteliģentas sejas.»

—    Bet kā jūs varat zināt, kurš no saņemtajiem cīnījies, kurš ne? — Evrāra kundze jautāja. Viņa ar bailēm un sajūsmu noraudzījās vikontā, bet tas dižojās vēl vairāk.

—    Ļoti vienkārši, — vikonta vietā atbildēja Evrāra kungs, lai parādītu, ka arī viņš kaut ko saprot militārās lietās. — Tam, kurš kaut reizi izšāvis no šautenes, uz rokām un sejas ir kvēpi. Kas stāvējis lielgabala tuvumā, tas viss apbiris ar pulvera sodrējiem.

—    Ne visai sarežģīta zinātne, kundze, — vikonts iesmējās. — Bet man arī tas nav vajadzīgs, es pēc purna pazīstu, kurš dumpinieks, kurš ne.

Ceļš uz centru bija slēgts — tur norisa kaujas. Vikonts nokomandēja virzīties jau uz nomierināto Monmartru. Tur visur notika cilvēku tvarstīšana. Aizdomīgos, lielākoties absolūti nevainīgus cilvēkus, ķēra pa labi un kreisi. Žandarmi pārmeklēja visus namus.

—    Ai, ai! — Evrāra kundze iekliedzās, rādīdama uz ielu. — Paskatieties — kas tas?

Kaut kāds radījums, zemu saliecies, skrēja pāri ielai. Apsvilušas matu pinkas nekārtīgi karājās pār pleciem. Cauri netīrajām skrandām spīdēja miesa. Kamēr Evrāra kundze un tās pavadoņi brīnījās, radījums nozuda aiz vecās gotiskās mājas stūra — garā vājo patversmes. Žandarmi dzinās pakaļ.

Lejā pa ielu virzījās apcietināto kolonna, kuru pavadīja konvoji no priekšējo līniju pulka kareivjiem. Ieraudzījuši vikontu, kareivji izstiepās kā stīgas, bet daudzi apcietinātie meta krustus. Viņa sliktā slava bija tālu zināma.

Vikonts, iespriedis rokas sānos, pagriezās seglos ua raudzījās gājienā, it kā meklēdams, kam varētu piesieties.

—     Uz kurieni dzenat? Uz Satorī? Viens, divi, trīs. .. sešpadsmit, septiņpadsmit… trīsdesmit divi konvojnieki! Un tas notiek tajā laikā, kad Vinuā katrs cilvēks uzskaitē? Tūlīt visiem ierasties savās daļās!

Uz konvoja priekšnieka jautājumu: «Bet kā tad ar šiem?» — vikonts norādīja ar žestu — likvidēt!

Kareivji atrāva vaļā patversmes dārza vārtus un sāka dzīt tur iekšā apcietinātos. Šāva uz viņiem caur dzelzs 5 režģu sētu, skaļi aurojot un ņirgājoties. Nelaimīgie velti pūlējās paslēpties retajos krūmos.

—    Skatieties, atkal viņa!

Žandarmi veda saķerto skrandaini, uzmaukuši tai galvā maisu, lai viņa nevarētu iekost. Vikonts pavēlēja pievest viņu pie karietes.

—     Mēs skrienam pakaļ, — apakšvirsnieks stāstīja, — bet šī — žvikt! — lejā kapličā… No turienes garas kāpnes ved uz bēniņiem. Un saķērām, tik tikko devās rokās!

Noņēma maisu. Vikonts nodrebēja un savilka pavadu tā, ka viņa lieliskais zirgs iekrācās. Evrāra kundze, pacēlusi lorneti, šausminājās:

—    Padomājiet tikai, tā taču sieviete! Cik briesmīga!

Bet sieviete, likās, neredzēja neko citu kā vienīgi vikontu. Arī viņš nespēja novērst acu no viņas neatlaidīgā skatiena, ko ne bez dzēlības pamanīja Evrāra kungs.

—    Spriežot pēc nokvēpušās sejas, — viņš iesmējās,

—    šai — kā jūs izteicāties, mana dārgā, — sievietei vajadzētu būt šāvušai no visām Komūnas šautenēm un lielgabaliem reizē. Bet ko gan mēs kavējamies? Kungi, braucam tālāk!

—          Te vairs nekas nav līdzams, nekas nav līdzams… — vikonts murmināja, nenovērsdams acu no nelaimīgās.

—          Ko jūs teicāt, msjē? — Evrāra kungs pārjautāja, bet atbildi nesagaidīja.

Apakšvirsnieks kungu klusēšanu saprata kā zīmi izbeigt šo sarunu un parāva saķerto aiz piedurknes.

—    Iesim, mīlulīt, pif-paf!

Sieviete pretojās, kareivji viņu dzina, sitot ar šauteņu laidēm.

—    Apstājieties! — pēkšņi atskanēja pavēloša balss.

—  Ko jūs darāt?

Pienāca klāt cilvēks garīdznieka sutanā, aiz steigas nosvīdušu pieri un paņēma nāvei nolemto aiz rokas. Kareivji nolaida šautenes un dievbijīgi noņēma cepures.

—           Kaunieties, vikont! — viņš teica. — Un arī jūs, kungi I

Vikonts de Noails it kā attapās.

—           Bet jūs, augsti cienījamais brāli Zaharija, — viņš pikti teica, — nejaucieties citu darīšanās!

Brālis Zaharija paraudzījās viņā, kā skatās uz nedziedināmi slimiem, un devās prom, vezdams izglābto sev līdzi. Vikonts sāka plītēt zirgu ar jājampātagu, sārtas putas krita uz ielas bruģa.

1 — Lai nu kā jūs izvairāties, mīļais vikont, bet jums šī skrandains bija pazīstama, — Evrāra kungs ieminējās.

—           Es taču saku … — pēkšņi ierunājās Ferfīldera kungs, viņš patiešām visu laiku bija gribējis kaut ko teikt, bet viņā neklausījās. — Es taču saku … Barons de Merifits .,. Audžumeita ….

Evrāra kundze sasita rokas, bet viņas laulātais draugs atdzīvojās.

—    O, miljonu mantiniece!

—           Nu, kāda tur mantiniece! —'vikonts iebilda, likdams saprast, ka par šo tēmu viņam netīk runāt.

Bet Evrāra kungs neatlaidās:

—           Jā, Jā, tas tā ir! Pajautājiet kaut vai msjē Ferfīlde- ram, viņš bija klāt pie testamenta sastādīšanas … Ak, tagad man nāk prātā: jūs taču viņu kādreiz bildinājāt?

Vai nu viņš varēja atteikties no prieka iedzelt šim aris- tokrātiņam, šim veiksmīgajam brašulim, ja bija reiz uztaustījis tā Ahileja papēdi?

—    Tā gan, dārgais vikont, Merifits tagad neuzdrošināsies jums'atteikt. Kas tur liels, ja viņai purns apsvilis!…

—    Mans draugs! — iesaucās šokētā Evrāra kundze, bet viņas vīru vairs nebija iespējams apturēt.

—     Bet ko jūs, mans mīļais, visu laiku tikai grozāties ap Tjēru? E, draudziņ, būtu laiks zināt, ka viņa dziešmiņa nodziedāta! Moris savu darbu padarījis, moris var iet. Msjē Ferfilders, msjē Merifits — tie ir īstie noteicēji!

Vēlu vakarā brālis Zaharija un Agnese nonāca pie Monso parka savrupmājas. Klauvēt un zvanīt nebija nozīmes, māja likās pilnīgi izmirusi — ne skaņas, ne gaismas stariņa. Tikai drausmīgi, it kā lūdzoši vaidi nāca no parka dziļuma. Pat bezjūtīgā Agnese nodrebēja brāja Zaharija rokās.

—    Tas no masu kapa, — brālis Zaharija aptvēra, — «kārtības ieviešanas karaspēks» gāž tur iekšā dzīvus un mirušus — bez izšķirības. Trulie miesnieki!

Atrotījis sutanas piedurknes kā tāds namdaris, viņš ieķērās masīvo durvju vara rokturī un tā rāva, ka durvis iečīkstējās un izlēca ārā no virām.

Tad vestibilā iemirdzējās vārga gaisma. Pats barons, turēdams roku priekšā svecei, skatījās caur durvju stiklu atnācēju sejās.

6

Brālis Zaharija gaidīja Versaļas pils pieņemamajā istabā. Viņa labi trenētā seja likās mierīga, tikai baltās, labi koptās rokas, saliktas uz ceļiem, mazliet drebēja, liecinot par nepacietību.

Pirmo reizi viņš tā sēdēja starp apmeklētājiem. Sekretāri bez pārstājas ielaida kabinetā visādus, pēc izskata spriežot, māklerus un biržas spekulantus, bet viņš — īpašās Paklausības Profess — gaidīja.

Garām aizdefilēja vikonts de Noails — stulmu zābaki notašķīti ar dubļiem: viņš bija tikko ieradies no Parīzes, atvedis svarīgu paketi —, izaicinoši piemiedza acis, mazlietiņ pakustināja galvu; tā kā palocījās, tā kā ne — tiec nu gudrs.

Beidzot sekretārs pateica ilgi gaidītos vārdus:

—    Lūdzu, jūs topat aicināts!

Iegājis kabinetā, brālis Zaharija iesāka diplomātiski:

—    Apsveicu, prezidenta kungs! Tā ir pati spīdošākā uzvara, kādu jebkad guvusi franču armija.

Tjērs, uzņemdams cildinājumu kā godam nopelnītu, svinīgi palocīja galvu.

—    Esmu atnācis pie jums, lai risinātu svarīgu sarunu. Zinu, tā nebūs jums patīkama. Jautājums ir par to: jāizmanto visa jūsu ietekme, lai apturētu nevajadzīgo asins izliešanu.

Tjērs sarauca pieri un dusmīgi raudzījās brālī Zaharijā. Kopš rīta viņu mocīja nenoteikta neapmierinātība. Viss, šķita, it kā būtu: triumfi, trofejas, parādes, banketi; bet intrigu veterāna sestais prāts teica — kaut kādi pavedieni izslīdējuši no rokām. Un te vēl šis garstērbe]ainais ar savām pamācībām.

—    Es pilnīgi saprotu kristieša jūtas, kuras jūs, monsen- jor, mudina, — Tjērs teica, — taču ir nepieciešams tā rīkoties. Asiņu plūdos uz visiem laikiem jānoslīcina vēlēšanās ķerties pie ieročiem. Kas attiecas uz jūsu nopelniem, mon- senjor, tad pateicīgā tēvija jums to neaizmirsīs. Taču tagad jums piederīgāk būtu savest kārtībā kaut vai Svētās Ursulas abatiju.

Bet brālis Zaharija neatlaidās. Sāka ar vēsturiskiem ekskursiem. Atgādināja — lai arī kā lija pirmo kristiešu asinis, tās tomēr šo kustību neapslāpēja! Gluži otrādi, mocību oreols piešķīra tai īpašu morālu spēku. Ja tādā pašā garā tiks turpināts tālāk, tad jābaidās, ka cilvēki pārstās lūgt Svēto Ursulu vai Svēto Bartolemeju un sāks godāt svēto Luizu Mišelu vai svēto Varlēnu.

Tjērs sāka trīties krēslā aiz dusmām un garlaicības.

Bet brālis Zaharija turpināja:

—    Apsveriet, msjē Tjēr, jūs taču esat vēsturnieks. 1830. gadā uz barikādēm izgāja trīsdesmit tūkstoši cilvēku, krietna puse no tiem tika nogalināta. 1848. gadā sacēlušos skaits bija jau simt tūkstoši! Kavenjaks sarīkoja vispārēju slaktiņu, un tomēr tagad, 1871. gadā, insurgentu bija vesels miljons. Ir teika par burvju pūķi, kuru nevarot uzvarēt, jo no katra tā asins piliena izaugot karavīrs bruņās … Es saprotu, ka nepieciešams sodīt pašus vainīgākos, tā tas ir. Bet jūsu bandīti slepkavo pa labi un pa kreisi!

—    Svētais tēv, — Tjērs viņu pārtrauca, — lūdzu mani augstsirdīgi atvainot! Man ir svarīgākas darīšanas. Atnāciet pēc kādas nedēļas, tad izrunāsimies par vēsturi pēc sirds patikas.

Palicis viens, Tjērs lika izsaukt vikontu de Noailu.

—    Ir kāds delikāts uzdevums… — viņš sacīja, laipni saņemdams vikontu pie elkoņa un paraudzīdamies uz durvīm, pa kurām pirms piecpadsmit minūtēm bija izgājis brālis Zaharija …

Atgriezies Parīzē, brālis Zaharija ilgi staigāja pa kvartāliem, kur bija apklusušas kaujas, bet iedegusies izrēķināšanās. No cilvēku kolonnas, ko dzina uz Versaļu, viņš aizveda prom meiteni ar tādām pašām izbrīna pilnām acīm, kādas bija kādreiz Agnesei. Palaida mājās, pie sevis noteikdams: «Še tev, riebīgais vārguli!» Paglāba no nošaušanas kādu večiņu ar piecus gadus vecu mazdēlu, atkal iedomādams kabinetu Versaļas pilī. Cēlais izskats, zīda sutana, pavēlošā balss nodrošināja to, ka ikviens virsnieks vai karavīrs bez ierunām viņu paklausīja. Kāds raudošs sirmgalvis, kuru viņš izglāba no sitieniem, līda uz ceļiem viņam klāt, mēģinādams noskūpstīt kājas. Taču brālis Zaharija gurdi nodomāja par savu labdarību: «Bet ko tas dod?» Un jau vienaldzīgi gāja garām notiekošajām bezjēdzībām

Viņš nevilcinādamies bija iznīcinājis ikvienu cilvēku ja to prasīja pasākuma intereses. Bet liet asinis bez jēgas? Un nekāda runāšana neietekmē apskurbušo Tjēru un viņam līdzīgos. Pēc viņiem kaut vai ūdens plūdi! Bet viņš, brālis Zaharija, ar gudru aci tālredzīgi saskata tos leģionus, kas ceļas no izlietajām asinīm, redz nākamībā ejam bojā to, kura dēļ viņš atdevis visu savu dzīvi.

Un skumji pie sevis domāja, klīstot starp nenovāktajiem līķiem un kūpošajiem apdeguļiem: «Šai pasaulē es esmu pēdējais ideālists .. .»

Pret vakaru brālim Zaharijam likās, it kā kāds viņam neatlaidīgi sekotu. Pat juta no mugurpuses tā elpu, riebīgu kā čūskai. Taču visapkārt bija gājēji, un tas, neredzamais atkāpās.

Pēc tam, tumsai arvien vairāk sabiezējot un nomaļajām ieliņām kļūstot tukšākām, neredzamais pievirzījās ciešāk un ciešāk. Reizēm šķita, ka tā tumšie acu dobumi raugās pāri plecam brāļa Zaharijas sejā. Brālis Zaharija, paātrinādams soli un skriedams pa ielu, steidzīgi šķērsoja laukumu, lavierēja starp bulvāra kokiem. Bet neredzamais

neatpalika, un tā tuvums stindzināja bēgošā brāļa Zaharijas muguru. Miesu klāja pretīgi sviedri.

Šā velnišķīgā skrējiena beigās brālis Zaharija sāka lūgties. Apsēdās uz ietves un apkampa tās malā esošo stabiņu. «Liec mani mierā, dieva dēļ, liec mani mierā!»

Bet visapkārt neviena nebija. Tikai blāvajā laternas gaismā kāds apkārtklejojošs suns raustīja tādu kā lupatu, kā cilvēka miesas gabalu.

Bet mazliet vēlāk brālis Zaharija beidzot ieraudzīja to, kas viņu tā mocīja. Tas bija nevis kāds pārdabisks gars, bet Padelū ar Fidisa spieķīti rokā. Ieraudzījis, ka brālis Zaharija negaidot atskatījās, gardegunis mēģināja atvirzīties atpakaļ, bet tas sagrāba viņu aiz apkakles un pievilka klāt pie stabiņa. Atņēmis spieķīti, aizsvieda to prom tumsā un atgrūda Padelū. «Vācies prom, muļķi!»

Piecelties, nostāties taisni nebija spēka. Visa miesa sūrstēja, un reiba galva. Sākās drudzis. Un nebija neviena, kas viņu noguldītu sausā gultā, padzirdītu ar aveņu tēju, pateiktu kādus jaukus vārdus … «Vai jūs gribat, lai jums rāda to, kā stāda kāpostus?»

Brālis Zaharija apkampa stabiņu un ieslīga pussnaudā.

Vēja šūpotā luktura gaismā pavīdēja ēna ar garu degunu, norisa īsa cīņa. Atskanēja gari stiepts vaids, it kā atvieglota nopūta. Pie stabiņa smagi izstiepās ķermenis garā tērpā. No viņa tecēja straumīte, melna kā darva.

7

Aizritēja diena pēc dienas, bet barikāžu cīņas neaprima. Vinuā ārdījās, iesaistīdams cīņās divīzijas, pavēlēdams novietot uz platformām jaunus lielgabalus, mitraijēzes, sadzīt jūras kājniekus. Parīzes ielu krustojumos iedegās kaujas, kuru priekšā nobālēja senās Kannas un Gaugamelas. Komūna atkāpās lēnām, dodama pretī, cik spēka. Versaļas hospitāļi bija pārpildīti. Lasot skaitļus par zaudējumiem, Tjēru pārņēma šausmas: ja Komūna noturas vēl pāris nedēļu …

Bet arī Komūna pati jau noasiņoja. Tās bataljoni, pārsviesti uz labo krastu, bija šeit nostiprinājušies pie Belvi- las un Menilmontānas sliekšņa, Parīzes tradicionālajās dumpinieku priekšpilsētās. 25. maijā vēlu vakarā grupa augstāko Nacionālās gvardes komandieru iegāja Deleklīza kabinetā Rātsnamā. Maziņš, salicis viņš sēdēja pie milzīga galda, sastādīdams iedvesmojošas proklamācijas.

—    Sitē sala atstāta, — ziņoja kāds no komandieriem. — Nebija šāviņu, trūka arī cilvēku.

—    Sentonorē arī atdota, — drūmi piebilda cits.

Man ir Komūnas pavēle: nodedzināt Rātsnamu, līdzko tuvojas ienaidnieks, — Teofils Ferē teica. — Ko darīsim?

Aiz logiem šaudījās sārta ugunsgrēku atblāzma. Liesmu atspīdumā Sēna atgādināja lēnu, kūpošu asiņu straumi.

—    Kāds karš! — Deleklīzs astmatiskā balsī nosēcās un sāka vākt kopā papīrus un bāzt portfelī.

Visi saprata, ka jautājums par Rātsnama evakuāciju izlemts.

Bet tai brīdī, spraukdamās cauri rūpju pilnajiem komandieriem, kabinetā ieskrēja aizelsusies meitene.

— Kur šeit galvenais ģenerālis? Pats galvenais!

Smaidot viņai parādīja uz Deleklīzu. Viņa neizpratnē apklusa: šis večuks? Vai tad tas varēja būt pats galvenais?

—     Nu, vienalga! — viņa atmeta ar roku. — Saki, ģenerāli, — kāpēc mēs atstājam Rātsnamu? Vai tas nozīmē, ka — beigas?

Deleklīzs atdeva adjutantam kaut kā sakārtoto portfeli un uzlika roku meitenei uz pleca.

—    Kā tevi sauc? Fanšeta Mišo? Paklausies, Fanšeta, četrdesmit gadu es piedalos visās revolūcijās un četrdesmit gadu redzu to sakāvi. Bet, zvēru tev, šo sakāvi es nepārdzīvošu! Mēs visi, protams, mirsim. Tomēr šeit, no visām pusēm aplenkti, mēs iesim bojā kā peļu slazdā, turpretim Belvilā un Menilmontānā vēi varēsim cirst ienaidniekam briesmīgas brūces. Ej izpildi pavēli!

Ap pusnakti uzliesmoja Rātsnams. Brakšķēja un sagruva sijas, sariezās gleznas ar kauju un kronēšanas ainu tēlojumiem, pazuda zeltījumi un alabastra rotājumi.

—    Fanšeta, kāp lejā! — «Dišēna tētuka bērni» sauca, taisīdamies atstāt barikādi pie Rātsnama.

Bet Fanšeta spītīgi negāja prom, turēdamās pie milzīga karoga, kurš uz ugunsgrēka un lidojošo dzirksteļu fona šķita melns kā naksnīgā debess. Tikai kad barikādei tuvojās versalieši, bailīgi apiedami ugunsgrēku, kas šķaidīja liesmas uz visām pusēm, kapteinis Samsons pie rokas noveda viņu lejā, paņemdams līdzi arī karogu.

Komūna atkāpās, bet nepadevās. Joprojām iznāca tās uzsaukumi. Delegāti, kas bija palikuši dzīvi, sapulcējās Menilmontānas mērijā. Par ienaidnieka niknāko uzbrukuma objektu kļuva Šatodo laukuma milzīgā barikāde, kas atšaudījās vienlaikus uz trim pusēm. To aizstāvēja «Dišēna tētuka bērnu» bataljons jeb, pareizāk sakot, tā pārpalikums.

—    Kas raud vai kam bail, — kapteinis Samsons teica, — lai iet uz mājām!

Un, kaut gan viņš runāja pilnīgi nopietni, bez nodoma nodarīt kādam pārestību, neviens no «Dišēna tētuka bērniem» nekur negāja. Kapteinis Samsons, d'Artanjana zobenam mirdzot, veda viņus pretuzbrukumā, uzmundrinādams:

—    Kurš kāpsies atpakaļ, nokļūs vēžu zupā! Nu, uz priekšu, revolūcijas bērni, tikai uz priekšu!

Samsons vairākas reizes bija ievainots un uz beigām kļuva tik vārgs, ka komandēja, guļot nestuvēs. 26. maija pēcpusdienā ar briesmīgu troksni uzsprāga gaisā «Anžol- rass», vienīgais lielgabals, kas vēl bija palicis neskarts. Gāja bojā jaunais lielgabalnieks, nāvīgi ievainoja pielādē- tāju, bet abu palīdzi Mariju Voiņicku tā kontuzēja, ka viņa uz kādu laiku zaudēja dzirdi. Galva Marijai drebēja kā večiņai.

Tā kā viņas drēbes bija galīgi saplēstas, kādam tāda paša auguma kritušajam novilka bikses un matroža blūzi. Fanšeta pārģērba nevarīgo Mariju, nomazgāja, aizveda uz aizmuguri, atskatīdamās vēl atpakaļ uz kūpošo barikādi, no kurienes viņai māja bijušie cistercieši.

Visā Voltēra laukuma platumā — ritenis pie riteņa,— stāvēja rati, pēdējie Komūnas pajūgi. Kliedza ievainotie, bārās sievietes, raudāja bērni. Kopā ar apkārtējo barikāžu briesmīgo rīboņu tas viss radīja tādu iespaidu, ka pienācis pasaules gals. Šķita, ka trūkst tikai erceņģeļa ar bazūnēm, lai atvērtos akmens bruģis un celtos augšā miroņi.

Pavadījusi Mariju un apguldījusi viņu kādā pirmās palīdzības punktā uz nāras, Fanšeta izgāja ārā. Tikai tagad viņa sajuta, cik pati bija briesmīgi nogurusi. Acis tā sāpēja, it kā skropstas pēkšņi būtu sākušas augt uz iekšpusi.

Viņa apsēdās uz kādas mājas sliekšņa un iegrima kā nemaņā. Laika izjūta zuda. Pēkšņi viņa attapās no spalgas ratu kaukoņas.

—   Palaid! — sanitāri kliedza, celdami ārā no tikko piebraukušajām orēm nestuves.

Svētā dievmāte, kas tad tas? «Dišēna tētuka bērnu» pelēkā forma! Gara, gara rinda nestuvju! Pēdējās nestuves nezin kāpēc nes tukšas, tajās ir tikai zobens ar jocīgo rokturi un skaidro uzrakstu «Par karali».

—     «Dišēna tētuka bērnu» vairs nav, — teica sanitārs ar sirmām ūsām. — Viņu kapteini pa ceļam guldījām brāļu kapā …

Tas bija tik neizturami, ka Fanšeta no visa spēka iekliedzās, pat neiekliedzās, bet iekaucās, atmetusi galvu atpakaļ. Šajā kliedzienā bija viss: nāves šausmas un sakāves rūgtums. Cilvēki izskrēja no mājām, izlēca no ratiem, lai tikai viņu apklusinātu, lai pārtrauktu šo briesmīgo kliedzienu.

Cauri drūzmai pie Fanšetas pienāca Varlēns — bez cepures, iesirmie mati plīvoja vējā. Viņš aizveda Fanšetu prom, noglaudīja galvu, nomierināja. Fanšeta vairs nekliedza, tikai viņas asie pleci trīcēja klusās raudās. Varlēns aizveda viņu uz štāba mītni, kas atradās skolas ēkā.

Šai brīdī vairāku draugu pavadībā laukumā parādījās Saris Deleklīzs. Viņš šķērsoja to un devās tālāk pa ielu, kas veda uz Šatodo. Ģērbies vecmodīgā frakā, kurai kā diagonāla svītra pār plecu stiepās spilgti sarkanā lente, viņš, balstīdamies uz spieķīša, lēnām gāja lejā uz laukumu. Viņu redzot, cilvēki apklusa. Saprata, ka sirmgalvis iet meklēt sev nāvi, ka līdz ar viņu beidzas Komūna, beidzas vesela revolūciju epopeja.

Sastapis ceļā dažus ievainotos un parunājies ar tiem, Deleklīzs precizēja, kur frontes līnija. Viņš lika draugiem palikt uz vietas, bet pats mierīgi devās tālāk. Pienācis pie apklusušās, pussagrautās «Dišēna tētuka bērnu» milzīgās barikādes, viņš, atspiezdamies uz spieķīša, sāka kāpt pa akmeņiem augšā.

Versalieši zināja: barikāde klusē tāpēc, ka tās aizstāvji vairs nav dzīvi. Viņi bija pārtraukuši šaušanu, lai sagaidītu rītausmu. Pēkšņi barikādes virsotnē, pār kuru klājās dūmu vāli, viņi ieraudzīja vecīgu siluetu. Šāvieni iedārdējās no jauna, un figūra drīz vien nozuda, it kā izplūda miglā …

Bet štābā, kādā klasē, Varlēns cienāja Fanšetu ar glāzi karsta groka.

—     Nē, nēl — Fanšeta cirta kāju pie grīdas un izšļaksti- nāja groku. — Es nedarīšu to, ko tu liec! Burošs… Samsons … visi biedri… Un es lai slēpjos?

—     Bet saproti taču, tas ir vajadzīgs … — apbruņojies ar pacietību, Varlēns mēģināja Fanšetu pārliecināt. Viņam pašam seja no negulētajām naktīm bija pelēka, nogurušās acis aiztūkušas, piesarkušas.

—    Nē, nē! — Fanšeta atkārtoja, drebēdama aiz nicinājuma pati pret sevi.

—     Atceries: bet Mišo māmuļa? Viņai ir bērni — un blakus neviena pieaugušā! Un cik vēl nav tādu, kuriem jāpalīdz! . ..

Saimniecības daļā sameklēja Fanšetai kleitu, cik iespējams tīru, lai neizraisītu aizdomas. «Palieciet sveiki, pelēkie svārki un cepure ar šķērsām uzšūto tresi!» Fanšeta nodomāja. Viņas satraukums sāka pariet.

Varlēns aizveda viņu uz klusu šķērsielu, līdz kurai vēl nesniedzās kaujas rūkoņa un gaudoņa. Piezvanīja pie durvīm, kur karājās izkārtne: «Notārs Filips Demarē kungs». Atvēra jauns patīkama izskata cilvēks ar gludu, briljan- tīna pieziestu galvu, ģērbies melnā, pēc modes šūtā mētelī. Fanšeta šādas iepomadētas žurkas arvien bija nicinājusi.

Bet Varlēns iegājis cieši paspieda viņam roku. Kantorī bija vēl viens cilvēks. Fanšeta to tūlīt pazina — Potjē, dziesminieks, viņu vecais Po-Po! Potjē lūdzoši salika rokas.

—    Varlēn, es taču esmu gandrīz tikpat vecs kā Deleklīzs, ļauj man nomirt uz barikādes tāpat kā viņam!

Bet Varlēns noraidoši pakratīja galvu.

—     Viņa prasa apmēram to pašu (mājiens Uz Fanšetas pusi) un arī viņš (uz notāra pusi). Gods Komūnai, ja ikviens tās aizstāvis gatavs par to mirt! Taču tas nozīmē, ka reizē ar viņiem mirs arī Komūna. Nē, draugi, kādam ir jāpaliek dzīvam. Starp citiem izvēle krita uz tevi, Po-Po tēv, tāpēc ka Komūnai jāsaglabā ne tikai spēki un saprāts, bet arī cēla dvēsele. Komūnas dvēselei jādzīvo tavās dziesmās! Sī meitene aizvedīs tevi uz paslēptuvi, kas viņai zināma. No turienes uzturiet sakarus ar pilsoni Demarē.

Tā kā visi — Potjē, Fanšeta, notārs — klusēja, Varlēns pacēla balsi:

—    Tāda ir pavēle, izpildiet to! Pēc Deleklīza bojā ejas es esmu iecelts par pilsoņu delegātu militārajos jautājumos. Skaidrs? — Un viņš iesmējās, apņēmis tos ap pleciem. — Labāk atvadīsimies, draugi!

Sajā pēdējā Komūnas nakti lija stiprs lietus. Debesu ūdeņu strūklas noskaloja asinis no akmens bruģa, remdēja sāpes ievainotajiem, kas bija aizmirsti zem klajas debess, atvēsināja slaktiņā prātu zaudējušo kaismi, šaušana bija gandrīz pilnīgi pārtraukta.

Varlēns mēģināja iemigt, apsedzies ar šineli, bet tā ari nevarēja. Acu priekšā rēgojās izrēķināšanās un spīdzināšanas ainas … Asinis plūda un plūda.

Par sevi sirds nesāpēja. Bet sāpēja par drošsirdīgajiem cīnītājiem, kurus nonāvēs, izsituši no rokām ieroci. Par tūkstošiem nevainīgo, kuri kjūs par reakcijas trakošanas upuriem. Tēlojās aina, kā māte, kaujām beidzoties, brauks uz Parīzi meklēt dēla līķi, kā pazemojoties klaušinās, un, par to domājot, sirdi plosīja asas sāpes.

Kad debess k]uva gaišāka, solīdama drīzu rītausmu, Varlēns piecēlās un, cenzdamies nepamodināt guļošos biedrus, piegāja pie atvērtā loga. Lietus bija pārgājis, varēja dzirdēt, ka tecēdamas burbuļo daudzās ūdens straumītes. Patīkami bija ieelpot zāles smaržu. Floreāls beidzies, iestājies preriāls — zāļu mēnesis. Tā smaržo pļava dzimtajā Vuazenē. Kādreiz, pārbraucis mājās, viņš paņēma izkapti. Kaimiņi smējās: «Pielūko, ka neiecērt kājā, tu jau tagad esi pilsētnieks!» Cita, tāla dzīve . ..

Vējš mainījās, un tūlīt sāka smaržot pēc jūras sāļā ūdens. Šī smarža nāca no Pikajdijas piekrastes. Kā nu ne! Parīze taču nebija tik tālu no jūras.

Bet tur, aiz jūras šauruma, miglā tītā Londona, vecais nams Modenvilā. Markss droši vien arī neguļ, pārdzīvo Parīzes traģēdiju, draugu traģēdiju.

Varlēns spilgti iedomājās kustīgo Mori, svelošo jautājumu viņa vērīgajās acīs: «Kā tad tā, biedri, ko?» Ek, nav ko runāt! …

Līdzko atausa rīts, sākās kņada. Pāri laukumam reizē iedārdējās lielgabali, iekaucās šrapneļi, sāka klaigāt un trokšņot cilvēki, iečīkstējās rati, armija, kas bija kļuvusi pavisam reta, atkāpās tālāk — uz Bitšomonu, uz Pērlašē- zas kapsētu.

Pie Varlēna, kad viņš lika patronsomā maizi un patronas, pienāca kāds nosmulējies zēns ar cieši nosaitētu galvu.

—    Kas tev vajadzīgs? — Varlēns jautāja. — Es steidzos …

—    Tā esmu es, Marija… — zēns padobjā balsī teica.

Patiešām, tā bija Marija, pametusi medicīnas punktu, kur viņa pavadīja nakti. Marija parādīja sev uz ausīm, gribēdama teikt: «Runā stiprāk, es slikti dzirdu.»

—    Kur lai tevi paslēpj? — Varlēns prātoja.

Bet Marija kategoriski atteicās.

—    Kur tu būsi, tur arī es, — viņa palika pie sava.

Varlēns piegāja pie Eiropas kartes, kas karājās pie skolas tāfeles. Paskatījās sākumā uz aveņsārto gabaliņu — Franciju. Pēc tam uz milzo, zaļo laukumu austrumos — Krieviju.

—     Tev jāatgriežas tur, — viņš skaidri izrunāja katru vārdu, cenzdamies, lai Marija saprastu pēc lūpu kustībām. — Markss kādreiz mums sacīja: «Es daudz sagaidu no šīs zemes…» Marij, atgriezies savā dzimtenē un pacel mūsu karogu tur!

Bet Marija noraidoši purināja galvu. Varlēns piegāja pie kartes tuvāk, ielūkojās zaļajā laukumā.

—     Kā sauc tavu dzimto pilsētu? Kadņikova, tu saki? Šeit tādas nav. . . Ļoti maza? Bet Neretina pilsētu? Mcenska? Ari maza? . .. Kadi plašumi, kādi plašumi! …

Bet uz ielas neatlaidīgi aicināja Varlēnu ārā. Viņš atgāja no kartes, uzlika Komūnas locekļa sarkano lenti, uzmeta plecā šauteni. Marija devās viņam līdzi.

Komūnas pēdējie locekļi — Varlēns, Ferē, Gambons — izgāja uz Menilmontānas ielas pilnā formā, ar karogu, kuru nesa milzīga auguma garibaldietis, pats līdzīgs karogam savā sarkanajā kreklā. Bundzinieks dobji sita bungas. No kaujām sagatavotajām barikādēm saspringti raudzījās uz viņiem cīnītāji.

Tā viņi nokāpa kalna pakājē, kur iedegās jauna kauja. Taču cīņas iznākums jau bija iepriekš zināms: noasiņoja pēdējie Pērlašēzas kapsētas aizstāvji. Prūši bija izlaiduši cauri savai teritorijai versaliešu karaspēku, un tie uzbruka pēdējai Komūnas saliņai no aizmugures.

Saule šai traģiskajā dienā spīdēja sevišķi spoži, it kā būtu asarās mazgāta. Bulvāros jau pastaigājās cilvēki, bet no Menilmontānas puses vēl joprojām skanēja šāvieni, un mietpilsoņi brīnījās:

—    Ir gan dulni, nu ko viņiem vajag?

Kad sāka degt mājiņas, kas atradās pēdējās barikādes tuvumā, Varlēns ieraudzīja, ka somā vairs nav patronu. Pārmeklēja kritušos, bet tie jau bija vairākkārt pārmeklēti. Roka, pieradusi pie automātiskas kustības — notēmē — nospiež, notēmē — nospiež —, pēkšņi bija bez darba.

Varlēns izmisumā trieca šauteni pret bruģi tā, ka laide sašķīda druskās. Zaudējis pašsavaldīšanos, viņš uzlēca augšā uz barikādes, draudēdams versaliešiem ar dūri. Pat šim cilvēkam ar dzelzs raksturu neizturēja nervi.

Teofils Ferē un Marija noveda viņu katrs aiz savas rokas lejā no barikādes. Bija iestājies klusums, un pamazām visi tajā atguvās. Taču vilcināties nedrīkstēja, kuru katru mirkli versalieši varēja attapties un sākt uzbrukumu.

Ferē pārlaida skatienu tiem, kas bija vēl atlikuši, — deviņi cilvēki.

—    Šeit tuvumā ir kāds caurstaigājams pagalms, — viņš sacīja. — No turienes var nokļūt tieši Bitšomona parkā.

—    Nu, — teica Varlēns, kas bija mazliet atvirzījies tālāk. — Tagad jāiet katram pa sevi.. . Ardievu, draugi…

Savu tālāko ceļu Marija turpināja it. kā pa miegam. Kā viņai izdevās šķērsot visu pilsētu, trokšņainās ielas, kur pastaigājās cilvēki, pie tam vēl nosmulētās pusaudža drēbēs un ar marles saitēm notītu galvu?

Bet viņa tomēr aizkļuva garām visiem apsardzes posteņiem un patruļām un pievakarē sasniedza savrupmāju ar vara plāksnīti «Dr. Gregoire Vyrouboff», Kādu mirkli viņa vilcinājās, raudzīdamās klusajā pagalmā un mēmajos logos, bet pēc tam apņēmīgi devās tālāk.

8

Bulvāru pasaule līksmoja. Visi, kas Komūnas laikā bija slēpušies aiz biezajām žalūzijām — aristokrāti un afēristi, senatori un blēži, komersanti un koķetes, visdažādākās gaišības ar tumšu pagātni —, vārdu sakot, visi Parīzes salašņas iznāca slaistīties pa trotuāriem.

Neretins iegāja kādas kafejnīcas nojumē Monmartras pakājē un izraudzījās sev vietiņu zem magnolijas, kas ziedēja koka mucā. Viņam mugurā bija jauns, viegls smilšu krāsas uzvalks, viņš bija labi noskuvies, taču fiziskas netīrības sajūta nemitējās.

Izšķīries toreiz ar Mariju pie Monparnasa kapsētas, viņš atgriezās savā numurā, domādams: «Kad kaujas atvirzīsies līdz mūsu ielai, es nokāpšu lejā. Burzmā diez vai kāds mani no barikādes padzīs.»

Tomēr dārdoņa, kas nāca no Sarkanā krustojuma puses, netraucēja viņu iesnausties. Uz rīta pusi viņš uztrūkās no ļoti stipra sprādziena kaut kur netālu. Apģērbies Neretins izskrēja ārā un ieraudzīja blāvajā rītausmā versaliešus ar sarkanajiem uzplečiem; ķēdē izstiepusies, tie zagās gar namiem. Viņš atradās ienaidnieka ieņemtā teritorija!

Apjucis, galīgi izsists no sliedēm, viņš klīda pa asins dzīrēm. Vakarējie mierīgie, labsirdīgie mietpilsoņi šodien nodeva savus kaimiņus un, skaļi smiedamies, noskatījās, kā tos aizstiepj izpildīt sodu. Viss, ko Neretins kādreiz bija lasījis un apguvis par humānismu, saprātu, viss cildenais, pie kā pats savās atziņās bija nonācis, — tas viss viņa galvā pārvērtās par bezjēdzīgiem murgiem. Sirds atteicās tam ticēt, ko redzēja acis.

Iedams garām mājai, kur dzīvoja Mišo, viņš ieraudzīja veco sievu, ģimenes māti. Viņa sēdēja uz sliekšņa, bezcerīgi izstiepusi kaulainās rokas. Viņai aiz muguras, aiz durvīm, trokšņoja zēni, prasīdami ēst.

Neretins neuzdrošinājās traucēt Mišo māmuļas skumjo mieru, taču viņu mocīja doma par Varlēnu, par Fanšetu, par Mariju .. . Viņš ir dzīvs — bet viņi? …

Neretins apstaigāja visas morgas, aplūkoja bezgalīgās liķu «izstādes» krastmalā, redzēja tādas ainas, kurās skatoties varēja pilnīgi sastingt. Vienu brīdi viņam likās, ka pazinis Mariju kādā gūstekņu barā, ko dzina uz Versaļu. Neretins ilgi gāja viņai nopakaļus kopā ar ielas švītiem, kas skaļi ņirgājās. Konvoj nieki viņu pat aizturēja, bet, ieraudzījuši pasē divgalvainos ērgļus, palaida vaļā. Neretins iedeva konvoja priekšniekam kukuli, un tas atbrīvoja gūstekni. Taču tā nebija Marija! . ..

Un tā nu viņš tagad sēdēja, viegla vasaras vējiņa ap- vēdīts, un lūdza, lai viesmīlis atnes kaut ko spirdzinošu. Bet pats sev likās bezgala riebīgs.

Blakus uzjautrinājās kompānija, kuras centrā rosījās ļumīgs vīrs, kas svīda un smagi tusnīja, — brālis Filidors. Neretins viņu atcerējās no cietuma laikiem.

— Paraug! — brālis. Filidors skaļi iekliedzās, norādīdams uz Versaļas karaspēka leitnantu, kurš pie blakus galdiņa sūca absintu. — Kautrīgāks par kautru ir mūsu atbrīvotājs, kas satriecis sarkano mēri. Kā jūs sauc, mūsu varoni? Sikrs? Uz jūsu veselību, msjē Sikr, uz jūsu veselību!

Leitnants, pateikdamies par tostu, vairākkārt palocījās.

Te brālis Filidors apklusa ar kausu rokā. Neretins paskatījās uz ielu, kur bija vērsts mūka trulais skatiens, un nodrebēja. Tieši iepretim kafejnīcai uz soliņa, pārgurumā atspiedies pret sienu, sēdēja — Ežēns Varlēns.

Pirms Neretins aptvēra, ko darīt, kā palīdzēt, brālis Filidors piecēlās no galda un paņēma Sikru zem rokas.

— Mans leitnant, tur uz tā soliņa sēž kāds Varlēns, Komūnas ministrs. Lai man acis no pieres izsprāgst, ja tas nav viņš! Viņš taču ietupināja mani cietumā, viņš spīdzināja, mocīja, es viņa dēļ zaudēju no svara veselus plecus kilogramus! Ņemiet viņu ciet uz to ātrāko! Skatieties, viņš, acīm redzot, sajutis kaut ko nelāgu, piecēlās un iet prom!

Leitnants Sikrs pasauca garām ejošos kareivjus un kopā ar tiem panāca Varlēnu, kurš vilkās nesteidzīgiem soļiem, iegrimis kaut kādās savās domās.

Sikrs iesāka ar to, ka, iesitis Varlēnam, viņu rupji izlamāja. Acumirklī salasījās dīkdieņu pūlis, nojauzdams kārtējo izrādi. Trakojoša pūļa pavadīts, Sikrs aizveda Varlēnu uz Monmartras virsotni. Tur bijušajā deju zālē notika Versaļas tribunāla sēde.

Varlēns nosauca vārdu, uzvārdu, ieņemamo amatu Komūnas laikā, bet uz tālākajiem jautājumiem atteicās atbildēt. Tribunāla priekšsēdētājs deva zīmi, un Varlēnu izveda ārā. «Uz Rozjē ielu!» priekšsēdētājs nosauca pakaļ-

Neretins gāja pa trotuāru, neatpalikdams no bļaujošā pūļa, kura vidū Varlēns pacēlās gluži kā milzis, ko ved pigmeji. Neretins labi redzēja, kā vējš pluinī viņa matus. Varlēns pat neskatījās uz saviem mocītājiem, viņa skatiens bija vērsts lejup pāri nogāzei uz nepārredzamo smaiļu, jumtu, tornīšu, skursteņu, bēniņu un zvanu torņu jūru, uz pilsētu, kas tur gulēja, smagām rētām klāta, krustā sista, ugunsgrēku dūmu lentēs tīta.

Rozjē ielā, tajā pašā neapbūvētajā laukumā, kur pavasarī 18. martā sacēlusies tauta sodīja ģenerāli Lekontu un Klemānu Tomā, versalieši bija nolikuši pie noplukušās ķieģeļu sienas svaigu rožu vainagu, kurā vēl mirdzēja rīta rasas pilieni. Uz turieni veda gūstā saņemto kolonnas. Viņus spieda stāvēt vainaga priekšā uz ceļiem, lūgt piedošanu, pēc tam aizveda pie blakus sienas un nošāva, bet viņu vietā zemē putekļos nogrūda jaunu mocekļu rindu.

Atveduši Varlēnu, kareivji veltīgi pūlējās arī viņu nospiest ceļos. Pārskaities Sikrs pagrieza revolvera aptveri un pielika viņam stobru pie deniņiem.

—    Tik ātri? — pūlis, kas gāja līdzi, sāka kliegt. — Viņš taču vēl nav pat izpļaukāts! Pavadājiet viņu vēl! …

Un Varlēnu atkal vadāja, iegriežoties šķērsielās, kāpjot augšā un lejā pa Monmartras ielu terasēm. Šoreiz bulvāru lauvas nešķieda laiku velti. Kāds kungs cilindrā, iesaucies: «Viņa dēļ es Versaļā dzīvoju teltī!» — atvēzējās un iesita Varlēnam ar spieķi pa vaigu. Parādījās asinis, pūlis ieaurojās. Sitienu krusa bira bez mitas, konvojnieki paši tikko paguva atlēkt sāņus. Bet Varlēns gāja kā iepriekš, nenoliecot galvu.

Neretins ieraudzīja sava hoteļa varonīgo šveicari Tiso kundzi. Izspūrusi vēl vairāk nekā iepriekšējā dienā, viņa visu laiku lēkāja Varlēnam apkārt.

—    Tas ir pats pirmais bandīts! Viņš gribēja ieņemt grāfa dzīvokli, sitiet viņu, sitiet! …

Tiso kundze lūdza tos, kas gāja blakus Varlēnam, lai palaiž viņu, lai arī viņa var krietni sadot.

«Ak dievs!» Neretins domāja. «Un tie esot cilvēki?»

Viņš pats kļuva slābans, tik tikko spēja pavilkt kājas, it kā sitieni kristu uz viņu, it kā viņam izsistu acis un pārvērstu galvu par vienu vienīgu brūci.

Konvojnieki, juzdami, ka Varlēns saļimst un viņu vest kļūst arvien grūtāk, nolēma izbeigt. Viņi aizstiepa to atkal uz Rozjē ielu, pieslēja pie sienas.'Bet viņš vairs nevarēja nostāvēt, kāds pasniedza salauztu krēslu.

—    Nu, pārmeklējiet kabatas, — Sikrs pavēlēja. — Paskatīsimies, cik šis ministrs paguvis salaupīt!

Tika atrasti daži franki un sudraba pulkstenis. Naudu Sikrs žēlsirdīgi atdeva kareivjiem, bet pulksteni paņēma sev. Viņš atvēra vaļā vāciņu un skaļi lasīja:

—    «Par pirmo uzvaru pirmajā streikā no pateicīgajiem biedriem.» Ha-ha! Nu, izbeidziet ar šo biedru!

Viņš pagāja nost, un kareivji nošāva jau tāpat mirstošo Varlēnu. Cilvēki klusēja, bija tikai dzirdami pie laukuma sienas šaujamo pirmsnāves gārdzieni. Un tad aizmugurē kāds skaļi pateica:

— Moceklis!

Saniknotais Sikrs metās meklēt aģitatoru. Cilvēki, zinādami Versaļas uzvarētāju neizvēlīgumu, steidzīgi izklīda. Sikram rokās nokļuva vārga izskata kungs melnos, apnēsātos svārkos. Uz bargo jautājumu: «Vai tu biji tas kliedzējs, maitas gabal?» — viņš atbildēja noliedzoši un uzrādīja apliecību uz finansu ministrijas ierēdņa Cēzara Nurisjē vārda.

Viņam tika pavēlēts, lai pierādītu savu lojalitāti, pieiet un uzspļaut Varlēna līķim. Nurisjē klusēja, lai gan Sikrs viņu raustīja, pieprasīdams: «Nu! Spjauj taču, suns tāds!» Viņu sita, spārdīja ar kājām, norāva svārkus, bet viņš joprojām stāvēja un nepakustējās.

9

Sirms cilvēks ar labsirdīgām, skaidrām acīm skumīgi raudzījās lejā pa vecās patversmes bēniņu logu.

Viņš redzēja, kā vadāja spīdzinot Varlēnu, dzirdēja šāvienus un vaimanas asiņainajā laukumā, un vecās rokas bezspēkā krampjaini sažņaudzās. Bet ko viņš varēja darīt? Raudāt? Lūgt dievu? Visā savā garajā un grūtajā mūžā Ežēns Potjē, iesaiņotājs, galdnieks, audumu apdrukātājs, Internacionāles- loceklis, Komūnas delegāts, nebija raudājis un nebija lūdzis dievu. Viņš cīnījās — 1848., 1851. un, beidzot, 1871. gadā.

Taču zobi aiz niknuma šņirkstēja. Viņš skraidīja no viena kakta otrā, brīžiem aizmirsdams, ka troksnis var piesaistīt cilvēku uzmanību vjīņa paslēptuvei, viņu var atklāt un tad — beigas! Viņam šķita, ka taisnīgāk būtu stāvēt tur Rožjē ielā vai Pērlašēzas kapsētā pie sienas — plecu pie pleca ar biedriem …

Potjē atcerējās visu viņu Komūnas vēsturi, varbūt arī pilnu ar kļūdām, taču bez neviena trapiņa vai kā nosodāma. Ja būtu vēl kaut viena, kaut viena Komūna… Ai! Lai zina nākamās paaudzes, viņš taču ir dzejnieks un viņš par to pastāstīs:

Uz ciņu mostiet, darbaļaudis, Tu visu zemju vergu barst Zem bada lāsta diezgan snaudis, Pēc cīņas slāpst mums brīvais gars.

Noplēsis tapešu gabaliņu, Potjē drudžaini rakstīja uz tā ar zīmuļa galiņu. Pat nebija ar ko noasināt, žēl gan! Bet par to viņš vairs arī nedomā. Viņu pārņēmušas atskaņas, ritms atbalsojas galvā kā pārgājiena maršs.

Nu viņš vairs neredz putekļainos bēniņus, zirnekļu tīklus, kas tur karājas, neapjauš ik brīdi draudošās briesmas. Viņš vairs nav arī Ežēns Potjē, vecais Po-Po, kuru moka reimatisms un kuram nav pie dvēseles nekā, izņemot federāta svārkus un dzejoļu grāmatiņas. Viņam nav arī savu asiņu — tās ir lāses no sodīto un nomocīto asiņu lāsēm. Viņam vairs nav savas gribas — tā ir tikai daļiņa no tās gribas, ko pauž tūkstoši sacēlušies un miljoni, kuri vēl nav apzinājušies savas verdzības mēru.

Mēs vien, kas darba jūgā svīstam, Mēs, visu zemju strādnieki, Mums pieder pasaule, mēs lemsim — Nost izsūcējus, liekēžusl

Un, ja pār cara kalpu bariem Grūs nikno dusmu pērkoni, Pār mums ar saviem purpurstariem Lies saule dzīvīb's uguni.

Kāpnēs atskanēja viegli soļi. Potjē tomēr tajos pat neieklausījās, tik ļoti bija aizrāvies ar savu dziesmu. Pavērās durvis, un parādījās Fanšetas melnīgsnējā seja. Meitene pārlaida skatienu bēniņiem — vai viss kārtībā? — un pēc tam ienāca iekšā.

—    Vai jūs neviens netraucēja? Visur notiek kratīšanas, cilvēku tvarstīšanas … rau, izdevās sadabūt pāris bulciņu, gabaliņu šķiņķa.

Potjē pateikdamies pamāja ar galvu, nenovērsdams acu no pantiem, paņēma maizi, sāka ēst, bet pats visu laiku kustināja zīmuli taktī:

Tā būs pēdējā kauja, Kas ar uzvaru nāks. Ar Internacionāli Tad katris atdzimt sāks.

—    Ar šo dziesmu strādnieki ies kaujā par jaunu Komūnu, — viņš pārliecināti teica.

Bet Fanšeta izklaidīgi atsaucās:

—    Ko?

Viņa uzmanīgi ieklausījās sarunā, kas norisa lejā, uz ielas. Pa patversmes vārtiem iznāca kareivji, sapīpēja, satvēra savas šautenes.

—    Bet vai šīs patversmes bēniņus jūs pārmeklējāt? — jautāja pienākušais žandarms.

—     Kas tur var būt? — iebilda kareivis, kuram bija jau līdz kaklam apnicis ložņāt pa visiem stāviem un satraukt pārbiedētos iedzīvotājus. — Logi, palūk, ar zirnekļa tīkliem aizvilkti! …

—    Nē, tomēr jāpārmeklē!

—     Šie bēniņi jau pārlūkoti, — sarunā iejaucās otrs kareivis. — Pajautājiet tepat apakšvirsniekam! Viņi tur uzlīduši, kad bijis iejājis vikonts de Noails.

Maģiskais vārds atstāja iespaidu: žandarmu burtakalps aizgāja prom. Devās tālāk arī kareivji, uzmetuši plecā šautenes.

Fanšeta juta, ka viņai nav spēka nosēdēt šai slazdā, kājas tirpst un pašas nes viņu prom, galva griežas riņķī.

—    Jūs, vectētiņ Po-Po, sēdiet šeit klusītiņām, bet es pēc kādas stundiņas atgriezīšos …

—    Esi uzmanīga, mīļā! — Potjē uzsauca viņai.

10

Tagad Neretins bija nonācis atkal tajā pašā riebīgajā noskaņā, kādā viņš atradās pirms karagājiena uz Buživalu. Atkal stundām ilgi vārtījās gultā, gulēja neizģērbies, kūpināja dūmus kā lokomotīve.

Atkal sirdī pavērās briesmīgais bezdibenis, neko negribējās darīt, nekas nesaistīja. Un ko gan vēl vēlēties? Viss bija aizgājis bojā kopā ar Mariju, ar Varlēnu …

Vajadzēja tikai aizvērt acis, un atkal, svilpienu un kliedzienu pavadīts, gāja lepnais Varlēns, skumji smaidīdams, it kā viņam būtu žēl savu bendētāju un pat mazliet kauns par viņiem. Un šis ierēdnis, šis ierēdnis, kurš atteicās spļaut! .. . Cik skumji, ak, cik skumji…

Viņš saņēma aicinājumu ierasties Krievijas vēstniecībā. Varēja sagaidīt nepatikšanas, bet Neretinam bija vienalga.

Ceļā uz vēstniecību viņš gāja garām Virubovā savrupmājai ar vara plāksnīti pie vārtiem. Prātā nāca tālais ziemas vakars, Potjē koncerts, kad arī viņš, Neretins, sadūšojās un nodziedāja ģitāras pavadībā:

Kas milas svēto liesmu pratis Uz mūžu dzēst, Uz mūžu dzēst..,

Apdedzināja viņu šī uguns, nomocīja, bet neiekvēlināja. Nāve nepaņēma, lai gan viņš no tās neslēpās. Tātad tagad jāgruzd un jāgruzd atlikušās mūža dienas …

Tas dzīvi svētlaimīgo atgūt Vairs nevarēs. Vairs nevarēs …

Bet varbūt tomēr ir cerība? Ir taču vēl cilvēki, kuriem viņš vajadzīgs, kuri gaida viņu. Pēkšņi prātā ienāca cita — pavisam tāla dziesma: «Neļauj Mašai uz upīti iet, neļauj baltās kājiņas mazgāt…» Bet arī tas viss viņam likās briesmīgi svešs.

Pretēji gaidītajam vēstniecībā Neretinam neko nejautāja un rājienus neizteica. Parādīja dokumentu: jūsu lūgums par aiziešanu no dienesta apmierināts, nepiešķirot pensiju un dienesta pakāpi…

Ak kungs! Sekretārs tik līdzcietīgi raudzījās Neretinā, it kā tas būtu pilnīgā izmisumā, ka nav piešķirta dienesta pakāpe. Neretins tūlīt devās uz staciju un nopirka biļeti līdz pašai Mcenskai — ar pārsēšanos Zenēvā, Leipcigā, Veržbolovā un Maskavā.

Mājās gan brīnīsies! Neretins skaidri iedomājās māsiņas Olgas Afrikanovnas stingros un ašos soļus, steidzoties no istabas viņam pretī.

Un tur vasaras snaudā iegrimušais dārzs, bet zālē bērna galviņa, mazs, jocīgs pienenes ziediņš …

Viņš jau no rīta nokārtoja hotelī rēķinu. Līdz vilciena atiešanai palika krietni daudz laika, viņš klīda pa pilsētu bez mērķa, atvadīdamies no pazīstamajām vietām.

Tā viņš nonāca pie Monmartras. Tur vēl joprojām pa bēniņiem un pagrabiem meklēja kaut kādus cilvēkus. Neretinam atkal pieprasīja uzrādīt pasi. Viņš jau gribēja ātri doties prom, kad pēkšņi ieraudzīja Fanšetu.

Meitene skrēja pa garo ielu līčločiem, viņai sekoja kareivji tēmēdami, bet nekādi nevarēja trāpīt. Viņa mēģināja iesprukt gan vārtiņos, gan parādes durvīs, bet visur bija no iekšpuses aiztaisīts ciet.

«Kāpēc viņa tā?» Neretins nodrebēja. «Kāpēc viņa skrien prom no tās vecās ēkas ar uzrakstu: «Garā slimo patversme»? Vārti tur vaļā, viņa varētu iemukt. tur …»

Kareivji, skaļi smiedamies, derēja, trāpīs vai netrāpīs.

—      Oho-ho! — viņi ieaurojās, un Neretins (sirds apsta- jāsl) ieraudzīja, ka Fanšeta guļ uz ielas bruģa. Bet meitene bija tikai paklupusi vai arī izlikās, jo, pietrūkusies augšā, joza vēl veicīgāk. Tomēr saniknotie kareivji sāka šaut kārtām, un tādai uguns sienai viņa jau nu cauri ne- izskries.

Un tad Neretins iekliedzās cik iespējams skaļi:

—    Lai dzīvo Komūna!

Kareivji, aizrāvušies ar vajāšanu, negribīgi atskatījās.

—      Lasies, lasies prom no šejienes, puis… — kāds rāmi teica. — Tu esi prātu zaudējis!

—      Lai dzīvo Komūna! — Neretins nikni atkārtoja, tā ka uz viņa kliedzienu pavērās logi un tajos parādījās galvas. — Lai dzīvo Komūna!

Kamēr kareivju uzmanība bija pievērsta Neretinam, Fanšeta paātrināja skrējienu un nozuda aiz stūra. Sapī- kušie versalieši piecēlās un pienāca viņam klāt. Viņš, apmierināts par savas viltības rezultātiem, smējās tiem sejā. Tad kaprālis atvēzējies iebelza Neretinam ar dūri tā, ka viņš nokrita, bet kareivji salaida savu šauteņu lādiņus guļošajā ķermenī.

Pēc tam, izčamdījis Neretina kabatas un atradis tur ārzemnieka pasi, kareivis teica kaprālim:

—      Mēs dabūsim pa kaklu. Bija taču teikts krievus nešaut.

Kaprālis laiski atbildēja:

—      Bet tu aizstiep un iegrūd viņu kādā notekūdeņu bedrē, un ne gailis pakaļ nedziedās!

EPILOGS

Lielajos bulvāros cits pēc cita atvērās grezni veikali, cits citu pārspēdami mirdzumā. Pie tiem arvien drūzmējās jaunumu kārotāji, skaļi nosaukdami ievērojamās personas, kas apmeklēja veikalus: «Ģenerālis Vinuā… Ferfīldera kungs .. . Marķīzs de Galifē . ..»

Pie firmas «Delīvo un dēls» spoguļvitrīnas — «Viss jaunlaulātajiem» — apstājās kariete ar lepniem zirgiem priekšā. Tūlīt ap to sapulcējās ziņkārīgie.

—           Kam tie zirgi? Barona de Merifita? Ko tas nozīmē, barons precas, vai?

—            Muļķis! Lasi labāko aprindi^ sadzīves hroniku! Tā ir viņa audžumeita madmuazele Agnese Rišardjē, viņa saderināta ar vikontu de Noailu.

—          Lai nu saka viens cilvēks! Senas dzimtas atvase apprecas ar bagātāko līgavu Parīzē!

—    Jā, jā! Barons dodot pūrā miljonu.

— Paskatieties, tur viņa nāk!

Bernadetas pavadībā Agnese aši iznāca no veikala un iesēdās greznajos ratos. Komijs klanīdamies nesa pirkumus.

—    Kāds viņai biezs plīvurs! Kāpēc viņa slēpj seju?

—    Stāsta, esot mazliet jukusi…

—           Ha-ha, kā nu ne! Viņu esot atraduši pie kāda ko- munāra!

Bulvāra pļāpas centās runāt pietiekami skaļi, lai Agnese varētu dzirdēt. Bet viņa, bāla un nepieejama, klusu sēdēja un gaidīja, kamēr sakravās saiņus.

Pēkšņi Agneses slimīgā seja savilkās, viņa pacēla plīvuru. Tieši iepretim karietei stāvēja meitene — ielas tirgotāja ar iznēsājamo leti un firmas cepurīti uz melnajiem, apcirptajiem matiem. Viņa lūkojās Agnesē un smaidīja.

Uzmanīgā Bernadeta, juzdama, ka dievinātā jaunkundze grib kaut ko teikt, pieliecās, un tā pačukstēja dažus vārdus. Bernadeta deva kučierim mājienu pabraukt tālāk, bet pati piegāja pie melnmatainās pārdevējas.

Tajā pašā vakarā šī meitene piezvanīja pie Monso parka savrupmājas kalpotāju ieejas durvīm. Viņu sagaidīja Bernadeta. Uzveda augšā, vairākas reizes atkārtodama, ka jaunkundze nesen piecēlusies no slimības gultas un ir vēl ļoti vārga …

—     Fanšeta! — Agnese teica, kad ielas pārdevēja apsēdās iepretim kušetei, kur viņa gulēja. — Jūs droši vien mani nicināt?

—    Par ko gan?

—    Ak jā, jūs taču neko nezināt… — Agnese teica un pagriezās uz sienas pusi.

Brīdi klusējusi, viņa atkal sāka izjautāt: vai Mišo māmuļa dzīva un vesela, vai viņai kaut kā nevajag? Varbūt pašai Fanšetai vajag kaut ko palīdzēt vai vēl kādam no agrākajiem draugiem?

—     Redzat, Fanšeta, es precos . . . Nezinu, kā dzīvošu .. . (Bernadeta sakārtoja viņai peņuāru, ielūkojās acīs.) Jā, jā… Krusttēvs ir tik laipns pret mani, it kā pūlas nolīdzināt kādu vainu. Nav tādas lietas, ko viņš atsacītos izdarīt manā labā. Taču tūlīt pēc manām kāzām viņi ar krustmāti uz ilgu laiku dodas uz ārzemēm. Barons nezin kāpēc negrib dzīvot kopā ar manu nākamo vīru. Jau sadabūtas pases…

Tad Fanšetas sejā atplauka smaids, pat guļamistabas puskrēslā bija redzams, kā mirdzēja viņas acis. Viņa salika rokas, lūgdama Bernadetu uz mirkli atstāt viņas vienas. Istabene sāka iebilst, bet Agnese pavēloši viņai pamāja.

—    Paklausies, Agnese, — Fanšeta sāka čukstēt aizraudamās. — Ja tu patiešām gribi mums palīdzēt…

Pēc dažām dienām pirmās klases vagonā, kas devas uz 2enēvu, varēja redzēt laulātu pāri. Viņš — līdz augšai sapogātā labas drēbes mētelī, cienījams, ar sirmu bārdiņu un apbrīnojami skaidrām, bērnišķīgi mirdzošām acīm. Viņa dāma — jauna, skaista, ar augstiem, stingri iezīmētiem uzacu lokiem un skarbi sakniebtām lūpām.

Orleānas stacijā viņus pavadīja vienīgi kāda melnmataina meiča. Atvadoties iespieda aizbraucējam tīstok- līti.

—    Šeit ir jūsu tapešu gabaliņi. Atcerieties — jūs lūdzāt, lai es paglabāju?

—    Bet kā tad tu, mījo meitenīt? — dāma jautāja.

—    Seit mana pilsēta, mani kapi… Man vēl veicami daudzi darbi. Bet tu mūs neaizmirsti tur, savā tālajā … — viņa sastomījās un, pametusi skatienu visapkārt, pabeidza: — Savā novadā. Neaizmirsti!

Pēdējā ceļa posmā pirms Šveices robežas kupejā ienāca žandarmi un prasīja uzradīt pases.

—    Msjē barons de Merifits, — vecākais žandarms teica, salīdzinādams ar biļeti un atlikdams vienu pasi. — Baronese de Merifita kundze, — viņš salīdzināja otru un palocījās dāmai. Pēc tam vēlreiz palocījās un atdeva pases. ■— Laimīgu ceļu!

Viņa biedram, vientiesīgam puisim, izdzirdot vārdus msjē barons de Merifits, no sajūsmas mute palika vaļā. Baņķiera kapitālu valdzinājums bija nonācis arī līdz šim nostūrim.

—    Piedodiet, msjē baron, es reiz redzēju jūsu portretu avīzē. Jums, pēc manām domām, nebija bārdas.

Abi žandarmi apstājās, jautājoši lūkodamies pasažierī. Viņš mazliet vilcinājās, pievēris plakstus, pēc tam pagrieza galvu uz žandarmu pusi un pārlaida viņiem skaidru, mierīgu skatienu.

—    Es uzaudzēju sev bārdu tā paša nelaimīgā aplenkuma laikā…

Žandarmi pielika roku pie cepures un aizgāja.

Vilciens dārdēdams pārbrauca pāri režģotajam tiltam, kas stiepās pār upi, un apturēja pie pēdējās pārbrauktuves Francijas pusē. Pazibēja robežsargu miegainās sejas. Riteņi kaukdami apstājās, un pēkšņi iestājās klusums. Lauku puišelis, iemērcis basās kājas dīķī, makšķerēja, vienmuļi dziedādams, un dziesma izskanēja, viesdama snaudā grimstošās dzelzceļa pieturas klusumā vieglas skumjas:

Man neaizmirst tās ķiršu dienas kvēlās! Sirds skaudrās ugunīs man vienmēr kaist Un visu aizmirst vēlas … Man neaizmirst tās ķiršu dienas kvēlās, Kas sirdi liesmodamas neizgaisti

Vilciens jau lēnā gaitā iebrauca Šveices teritorijā, bet abi pasažieri pirmās klases kupejā vēl joprojām sēdēja, nolaiduši acis, neka neredzēdami. Viņiem vēl joprojām šķita, ka kupejā skan šī nesteidzīgā, skumjā dziesma.

SATURS

Pirmā nodaļa. Šāviena k.af«jnlcā «Bābele» … 7

Otra nodala. Mūau slavenie ģenerāļi …. 31

Trešā nodala. Tlevkāje PanSeta……………………… 52

Ceturta nodaļa. SvStSs Ursulas abatija … 76

Piektā nodala. Nakts pirms brīvības…………….. 102

Sestā nodaļa. Astoņpadsmitais marts …. 131

Septīta nodaļa. Miera Iela……………………….. 149

Astota nodala. Godīgais Divāls . …. i 180

Devītā nodaļa. Glljotlnas «na…………………….. 217

Desmita nodaļa. «Dišfina TStuks»………………. 343

Vienpadsmitā nodaļa. Ziedu valoda ….. 270

Divpadsmitā nodaļa. Pūķa asinis …ii. 304

Epilogs………………………………………………………………. 345

Content

Govorovs Aleksandrs Floreāls

PIRMĀ NODAĻA ŠĀVIENS KAFEJNĪCā «BĀBELE»

OTRA nodaļa MŪSU SLAVENIE ĢENERĀĻI

TREŠA NODAĻA  TIEVKĀJE FANŠETA

CETURTĀ NODAĻA SVĒTĀS URSULAS ABATIJA

PIEKTĀ nodala NAKTS PIRMS BRĪVĪBAS

SESTĀ NODAĻA ASTOŅPADSMITAIS MARTS

SEPTĪTĀ nodaļa MIERA IELA

ASTOTĀ NODAĻA GODĪGAIS DIVALS

DEVĪTA NODAĻA GILJOTĪNAS ĒNA

DESMITĀ NODAĻA «DlSĒNA TĒTUKS»

VIENPADSMITĀ NODAĻA ZIEDU VALODA

DIVPADSMITĀ NODAĻA PŪĶA ASINIS

EPILOGS

SATURS