Līvijs Tits

Hannibals pret Romu

TĪTS LĪVIJS Hannibals pret Romu

Izlase no Līvija Romas vēstures

«Par mazu ir mans grāmatu skapis, lai tajā varētu novietot visu Līviju!» izsaucies kāds romiešu dzejnieks. Mūsu dienās novietošanas grūtības nebūtu tik lielas, jo apjoma ziņā mūsdienu grāmata un antīkais rokraksta tīstoklis ir ļoti atšķirīgi. Diemžēl visas Līvija vēstures vairs nav. Saglabājusies aptuveni viena ceturtā daļa — no simt četrdesmit divām grāmatām tikai trīsdesmit piecas.

Savas vēstures sarakstīšanai Līvijs veltīja četrdesmit gadus, vārda pilnā nozīmē tas bija viņa mūža darbs. Līvija vēsture savā laikā izpelnījās nedalītu atzinību. Autors kļuva plaši pazīstams, pat no Gadām (tagadējās Ka- disas) Atlantijas okeāna krastā esot ieradies Itālijā kāds Līvija cienītājs, lai tikai viņu redzētu. Arī mūsu dienās pats pazīstamākais no visiem Romas vēsturniekiem ir lits Līvijs. Viņa Romas vēsture «No pilsētas dibināšanas» ir svarīgs vēstures avots un dižens latīņu daiļliteratūras piemineklis, jo antīkajā senatnē vēsture bija daiļliteratūras žanrs.

Dzimis Līvijs 59. g. pirms mūsu ēras Patavijā (tagadējā l'aduja) Ziemefitālijā, miris mūsu ēras 17. gadā. Viņa dzīves laikā tātad ir risinājušies ļoti svarīgi notikumi: Romas republikas bojā eja un ķeizarvalsts izveidošanās nežēlīgās asiņainās cīņās. Diemžēl tā darba daļa, kurā Līvijs stāstījis par vēsturi kā laika biedrs, nav saglabājusies. Tas ir sāpīgs zaudējums, jo laika biedra tēlojums ir spilgtāks par vēsturnieka stāstījumu, kura pamatā ir tikai rakstiski avoti.

Par Līvija dzīvi zināms ļoti maz. Viņš ir turīgas Itālijā pazīstamas dzimtas atvase. Guvis sava laika parasto literāro un filozofisko izglītību. Ar vēsturi agrās jaunības gados Īpaši nav nodarbojies, jo vēstures zinātne viņa

laikā vispār neeksistēja. Centīgi studējis daiļrunas teoriju. Par panākumiem šajā nozarē liecina lieliskās darbojošos personu runas viņa vēsturē. Ilgāku laiku Līvijs dzīvojis Romā, kur par viņa darbu interesējās un viņu atbalstīja pats ķeizars Augusts.

Praktiskas pieredzes politikā un militārās lielās Līvijām nebija, valststiesiskajos jautājumos viņš orientējās vāji.

- Viņš bija rakstnieks, nevis vēstures pētnieks mūsu laika izpratnē, bet senajā Romā jau nav neviena vēsturnieka, kas rūpīgu iedziļināšanos vēstures materiālā apvienotu ar spožu māksliniecisku izklāstu. Vēstures pētniecība tā pa īstam ir sākusies turklāt tikai 19. gs. Netiesāsim tāpēc pārāk stingri Līviju par kļūdām un nepilnībām vēstures patiesības izdibināšanā. Ja viņš šim uzdevumam būtu nopietni pievērsies, viņš nekad nebūtu varējis aptvert tik plašu laikmetu (kādus septiņsimt gadus), nekad nebūtu uzrakstījis tik lielisku daiļdarbu. Viņa vēsture tad laikam nemaz nebūtu saglabājusies, tai taču būtu bijis visai ierobežots lasītāju skaits, nebūtu nozīmes to vairākkārt pārrakstīt vēlāk, kad sabruka Rietumromas ķeizar- valsts un iestājās dziļš izglītības pagrimums.

Līvijs, protams, nebija pirmais Romas vēsturnieks. Viņš varēja balstīties uz gandrīz divsimt gadu vecu vēstures rakstniecību, t. s. annālistiku, kas notikumus izklāstīja stingri hronoloģiski pa gadiem. Ar savu darbu Līvijs šo annālistiku vainagoja un arī beidza. Pēc viņa Romas republikas vēsturi vairs nemēģināja rakstīt latīniski an- nāļu garā, bet ķeizarvalsts vēsturi rakstīja pēc ķeizaru valdīšanas laikiem. Romas annālistika pirms Līvija neizcēlās ne ar māksliniecisku izklāstu, ne ar dziļāku notikumu izpratni, tā ka Cicerons dibināti varēja teikt: «Mūsu literatūrā trūkst vēstures.» Nākamajā paaudzē šo robu aizpildīja Līvijs.

Līvijs labi apzinājās, ka uz annālistiem, sevišķi uz vēlākā laika annālistiem īsti paļauties nevar, bet viņu darbos bija interesantas detaļas, Līvijs tās aizguva, taču jautājumu par to atbilstību īstenībai atstāja uz šo autoru sirdsapziņas. Pats viņš neko negribēja pieiantazēt. Ja Līvija rīcībā bija divi dažādi varianti, viņš izvēlējās plašāko un spilgtāko. Materiālu stingri sijājot, viņš sagrautu romiešiem jau pazīstamo vēstures ainu, viņa vēsture kļūtu pārāk konspektīva un sausa, bet, pēc Līvija domām, Romas tauta pelnījusi krāšņāku pagātni.

Sājā pagātnē daudz kas izglītotajiem Līvija laika bied- riem varēja likties ačgārns un smieklīgs, bet Līvijām, kā viņš pats izteicies, ar sirmo senatni nodarbojoties, gars kjuvis senatnīgs. Ja krietni vīri ar cieņu izturējušies pret dīvainām parašām un upuriem, tad viņu pēcnācējiem neklājoties augstprātīgi uz to raudzīties. Tas viss piederot pie Romas dižās senatnes, un stingra tradīciju ievērošana esot tautas spēka avots. Līvijs tātad ir mācījies izprast pagājušo laiku garu, mācījies to nevērtēt šaursirdīgi no tagadnes viedokfa.

Senatni Līvijs pretstatīja savam laikam. Mēs esam no- rīākuši, viņš saka, tādā sabrukumā, ka nevaram vairs panest ne savus netikumus, ne līdzekļus pret tiem. Zudusi sena vienkāršība, vīrišķība un godprātība, kas darīja Romu stipru, kas deva tai uzvaru pār tādu bīstamu Ienaidnieku kā Hannibals. Šāds romantisks senatnes skatījums, šāda tās idealizācija atbilda Līvija laikmetam. Romas senāta aristokrātija zaudējusi savu politisko varu, republikāņi sakauti. Ķeizars ir kungs un pavēlnieks valsti. Atliek tikai ar skumju nožēlu raudzīties senatnē, kad dižciltīgās senatoru dzimtas, šie Kornēliji, Valeriji, Fa- biji, vadīja valsti un komandēja armijas.

l.īvijs ir republikānis. Viņš raksta ķeizara Augusta ' laika, bet neglaimo valdniekam, kā to dara Horācijs un Vergilijs. Viņš pat izteicies, ka nezinot, vai Jūlijs Cēzars, īstenais ķeizarvalsts nodibinātājs, bijis valstij par lāstu vai par svētību, bet ķeizars Augusts bija Cēzara adopcijas dēls. Sāda vīrišķīga nostāja dara Līvijām godu. Ķeizars tomēr saprata, ka Romas republikas vēsture jāraksta no republikāņu viedokļa, un ļāva Līvijām rakstīt tā, kā viņš atzina par vajadzīgu.

Rakstīt vēsturi no Romas republikāņa viedokļa nozīmē to rakstīt no senāta aprindu viedokļa. To darījuši visi agrākie Romas vēsturnieki, to dara arī Līvijs. Senāts Līvija vēsturē iemieso Romas politisko saprātu un rakstura stingrību. Senāts vadīja ārpolitiku, un šī politika bija sekmīga. Līvija laikā Roma valda pār visām Vidusjūras zemēm, tātad, spriež Līvijs, senāts rīkojies pareizi, un mūsu vēsturnieks aizstāv un attaisno Romas ārpolitiku.

Lai tā rakstītu, Līvijām nevajadzēja liekuļot, viņš par to bija pārliecināts. Visā viņa darbā strāvo dzimtenes mīlestība, bet Līvijs nekad nav apzināti netaisns pret Romas ienaidniekiem. Viņš apbrīno llannibalu, viņš nenievā

kartāgiešus. Labo, krietno, varonīgo viņš saskata un cildina romiešos, bet saskata to arī ienaidniekos. Tas dod viņa vēsturei cildenu skanējumu, un tā Līvija lielais mūža darbs ir k/uvis par Romas varoņdzeju prozā, ko aizrautīgi lasījušas daudzas paaudzes līdz pat mūsu dienām.

Vērīgam lasītājam Līvija vēsture dos bagātīgu vielu pārdomām par cilvēkiem un viņu raksturiem, par tautām un to likteņiem. Mums tagad tik tālo dzīvi redzam visā tās krāsainībā, bet tāda pagātnes skatīšana vienmēr palīdz labāk saprast arī tagadni, jo mēs iegūstam materiālu salīdzinājumiem un pretstatījumiem.

Jau divus gadu tūkstošus ar daudzām tautām runā romietis Tits Līvijs gan savā dzimtajā latīņu valodā, gan daudzos tulkojumos, jo viņa vēsture ir viens no pasaules literatūras lielajiem darbiem.

ĪSS ATSKATS UZ VĒSTURI

Kad Hannibals 218. gadā pirms mūsu ēras devās karagājienā pret Romu, tā bija pakļāvusi savai varai visu Itāliju no Alpiem līdz pašai dienvidu smailei un sākusi izplatīt savu varu ari ārpus Itālijas — ieguvusi Sicīliju, Sardīniju un nostiprinājusies Iilirijā, Balkānu pussalas i lētumu piekrastē. Neievērojama latīņu pilsēta bija kļuvusi par varenāko valsti visā plašajā Vidusjūras apgabalā.

Dažāds bija Romai pakļauto zemju stāvoklis — Ziemeļ- ilālija (Po upes līdzenums) un ieguvumi ārpus Itālijas (Sicīlija u. c.) bija iekarotas beztiesīgas zemes (provinces), kur romieši rīkojās pēc savas patikas un ieskatiem, pārējā Itālijā Roma bija Itālijas pilsētu savienības vadī- taja. Savienības pilsētām bija 3ava pašvaldība un savs karaspēks, kuru tās nodeva romiešu rīcībā. Puse no regulārās Romas armijas parasti bija sabiedrotie, puse — Romas pilsoņi. Sādu savienību romieši bija izveidojuši grūto cīņu gaitā kādos piecos gadsimtos (8. gs.—3. gs. pirms m. ē.).

Viegli tas nebija. Apenīnu pussala ir garumā stipri izstiepta teritorija. No Turīnas līdz Brindizi ir apmēram 1000 km, pussalas platums — no 200 līdz 130 km, tai nav dabiska ģeogrāfiska centra, kalni apgrūtina satiksmi. Dzīvoja tur dažādas tautas, kas runāja dažādās valodās, dažāds bija šo tautu kultūras līmenis, dažāds ekonomiskais stāvoklis. Itālijas iedzīvotāju vairums bija t. s. itāliķi, radniecīga tautu un cilšu grupa, kas bija ieņēmusi vidus un dienvidu Itālijas lielāko daļu. Latijā, samērā nelielā teritorijā dienvidos no Tibras, dzīvoja latīņi, viena no itāliķu tautām, kas Romas vadībā panāca Itālijas apvienošanu. Latīņu valodu vispirms tātad runāja Latijā, tad jau visā Itālijā un mūsu ēras pirmajos gadsimtos jau visās

Vidusjūras rietumu zemēs. Ziemeļitālijā 5. gs. beigās pirms m. ē. ienāca gaili no Pāralpu Gallijas (apmēram tagadējās Francijas). Tirēņu jūras piekrastē starp Apenlnu kalniem un Tibru (tagadējā Toskānā) bija apmetušies et- ruski, tiem bija samērā augsta — no grieķiem aizgūta kultūra. Līdz šim nav konstatēta viņu radniecība ar kādu citu senās pasaules tautu. Dienviditālijas piekrastē bija daudzas grieķu kolonijas, ievērojamākā no tām bija Ta- renta. Daudz grieķu pilsētu bija arī Sicīlijā, tāpēc grieķi bieži Sicīliju un Dienviditāliju sauca par Lielo Grieķiju. No visām Itālijas tautām grieķiem bija pati augstākā kultūra.

Šajā Itālijā soli pa solim tātad izvirzījās Roma. Atzīmēsim dažus svarīgākos datus šīs ievērojamās pilsētas augšupejā.

Roma esot dibināta 754. g. pirms m. ē. Tāda vismaz ir sena tradīcija. Katrā ziņā pilsēta ir radusies 8. gs. Sākumā tajā valdījuši ķēniņi (754. g. pirms m. ē. — 509. g. pirms m. ē.), tad nodibināta republika. Stāsts par pašiem senākajiem Romas laikiem ir leģendārs, bet beidzamie Romas ķēniņi ir jau vēsturiskas personas. Tie bija etruski, un Romā valdījusi etrusku dinastija. Republikas nodibināšana ir latīņu atbrīvošanās no etniskiem. Romieši neatlaidīgi paplašināja savu varu. Kad 338. g. pirms m. ē. Roma noslēdza savienību ar ievērojamāko Kampānijas pilsētu Kapuju, kas labprātīgi pievienojās Romas vadītajai pilsētu savienībai un kļuva gandrīz līdztiesīga sabiedrotā, Romas spēki tikpat kā divkāršojās, jo Kampānijas novads ap tagadējo Neapoli bija pats auglīgākais un bagātākais visā Vidusitālijā. Roma tagad kļuva varenākā Itālijas valsts.

Pēc sīvas un ilgas pretošanās romieši 290. g. pirms m. ē. galīgi pakļāva Vidusitālijas kalnu novadu Samniju, kaut gan samnīti vairākas reizes sakāva Romas armijas un viņiem piebiedrojās arī etruski, kas bija spiesti atzīt romiešu virskundzību 280. g. pirms m. ē. Grieķu pilsētas dienvidos tagad cita pēc citas bez pretošanās pakļāvās romiešiem, pretoties iedrošinājās vienīgi Tarenta. Tā ataicināja palīgā Ziemeļgrieķijas valsts Epīras ķēniņu Pirru. Pirrs pēc Maķedonijas Aleksandra valsts sabrukuma gribēja rietumu zemēs izveidot tikpat varenu impēriju kā Aleksandrs austrumos. Pirram bija labi apmācīta armija, un viņš guva dažas uzvaras pār romiešiem, bet tad tika sakauts un atstāja Itāliju. Tarentai bija jāpadodas (272. g. pirms m. ē.). Tagad Romas varā jau bija visa vidus un dienvidu Itālija. Roma kļuva par varenu Vidusjūras lielvalsti.

Romas dzīvē šai laikā ļoti svarīga bija patriciešu un plebeju cīņa. Plebeji un patricieši bija divas dažādas iedzīvotāju kategorijas ar dažādām tiesībām. Plebeji nevarēja ieņemt nevienu valsts amatu. Vairums viņu bija trūcīgi ļaudis, bet bija arī turīgi plebeji. Sī cīņa beidzās ."'-00. g. pirms m. ē. Plebeji ieguva tādas pašas tiesības kā patricieši. Ievērojamākās plebeju un patriciešu dzimtas izveidoja ļoti norobežotu aristokrātiju, t. s. nobilitāti, kas l.iktiski sagrāba visu izpildvaru, kaut gan valsts amatā varēja ievēlēt kuru katru pilsoni.

Romieši bija pakļāvuši plašas teritorijas, guvuši daudzas uzvaras, bet viņu armija tomēr bija tikai tautas milicija. Pastāvīgas miera laika armijas Romā nebija, bet romieši jau vairāk karoja nekā dzīvoja mierā. Armijā dienēja tikai pilsoņi, kuriem bija kād zemes īpašums. Kareivju pietika, jo Itālija šajos gadsimtos visā visumā Iii ja sīkzemnieku zeme. Dižciltīgajam virsslānim, protams, bija lielāki zemes īpašumi, kurus apstrādāja vergi, hcīt vergturība vēl nebija sasniegusi tādu attīstības pakāpi kā, piemēram, 1. gs. pirms m. ē., kad Spartaka vadītie vergi sacēlās pret saviem kungiem.

Armijas augstākais komandējošais sastāvs bija tikai nobiļi, nobilitātes aprindu ļaudis. Civilā vara nebija šķirta no militārās, un augstākie amatvīri, konsuli un pretori, savā amata gadā (viņus ievēlēja uz vienu gadu) komandēja arī bruņotos spēkus. Viņiem bieži trūka pieredzes, jo viņus dažkārt ievēlēja amatā iekšpolitisku apsvērumu dēļ, un armijas vadībai viņi nebija piemēroti, kaut gan varēja būt labi administratori. Armijas virspavēlnieks savus virsniekus un kareivjus mācījās pazīt tikai paša karagājiena laikā, un pēc gada tos atkal uzņēmās vadīt cits. Lielākā karā šādas kārtības vājās puses kļuva ļoti jūtamas, un labākajiem karavadoņiem Hannibala kara laikā uzdeva vadīt armijas arī pēc amata gada.

Zemāko komandējošo sastāvu veidoja centurioni, visumā ļoti krietni un ļoti stingri vīri, kas savu darbu prata un mācēja vai ar labu vai ar ļaunu panākt paklausību.

Vairums kareivju, Itālijas brīvie zemnieki, bija grūtā darbā norūdīti ļaudis. Viņi prata strādāt un prata arī cīnīties, uz viņiem varēja pajauties kaujā, no viņiem varēja prasīt, lai pat pēc grūta pārgājiena nocietina nometni, jo romiešu armija nekad pa nakti neapmetās klajā laukā. Aizmugurē romiešiem vienmēr bija nocietināta nometne, kur atkāpties neveiksmes gadījumā.

Tāda bija Roma, kad 3. gs. pirms m. ē. sākās cīņa ar Kartāgu, — kādi četri miljoni brīvo Itālijas (bez Piealpu Gallijas) iedzīvotāju, romiešu un sabiedroto, no tiem kāda trešā daļa Romas pilsoņu; tās teritorija bija aptuveni 130000 km2 . Salīdzinājumā ar citām tā laika valstīm ļoti labs iedzīvotāju sastāvs. Apmēram 600 000 vīru liela tātad bija armijas stratēģiskā rezerve, no kuras smelt papildinājumus pēc smagām sakāvēm.

Uz sabiedrotajiem tomēr droši paļauties nevarēja: daudzi no tiem vēlējās atgūt agrāko neatkarību. Kas gribēja sagraut Romu, tam vajadzēja panākt sabiedroto atkrišanu. Ar to tieši rēķinājās Hannibals, kas Romas sabiedrotajiem solīja pilnīgu patstāvību un brīvību, kas teicās nākam kā viņu atbrīvotājs. Valdīt pār Itāliju, pakļaut to sev Kartāga nespētu, par maziem bija tās cilvēku resursi, bet sagraut Romas vadīto Itālijas pilsētu savienību likās iespējams, tikai tad bija jāiebrūk Itālijā.

Daudz mazāk nekā par Romu zināms par Kartāgu. Taču skaidrs, ka Kartāgai nebija tik liela teritorija, tik daudz brīvo iedzīvotāju kā Romai. Tās armija bija galvenokārt algotņu armija, un lieliskie numidiešu jātnieki sagādāja kartāgiešiem ne vienu spožu uzvaru vien. Vispār kartā- giešu armijas kaujas spējas bija augstas un tās vadoņiem nesalīdzināmi lielāka prasme un kara pieredze nekā vidusmēra Romas konsulam.

Kartāgu 9. gs. pirms m. ē. nodibināja feniķieši no Tīras, un tā ātri izplatīja savu varu Ziemeļāfrikā. Vārdu «feniķieši» latīņi izrunāja «pūnieši». Vietējiem Āfrikas iedzīvotājiem šie pūnieši bija pilnīgi sveša tauta. Tie bija iadniecīgi jūdiem, babiloniešiem un arābiem. Kartāgā, tāpat kā Romā, valdīja šaurs dižciltīgu ģimeņu loks: bagātie tirgotāji un lielie zemes īpašnieki. Kartāgas lielgruntnieki bija miermīlīgāki, tirgotāji enerģiski aizstāvēja aktīvu ārpolitiku, gribēja panākt Kartāgas varas un ietekmes izplatīšanos visā Vidusjūras apkaimē.

Tieši Kartāgas durvju priekšā atradās auglīgā un bagātā Sicīlija. Seit kartāgieši sadūrās ar grieķiem, pirmkārt ar lielāko grieķu pilsētu Sicīlijā — ar Sirakūzām.

Cīņas bija sīvas — tās ilga vairāk nekā divus gadsimtus, ar pārtraukumiem, protams. Uzveikt pilnīgi grieķus kar- tāgieši nevarēja, bet viņi vismaz nostiprinājās salas rietumu dajā. Tad drīz pēc Tarentas pakļaušanas Sicīlijas lietās iejaucās Roma. Tas bija tiešs izaicinājums Kartā- gai. Sākās pirmais pūniešu karš (264. g.—241. g. pirms īn. ē.). Panākumus guva te viena, te otra puse. Tad kar- lāgiešus atspieda Sicīlijas rietumos, kur tie Hamilkara Barkas vadībā enerģiski turpināja pretoties pie E.rika kalna. Galu galā Kartāgai vajadzēja slēgt mieru, pilnīgi atteikties no Sicīlijas un samaksāt lielu kontribūciju. Si- lakūzu ķēniņš Hierons atzina, ka viņš nevar pretoties iomiešiem, ka jākļūst par uzticamu Romas sabiedroto un ka tikai tā Sirakūzas var saglabāt savu patstāvību. Pārējā Sicīlija kļuva par pirmo Romas provinci. Tās pilsētām atstāja ierobežotu pašvaldību un noteica gadskārtējos nodokļus. Pārvaldnieki mainījās katru gadu, bet karadienestā provinces iedzīvotājus neiesauca. Pārvaldīja provinci kāds no Romas uz vienu gadu atsūtīts bijušais amatvīrs.

Kartāgā tūlīt pēc miera noslēgšanas sacēlās algotņi, kas nebija dabūjuši nolīgto algu. Tikai pēc niknas cīņas Mamilkaram Barkam izdevās sacelšanos apspiest. Kartāgas grūto stāvokli izmantoja romieši un sagrāba kartā- giešu īpašumus Sardīnijā un Korsikā. Karot kartāgieši nespēja, vajadzēja samierināties ar radušos stāvokli. Kartāgas vara bija stipri iedragāta. Lai to atkal stiprinātu, Hamilkars Barka devās uz Spāniju, kur kartāgieši jau agrāk bija ieguvuši pussalas dienvidu piekrasti. Ar veiklu diplomātiju un sekmīgiem karagājieniem viņš panāca, ka Spānija līdz Ebro upei pakļāvās Kartāgai. Spānijas austrumu piekrastē viņš nodibināja Jauno Kartāgu, stipru bāzi jauniegūtu zemju pārvaldīšanai, izveidoja arī labi apmācītu, sev pilnīgi uzticamu armiju un tā kļuva pa daļai neatkarīgs no Kartāgas. Pēc viņa nāves tāds pats stāvoklis bija viņa pēctečiem, viņa meitasvīram Hasdru- balam un dēlam Hannibalam.

Arī romieši pēc grūtā kara ar Kartāgu nedeva sev nekādu atpūtu. Illirijā, Balkānu pussalas rietumu piekrastē, bija radusies diezgan liela, bet vāji saliedēta valsts, 111 i— rieši uzbruka Grieķijas piekrastei, un viņu jūras laupītāji netaupīja arī romiešu kuģus. Roma vērsās pret viņiem ar ievērojamiem spēkiem un viegli viņus uzveica, iā ieguva dažas piekrastes pilsētas un Korkiras (tagadējo Korfu) salu. Visas jauniegūtās pilsētas un teritorijas iekjāva Itālijas savienībā. Šie Romas panākumi bija ļoti nepatīkami Maķedonijai, ievērojamākajai Balkānu pussalas valstij, kas domāja, ka romiešiem šajā pussalā nekas nav meklējams.

Daudz nopietnākas bija cīņas ar gaiļiem Ziemeļitālijā (225. g.—222. g. pirms m. ē.), jo tie bija savervējuši lielus palīgspēkus Pāralpu Gallijā. Niknā kaujā pie Klastī- dijas konsula Klaudija Markella vadītie romieši guva izšķirīgu uzvaru (222. g. pirms m. ē.). Markells pats divcīņā ar insubru vadoni Virdumaru ieguva kritušā pretinieka bruņojumu, t. s. diženās spolijas. Visa Ziemeļitālijā tagad bija Romas varā, un Roma tur steidzīgi nodibināja trīs romiešu pilsoņu kolonijas, lai turētu gaiļus padevībā un paklausībā, tomēr miers šeit nebija ilgs: septiņus gadus pēc Klastīdijas kaujas Piealpu Gallijā iebruka Hannibals, kas šeit atrada labus sabiedrotos cīņai pret Romu.

G. Lukstiņš

DIVDESMIT PIRMĀ GRĀMATA

Kartāgieši uzbrūk Sagunlai

IEVADS

Lai man ir atļauts, sākot jaunu sava darba da[u, teikt ievadam to, ko vēsturnieki parasti saka visa darba sākumā.

Es rakstīšu par pašu ievērojamāko no visiem kariem, kas kādreiz bijuši, — par karu, ko kartāgieši Hannibala vadībā uzsāka pret Romu. Nekad taču cīņu nav sākušas varenākas valstis un tautas, kas abas tad bija savu spēku pilnā plaukumā, un cīņu tās sāka ar labi pazīstamu pretinieku, kura karamākslu bija mācījušās pazīt pirmajā Kartāgas karā.

Tik svārstīga bija kara laime, tik mainīga tā gaita, ka tuvāk sagrāvei bija tie, kas uzvarēja.

Lieli bija abu cīnītāju spēki, bet gandrīz vēl lielāks bija viņu naids: romieši bija sašutuši, ka uzvarētā Kartāga bez kāda iemesla iedrošinājusies sākt pret viņiem karu, kartāgieši (pēc viņu pārliecības, pamatoti) dusmojās par romiešu mantkārību un neciešamo augstprātību.

HANNIBALA ZVĒRESTS (237. g.)

Kad Hannibala tēvs Hamilkars pēc algotņu sacelšanās epspiešanas Kartāgā gatavojās pārcelties uz Spāniju un upurēja pirms došanās ceļā, Hannibals, kam tad bija deviņi gadi, Joti lūdzis ņemt viņu līdzi. Tad tēvs viņu pievedis pie altāra, licis uzlikt roku uz upura dzīvnieka un zvērēt, ka viņš vienmēr būšot nesamierināms romiešu ienaidnieks.

KARTĀGA RADA SPĀNIJA BĀZI KARAM PRET ROMU (237. g. — 221. g.)

Hamilkars bija enerģisks vīrs,*un nodomi viņam bija lieli. Viņš nevarēja samierināties ar to, ka zaudējis Sicī- liju un Sardīniju. No Sicīlijas Kartāga esot atteikusies ^ pārsteidzīgi, kaut gan vēl varējusi uzvarēt, bet Sardīniju romieši sagrābuši pretēji miera noteikumiem algotņu sa- TV- celšanās laikā, Kartāgai turklāt uzlikta liela kontribūcija. (->-» Samierināties ar to Hamilkars tātad nevarēja. Tūlīt pēc miera līguma ar romiešiem viņš piecus gadus karoja Āfrikā un tad deviņus gadus atkal Spānijā, nostiprinādams tur Kartāgas varu. Varēja jau nojaust, ka viņam prātā ir daudz lielāks karš nekā šis, un, ja Hamilkaram būtu lemts ilgāk dzīvot, viņa, nevis Hannibala vadībā kartāgieši būtu iebrukuši Itālijā.

Kara izcelšanos aizkavēja Hamilkara ņāve (229. g.), kas romiešiem bija ļoti izdevīga, jo Hannibals vēl bija tikai zēns. Astoņus gadus armiju komandēja Hasdrubals, Hamilkara znots. Barkidu piekritēji, kuriem bija liela ietekme armijā un vienkāršajā tautā, tāpat ari daudzi dižciltīgie viņu atbalstīja, jo Hamilkars jau bija atzinis viņa spējas un devis viņam savu meitu par sievu. Hasdrubals panāca vairāk ar diplomātiju nekā ar karu un ieročiem, nodibinādams labas attiecības ar Spānijas ciltīm un mazo

valstiņu valdniekiem, tā vairodams Kartāgas varu. Ar Hasdrubalu Roma bija atjaunojusi savienības līgumu: Hi- bēras upei vajadzēja būt robežai starp Kartāgas un Romas īpašumiem. Saguntai starp abām tautām vajadzēja palikt brīvai.

HANNIBALS (221. g. — 220. g.)

Pēc Hasdrubala nāves neviens nešaubījās, ka tauta apstiprinās jaunekļa Hannibala izsaukšanu Spānijā par virspavēlnieku. Kareivji viņu aiznesa uz pretoriju un tur lielā vienprātībā ar skaļiem saucieniem sveica kā savu vadoni.

Pirms trim gadiem Hannibalu, gandrīz vēl zēnu, Hasdrubals ar vēstuli bija aicinājis pie sevis. Par to tad sprieda arī Kartāgas senātā. Barkidu piekritēji centās panākt, lai Hannibals dotos uz Spāniju, iepazītos ar karadienestu un kļūtu par sava tēva pasākuma turpinātāju, bet Hannons, Barkidiem naidīgās partijas vadonis, bija tam pretī:

— Šķiet, ka prasība ir dibināta, tomēr nedomāju, ka mums būtu tai jāpiekrīt. Vai tad mums jābaidās, ka Hani ilkara dēls pārāk vēlu iegūs sava tēva gandrīz vai neierobežoto varu, kas bija tik līdzīga valdnieka varai? Vai mēs esam nobažījušies, ka pārāk vēlu sāksim kalpot Han- i:ibalam, kura tēvs mūsu kareivjus kā mantojumu atstāja savam znotam? Es domāju, ka šim jauneklim jāpaliek mājās, jāmācās paklausīt likumiem un valdībai, jāmācās atzīt, ka viņam nav lielākas tiesības kā pārējiem, citādi no šīs dzirksteles kādreiz izcelsies liels ugunsgrēks.

Tikai daži, taču paši tie krietnākie, piekrita Hannonām, bet, kā tas parasti mēdz būt, lielākā daļa uzveica labāko.

Spānijā nonācis, Hannibals tūlīt kļuva par visa karaspēka mīluli: vecajiem kareivjiem likās, ka pie viņiem atgriezies Hamilkars — tāds, kāds viņš bija savas jaunības gados — tā pati labi pazīstamā enerģiskā seja, tās pašas dedzīgās acis. Drīz tomēr Hannibals panāca, ka viņa paša, nevis tēva dēļ kareivji viņu mīlēja. Paklausīt un pavēlēt — neviens nekad to nav pratis labāk par viņu, un, ja kaut kur vajadzēja rīkoties enerģiski un droši, Hasdrubals nevienam to tik labprāt neuzticēja kā viņam, nevie

nam vairāk kā viņam neuzticējās arī kareivji, un neviena cita vadībā viņi nebija tik drošsirdīgi.

Drosmīgi viņš devās pretī briesmām, bet, jo lielākas bija briesmas, jo aukstasinīgāks un mierīgāks bija Hannibals. Nekādas grūtības nevarēja salauzt viņu ne fiziski, ne garīgi. Tikpat labi viņš panesa karstumu, kā aukstumu. Ēda un dzēra, lai apmierinātu slāpes un izsalkumu, bet nekad tikai baudas dēļ. Gulēja vai palika nomodā tad, kad tas bija vajadzīgs, vienalga, vai bija diena vai nakts. Cik laika palika pēc darba veikšanas, tik ilgi gulēja, un nebija viņam tad vajadzīgs ne klusums, ne mīksta guļas vieta. Bieži viņu varēja redzēt apsegušos ar kareivja mēteli guļam uz kailas zemes pie kādas no priekšējām sargno- daļām. Ar apģērbu viņš neko neatšķīrās no citiem sava vecuma jaunekļiem, bet visi apbrīnoja viņa zirgus un ieročus. Viņš bija labākais no kājniekiem, labākais no jātniekiem. Kaujā viņš devās pirmais, kaujaslauku atstāja beidzamais.

Taču šīs krietnās īpašības aizēnoja drausmīgi netikumi: necilvēcīga nežēlība un vēl lielāks, nekā tas pūniešiem parasts, godprātības trūkums, viņam nebija nekā svēta, viņu nesaistīja nekāds zvērests, reliģiju viņš neatzina, no dieviem nebaidījās, viņš nezināja, kas ir godbijība, un nicināja patiesību. Trīs gadus Haņnibals, ar šādiem tikumiem un netikumiem apveltīts, dienēja Hasdrubala armijā, mācīdamies pazīt un veikt visu, kas būs vēlāk vajadzīgs labam karavadonim.

Jau tūlīt pēc tam, kad viņu izsauca par virspavēlnieku, viņš nolēma uzbrukt Saguntai, it kā viņam būtu uzdots sākt karu ar romiešiem un Itālija būtu paredzēta par ka- ralauku. Vilcināties Hannibals nedomāja, lai viņam, tāpat kā viņa tēvam Hamilkaram un vēlāk Hasdrubalam, neaizsteigtos priekšā liktenis.

HANNIBALS IEŅEM SAGUNTU (219. g.)

Uz dienvidiem no Hibēras viss, izņemot grieķu koloniju Saguntu, jau bija pakļauts Kartāgai. Karš ar Saguntu vēl nebija sācies, bet bija sākušās jau sadursmes ar kaimiņu ciltīm, kurām vajadzēja karu izraisīt, it īpaši ar turdetā- niem. Kad Hannibals, kas pats bija turdetānus sakūdījis, piedāvāja savu vidutājību, saguntieši saprata, ka viņš grib

karu, nevis taisnīgu strīda nokārtošanu, un sūtīja savus pārstāvjus uz Romu lūgt palīdzību, jo karš vairs neesot novēršams.

Romā tad par konsuliem bija Pūblijs Kornēlijs Scīpions un Tiberijs Sempronijs Longs. Viņi uzaicināja saguntiešu pārstāvjus uz senāta sēdi, ziņoja par viņu lūgumu, un senāts nolēma sūtīt uz Spāniju vēstnešus iepazīties ar sabiedroto stāvokli un, ja saguntiešu žēlošanās būtu pamatota, aizrādīt Hannibalam atturēties no katras naidīgas darbības pret Saguntu. Vēstnešiem vajadzēja braukt pēc tam arī uz Kartāgu un ziņot par romiešu sabiedroto sūdzību. Tā nolēma, bet vēstneši vēl nebija aizbraukuši, kad pienāca negaidīta ziņa, ka Hannibals uzbrucis Sa- guntai.

Par to atkal ziņoja senātam, un daži senatori ierosināja vienu konsulu ar karaspēku sūtīt uz Spāniju, otru uz Āfriku un sākt karu uz sauszemes un uz jūras, citi atkal izteicās, ka ar visiem spēkiem jāvēršas pret Hannibalu Spānijā, vēl citi domāja, ka nevajagot pārsteidzīgi izlemt tik svarīgu jautājumu, jānogaidot, kamēr no Spānijas atgriezīsies senāta vēstneši. Sis priekšlikums likās pats lietderīgākais, to arī pieņēma un uz Saguntu pie Hannibala un pēc tam uz Kartāgu steidzīgi aizsūtīja Pūb- liju Valēriju Flaku un Kvintu Baibiju Tamfilu. Ja Hannibals turpinātu karu ar Saguntu, senāta sūtņiem bija jāpieprasa Kartāgā viņa izdošana, lai sodītu, jo viņš lauzis miera līgumu.

Kamēr Romā tā sprieda par vēstnešu sūtīšanu, Hannibals ar lieliem spēkiem devās pret Saguntu, kas bija pati bagātākā pilsēta uz dienvidiem no Hibēras un atradās kādu jūdzi no jūras. Sirodams pa Saguntas novadu, Hannibals plašā apkārtnē nopostīja laukus un tad trijās vietās sāka uzbrukumu pašai pilsētai. Pie kāda mūra stūra bija līdzenāks nekā citur. Šeit Hannibals nolēma zem sarg- jumtiem pievirzīt tarānus. Bet, kaut gan vieta bija pietiekami līdzena sargjumtu pievešanai, kad šo nodomu sāka īstenot, tas nemaz lāgā neveicās, jo tur atradās sevišķi liels tornis un arī mūris bija daudz augstāks nekā citur, turklāt uz pūniešiem lidoja daudz bultu un akmeņu. Un saguntieši devās ari izbrukumos pret ienaidnieku sargno- daļām un aplenkumu ierīcēm. Šajās juceklīgajās cīņās sa- guntiešiem un pūniešiem zaudējumi bija aptuveni vienādi. Kad ari pats Hannibals neuzmanīgi tuvojās tornim, viņu gurnā ķēra metamais šķēps un viņš ievainots pakrita. Izcēlās gandrīz vai panika, un daudz netrūka, ka pūnieši būtu pat pametuši savas aplenkuma ierīces un sargjumtus.

Pēc tam dažas dienas, līdz Hannibals izveseļojās, cīņas nenotika, bet nocietināšanas darbi un gatavošanās uzbrukumam netika pārtraukti. Tad ar vēl lielāku sparu no jauna uzliesmoja cīņas. Vairākās vietās pret pilsētas mūriem virzīja tik daudz sargjumtu un tarānu, ka tos gandrīz nevarēja pienācīgi izvērst. Karaspēka pūniešiem netrūka, ir pamats pieņemt, ka viņiem bijis apmēram simt piecdesmit tūkstoši vīru, bet pilsētas aizstāvju nebija tik daudz, lai tie visur būtu klāt un visur atvairītu uzbrucējus. Jau grāva tarāni mūrus, dažviet tie tikko vēl turējās. Kādā posmā mūris pilnīgi sabruka —. ieeja pilsētā bija brīva, tad sagāzās ar drausmīgu dārdoņu vēl trīs torņi un mūris starp tiem.

Pūniešiem nebija nekādu šaubu, ka pilsēta jau ieņemta. Strauji tie devās uz priekšu, bet tikpat strauji tiem metās pretī saguntieši, it kā sabrukušais mūris būtu bijis sarg- mūris kā vieniem, tā otriem. Tā nebija juceklīga sadursme, kādas bieži notiek starp pilsētas aizstāvjiem un uzbrucējiem, šeit uz sabrukušā mūra drupām gandrīz jau pie pašiem pilsētas namiem bija nostājušās divas gandrīz vai pilnīgi izvērstas kaujas ierindas. Pūniešus spārnoja cerība, saguntiešus — izmisums, pūnieši bija pārliecināti, ka vajadzīga vēl tikai maza piepūle un pilsēta būs ieņemta, saguntieši paši stājās sabrukušā mūra vietā un nedomāja ne soli atkāpties, lai ienaidnieks netiktu ne soli uz priekšu. Neatlaidīgi un nikni cīnījās vīrs pret vīru, un daudz bija ievainoto, jo blīvajā cīnītāju drūzmā trāpīja katra bulta un katrs lingas sviestais akmens.

Ilgāku laiku pārsvaru neguva ne vieni, ne otri, bet sa- guntiešiem radās lielāka drosme, jo viņi bija apturējuši uzbrukumu, ko gandrīz nemaz nevarēja cerēt, turpretim pūnieši atzina sevi par uzvarētiem, jo nebija uzvarējuši. Tad saguntieši, skaļi kliegdami, atspieda ienaidniekus Uz mūra drupām, drīz tos apjukušus un nesakārtojušos padzina arī no tām un jau izklaidus bēgošus trenca atpakaļ uz nometni.

Tad pienāca ziņa, ka no Romas ieradušies senāta vēstneši. Hannibals sūtīja viņiem pretī uz piekrasti ziņnesi un lika teikt, ka ceļš pie viņa esot bīstams, jo daudzas barbaru ciltis esot sākušas karu, arī viņam pašam šādā tik bīstamā stāvoklī neesot iespējams vest sarunas. Viņš bija pārliecināts, ka noraidītie senāta pārstāvji tūlīt dosies uz Kartāgu, tāpēc sūtīja vēstules pie ievērojamākajiem Bar- kidu partijas pārstāvjiem, lai brīdina savējos un gādā, ka Hannibala ienaidnieki nepiekāpjas romiešiem.

Kartāgā vēstnešus pieņēma un uzklausīja, bet panākt viņi neko nepanāca, un viņu brauciens bija pilnīgi velts. Vienīgi Hannons aizstāvēja senātā miera līgumu. Hannona personiskās autoritātes dēļ viņu neviens nepārtrauca un visi klusuciešot uzklausīja, bet neviens arī neatbalstīja. Piesaukdams dievus, līguma lieciniekus un sargātājus, viņš 'svinīgi aicināja senātu neizraisīt Saguntas dēļ karu ar romiešiem.

— Es esmu atrunājis un brīdinājis sūtīt Hamilkara dēlu uz armiju. Nekad nerimsies šī vīra pēcnācēji, nekad, kamēr vien būs dzīvs kāds no Barkidiem, nebūs mums īsta miera ar romiešiem. Jūs aizsūtījāt pie armijas šo jaunekli, kas tik dedzīgi grib kļūt par neaprobežotu valdnieku un īedz tikai vienu ceļu, kā to panākt — pēc kara sākt atkal karu, lai vienmēr viņam būtu kareivji un ieroči. Jūs paši ugunij sagādājāt barību, paši sakūrāt liesmas, kas draud jūs aprīt.

Jūsu karapulki uzbrūk Saguntai, kaut gan miera līgums liedz to darīt. Drīz romiešu leģioni aplenks Kartāgu — un vedīs tos tie paši dievi, kas pirmajā karā ar Romu sodīja jūs par līgumu laušanu. Vai tad jūs nepazīstat romiešus, nepazīstat paši sevi, nezināt, kāds Liktenis jūs sagaida? Jūsu krietnais virspavēlnieks pat savā nometnē neielaida romiešu vēstnešus, kas bija atnākuši runāt savu sabiedroto labā, viņš neievēroja vispārpieņemtās tiesības, viņš liedza viņiem to, ko atļauj pat ienaidnieku vēstnešiem. Tagad viņi ieradušies pie jums, viņi pieprasa līguma ievērošanu, pieprasa vainīgā izdošanu, lai kartāgieši p^ši nebūtu vainojami noziegumā.

Jo ilgāk romieši kavējas, jo lēnprātīgāk viņi izturas, jo neatlaidīgāki un nežēlīgāki viņi būs vēlāk; par to es tiešām baidos. Tāpēc man šķiet, ka Hannibals tagad virza sargjumtus un aplenkuma torņus pret Kartāgas mūriem, ka tarāni dragā Kartāgas mūrus. Kaut es būtu viltus pareģis un Saguntas drupas nesabruktu pār mūsu galvām, kaut ar Saguntu sāktais karš neizvērstos par karu ar romiešiem! «Tātad mums būtu jāizdod Hannibals?» teiks daži. Es zinu, ka manam priekšlikumam nebūs lielas nozīmes, jo es biju viņa tēva ienaidnieks. Es tiešām priecājos par Hamilkara nāvi — ja viņš būtu dzīvs, mēs jau karotu ar romiešiem, arī viņa dēlu es nīstu un nolādu. Viņš ir kara kurinātājs un ļaunais kara gars. Viņš ne tikai jāizdod sodīšanai par līguma laušanu, bet, ja arī neviens to nepieprasītu, jāaizved uz vistālāko zemes malu, lai neviens par viņu nezinātu, pat viņa vārdu nedzirdētu, lai viņš nevarētu mierīgu valsti iegrūst postā un nelaimē.

Mans priekšlikums tātad ir šāds: tūlīt jāsūta vēstneši uz Romu dot gandarījumu senātam, jāsūta arī pie Hannibala ar pavēli izbeigt uzbrukumu Saguntai; Hannibals pats par līguma laušanu jāizdod romiešiem, jāsūta mūsu pārstāvji arī uz Saguntu, tiem jāgādā, lai saguntieši dabū atpakaļ to, kas viņiem nolaupīts.

Kad Hannons beidza runāt, neviens pat nemēģināja atspēkot viņa priekšlikumu, jo gandrīz viss senāts bija Hannibala pusē. Hannonam tikai pārmeta, ka viņš runājis nai- dīgāk nekā romietis Valerijs Flaks. Tad Romas vēstnesim deva šādu atbildi: karu sākuši saguntieši, nevis Hannibals; neesot taisnīgi, ja romieši vairāk ievērojot saguntiešus nekā senseno savienību ar Kartāgu.

Kamēr romieši velti tērēja laiku, sūtīdami vēstnešus, Hannibals, nostādījis pie aplenkuma ierīcēm sargnodaļas, ļāva saviem no cīņām un darbiem nogurušajiem kareivjiem dažas dienas atpūsties. Solīdams bagātīgu atlīdzību un cenzdamies uzkurināt dusmas pret ienaidniekiem, Hannibals pūlējās iedvest viņiem lielāku cīņas sparu. Kad viņš kareivju sapulcē paziņoja, ka pēc pilsētas ieņemšanas viss, kas tajā atrodas, būs viņu laupījums, tas izraisīja tādas vispārējas gaviles, ka, šķiet, nekas nespētu viņus apturēt, ja tūlīt tiktu dots uzbrukuma signāls.

Arī saguntiešiem šīs dienas pagāja bez cīņām: ne pūnieši viņiem uzbruka, ne viņi uzbruka pūniešiem; taču pilsētas nocietināšanas darbi nerima ne dienu, ne nakti. Viņi cēla tur jaunu mūri, kur pāri sagrautajam bija vaļā ceļš uz pilsētu.

Tad sākās daudz niknāks uzbrukums pilsētai nekā agrāk — un aizstāvji pat lāgā nezināja, kur vispirms un visvairāk vajadzīga palīdzība, jo kliedzieni skanēja visās malās. Pats Hannibals visus mudināja un bija tur, kur aplenkuma torni, kas pacēlās augstāk par pilsētas mūri, stūma tam klāt. Kad tas bija piestumts un ar visos torņa stāvos novietotajām balistām un katapultām no mūra bija padzīti aizstāvji, Hannibals, domādams, ka pašlaik ir visizdevīgākais brīdis, izsūtīja kādus piecsimt afrikāņus sagraut ar laužņiem mūri pie pašas apakšas. Tas nebija grūti, jo akmeņi bija saistīti tikai ar māliem, kā to senāk mēdza darīt, tāpēc mūris sabruka — un pāri tā drupām pilsētā lauzās iekšā ienaidnieku dajas. Tās ieņēma kādu augstāku vietu, savāca tur katapultas un balistas un uzcēla šai vietai apkārt mūri, lai pašā pilsētā izveidotu kaut ko līdzīgu akropolei, kas paceļas pār pilsētu. Bet saguntieši vēl neieņemto pilsētas daļu norobežoja ar iekšējo mūri. Visur ar vislielāko spēku sasprindzinājumu vai nu cīnījās, vai cēla nocietinājumus, bet tā pilsētas daļa, kurā aizstāvējās saguntieši, ar katru dienu vairāk saruka. Un, tā kā aplenkums bija ieildzis, sāka visa kā trūkt, zuda arī cerības uz palīdzību no ārienes, jo romieši, saguntiešu vienīgie draugi, bija tālu un apkārt bija tikai ienaidnieki.

Pūnieši jau bija nonākuši līdz pašai Akropolei; pie tās iedegās nikna kauja ar lieliem zaudējumiem abām pusēm, un kādu daļu no Akropoles jau ieņēma.

Tad, kaut gan cerību bija maz, saguntietis Alkons un spānietis Alorks vēl mēģināja panākt izlīgumu, Alkons, neko neteicis saguntiešiem, naktī devās pie Hannibala, domādams kaut ko sasniegt ar lūgšanām. Kad viņa asaras neko nelīdzēja un sadusmotā uzvarētāja noteikumi bija ļoti bargi, viņš no sarunu vedēja kļuva par pārbēdzēju un palika pie ienaidniekiem, teikdams, ka saguntieši viņu sodīšot ar nāvi, ja viņš tiem paziņošot par Hannibala miera noteikumiem, jo Hannibals prasīja izdot visu zeltu un sudrabu, iziet no pilsētas tikai ar to, kas mugurā, un apmesties tur, kur viņš pavēlēs.

— Šādus miera noteikumus, — teica Alkons, — saguntieši nekad nepieņems.

Alorks turpretim apgalvoja; ja lauzti ir spēki, lauzta tiek spīts, — un uzņēmās miera sarunu vešanu. Viņš bija Hannibala kareivis, bet viņam bija arī draudzības un viesmīlības attiecības ar saguntiešiemPienācis pie saguntiešu sargkareivjiem, viņš nodeva tiem savu šķēpu, viņu izlaida cauri nocietinājumiem un aizveda, kā viņš bija lūdzis, pie saguntiešu virspavēlnieka. Tūlīt sanāca liels bars dažādu ļaužu, bet tiem pavēlēja izklīst un Alorku uzaicināja runāt senāta sēdē, kur viņš teica:

— Senatori, ja jūsu pilsonis Alkons, kas ieradās pie Hannibala lūgt mieru, bulu jums paziņojis Hannibala miera noteikumus, mans nāciens pie jums būtu velts. Taču es neesmu šurp nācis kā Hannibala vēstnesis, neesmu arī pārbēdzējs. Bet, tā kā Alkons vai nu savas, vai jūsu vainas dēļ palicis pie ienaidniekiem — savas vainas dēļ, ja viņš tikai izlikās, ka baidās no jums, jūsu vainas dēļ, ja tiešām ir bīstami jums sacīt patiesību, — tad es senas draudzības dēļ, kas mani ar jums saista, atnācu teikt, ka ir vēl dažas iespējas noslēgt mieru un izglābties.

Lai jūs man ticētu, ka tas, ko es teikšu, būs teikts tikai jūsu glābšanas, nevis kādu citu iemeslu dēļ, atgādināšu, ka es netiku nācis pie jums runāt par mieru, kamēr jūs vēl paši varējāt aizstāvēties vai kamēr vēl bija kaut kāda cerība uz romiešu palīdzību, bet tagad, kad jums vairs nav ko cerēt uz Romu, kad jūs vairs nevarat atvairīt ienaidnieku uzbrukumus saviem mūriem, es nesu jums mieru — netaisnu, bet nepieciešamu. Jums ir cerība to panākt, ja atzīsiet, ka Hannibals ir uzvarētājs, bet jūs — uzvarētie. Neko jūs vairs nevarat zaudēt: viss taču tagad pieder viņam, kas jums tiks atstāts — ir dāvana. Jūsu pilsētu viņš jums atņem gandrīz jau nopostītu, gandrīz jau ieņemtu, bet viņš jums atstāj laukus un norādīs vietu, kur jūs uzcelsiet citu pilsētu. Visu valsts un pilsoņu zeltu viņš pavēl nodot sev, bet nekas ļauns nenotiks ne jums pašiem, ne jūsu sievām, ne jūsu bērniem, ja iziesiet no Saguntas bez ieročiem, paņēmuši līdzi tikai divas kārtas drēbju.

Tie ir uzvarējušā ienaidnieka noteikumi, nesaudzīgi un bargi, bet jums jāpadodas liktenim. Es tomēr nezaudēju cerību, ka Hannibals, kad viņš būs visu ieguvis, vēl kaut ko jums atstās, bet, ja tas arī nenotiktu, labāk to visu paciest nekā pieļaut, ka jūsu sievas un bērnus sagrābj un aizved verdzībā, bet jūs pašus nogalina.

Tarāns

Lai dzirdētu, ko teiks Alorks, pamazām bija atkal sanācis liels ļaužu pulks — un senāta sēde izvērtās gandrīz jau

par tautas sapulci. Tad pēkšņi ievērojamākie pilsoņi, nogājuši atsevišķi, pirms Alorkam bija dota atbilde, sanesa Forumā visu valsts un privāto zeltu un sudrabu, svieda to uz ātru roku sakurtajā sārtā un daudzi ari paši metās liesmās. Visu pilsētu pārņēma izbailes un apjukums, arī Akropolē atskanēja satraukuma pilni kliedzieni. Bija sabrucis tornis, kuru jau ilgāku laiku grāva ar tarāniem. Pāri tā drupām pārgājusi pūniešu kohorta ziņoja Hannibalam, ka nekur neesot redzamas parastās sargnodaļas, un Hannibals, atzīdams, ka tik izdevīgā brīdī nav ko kavēties, tūlīt iebruka pilsētā, devis pavēli nogalināt visus pieaugušos vīriešus. Tā bija nežēlīga pavēle, bet gandrīz nepieciešama. Vai tad bija iespējams saudzēt kādu no tiem, kas, ieslēgušies savos namos, sadedzināja paši sevi, sievas un bērnus vai ari nekad nenolika ieročus, bet cīnījās līdz pēdējam elpas vilcienam?

ROMA GATAVOJAS KARAM (219. g. — 218. g.)

Gandrīz tai pašā laikā, kad no Kartāgas Romā atgriezušies vēstneši ziņoja, ka pret viņiem visur izturējušies naidīgi, pienāca ari vēsts par Saguntas nopostīšanu. Lielas bija senatoru bēdas, un žēl viņiem bija nekrietni apkauto sabiedroto, bija arī kauns", ka nav tiem palīdzēts, un dusmas uz kartāgiešiem. Viņi bija tik ļoti nobažījušies par valsts likteni, it kā ienaidnieki stāvētu jau pie pilsētas vārtiem, un valdīja tik liels satraukums, ka neko nebija iespējams mierīgi apspriest.

Nekad taču romiešiem neesot uzbrucis bīstamāks un varenāks ienaidnieks, nekad romieši neesot bijuši tik nesagatavoti un vāji. Pūnieši, ienaidnieki jau no seniem laikiem, divdesmit trīs gadus grūtās cīņās ar Spānijas ciltīm vienmēr uzvarējuši. Viņi saraduši ar krietnu vadoni, k is tagad, nopostījis bagātu pilsētu, dodas pāri Hibērai, vezdams sev līdzi daudzas -Spānijas ciltis. Viņš sakūdīšot kareivīgos gaiļus, un romiešiem Itālijā un pie Romas mūriem būšot jācīnās ar visu pasauli.

Karaspēku konsuliem sadalīja šādi. Sempronijam piešķīra divus pilsoņu leģionus (četrus tūkstošus kājnieku un trīssimt jātnieku katrā), sešpadsmit tūkstošus sabiedroto kājniekus ar tūkstoš astoņi simti jātniekiem, simt divdesmit karakuģus un divpadsmit ātrgaitas kuģus. Ar šiem sauszemes un jūras spēkiem Titu Semproniju aizsūtīja uz Sicīliju, lai no turienes viņš pārceltos uz Āfriku, ja otrs konsuls spēs nosargāt Itāliju no pūniešiem.

Kornēlijam deva mazākus spēkus, jo arī pretoru Lūciju Manliju sūtīja uz Gallijas provinci3 ar diezgan ievērojamu armijas daļu. Visvairāk samazināja Kornēlija floti, viņam deva tikai piecdesmit kvinkverēmas, jo neviens neticēja, ka ienaidnieki uzbruks, braukdami pa jūru, vai vispār kaut ko uz jūras uzsāks. Deva viņam vēl divus Romas pilsoņu leģionus ar attilecīgo jātnieku skaitu un četrpadsmit tūkstošus sabiedroto kājnieku ar tūkstoš sešsimt jātniekiem.

Manlijam Gallijas provincē bija divi Romas pilsoņu leģioni un desmit tūkstoši sabiedroto kājnieku, tūkstoš sabiedroto un seši simti pilsoņu jātnieku, kas ari bija paredzēti karam ar pūniešiem.

KARTAGAI PIETEIKTS KARŠ (218. g.)

Kad provinces un karaspēks bija sadalīts, lai viss būtu jau nokārtots pirms kara sākšanās, senāts sūtīja uz Āfriku cienījamus vīrus, Kvintu Fabtju, Marku Līviju, Lūciju

Emīliju, Gāju Liciniju un Kvintu Baibiju. Tiem bija uzdots jautāt kartāgiešiem, vai Hannibals uzbrucis Saguntai ar Kartāgas valdības piekrišanu. Ja to, kā bija sagaidāms, atzīs un attaisnos, Kartāgai bija jāpieteic karš.

Kad romieši ieradās Kartāgā, viņus aicināja uz senāta sēdi — un Kvints Fabijs jautāja tikaļ to, kas viņiem bija uzdots. Atbildēja kāds no ievērojamākajiem Kartāgas senatoriem:

—    Nepamatota, romieši, bija jūsu agrākā prasība izdot jums Hannibalu, kas it kā patvarīgi uzbrucis Saguntai. Šoreiz jūs neizsakāties tik asi, vismaz līdz šim, bet īstenībā jūsu prasība ir vēl nepieņemamāka. Tad jūs sūdzējāties par Hannibalu un pieprasījāt viņa izdošanu, tagad jūs gribat panākt, lai mēs atzīstam sevi par vainīgiem, un prasīsiet gandarījumu, kad mēs būsim to darījuši.

Es turpretim domāju, ka nav jājautā, vai Hannibals uzbrucis Saguntai ar Kartāgas valdības piekrišanu vai bez tās, jājautā, vai viņam ir bijušas vai nav bijušas tiesības to darīt. Mums jāizmeklē, vai mūsu pilsonis ir sodāms vai ne, jānoskaidro, vai viņš rīkojies patvarīgi vai ar mūsu ziņu. Ar jums jāizspriež tikai jautājums, vai nav lauzts miera līgums, bet šajā līgumā, kur minēti abu līgumslēdzēju pušu sabiedrotie, nekas nav teikts par Saguntu, jo tā nebija jūsu sabiedrotā.

Bet varbūt kāds teiks, ka tajā līgumā, ko noslēdza ar Hasdrubalu, Sagunta ir minēta.

Šeit es iebildīšu tikai to, ko no jums pašiem esmu mācījies. Jus taču apgalvojāt, ka jūs nesaista pirmais līgums, jo tas slēgts bez senāta piekrišanas [4] un tautas sapulce nav to apstiprinājusi, bet, ja jūs saista tikai tie līgumi, kurus ieteicis senāts un apstiprinājusi tautas sapulce, tad arī mums nav spēkā Hasdrubala līgums, kas slēgts, mums nezinot. Beidziet tāpēc runāt par Saguntu un Hibēru un dariet beidzot to, par ko sen jau domājāt!

Tad romietis, saņēmis ar abām rokām togas ieloku, teica:

—    Šeit mēs nesam jums karu un mieru, ņemiet, ko gribat!

Lai dodot, ko gribot, sašutuši sauca pūnieši, un Fabijs, palaidis vaļā ieloku, teica, ka dodot karu.

—    Mēs saņemam, — atbildēja senatori, — un karosim ar tādu pašu apņēmību, ar kādu saņēmām karu.

ROMIEŠI MEKLĒ SABIEDROTOS SPĀNIJĀ UN GALLIJĀ (218. g.)

No Kartāgas Romas vēstneši, kā tas viņiem bija uzdots, devās uz Spāniju pierunāt spāniešu ciltis kļūt par romiešu sabiedrotajām vai vismaz panākt, lai tās nepievienotos pūniešiem. Vispirms viņi ieradās pie bargusijiem, kas laipni viņus uzņēma, jo pūniešu kundzība tiem bija apnikusi. Viņi panāca, ka arī daudzas citas ciltis viņpus Hibē- ras sāka domāt par atkrišanu no pūniešiem. Tad viņi nonāca pie volkiāniem, kuru atbilde kļuva plaši pazīstama visā Spānijā un radīja citās ciltīs naidīgu noskaņojumu pret romiešiem. Tautas sapulcē pats vecākais no volkiāniem tā atbildēja:

—     Kā jums, romieši, nav kauna prasīt, lai mēs izvēlamies labāk jūsu nekā kartāgiešu draudzību? Tā darījuši saguntieši, — bet vai jūs neesat bijuši nežēlīgāki, nododami savus sabiedrotos, nekā viņu ienaidnieki pūnieši, viņus pazudinādami? Sabiedrotie, man šķiet, jums jāmeklē tur, kur nezina par Saguntas izpostīšanu. Spānijas tautām Saguntas drupas būs baisms un neaizmirstams atgādinājums neuzticēties Romas savienībai.

Romiešu vēstnešiem tūlīt pavēlēja atstāt volkiānu zemi, un pēc tam viņi nekur Spānijā nedzirdēja labvēlīgāku valodu. Tā, veltīgi pārstaigājuši Spāniju, viņi nonāca Gallijā. Tur viņi redzēja kaut ko jaunu, kas varēja iedvest bailes: gaili tautas sapulcē ieradās apbruņojušies, tāds šīm ciltīm bija paradums. Kad, plaši un gari cildinādami Romas varenību un romiešu drošsirdību, vēstneši lūdza, lai gaili nelaižot pūniešus, kas dodoties karagājienā uz Itāliju, caur savu zemi un neļaujot tiem ieiet savās pilsētās, visi sāka tik skaļi smieties un trokšņot, ka vecāki ļaudis tikai ar lielām pūlēm nomierināja jauniešus, — tik muļķīga un nekaunīga likās visiem prasība nelaist pūniešu armiju cauri uz Itāliju, bet novirzīt to uz sevi, lai tā svešu novadu vietā postītu gailu laukus. Kad troksnis beidzot norima, romiešu vēstnešiem deva šādu atbildi.

Gaili neesot romiešiem nekādu pateicību parādā, un neesot nekā ļauna viņiem nodarījuši arī kartāgieši, lai gaili Romas labā sāktu pret tiem karu. Viņi gan dzirdējuši, ka romieši viņu ciltsbrāļus Itālijā padzinuši no to īpašumiem, padarījuši par saviem mesliniekiem un apejoties ar tiem varmācīgi un nežēlīgi.

To pašu sūtņi dabūja dzirdēt arī citur Gallijā, un tikai tad, kad viņi nonāca Masilijā, ar viņiem runāja laipnāk un draudzīgāk. Masilieši, romiešu uzticami sabiedrotie, visu bija rūpīgi izzinājuši. Hannibals jau pirms karagājiena esot centies iegūt gailu labvēlību, tomēr pret viņu šī tauta nemaz nebūtu bijusi draudzīga — tā esot nevaldāma un mežonīga —, ja viņu vadoņi nebūtu bagātīgi apdāvināti ar zeltu, kas gaiļiem sevišķi patīkot.

Tā, apmeklējuši Spānijas un Gallijas ciltis, romiešu vēstneši atgriezās mājās drīz pēc konsulu aizbraukšanas uz savām provincēm. Visa valsts bija satraukumā un gaidās, jo bija saņemtas drošas ziņas, ka pūnieši jau pārgājuši Hibēru.

PĀRI ALPIEM UZ ITĀLIJU [5] (218. g.)

Konsuls Kornēlijs Scīpions, braukdams ar savu armiju pa-jūru uz Spānijas karalauku, jau bija nonācis līdz Ma- silijai, kad viņam ziņoja, ka Hannibals esot jau pie Roda- nas grīvas. Viņš tāpēc nebrauca vairs tālāk un izsūtīja trīssimt jātniekus noskaidrot, kur īsti atrodas kartāgieši.

Bet arī Hannibals bija izsūtījis piecsimt numidiešu jātniekus izlūkot romiešu nometni — kur tā atrodas, cik tajā karaspēka un ko tur dara.

Numidieši ceļā sastapa trīssimt romiešu jātniekus — un izcēlās nopietnāka kauja, nekā no šāda cīnītāju skaita būtu sagaidāms: ievainoto un kritušo abās pusēs bija gandrīz vienāds daudzums. Cīņā jau stipri nogurušie romieši beidzot guva uzvaru, un numidieši izbijušies bēga. Uzvarētāji zaudēja simt četrdesmit vīrus, visi tie nebija ro-

Hannibala armija Alpu pārejā

inieši, daļa bija gaili, uzvarētajiem krita vairāk nekā divsimt vīru. Šāds kara sākums bija zīmīgs visai tālākajai tā gaitai un arī nobeigumam, romiešiem tas vēstīja uzvaru pēc asiņainām grūtām cīņām.

Pēc šīs kaujas numidieši un romieši atgrfezās pie saviem vadoņiem. Ne Scīpions, ne Hannibals nevarēja tūlīt noteikti izlemt, ko tagad darīt. Scīpionam likās, ka prātīgākais būtu vispirms nogaidīt, ko uzsāks ienaidnieks, bet I lannibals svārstījās, vai doties tālāk uz Itāliju vai ari vērsties pret tiem romiešu spēkiem, kas pašlaik bija gadījušies viņam ceļā, taču no nodoma uzbrukt tūlīt Scīpionam viņu pamudināja atteikties boju sūtņu un viņu ķēniņa Magala ierašanās. Tie solījās būt ceļveži un biedri l-riesmās un centās viņu pārliecināt, ka Itālijā jāiebrūk ar svaigiem, neskartiem spēkiem.

Vairākums kareivju tomēr nebija aizmirsuši pirmo karu ar romiešiem un baidījās no stiprā ienaidnieka, bet vēl vairāk viņi bija nobažījušies par grūto ceļu pāri augstajiem Alpiem, par kuriem tik daudz stāstīja, bet zināt neviens nekā noteikta nezināja.

Tāpēc Hannibals, izlēmis iet tālāk uz Itāliju, sasauca kareivjus uz sapulci un, tos gan mudinādams, gan pārmezdams tiem mazdūšību, teica:

— Es brīnos, kāpēc gan tagad tā nobažījušies agrāk vienmēr tik drošsirdīgie kareivji. Tik daudz gadu viņi karojuši, tik daudz uzvaru guvuši. Spāniju jūs atstājāt tikai tad, kad visas ciltis un visas zemes, kas atrodas starp abām jūrām, bija pakļautas Kartāgai. Kad romieši pieprasīja izdot viņiem sodīšanai tos, kas bija aplenkuši Saguntu, jūs bijāt tā sašutuši, ka devāties pāri Hibērai, lai satriektu Romas varu un atbrīvotu no tās visas tautas. Tad nevienam ceļš no paša saules rieta līdz lēktam nelikās garš, tagad, kad lielākā ceļa daļa jau veikta, kad pārieti Pireneju kalni, kur mežonīgas ciltis mūs centās apturēt, kad esam tikuši pāri arī platajai un straujajai Rodanai, kaut gan tūkstošiem gailu mums negribēja to ļaut, kad redzam jau Alpus, aiz kuriem ir Itālija, — tagad jūs esat noguruši un apstājaties. Bet kas gan ir Alpi? Tikai augsti kalni. Pieņemsim, ka tie ir augstāki par Pirenejiem. Nekādi kalni tomēr nesniedzas līdz debesīm, un visiem tiem cilvēki tiek pāri, bet Alpos ļaudis pat dzīvo, apstrādā laukus, gana savus lopu barus. Karapulki ir gājuši pa to pārejām. Arī šie vēstneši, kurus jūs šeit redzat, nav taču ar spārniem pārlidojuši pāri Alpiem. Pāri tiem ar sievām un bērniem bez kādām briesmām vairākkārt ir tikušas arī viņu senču bezgalīgi garās vezumu rindas, jo gaili ir ienācēji Itār lijā \ nav no paša sākuma tur dzīvojuši.

Bet kam gan netiks pāri kareivis, un kāds ceļš gan vajadzīgs tam, kas nes tikai savus ieročus? Astoņus mēnešus mēs cīnījāmies Saguntas dēļ — kādas gan briesmas, kādas grūtības mēs tur neizcietām! Vai tad tagad mēs baidāmies no briesmām un grūtībām, ja esam nodomājur.i ieņemt Romu, varenāko pilsētu pasaulē? Gaili to kādreiz ir ieņēmuši.[6] Vai tad pūniešiem pietrūks drosmes tai uzbrukt?

To teicis un atkal iedvesis kareivjiem drosmi, Hannibals deva viņiem rīkojumu atpūsties un tad gatavoties ceļam. Bez sevišķām grūtībām pūnieši nonāca pie Druentes. Šai Alpu upei bija nesalīdzināmi grūtāk tikt pāri nekā citām Gallijas upēm. Kaut gan tā ir ļoti ūdensbagāta upe, braukt ar kuģiem un laivām pa to nav iespējams, jo to neietver noteikti krasti, tā plūst pa vairākām gultnēm, bieži vien izrauj jaunas un izskalo dziļus atvarus, tāpēc pat kājniekam grūti tai tikt pāri, jo tā turklāt vēj akmeņus un o)us un, brienot pa to, nav kur droši atsperties. Šai laikā tā bija uzplūduši no stiprām lietus gāzēm. Pūniešiem tai ejot pāri, radās nekārtīga drūzmēšanās, un apjukumu vēl vairoja kareivju skaļie izbaiļu kliedzieni.

Konsuls Pūblijs Kornēlijs kādas trīs dienas pēc tam, kad Hannibals jau biji. aizgājis no Rodanas, ar četrstūra veidā nostādītu karaspēku ieradās pie pūniešu nometnes, lai nekavējoties sāktu kauju, bet, redzēdams, ka nometne ir atstāta un ka grūti būs panākt pūniešus, kas jau tālu aizgājuši, viņš devās atpakaļ uz jūru pie saviem kuģiem, ļo būšot vieglāk un drošāk cīnīties ar Hannibalu tad, kad viņš nākšot lejā no Alpiem. Lai tomēr Spānija (šis kara- lauks viņam bija kritis izlozē1 ) nepaliktu neaizsargāta, viņš aizsūtīja turp pret Hasdrubalu ar lielāko karaspēka daļu savu brāli Gnēju. Tā uzdevums bija ne tikai sargāt agrākos sabiedrotos un iegūt jaunus, bet pat galīgi padzīt I l.isdrubalu no Spānijas. Pats viņš ar diezgan maziem spēkiem devās atpakaļ uz Genuju, lai ar-tiem un ar karaspēku, kas bija pie Padas, segtu Itāliju.

Hannibals, iedams galvenokārt pa līdzenumu, no Druen- irs nonāca pie Alpiem, un gaili, kas šajā novadā dzīvoja, nekādu pretestību viņam neizrādīja.

L.ai gan Hannibala kareivji par Alpiem jau agrāk bija daudz dzirdējuši un, stāstot par kaut ko neredzētu, parasti liek pārspīlēts, tomēr viņus pārņēma izmisums, kad viņi tagad tieši sev acu priekšā redzēja augstos kalnus, kuru sniegotās virsotnes sniedzās gandrīz vai līdz debesīm, redzēja pussabrukušās būdas uz kraujajām klintīm. Ļaudis l'ija noskranduši, apauguši ar matiem un bārdu, viņu ganāmpulki panīkuši, viss dzīvais un nedzīvais salā sastin- » d/.ls, viss nejaukāks un neglītāks, nikā tika stāstīts.

1 Romā civilā un militārā vara nebija šķirtas. Pēc gadskārtējām amatvīru vēlēšanām izlozēja, kāda armija un kāds karalauks kritis katram Jaunievēlētajam konsulam un pretoram.

Kad pūnieši devās jau augšā pirmajos pakalnos, uz augstienēm, kas pacēlās tiem pāri, viņi ieraudzīja kalniešus. Ja tie būtu apmetušies kādā gravā, kur tos nevarētu ieraudzīt, un tad pēkšņi devušies no turienes uzbrukumā, tie būtu radījuši lielu sajukumu un daudzi būtu krituši. Hannibals pavēlēja apstāties un sūtīja gaiļus izlūkot apvidu. Tie ziņoja, ka šeit tikt uz priekšu nav iespējams, un tad pūnieši pašā klajākajā vietā starp kraujām klintīm apmetās nometnē. Tie paši gaili bija arī sarunājušies ar kalniešiem, jo ne ar valodu, ne ar dzīves veidu daudz no tiem neatšķīrās. Viņi pastāstīja, ka kalnieši tikai pa dienu atrodoties uz augstienēm, pa nakti tie ejot katrs uz savām mājām. Hannibals tāpēc, jau gaismai austot, devās uz pakalniem, it kā būtu nodomājis gaišā dienā izlauzties tiem pāri. Maldinādams kalniešus, viņš tā cīnījās visu dienu un tad turpat arī apmetās nometnē, bet, novērojis, ka ienaidnieki aizgājuši un palikušas tikai vājas sargnodaļas, atstāja vezumus, jātniekus un lielāko daļu kājnieku nometnē, lika tur sakurt vairāk uguņu, nekā palikušajiem būtu vajadzīgs, un pats ar viegli bruņotajiem kājniekiem un ar citiem pašiem krietnākajiem kareivjiem ātri ieņēma augstienes, kur nupat vēl bija atradušies kalnieši.

Kad iestājās diena, nometnē palikušie devās uz priekšu. Arī ienaidnieki pēc dotā signāla steidzās no savām mītnēm uz parastajām cīņas vietām, bet tad pēkšņi pamanīja, ka augstienes ieņemtas, viena daļa pūniešu viņus no tām apdraud, kamēr citi iet tālāk. Kādu bridi, vērodami, kas notiek, viņi palika stāvot kā sastinguši, bet tad, ieraudzījuši, ka šaurajā ceļā pūniešu kolonnā izcēlusies baiļpilna drūzmēšanās un zirgi sākuši trakot, nolēma, ka vēl tikai mazliet vajag pavairot šo jūkli, lai ienaidniekus galīgi iznīcinātu, un tāpēc skriešus devās lejā pa klinšainajām kraujām, paraduši iet pa kalniem vai pa ceļu vai bez ceļa.

Pūniešiem tikpat lielas grūtības sagādāja neizdevīgais stāvoklis kā ienaidnieki, pat vairāk nekā ar ienaidniekiem viņi cīnījās paši cits ar citu, lai drīzāk tiktu laukā no apdraudētās vietas. Mežonīgā kliegšana, kas skaļi atbalsojās apkārtējos mežos un ielejās, galīgi satracināja zirgus, bet tie — sevišķi tad, kad bija ievainoti, — radīja lielu sajukumu un notrieca zemē kareivjus ar viņu nastām. Daudzus vispārējā panikā nogrūda no šaurā ceļa bezdibeņos vienā vai otrā pusē, kā akmeņi tur gāzās iekšā smagi apkrautie jūga dzīvnieki.

Uz visu to noskatīties [7] bija šausmīgi. Hannibals tomēr kādu laiku nogaidīja, pavēlējis saviem kareivjiem palikt tr/. vietas, lai paniku vēl nepavairotu, bet, redzēdams, ka kalnieši var pūniešu kolonnu pārraut un vezumus no- >'iiezt, viņš devās no augstienēm ātri lejā. Ienaidnieki pūniešu triecienu nepieņēma un bēga. Tiesa — kādu laiku juceklis kļuva vēl lielāks, bet viss drīz nokārtojās, kad kalnieši atkāpušies atbrīvoja ceļu. Tālāk visi gāja mierīgi nu ieņēma nocietinājumu, kas bija šī novada lielākā pilsēta, un vairākus apkārtējos ciemus. Trīs dienas karaspēks Iztika ar tur iegūto pārtiku, un, tā kā sakautie kalnieši v.ūrs nepretojās un ceļš bija pietiekami labs, tad šajās liijās dienās viņi nogāja diezgan lielu gabalu.

Tad pūnieši nonāca kādas cilts novadā, kur bija daudz (protams, salīdzinājumā ar citiem kalnu apgabaliem) labi koptu lauku. Tur kartāgiešus gandrīz iznīcināja nevis at- klatā cīņā, bet nodevīgā uzbrukumā, ko labi prata arī pats I lannibals.

Pie viņa ieradās vēstneši — nocietināto ciemu vecākie.

- Mēs, — viņi teica, — esam mācījušies no mūsu kaimiņu nelaimēm, tās bija mums pamācošs piemērs, gribam tapec labāk būt pūniešu draugi nekā ienaidnieki un izpildīt apzinīgi visu, ko no mums prasīs. Mēs dosim pārtiku, i e|vr/.iis un ķīlniekus, tie būs mūsu solījumu nodrošinājums. ļ

Hannibals atzīdams, ka nevar ne vieglprātīgi ticēt šādam piedāvājumamm, nedz nicinoši to noraidīt, deva laipnu un piekrītošu atbildi. Saņēmis apsolītos ķīlniekus un pārtiku, ko viņi paši atveda, Hannibals sekoja dotajiem ceļvežiem,bet gājiena kārtība nemaz nebija tāda, kāda mēdz I»it draudzīgā zemē.

Avangardā bija ziloņi un jātnieki, tad vezumnieki, bet nrjeigardā, piesardzīgi novērodams apkārtni, gāja Hanni- l'iils pats ar labākajiem kājniekiem. Tā viņi nonāca līdz kādai šaurai vietai, kur vienā ceļa pusē pacēlās augsta I t.iuja. Šeit viņiem pēkšņi no priekšpuses un no mugurpuses nodevīgi uzbruka barbari, gan šaudami no lokiem un mezdami ar lingām akmeņus, gan laizdami no kraujas leja milzīgus klinšu bluķus, gan dodamies tieši tuvcīņā. Visniknāk viņi uzbruka no muguras, bet tur pret viņiem vērsās kājnieki, kas visu laiku bija gājuši kaujas kārtībā,

un nebija nekādu šaubu, ka Hannibals būtu cietis šajā šaurumā drausmīgu sakāvi, ja nebūtu gādājis par sava ~ avangarda un arjergarda pastiprināšanu.

Bet arī tad vēl briesmas bija lielas un no bojā ejas pūnieši nebija tālu. Hannibals, proti, vilcinājās doties tālāk pa šaurumu, jo viņš ar kājniekiem varēja atbalstīt jātniekus, bet arjergardam pašam tāda atbalsta nebija, un kalnieši, uzbrukdami pūniešu kolonnai no flangā, to pārrāva, aizšķērsoja ceļu, un Hannibalam vienu nakti bija jāpaliek bez jātniekiem un vezumiem.

Nākamajā dienā barbari vairs tik neatlaidīgi neuzbruka un pūniešu spēki apvienojušies izgāja caur šaurumu. Kalnieši kā sirotāji uzbruka te arjergardam, te avangardam, kad gadījās izdevīga vieta un kāds bija atpalicis vai par tālu aizgājis. Šaurumos un kraujās vietās ziloņi pavisam lēnām tika uz priekšu, bet, kur viņi gāja, kolonna bija drošībā, jo kalnieši, kas tādus briesmoņus nebija redzējuši, pat tuvoties viņiem baidījās.

Devītajā dienā pūnieši, iedami bieži bez ceļa, maldīdamies nonāca pašā Alpu korē. Ceļvežiem viņi lāgā neuzticējās, meklēja ceļu paši un, protams, arī kļūdījās, gadījās, ka ceļveži viņus pat krāpa. Divas dienas Hannibals tur palika nometnē, lai no grūtā ceļa un kaujām nogurušie kareivji atpūstos. Šeit vairāki klinšainajā apvidū noklīdušie jūga dzīvnieki, kas tomēr bija sekojuši karaspēkam, to panāca. Tad tik daudzu nelaimju piemeklētajiem pūniešiem novembra sākumā uznākušais sniegs radīja ārkārtīgas izbailes. Kad, gaismai austot, viņi pa dziļo sniegu lēnām devās tālāk, visu sejās bija nogurums un bezcerība, tāpēc Hannibals, aizsteidzies uz priekšu, lika kareivjiem apstāties uz kāda kalnu atzarojuma, no kura pavērās tāls un plašs skats, un rādīja kareivjiem Itāliju Alpu pakājē un laukus pie Padas upes.

— Jūs tagad, — viņš teica, — esat tikuši pāri ne tikai Itālijas, bet arī Romas cietokšņa mūrim; tālāk jūsu ceļš būs līdzens un ies lejup: pēc vienas kaujas, lielākais, pēc divām kaujām jūsu varā būs Itālijas ievērojamākā, vislabāk nocietinātā pilsēta.

Tad viņš pavēlēja doties tālāk, un ienaidnieki pūniešus nemaz nemēģināja kavēt, tikai retumis, ja gadījās izdevība, lūkoja kaut ko nolaupīt. Ceļš ūz leju vispār bija daudz grūtāks nekā pret kalnu, tas gandrīz vienmēr bija stāvs, šaurs un slidens. Kareivji nevarēja noturēties kājās,

tie, kas pakrita, nespēja vairs piecelties, un cilvēki un jūga dzīvnieki sabruka cits citam virsū. Kareivji, vienīgi turēdamies pie ceļmalas krūmiem, ar lielām grūtībām varēja tikt lejā. Kādā vietā, kur agrāk bija bīstama krauja, tagad — pēc nesena nobrukuma — rēgojās kādas tūkstoš pēdas dziļš bezdibenis. Kad jātnieki apstājās, it kā būtu |au ceļa galā, Hannibals izbrīnījies jautāja, kāpēc kolonna neejot tālāk; viņam ziņoja, ka tālāk neesot iespējams tikt. Tad viņš pats nogāja apskatīties.

Nebija nekādu šaubu — jāiet apkārt ar lielu līkumu, Uaut gan tur nemaz nebija ceļa un neviens nekad nebija gājis, bet šeit par iešanu nebija ko domāt. Uz vecā neskartā sniega bija uzsnigusi jauna kārta; pa irdeno un ne sevišķi dziļo sniegu iet bija viegli un droši, bet, kad pār to pārgāja kāda daļa kareivju un jūga dzīvnieku, tas kļuva par šķidru ķēpu — un zem tās bija slidens ledus. Tās bija īstas mokas: uz gludā un stāvā ceļa nebija kur atsperties un kājas slīdēja; kad pakritušie pūlējās piecelties, balstīdamies uz rokām un ceļiem, slīdēja arī ceļi un tokas un viņi krita atkal, un tā viņi valstījās šķidrajā sniegā uz slidenā ledus. Jūga dzīvniekiem kājas dziļi iebruka apakšējā sniega kārtā, visiem spēkiem cenzdamies izkļūt laukā, tie iestrēga vēl dziļāk cietajā par ledu sasalušajā sniegā kā lamatās.

Velti nomocījās kā cilvēki, tā jūga dzīvnieki. Tad Hannibals pavēlēja atgriezties un apmesties nometnē kalna virsotnē. Krietni bija jāpastrādā, lai noraktu un aizvāktu no nometnei paredzētās vietas dziļo sniegu. Tad sūtīja ka- icivjus taisīt ceļu pār klintāju, kur tas bija iespējams. Tā kā klintis bija jāsaskalda, kareivji nogāza tuvākajā ap- kārtnē lielus kokus, apcirta tiem zarus, noklāja stumbrus uz klintīm un aizdedzināja, kad uguns sakuršanai sacēlās pietiekami liels vējš. Nokaitētos akmeņus pēc tam aplēja .11 etiķi1 , lai tie saplaisātu, un saskaldīja ar cērtņiem. Stāvākajās vietās ceļš gāja izlocīdamies, tā ka pa to varēja Iet ne tikai jūga dzīvnieki, bet arī ziloņi. Četras dienas Ilga šie darbi, un dzīvnieki gandrīz nobeidzās badā, jo kalnu augstienes bija tikpat kā kailas un, ja kaut kur arī bija zāle, tad tā gulēja zem sniega. Zemāk jau nāca sau- l.iinas ielejas, strauti un meži — cilvēku dzīvei labāk piemērotas vietas. Jūga dzīvniekus tad palaida ganīties un ļāva atpūsties nogurušajiem kareivjiem. Trijās dienās viņi nonāca līdzenumā, auglīgā novadā, kur arī iedzīvotāji viņus laipnāk saņēma.

Tā viņi nokļuva Itālijā. Daži saka, ka piektajā mēnesī pēc iziešanas no Jaunās Kartāgas. Alpus viņi pārgāja piecpadsmit dienās. Vēsturnieki nav vienis prātis, cik liels bijis Hannibala karaspēks pēc pāriešanas pār Alpiem. Tie, kas min lielāko skaitli, saka — simttūkstoš kājnieku un divdesmit tūkstoši jātnieku, kas mazāko — divdesmit tūkstoši kājnieku un seši tūkstoši jātnieku.

HANNIBALA PIRMĀ UZVARA (218. g.)

Tagad pūnieši varēja atpūsties, bet tieši tagad viņi izjuta, cik daudz pārcietuši, cik ļoti noguruši, tāpēc arī konsuls Pūblijs Kornēlijs Scīpions sprieda, ka viņam jāsteidzas uz Padu, lai cīnītos ar ienaidnieku, kamēr tas vēl nav īsti atguvies. Karaspēku Scīpions bija pārņēmis no pretora Manlija, bet kaujas pieredzes viņa kareivjiem nebija. Viņš jau bija Plakentijā, kad ari Hannibals devās viņam pretī, un abas armijas gandrīz varēja viena otru redzēt. Vadoņi vēl pietiekami savu pretinieku nepazina, bet juta jau zināmu cieņu pret to. Hannibala vārdu Romā bieži daudzināja jau pirms Saguntas izpostīšanas; bet Hannibals jau tāpēc vien bija pārliecināts, ka Scīpions ir krietns vīrs, jo tieši Scīpionu romieši bija izraudzījuši karam pret viņu. Atzinīgo spriedumu par sevi Scīpions bija turklāt attaisnojis, stādamies tik drīz pretī Itālijā iebrukušajam Hanni- bala'm, kaut gan pirms neilga laika viņš bija vēl Gallijā bet Hannibals to izskaidroja ar savu drosmīgo un sekmīgi izpildīto nodomu pāriet pār Alpiem.

Pirmais Padu pārgāja Scīpions un apmetās nometnē pie Tikīnas upes. Uzmudinādams savus kareivjus, viņš pirms došanās kaujā tiem teica:

— Ja es vestu cīņā to karaspēku, kas ar mani bija Gallijā, nekāda uzruna nebūtu vajadzīga. Vai tad vēl vajadzētu mudināt jātniekus, kas pie Rodanas guva tik spožu uzvaru pār numidiešiem, vai leģionus, ar kuriem es tur sekoju bēgošajam ienaidniekam, kas, no kaujas vairīdamies, atzina ar to mani par uzvarētāju? Bet tā armija ir nosūtīta uz Spāniju, kur cīnās mana brāļa Gnēja Scīpiona vadībā, kurš pakļauts man kā virspavēlniekam. Tā gribēja senāts un Romas tauta. Es pats labprātīgi uzņēmos vadību šeit, lai cīņā ar Hannibalu un pūniešiem jūs vestu konsuls. Man, jūsu jaunajam vadonim, tātad jāsaka daži vārdi jums, saviem jaunajiem kareivjiem.

Kareivji, šī kara veidu un ienaidnieku jūs labi pazīstat. Jums jācīnās ar tiem, kurus pirmajā karā ar Kartāgu uzvarējāt uz cietzemes un uz jūras, kurus piespiedāt divdesmit gadus dot jums meslus, kā kara laupījumu jūs tiem atņēmāt Sicīliju un Sardīniju. Jūs tātad cīnīsieties ar uzvarētajiem, viņi — ar uzvarētājiem, un atbilstošs būs arī < īņas spars. Nevis tāpēc viņi dosies cīņā, ka viņiem netrūktu drosmes, bet tāpēc, ka viņi ir spiesti to darīt. Jūs taču nedomāsiet, ka tie, kas nepieņēma kauju tad, kad vēl nebija cietuši nekādus zaudējumus, tagad, zaudējuši divas trešdaļas kājnieku un jātnieku Alpu pārejās, būs guvuši vairāk paļāvības un drosmes.

Varbūt viņu nav daudz, bet viņi ir stipri miesā un garā? Nepavisam nē — viņi ir tikai cilvēku ēnas, bada un aukstuma nomocīti, riebīgiem netīrumiem klāti, klinšainajos kalnos spēkus zaudējuši, apsaldējuši rokas un kājas, viņu locekļi ir stīvi no aukstuma, viņu ieroči apdauzīti un salauzti, viņu zirgi panīkuši un klibi. Ar tādiem jātniekiem, «ii tādiem kājniekiem jums būs jācīnās; tie nav ienaidnieki, tās ir nožēlojamas ienaidnieku paliekas. Jūs cīnīsieties, taču visi teiks, ka nevis jūs, bet Alpi uzvarējuši I lannibalu. No tā es visvairāk baidos. Bet varbūt tā ari vajag. Dievi paši bez cilvēku līdzdalības ir karu sākuši un par līgumu laušanu karavadoni un viņa tautu bargi soda, bet mēs pabeigsim, ko tie sākuši, jo visvairāk pāri darīts ir mums.

Es nebaidos, ka dažs teiks — es šeit gan runājot lielmanīgi, bet īstenībā domājot pavisam citādi. Es varēju ar Karaspēku iet uz Spāniju, savu provinci, un biju jau ceļā. t ur es savus nodomus apspriestu ar brāli un briesmu brīdī viņš būtu man palīgs, tur man būtu jācīnās ar Hasdrubalu, nevis ar Hannibalu, tur noteikti būtu vieglāk karot, tomēr, kad braucu gar Gallijas piekrasti un dabūju zināt par šo Ienaidnieku, es izkāpu malā un, izsūtījis pa priekšu jātniekus, devos uz Rodanu. Jātnieku kaujā (gadījās, ka cīnīties nācās šai ieroču šķirai) es uzvarēju un piespiedu

ienaidniekus bēgt. Ienaidnieka kājniekus uz sauszemes nevarēju panākt, tik ātri viņi atkāpās, gandrīz vai bēga, tāpēc atgriezos pie saviem kuģiem un tagad stāvu pretī šim ienaidniekam gandrīz vai pašā Alpu pakājē. Vai tad jūs domājat, ka, vairīdamies no kaujas, es nepiesardzīgi esmu šeit nonācis? Nē, dodamies ienaidniekiem pretī, es viņus uz kauju izaicinu.

Kaut mums būtu tomēr šeit jācīnās tikai slavas un goda, nevis mūsu tautas un valsts pastāvēšanas dēļ! Jūs tagad neejat kaujā, lai iegūtu Sicīliju un Sardīniju, kā tas kādreiz bija, jūs ejat cīņā par Itāliju. Aiz mums nav otra karaspēka, kurš stātos ienaidniekam pretim, ja mēs neuzvarēsim, aiz mums nav Alpu, kas pū- niešus aizkavētu, lai mēs pagūtu savākt citu armiju. Mums šeit jācīnās tā, it kā mēs cīnītos pie pašiem Romas mūriem. Lai katrs atceras, ka viņš ar ieročiem rokās aizstāv ne tikai pats sevi, bet arī savu sievu un mazos bērnus, bet lai viņš nedomā tikai par savām mājām, lai neaizmirst, ka šai cīņā noraugās senāts un Romas tauta. Tās liktenis atkarīgs no mūsu drosmes un varonības.

Tā runāja Romas konsuls, bet Hannibals bija pārliecināts, ka ar labu piemēru var panākt vairāk nekā ar vārdiem. Viņš lika atvest saistītos kalniešus un nostādīja ap tiem savus kareivjus. Šiem gūstekņiem nolika gailu ieročus, un tulks viņiem jautāja:

Gallu kareivji

— Vai kāds no jums grib cīnīties ar zobenu rokās, ja tam atraisīs važas un dos ieročus un zirgu? [8]

Visi prasīja ieročus cīņai, un, kad lozei vajadzēja izšķirt, kas tos dabūs, katrs vēlējās, lai tam kristu laimīgā loze. Kam tā krita, to visi apsveica un tas kalniešiem parastā kara dejas solī priecīgs steidzās pēc ieročiem. Un, kad tie cīnījās, tie cīnījās tik dedzīgi, ka visi, dalībnieki un skatītāji, tāpat cildināja drosmīgā nāvē kritušos kā uzvarētājus.

Kad vairāki pāri bija lā cīnījušies, Hannibals lika sajūsminātajiem skatītājiem izklīst. Vēlāk, tos sasaucis uz sapulci, viņš teica:

— Mēs esam jau uzvarējuši, kareivji, ja jūs, kas nupat vēl tā cildinājāt drošsirdīgos kareivjus, arī paši būsiet tikpat drošsirdīgi. Tas, ko jūs redzējāt, nebija tikai izrāde. Paši -savu likteni jūs redzējāt. Es tiešām nevaru teikt, ka tas būtu labāks nekā jūsu gūstekņiem, ka jūs varētu justies brīvāki, ka jūsu stāvoklis būtu vieglāks. Austrumos un rietumos jums ir jūra, un kuģu jums nav, ar kuriem, ja būtu vajadzīgs, varētu glābties, priekšā ir upe, lielāka un straujāka nekā Rodana, aiz muguras Alpi — pat ar svaigiem spēkiem tikt tiem pāri bija grūti. Šeit, kareivji, mums jācīnās un jāuzvar vai jāmirst.

Bet tas pats liktenis, kas spiež jūs būt drosmīgiem, sola jums arī balvas, krāšņākas par tām cilvēki negaida pat no dieviem. Ja mēs ar savu drošsirdību gribētu romiešiem atņemt tikai mūsu tēviem nolaupīto Sicīliju un Sardīniju, arī tā būtu pietiekami liela balva, bet tagad jūs varat iegūt visu, ko romieši savākuši pēc tik daudzām spožām uzvarām, un viņus pašus vēl klāt. Ķersimies tātad pie ieročiem, lai ar labvēlīgo dievu palīdzību iegūtu visas šīs bagātības! Pietiekami ilgi mēs Lūsitānijas un Ķeltibērijas mežonīgajos kalnos esam dzinušies pakaļ lopu bariem un sājos grūtajos un bīstamajos sirojumos neko neesam iemantojuši. Sen jau laiks jums saņemt bagātīgu karavīra atalgojumu par lielajām pūlēm: esat taču nogājuši tik garu ceļu, pārgājuši pār tik daudziem kalniem un upēm, izgājuši caur tik daudzām naidīgu tautu zemēm. Šeit ir gals visām grūtībām, šeit jūs gaida pienācīgā alga.

Bet, kaut gan dažkārt izdaudzināts ir ienaidnieks, nedomājiet, ka arī uzvara pār viņu vienmēr ir ļoti grūta: bieži arī neievērojams pretinieks uzveicams tikai ilgā asiņainā cīņā, bet slavenas tautas un valdnieki tiek satriekti • itri un viegli. Vai romiešus var ar jums salīdzināt, ja viņiem atņem viņu slavas viltus spožumu? Es nemaz neminēšu jūsu divdesmit gadu ilgās, varonīgās, panākumiem tik bagātās cīņas, pietiek, ja aizrādīšu, ka šeit jūs esat nonākuši no Hērakla stabiem, no Okeāna, no pašas zemes malas, uzvarējuši šai ceļā tik daudzas kareivīgas Spānijas un Gallijas tautas. Jūs cīnīsieties šeit ar karaspēku, kam nav kaujas pieredzes, ko nepazīst vadonis, kas nepazīst t;avu vadoni.

Vai tad mani var salīdzināt ar šo pusgada karavadoni, kas pametis savus kareivjus? [9] Ja es arī neesmu piedzimis sava tēva — ievērojamā karavadoņa nometnē, tad es katrā ziņā tajā esmu uzaudzis, esmu uzvarējis spāniešus un gaiļus, uzvarējis Alpu ciltis, pārgājis arī pār Alpiem, un tas taču ir vēl daudz grūtāk, bet, ja Scīpionam šodien kāds parādītu pūniešus un romiešus bez viņu nozīmēm, esmu pārliecināts, viņš nepazītu, kurš ir viņa karaspēks. Es turpretim atzīstu par ļoti svarīgu, ka nav neviena no jums, kas nebūtu bieži mani redzējis veicam kādu drosmīgu karavīra uzdevumu, un tāpat nav neviena, par kuru es nevarētu teikt, kad un kur es viņu redzēju kā krietnu vīru. Es vedīšu kaujā kareivjus, kurus esmu tik bieži uzslavējis un apbalvojis, kuri mani drīzāk varētu dēvēt par savu audzēkni nekā par vadoni.

Kurp vien paskatos, visur redzu drosmi un vīrišķību — kaujās norūdītus kājniekus un lieliskus jātniekus, jūs, uzticīgos un krietnos sabiedrotos, jūs, kartāgiešus, kas ar taisnīgu sašutumu cīnīsieties par savu tēviju. Mēs uzbrūkam, mēs ielaužamies Itālijā, un mēs cīnīsimies dedzīgāk un neatlaidīgāk nekā mūsu pretinieki, jo uzbrucējiem ir labākas izredzes un vairāk paļāvības nekā tiem, kas aizsargājas. Būt drosmīgiem mums liek un mūs mudina arī sašutums par nodarīto netaisnību un romiešu nekrietnību. Sodīšanai viņi pieprasīja izdot vispirms mani, jūsu vadoni, tad visus tos, kas uzbruka Saguntai. Ja mūs izdotu, mums nāktos ciest visbriesmīgākās mocības. Šī nežēlīgā un augstprātīgā tauta grib visu sagrābt, par visu būt noteicēja. Tā domā, ka tai ir tiesības mums pavēlēt, ar ko karot, ar ko dzīvot mierā, tā grib noteikt, kādiem kalniem un upēm jābūt par mūsu robežām, kurām pāri mēs nedrīkstam iet, bet pati šīs robežas neievēro.

Nepietiek ar to, ka romieši mums atņēmuši vecum vecās mūsu provinces Sicīliju un Sardīniju. Vai viņi neņem mums nost arī Spāniju? Un, ja es to atstāšu, vai viņi ne- pārcelsies arī uz Āfriku? Vai nepārcelsies? «Ir jau pārcēlušies,» es saku. No diviem šī gada konsuliem viņi vienu «izsūtīja uz Āfriku, ot-ru uz SpānijuMums neatliek nekas cits kā aizstāvēt savas tiesības ar ieročiem.

Bailīgi un mazdūšīgi var būt tie, kam ir kur patverties, kas bēg pa pazīstamiem un drošiem ceļiem, kas ir savā zemē un savos laukos. Jums jābūt drošsirdīgiem vīriem, jums nav citas izredzes kā uzvara vai nāve, un, ja laime jūs atstāj, tad labāk ir mirt cīnoties nekā bēgot. Ja katrs to būs labi iegaumējis un sapratis, tad es atkal teikšu — jūs esat uzvarējuši. Nemirstīgie dievi nav cilvēkiem devuši labāku ieroci par nāves nicināšanu, ar to visvieglāk uzvarēt.

Šie mudinājumi iedvesa cīņas sparu kā romiešiem, tā pūniešiem. Romieši uztaisīja tiltu pār Tikīnu un tā aizsardzībai uzbūvēja nocietinājumu, bet, kamēr viņi bija aizņemti ar šiem darbiem, Hannibals izsūtīja Maharbalu ar numidiešu ālu postīt Romas sabiedroto laukus. Viņš pavēlēja pēc iespējas saudzēt gaiļus un viņu ievērojamākos vīrus mudināt uz atkrišanu no romiešiem. Kad tilts bija uztaisīts, romiešu armija, pār to pārgājusi, apmetās in- subru novadā piecas jūdzes no Viktumulām, kur bija Hannibala nometne. Steidzīgi atsaucis atpakaļ Maharbalu ar jātniekiem, Hannibals, paredzēdams kauju, pavēlēja ka- leivjiem sanākt uz sapulci. Viņš atzina, ka jāizmanto katra izdevība kareivjus mudināt un tiem atgādināt, ko var iegūt pēc uzvaras.

— Es došu jums, — viņš tiem solīja, — laukus Itālijā, Āfrikā un Spānijā, kur nu katrs no jums gribēs. Ne saņēmējs pats, ne viņa bērni par tiem nemaksās nekādus nodokļus un nepildīs nekādas klaušas. Kas gribēs saņemt naudu, tam es došu naudu, kas no sabiedrotajiem gribēs kļūt par Kartāgas pilsoni, tam es sagādāšu šādu iespēju; es parūpēšos arī par tiem, kas gribēs atgriezties savās mā- jās, lai viņi ne ar vienu no savas apkaimes ļaudīm nevēlētos mainīties ar īpašumiem.

Vergiem, kas pavadīja savus kungus, viņš solīja brīvību, bet kungiem, apņēmās viena verga vietā dot divus.

Lai visi būtu pārliecināti, ka tas tiešām tā būs, viņš, ar kreiso roku satvēris jēru un labajā paņēmis krama nazi,

lūdza Jupiteru un citus dievus, lai tie viņu, ja viņš krāptu, tā nogalina, kā viņš nokaus jēru. Tad viņš ar kramu pāršķēla jēra galvu — un visi klātesošie, it kā no pašiem dieviem saņēmuši savu vēlmju apstiprinājumu, vienprātīgi prasīja vest viņus kaujā; katra atlikšana taču novilcinās viņu cerību piepildīšanos.

Romiešiem noskaņojums nebija tik jūsmīgs. Bažas iedvesa arī nupat redzētās jaunās zīmes: viņu nometnē bija ieskrējis vilks, sakodis visus, kas

gadījās ceļā, un, neviena nekavēts, atkal aizskrējis, un kokā, zem kura atradās konsula telts, bija apmeties bišu spiets.

Kad šo ļauno zīmju dēļ bija nesti izlīdzināšanas upuri, Scīpions ar lingotājiem un jātniekiem devās uz ienaidnieku nometni, lai to izlūkotu tiešā tuvumā un izzinātu, cik lieli ir kartāgiēšu spēki un kāds to sastāvs. Viņam pretī gadījās Hannibals, kas ar jātniekiem arī izlūkoja tuvāko apkārtni. Ienaidnieki viens otru tūlīt nemaz nepamanīja, bet tad no daudzo kājnieku un jātnieku saceltā putekļu mākoņa noprata, kas notiek. Apstājās tagad kā iomieši, tā pūnieši, un sākās kauja. Priekšā Scīpions nostādīja lingotājus un gailu jātniekus, bet romiešus un labākās sabiedroto daļas atstāja rezervē. Hannibalam vidū nostājās spāniešu jātnieki, spārnos — numidieši.

Tikko, cīņai sākoties, atskanēja kaujas saucieni, lingo- tāji aizbēga pie rezerves, bet jātnieku kaujā kādu laiku pārsvaru neguva ne viena, ne otra puse.

Romiešu kājnieks

Starp jātniekiem iejaukušies kājnieki ievainoja zirgus, tie sāka trakot, un daudzi jātnieki vai nu krita no zirgiem, vai ari paši nolēca, lai steigtos palīgā savējiem, kad redzēja, ka tiem klājas grūti, un tā jātnieku kauja pa lielākajai daļai izvērtās par kauju starp kājniekiem. Tad spārnos nostādītie numidieši, apgājuši romiešu ierindas flangus, parādījās aizmugurē. Tas radīja lielu apjukumu, un vispārīgās izbailes vēl pavairoja konsula ievainošana.

No nāves viņu izglāba viņa paša dēls, kas tikko bija sasniedzis jaunekļa vecumu.

Šo jaunekli vēlāk dēvēja par Afrikānieti, jo viņš bija las, kas izcīnīja lielisko uzvaru pār Hannibalu un pūniešiem, un visi viņu cildināja kā šī kara beidzēju.

Altāri

Numidieši lingotājiem uzbruka pirmajiem, un tie bēga, alpakaļ neskatīdamies, bet jātnieki, cieši nostājušies ap konsulu, ne tikai sargādami viņu ar ieročiem, bet segdami arī ar saviem ķermeņiem, aizveda

viņu atpakaļ uz nometni, atkāpdamies lēnām un pilnīgā kartībā. Tā bija pirmā kauja ar Hannibalu, un tajā kļuva skaidri redzams, ka pūniešiem ir labāki jātnieki un tāpēc plašie lauki starp Padu un Alpiem romiešiem karošanai nav izdevīgi.

KAUJA PIE TREBIJAS (218. g.)

Pēc kāda laika 1' Sai laikā kā romieši, tā pūnieši pārgājuši uz Po upes labo krastu Hannibals nocietināja nometni sešas jūdzes no Plakentijas un nākamajā dienā, nostādījis ienaidnieku priekšā karaspēku kaujas kārtībā, izaicināja tos uz cīņu. Naktī pēc tam gailu palīgspēki romiešu nometnē, kādi divsimt jātnieki un divi tūkstoši kājnieku, nogalinājuši sardzi pie vārtiem un apkāvuši daudzus citus kareivjus, aizbēga pie Hannibala. Saceltā panika tomēr bija lielāka nekā nodarītais ļaunums. Hannibals laipni runāja ar pārbēdzējiem un, solīdams viņus bagātīgi apbalvot, aizsūtīja sajūsminātos gaiļus uz viņu dzimtajām pilsētām, lai viņi sakūdītu tur savus tautiešus, bet Scīpionam šī gailu bēgšana bija norādījums, ka viņi visi var atkrist un, šim piemēram sekodami, savā naidā un niknumā vērsties pret romiešiem. Nebūdams vēl īsti atveseļojies pēc ievaino- ļuma, viņš tomēr nākamajā naktī, ceturtajā sardzes maiņā[10], klusu izgājis no nometnes, devās uz Trebijas upi, kur kalnainais un stipri šķēršļotais apvidus nebija jātniekiem izdevīgs. Hannibalam tas nepalika nepamanīts, un viņš, vispirms izsūtījis numidiešus, tad visus pārējos jātniekus, būtu nopietni apdraudējis vismaz arjergardu, ja alkatīgie numidieši, pēc laupījuma dzīdamies, nebūtu devušies uz tukšo romiešu nometni. To viņi rūpīgi pārmeklēja, taču neatrada nekā tāda, kas šādu kavēšanos attaisnotu, un tā izlaida ienaidniekus no rokām. Romieši jau bija pārgājuši Trebiju un iekārtoja nometni, kad pūniešu jātnieki, panākuši vēl šaipus upes dažus aizkavējušos, tos ♦.apkāva. Ievainotais Scīpions, kuru nesa kareivji, nevarēdams vairs paciest sāpes no kratīšanās un atzīdams, ka jānogaida arī otra konsula ierašanās (viņš jau bija dabūjis zināt, ka to atsauc no Sicīlijas), pavēlēja nocietināt nometni pie upes.

Arī Hannibals apmetās turpat netālu nometnē. Viņš ļoti priecājās par panākumiem jātnieku kaujā, bet bija nobažījies par pārtikas trūkumu, kas kļuva arvien jūtamāks, bija taču jāiet pa ienaidnieku zemi, kur viņam nekādi krājumi nebija sagādāti. Viņš sūtīja tāpēc kādu nodaļu uz Klastīdijas ciemu, jo tur romieši bija savākuši daudz pārtikas. Pūnieši jau gatavojās uzbrukumam, kad radās cerība, ka brundisietis Dasijs, nocietinājuma komandieris, par četrsimt zelta gabaliem nodos viņiem Klastī- diju bez pretošanās. Par tik lielu summu nodevējs to arī izdarīja, un Klastīdija turpmāk bija labības klēts pūniešiem pie Trebijas. Sagūstītajiem nocietinājuma aizstāvjiem nenotika nekas ļauns, lai jaū pašā sākumā visur runātu, ka pret gūstekņiem Hannibals izturas saudzīgi.

Bet Sempronijs no Sicīlijas, ar desmit kuģiem braukdams gar Itālijas krastu, nonāca Arimīnā. No turienes viņš ar savu karaspēku[11] devās uz Trebiju, kur apvienojās ar Scīpionu.

Tagad, kad abi konsuli bija apvienojušies pret Hannibalu, viņi paziņoja, ka šie spēki ir vai nu pietiekami Romas valsts aizsardzībai, vai vispār nav nekādas cerības kaut ko panākt. Viens no konsuliem tomēr neveiksmīgās j.itnieku kaujas un sava ievainojuma dēj pagaidām vēl gribēja no atklātas cīņas izvairīties, otrs, kuram nebija lik ļauni klājies, par vilcināšanos nevēlējās ne dzirdēt.

Apgabalā starp Trebiju un Padu dzīvoja gaili, kas ceroja, izdabādami šajā divu varenāko tautu svārstīgajā cīņā drīz vienai, drīz otrai pusei, noteikti iegūt uzvarētāja labvēlību. Romieši būtu puslīdz apmierināti, ja gaili pret viņiem neko neuzsāktu, bet Hannibals par to bija ļoti sašutis, viņš taču pastāvīgi atkārtoja, ka ieradies, gailu aici- nats, lai viņus atbrīvotu, un tāpēc sūtīja divus tūkstošus kājnieku un tūkstoš jātniekus (pa lielākajai daļai numi- diešus, bet bija starp tiem arī gaili) postīt laukus līdz pašai Padas upei, no viņu laupījuma vajadzēja pārtikt arī pārējam karaspēkam. Gaili līdz šim vēl nebija izšķīrušies, kurā pusē nostāties, bet tagad viņit— bija vajadzīgi palīgi, un palīdzību viņi bija spiesti meklēt pie tiem, kas gribētu atriebt viņiem nodarīto pārestību. Viņi sūtīja vēstnešus pie konsuliem un lūdza palīdzēt — viņu novadam nākoties tāpiēc ciest, ka tā iedzīvotāji esot pārāk uzticīgi lomiešiem.

Kornēlijam lūgums — it sevišķi pašlaik — nebija patīkams: viņš gaiļiem neuzticējās; daudzas reizes tie bija nkojušies nodevīgi, turpretim Sempronijs bija pārliecināts, ka tūlīt jāpalīdz tiem, kam palīdzība vajadzīga, tikai ta varot panākt sabiedroto uzticību, un, tā kā viņa biedrs vilcinājās, viņš sūtīja savus jātniekus un tūkstoš kājniekus (tie gandrīz visi bija lingotāji) pāri Trebijai sargāt gailu laukus. Tie negaidīti uzbruka izklaidus sirojošiem un pa lielākajai daļai ar laupījumu apkrautiem numidie- • iem, daudzus apkāva, citus lielās izbailēs trenca līdz nometnei un pirmajām sargnodaļām. Tur kauja turpinājās <■ r mainīgām sekmēm, romieši drīz uzbruka, drīz atkāpās, īstu uzvaru neguva ne vieni, ne otri, ienaidnieku zaudē- jumi tomēr bija lielāki, un uzvaras gods palika romiešiem. Neviens gan vairāk par to nebija pārliecināts kā Sempronijs pats. Gavilēdams viņš izsaucās:

— Kornēlijs jātnieku kaujā cieta neveiksmi, mani jātnieki uzvarēja! Kareivji atkal atguvuši paļāvību un drosmi. Nav neviena, izņemot pašu Kornēliju, kas negribētu tūlīt doties cīņā. Ievainojums Kornēlijam laupīja vīrišķību un drosmi, par ievainojumu domādams, viņš baidās no kaujas, bultām un šķēpiem. Viņa gars ir slimāks par miesu. Bet vai tad mums, sēžot pie slimnieka, šeit veciem jāpaliek? Ko gan mēs vilcināmies, kāpēc zaudējam laiku? Kādu trešo konsulu vēl gaidām, kādu karaspēku? Kartāgiešu karaspēks ir Itālijā, no viņu nometnes gandrīz vai Romu var redzēt! Cik sašutuši būtu mūsu tēvi, kas bieži cīnījušies pie Kartāgas mūriem, ja viņi redzētu mūs, savus pēcnācējus, divus konsulus, divas konsulu armijas šeit, Itālijas vidienē, bailīgi slēpjamies nocietinātā nometnē, bet Hannibalu rīkojamies pēc savas patikas visā novadā starp Alpiem un Apenīniem!

Tā viņš žēlojās, sēdēdams blakus slimajam Kornēlijam, tā viņš gandrīz vai kūdīja kareivjus virspavēlnieka telts priekšā. Nedeva viņam miera arī konsulu vēlēšanas tuvums: viņš bažījās, ka tālāko karošanu uzdos jaunajiem konsuliem, bet pašlaik bija izdevība vienam gūt uzvaras slavu, jo otrs konsuls bija slims. Un tāpēc, kaut gan Kornēlijs velti mēģināja atrunāt, viņš pavēlēja kareivjiem nekavējoties gatavoties kaujai.

Hannibals labi saprata, kā romiešiem būtu jārīkojas, un tāpēc viņam nebija gandrīz nekādu cerību, ka konsuli izdarīs kaut ko neapdomātu un pārsteidzīgu, bet, kad viņš bija ievācis ziņas par Sempronija raksturu un konsula rīcība tās vēlāk apstiprināja, viņš nemaz vairs nešaubījās, ka gūs labus panākumus, jo tagad zināja, ka konsuls ir neapdomīgs un nesavaldīgs un ka sekmīgā kauja ar pūniešu sirotājiem to padarījusi vēl neapdomīgāku, par to Hannibals bija pārliecināts. Lai nepalaistu garām izdevību, viņš nolēma rīkoties enerģiski un ātri, kamēr vēl ienaidnieku kareivjiem nebija kaujas pieredzes, kamēr krietnākais no vadoņiem ievainojuma dēj nebūs ierindā un gaiļiem vēl būs cīņas spars, jo labi zināja, ka lielum lielais gailu vairums kļūst jo gļēvāki, jo ilgāk projām no mājām.

Sādu apsvērumu dēļ Hannibals gribēja, lai kauja notiktu drīzāk, un, ja romieši vilcinātos, tad viņi būtu jāpiespiež. Visu vajadzīgo izlūkot viņš izsūtīja gaiļus. Tiem tas nebija tik bīstami, jo tie dienēja abās armijās. Kad izlūki ziņoja, ka romieši sagatavojušies kaujai, arī Hannibals sāka raudzīties, kur un kā novietot slēpni negaidītam uzbrukumam.

Starp abām armijām bija strauts, kuram abi krasti bija ļoti stāvi, apauguši ar purva zāli un ērkšķainiem krūmiem.

Gar šo strautu jādams, Hannibals pats novēroja, ka šeit pat jātniekiem ir labs slēpnis.

—     Šeit, — viņš teica savam brālim Magonam, — esmu tev izraudzījis labu vietu. Izvēlies sev simt vīrus no kājniekiem un simt no jātniekiem un ierodies ar tiem pie manis pirmajā naktssardzes maiņā, bet tagad tiem jāatpūšas.

Noteiktajā laikā Magons ar saviem izlases kareivjiem bija klāt.

—     Jūs tiešām esat krietni vīri, — teica Hannibals, — bet, lai jums būtu arī vajadzīgais kareivju skaits, katram no jums jāizvēlas deviņi sev līdzīgi no jātnieku tur- mām un kājnieku manipuliem. Magons jums parādīs vietu, kur jūs novietosieties slēpnī. Jūs cīnīsieties ar ienaidniekiem, kas šādu kara mākslu nemaz nepazīst.

Atlaidis šos tūkstoš jātniekus un tūkstoš kājniekus, Hannibals pavēlēja numidiešiem, gaismai austot, pāriet Trebiju, piejāt pie ienaidnieku nometnes, uzbrukt sardzes kareivjiem, izvilināt romiešus uz kauju un tad, pamazām atkāpjoties, dabūt viņus pāri upei. Tāds uzdevums tika dots numidiešiem. Citiem kājnieku un jātnieku vadoņiem vajadzēja likt saviem kareivjiem pabrokastot, tad apbruņoties, jātniekiem uzklāt zirgiem segas [12] un visiem gaidīt kaujas signālu.

Kad, numidiešiem uzbrūkot, bija izziņota trauksme, Sempronijs, kas sen jau dega nepacietībā cīnīties, izveda no nometnes pirmkārt jātniekus (uz tiem viņš savā iedomībā visvairāk paļāvās), pēc tam seštūkstoš kājniekus un, beidzot, visus pārējos spēkus. Bija tieši ziemas saulgrieži, un šai apvidū starp Alpiem un Apenīniem sniga, bet apkārtējie purvi un upes padarīja aukstumu vēl jūtamāku. Kareivji, steigā izvesti no nometnes, neēduši, pienācīgi neapģērbušies, sala, un, jo tuvāk viņi nāca pie upes, jo ledaināks kļuva aukstums. Kad, vajādami bēgošos numi- diešus, viņi iebrida ūdenī, kas uzplūdušajā upē sniedzās viņiem līdz krūtīm, tad, ārā iznākuši, bija tik sastinguši, ka tikko varēja noturēt rokās ieročus. Noguruma uti

izsalkuma mocīti, viņi ap dienas vidu gandrīz pilnīgi zaudēja spēkus.

Hannibala kareivji turpretim sakūra savu telšu priekšā ugunskurus, ieziedēs ar viņiem izdalīto eļļu, lai locekli būtu lunkanāki, un bez steigas paēda. Kad paziņoja, ka ienaidnieki pārgājuši upi, viņi sakārtojās kaujas ierindā, labi atpūtušies, pārliecināti par uzvaru. Baleāriešu lingo- tājus, kādus astoņus tūkstošus vīru, Hannibals nostādīja nozīmju ' un viegli bruņoto kareivju priekšā. Aiz tiem novietoja smagi bruņotos kājniekus, armijas ziedu un lepnumu, spārnos desmittūkstoš jātniekus, bet pa labi un pa kreisi no tiem ziloņus.

Kad bēgošie numidieši pēkšņi apstājās un vērsās pret romiešu jātniekiem, kas viņiem neuzmanīgi sekoja, konsuls deva saviem jātniekiem signālu atkāpties un nostādīja tos aiz kājniekiem. Romiešu bija astoņpadsmit tūkstoši, latīņu sabiedroto — divdesmit, bija arī kenomanu (tie bija vienīgie romiešiem vēl uzticīgie gaili) palīgfor- mācijas. Sādi spēki devās cīņā.

Kauju sāka baleārieši. Leģionāri tiem enerģiski pretojās, un viegli apbruņotie ātri atgāja uz flangiem, kur romiešu jātnieki drīz vien nonāca grūtā stāvoklī. Jātnieku panisku bēgšanu izraisīja ziloņi, jo zirgi, kas nebija tos redzējuši un nebija pieraduši pie ziloņu smakas, no tiem ārkārtīgi baidījās.

Nogurušie, neēdušie, no aukstuma gandrīz vai sastingušie romieši cīnījās pret pūniešiem, kas bija paēduši un labi atpūtušies, taču arī tā viņi būtu uzvarējuši, ja būtu jācīnās tikai ar kājniekiem, bet baleārieši, piespieduši jātniekus bēgt, uzbruka no flangiem, ziloņi mācās virsū ierindas centram, un Magons ar numidiešiem, kad romiešu ierinda bija nepiesardzīgi pagājusi garām viņu slēpnim, negaidot devās triecienā no aizmugures, saceldams lielu apjukumu un izbailes.

Bet arī šais briesmās, kas draudēja no visām pusēm, romiešu kaujas ierinda labu laiku pat cīņā pret ziloņiem neatkāpās ne soli, ko gan neviens nebija gaidījis. Viegli apbruņotie kareivji apmētāja ziloņus ar metamajiem šķēpiem un piespieda tos bēgt.

Kad izbaidītie, grūti valdāmie ziloņi gandrīz jau varēja iebrukt pašu kartāgiešu ierindā, Hannibals pavēlēja vest tos no centra pret kreiso spārnu un gailu palīgspēkiem, kur ziloņi tūlīt izraisīja vispārēju bēgšanu un romiešiem atkal jaunas briesmas un izbailes, jo viņi redzēja savus palīgspēkus sakautus. Tagad romieši cīnījās jau ielenkumā, bet desmittūkstoš kājnieku izlauzās caur afrikāņu un gailu ierindu, nodarot ienaidniekiem ārkārtīgus zaudējumus. Nometnē atgriezties viņi nevarēja, ceļu aizšķērsoja upe, lietus dēļ nevarēja redzēt, kur būtu vajadzīga viņu palīdzība, tāpēc viņi devās atpakaļ pa taisnāko ceļu uz Plakentiju.

Notika arī citi izlaušanās mēģinājumi dažādos virzienos. Kas nokļuva līdz upei, tie vai nu gāja bojā tās dzelmē, vai tika apkauti uz krasta. Kas bēgot bija izklīduši pa laukiem, tie, sekodami galvenajiem spēkiem, steidzās uz Plakentiju vai ari bailēs no ienaidniekiem rada drosmi doties upē un, tikuši tai pāri, nonāca nometnē. Sniegā, lietū un neciešamajā aukstumā gāja bojā daudzi kareivji, jūga dzīvnieki un gandrīz visi ziloņi. Pūnieši vajāja ienaidniekus līdz pašai Trebijai un nometnē atgriezās tik nosaluši, ka pat par uzvaru gandrīz nemaz vairs nepriecājās.

Nākamajā naktī nometnes aizsardzībai atstātie un nometnē sabēgušie tikai pa daļai apbruņotie kareivji ar plostiem pārcēlās pāri Trebijai. Varbūt pūnieši tiešām nekā nedzirdēja stiprā lietus dēļ, bet varbūt tikai izlikās nedzirdam, jo noguruši un ievainoti viņi nevarēja pat pakustēties, un tā konsuls Scīpions arī šo karaspēka daļu, piesardzīgi ievērojot klusumu, aizveda uz Plakentiju. No šejienes, pārgājis pāri Padai, viņš gāja uz Kremonu, lai Plakentijai vienai nebūtu visu ziemu jāuztur divas konsula armijas un jāuzņemas visas grūtības.

Kad vēsts par šo sakāvi nonāca Romā, visiem likās, ka ienaidnieks tūlīt jau kaujas ierindā ieradīsies pie pilsētas un neviens nepalīdzēs atvairīt uzbrukumu Romas vārtiem un mūriem. Pēc viena konsula sakaušanas pie Tikīnas no Sicīlijas atsauca otru; bet tagad, kad divi konsuli, divas armijas uzvarētas, kur gan vēl ir vadoņi, kur citi leģioni, ko aicināt palīgā? Sajā vispārēja satraukuma brīdī ieradās konsuls Sempronijs. Visur laukos sirojot ienaidnieka jātniekiem, viņš bija drosmīgi devies briesmu pilnajā ceļā, nezinādams, kā izkļūt cauri nepamanītam, kā atvairīt ienaidniekus, ja viņu pamanīs. Romā viņam bija jāveic

pašlaik pats svarīgākais uzdevums — jāvada jaunu konsulu vēlēšanas[13]. kad tas bija nokārtots, viņš atgriezās ziemas nometnē. Par konsuliem ievēlēja Gnēju Servīliju un Gāju Flāminiju otro reizi.

HANNIBALS IEKĀRTOJAS ZIEMEĻITĀLIJĀ

(218. g.—217. g.)

Ziemas nometne romiešiem nepavisam nebija mierīga: visur siroja numidiešu jātnieki un, kur viņiem apvidus nebija piemērots[14], ķeltibēri, un lūsitānieši. Pārtiku romieši varēja piegādāt tikai pa Padaš upi — visi citi celi bija nogriezti. Daudz tās bija savests kādā labi nocietinātā vietā netālu no Plakentijas, un šo krājumu apsardzībai bija norīkota stipra karaspēka nodala. Turp devās Hannibals ar jātniekiem un viegli bruņotajiem kājniekiem, cerēdams nocietinājumu ieņemt ar pēkšņu un negaidītu triecienu, bet sardze viņu laikus pamanīja, un sacēlās tāda kliegšana, ka to varēja dzirdēt pat Plaken- tijā, un tāpēc īsi pirms gaismas palīgā ieradās konsuls ar jātniekiem. Leģioniem bija dota pavēle sekot četrstūra ierindā. Pie nocietinājuma pirms kājnieku ierašanās bija sākusies jātnieku kauja, kurā ievainoja Hannibalu, viņam bija jāatstāj kaujaslauks, un uzbrukums cieta pilnīgu neveiksmi — tādu apjukuma radīja vadoņa ievainojums.

Dažas nākamās dienas pūnieši neko neuzsāka, bet tad, kaut gan Hannibala ievainojums vēl nebija īsti sadzijis, viņš devās uzbrukumā Viktumulām, kur gailu karā[15] romiešiem bija pārtikas noliktavas. Pēc tam šajā nocietinājumā bieži ieradās tirgoties apkārtējie iedzīvotāji no dažādām tautām, bet tagad bailēs no laupītājiem tur bija sabēguši ļoti daudzi. Viss šis bars, dabūjis dzirdēt, ka pie Plakentijas tik sekmīgi atvairīts uzbrukums nocietinājumam, bija kļuvis ļoti pārdrošs un, steigā apbruņojies, devās pretī Hannibalam. Tā nebija kauja starp divām kaujas kārtībā izvērstām armijām, tā drīzāk bija cīņa starp divām gājiena kolonnām. Taču vienā pusē bija tikai nekārtīgs ļaužu bars, otrā — vadonis, kas varēja paļauties uz saviem kareivjiem, un kareivji, kas uzticējās savam vadonim, tāpēc arī šis nelielais karapulks piespieda bēgt kādus trīsdesmit piecus tūkstošus. Nākamajā dienā nocietinājums padevās un atvēra vārtus kartāgiešu garnizonam. Uzvarētajiem pavēlēja nolikt ieročus, bet, kad tas bija izpildīts, pūnieši pēc dotā signāla sāka laupīt, it kā nocietinājums būtu ieņemts triecienā.

Tādi bija Hannibala pasākumi šai ziemā.

Nebija gara kareivjiem pēc tam atpūta, tikai tik ilgi, kamēr turējās neciešamais auksturts. Bet, līdzko parādījās pirmās pavasara pazīmes, Hannibals atstāja ziemas nometni un devās uz Etrūriju, lai arī šo tautu, tāpat kā gaiļus un ligurus, vai ar labu vai ar Jaunu iegūtu par saviem sabiedrotajiem. Viņam ejot pāri Apenīniem, sacēlās tik briesmīga vētra, ka pat Alpos nebija ļaunāk. Lietus un vējš tik stipri sitās tieši sejā, ka vēja brāzmas gāza no kājām kareivjus, ja viņi negribēja nomest vairogus un tomēr tikt uz priekšu, pat elpu atvilkt viņi nevarēja un, pagriezuši pret vēju muguras, uz kādu brīdi apsēdās. Tad likās, ka ar briesmīgu dārdoņu sabrūk debesis, un visapkārt sāka liesmot zibeņi. Visi sastinga izbailēs. Sākās lietus gāze, un vētra kjuva vēl stiprāka, un, kur viņus bija pārsteidzis negaiss, tur vajadzēja apmesties nometnē. Bet tagad radās jaunas grūtības. Ne viņi varēja izplest telšu segas, ne nostiprināt; ja kādu nostiprināja, tad vējš to tūlīt atkal norāva. Tad kjuva ļoti auksts, un viņi divas dienas palika turpat uz vietas, it kā būtu ielenkti. Aizgāja bojā daudz cilvēku un jūga dzīvnieku, arī septiņi ziloņi no tiem, kas vēl bija palikuši pēc kaujas pie Trebijas.

Atgriezies atpakaļ pāri Apenīniem, Hannibals devās uz Plakentiju un apmetās nometnē kādas desmit jūdzes no tās. Nākamajā dienā viņš izveda 110 nometnes pret ienaidniekiem divpadsmit tūkstošus kājnieku un piectūkstoš jātnieku. Konsuls Sempronijs, kas jau bija atgriezies no Romas, neatteicās no kaujas, un notika nikna cīņa ar mainīgiem panākumiem. Pirmajā triecienā romiešiem bija tāds pārsvars, ka viņi ne tikai sakāva, kartāgiešus, bet ari vajāja bēgošos līdz pašai nometnei un tūlīt arī sāka tai uzbrukt.

Hannibals, nostādījis uz vaļņa un pie vārtiem* nelielas sargnodaļas, pārējos slēgtās rindās atvilka uz nometnes vidu un pavēlēja uzmanīgi gaidīt signālu izbrukumam.

Bija jau gandrīz devītā dienas stunda \ kad konsuls deva signālu atkāpties, jo nebija nekādas izredzes ieņemt nometni un kareivji bija tikai veltīgi nogurdināti. Kad Hannibals redzēja, ka kauja norimst un romieši no nometnes atkāpjas, viņš tūlīt sūtīja jātniekus uzbrukt ienaidnieka fiangiem, bet pats ar galvenajiem kājnieku spēkiem devās izbrukumā pret centru. Reti gan kāda kauja būtu bijusi niknāka par šo un ar lielākiem zaudējumiem abām pusēm, ja diena nebūtu tik ātri beigusies un nakts izšķīrusi iekaisušos cīnītājus, bet tagad kaujas sākums bija sparīgāks nekā beigas, bet beidzās tā neizšķirti, un zaudējumi abām pusēm bija vienādi: vairāk nekā sešsimt kājnieku un divreiz mazāk jātnieku kā vieniem, tā otriem. Taču romiešu zaudējumi bija jūtamāki, nekā tas liktos pēc bojā gājušo skaita: bija krituši daži augstāki romiešu un sabiedroto virsnieki. Pēc šīs kaujas Hannibals aizgāja uz Liguru novadu, Sempronijs — uz Lūku Etrūrijā.

KARA DARBĪBA SPĀNIJĀ (218. g.)

Sai pašā laikā uz Spāniju ar floti un karaspēku sūtītais Gnējs Kornēlijs Scīpions, braukdams pa jūru, no RodO- nas grīvas iebrauca ar saviem kuģiem Emporijās. Tur viņš izcēla malā karaspēku un visu apgabalu līdz pašai Hibē- ras upei pakļāva Romas varai, gan atjaunodams vecos savienības līgumus, gan slēgdams jaunus, un par saudzīgo izturēšanos visi viņu slavēja. Viņa ietekme bija liela ne tikai piejūras apgabalos, bet arī barbariskajās kalniešu ciltīs; ar tām viņš ne tikai nodibināja mierīgas attiecības, bēt noslēdza arī militārus līgumus un savervēja dažas kaujas spējīgas palīgspēku kohortas.

Aiz Hibēras sākās Hannona province, jo viņu Hannibals bija atstājis šī novada aizsardzībai. Hannons sprieda, ka jāpāriet uzbrukumā, pirms visi sabiedrotie nav kļuvuši viņam neuzticīgi. Tāpēc viņš apmetās nometnē ienaidnieku acu priekšā un, izvedis no tās savu karaspēku, nostādīja to kaujas kārtībā. Arī Scīpions bija pārliecināts, ka no kaujas nav jāvairās, jo labi zināja, ka viņam būs jācīnās ar Hannonu un Hasdrubalu, un atrada par labāku cīnīties ar katru no tiem atsevišķi, nevis ar abiem kopā. Kauja nebija ne ilga, ne grūta — seši tūkstoši kritušu ienaidnieku, divi tūkstoši gūstekņu, starp tiem arī nometnes aizsardzībai atstātie, jo ieņēma ari nometni. Sagūstīja arī pašu Hannonu līdz ar dažiem spāniešu cilšu vadoņiem un ieņēma kādu pilsētu netālu no nometnes. Tur iegūtais laupījums nebija daudz vērts: barbaru saimniecības piederumi un lēti vergi, nometnē turpretim laupījums bija bagāts — ne tikai sakautā karaspēka mantas, bet arī Hannibala kareivju šaipus Pirene- jiem atstātās vērtīgās lietas, kuras tiem būtu grūti nest.

Hasdrubals, vēl noteiktas ziņas par šo sakāvi nesaņēmis, pārgāja pār Hibēru ar astoņiem tūkstošiem kājnieku un tūkstoš jātniekiem, lai stātos romiešiem pretim, tikko tie būs ieradušies Spānijā, bet, dabūjis vēstis par smago neveiksmi un nometnes ieņemšanu, devās uz jūras piekrasti. Seit, netālu no Tarrakonas, viņš izsūtīja pa laukiem savus jātniekus, kas plaši izklīdušos romiešu jūras kājniekus un matrožus lielās izbailēs aiztrenca uz kuģiem, daudzus arī nogalināja, jo pēc panākumiem parasti rodas nepiesardzība. Ilgāk tur palikt Hasdrubals tomēr neiedrošinājās, baidīdamies no Scīpiona, un atgāja atpakaļ Pāri Hibērai. Scīpions, dabūjis zināt par jauna ienaidnieka parādīšanos, tiešām devās turp ar karaspēku, sodīja par nolaidību dažus kuģu kapteiņus un, atstājis Tarrakonā nelielu garnizonu, aizbrauca ar floti uz Empo- rijām. Tikko viņš bija projām, ieradās atkal Hasdrubals un, panācis ilergētu atkrišanu, sāka kopā ar viņu jauniešiem postīt romiešiem uzticamo sabiedroto laukus. Scīpions bija spiests atstāt savu ziemas nometni un doties pret viņu, bet tad Hasdrubals atgāja atpakaļ pāri Hibērai, pamezdams visu novadu šaipus upes romiešu varā. Ilergētu kūdītājs uz atkrišanu tagad bija viņus atstājis, viņu zemē iebruka Scīpions un aplenca šīs tautas ievērojamāko pilsētu, kurā, glābdamies no romiešiem, visi bija sabēguši. Jau pēc dažām dienām ilergēti padevās. Scīpions pavēlēja viņiem dot ķīlniekus un samaksāt lielu soda naudu. Pārmācījis vēl dažus pūniešu sabiedrotos, viņš

atgriezās uz ziemas nometni Tarrakonā. «

BAISMAS ZĪMES (218. g.—217. g.)

Romā un Romas apkārtnē šai ziemā bieži bija novērojamas ļaunas zīmes. Daudz no tā, kas tika runāts un kam vieglprātīgi ticēja, varbūt nemaz nebija noticis, kā tas parasti mēdz būt, kad māņticīgas bailes pārņem cilvēkus^

Ziņoja, ka sakņu tirgū kāda Romas pilsoņa sešus mēnešus vecais bērns kliedzis: «Triumfs!» — vēršu tirgū govs pati, neviena nevesta, uzkāpusi trešajā stāvā un, sabijusies no iedzīvotāju kliegšanas, nogāzusies zemē; pie debesīm parādījušies spoži kuģu tēli; Cerības templī, kas atrodas sakņu tirgū, iespēris zibens; Lānūvijā sakustējies šķēps Junonas rokā, viņas templī ielaidies krauklis un uzmeties uz dieves sēdekļa; Amiternas novadā vairākās vietās no tālienes redzēti cilvēki baltās drānās, kas atkal noslēpumaini pazuduši; Pikēnā lijis akmens lietus; Gallijā vilks izrāvis sargkareivim zobenu no maksts un ar visu aizbēdzis.

Par citām zīmēm decemviriem 1 deva rīkojumu meklēt norādījumus Sibillas grāmatās, bet Pikēnas akmens lietus dēļ noteica deviņdienu upurēšanu.

GĀJS FLAMINIJS STĀJAS AMATĀ (217. g.)

Flāminijs, viens no jaunievēlētajiem konsuliem, kuram lozējot bija piešķirti leģioni, kas stāvēja pie Plakentijas, aizsūtīja Sempronijam pavēli, lai marta vidū viņa karaspēks ierodas nometnē pie Arimīnas. Tur — nevis Romā —

Flāminijs bija nodomājis stāties amatā, jo viņš atcerējās savus strīdus ar senātu, kad bija tautas tribūns un pēc tam arī konsuls un senāts gribēja viņu no amata atcelt un liedza viņam triumfu. Senatori viņu neieredzēja jaunā likuma dēļ, kas aizliedza senatoram vai personām, kuru tēvs bijis senators, iegādāties jūras braucienam de- iīgu kuģi, ja tajā varētu uzņemt vairāk nekā trīssimt am- foras[18] kravas. Šādu likumprojektu tautas sapulcei bez iepriekšējas senāta piekrišanas iesniedza tribūns Kvints Klaudijs, bet no senatoriem to atbalstīja vienīgi Flāminijs. Senatoriem neklājoties iedzīvoties ar tirdzniecību. Iedegās asa cīņa. Likumprojekta aizstāvis Flāminijs ieguva senāta aprindu naidu, bet vienkāršās tautas labvēlību, un tauta viņu tagad otrreiz ievēlēja par konsulu.

Flāminijam bija pamats domāt, ka senatori centīsies viņu aizturēt ar dažādiem viltus iemesliem, tāpēc viņš kā privātpersona slepeni devās uz savu provinci. Kad tas kļuva zināms, viņam naidīgie senatori vēl vairāk sadusmojās. Flāminijs sākot karu ne tikai pret senātu, bet arī pret nemirstīgajiem dieviem. Bez konsula amatnozīmēm, bez liktoriem viņš aizbēdzis slepeni kā zaglis. Kā trimdinieks atstājis dzimto pilsētu. Viņš laikam domājot, ka konsula cieņai vairāk atbilst stāšanās pie pienākumu pildīšanas Arimīnā, nevis Romā, ka iebraucamā vietā, nevis savā namā, pie saviem penātiem konsulam jātērpjas amattērpā.

Visi senatori bija vienis prātis, ka Flāminijs jāatsauc, ka jāpiespiež, lai viņš pirms došanās uz; provinci pie karaspēka personiski izpildītu savus pienākumus pret cilvēkiem un dieviem[19]. Nolēma sūtīt pie viņa vēstnešus, bet neko šie vēstneši nepanāca.

Pēc dažām dienām Flāminijs stājās amatā. Viņam upurējot, aizkautais teļš izrāvās no priesteru rokām un daudzus apkārtstāvošos aptašķīja ar asinīm. Visi sāka bēgt, visvairāk nobijušies bija tie, kuri stāvēja tālāk un nezināja, kas notiek. Satraukums bija liels. Tā esot ļauna zīme, domāja gandrīz visi, draudot liela nelaime. Saņēmis divus leģionus no Sempronija — iepriekšējā gada konsula un divus no prelora Atīlija, Flāminijs pa Apenīnu kalnu ceļiem devās uz Etrūriju.

DIVDESMIT OTRA GRĀMATA

Ļaunas vēstis

SMAGA ROMIEŠU SAKĀVE PIE TRASUMENA EZERA (217. g.)

Tuvojās pavasaris, un Hannibals atstāja ziemas nometni. Viņš jau bija mēģinājis pāriet. Apenīnu kalnus, bet neciešamā aukstuma dēj pasākums viņam bija licies ļoti bīstams un viņš griezies atpakaļ. Gaili bija ķērušies pie ieročiem, cerēdami postīt romiešu laukus un gūt laupījumu, bet tagad redzēja, ka viņi neposta vis svešus laukus, neaplaupa vis citus, bet viņu pašu zeme kļuvusi par karalauku un viņiem ar lielām grūtībām jāuztur kā romieši, tā kartāgieši to ziemas nometnēs. Viņu naids pret romiešiem tāpēc tagad vērsās pret Hannibalu. Vairākas reizes gailu augstmaņi sazvērējās viņu nogalināt, bet Hannibalu glāba tas, ka, cits citam neuzticēdamies-, viņi tikpat nodevīgi par šīm sazvērestībām ziņoja Hannibalam, cik vieglprātīgi un nodevīgi tās rīkoja. Hannibals sazvērniekus centās maldināt, bieži mainīdams tērpu un dažkārt uzlikdams liekus matus, taču arī šīs sazvērestības viņu mudināja drīzāk atstāt ziemas nometni.

Šai pašā laikā Romā stājās amatā konsuls Gnējs Servī- lijs. Kad viņš senātā ziņoja par valsts stāvokli, no jauna uzliesmoja naids pret Flāminiju. Ievēlēti esot divi konsuli, sašutuši sauca senatori, īstenībā viņiem esot tikai viens. Vai tad Flāminijs esot likumīgs konsuls? Vai tad bijuši likumīgi ausspiciji '? Vai tad viņš pienācīgi devis Kapitolijā dieviem svinīgos solījumus? Vai pienācīgi upurējis?

Vispārējo satraukumu vēl cits pēc cita pavairoja ziņojumi no dažādām vietām par Jaunām zīmēm. Kamēr konsuls Romā bija aizņemts ar upurēšanu io zīmju dēj un ar kareivju iesaukšanu armijā, Hannibals izgāja no ziemas nometnes. Viņš bija saņēmis ziņas, ka konsuls Flāminijs jau nonācis Arrētijā.

Kartāgieši varēja iet pa diviem ceļiem, viens bija ērtāks, otrs īsāks. Hannibals izvēlējās īsāko ceju pa purvainu apgabalu, kuru vairāk nekā citos pavasaros bija applūdinājusi Arnas upe. Pirmajiem doties ceļā viņš pavēlēja spāniešiem un afrikāņiem un vispār krietniem un vairāk pieredzējušiem kareivjiem. Viņi gāja kopā ar saviem vezumiem, lai nekā netrūktu un nekur nebūtu jāapstājas. Aiz viņiem kolonnas vidū gāja gaili, bet arjer- gardā bija jātnieki. Kolonnu noslēdza Magons ar numidiešiem, viņa svarīgākais uzdevums bija gādāt, lai tālajā ceļā neatpaliktu un neizklīstu gaili, tauta, kas neprot panest grūtības. Ceļvežiem ejot pa priekšu, avangards tiem sekoja, vietām gandrīz vai nogrimdams upes atvaros, vietām brizdams pa dziļajiem-dubļiem. No savām nozīmēm kareivji tomēr neatpalika. Gaili turpretim bieži krita un pakrituši nevarēja tik drīz tikt uz kājām. Trūka viņiem neatlaidības, kas vairo spēkus, un paļāvības, kas dara stiprus. Daži no viņiem tik tikko kūlās uz priekšu. Citi, katru cerību zaudējuši un pilnīgi izmisuši, nogūlās starp kritušajiem jūga dzīvniekiem un turpat arī nomira.

Četras dienas un trīs naktis pilnīgi bez miega nomocīja kareivjus visvairāk. Viss taču bija pārplūdis, un nekur nebija atrodama sausa vieta, kur atgulties. Salikuši ūdenī kaudzē nastas, viņi gulēja uz tām vai arī, sameklējuši nobeigušos jūga dzīvniekus (to visur uz ceļa bija daudz), sakrāva tos citu uz cita un tā uztaisīja virs ūdens gu]as vietas, kur īsu brīdi atpūsties. Neveselīgā laika dēļ, kad karstums bieži mainījās ar aukstumu, Hannibalam sāpēja acis, un tāpēc viņš jāja uz vienīgā vēl palikušā ziloņa, lai būtu tālāk no ūdens. Negulēšana, drēgnās naktis un purva gaiss viņa acīm tomēr ļoti kaitēja, un, tā kā nebija ne iespējas, ne laika tās ārstēt, viņš kļuva ar vienu aci akls.

Kad beidzot pūnieši, nelaimīgi zaudējuši daudz cilvēku un jūga dzīvnieku, iznāca no purviem, viņi tūlīt pirmajā sausajā vietā apmetās nometnē. No izlūkiem Hannibals bija saņēmis drošas ziņas, ka romieši esot pie Arrētijas. Ar vislielāko rūpību viņš centās noskaidrot, kāds ir konsula raksturs un kādi viņa nodomi, tāpat ari — kāds šis apvidus, kādi tur ceļi, cik lieli ienaidnieka spēki, kā nokārtota apgāde un arī visu citu, ko būtu svarīgi zināt. Apvidus bija viens no pašiem auglīgākajiem Itālijā, Etrū- rijas lauki starp Faisulām un Arrētiju. Tur bjja daudz labības, lopu un visa kā cita. Konsuls esot nesavaldīgs un pēc pirmā konsulāta ne tikai neievērojot likumus un nerēķinoties ar senātu, bet pat no dieviem neko daudz nebaidoties. Šo viņam jau iedzimto pārsteidzību un vieglprātību esot vēl vairojuši panākumi politikā un karā. Tātad varēja secināt, ka viņš neprasīs padomu ne cilvēkiem, ne dieviem un rīkosies neapdomīgi un pārāk steidzīgi. Lai vēl labāk izmantotu šos viņa rakstura trūkumus, Hannibals nolēma viņu kaitināt un izaicināt. Atstājis romiešus pa kreisi, viņš devās uz Faisulām, cik spēdams un varēdams laupīja un postīja, dedzināja ciemus un apkāva iedzīvotājus, un tas viss notika gandrīz vai konsula acu priekšā.

Mierīgi nogaidīt Flāminijs nevarētu pat tad, ja kartāgieši to nedarītu, bet tagad sabiedroto izlaupīšanu tiešā viņa tuvumā viņš atzina par savu kaunu un negodu. Kara padomē visi citi izteica saprātīgu priekšlikumu — pārāk drosmīgs tas gan nebija —, jānogaidot otra konsula ierašanās, lai, kopīgi apspriedušies, cīnītos vienotiem spēkiem, bet pagaidām jātniekiem un viegli bruņotajiem sabiedrotajiem jākavē un jāierobežo ienaidnieku plašā sirošana.

— Nu tad sēdēsim šeit pie Arrētijas! — sašutis sauca llāminijs, izskriedams no kara padomes un dodams pavēli posties ce]am un kaujai. — Lai Hannibals, kam dota pilnīgavbrlvība, posta Itāliju, lai, visu postīdams un dedzinādams, nonāk pie Romas mūriem!

Tā, skaji kliegdams, viņš lika ātrāk doties ceļā un leca zirgā, bet zirgs pēkšņi paklupa, konsuls nokrita tam pār galvu zemē, un visus klātesošos pārņēma šausmas, tik |<iuna šķita šī zīme. Vairums kareivju tomēr priecājās par sava vadoņa drosmi un uzņēmību.

Hannibals dedzinādams un laupīdams jau bija nonācis pie vietas, kas bijā kā radīta slepenam uzbrukumam: šeit Kortonas kalni vistuvāk pienāk Trasumena ezeram. Starp tiem un ezeru bija tikai šaurs, it kā ar nodomu atstāts ceļš. Aiz šauruma mazliet plašāks lauks, kuru ietvēra pakalni. Šai klajumā viņš apmetās nometnē ar afrikāņiem un spāniešiem, bet baleāriešus un citus viegli bruņotos novietoja aiz pakalniem blakus ceļam un jātniekus tāpat aiz pakalniem pie ieejas šaurumā, lai tie, kad rpmieši tajā ieies, nogrieztu atkāpšanās ceļu un viņus pilnīgi ieslēgtu starp kalniem un ezeru.

Flāminijs dienā pirms kaujas, saulei rietot, nonāca pie ezera un otrā rītā, neko neizlūkojis, iegāja šaurumā, kad vēl nebija pat īsti gaišs. Nonācis plašākajā vietā, redzēdams sev priekšā ienaidniekus, viņš sāka izvērst kolonnu kaujas kārtībā. Tos kartāgiešus, kas atradās aizmugurē un flangā uz pakalniem, viņš vēl nemaz nebija pamanījis. Hannibals, redzēdams, ka sasniedzis, ko vēlējies, ka viņa karaspēks ielencis un ieslēdzis ienaidnieku starp kalniem un ezeru, deva signālu nekavējoties uzbrukt. Pūnieši strauji devās no pakalniem lejā pret ienaidniekiem. Romiešus viņi pilnīgi pārsteidza, jo no ezera uznākusi migla klāja zemākās vietas, bet kalnos uzbrucēji varēja cits citu pietiekami labi redzēt un saglabāt savu ierindu. Kliedzieniem atskanot no visām pusēm, romieši noprata, ka viņi ir ielenkti, kaut gan noteikti to vēl nezināja. Kauja frontē un flangos sākās, kad viņi vēl nebija paspējuši izvērsties un sagatavotiesVispārējā apjukumā konsuls steidzās turp, kur bija dzirdama visskaļākā kliegšana, un centās sakārtot savējos, mudinādams neatkāpties un drosmīgi cīnīties.

Nelīdzēja šeit ne dievu piesaukšana, ne svinīgie solījumi, izkļūt laukā varēja, tikai varonīgi cīnoties un ar zobenu laužot ceļu caur ienaidnieku rindām. Kas bija drošsirdīgāks, tam briesmas bija mazākas. Lielajā troksnī un juceklī nebija dzirdamas arī kaujas pavēles. Neviens nezināja, kur viņš atrodas, kur viņa daļa, kur daļas nozīme, viņi tikko paguva apbruņoties kaujai, un biezajā miglā ausis noderēja labāk nekā acis. Visur bija dzirdami ievainoto vaidi, ieroču šķindoņa, izbaiļu un uzvaras saucieni. Daži bēgot ieskrēja pašā kaujas svelmē, citus, kas griezās atpakaļ, lai cīnītos, aizrāva sev līdzi bēgošie. Vairākās vietās notika veltīgi pretuzbrukumi. Tā kā vienā pusē bija kalni, otrā — ezers un ceļu uz priekšu un atpakaļ aizšķērsoja ienaidnieka daļas, tad vienīgā cerība izglābties bija ass zobens un stipra roka. Tad katrs kareivis kļuva pats par savu vadoni un mudinātāju uz cīņu — un kauja sākās ar jaunu sparu. Nebija vairs sakārtojušies atsevišķi prinkipi, hastāti un triāriji, nebija vairs katrs savā leģionā, kohortā vai manipulā, necīnījās vairs prinkipi un hastāti nozīmju priekšā un pārējie aiz nozīmēm. Tikai no gadījuma un drosmes bija atkarīgs, vai kareivis cīnījās pirmajās vai pēdējās rindās.

Gandrīz trīs stundas ilga kauja, un visur tā bija neatlaidīga un sīva, bet niknāk tā iedegās tur, kur parādījās konsuls. Viņam sekoja izlases kareivji, un, kur romiešiem klājās grūti un ienaidnieki sevišķi mācās virsū, turp viņš nekavējoties steidzās palīgā. Pazīdami konsulu pēc bruņojuma, ienaidnieki viņam dedzīgāk uzbruka, savējie viņu drosmīgāk aizsargāja. Tad kāds insubru jātnieks Dukārijs, pazinis konsulu ari pēc sejas, uzsauca savējiem:

— Šeit viņš ir!

Piecirtis zirgam piešus, viņš izlauzās cauri blīvajam baram, notrieca zemē konsula ieroču nesēju, kas metās uzbrucējam pretī, un nodūra konsulu ar šķēpu. Kad viņš mēģināja kā trofeju iegūt bruņojumu, triāriji viņu atvairīja, aizsegdami kritušo ar vairogiem.

Tikai tagad lielākā daļa sāka bēgt, un bēgošos neatturēja ne ezers, ne kalni. Kā apmāti viņi rāpās stāvajās kraujās un gāzās no tām lejā, raudami sev līdzi citus. Daudzi brida no krasta tik dziļi ezerā, kamēr tikai pleci

un galvas palika no ūdens ārā. Bija ari tādi, kas aklās Izbailēs mēģināja glābties peldus, kaut gan nekādu ce- nbu nevarēja būt, jo ezers bija pārāk liels. Spēkus zaudējuši, viņi vai nu nogrima dzelmē, vai, galīgi pārguruši, Centās atkal sasniegt seklāku vietu pie krasta, kur, ūdenī Iejājuši, ienaidnieku jātnieki viņus apkāva.

Kādi seši tūkstoši avangarda kareivju, ar spēcīgu triecienu pārrāvuši ienaidnieku ierindu, izkļuva no ielenkuma un apstājās kādā tuvējā pakalnā, nezinādami, kas aiz viņiem notiek. Dzirdēdami tikai kliedzienus un ieroču šķindu, viņi nevarēja izprast, kas zaudē, kas uzvar, un miglā nevarēja to arī redzēt. Kad viss jau bija beidzies un, saulei augstāk kāpjot, migla izklīda, un iestājās gaiša diena, kļuva skaidrs, ka romieši cietuši drausmīgu sakāvi, ka viņu līķi klāj zemi lejā pie ezera un augšā uz kalniem.

Tad no ielenkuma izkļuvušie steidzās projām, cik ātri vien varēdami, lai viņiem neuzbruktu jātnieki. Nākošajā dienā, kad citām nelaimēm pievienojās vēl pilnīgs bads, viņi padevās, jo Maharbals apsolīja, ka ļaus viņiem neskartiem aiziet ar to, kas mugurā, ja viņi noliks ieročus. Šo svinīgo solījumu Hannibals turēja ar īstu pūnieša apzinīgumu un lika viņus visus saistīt.

Tāda bija šī ievērojamā kauja pie Trasumena ezera un viena no lielākajām romiešu sakāvēm. Kaujā krita piecpadsmit tūkstoši romiešu, desmit tūkstoši izklīda pa visu l.trūriju un pa dažādiem ceļiem devās uz Romu. Divi tūkstoši pieci simti kartāgiešu krita kaujā, daudzi pēc tam gāja bojā no ievainojumiem. Hannibals bez izpirkšanas maksas atbrīvoja visus sagūstītos latīņus ', bet romiešus lika iekalt važās. Kritušo ienaidnieku kaudzēs viņš pavēlēja sameklēt kartāgiešus, lai tos apbedītu. Ilgi un rūpīgi meklēja arī Flāminija līķi, taču neatrada.

Tikko Romā pienāca ziņas par šo sakāvi, tauta lielās izbailēs un apjukumā saskrēja forumā. Sievietes klīda pa ielām, izvaicādamas pretimnācējus par negaidīto sakāvi un karaspēka likteni. Pie senāta un komitijā sanāca tāds liars kā lielā sapulcē un sauca pēc maģistrātiem. Beidzot, saulei gandrīz jau rietot, pretors Marks Pomponijs paziņoja:

— Mēs esam sakauti lielā kaujā.

Kaut gan neko vairāk neviens no viņa nedabūja zināt, tomēr cits no cita tie dzirdēja dažādas baumas un mājās stāstīja, ka konsuls un lielākā karaspēka daļa kritusi kaujā, dzīvi palikušie bēgdami izklīduši pa visu Etrūriju vai krituši gūstā. Cik daudz nelaimju piedzīvoja sakautais karaspēks, tikpat daudz rūpju un bažu māca tos, kuru tuvinieki dienēja Flāminija armijā. Viņi taču nezināja, kas ar tiem noticis, nezināja, vai cerēt vai bēdāties. Nākamajā dienā un vēl dažas dienas pēc tam pie vārtiem bija gandrīz lielāks sieviešu nekā vīriešu bars, kas gaidīja vai nu kādu no savējiem, vai vismaz ziņas par tiem. Jautādami viņi apstāja atnācējus, un tie nevarēja ātrāk tikt vaļā, pirms viņi nebija visu pēc kārtas izprašņājuši. Gan priecīgi, gan apbēdināti viņi beidzot atstāja šos vēstnešus, jo dažādas bija arī ziņas, gan priecīgas, gan bēdīgas, un viņu mājās drūzmējās gan apsveicēji, gan mierinātāji. Sevišķi neapvaldītas priekos un bēdās bija sievietes. Stāsta, kāda māte, sastapusi pašos pilsētas vārtos savu dēlu sveiku un veselu, mirusi viņa apkampienos, kāda cita, saņēmusi maldu ziņu, ka dēls kritis, dziļās bēdās sēdējusi savā mājā un, dēlam pēkšņi ienākot, mirusi no pārliecīga prieka. Pretori vairākas dienas no saules lēkta līdz rietam aizturēja senatorus kūrijā, lai apspriestos, kur rast vadoni, kur karaspēku, kas stātos pretī uzvarējušajiem pūniešiem.

KVINTA FABIJA maksima DIKTATŪRA

(217. g.)

Nekāds noteikts lēmums vēl nebija pieņemts, kad pienāca ziņa par citu negaidītu sakāvi — Hannibals iznīcinājis četrus tūkstošus jātnieku, kurus konsuls Servīlijs bija sūtījis Gāja Kentēnija vadībā palīgā Flāminijam no Umbrijas. Turp Servīlijs bija devies pēc kaujas pie Tra- sumena ezera. Ziņas par šo jauno nelaimi ļaudis uzņēma dažādi. Daži, lielo bēdu nomākti, salīdzinājumā ar tām jātnieku bojā eju atzina par daudz mazāk ievērojamu, citi teica, ka šo gadījumu nevajagot vērtēt atrautu no pārējiem, jo slimam pat niecīgs iemesls varot radīt smagus sarežģījumus, tāpat arī valstij, kas cietusi smagu sakāvi, bīstama katra neveiksme, jo tās spēki izsīkuši un tā. nespēj vairs neko panest. Romiešiem tāpēc vajadzēja Iecelt diktatoru. Tas sen nebija darīts un nevienam nebija pa prātam. Konsula, kas vienīgais, kā visiem šķita, to varētu darīt, Romā nebija, nebija arī viegli pa Itālijas novadiem, ko ieņēmusi pūniešu armija, aizsūtīt pie viņa vēstnesi, un tāpēc šoreiz (agrāk tas nekad nebija noticis) tauta par diktatoru ievēlēja Kvintu Fabiju Maksimu un par jātnieku vadoni (diktatora vietnieku) Marku Minu- kiju Rūfu. Viņiem senāts uzdeva salabot un nostiprināt Romas mūrus un torņus, novietot, kur viņi atrastu par vajadzīgu, sargnodajas un nojaukt pār upēm tiltus. Itāliju jomieši neesot varējuši aizsargāt, tagad viņiem jācīnoties par savu pilsētu, par savām mājām un penātiem.

Hannibals taisnā ceļā pa Umbriju nonāca līdz Spoleti- jai un,' nopostījis apkārtējos laukus, devās uzbrukumā pilsētai, bet tika atvairīts. No šī neveiksmīgā uzbrukuma romiešu kolonijai [20] viņš varēja spriest, cik grūts uzdevums būs ieņemt pašu Romu. No Spoletijas viņš devās uz Pikēnas novadu, kur bija ne tikai bagāta raža, bet daudz arī cita laupījuma. Izklīduši pa plašu apgabalu, pūnieši, kas līdz šim bija cietuši trūkumu, badīgi laupīja visu, kas gadījās pa rokai. Tur viņi uz dažām dienām apmetās nometnē un kareivji varēja atpūsties no pārgājieniem ziemas laikā, no grūtā ceļa pa applūdušo apgabalu un no kaujas, kas gan bija sekmīga, tomēr nogurdinoša. Par mierīgo atpūtu kareivji tomēr priecājās mazāk nekā par bagāto laupījumu. Pēc šīm atelpas dienām Hannibals, visu pa ceļam postīdams, devās tālāk uz dienvidiem un nonāca līdz Arpiem un Lūkerijai pavisam netālu no Apu- lijas.

Konsuls Servīlijs pēc dažām sadursmēm ar gaiļiem un kādas mazas pilsētiņas ieņemšanas, dabūjis zināt par Flāminija bojā eju un viņa karaspēka sakāvi, baidīdamies ierasties par vēlu, steidzīgi devās uz Romu, jo stāvoklis bija tik bīstams, ka apdraudēta likās pati valsts eksistence.

Diktators Fabijs Maksims, sasaucis senātu tai pašā dienā, kad stājās amatā, vispirms runāja par dievu godāšanu un aizrādīja senatoriem, ka reliģijas prasību un

auspiciju neievērošanai bijusi lielāka nozīme konsula Flāminija sakāvē nekā pārsteidzībai un pieredzes trūkumam. Dieviem pašiem vajagot jautāt, kādi salīdzināšanas upuri nesami, lai remdētu viņu dusmas. Viņš panāca, ka decemviriem uzdeva meklēt norādījumus Sibillas grāmatās, ko parasti dara tikai tad, kad ienāk vēstis par ļaunām zīmēm, un decemviri, atraduši tajās vajadzīgo, ziņoja senātam, ka šai karā svinīgais solījums Marsam nav dots pienācīgā kārtā, tas jāatjaunojot, kā pienākas, turklāt plašākā veidā; Jupiteram jāveltī lielās izrādes un Ērika Venerai templis, jārīko dievu pacienāšana un jānotur aizlūgums, svinīgi jāapsola' arī svētais pavasaris ', ja karš būs sekmīgs un stāvoklis paliks tāds pats, kāds bija pirms kara. Tā kā Fabijam būs jāuzņemas militārie pienākumi, tad pontifiku kolēģija nolēma, ka pre-' tors Marks Emīlijs gādās, lai visi šie lēmumi tiek savlaicīgi izpildīti.

Kad pretors prasīja noteiktākus pontifiku kolēģijas aizrādījumus, lielais pontifiks Kornēlijs Lentuls paskaidroja, ka vispirms vajadzīgs tautas sapulces atzinums par svēto pavasari, bez tā solījumu nevarot dot. Tad tautas sapulcei jautāja:

— Vai jūs gribat un pavēlat, lai tas notiek šādi: ja Romas valsts un Romas tauta nākamajos piecos gados, kā es to gribētu, paliks nesagrauta šajos karos, kas tai ir ar Kartāgas tautu un kas tai ir ar gaiļiem, kas dzīvo šaipus Alpiem, tad Romas tauta svinīgi sola un apņemas dot svētā pavasara dāvanas.

Kad solījumi vajadzīgajā veidā bija doti, noteica aizlūgumu, un uz to ieradās ne tikai daudz pilsētnieku, bet arī laucinieki, kas bija norūpējušies ne vien par savu īpašumu, bet arī par valsts likteni. Sešās vietās dieviem tika klāts dzīru galds: viens Jupiteram un Junonai, otrs Neptūnam un Minervai, trešais Marsam un Venerai, ceturtais Apollonam un Diānai, piektais Vulkānam un Vestai, sestais Merkurijam un Cererai. Tad deva solījumu uzcelt tempļus. Ērikas Venerai to solīja diktators Fabijs Maksims, jo likteņa grāmatās bija teikts, ka šo solījumu dos tas, kuram valstī būs pati lielākā vara.

Tad diktators ziņoja senātā par karu un valsts stāvokli.

Ko lemšot senāts? Ar kādiem un ar cik leģioniem jāstā- loties pretī uzvarējušam ienaidniekam? Nolēma, ka diktators pārņems konsula Servllija armiju, iesauks arī tik daudz pilsoņu un sabiedroto jātnieku un kājnieku, cik ii!radīs par vajadzīgu, visos citos gadījumos viņš rīkosies tci, lai, pēc viņa pārliecības, tas nāktu Romai par labu.

Fabijš teica, ka Servīlija armijai viņš pievienošot vēl divus leģionus. Tos vajadzēja iesaukt jātnieku vadonim, un diktators noteica, kad tiem jāierodas Tiburā. Viņš deva arī rīkojumu, ka visiem, kas dzīvo nenocietinātās pilsētās un miestos, jāpārceļas uz drošākām vietām, tāpat visiem lauciniekiem un tiem novadiem, pa kuriem, kā domājams, ies Hannibals, bet pirms tam viņiem jānodedzina visas ēkas un jāiznīcina raža, lai neko tur nevarētu iegūt ienaidnieks. Diktators pats gāja pa Flārm- uija ceļu pretī konsulam un viņa karaspēkam. Ieraudzījis pie Tiberas konsulu ar jātniekiem, viņš sūtīja tam viņu, ka pie diktatora neviens nevar nākt ar liktoriem. Tas pavēlei paklausīja, un šī sastapšanās ārkārtīgi vairoja pilsoņu un sabiedroto vidū diktatūras nozīmi. Šo seno amatu viņi bija gandrīz jau aizmirsuši.

Tai pašā laikā pienāca no Romas vēstis, ka pūniešu llote sagūstījusi preču kuģus, kas veduši no Ostijas uz Spāniju pārtiku karaspēkam, tāpēc konsulam tūlīt deva pavēli steidzīgi doties uz Ostiju un tiem kuģiem, kas liūtu tur vai Romā, sagādāt matrožus un kuģu kājniekus, lai dzītos pakaļ ienaidnieku flotei un sargātu Itālijas piekrasti. Romā ļoti daudzus iesauca karadienestā, arī brīvlaistos. Līdz šim tas vēl nekad netika darīts. No iesauktajiem Romas iedzīvotājiem uz kuģiem nosūtīja visus, Kas bija jaunāki par trīsdesmit pieciem gadiem, pārējos atstāja pilsētas aizsardzībai.

Apvienojis savu unf konsula karaspēku, diktators devās uz Tiburu, kur noteiktajā laikā bija jāsanāk jauniesauktajiem kareivjiem. No turienes viņš ļoti piesardzīgi, iepriekš izlūkojis ceļu, tuvojās ienaidniekam, ap- ņēmies tikai nepieciešamības gadījumā izmēģināt kaujas laimi. Jau tūlīt pirmajā dienā, kad viņš netālu no Ar- piem apmetās pūniešu acu priekšā nometnē, Hannibals, nostādījis savējos kaujas kārtībā, izaicināja romiešus uz ciņu, bet romiešu nometnē viss bija mierīgi, nebija manāma nekāda kustība. Hannibals sirdījās, ka esot lauzts lomiešu kareiviskais gars, viņi atteikušies no cīņas, aizmirsuši savu vīrišķību un kara slavu. Tad viņš aizveda savus kareivjus atpakaļ nometnē. Sirds dziļumos Hannibals bija norūpējies, ka turpmāk nāksies cīnīties ar ienaidnieku, kas nemaz nav līdzīgs ne Flāminijam, ne; Sempronijam; beidzot tomēr romieši, 110 nelaimes mācījušies, esot atraduši viņam cienīgu pretinieku. Visvairāk Hannibals baidījās no diktatora apdomības, bet, nebūdams vēl pārliecināts par viņa rakstura stingrību, centās viņu izaicināt un izvest no pacietības, iedams drīz šurp, drīz turp un postīdams diktatora acu priekšā sabiedroto laukus; te viņš devās projām ātrā gaitā, te pēkšņi apstājās slēpnī kādā ceļa pagriezienā, cerēdams cīnīties klajā vietā, jo savus ļaudis Fabijs veda pa kalniem un augstienēm nelielā attālumā no ienaidniekiem, lai varētu izvairīties no kaujas, bet lai neizlaistu arī pūniešus no acīm. No nometnes iziet viņš kareivjiem ļāva tikai tad, kad tas bija nepieciešams, un pēc lopbarības un malkas viņi nekad negāja mazos pulciņos un izklaidus. Pēkšņiem uzbrukumiem sastādītas jātnieku un viegli bruņotu kareivju nodaļas neļāva ienaidniekiem plaši sirot un gādāja par savējo drošību. Izšķirīgu kauju diktators atzina par pārāk bīstamu, bet ar atsevišķiem uzbrukumiem izdevīgās vietās, kad nodrošināta arī atkāpšanās, viņš radināja agrākajās neveiksmēs drosmi zaudējušos kareivjus atkal paļauties uz savu vīrišķību un cerēt uz panākumiem.

Tā bija saprātīga rīcība, kas nemaz nepatika Hanniba- lam, bet vēl mazāk tā patika jātnieku vadonim Minu- kijam, kura neprātīgās rīcības dēļ būtu jau sagrauta Roma, ja viņam būtu tikpat liela vara kā diktatoram. Viņš bija nesavaldīgs un neapdomīgs, sākumā vērsās pret diktatoru ar asiem uzbrukumiem tikai dažu klausītāju priekšā, vēlāk jau pilnīgi atklāti sauca to nevis par kavētāju, bet par tūļu, nevis par piesardzīgu, bet par gļēvuli. Tā peldams savu priekšnieku, viņš netieši cildināja sevi, un bieži šī zemiskā rīcība guva labus panākumus.

Nonācis Samnijā, Hannibals sāka sirot pa Beneventas apkārtni un apzināti darīja visu, lai sadusmotu un sakaitinātu romiešu virspavēlnieku un tas, nevarēdams vairs paciest sabiedroto zemes nežēlīgo postīšanu, dotos klajā laukā ar viņu kaujā. Starp daudzajiem pie Trasu- mena ezera sagūstītajiem Itālijas sabiedrotajiem, kurus Hannibals bija atlaidis brīvē, bija arī trīs kampāniešu

jātnieki. Tos Hannibals ar bagātīgām dāvanām un solījumiem bija pārliecinājis pierunāt savus novadniekus, lai pāriet viņa pusē. Saņēmis ziņas, ka iespējams ieņemt Kapuju, ja kartāgiešu karaspēks ienākšot Kampānijā, Hannibals ilgi šaubījās, jo šim vēstīm viņš sevišķi neticēja, bet vilinošās izredzes viņu beidzot tomēr pamudināja doties no Samnijas uz Kampāniju. Atkal un atkal viņš kampāniešiem atgādināja, ka ar solījumiem vien nepietiek, ka vajadzīgi arī darbi, un, kad pie viņa ieradās trīs jau minētie jātnieki, viņš tiem uzdeva iet atpakaļ uz Kapuju un tad atgriezties ar dažiem ievērojamākiem pilsoņiem. Hannibals tad pavēlēja ceļvedim vest viņu uz Kasīnas novadu. Ja viņš tur ieņemšot kalnu pāreju, romieši netikšot saviem sabiedrotajiem palīgā, stāstīja viņam šī apvidus pazinēji, taču Kasīnas vietā ceļvedis pūniešu izrunā sadzirdēja Kasilīnas vārdu un aizveda Hannibalu pavisam uz citu pusi, uz Stellātas līdzenumu. Redzēdams, ka šo apvidu no visām pusēm ietver kalni un upes, Hannibals lika pasaukt ceļvedi un jautāja tam, kur viņš īsti atrodoties. Kad tas atbildēja, ka vēl šovakar kartāgieši būšot Kasilīnā, kļuva skaidrs, ka notikusi kļūda Un Kasīna ir gluži citā pusē. Ceļvedi lad pēra ar rīkstēm un citiem par brīdinājumu sita krustā. Nocietinājis nometni, Hannibals izsūtīja Maharbalu ar jātniekiem postīt Falernas novadu, un Mahar- bals, to postīdams, nonāca līdz Sinuesas siltajiem dziedniecības avotiem. Numidieši nodarīja lielu postu, bet vēl lielākas bija izbailes un panika. Bet arī šīs briesmas, kad viss novads dega kara liesmās, nepamudināja sabiedrotos atkrist. Kā redzams, viņus pārvaldīja taisnīgi, nedarīja viņiem pāri, un viņi tāpēc atzina, ka jāpakļaujas tiem, kas to ir pelnījuši, bet šāda atziņa ir īstais uzticības pamats.

Teltis romiešu nometne

Kad romieši apmetās nometnē pie Volturnas upes un redzēja, ka ar uguni tiek postīts pats jaukākais Itālijas novads un visapkārt liesmās iet bojā saimniecības, bet

Fabijs ved karaspēku pa Masiku kalniem, tad gandrīz izcēlās dumpis. Kareivji, dažas dienas atpūtušies (viņi bija gājuši ātrāk, nekā parasts), domāja, ka steigušies aizkavēt Kampānijas postīšanu, bet tagad viņi bija apstājušies Masiku kalnu pēdējā augstienē un viņu priekšā kartāgieši dedzināja ēkas Falernas un Sinuesas laukos, un vēl arvien nebija nekādu pazīmju, ka diktators grib cīnīties.

— Vai tad mēs, — sašutis tad izsaucās Minukijs, — esam nākuši šurp kā uz izrādi, lai noskatītos sabiedroto apkaušanā un viņu zemes izdedzināšanā? Vai tad mums nav pat kauna, ja ne no citiem, tad no šiem mūsu pilsoņiem, kurus mūsu tēvi nosūtīja šeit uz Sinuesu dibināt koloniju, lai sargātu šo zemi no samnītiem? Bet tagad to posta nevis mūsu kaimiņi samnīti, bet svešinieks pūnietis, kas no pašas pasaules malas tik tālu nonācis mūsu tūlāšanās un nolaidības dēļ. Ai, kā mēs vairs nelīdzināmies saviem tēviem! Par negodu sev un savai valstij viņi atzina kartāgiešu flotes braukāšanu gar Itālijas krastiem — bet vai tagad visa Itālija nav pilna ar numidiešiem un mauriem! Mēs, kas vēl tik nesen bijām tā sašutuši par uzbrukumu Saguntai, ka cilvēku un dievu lāstus piesaucām pār līguma lauzējiem, tagad mierīgi noskatāmies, kā Hannibala kareivji kāpj uz romiešu kolonijas mūriem. Dūmus no degošajām druvām un mājām vējš mums nes tieši sejā, sabiedrotie kliedz un brēc pēc mūsu palīdzības, bet mēs kā lopu bars ejam pa kalnu ganībām un slēpjamies mākoņu klātajos mežos. Muļķīgi ir iedomāties, ka ar aizlūgumiem un sēdēšanu nometnē var uzvarēt. Jāķeras pie ieročiem, jāiet ienaidniekam pretī, jācīnās vīram pret vīru. Drosmīgās cīņās Roma ir kļuvusi varena, nevis ar šādu kūtru vilcināšanos, kuru gļēvuļi sauc par piesardzību.

Tā klaigāja Minukijs, un ap viņu drūzmējās vesels bars kara tribūnu un Romas jātnieku; arī kareivju, ausīs nāca viņa neapvaldītie izteicieni, un, ja būtu jābalso, tie noteikti balsotu nevis par Fabiju, bet par Minukiju.

Fabijs tikpat uzmanīgi novēroja savus kareivjus kā kartāgiešus, un bija skaidrs, ka viņš nepiekāpsies, kaut gan labi zina, ka ne tikai paša nometnē, bet ari Romā viņa kavētāja taktiku visi nievā. Neatlaidīgi viņš tomēr īstenoja savus nodomus, un tā pagāja atlikusī vasaras daļa. Hannibals, pārliecinājies, ka visas pūles bijušas veltas un nav nekādas cerības panākt izšķirīgu kauju, ļau raudzījās, kur varētu apmesties ziemas nometnē, jo tajā apvidū, kur viņš pašlaik atradās, bija pietiekami daudz pārtikas tikai neilgam laikam. Tā izlūki ziņoja l abijam, kas, labi zinādams, ka Hannibals dosies projām pa tām pašām kalnu pārejām, pa kurām bija ienācis Fa- lernas novadā, ieņēma Kallikulu kalnu.pāreju un Kasi- Iinas pilsētu.

Fabijs pats veda karaspēku atpakaļ pa tām pašām augstienēm, pa kurām bija nācis, un izsūtīja izlūkot Hos- ti'liju Mankīnu ar četrsimt sabiedroto jātniekiem. Man- kīns, viens no jaunekļiem, kas bieži bija dzirdējis jātnieku vadoņa niknos uzbrukumus diktatoram, sākumā, turēdamies drošā attālumā, tikai izlūkoja ienaidnieku, bet, ieraudzījis numidiešus plaši sirojam pa ciemiem un dažus no tiem nogalinājis, iedegās kaujas kārē. Aizmirsti bija diktalora norādījumi, kurš bija licis griezties atpakaļ, pirms kartāgieši viņus pamanīs. Numidieši, drīz uzbrukdami, driz bēgdami, aizvilināja romiešus gandrīz pie pašas kartāgiešu nometnes, nokausējuši gan viņus pašus, gan viņu zirgus.

Tad Kartalons, kas komandēja Hannibala jātniekus, pilnos auļos devās ar tiem uzbrukumā — un romieši sāka bēgt, kad ienaidnieki vēl nebija bultas šāviena attālumā. Gandrīz piecas jūdzes[21] Kartalons bez apstājas tos vajāja. Mankīns, sapratis, ka kartāgieši nemitēsies vajāt un ka romiešiem nav nekādas cerības izbēgt, uzmudināja savējos apstāties un cīnīties, kaut gan spēki nepavisam nebija līdzīgi. Kartāgieši tagad ielenca un nogalināja viņu pašu un viņa krietnākos jātniekus, citi pa kraujām kalnu takām aizbēga pie diktatora.

Gadījās, ka tieši šai pašā dienā apvienojās Minukija un Fabija karapulki. Apvienojuši savus spēkus, diktators un jātnieku vadonis apmetās nometnē pie ceļa, pa kuru bija jāiet Hannibalam, kas pašlaik atradās no viņiem divu jūdžu attālumā. Nākošajā dienā kartāgieši kaujas k.irtībā ieņēma visu ceļu starp abām nometnēm. Kaut gan romieši bija izdevīgākā stāvoklī pie paša savas nometnes vaļņa, Hannibals tomēr ar jātniekiem un viegli luuņotajiem kājniekiem pienāca pie tiem, lai pamudinātu sākt izšķirīgu kauju. Pūnieši vairākas reizes uzbruka un tūlīt atkal atkāpās, romieši, stāvēdami kaujas kārtībā, tos atvairīja, un tā abas puses cīnījās bez sevišķa spara, visumā tomēr kaujas norise atbilda vairāk diktatora, nekā Hannibala nodomiem. Krita divsimt romiešu un astoņsimt pūniešu.

Cejš uz Kasilīnu Hannibalam tātad bija nogriezts. Romiešiem pārtiku piegādātu Kapuja, semnīti un daudzie sabiedrotie viņu aizmugurē, pūniešiem būtu jāziemo apvidū, kuru no visām pusēm ietver klinšaini kalni, purvi un necaurejami meži. Hannibals saprata, ka viņam radies līdzvērtīgs pretinieks. Tā kā uz Kasilīnu viņš nevarēja nokļūt, bija jātiek pāri Kallikulu kalniem un, lai romieši neuzbruktu kalnu pārejā, jāizdomā kāda viltība un viņi jāmaldina. Hannibals tāpēc nolēma nakts sākumā pienākt pie kalniem. Viņš bija izdomājis šādu plānu. Pūniešiem bija daudz salaupītu vēršu, kurus veda līdzi karaspēkam. Hannibals lika piesiet tiem pie ragiem sausu zaru un žagaru kūļus, ko savāca laukos. Bija kādi divi tūkstoši šādu vēršu. Hasdrubalam uzdeva aizdedzināt kūļus un visu šo vēršu baru dzīt kalnā, ja iespējams — tieši virsū romiešiem.

Tumsai iestājoties, pūnieši. izgāja no nometnes, dzīdami vēršus sev pa priekšu. Kad viņi nonāca kalnu pie- kājē pie pārejas, tika dots signāls aizdedzināt lāpas un žagaru kūļus un trenkt vēršus kalnā augšā. Gaišās liesmas uz galvas un dedzinošās sāpes padarīja tos gluži trakus. Likās, ka deg pats kalns ar visiem kokiem un krūmiem. Vēršiem sāpēs galvas purinot, uguns uzliesmoja vēl spožāk, likās, ka tur notiek lāpu skrējiens. Šaurajā pārejā nostādītie romieši, ieraudzījuši ugunis arī augstu virs sevis kalnu virsotnēs, domāja, ka viņi ielenkti, un izbailēs bēga. Bēga, protams, uz pašām stāvākajām kraujām, kur liesmas bija mazāk redzamas, bet arī tur viņiem uzskrēja virsū daži vērši. No tālienes šķita, ka vēršiem pa muti un degunu nāk liesmas, un romieši izbrīnā apstājās, bet tad saprata ienaidnieka viltību, nodomāja, ka ieskrējuši lamatās, un bija vēl lielākās izbailēs un apjukumā. Dažiem gadījās ceļā arī viegli bruņotie pūniešu kājnieki. Nakts tumsā arī pūnieši nejutās droši un līdz gaismai neko neuzsāka. No rīta viss Hannibala karaspēks pārgāja pār kalniem un apmetās nometnē netālu no Allīfām.

Fabijs dzirdēja kaujas troksni, bet negribēja naktī ar galvenajiem spēkiem sākt kauju, jo tā varēja iekļūt ari lamatās, un tāpēc palika nometnē, Gaismai austot, kalna ļiiekājē notika kauja. Tajā romieši, kuriem bija skaitlisks pārsvars, būtu viegli uzvarējuši ielenktos viegli bruņotos ienaidniekus, ja nebūtu piesteigusies spāniešu kohorta, kuru Hannibals bija sūtījis palīgā. Spānieši, vai- lak pieraduši pie kara kalnos, bija veiklāki klinšainajā npvidū, viņu ieroči un bruņas bija vieglāki. Romiešus, kas bija vairāk paraduši cīnīties līdzenumā un ierindā un bija smagāk bruņoti, spānieši ātri uzveica. No spāniešiem neviens nebija kritis, romieši, dažus no savē- ļiem zaudējuši, steidzīgi atkāpās uz nometni.

Kādu laiku pēc tam Fabiju upurēšanas dēļ izsauca uz Romu. Pirms aizbraukšanas viņam bija garāka saruna ar ļ |utiiieku vadoni, viņš tam ne tikai pavēlēja, bet centās in arī pārliecināt un pat lūdza, lai rīkojoties apdomīgi I mi neriskējot.

I — Nem mani par piemēru, — viņš teica, — nevis Bsemproniju vai Flāminiju. Nedomā, ka mēs neko neesam f i isnieguši, gandrīz visu vasaru neļaudami ienaidniekam  panākt savu nodomu īstenošanu. Arī ārsti dažkārt vai- I'i.ik palīdz slimniekam, ieteikdami mieru, nevis kustības. K l iels ieguvums ir jau tas, ka Hannibals, kas mūs tik B daudzas reizes uzvarējis, nav to vairs varējis un mēs r nt vilkām elpu pēc nepārtrauktajām sakāvēm.

Tad viņš aizbrauca uz Romu, bet veltīgi bija viņa brī- ; dlnājumi.

FABIJS UN MINUKIJS (217. g.)

Tā Itālijā Fabija gudrā apdomība sagādāja romiešiem 1 mazliet atelpas pēc neveiksmēm, bet diezgan lielas rūpes | I lannibalam. Viņam bija jāatzīst, ka romieši beidzot izvēļu lējuši par virspavēlnieku vīru, kurš karo ar gudru apdomu un nepaļaujas uz laimi. Par Fabija saprātīgo rīcību r Romā tomēr ļoti daudzi — gan karadienestā iesauktie, 1,.ui neiesauktie — bija sašutuši, sevišķi tad, kad jātnieku v.idonis Fabija prombūtnes laikā, pārdroši sācis cīņu, guva uzvaru, par kuru visi ļoti priecājās, kaut gan nekāds ievērojams panākums tā nebija. Vispārējo sarūgtinājumu vairoja vēl divi citi apstākļi. Pirmkārt Hannibala viltīgā ļaunprātība. Ja pārbēdzēji viņam rādīja kādu

diktatora lauku īpašumu, viņš pavēlēja to neaizskart, neko tur nepostīt un nededzināt, lai gan citur visapkārt bija atstāta tikai kaila zeme, tā varēja likties, ka Hanniba- lam ar romiešu diktatoru ir kāda slepena, vienošanās. Daudzi — vismaz sākumā — Fabiju pēla arī par to, ka viņš bez senāta piekrišanas bija izpircis sagūstītos romiešu kareivjus, taču vēlāk visi par to viņu loti slavēja.: Romiešu un kartāgiešu vadoņi jau pirmajā pūniešu karā bija vienojušies apmainīties ar gūstekņiem, un tai pusei, kas dabūtu vairāk gūstekņu, par katru kareivi vajadzēja dot divarpus mārciņu sudraba. Romieši tagad bija zaudējuši divi simti četrdesmit septiņus gūstekņus vairāk nekā pūnieši, bet ar samaksu kavējās, jo nebija senāta piekrišanas. Tad Fabijs uzdeva savam dēlam Kvintam pārdot ienaidnieka saudzēto lauku īpašumu un ar ieņemto naudu nokārtot valsts parādu.

Hannibals no savas nometnes pie Gereonijas Apulijā izsūtīja divas trešdaļas karaspēka sagādāt pārtiku. Atlikusī trešā daļa, atstāta nometnes aizsardzībai, bija pilnīga kaujas gatavībā: tai vajadzēja steigties palīgā pārtikas gādātājiem, ja tiem uzbruktu romieši. Romiešu armija šai laikā atradās netālu no Lārīnas^ un, tā kā diktators bija aizbraucis, kā tas jau teikts, uz Romu, to komandēja jātnieku vadonis Minukijs, kas savā nepacietīgajā dedzībā bija izgudrojis, pēc viņa domām, viltīgu kaujas plānu. Vajadzēja uzbrukt vai nu pa laukiem izklīdušajiem pārtikas sagādātājiem, vai nometnei, kuru sargāja tikai vāji spēki. Hannibals tūlīt saprata, ka tagad, kad romiešiem ir cits vadonis, tiem būs arī cita taktika, tie nebūs vairs tik piesardzīgi un neapdomīgāk dosies kaujā. Viņš izsūtīja trešo daļu no saviem kareivjiem gādāt pārtiku un divas trešdaļas atstāja nometnē, tad piegāja tuvāk romiešiem un apmetās uz kāda labi redzama pakalna, lai tie domātu, ka Hannibals, nobažījies par saviem pārtikas sagādātājiem, uzbrukuma gadījumā tūlīt dosies viņiem palīgā.

Kāds cits pakalns atradās pie pašas romiešu nometnes. To naktī ieņēma numidieši. Ja viņi būtu gājuši dienā, romieši, iedami pa īsāku ceļu, noteikti būtu aizsteigušies viņiem priekšā. Nākamajā dienā romieši padzina bez kādām pūlēm nelielo numidiešu nodaļu un paši tur apmetās nometnē. Tagad abas nometnes atradās pavisam tuvu, turklāt gandrīz visu atstarpi aizņēma kaujas kār-

tibā nostādītais romiešu karaspēks. Minukijs izsūtīja jātniekus un viegli bruņotos kājniekus pret pārtikas sagādātājiem, daudzi kartāgieši krita, citi izbailēs bēga. Sākt kauju Hannibals neuzdrošinājās, jo viņam bija maz karaspēka — tā tikko pieliktu nometnes aizsardzībai, ja romieši tai uzbruktu. Tagad Hanniba- lam noderēja Fabija kara māksla — neiziet no nocietinātās nometnes un neielaisties kaujā.

Beidzot tomēr kauja notika. Ar pirmo triecienu pūniešus atdzina līdz viņu nometnei, tad uzbrukumā devās nometnē atstātie —.un romiešu ierindā izcēlās apjukums. Samnītam Numerijam Dekimam piesteidzoties palīgā, tas tomēr neizvērtās par bēgšanu. Numerijs bija dižciltīgākais un bagātākais vīrs He tikai savā dzimtajā pilsētā Boviānā, bet arī visā Sam- nijā. Diktators bija viņam pavēlējis ierasties ar astoņiem tūkstošiem kājnieku un piecsimt jātniekiem romiešu nometnē. Tagad viņš parādījās Hannibala aizmugurē, un kā romieši, tā kartāgieši viņu noturēja par Kvintu Fabiju, kas ar palīgspēkiem ieradies no Romas, bet Hannibals, baidīdamies no slēpņiem un pēkšņiem uzbrukumiem, atgāja uz nometni pie Gereonijas. Romieši viņam sekoja un ar samnītu palīdzību ieņēma tajā dienā divus nocietinājumus. Krita seši tūkstoši kartāgiešu un kādi pieci tūkstoši romiešu, un, kaut gan abām pusēm bija gandrīz vienādi zaudējumi, jātnieku vadonis par savu šķietami lielisko uzvaru aizsūtīja uz Romu balamutīgu ziņojumu.

Par šo kauju daudz sprieda senātā, daudz runāja arī tauta. Visi bija priecīgi, tikai diktators viens pats neticēja ļaužu runām, neticēja arī, ka jātnieku vadoņa ziņojumā viss būtu patiesība. No panākumiem, viņš teica, lābaidoties vairāk' nekā no neveiksmēm. Tad pret viņu vērsās tautas tribūns Marks Metilijs:

Romiešu karaspēka daļu nozīmes

— Tas tiešām nav vairs ciešams! Diktators ne tikai neļauj karaspēkam sekmīgi cīnīties, bet noniecina arī panākumus, kas gūti viņa prombūtnē. Viņš tīši velk karu garumā, lai ilgāk paliktu amatā un būtu vienīgais pavēlnieks Romā un armijā. Viens konsuls taču kritis kaujā,

ctrs aizsūtīts tālu no Itālijas, it kā lai vajātu pūniešu floti; abi pretori aizņemti Sicīlijā un Sardīnijā, lai ga>i pašlaik nevienā no šīm provincēm pretors nav vajadzīgs; jātnieku vadonis Minukijs bija gandrīz vai ieslo dzijumā, lai pat redzēt nedabūtu kartāgiešus, lai neko neveiktu kaujaslaukā. Tagad jau, zvēru pie Hērakla, ne tikai Samnija pilnīgi atdota pūniešiem, bet ari Kampā- nijā nopostīti Kales un Falernas novadi, kamēr diktators sēdēja Kasilīnā, sargādams ar romiešu leģioniem savu lauku īpašumu. Kareivjiem, kas gribēja cīnīties, un jātnieku vadonim viņš neļāva iziet ārpus nometnes, atņēma viņiem kā gūstekņiem ieročus. Kad tagad diktators atbraucis uz Romu, viņi, it kā no ielenkuma izlauzušies, devušies pret ienaidniekiem un piespieduši tos izbailēs bēgt. Un tāpēc, ja Romas tautai būtu senākā lepnā pašapziņa, es iedrošinātos iesniegt priekšlikumu par virspavēlnieka varas atņemšanu Fabijam, bet tagad es nākšu ar daudz mērenāku ierosinājumu — pielīdzināt jātnieku vadoni tiesībās diktatoram.

Sapulcēs diktators nerunāja un neaizstāvējās: viņš nebija iecienīts orators. Pat senātā viņš sevišķu piekrišanu neguva. Hannibals, viņš teica, esot lielisks karavadonis, divu pēdējo gadu neveiksmes izskaidrojamas ar vadoņa pārsteidzību un pieredzes trūkumu, jātnieku vadoni jāsaucot pie atbildības, jo tas devies kaujā pretēji viņa aizliegumam. Ja viņam palikšot neaprobežota vara un rīcības brīvība, viņš drīz vien pierādīšot un visiem būšot jāatzīst, ka karavadoņa panākumi nav atkarīgi no labas laimes: visu izšķir rakstura stingrība un prasme. Grūtā laikā lielāks panākums esot ar godu saglabāt karaspēku riesakautu nekā nogalināt tūkstošiem ienaidnieku.

Bet veltas bija visas viņa runas, un, lai viņam pašam nevajadzētu piedalīties cīņā par savām virspavēlnieka tiesībām, viņš naktī pirms jautājuma izlemšanas aizbrauca uz armiju. Kad nākamajā dienā sanāca tautas sapulce, vispārējais noskaņojums bija pret diktatoru un par labu jātnieku vadonim, taču neviens lāgā neuzdrošinājās izteikties un aizstāvēt priekšlikumu, kaut gan tas patika tautas vairākumam, un tā ierosinājumam trūka autoritatīvu vīru atbalsta. Viens likuma aizstāvis tomēr atradās — Gājs Terentijs Varrons, pagājušā gada pretors, ne tikai neievērojamas, bet tieši apkaunojoši zemas izcelsmes cilvēks. Stāsta, ka viņa tēvs bijis miesnieks un pats pārdevis savu preci un ari dēls strādājis tamlīdzīgus pazemojošus darbus. Šis jauneklis, kad tēvs viņam atstāja mantojumā ar tādu nodarbošanos iegūto naudu, nolēma sasniegt dzīvē cienīgāku stāvokli un pie- \ ērsties sabiedriskai un politiskai darbībai.

Balamutīgi aizstāvēdams zemas izcelsmes cilvēkus viņu prasībās pret krietniem pilsoņiem, viņš kļuva plaši pazīstams, viņu ievēlēja valsts amatos — vispirms par kvestoru, tad viņš bija arī pretors un jau cerēja sasniegt I onsulātu. Tagad, cenzdamies iegūt tautas labvēlību, viltīgi izmantodams savā labā tās sašutumu pret diktatoru, viņš vienīgais tautas sapulcē atbalstīja likumprojektu. v r isi — kā Romā, tā armijā, gan diktatora draugi, gan ienaidnieki — saprata, ka šāds ierosinājums diktatoram ii apvainojums, tikai viņš pats nelikās to manām. Savaldīgs un mierīgs viņš bija, kad ienaidnieki viņu apmeloja, savaldīgi un mierīgi viņš izturējās pret saniknotās lautas netaisno lēmumu. Ceļā viņš saņēma ziņojumu par savu pielīdzināšanu tiesībās jātnieku vadonim, un, kaut ran labi zināja, vienādas tiesības vēl nenozīmē vienādu karamākslas prasmi, tomēr šāds pilsoņu lēmums viņu nemaz nepamudināja kaut kādi mainīt savu izturēšanos, un tikpat nelokāms kā agrāk viņš atgriezās pie taviem kareivjiem.

Minukiju viņa panākums karā un tautas labvēlība bija padarījusi gandrīz vai pilnīgi neciešamu, nesavaldīgi un uzpūtīgi viņš vairāk dižojās ar savu uzvaru pār Fabiju nekā pār Hannibalu.

— Mani, — viņš lielījās, — tauta briesmu bridi atzina par sevišķi piemērotu vadoni karā pret Hannibalu, mani, zemāko, tā pielīdzināja augstākajam, jātnieku vadoni — diktatoram. Neviens annālists nemin, ka tā būtu noticis kādreiz šajā valstī, kur jātnieku vadoņi bija pa- laduši diktatora cirvju un rikšu[22] priekšā drebēt un trīcēt, — tik ļoti ir atzīti mani panākumi un vadoņa spējas. Arī turpmāk es rīkošos tāpat, ja diktators vēl arvien vilcināsies un kavēsies, kaut gan dievi un cilvēki ir nosodījuši viņa tūļību.

Un jau pirmajā dienā, sastapis Fabiju, viņš teica, ka vispirms jāizlemjot, kā viņi izlietošot savu vienādo varu. Viņš domājot, ka vislabāk būtu, ja katrs pārmaiņus vadītu vienu dienu karaspēku, bet, ja nolemtu mainīties pēc garāka laika sprīža, tad lai katram būtu ne tikai pilnīga rīcības brīvība, bet arī gluži vienādi spēki, ja rastos izdevība gūt kādu ievērojamāku panākumu. Kvintam Fa- bijam tas nemaz nepatika, jo tad viņa sasniegumus noteiktu Minukija pārsteidzība. Virspavēlnieka tiesības viņam neesot atņemtas, viņam tās tikai esot kopējas ar Minukiju. Viņš tātad nekad labprātīgi neatteikšoties no savām tiesībām brīvi lemt un rīkoties, nepiekritīšot, ka starp viņiem abiem tiktu sadalīts vadības laiks, jāsada- lot karaspēks, lai katram būtu pēc iespējas lielāka rīcības brīvība, ja jau pilnīga neesot panākama. Nolēma sadalīt leģionus, kā to parasti dara konsuli. Minukijs dabūja pirmo un ceturto, Fabijs — otro un trešo. Tāpat vienādās daļās sadalīja jātnieku un sabiedroto palīgspēkus. Jātnieku vadonis gribēja, lai katram būtu arī sava nometne.

Hannibalam tagad bija divkāršs iemesls priecāties, jo viņš labi zināja, kas pie romiešiem notiek, to pastāstīja pārbēdzēji un viņa paša izlūki. Minukija neapvaldītajai pārsteidzībai tagad nebija vairs nekādas aiztures, un bija pamats pieņemt, ka tā viņu iegrūdis nelaimē, bet Fabija pieredze un apdomība bija zaudējusi pusi sava spēka.

Starp Minukiju un pūniešu nometni atradās kāds pakalns. Kas to ieņemtu, tas būtu izdevīgākā stāvoklī. Hannibalam tomēr svarīgākais bija nevis ieņemt šo pakalnu, kaut arī tas būtu pūļu vērts, bet izraisīt kauju ar Minukiju, jo viņš labi zināja, ka Minukijs steigsies to nepieļaut. Apvidus starp nometnēm sākumā varēja likties pavisam nepiemērots negaidītam uzbrukumam, jo nebija tur ne koku, ne krūmu, bet īstenībā tas bija ļoti ērts slēpņa novietošanai, vēl jo vairāk tāpēc, ka tik klajā laukā neviens tādu viltību nevarētu iedomāties. Sur un tur tajā bija gravas, un dažā varēja paslēpties pāris simtu kareivju. Šais gravās, cik nu katra no tām bija liela, Hannibals izvietoja kādus piecus tūkstošus kājnieku un jātnieku. Lai romieši šajā atklātajā laukā tomēr nepamanītu kādu aizdomīgu kustību, neieraudzītu spīdam ieročus, Hannibals izsūtīja nelielu nodaļu ieņemt, gaismai austot, jau minēto pakalnu un tā vērst uz sevi ienaidnieku uzmanību.

Tūlīt jau varēja redzēt, ka pūniešu nav daudz, un romiešu nometnē katrs vēlējās būt ar tiem, kas viņus pa

dzīs un pakalnu viņiem atņems. Minukijs bija pats pārsteidzīgākais un nesavaldīgākais, pavēlēja bruņoties un bez kādas jēgas draudēja pūniešiem. Pirmos viņš raidīja cīņā viegli bruņotos kājniekus, tad slēgtā ierindā jātniekus, beidzot, redzēdams, ka ienaidniekiem pienāk palīgspēki, izgāja no nometnes ar leģioniem kaujas kārtībā. Kur pūniešiem klājās grūti, turp Hannibais sūtīja palīgus, jātniekus un kājniekus. Kauja izvērtās arvien plašāk un plašāk, un tajā iesaistījās jau visi spēki.

Romiešu viegli bruņotie kājnieki devās augšā pakalnā, bet atvairīti bēga atpakaļ, radīdami apjukumu arī jātniekos, kas tiem sekoja. Viņi meklēja patvērumu pie leģioniem, kas vispārējās izbailēs saglabāja drosmi un labu kārtību un laikam gan būtu arī uzvarējuši, ja kaujas gaitā nebūtu noticis negaidīts pavērsiens. Pūnieši pēkšņi devās uzbrukumā no slēpņiem gan pret abiem flangiem, gan no aizmugures, izcēlās tāda panika, ka nevienam vairs nebija ne drosmes cīnīties, ne cerības izbēgt.

Tad Fabijs, dzirdēdams izbaiļu kliedzienus un redzēdams izjukušo ierindu, izsaucās:

—    Tā nu tas ir, nelaime pārdrošnieku piemeklējusi ātrāk, nekā to varēja domāt. Tiesībās pielīdzināts Fabi- jam, Minukijs iedomājas, ka viņš ir pārāks par Hannibalu. Bet tagad nav laiks kādu vainot un dusmoties. Dosimies laukā no nometnes! Izrausim uzvaru ienaidniekiem no rokām, panāksim, ka mūsu pilsoņi atzīs savu kļūdu!

Daudzi jau bija krituši, daudzi jau taisījās begt, kad pēkšņi, kā no debesīm nokritis, palīgā piesteidzās Fabija karaspēks, un vēl tas nebija pienācis pat bultas šāviena attālumā, vēl nebija sācis kauju, kad romieši vairs nedomāja par bēgšanu un apsīka niknais kartāgiešu uzbrukums. Kas bija pametuši ierindu un izklīduši pa lauku, tie tagad steidzās pievienoties svaigajiem spēkiem, kas bija sākuši bēgt, tie tagad vērsās pret ienaidnieku un, izveidojuši četrstūri, vai nu lēnāk atgāja, vai cīnījās, ne soli neatkāpdamies. Jau bija izveidojusies vienota kaujas ierinda, uzvarētie un Fabija kareivji pārgāja uzbrukumā, bet Hannibals deva signālu atkāpties. Pēc tam viņš bieži mēdza teikt:

—    Hannibals uzvarēja Minukiju, bet Fabijs — Hannibalu.

Tā, neveiksmēm mainoties ar panākumiem, pagāja lielākā dienas daļa. Kad romieši bija atgriezušies nometnē, Minukijs, sasaucis visus savus kareivjus, tiem teica:

—    Kareivji, es bieži esmu dzirdējis, ka īsti krietns vīrs vispirms esot tas, kurš pats zinot, kas darāms, tad tas, kurš klausot labam padomam, bet nekam nederot tāds, kurš ne pats kaut ko zinot, ne prātīgam padomam klausot. Nav man dota tāda gudrība un tādas spējas, ka es pats varētu visu pareizi izlemt. Es tāpēc mācīšos paklausīt krietnam vīram, lai kādreiz arī pats prastu pavēlēt. Pievienosimies Fabija kareivjiem, aiznesīsim viņam pie virspavēlnieka telts mūsu karaspēka daļu nozīmes. Es viņu turpmāk saukšu par tēvu, tāds gods viņam pienākas kā cildenam vīram un mūsu glābējam. Jūs, kareivji, sauciet par saviem vecākajiem brāļiem viņa kareivjus, viņi jūs ir aizsegusi ar saviem vairogiem, aizstāvējuši ar saviem zobeniem. Ja arī šodien mēs citu neko nebūsim guvuši, mūs vismaz slavēs, ka esam bijuši pateicīgi.

Tad deva signālu sakravāties gājienam, un, kad Minukija kareivji nonāca diktatora nometnē, Fabijs pats un viņa ļaudis bija pārsteigti un izbrīnījušies. Pie virspavēlnieka telts bija atnestas karaspēka nozīmes, un Minukijs, iznācis savu kareivju priekšā, sveicināja Fabiju, saukdams viņu par tēvu, un visi viņa kareivji diktatora kareivjus sveica kā savus vecākos brāļus.

—    Es, — teica jātnieku vadonis, — saucu tevi par tēvu (nav man cita vārda, ar kuru varētu izteikt lielāku cieņu), bet tēvam man jāpateicas tikai par savu dzīvību, tev — arī par visu savu kareivju dzīvību. Es tāpēc paziņoju, ka uzskatu par spēkā neesošu un atceltu tautas sapulces lēmumu, kas man ir nevis pagodinājums, bet pazemojums. Es atzīstu tevi par savu virspavēlnieku un atdodu tev šos leģionus un to nozīmes. Lai nes tas laimi tev un man, izglābtajiem un glābējiem. Lūdzu, piedod man un ļauj man būt par jātnieku vadoni un šiem cen- turioniem ari turpmāk vadīt savas centūrijas.

Tad visi sniedza cits citam rokas un laipni aicināja viesos gan pazīstamus, gan nepazīstamus. Tā šī diena, kas vēl nupat varēja kļūt par bēdu un nelaimes dienu, beidzās kā prieka diena.

Kad Romā pienāca ziņas par šiem notikumiem un tās apstiprināja ne tikai abu vadoņu, bet ari vienkāršo kareivju vēstules, Fabiju visi cēla vai debesīs, tāpat viņu slavēja arī Hannibals un pūnieši. Tagad tikai viņi saprotot, ko nozīmējot karot ar romiešiem, ko nozīmējot karot Itālijā. Pēdējos divus gadus viņi taču bija paraduši nevērīgi izturēties pret romiešu karavadoņiem un viņu kareivjiem un nemaz negribēja ticēt, ka viņi karo ar to pašu tautu, par kuru tik daudz bija stāstījuši viņu tēvi. Stāsta arī, ka Hannibals, pēc kaujas atgriezies nometnē, esot teicis:

— Beidzot tomēr tas mākonis, kas visu laiku gulēja uz kalniem, nonāca lejā ar negaisu un lietus gāzi.

KONSULU VELĒSANAS ROMĀ 1 (216. g.)

Romā notika niknas politiskas cīņas starp senāta aprindām un vienkāršo tautu, kas centās par konsulu ievēlēt Gāju Terentiju Varronu. Plēbsa[23] labvēlību Varrons bija ieguvis, tam glaimodams un izdabādams, vērsdamies pret ievērojamiem pilsoņiem. Viņa ietekmi vairoja uzbrukumi diktatoram Fabijam, kuru daudzi neieredzēja. Senatori, cik vien bija viņu spēkos, vērsās pret Varronu, lai zemas izcelsmes ļaudis neiedomātos, ka, uzbrukdami senatoriem, viņi kļūst tikpat ievērojami vīri.

Tautas tribūns Baibijs Herennijs, Varrona radinieks, izmantoja naidu pret senātu un senatoriem, lai gūtu piekritējus savam kandidātam.

— Jau daudzus gadus, — viņš kūdija tautu, — dižciltīgie gribēja karu un beidzot panāca, ka Hannibals iebruka Itālijā. Karu varētu ātri pabeigt, bet senatori ar dažādiem viltus līdzekļiem to velk garumā. Minukijs, Fabija prombūtnē ar panākumiem cīnīdamies, pierādīja,

ka ar četriem leģioniem var stāties pūniešiem pretim, tas tomēr netika darīts. Divus leģionus sūtīja tīši nāvē, lai pēc tam tos izglābtu no pilnīgas iznīcināšanas un varētu dēvēt par tēvu diktatoru — to vīru, kas vairāk darījis, lai romieši nevis uzvarētu, bet zaudētu. Konsuli karo tāpat kā Fabijs un, kaut gan var karu pabeigt, to nedara. Tāda ir dižciltīgo noruna, un mēs panāksim kara beigas tikai tad, kad par konsulu ievēlēsim krietnu vīru no vienkāršās tautas.

Tauta bija sajūsmā par šādām viņa runām un par vienu konsulu ievēlēja Terentiju Varronu, kuram tagad vajadzēja vadīt tautas sapulci, lai ievēlētu viņa biedru. Dižciltīgie saprata, ka Varrona sāncenšiem maz izredžu, un centās pierunāt Lūciju Emīliju Paulu pieteikties par kandidātu. Tas ilgi un stūrgalvīgi atteicās, beidzot tomēr piekrita. Tautas sapulcei noliktajā dienā savas kandidatūras noņēma visi, kas bija sacentušies ar Varronu, un vienkāršai tautai naidīgo Paulu ievēlēja drīzāk par līdztiesīgu Varrona pretinieku nekā par viņa biedru.

KARĀ DODAS VARRONS UN PAULS (216. g)

Kareivju skaitu nolēma pavairot, taču es nevaru pateikt — par cik kājniekiem un par cik jātniekiem. Daži saka: pie Kannām romiešiem bijuši astoņdesmit septiņi tūkstoši divi simti vīru, tas šķiet pilnīgi ticami, jo tagad, kad diktators bija pierādījis, ka Hannibalu var uzvarēt, karot sāka ar drosmīgu paļāvību un lielāku enerģiju nekā iepriekšējos gados. Bet, pirms jaunsaformētie leģioni atstāja Romu, decemviriem uzdeva meklēt norādījumus Sibillas grāmatās par salīdzināšanas upuriem, jo ļaunu zīmju dēļ tautu bija sagrābušas bailes. Pēc grāmatās atrastajiem norādījumiem tad arī tika nesti vajadzīgie upuri un doti svinīgie solījumi.

Šais pašās dienās Ostijā iebrauca arī Hierona sūtīta flote ar pārtiku, palīgspēkiem un dāvanām Romas tautai. Ievesti senāta sēdē, Hierona vēstneši ķēniņa vārdā paziņoja:

— Ziņa par konsula Flāminija un viņa karaspēka sakāvi ķēniņu tā satriekusi, ka vairāk nebūtu varējusi apbēdināt pat vēsts par vislielāko nelaimi viņa paša valstī vai namā. Kaut gan valdnieks labi zina, ka Romas tautas vīrišķība ir pat vairāk apbrīnojama grūtā brīdī nekā laimīgos laikos, viņš tomēr sūtījis visu, ko krietni~un uzticami sabiedrotie mēdz dot karošanai. Viņš loti lūdz senātu viņa palīdzību nenoraidīt. Vispirms viņš liek jums nodot divsimt divdesmit mārciņas smagu Viktorijas zelta statuju. Ņemiet to un paturiet uz visiem laikiem. Mēs atvedām arī trīssimttūkstoš modijus kviešu un div- simttūkstoš miežu, lai jums netrūktu maizes, un, ja vēl būs vajadzīga labība, mēs vedīsim to turp, kur jūs liksiet. Valdnieks zina, ka jūsu karaspēkā kājnieki un jātnieki var būt tikai Romas pilsoņi un Itālijas sabiedrotie, bet romiešu nometnē ķēniņš redzējis ari viegli bruņotus svešinieku palīgspēkus un tāpēc sūta tūkstoš strēlniekus un lingotājus, kas jums labi noderēs pret baleāriešiem, mauriem un citām ciltīm, kuras cīnās ar lokiem un lingām.

Ziņodami par šīm davanām, viņi deva arī padomu, lai pretors, kas izlozē par provinci dabūs Sicīliju, pārceļas ar floti uz Āfriku, tad kartāgiešiem būtu jākaro arī savā zemē un viņiem būtu mazāk iespējas sūtīt Hannibalam palīdzību.

Senāts deva ķēniņa sūtņiem šādu atbildi:

— Hierons ir krietns vīrs un labs sabiedrotais un visu laiku, kamēr ir Romas tautas draugs, bija tai Uzticams un devīgi palīdzēja. Par to mēs esam viņam pateicīgi. Zeltu, ko sūtījušas dažas citas valstis, Roma nav pieņēmusi, lai gan pateikusies par sūtītāju labo gribu. Viktorijas statuju mēs pieņemam, dodam un ierādām šai dievei vietu Kapitolijā, Lielā un Labā Jupitera templi. Šajā Romas Akropolē viņai svētītajā vietā dieve vienmēr būs labvēlīga un žēlīga Romas tautai.

Lingotājus, strēlniekus un labību nodeva konsuliem. Piecdesmit kuģu lielajai flotei, kas propretoram Otakili- jam bija Sicīlijā, pievienojās divdesmit piecas kvinkverēmas — un atļāva pārcelties uz Āfriku, ja viņš atzītu, ka tas Romai izdevīgi.

Pēc pabeigta iesaukuma konsuli vēl dažas dienas uzkavējās Romā, lai pagūtu ierasties arī Itālijas sabiedroto kareivji. Konsuls Varrons, pirms karaspēks atstāja Romu, runāja daudzās sapulcēs un nikni uzbruka dižciltīgajiem, pārmezdams, ka viņu vainas dēl karš tagad notiekot Itālijā. Tā tas būtu arī turpmāk, ja armijas vadītu tādi karavadoņi kā Fabijs, bet viņš, Varrons, karu pabeigšot tajā dienā, kad sastapšot ienaidniekus. Otrs konsuls Pauls runāja sapulcē tikai dienā pirms iziešanas no Romas. Viņa runa vairāk atbilda stāvoklim, mazāk patika tautai. Par Varronu Pauls neko ļaunu neteica.

—     Es tikai brīnos, — viņš, runu beidzot, piebilda, — kā karavadonis, kas vēl nav iepazinies ne ar savu, ne ar ienaidnieka karaspēku, nepazīst arī apvidu, kur notiek karadarbība, jau tagad Romā tik labi zina, ko viņš, ieradies pie armijas, darīs, ka var pat pateikt dienu, kad viņš cīnīsies ar kartāgiešiem. Neko priekšlaicīgi negribu apgalvot, zinādams, ka cilvēkiem jārēķinās ar apstākļiem, kas nav atkarīgi no viņu gribas. Kaut laimīgi beigtos viss, kas piesardzīgi un apdomīgi tiks darīts, muļķīga ir pārdrošība un pārsteidzība, līdz šim tās vienmēr nesušas nelaimi.

Kā redzams, konsuls Pauls negribēja rīkoties vieglprātīgi un neapdomīgi doties briesmās. Lai viņu tajā pārliecībā vēl vairāk nostiprinātu, Fabijs Maksims, viņu izvadīdams uz karalauku, teica:

—    Man nebūtu vajadzīgs runāt, Lūcij Emīlij, ja tavs biedrs (es to ļoti vēlētos) būtu tāds pats kā tu vai tu būtu tāds pats kā tavs biedrs. Divi krietni konsuli arī bez mana atgādinājuma apzinīgi izpildītu savu pienākumu pret valsti, bet divi nederīgi ne manus vārdus dzirdēs, ne manam padomam klausīs. Tagad, kad es redzu, kāds esi tu un kāds tavs biedrs, šī mana runa domāta tikai tev. Velti tu būsi krietns virs un pilsonis, ja kliba būs valstij otra kāja, ja aplama rīcība būs līdztiesīga pareizai.

Tu maldies, ja domā, ka tev vairāk būs jācīnās ar Hannibalu nekā ar Terentiju, es nezinu, kurš no viņiem būs tev bīstamaks pretinieks. Ar Hannibalu tu cīnīsies tikai kaujaslaukā, ar savu biedru — visur un vienmēr. Hannibalam un viņa leģioniem tu stāsies pretī ar saviem kājniekiem un jātniekiem, Varrons vērsīsies pret tevi ar taviem paša kareivjiem. Es negribu šeit atgādināt lielo nelaimi ar Flāminiju. Šis konsuls tomēr sāka neprātīgi rīkoties, tikai ieradies savā provincē pie sava karaspēka. Varrons jau bija pilnīgi neprātīgs pirms konsulu vēlēšanām, tad vēlēšanu cīņas laikā, un neprātīgs viņš ir arī tagad — jau konsuls, kad vēl nav redzējis ne ienaidniekus, ne savu karaspēku. Ja viņš jau tagad Romā kūda, rīda un musina pilsoņus, ko gan viņš nedarīs, nonācis pie apbruņotiem jauniešiem, kas paraduši rīkoties, daudz nedomājot? Un, ja viņš tūlīt, kā solās to darīt, dosies kaujā, tad vai nu es neko nesaprotu no karamākslas, neko nezinu ne par šis cīņas raksturu, ne par ienaidnieku, vai arī mūs gaida lielāka nelaime nekā sakāve pie Trasumena ezera.

Tagad nav tāds laiks, lai es tavā priekšā dižotos, un, drīzāk jau nicinādams slavu nekā cenzdamies pēc tās, es varbūt neievērošu vajadzīgo atturību, bet tāds ir stāvoklis: karā pret Hannibalu der tikai viena taktika, proti, tā, kurai sekoju es. Tas izriet ne tikai no panākumiem (no tiem pat muļķi mācās), bet vēl vairāk no saprātīgiem apsvērumiem, kas ir, bija un būs spēkā, kamēr stāvoklis nebūs mainījies pašos pamatos. Mēs karojam Itālijā, mūsu pašu zemē, mūsu pašu mājās. Šeit visur ir mūsu pilsoņi, mūsu sabiedrotie, kas mums palīdz un palīdzēs ar ieročiem, kareivjiem, zirgiem, pārtiku. Savu uzticību viņi ir pierādījuši mūsu neveiksmju laikā. Katru dienu, katru stundu mēs gūstam jaunu pieredzi, ar katru dienu kļūstam labāki, neatlaidīgāki kareivji. Hannibals turpretim ir svešā, naidīgā zemē, tālu no mājām, tālu no tēvijas, visapkārt viņam ir ienaidnieki, nav viņam miera ne uz sauszemes, ne uz jūras. Neviena pilsēta neatver viņam. savus vārtus, nedod patvērumu aiz saviem mūriem, nekur viņam nav atbalsta. Dienu no dienas viņam jāpārtiek no laupījuma. Viņam nav vairs pat trešās daļas no tā karaspēka, ar kuru viņš pārgāja pār Hibēras upi. Vairums nevis kritis kaujās, bet gājis bojā no pārtikas trūkuma, un arī tiem, kas palikuši, nav no kā iztikt. Vai tad tu tiešām domā, ka mēs nevaram viņu uzvarēt, sēdēdami aiz saviem nocietinājumiem? Viņam taču nav ne pārtikas, ne rezervju, ne naudas. Bet es negribu šeit lielīties. Padomā tikai, kā viņu aiz deguna vazāja pagājušā gada konsuli Servīlijs un Atīlijs.

Tikai tā mēs varam glābties, Paul, bet tavi paša pilsoņi šo glābšanos padarīs grūtu un sarežģītu. Viņi taču grib to pašu, ko kartāgieši. To pašu grib Romas konsuls Varrons, to pašu pūnietis Hannibals. Tev vienam jācīnās pret diviem karavadoņiem, un tu uzvarēsi šajā cīņā, ja būsi nelokāms un neievērosi ļaužu tenkas un baumas. Ja būsi vienaldzīgs pret sava biedra viltus slavu un pret savu nepelnīto neslavu. Saka taču, ka patiesībai pārāk bieži nākoties ciest, bet iznīcināt to nekad nevarot. Kas nicina viltus godu, tas iegūst īstu. Lai dēvē tevi nevis par piesardzīgu, bet par gjēvu, par tūļīgu, nevis par apdomīgu, par nejēgu, nevis par krietnu vadoni. Labāk lai no tevis baidās gudrs ienaidnieks, nekā tevi cildina nesaprātīgi pilsoņi. Hannibals nicina neapdomīgos un pārdrošos, baidās no tiem, kas nekad nepārsteidzas. Es nesaku, lai tu neko nedari, bet nepaļaujies uz labu laimi, paļaujies uz savu saprātu un pieredzi. No tevis atkarīgs tavs un tavu kareivju liktenis. Vienmēr esi gatavs cīņai, vienmēr esi uzmanīgs! Nepalaid garām izdevīgu gadījumu, nedod ienaidniekam iespēju to izmantot! Kas nepārsteidzas, tas visu labi pārredz un ir drošs, neapdomība un pārsteidzība ir neprātīga un akla.

Konsula atbilde nebija sevišķi paļāvīga. Viņš piekrītot tam, kas teikts, bet teikt esot vieglāk nekā darīt. Diktators neticis galā ar savu jātnieku vadoni, kāda gan konsulam esot noteikšana un vara pār savu nepiekāpīgo un neapdomīgo biedru? Viņš vēloties, kaut viss labi beigtos, bet, ja notiktu kāda nelaime, viņš drīzāk pagrieztu savas krūtis pret ienaidnieku bultām nekā ļautu, ka sadusmotie pilsoņi nobalso par viņa galvu.

Stāsta, ka pēc šīs sarunas Pauls devies uz karalauku un ievērojamākie senatori viņu izvadījuši, bet plēbsa konsulu Varronu aizvadījuši vienkāršie ļaudis, un daudz lielāks bijis šis pavadoņu pulks, taču ievērojamu vīru tajā nebijis.

Kad abi konsuli ieradās nometnē, jauno karaspēku pievienoja vecajam un iekārtoja divas nometnes tā, lai jaunākā un mazākā būtu tuvāk Hannibalam, bet vecākajā būtu karaspēka lielākā un labākā daļa. Pagājušā gada konsulam Atīlijam atļāva aizbraukt uz Romu, jo tas teicās esam karadienestam par vecu, Geminam Ser- vīlijam uzdeva mazajā nometnē komandēt romiešu leģionu un divus tūkstošus sabiedroto kājnieku un jātnieku.

Hannibals bija ļoti priecīgs, kaut gan redzēja, ka romiešu spēki tagad ir divreiz tik stipri. No salaupītās pārtikas daudz nebija palicis pāri, un nekā vairs arī nebija ko laupīt, jo visa labība no laukiem, kas vairs nelikās droši, bija savesta nocietinātajās pilsētās. Vēlāk dabūja zināt, ka pārtikas vairs bijis tikai desmit dienām un spānieši jau taisījušies tās trūkuma dēļ pāriet pie romiešiem, ja tas būtu tā turpinājies.

Tomēr Varrona pārdrošībai un pārsteidzībai zināmu pamatojumu deva kāds panākums: romiešiem uzbrūkot ienaidnieku sirotājiem, nekārtīgā un juceklīgā kaujā pūniešiem klājās ļoti grūti, vipiem krita tūkstoš septiņsimt kareivju, romiešiem un sabiedrotajiem — ne vairāk kā simts. Līdz šim iepriekš nodomātajās un pēc karavadoņa pavēles sāktajās kaujās viņiem tik ļauni nekad nebija gājis. Bet, kad uzvarētāji izklaidus vajāja bēgošos, konsuls Pauls, baidīdamies no uzbrukuma iz slēpņa, pavēlēja vajāšanu beigt: šajā dienā viņš bija virspavēlnieks, jo komandas varā konsuli ik dienas mainījās. Varrons bija sašutis. Ienaidniekiem tīšām ļāvuši aizbēgt, viņš kliedza, šai pašā dienā būtu varējuši karu pabeigt, ja kauja nebūtu pārtraukta.

Hannibals par saviem zaudējumiem daudz nebēdāja, viņš laikam domāja, ka tie ir ēsma pārdrošajam un neapdomīgajam konsulam un nepieredzējušajiem kareivjiem. Vienādi labi viņš zināja, kas notiek viņa paša un kas romiešu nometnē: ienaidnieku vadoņi esot dažāda rakstura vīri, kas nevarot saprasties, un divām trešdaļām kareivju vēl neesot kaujas rūdījuma. Viņš tāpēc bija pārliecināts, ka pašlaik vieta un laiks ir izdevīgi kara viltībai. Nākamajā naktī Hannibals devās ceļā. Kareivji paņēma tikai ieročus, daudz mantu palika nometnē. I-'ārgājis Јāri tuvākajai pakalnu grēdai, viņš pa kreisi kaujas kārtībā novietoja kājniekus, pa labi — jātniekus. Pa ieleju starp tiem brauca rati un gāja jūga dzīvnieki. Uzbrukt ienaidniekiem un tos sakaut vajadzēja tad, kad tie nepiesardzīgi sāks izlaupīt pamesto nometni, kur atstāja diezgan daudz ugunskuru, lai romieši, beidzot pamanījuši, ka nometne tukša, nodomātu, ka Hannibals viņus maldinājis, lai pagūtu aiziet pēc iespējas tālāk, pirms viņa viltība atklāsies.

Kad atausa gaisma, romieši brīnījās, ka nekur nav redzamas kartāgiešu sargnodaļas; tuvāk piegājuši, viņi vēl vairāk bija pārsteigti par neparasto klusumu nometnē. Pārliecinājušies, ka nometne atstāta, daudzi steidzās pie konsuliem, lai ziņotu, ka pūnieši bijuši tik steidzīgi, ka pat pametuši nenojauktas savas mītnes. Lai bēgšanu slēptu, viņi atstājuši degam daudz ugunskuru. Visi tagad sāka kliegt, lai vedot viņus izlaupīt nometni un vajāt ienaidniekus. Konsulu Paulu neviens neievēroja, kaut gan viņš nemitīgi atgādināja, ka vajagot rīkoties uzmanīgi un piesardzīgi. Nevarēdams paciest ne savu

kareivju izturēšanos, ne šis izturēšanās vaininieku, viņš izsūtīja izlūkot prefektu Mariju Statiliju ar lūkāniešu turmu. Tas, piejājis pie vārtiem, pavēlēja saviem ļaudīm palikt ārpusē, bet pats ar diviem pavadoņiem iejāja nometnē. Visu uzmanīgi aplūkojis, viņš ziņoja, ka šeit noteikti esot kāda viltība. Ugunskuri atstāti degam tajā nometnes daļā, kas atrodas romiešu pusē, mītņu durvis līdz galam vaļā, dārgas lietas nevērīgi nomestas, sudraba nauda dažviet izkaisīta pa zemi, tas viss it kā aicināt aicinot uz laupīšanu. Šādām ziņām vajadzēja atturēt alkatīgos kareivjus, bet tās viņus vēl vairāk iekvēlināja. Ja netikšot dota pavēle, viņi kliedza, iešot viņi vieni paši bez vadoņiem, bet atradās arī vadonis, jo Varrons tūlīt deva signālu doties ceļā.

Konsuls Pauls vēl kavējās nometnē un noturēja aus- * picijus, bet viss pareģoja nelaimi[24], un viņš lika to paziņot Varronam, kuram tas nemaz nepatika, taču nesenās Flā- minija sakāves dēļ to pārņēma bažas, un tas pavēlēja atgriezties nometnē, bet kareivji nepaklausīja. Gadījās tomēr, ka divi vergi, kurus pagājušajā gādā sagūstīja numidieši, tieši tagad atbēga atpakaļ pie saviem kungiem. Pie konsuliem aizvesti, viņi ziņoja, ka viss Hannibala karaspēks atrodoties aiz tuvākajiem pakalniem un sagatavojies negaidītam uzbrukumam. Šo bēgļu ierašanās vajadzīgajā laikā palīdzēja konsuliem atjaunot disciplīnu, jo Varrons ar savu nelietīgo izdabāšanu kareivjiem bija sagrāvis ne tikai savu, bet arī sava biedra autoritāti.

Hannibals, redzēdams, ka romieši neapdomīgi gandrīz ieskrējuši viņa lamatās, bet beidzamajā brīdī tomēr apstājušies, atgriezās, kad viņa viltība bija atklāta, nekā nepanācis, nometnē. Palikt tur ilgāku laiku viņš pārtikas trūkuma dēļ tomēr nevarēja.

Katru dienu ne tikai viņa kareivji, kas bija savākti kopā no daždažādam ciltīm, bet arī pats vadonis apsvēra citus un atkal citus tālākās rīcības plānus. Sākumā bija tikai kurnēšana, tad kareivji jau atklāti dusmojās par algas neizmaksāšanu, beidzot visi sašutuši žēlojās vispirms par nepietiekamo pārtiku, bet vēlāk tieši par badu. Stāsta, ka algotņi, pa lielākajai daļai spānieši, jau

nolēmuši pāriet romiešu pusē. Ari pats Hannibals esot apsvēris iespēju pamest kājniekus un izlauzties uz Galliju ar jātniekiem.

Tā sprieda Hannibala nometnē, tāds tur bija noskaņojums, un tāpēc Hannibals nolēma iet uz Apuliju, siltāku apgabalu, kur raža nobriest ātrāk; turklāt — jo tālāk viņš būs no ienaidnieka, jo grūtāk vieglprātīgajiem kareivjiem būs aizbēgt pie romiešiem. Ceļā viņš devās nakti, atstājis, tāpat kā pagājušo reizi, degam ugunskurus, nenojaucis maldināšanas nolūkā dažas mītnes, lai romieši baidītos no viltības. Taču šoreiz lūkānietis Stati- lijs izlūkoja gan šaipus, gan viņpus nometnes apkārtējos kalnus, un tikai pēc viņa ziņojuma, ka kartāgiešu gājiena kolonna jau tālu, romieši sāka spriest par pakaļdzīšanos. Kā Varrons, tā Pauls palika pie saviem agrākajiem ieskatiem, bet gandrīz visi piekrita Varronam, Paulam tikai Servīlijs, pagājušā gada konsuls. Tāds bija likteņa lēmums, tāds balsu vairākums, un romieši sekoja Hannibalam, lai Kannas viņu sakāves dēļ kļūtu slavenas. Netālu no šī ciema Hannibals apmetās nometnē tā, lai vējš, kas izkaltušos laukos saceļ lielus putekļu mākoņus, pustu no aizmugures. Vēlāk, kad kartāgieši izvērsās kaujas kārtībā, izrādījās, ka tas ir ļoti izdevīgi, jo romiešiem vējš dzina putekļus tieši acīs un tie gandrīz neko nevarēja saskatīt.

KANNU KATASTROFA (216. g.)

Konsuli, labi izlūkojuši ceļu, sekoja Hannibalam. Nonākuši pie Kannām un pie kartāgiešiem, viņi sadalīja, tāpat kā agrāk, karaspēku divās daļās un nocietināja divas nometnes gandrīz tādā pašā atstatumā kā pie Gere- onijas. Gar nometnēm tecēja Aulidas upe, un Hannibalam tagad bija izredzes sevišķi izdevīgā vietā cīnīties jātnieku kaujā, bet šādā cīņā viņš bija neuzvarams. Viņš bija pārliecināts, ka konsuli no cīņas neatteiksies, un tāpēc, nostādījis savus spēkus kaujas ierindā, izsūtīja numidie- šus ar atsevišķām skrejcīņām izaicināt ienaidniekus.

Romiešu nometnē tagad vadoņu starpā atkal izcēlās ass strīds: Pauls pārmeta Varronam Sempronija un Flā- minija pārdrošību un neapdomību, Varrons Paulam sekošanu Fabija piemēram, tas esot raksturīgi gļēviem un neuzņēmīgiem karavadoņiem. Dievus un cilvēkus Varrons piesauca par lieciniekiem, ka neesot viņa vaina, ja Hannibals rīkojoties Itālijā kā savā īpašumā, viņa biedrs to saistot pie rokām un kājām; sašutušajiem kareivjiem, kas gribot cīnīties, ieročus no rokām raujot ārā. Saniknots vērsās pret viņu Pauls: nebūšot viņa vaina, bet tas pats liktenis gaidot kā viņu, tā kareivjus, ja, pārsteidzīgi pieņemot kauju, leģionus raidīšot nāvē. Varrons lai ievērojot, ka tiem, kam valoda lielīga un bramanīga, cīņā ne vienmēr arī roka droša un stipra.

Tā romiešu vadoņiem laiks pagāja strīdoties, nevis apspriežoties, kas darāms. Hannibals šajā laikā līdz vēlam rītam paturēja savus kareivjus kaujas gatavībā, tad pārējos atveda atpakaļ nometnē, bet numidiešus sūtīja pāri upei uzbrukt ūdens nesējiem no mazās romiešu nometnes. Sis nekārtīgais nesēju bars bēga, līdzko numidieši parādījās upes krastā, bet tie uzbruka arī sarg- nodaļai nometnes priekšā un gandrīz vai iebruka pa vārtiem pašā nometnē. Ka šie neregulārie kartāgiešu palīgJ spēki jau apdraud nometni, šķita romiešiem liels negods, viņus no pāriešanas pār upi un tūlītējas nostāšanās kaujas kārtībā atturēja tikai tas, ka todien virspavēlnieks bija konsuls Pauls.

Nākamajā dienā, kad komandēja Varrons, tas, neap- spriedies ar savu biedru, deva signālu iziet no nometnes, izvērsa visus spēkus un pārveda pār upi. Pauls tam sekoja, jo viņš varēja gan nepiekrist Varrona nodomam, bet bija spiests to atbalstīt. Pār upi pārgājušajiem pievienojās arī tās daļas, kas bija mazajā nometnē, un nostājās šādā kārtībā: labajā spārnā, kas bija tuvāk upei, nostājās romiešu jātnieki, pa kreisi aiz viņiem — kājnieki; kreisajā atradās sabiedroto jātnieki, aiz viņiem pa labi kājnieki, kas kaujas ierindas vidū sakļāvās ar romiešu leģioniem. Konsuli novietojās spārnos, Varrons kreisajā, Pauls labajā, centru vadīt uzdeva Servīlijam Ge- minam. Ierindas priekšā nostādīja lingotājus un citus viegli bruņotos.

Hannibals, gaismai austot, izsūtīja uz priekšu baleā- riešus un citus viegli bruņotos, tad ar pārējiem spēkiem pārgāja pār upi[25] un izvērsa tos kaujas kārtībā: gailu un spāniešu jātniekus pret romiešu jātniekiem kreisajā spārnā, labajā numidiešus, vidū tā nostādīja kājniekus, ka afrikāņi bija abās malās, starp tiem gaili un spānieši. Afrikāņus varēja noturēt par romiešiem, jo viņi bija apbruņoti ar ieročiem, ko bija ieguvuši gan pie Trebijas, gan (pa lielākajai daļai) pie Trasumena ezera. Gaiļiem un spāniešiem bija gandrīz vienādi vairogi, bet zobeni dažādi: gaiļiem ļoti gari un bez smailes, spāniešiem, kas bija vairāk paraduši kaujā durt, nevis cirst, īsāki, tāpēc parocīgāki un ar asu smaili. Sīs abas tautas varēja vairāk nekā citas iedvest bailes ar savu lielo augumu un briesmīgo izskatu. Kaujas kārtībā tur nostājās četrdesmit tūkstoši kājnieku, desmit tūkstoši jātnieku. Kreiso spārnu komandēja Hasdrubals, labo — Maharbals, centrā atradās Hannibals ar savu brāli Magoņu. Saules stāvoklis abām pusēm bija ļoti izdevīgs, tā bija sānos, romieši stāvēja ar seju pret dienvidiem, pūnieši ^pret ziemeļiem. Varbūt tas bija tikai gadījums, varbūt viņi ar nodomu bija tā nostājušies. Sacēlās diezgan stiprs vējš, kas dzina romiešiem tieši sejā lielus putekļu mākoņus.

Kauju sāka viegli bruņotie palīgspēki, kas kliegdami devās uz priekšu, tad gailu un spāniešu jātnieki kreisajā pūniešu spārnā uzbruka romiešu labajam spārnam. Kauja šeit nemaz nelīdzinājās parastajai jātnieku kaujai: manevram nebija vietas, vienā pusē bija upe, otrā — kājnieku ierinda, vajadzēja uzbrukt tieši frontāli. Uz priekšu netika ne vieni, ne otri, un visi sablīvējās īstā mudžeklī, kur vīrs vīru centās noraut no zirga, un kauja vairāk izvērtās par kājnieku kauju, ilga tā nebija, kaut gan ļoti sīva, un sakautie romiešu jātnieki sāka bēgt.

Jātnieku kaujai beidzoties, cīņu saka kājnieki. Sākumā, kamēr stingri turējās gaili un spānieši, pārsvara nebija ne vienai, ne otrai pusei, beidzot romieši, neatlaidīgi mākdamies virsū ar savu dziļo ierindu afrikāņiem, atspieda tos, uzbruka tagad uz priekšu izvirzītajiem spāniešiem un gaiļiem arī no flangiem un sagrāva viņu ierindu, jo tā bija sekla un tātad arī vāja. Viņiem nekārtībā atkāpjoties, romieši turpināja uzbrukumu un nonāca līdz afrikāņiem; tie, kādu gabalu atgājuši, tagad atkal atradās abos spārnos galliem un spāniešiem, kas, vēl tālāk atpakaļ atiedami, izveidoja sirpveidīgu ieliekumu.

Afrikāņi, romiešiem neuzmanīgi uz priekšu laužoties, bija radījuši dziļi aptverošus spārnus un drīz ielenca romiešus arī no muguras. Tagad romieši, kas bija velti cīnījušies pret gaiļiem un spāniešiem, velti dzinuši tos atpakaļ, bija spiesti sākt jaunu kauju pret afrikāņiem, turklāt neizdevīgu, jo viņi bija ielenkti un jau noguruši, bet viņu pretinieki atkal atguvuši spēkus.

Kauja bija sākusies arī romiešu kreisajā spārnā, kur sabiedroto jātniekiem pretī stāvēja numidieši, kas kauju sāka ar novēlošanos un ar pūniešiem parastu viltību. Kādi piecsimt numidieši, bruņojušies kā vienmēr, • paslēpa zem krūšu bruņām zobenus, atšķīrās no savējiem un, uzmetuši savus jātnieku vairogus uz muguras, piejāja pie romiešiem, izlikdamies par pārbēdzējiem. Viņi nolēca no zirgiem un nosvieda romiešiem pie kājām savus vairogus un metamos šķēpus. Viņiem tad pavēlēja doties uz centra aizmuguri un tur apmesties; kādu laiku viņi izturējās mierīgi, bet, kad kauja visā frontē jau ritēja pilnā sparā un romiešu vērība bija pievērsta tikai tai, šie numidieši, sadabūjuši vairogus (starp kritušo kaudzēm to mētājās daudz), uzbruka romiešu ierindai iio muguras, daudzus nogalināja un sacēla lielu apjukumu un izbailes. Tagad dažuviet romieši bēga, citur vēl neatlaidīgi cīnījās, kaut gan cerības vairs nebija nekādas.

Konsuls Pauls, kaut gan ievainots ar lingas mestu akmeni, tomēr vairākas reizes ar izlases jātniekiem devās uzbrukumā pret Hannibalu un dažās vietās guva arī panākumus. Kad konsuls ievainojuma dēļ vairs nevarēja vadīt zirgu, no zirgiem nokāpa ari pārējie jātnieki, un Hannibals esot teicis:

— Vēl labāk būtu, ja viņš šos jātniekus liktu saistīt un man nodot.

Tā jātnieku kauja tagad, kad kartāgiešu uzvara jau bija droša, kļuva par kājnieku kauju, un uzvarētie gribēja labāk mirt nekā bēgt, bet uzvarētāji, saniknoti par veltīgo pretošanos, bez žēlastības apkāva tos, kas ne soli negribēja atkāpties. Beidzot tomēr nogurušie un ievainotie romieši, kas vēl bija palikuši dzīvi, sāka izklaidus bēgt un meklēt zirgus[26], lai varētu glābties.

Kara tribūns Gnējs Lentuls tad jādams ieraudzīja konsulu, kas, asinīm noplūdis, sēdēja uz kāda akmens.

—    Lūcij Paul, — viņš izsaucās, — tu vienīgais neesi vainojams šīs dienas sakāvē, ņem šo ziigu, kamēr vēl tev ir kaut cik spēka, es tev palīdzēšu tajā uzkāpt, pavadīšu tevi un sargāšu, lai konsula nāve vēl drausmīgāku nepadarītu šo nelaimi — asaru un bēdu pietiks arī tā.

—     Tu, Lentul, esi krietns vīrs, — viņam atteica konsuls, — bet sargies, gribēdams man palīdzēt, tu veltīgi tērē dārgo laiku, kura jau tā maz, lai izglābtos no kar- lāgiešiem. Steidzies, ziņo Romā senātam, lai nocietina pilsētu, lai gādā par tās aizsardzību, pirms ierodas uzvarētāji. Pasaki Fabijam, ka es esmu dzīvojis un miris, sekodams viņa pamācībām. Ļauj man šeit mirt starp tik daudziem maniem kritušajiem kareivjiem, lai pēc konsulāta gada [27] man nebūtu jāstājas tiesas priekšā, lai nebūtu jāapsūdz mans biedrs, lai nebūtu jāpierāda mana nevainība, pierādot viņa noziedzīgo rīcību.

Tad Lentulu vispārējā juceklī aizrāva sev līdzi bēgošo kareivju bars, kuram tūlīt sekoja arī kartāgieši, kas, konsulu' nepazīdami, to nogalināja ar metamajiem šķēpiem. Septiņi tūkstoši aizbēga uz mazo nometni, desmit tūkstoši uz lielo, kādi divi tūkstoši uz Kannu ciematu, kas nemaz nebija nocietināts. Tur tos tūlīt ielenca Kartalons ar jātniekiem. Otrs konsuls vai nu gadījuma dēj, vai ar nodomu nebija pievienojies nevienam no šiem bēgošajiem pūļiem un ar kādiem piecdesmit jātniekiem nonāca Venusijā.

Stāsta, ka krituši četrdesmit pieci tūkstoši pieci simti kājnieku, divi tūkstoši septiņi simti jātnieku, gandrīz likpat daudz romiešu, cik sabiedroto, krituši arī divdesmit deviņi kara tribūni, vairāki bijušie konsuli, pretori un edīli, arī Servīlijs Gemins un Marks Minukijs, iepriekšējā gadā jātnieku vadonis, pirms dažiem gadiem «iri konsuls, un kādi astoņdesmit senatori, kas brīvprā- ligi bija kļuvuši par leģionāriem. Sagūstīti šajā kaujā esot trīs tūkstoši kājnieku un tūkstoš pieci simti jātnieku.

ROMA BEZDIBEŅA MALĀ (216. g.)

Uz lielo un mazo nometni aizbēgušie bija bez vadoņiem, lielākā daļa bez pietiekama bruņojumaUz mazo nometni no lielās tad aizsūtīja vēstnesi un aicināja pārnākt pie viņiem, kamēr ienaidnieki pēc kaujas un priecīgajām uzvaras dzīrēm noguruši vēl ļaujas nakts mie^ gam. Visi tad kopā iešot uz Kanusiju.

Šo ierosinājumu daudzi kategoriski noraidīja. Kāpēc gan tie, kas viņus aicinot, nenākot paši, kas tikpat labi izdarāms? Laikam gan tāpēc, ka ceļā tos visur apdraudētu kartāgieši un tiem labāk patik, lai citi, nevis paši dotos šajā bīstamajā pasākumā. Dažiem pret priekšlikumu iebildumu nebija, bet trūka drosmes. Tad kara tribūns Pūblijs Sempronijs Tuditāns sašutis iesaucās:

— Vai tad jūs tiešām gribat krist mantkārīgā un nežēlīgā ienaidnieka rokās, gribat, lai noteic jums cenu, lai par to jautā pircēji, lai viņi arī prasa, vai tu esi Romas pilsonis vai sabiedrotais, un atkarībā no tā ar tevi apietas cietsirdīgāk un nežēlīgāk vai arī saudzīgāki Jūs taču to nepieļausiet, jūs taču gribēsiet būt tādi paši pilsoņi kā konsuls Emīlijs, kas labāk vēlējās ar godu mirt nekā kaunā dzīvot, tādi paši pilsoņi kā tie drošsirdīgie vīri, kas bez skaita krituši kaujaslaukā! Tātad — kamēr vēl ir mums tik vajadzīgā tumsa, kamēr lielāki kartā- giešu spēki nav ieņēmuši ceļu, izlauzīsimies caur šo juceklīgo un nekārtīgo baru, kas trokšņo mūsu vārtu priekšā! Kaut arī lieli būtu ienaidnieku spēki, drosmīgi vīri ar ieročiem atbrīvos sev ceļu. Sekojiet man, kas gribat glābties paši un glābt arī Romu!

To teicis, viņš trieciena nodaļas priekšā ar kailu zobenu rokā devās pret ienaidniekiem, un, tā kā numidieši uzbruka labajam neaizsegtajam flangam tālcīņā[28], romieši pārlika vairogus uz labās rokas, un kādi sešsimt vīri izlauzās uz lielo nometni, kur tūlīt pievienojās šīs nometnes kareivjiem un bez zaudējumiem nonāca Kanusijā.

Nekāda pavēle uzvarētajiem netika dota, nekāds plāns nebija izstrādāts, viņi rīkojās tā, kā to prasīja pienākuma apziņa, cīņas gars vai arī gadījums.

Ap uzvarētāju Hannibalu drūzmējās karavadoni, kas viņu apsveica, teikdami, ka pēc tik spožas uzvaras viņam pašam. un viņa nogurušajiem kareivjiem jādodot iespēja atpūsties dienas vēl atliķušajā daļā un nākamajā naktī, bet Maharbals, kas vadīja jātniekus, tādai atpūtai nepavisam negribēja piekrist.

—    Zini taču, — viņš izsaucās, — kas ar šo kauju ir panākts! Pēc piecām dienām tu varēsi dzīrot Kapitolijā; seko man, es ar jātniekiem došos uz Romu, un romieši to dabūs zināt tikai tad, kad es būšu jau klāt.

Hannibalam šis padoms nelikās tik viegli izpildāms, un ar tik svarīgu pasākumu viņš negribēja tūlīt steigties. Viņš tāpēc slavēja Maharbola labo gribu, teica, ka vispirms viss labi jāapdomājot.

—    Tiešām, — atbildēja viņam Maharbals, — dievi nav tev visu devuši, Hannibal! Uzvarēt tu proti, uzvaru izmantot neproti.

Dibināti ir atzīts, ka šī viena nokavētā diena bijusi Romas glābiņš.

Nākamajā dienā, tikko atausa gaisma, kartāgieši sāka vākt kopā trofejas. Pat viņiem, romiešu ienaidniekiem, kaujas lauka skats bija riebīgs. Tur visur gulēja tik daudz kritušo romiešu kājnieku, tik daudz jātnieku! Daži bija krituši cīnoties, daži bēgot, daži, kam brūces rīta dzestrumā radīja neciešamas sāpes un kas tāpēc bija atguvuši samaņu, vēl asinīm noplūduši mēģināja piecelties, taču kartāgieši viņus nobeidza.

Diena bija jau lielā gabalā, kad kartāgieši beidza savākt kritušo ienaidnieku ieročus un Hannibals deva pavēli doties uz mazo nometni un to ieņemt. Vispirms viņš lika starp nometni un upi izrakt grāvi un uzmest valni, lai nogrieztu ūdens piegādi; bet pat ātrāk hekā viņš bija gaidījis, romieši padevās, jo tā pēc kaujas bija noguruši un nomocīti. Vienojās, ka romieši nodos ieročus un zirgus un, ja par katru Romas pilsoni samaksās trīssimt, par katru sabiedroto divsimt, par katru vergu simt sudraba gabalus, varēs netraucēti aiziet ar to, kas mugurā. Tad kartāgiešiem nodeva nometni, Romas pilsoņus nošķīra no sabiedrotajiem un visus gūstekņus nodeva sargiem.

Pēc kāda laika no lielās nometnes kādi četri tūkstoši kājnieku un divsimt jātnieki, kuriem vēl bija kaut cik spēka un uzņēmības, aizgāja uz Kanusiju, daja kārtīgā

ierindā, citi izklaidus pa laukiem. Lielo nometni tajā palikušie ievainotie un gļēvuli nodeva karlāgiešiem. Tajā ieguva milzīgu laupījumu: vīrus un zirgus, daudz arī sudraba, jo no sudraba bija zirgu pieres un krūšu rotājumi, bet sudraba trauku, kā jau kareivju nometnē, bija maz. Visu pārējo atdeva kareivjiem. Tad Hannibals pavēlēja kartāgiešu kritušos sanest vienā vietā un apbedīt; esot krituši kādi astoņi tūkstoši drosmīgu vīru. Daži stāsta, ka atrasts un apbedīts arī romiešu konsuls.

Kanusieši pie viņiem atbēgušos uzņēma savā pilsētā un savos namos, bet citādi nepalīdzēja, tikai kāda apuliete Busa, dižciltīga un bagāta sieviete, viņus apgādāja ar pārtiku un drēbēm, deva pat ceļa naudu. Pēc kara senāts Romas valsts vārdā viņai par to izteica pateicību.

Bija Kanusijā ari četri kara tribūni: Kvints Fabijs Mak- sims, kura tēvs iepriekšējā gadā bija diktators, Lūcijs Pūblikijs Bībuls, Pūblijs Kornēlijs Scīpions un Apijs Klaudijs Pulhrs. Visi viņi vienojās, ka vadība jāuzņemas Klaudijam un Scīpionam, kaut gan tas bija vēl ļoti jauns.

Viņiem un vēl dažiem citiem pārrunājot, kas tik grūtā brīdī būtu darāms, Fūrijs Fils, kāds no apspriedes dalībniekiem, pēkšņi izsaucās:

—    Velti jūs lolojat vēl kādas cerības, mūsu valsts ir beigta un pagalam! Daži dižciltīgi jaunieši, ievērojamākais no viņiem ir Marks Cecilijs Metells, jau skatās uz jūru un meklē kuģus, lai atstātu Itāliju un bēgtu pie kāda svešzemju valdnieka.

Tā bija atkal jauna ļauna vēsts pēc tik daudzām jau dzirdētām, un klātesošie no pārsteiguma un izbrīna bija kā sastinguši. Esot jāsasauc plašāka apspriede, viņi domāja. Nekāda apspriede neesot vajadzīga, viņiem nepiekrita Scīpions, kam liktenis bija lēmis šo karu pabeigt. Tik lielas nelaimes brīdī jārīkojoties droši urt enerģiski, nevis jāspriežot un jārunājot. Tūlīt lai bruņojoties un nākot viņam līdzi visi, kas gribot glābt tēviju. Kur tā kaut ko lemjot, tur esot pašu bīstamāko ienaidnieku nometne.

Tikai daži viņam sekoja; ar tiem viņš devās uz namu, kur bija apmeties Metells. Tur Scīpions redzēja sanākušus jauniešus, par kuriem bija ziņots, un, kailu zobenu paceldams pār viņu galvām, sašutis izsaucās:

—    Es zvēru, ka nepametīšu nelaimē Romas valsti un Romas tautu un nepieļaušu, ka cits kāds pilsonis to da-

ritu! Ja es neturēšu savu vārdu, lai Jupiters, visžēlīgais un visvarenais, mani pašu un visu manu namu soda ar briesmīgu nāvi. Es pieprasu, lai arī tu, Metell, un visi citi, kas šeit sapulcējušies, zvērētu to pašu! Ja kāds negrib zvērēt, lai zina, ka pret viņu pacelts šis kailais zobens.

Visus pārņēma bailes, it kā viņi būtu ieraudzījuši pašu Hannibalu, visi zvērēja un nodeva sevi Scīpiona rokās.

Kamēr Kanusijā risinājās šie notikumi, kādi četri tūkstoši pieci simti kājnieku un jātnieku, bēgdami izklaidus bez ce]a pa laukiem, nonāca Venusijā pie konsula. Venusieši viņus sadalīja atsevišķām ģimenēm uzņemt un apgādāt. Katram jātniekam deva togu, tuniku un divdesmit piecus sudraba gabalus, katram kājniekam desmit sudraba gabalus un ieročus, ja kādam to nebija. Arī ar visu pārējo viņus viesmīlīgi apgādāja pilsēta un privātpersonas, negribēdamas pieļaut, ka Kanusijā kāda sieviete kareivjiem vairāk palīdzējusi nekā viņi.

Kad Apijs un Scīpions dabūja zināt, ka konsuls Varrons esot dzīvs, viņi tūlīt sūtīja vēstnesi izzināt, cik viņam kājnieku, cik jātnieku, vai konsuls pavēlot viņiem ar karaspēku iet uz Venusiju vai palikt Kanusijā, bet Varrons pats ar karaspēku devās uz Venusiju, un tagad viņa karaspēks sāka jau atgādināt parastu konsula armiju: ja tas vēl arī nevarēja uzņemties cīņu klajā laukā, tad aizstāvēt nocietinātu pilsētu noteikti spēja.

Romiešu šķēpi

Bet Romā nekas nebija zināms par šiem pilsoņiem un sabiedrotajiem, kas bija izglābušies pēc kaujas. Tur bija saņemtas vēstis, ka viss karaspēks un visi tā vadoņi gājuši bojā līdz pēdējam vīram, un tāpēc es nemaz nemēģināšu atstāstīt (šis uzdevums iet pāri maniem spēkiem), kādas izbailes un apjukums tur valdīja, jo mans tēlojums tālu atpaliktu no īstenības. Iepriekšējā gadā pie Trasu- mena ezera tika sakauts romiešu karaspēks un kaujā krita arī konsuls, bet tagad ziņoja nevis par citu līdzīgu nelaimi, nē — par nesalīdzināmi lielāku: divi konsuli krituši, abas konsulu armijas iznīcinātas, Romai vairs neesot armijas, neesot karavadoņa, neesot kareivju, Hannibala varā Apulija, Samnija, turpat vai visa Itālija. Kura

katra cita tauta butu sabrukusi zem šādu nelaimju nastas.

Tad pretori sasauca senātu, lai spriestu par Romas aizstāvēšanu. Neviens nešaubījās, ka pēc armiju bojā ejas kartāgieši uzbruks Romai. Neviens tomēr tik lielā nelaimē īsti nezināja, ko iesākt. Visur skanēja sieviešu raudas un vaimanas, visos namos apraudāja kā dzīvos, tā mirušos — neviens taču nezināja, kas izglābies, kas kritis.

Kvints Fabijs Maksims ar dedzīgu runu tad iedvesa senatoriem atkal drosmi un paļāvību:

— Mums tūlīt jāsūta ātri jātnieki pa Apija un Latīņu ceļu, tiem jāizjautā visi, kurus tie satiks (vismaz daži taču noteikti būs izbēguši), un jāziņo, kas noticis ar konsuliem un ar viņu armijām, un, ja dievi, apžēlojušies par Romas tautu, kādu daļu no karaspēka būs izglābuši, jāizzina, kur tā tagad ir, kurp Hannibals devies pēc kaujas, ko viņš pašlaik dara, ko domā darīt. Tas viss krietniem jauniešiem jāizzina un jāizdibina. Amatvīru Romā nav palicis daudz, senatoriem tagad jārīkojas pašiem, lai nodibinātu mieru un kārtību, sievietēm nav jāļauj klejot pa ielām un laukumiem, tās ar labu vai ļaunu jāpiespiež palikt mājās, vaimanāšana namos jāizbeidz, pilsētai jātop klusai. Visus, kas kaut ko zina, jāved pie pretoriem, par tuviniekiem lai katrs ziņas gaida pats savās mājās. Pie vārtiem jānorīko sardze, no pilsētas neviens nav jālaiž ārā, visiem jāzina, ka Romas mūri ir viņu vienīgais glābiņš. Kad nodibināsies miers un kārtība, tad senatori atkal jāsasauc uz sēdi un jāapspriežas par pilsētas aizstāvēšanu.

Sim priekšlikumam visi piekrita. Amatvīri no Foruma aizraidīja nekārtīgo drūzmu, senatori devās katrs uz tam nozīmētu pilsētas daļu, lai gādātu par kārtību. Beidzot pienāca arī konsula Terentija ziņojums.

Karaspēks sakauts, konsuls Emīlijs kritis, viņš'pats esot Kanusijā, kur vācot kopā palikušās atliekas it kā pēc kuģa bojā ejas. Viņam esot gandrīz desmittūkstoš vīru no daždažādām daļām, daudzi nepietiekami bruņoti. Hannibals sēžot pie Kannu pilsētas un — tas gan nepavisam neklājoties uzvarētājam un labam karavadonim — kaulējoties par gūstekņu un cita laupījuma cenu.

Tad visas ģimenes dabūja arī zināt par kritušajiem —

tin tik liels izmisums pārņēma pilsētu, ka nevarēja svinēt pat ikgadējos Cereras svētkus, jo tos nevar svinēt sievietes, kurām ir sēras, un nebija nevienas namamātes, kurai šai laikā to nebūtu.

Pēc kārtības nodibināšanās pilsētā senatorus atkal sasauca uz sēdi, kurā nolasīja propretora Tita Otakilija ziņojumu no Sicīlijas. Pūniešu flote postot. Hierona valsti, kurš lūdzis palīdzību, bet, kad Otakilijs gribējis steigties turp, viņš dabūjis zināt, ka cita kartāgiešu flote esot pilnīgā kaujas gatavībā, lai tūlīt uzbruktu Lilibajai un visai romiešu provincei, tiklīdz būšot saņemtas vēstis, ka Otakilijs devies sargāt Sirakūzu piekrasti; vajadzīga tātad vēl viena flote, ja romieši gribot nosargāt sabiedroto valsti uri Sicīliju.

Senāts, iepazinies ar konsula un pretora ziņojumu, nolēma Marku Klaudiju, kas komandēja floti pie Ostijas, sūtīt uz Kanusiju pie karaspēka, nolēma arī rakstīt konsulam, lai tas, līdzko stāvoklis karalaukā to jaus, nekavējoties brauktu uz Romu.

Šajā grūtajā pārbaudījumu laikā bailes vairoja vēl dažādas ļaunas zīmes. Tā togad divas vestālietes tika pieķertas netiklībā. Vienu no tām pēc sena paraduma dzīvu apraka pie Kalna vārtiemotra pati sev padarīja galu. Pontifiku rakstvedi, kas bija vainīgs nešķīstībā ar vienu no vestālietēm, pats lielais pontifiks tik ilgi pēra komitijā ar rīkstēm, kamēr tas izlaida garu. Tik lielu nelaimju brīdī šo vestāliešu pārkāpumu atzina par sevišķi ļaunu zīmi — un decemviriem uzdeva meklēt norādījumus Sibillas grāmatās. Turklāt vēl Fabiju Piktoru aizsūtīja Delfu orākulam jautāt, ar kādām lūgšanām un upuriem varētu panākt dievu žēlastību un kad būs visu šo nelaimju gals. Saskaņā ar norādījumiem Sibillas grāmatās sarīkoja dažas ārkārtējas upurēšanas. Vēršu tirgū ar mūri iežogotā vietā dzīvus apraka gailu un gallieti, grieķi un grieķieti. Tur jau agrāk bija upurēti cilvēki, kas gan ne-, pavisam nesaskan ar romiešu reliģijas prasībām.[29]

Kad pēc vispārēja atzinuma bija atgūta dievu žēlastība, Marks Klaudijs aizsūtīja no. Ostijas uz Romu pilsētas aizsardzībai tūkstoš piecsimt kareivju, kas bija iesaukti die-i nestam flotē. Tad viņš nodeva floti savam biedram Fūrijām Filam, aizsūtīja sev pa priekšu flotes kājnieku leģionu ar kara tribūniem uz Sidikīnu Teānu un pēc dažām dienām steidzīgi devās uz Kanusiju. Romā iesauca karadienestā septiņpadsmit gadus vecus jauniešus, dažus pat vēl jaunākus, un no tiem saformēja četrus leģionus ar tūkstoš jātniekiem. Latīņu sabiedrotajiem deva rīkojumu sūtīt uz armiju kareivjus pēc dienestam derīgo saraksta. Deva pavēli taisīt ieročus, bruņas un visu citu karam vajadzīgo; no kolonādēm un tempļiem noņēma ienaidniekiem agrākos karos atņemtos trofeju ieročus. Kareivji bija vajadzīgi, bet brīvu cilvēku trūka, un tā radās jauns iesaukuma veids. Valsts atpirka astoņus tūkstošus spēcīgu jaunu vergu, kas bija ar mieru dienēt armijā, un tos apbruņoja.

Šādai kareivju iegūšanai deva priekšroku, kaut gan izpirkt gūstekņus būtu lētāk. Hannibals, proti, pēc savas lielās uzvaras pie Kannām vairāk bija aizņemts ar gūstekņiem un laupījumu nekā ar karošanu. Nošķīris romiešus no sabiedrotajiem, tāpat kā agrāk pēc kaujas pie Trebijas un Trasumena ezera, viņš laipni runāja ar sabiedrotajiem un atlaida tos bez izpirkuma, tad atsauca romiešus, kas agrāk nekad nebija darīts, un diezgan labvēlīgi runāja arī ar tiem. Karš ar Romu neesot iznīcināšanas karš, cīņa notiekot ietekmes un vadības dēļ. Iepriekšējās paaudzes laikā kartāgieši esot romiešiem piekāpušies, viņš gribot panākt, lai tagad romieši savukārt atzītu viņa pārākumu un kara laimi, un tāpēc dodot iespēju gūstekņus izpirkt. Par jātnieku būšot jāmaksā piecsimt sudraba gabali, par kājnieku — trīssimt, par vergu — simts.

Kaut gan tagad par jātniekiem prasīja krietni vairāk, nekā padodoties bija norunāts, gūstekņi tomēr priecīgi pieņēma šos noteikumus. Viņi nolēma izvēlēt desmit vīrus, kas ietu uz Romu pie senāta, un vienīgā drošība, ka tie atgriezīsies, bija zvērests. Tiem līdzi sūtīja dižciltīgu kartāgieti Kartalonu, kas bija pilnvarots runāt par miera noteikumiem, ja redzētu, ka noskaņojums ir miermīlīgs. Kad viņi bija izgājuši no nometnes, viens no šiem desmit, kas nemaz nebija cienīgs saukties par romieti, atgriezās nometnē, it kā būtu tur kaut ko aizmirsis, bet īstenībā tādēļ, lai viņu vairs nesaistītu zvērests. Pārējiem viņš piebiedrojās vēl pirms nakts iestāšanās. Kad Romā paziņoja par viņu ierašanos, pie Kartalona aizsūtīja liktoru, kas viņam nodeva pavēli vēl līdz tumsai atstāt Romu.

Tad gūstekņu vēstnešus ieveda senāta sēdē un kāds no viņiem runāja visu pārējo vārdā:

— Senatori, mēs labi zinām, ka neviena cita tauta tā nenicina gūstā padevušos kā romieši, taču no tiem, kas nākuši ienaidnieku varā, mēs šādu nicināšanu pelnām vismazāk, bet varbūt mēs esam pārāk saudzīgi paši pret sevi. Mēs tomēr kaujā izbijušies nenometām ieročus, bet gandrīz līdz pašai naktij cīnījāmies uz kritušo līķu kaudzēm un tad tikai atstājām kaujaslauku un atkāpāmies uz nometni. Līdz nāvei noguruši un ievainoti, līdz dziļai tumsai cīnījāmies uz vaļņa un to aizstāvējām. Nākamajā dienā, kad mūs bija aplenkuši uzvarētāji, kad mums vairs nebija ūdens, kad nebija vairs nekādas cerības izlauzties caur kartāgiešu stipro kaujas ierindu, tad tikai mēs atzinām, ka nav nekāds noziegums, ja pēc Kannu kaujas, kurā krita piecdesmit tūkstoši mūsu vīru, vēl kāds romietis paliek dzīvs. Tikai tad mēs vienojāmies par mūsu izpirkuma maksu un nodevām ienaidniekiem ieročus, kuriem vairs nebija nekādas nozīmes.

Kannu laukus klāj kritušo romiešu kaudzes, un, ja mēs palikām dzivi, tad tikai tāpēc, ka kartāgiešiem, mūs kaujot, pagura rokas. Bet arī starp mums ir daži, kas nemaz nebija kaujā, kas, atstāti nometnes aizsardzībai, līdz ar nometni nāca ienaidnieku varā. Es tomēr negribu apskaust nevienu pilsoni un cīņas biedru par viņa labāku stāvokli, bet negribu arī, citus nonievājot, sevi izvirzit. Veiklas kājas un ātra bēgšana nav taču nekāds nopelns, un tie, kas, bēgdami no kaujaslauka, agrāk neapstājās, pirms nebija nonākuši (pa lielākajai daļai bez ieročiem) Venusijā-vvai Kanusijā, lai nedižojas, ka viņiem lielāki nopelni nekā mums, lai neapgalvo, ka viņi ir stiprāks valsts balsts nekā mēs. Izlietojiet šos krietnos un drosmīgos kareivjus, taču izlietojiet arī mūs, kas vēl dedzīgāk cīnīsimies par savu tēviju, kad izpirkti tajā atgriezīsimies! Jūs iesaucat visu vecumu ļaudis, gan nabadzīgus, gan turīgus, mums stāsta, ka jūs apbruņojot astoņus tūkstošus vergu. Mūsu ir tikpat daudz, izpirkuma maksa par mums nav lielāka par to, ko maksā šie vergi, bet, ja es salīdzinu mūs ar vergiem, es aptraipu Romas tautas godu. Es domāju turklāt, senatori, ka, lēmumu pieņemot, jums jāievēro vēl kaut kas. Ja jūs gribat būt ļoti bargi, ko gan mēs neesam pelnījuši, padomājiet, kāda ienaidnieka varā jūs mūs atstājat — barbaram pūnietim, par kuru grūti ir teikt, vai viņš mantkārīgāks vai nežēlīgāks. Ja jūs redzētu savus pilsoņus, ķēdēs kaltus, riebīgiem netīrumiem klātus, šis skats jūs tiešām tāpat apbēdinātu kā ar kritušajiem leģionāriem klātie Kannu lauki. Paskatieties uz mūsu tuviniekiem senāta vestibilā, kuri gaida jūsu atbildi, jūs redzat viņu satraukumu, viņu asaras. Ja arī viņi ir tā nobēdājušies un izmisuši par mums, kas esam šeit, un par tiem, kuru šeit nav, ko gan tad jūt tie, kuru brīvība un dzīvība karājas mata galā? Ja arī Hannibals pretēji savai dabai gribētu būt mums žēlīgs, es zv^ru, mēs būtu pārliecināti, ka dzīvot mums nav vērts, ja jūs atzīstat, ka nav vērts mūs izpirkt. Vai tēvijā var atgriezties pilsonis, par kuru maksāt trīssimt sudraba gabalu ir pārāk augsta cena? Senatori, katram no mums ir sava pārliecība. Jūs lemsiet par manu brīvību un dzīvību, bet mani vairāk sāpinās negods, ka mums jāatgriežas atstumtiem un pazemotiem. Neviens taču neticēs, ka tas noticis, lai taupītu naudu.

Kad viņš beidza, viss lielais ļaužu pulks, kas gaidīja komitijā, sāka raudāt un vaimanāt, visi izstiepa pret kūriju rokas, lūdza atdot dēlus, brāļus, radus. Arī sievietes, bažu un baiļu pārņemtas, bija iejaukušās šajā vīru barā. Tad gūstekņus aizveda un senatori sāka izteikt savus priekšlikumus[30]. tie bija dažādi: izpirkt par valsts naudu, netērēt valsts līdzekļus, bet atļaut izpirkt privātā kārtā un, ja kādam nebūtu naudas, aizdot no valsts kases pret nodrošinājumu ar īpašumiem un galviniekiem. Kad izteikties vajadzēja Titam Mānlijam Torkvātam, šis senās (lielākajai daļai šķita, ka pārāk bargās) stingrības piekritējs teicis:

— Ja gūstekņu pārstāvji lūgtu tikai izpirkt tos, kas ienaidnieku varā, un neaizskartu nevienu citu, mana runa nebūtu gara. Ko gan es varētu teikt? Tikai atgādināt: turieties pie tēvu tēvu paraduma un rīkojieties tā, lai jūsu rīcība būtu pamācošs piemērs! Bet tagad, kad tie gandrīz vai dižojas, ka padevušies kartāgiešiem, iedomājas, ka ir krietnāki vīri ne tikai par tiem, kurus ienaidnieki saņēmuši gūstā kaujaslaukā, bet arī par tiem, kas izlauzušies uz Venusiju un Kanusiju, un pat par pašu konsulu Terentiju, tagad es, senatori, necietīšu, ka jums kaut kas no notikušā paliktu nezināms.

Es vēlētos, kaut varētu kareivjiem Kanusijā teikt to pašu, ko gribu teikt jums. Viņi vislabāk varētu liecināt par katra gļēvumu vai drošsirdību. Kaut šeit vismaz būtu Sempronijs; viņam sekodami, tie nebūtu gūstekņi ienaidnieku varā, bet būtu kareivji romiešu nometnē. Kad kartāgieši, pēc kaujas noguruši, priecājās par uzvaru un pa lielākajai daļai bija atgriezušies savā nometnē, visa nakts bija brīva, lai izlauztos, un septiņi tūkstoši bruņotu viru varētu pārraut pat stipru ienaidnieku ierindu, bet tie pat nemēģināja to darīt, negribēja paklausīt Sempronijam, kas gandrīz visu nakti nemitīgi pārliecināja un mudināja viņam sekot, kamēr kartāgiešu ap nometni vēl nav tik daudz, kamēr viss ir klusu un mierīgi, kamēr nakts tumsa tos sedz, vēl pirms gaismas tie varot nokļūt drošībā sabiedroto pilsētās.

Nevis slavas un goda dēļ jums bija jācīnās, tikai jāglābj pašiem sevi, lai varētu atgriezties tēvijā pie vecākiem, pie sievām un bērniem. Sevi glābt jums pietrūka drosmes. Ko gan jūs darītu, ja būtu jāmirst par tēviju? Piecdesmit tūkstoši pilsoņu un sabiedroto, kas krita šai dienā, gulēja uz kaujaslauka. Ja tik daudz vīrišķības piemēru jūs neietekmēja, nekas jūs neietekmēs, ja tāda sakāve nepamudināja jūs nesaudzēt dzīvību, nekas to nepamudinās. Jūs gribat atgriezties tēvijā sveiki un veseli. Jūs varētu to gribēt, ja jums būtu tēvija, ja jūs būtu pilsoņi. Tagad par vēlu. Jūs esat zaudējuši visas tiesības, jums tādu vairs nav, jūs esat kartāgiešu vergi. Kāds no jums var būt labums? No jums, kas gļēvi un nodevīgi atstājāt biedrus. Jūs bijāt kurli, kad romietis Sempronijs jūs aicināja tvert ieročus un viņam sekot. Mazliet vēlāk jūs paklausījāt Hannibalam, kas jums pavēlēja nolikt ieročus un nodot nometni.

Bet kāpēc gan es apvainoju gļēvulībā tos, kas jāapvaino noziegumā? Viņi ne tikai atteicās paklausīt krietna vīra aicinājumam, bet pat stājās tam ceļā un gribēja to aizturēt. Ar kailiem zobeniem drošsirdīgie padzina bailu- ļus. Sempronijam vispirms bija jāatbrīvo ceļš caur savējiem un tikai pēc tam caur ienaidnieku rindām. Un šādus pilsoņus tēvija lai vēlēto^ atgūt? Ja citi būtu tādi paši, mums tagad nebūtu neviena no tiem pilsoņiem, kas cīnījās pie Kannām. No septiņiem tūkstošiem bruņotu vīru tikai seši simti iedrošinājās izlauzties un ar ieročiem brīvi atgriezās tēvijā, un šiem sešiem simtiem kartāgieši nemaz nestājās pretī. Cik daudz drošāk tas gan būtu izdarāms gandrīz divus leģionus stipram karapulkam! Jums, senatori, tad šodien Kanusijā būtu divdesmit tūkstoši vīru, drošsirdīgu un uzticamu. Bet tagad? Kas gan tie var būt par krietniem un uzticamiem kareivjiem (par drosmīgiem tie laikam pat paši sevi nesauks)?

Viņi atrada par labāku savās teltīs sagaidīt gaismu un ienaidniekus, kaut gan nakts tumsā un klusumā bija iespējams izlauzties. Bet varbūt viņiem pietrūka drosmes atstāt nometni, taču vīrišķīgi to aizstāvēt drosme bija, varbūt viņi vairākas dienas un naktis, atrazdamies ielenkumā, atvairīja kartāgiešus no vaļņa, aizstāvēja sevi un nometni, līdz beidzot, kad nekas vairs nelīdzēja un nemaz vairs nebija pārtikas, kad bada nomocītie vairs ieročus nevarēja noturēt rokās, viņus uzveica pilnīgs spēku izsīkums, nevis ienaidnieki?

Nepavisam nē — saulei lecot, kartāgieši pienāca pie vaļņa. Nemaz nemēģinājuši pretoties, šie gļēvuļi nolika ieročus un padevās. Tāda bija viņu divdienu cīņa. Kad bija jāpaliek ierindā un jācīnās, viņi aizbēga uz nometni, kad bija jāaizstāv valnis, viņi nometni nodeva ienaidniekiem. Nekam viņi nederēja ne kaujaslaukā, ne nometnē!

Un jūs lai mēs izpērkam?

Tad jau varētu prasīt, lai mēs izdodam Hannibalam tos, kas caur ienaidnieku ielenkumu drošsirdīgi izlauzās no nometnes, lai, atgriezušies tēvijā, turpinātu cīnīties.

Tā runāja Mānlijs, un, kaut gan lielākajai daļai sena

toru bija radniecība ar kādu. no gūstekņiem, viņus tomēr tiem par ļaunu ietekmēja kā agrākā Romas valdības ļoti bargā izturēšanās pret tiem, kas padevušies gūstā, tā arī lielā summa, jo viņi negribēja iztukšot valsts kasi, no kuras jau tā vajadzēja segt izdevumus vergu izpirkšanai un apbruņošanai; ari Hannibalam, cik bija zināms, naudas ļoti trūka, un senatori nevēlējās ienaidniekam to sagādāt. Kad bija dota skumjā atbilde, ka gūstekņus neizpirks, atkal sākās raudāšana un vaimanāšana, un līdz pat pilsētas vārtiem sūtņus pavadīja ar gaudām un žēlabām liels ļaužu bars. Taču viens 110 gūstekņiem devās uz savām mājām, jo, viltīgi atgriezdamies kartāgiešu nometnē, viņš esot atbrīvojies no zvēresta saistības. Kad tas nāca gaismā un kļuva zināms arī senātam, senatori vienbalsīgi nolēma viņu apcietināt un stingrā apsardzībā aizvest pie Hannibala.

Romietis togā

Cik daudz nopietnākas sekas bija šai sakāvei salīdzinājumā ar iepriekšējām, redzams kaut no tā, ka sāka svārstīties sabiedrotie, kas līdz tam bija uzticīgi. Viņi vairs neticēja Romas uzvarai. Kartāgiešu pusē pārgāja kampā- nieši, hirpīni, daļa apuliešu, visi samnīti, visi brūtiji, lu- kānieši, gandrīz visi jūras piekrastes grieķi — tarentieši, metapontiešir krotonieši, lokri — un visi gaili šaipus Alpiem. Tomēr pat pēc šīs sakāves un tik daudzu sabiedroto atkrišanas Romā neviens neieminējās par mieru ne pirms konsula ierašanās, ne pēc tam, kad viņa ziņojums lika atkal pārdzīvot lielo nelaimi. Šai grūtajā laikā romiešiem bija tāda pašsavaldīšanās, ka ļoti daudzi visu kārtu pilsoņi izgāja pretī konsulam, kad viņš atgriezās Romā, un, lai gan konsuls pats visvairāk bija vainīgs lielajā sakāvē, viņam izteica pateicību, ka neesot zaudējis ticību Romas uzvarai. Ja Varrons būtu kartāgiešu karavadonis, nekas viņu neglābtu no mokpilnas nāves pie krusta.

DIVDESMIT TREŠA GRĀMATA

Pec kaujas

KAPUJA ATKRlT (216. g.)

Pēc Kannu kaujas un romiešu nometnes ieņemšanas un izlaupīšanas Hannibals steidzīgi devās no Apulijas uz Samniju un no turienes caur Kampāniju uz Tirēnu jūru, lai ieņemtu Neapoli un iegūtu jūras ostu. Iegājis Neapoles novadā, viņš kādu daļu no numidiešiem izvietoja, cik labi vien iespējams, slēpņos (daudz tur bija gravu un nepārredzamu ceļu līkumu), citiem pavēlēja pa klaju vietu dzīt salaupītos lopus un piejāt pie pašiem pilsētas vārtiem. Pret tiem izbrukumā devās romiešu jātnieku turma, jo likās, ka numidiešu nav daudz un tie paši nav kaujai sakārtojušies. Numidieši, izlikdamies bēgam, ievilināja vajātājus slazdos. Tur viņus ielenktus visus nogalinātu, ja tuvumā nebūtu jūras un pie paša krasta kuģu. Tie pa lie- ldkajai daļai bija zvejnieku kuģi, un peldētpratēji tur atrada patvērumu. Tomēr dažus dižciltīgus jaunekļus šajā kaujā nogalināja vai sagūstīja. Krita arī jātnieku prefekts llēgejs, kas pārāk neapdomīgi bija vajājis bēgošos numi- diešus. No uzbrukuma Neapolei Hannibalu atturēja augstie un stiprie pilsētas mūri; uzbrucējam būtu grūti tikt tiem pāri vai tos sagraut.

No šejienes viņš devās uz Kapuju, kur tauta ilgajos labklājības un panākumu gados bija pieradusi pie vieglas un izlaidīgas dzīves un, pārliecināta, ka tai viss ir atļauts, nodevusies izvirtībai. Pākuvijs Kalāvijs bija Kapujā. dižciltīgs un bagāts, bet vienkāršu ļaužu ieredzēts vīrs, kas pie turības bija ticis ar neglītiem līdzekļiem. Senātu viņš bija pakļāvis savai un tautas varai. Gadījās, ka tieši tajā gadā, kad romiešus sakāva pie Trasumena ezera, viņš, būdams augstākā amatpersona, atzina, ka tauta, kas jau sen neieredz senātu, izdarīs noziedzīgu valsts apvērsumu, apkaus senatorus un nodos Kapuju kartāgiešiem, ja Hannibals ieradīsies ar savu uzvarām vainagoto karaspēku. Sis nekrietnais cilvēks tomēr vēl nebija galīgi samaitāts. Viņš gribēja gan valdīt, bet valdīt labi iekārtotā, nevis dezorganizētā valstī, bet vai tad var būt, viņš sprieda, labi iekārtota tā valsts, kas zaudējusi savu augstāko padomdevēju iestādi, un tāpēc viņš nolēma rīkoties tā, lai senāts būtu saglabāts, taču lai tas būtu pakļauts viņam un tautai.

Sasaucis senātu, viņš vispirms teica, ka nodoms atkrist no Romas viņam būtu pilnīgi nepieņemams, ja tas nebūtu tik nepieciešams, viņa sieva taču esot Apija Klaudija meita, un no tās viņam esot bērni, viņa meita izprecināta Markam Līvijām. Stāvoklis tomēr esot daudz sarežģītāks un bīstamāks. Tauta domājot ne tikai sacelties un likvidēt tādu valsts iestādi kā senāts, tā gribot apkaut visus senatorus un tā iztīrītu pilsētu nodot Hannibalam un pūniešiem. No šīm briesmām viņš varot tos glābt, ja tie viņam uzticēšoties un aizmirsīšot agrāko naidu. Kad visi izbijušies tam piekrita, viņš teica:

— Es jūs ieslēgšu kūrijā, it kā arī es pats būtu nodomātā nozieguma līdzdalībnieks. Piekrizdams nodomiem, kurus nevaru aizkavēt, es atradīšu līdzekļus, kā jūs glābt. L.emiet paši, kādu drošību no manis gribat.

Kad bija dota prasītā drošība, viņš izgāja no kūrijas, pavēlēja to aizslēgt un nolika vestibilā sardzi, lai neviens bez viņa atļaujas nevarētu ne kūrijā ieiet, ne no tās iziet. Tad viņš sasauca tautu uz sapulci.

—     Kapujieši, — viņš teica, — tas, ko jūs bieži vēlējāties, ir noticis, jums tagad ir pilnīga iespēja sodīt negodīgo un nekrietno senātu, jums nemaz nav lielā barā jā- uzbrūk katram atsevišķam namam, ko aizsargā vergi un klienti[31], tas prasītu arī lielus upurus. Visi senatori ieslēgti kūrijā vieni paši, bez ieročiem. Tikai nedariet neko pārsteidzīgi un bez apdoma. Es došu jums iespēju spriest tiesu par katru no viņiem, lai katrs saņemtu pelnīto sodu. Jūs varēsiet dot vaļu savam sašutumam, tomēr pirmajā vietā jābūt jūsu pašu labklājībai un interesēm. Jūs, protams, neieredzat šos senatorus, bet pašu senātu jūs taču gribēsiet atstāt, jo vajadzīgs vai nu ķēniņš, bet tā ir nelietīga iekārta, vai arī brīvai valstij atbilstoša augstākā padomdevēja iestāde — senāts. Jums tātad jāizlemj reizē divas lietas — jālikvidē agrākais senāts un jāievēlē jauns. Es likšu izsaukt pa vienam senatorus, prasīšu jūsu atzinumu par katra dzīvību vai nāvi. Kā jūs lemsiet, tā notiks, bet pirms tam jūs tā vietā, par kuru būsiet atzinuši, ka viņš pelnījis nāvi, ievēlēsiet citu — krietnu un enerģisku vīru.

Tad viņš apsēdās un pavēlēja salikt urnā lozes ar senatoru vārdiem, nolasīt pēc kārtas izvilkto un senatoru pašu atvest no kūrijas. Kad vārds bija nolasīts, visi sauca, ka šis vīrs esot negodīgs un nekrietns un pelnījis nāvi.

—    Es redzu, — teica Pākuvijs, — ko jūs par viņu lemjat, bet negodīgā un nekrietnā senatora vietā nosauciet labu un taisnīgu.

Kādu laiku bija klusums, jo nebija neviena labāka, ko minēt. Ja dažs tad nekautrēdamies sauca kādu vārdu, tūlīt sacēlās liela kliegšana, daži teica, ka viņi to nepazīstot, citi tam pārmeta negodīgu rīcību, zemu izcelsmi vai apkaunojošu nabadzību, vai iztikas iegūšanu senatoram nepiedienīgā kārtā. Vēl daudz vairāk šādu pārmetumu varēja dzirdēt, kad izsauca otro vai trešo senatoru, ari ar tiem tauta nebija mierā, bet, ko likt tā vietā, nebija, jo nevarēja taču otrreiz minēt tos pašus, lai atkal noklausītos apvainojumus, un daudz mazāk pazīstami, daudz ne

ievērojamāki par sākumā minētajiem bija tie, kas vēlāk ienāca prātā.

Tad ļaudis izklīda, teikdami, ka labāk pazīstams ļaunums esot arī vieglāk panesams, un lika senatorus atbrīvot no apcietinājuma.

Pākuvijs tā ieguva varu bez bruņota spēka, un senatori, būdami pateicīgi par dzīvības glābšanu, viņu pat vairāk atbalstīja nekā tauta. No šī laika senatori, aizmirsuši savu cieņu un stāvokli, sāka tautai pieglaimoties: pirmie sveicināt, laipni aicināt viesos, pacienāt ar labu mielastu, aizstāvēt tiesā prāviniekus, kuriem tautā lielāka piekrišana, un tā iegūt vienkāršo ļaužu labvēlību. Senātā tagad viss notika tā, it kā tas būtu nevis senāts, bet parastu pilsoņu sanāksme.

Kapujiešiem arvien bija tieksme uz izlaidību, un tagad ievērojamāko pilsoņu izdabāšanas un vienkāršās tautas patvaļas dēļ nebija vairs nekādu robežu ne iekārēm, ne izšķērdībai. Pēc Kannu kaujas visam pievienojās arī nicinoša izturēšanās pret Romas varu, pret kuru līdz tam vēl bija kaut kāda cieņa. Tūlītēju atkrišanu kavēja ne tikai tas, ka daudzas ievērojamas un ietekmīgas dzimtas ar romiešiem saistīja laulību saites, bet galvenokārt trīssimt jātnieki, paši dižciltīgākie kapujieši, kurus romieši bija īpaši izvēlējušies un aizsūtījuši aizsargāt Sicīlijas pilsētas.

Šo jātnieku vecāki un radi ar lielām pūlēm panāca vēstnešu sūtīšanu pie romiešu konsula. Konsulu tie sastapa Venusijā vēl pirms iziešanas uz Kanusiju. Viņam bija tikai neliels skaits pusapbruņotu kareivju. Labi sabiedrotie justu pret viņu līdzcietību, bet augstprātīgi un neuzticami, un tādi bija kapujieši, viņu nicināja. Nicīgo izturēšanos pret viņa grūto stāvokli un viņu pašu vairoja ari konsula pārāk lielā atklātība — viņš nemaz nemēģināja slēpt sakāves smagumu. Kad vēstneši paziņoja, ka Kapujas tauta un senāts esot ļoti apbēdināti par romiešu lielo nelaimi, un solīja darīt visu, kas karā būtu vajadzīgs, konsuls tiem atbildēja:

— Kapujieši, jūs runājat ar mums kā sabiedrotie, apņemdamies palīdzēt, kur vajadzīgs, bet mūsu pašreizējam stāvoklim tas neatbilst. Kas gan mums palicis, kādu palīdzību mēs vēlētos, it kā mums kaut kas vēl būtu, ko sabiedrotie varētu papildināt? Vai lai prasām no jums kājniekus, it kā jātnieki būtu mums pašiem? Vai lai sakām,

ka mums trūkst naudas, it kā tikai tās mums trūktu? Pie Kannām mēs esam zaudējuši visu, ko varētu papildināt. Leģioni, jātnieki, ieroči, zirgi, vīri, nauda, pārtika palikusi uz kaujaslauka vai arī abās nākamajā dienā ieņemtajās nometnēs. Tātad nevis palīdzība mums vajadzīga, labāk būtu teikt, ka jums jāstājas karā mūsu vietā.

Kapujieši, būtu skaisti, ja šīs neveiksmes dēļ sagrauto Romas varu mēs atgūtu un paturētu ar jūsu uzticību un jūsu spēkiem. Es domāju, ka Kapuja var iesaukt trīsdesmit tūkstošus kājnieku un četrus tūkstošus jātnieku. Arī naudas un pārtikas jums diezgan. Ja jūsu uzticība būs tikpat liela, cik lieli jūsu līdzekļi, Hannibals nemaz nejutīsies kā uzvarētājs un romieši kā uzvarētie.

Pēc šīs runas konsuls vēstniekus atlaida, un, kad viņi bija atgriezušies mājās, kāds no vēstnešiem, Vibijs Vir- rijs, teica, ka esot pienācis laiks, kad kapujieši ne tikai varot atgūt laukus, kurus romieši kādreiz viņiem netaisni

atņēmuši, bet ari iegūt varu pār visu Itāliju. No Hannibala varot panākt savienības līgumu. Viņš būšot ar mieru nodot varu pār Itāliju kapujiešiem, kad, pabeidzis karu, kā uzvarētājs došoties uz Āfriku un aizvedīšot sev līdzi karaspēku.

Šai Virrija runai visi tik dedzīgi piekrita un tik noteikti noraidīja konsula prasību, ka varētu Romu uzskatīt jau par sagrautu.

Tūlīt vienkāršā tauta un lielāka daja senāta sāka spriest par sacelšanos. Šī nodoma izpildīšanu uz dažām dienām tomēr aizkavēja vecāko pilsoņu autoritāte. Beidzot vairākums nolēma sūtīt pie Hannibala tos pašus vēstnešus, kas bija braukuši pie konsula.

Ieradušies pie Hannibala, vēstneši noslēdza ar viņu miera līgumu. Noteikumi bija šādi: lai nevienam kartāgiešu karavadonim un amatvīram .nebūtu nekādas varas pār kādu Kapujas pilsoni, lai nevienam Kapujas pilsonim pret savu gribu nebūtu jādien karaspēkā vai jāpilda klaušas, lai Kapujai būtu pašai savi likumi un savi amatvīri, lai Hannibals dotu kapujiešiem trīssimt romiešu gūstekņus, kurus kapujieši paši izraudzītos un pret kuriem viņi varētu iemainīt savus trīssimt jātniekus, kas dien Sicīlijā.

Tādi bija noteikumi. Šis līgums bija noziegums pret sabiedroto Romu, bet kapujieši turklāt izdarīja vēl citu noziegumu i viņi sagrāba visus Romas pilsoņus, kas pašlaik atradās Kapujā vai nu kāda militāra uzdevuma, vai privātu darīšanu dēļ, un ieslodzīja tos pirtīs it kā cietumā. Tur bija tāds karstums un svelme, ka viņi visi drīz dabūja briesmīgu galu.

Atkrišanai no Romas un vēstnešu sūtīšanai pie Hannibala pretojās, cik vien bija viņa spēkos, Dekijs Magijs, vīrs, kuram Kapujā vajadzēja būt vislielākajai autoritātei, ja vien tās pilsoņi nebūtu zaudējuši katru apdomību. Kad Magijs dabūja zināt, ka Hannibals sūtot uz Kapuju kartāgiešu garnizonu, viņš, runādams ar saviem pilsoņiem, enerģiski centās panākt, lai to Kapujā neielaistu, bet, kad tas bija noticis, mudināja kapujiešus, lai kartāgiešus atkal padzen vai arī nekrietno noziegumu — atkrišanu no sensenajiem sabiedrotajiem un radu tautas — izpērk ar drosmīgu un apņēmīgu rīcību: apkauj pūniešu garnizonu un pakļaujas atkal romiešiem.

Kad Hannibalam paziņoja par šādu kūdīšanu (nekāds noslēpums tā taču nebija), viņš vispirms aicināja Maģiju

pie sevis uz nometni, bet tas stūrgalvīgi atteicās iet — neesot taču Hannibalam nekādas varas pār Kapujas pilsoni. Sadusmotais Hannibals tad pavēlēja Maģiju apcietinot un atvest saistītu. Vēlāk tomēr, bažīdamies, ka šāda varmācība izraisītu Kapujā lielu satraukumu un pat pārsteidzīgu sacelšanos, viņš sūtīja vēstnesi pie Marija Blo- sija, Kapujas pretora, ar ziņu, ka nākamajā dienā ieradīšoties Kapujā, un ar nelielu kareivju nodalu izgāja no nometnes, bet Marijs, sasaucis sapulci, tajā uzaicināja pilsoņus iziet ar sievām un bērniem pretī Hannibalam. Ka-, pujieši to darīja ļoti labprāt, jo vienkāršā tauta bija draudzīga kartāgiešiem, turklāt visi vēlējās redzēt slaveno karavadoni, kas jau bija guvis tik daudzas uzvaras.

Dekijs Magijs sagaidīt Hannibalu negāja, bet nepalika arī savā namā, jo to varētu iztulkot kā bailes. Viņš mierīgi pastaigājās pa Forumu ar savu dēlu un dažiem klientiem; kad visi pilsoņi lielā sajūsmā steidzās sagaidīt un redzēt Hannibalu, kas, ienācis pilsētā, tūlīt pieprasīja sasaukt senātu. Ievērojamākie pilsoņi viņu tomēr lūdza šai dienā neko nopietnu neuzsākt, bet pavadīt to līksmi un priecīgi, jo viņa ierašanās to padarījusi par svētku dienu. Kaut gan Hannibals bija ātrs dusmās, tomēr, negribēdams jau pašā sākumā kādu kapujiešu lūgumu noraidīt, dienas lielāko daļu veltīja pilsētas apskatei.

Apmetās Hannibals pie brāļiem Stenija un Pākuvija, ļoti bagatiem un dižciltīgiem ļaudīm. Par Pākuviju ir jau teikts, ka viņš bija tās partijas vadonis, kas panāca Kapujas nostāšanos Hannibala pusē. Hannibalam par godu sarīkotajās dzīrēs Pākuvijs atveda arī savu dēlu. Nelabprāt šis jaunietis atstāja Dekiju Maģiju, ar kuru kopā, aizstāvēdams savienību ar romiešiem, bija nikni cīnījies pret Kapujas un Kartāgas līgumu. Ne Kapuja, kas visa bija nostājusies kartāgiešu pusē, ne cieņa pret tēvu nevarēja panākt viņa atteikšanos no savas pārliecības. Šī jaunieša tēvs vairāk ar lūgšanām nekā ar nevainības pierādījumiem panāca, ka Hannibals piedeva viņa dēlam, un Hannibals, tēva asaru aizkustināts, lika viņu pat aicināt uz dzīrēm, kurās no Kapujas pilsoņiem piedalījās tikai nama saimnieki un kāds ievērojams karavīrs Vibellijs Taurēja.

Dzīres sākās agri. Tādas nerīkoja ne Kartāgā, ne kareivju nometnēs, tādas rīkoja tikai šajā bagātajā pilsētā, šajā krāšņajā namā, un tajās bija viss, kas varēja sagādāt baudu. Vienīgi Pākuvija dēlu ne nama saimnieka lūgumi, ne arī paša Hannibala uzaicinājums nevarēja pamudināt uz piedalīšanos dzeršanā. Viņš pats aizbildinājās ar neveselību, bet tēvs teica, ka Hannibala klātbūtnē viņa dēls esot pārāk satraukts un kautrīgs un par to neesot ko brīnīties.

īsi pirms saulrieta, kad Pākuvijs izgāja no dzīru telpas, dēls viņam sekoja un, kad viņi nonāca kādā savrupā vietā dārzā, tam teica:

—    Man ir kāds nodoms, tēt, un, kad es to izpildīšu, romieši ne tikai mums piedos, ka esam pārgājuši Hannibala pusē, bet mēs gūsim tik lielu cieņu un pateicību kā nekad līdz šim.

Tēvs brīnījās un jautāja, kas tas par nodomu, tad dēls, atmetis atpakaļ togas malu, parādīja plecā pakārtu zobenu.

—     Ar Hannibala asinīm, — viņš teica, — es apstiprināšu līgumu ar romiešiem. Es gribēju, lai tu zinātu to jau agrāk. Varbūt tu negribēsi būt klāt, kad tas notiks.

Vecais vīrs, to redzēdams un dzirdēdams, gandrīz vai prātu zaudēja aiz bailēm un, it kā pats jau būtu klāt pie šī pārdrošā pasākuma, izmisis iesaucās:

—     Padomā taču, ka tu esi mans dēls un es tavs tēvs; es tevi ļoti, ļoti lūdzu nedarīt to manu acu priekšā, lai man nebūtu jāredz arī tavas briesmīgās mokas! Tikai pirms dažām stundām mēs sniedzām cits citam roku un zvērējām uzticību. Vai tāpēc, tikko izgājuši no dzīru zāles, mēs ar tām pašām rokām, kas apstiprināja uzticības zvērestu, tvertu ieroci pret mūsu viesi? Tu piecēlies no viesu galda, pie kura sēdēja ar Hannibalu tikai trīs kapujieši. Vai tu gribi šo pašu galdu aptraipīt ar viesa asinīm? Es, tavs tēvs, panācu, ka Hannibals piedod manam dēlam. Vai tad es nespēšu tevi atrunāti

Bet lai ari nav nekā svēta, nav uzticības, nav reliģijas, nav godbijības! Lai notiek, bet tikai tad, ja ari mums pašiem nav jāiet bojā. Tu viens pats gribi uzbrukt Hannibalam? Bet ar viņu kopā taču ir tik daudz brīvo tik daudz vergu. Visu skatieni pievērsti viņam. Visi steigsies viņam palīgā. Nepaliks taču šausmās sastinguši. Tu iedrošināsies viņu nogalināt? Viņu — kura priekšā dreb armijas, no kura baidās Roma. Ja arī neviens nesteigsies viņam palīgā, es stāšos starp tevi un viņu. Vai arī mani nesaudzēs tavs zobens? Vispirms tev jāpārškeļ manas krūtis, tad tikai Hannibala. Seit tev vēl ir laiks apdomāties, tur nekas tevi vairs neglābs. Manas lūgšanas šodien aizkustināja Hannibala sirdi, kaut tās aizkustinātu arī tavu!

Tad, redzēdams, ka jaunietis raud, viņš to apkampa un nepārstāja skūpstīt un lūgt, pirms nebija panācis, ka tas uojoza zobenu un apsolījās neko nedarīt.

—    Es, — tas teica, — augstāk par godbijību pret tēviju likšu godbijību pret tēvu. Nožēlojams ir tavs liktenis, trīs

i reizes tu esi izdarījis smagu noziegumu — nodevis tēviju. Pirmo reizi — atkrizdams no Romas, otro reizi — panākdams mieru ar Hannibalu, trešo reizi — šodien, kad tu pretojies un neļauj Kapuju atdot atkal romiešiem. Tu, tēvija, saņem atpakaļ zobenu, ar kuru bruņojies es ienācu šajā ienaidnieku nometnē, tēvs man to atņem.

To teicis, viņš pārsvieda zobenu pār dārza sētu un pats atgriezās dzīrēs, lai nebūtu nekādu aizdomu.

Nākamajā dienā Hannibals ieradās senāta sēdē. Viņa runas sākums bija ļoti laipns un labvēlīgs. Viņš pateicās kapujiešiem, ka tie izvēlējušies viņa draudzību savienības vietā ar romiešiem, un neskopojās ar solījumiem — Kapuja drīz būšot visas Itālijas galvaspilsēta, tā došot likumus citām pilsētām, arī Romai. Viens no kapujiešiem tomēr neesot kartāgiešu draugs, un uz viņu neattiecoties noslēgtais līgums. Tas esot Magijs Dekijs, tas nedrīkstot būt Kapujas pilsonis, tādu vārdu tas nepelnot. Viņš pieprasot tā izdošanu, viņa klātbūtnē senātam jāiesniedzot par Maģiju priekšlikums un jāpieņemot lēmums. Visi tam piekrita, kaut gan lielai daļai šķita, ka Magijs tādu bardzību neesot pelnījis un ka līdz ar to jau pašā sākumā stipri liekot ierobežota Kapujas brīvība.

Izgājis no senāta sēžu zāles, Hannibals apsēdās tiesnešu solā, pavēlēja apcietināt Maģiju Dekiju un atvest viņu, lai tiesātuMvlagijs nemaz nekļuva piekāpīgāks un stūrgalvīgi apgalvoja, ka pēc savienības līguma viņš neesot padots Hannibala tiesai. Tad viņu iekala važās, aizveda uz kartāgiešu nomelni un nodeva liktoriem. Kamēr Maģiju veda un viņš vēl varēja runāt, viņš skaļi kā sapulcē sauca lielajam ļaužu baram, kas drūzmējās ap viņu:

—     Tāda, kapujieši, ir tā brīvība, kuru jūs esat gribējuši: pašā Forumā gaišā dienas laikā un visu acu priekšā mani, vienu no ievērojamākajiem jūsu pilsoņiem, važās iekaltu, ved sodīt ar nāvi. Vai varētu būt lielāka varmācība pat tad, ja Kapuja būtu ieņemta ar ieroču varu? Vai jūs gājāt sagaidīt Hannibalu, izrotājāt pilsētu, izsludinājāt viņa ierašanās dienu par svētku dienu, lai redzētu šādu triumtu pār jūsu pilsoni?

Kad Magijs tā skaļi sauca un likās, ka tauta sāk viņam piekrist, tika dota pavēle aptīt viņam galvu un ātrāk izvest viņu no pilsētas. Maģiju aizveda uz Hannibala nometni, tūlīt iesēdināja kuģī un aizsūtīja uz Kartāgu, jo Kapujā varētu rasties sašutums par šādu nekrietnu rīcību, arī senāts varētu nožēlot ievērojama pilsoņa izdošanu un sūtīt vēstnešus, kas prasītu viņu atpakaļ. Ja senāta pirmo lūgumu noraidītu, jaunie sabiedrotie varētu justies aizskarti, ja to izpildītu, Kapujā būtu atstāts kūdītājs uz nemieriem un sacelšanos. Vētra kuģi aizdzina uz Kirēnu. Šeit Magijs meklēja patvērumu pie ķēniņa Ptolemaja [35] statujas, un tāpēc viņu stingrā apsardzībā aizsūtīja ūz Alek- sandriju pie Ptolemaja. Magijs ķēniņam tur pastāstīja, ka Hannibals pretēji līguma noteikumam licis viņu iekalt važās. Važas viņam noņēma un deva iespēju izvēlēties — doties uz Romu vai atgriezties Kapujā. Kapujā, teicis Magijs, viņš nejutīšoties drošibā un Romā, kamēr tā karo ar Kartāgu, viņš būšot drīzāk pārbēdzējs nekā viesis. Nekur citur viņš tik labprāt nevēlētos dzīvot kā Ptolemaja valstī, jo tās ķēniņš viņam devis brīvību.

Šajā laikā no Delfiem Romā atgriezās vēstnesis Kvints Fabijs Piktors un nolasīja orākula atbildi. Tajā bija minēti dievi un dievietes, no kuriem jāizlūdzas žēlastība, un aizrādīts arī, kā tas darāms. Nobeigumā bija teikts:

— Ja jūs tā darīsiet, romieši, jums klāsies labi un viss veiksies vieglāk. Savu valsti vadiet, kā nodomājuši, un karā uzvarēs Romas tauta. Kad valsts būs glābta no briesmām, sūtiet Delfu Apollonam dāvanu no godīgas peļņas, no kara laupījuma, no ienaidniekiem atņemtiem ieročiem. Dodiet viņam godu. Izlaidības lai nav jūsu starpā.

Nolasījis šo grieķu dzejas[36] tulkojumu, viņš vēl piebilda, ka, izgājis no dieva tempļa, tūlīt upurējis visiem norādītajiem dieviem un dievēm, kvēpinājis vīraku un lējis vīnu. Tempļa priekšnieks viņam teicis nenoņemt lauru vainagu, kurā viņš bija gājis lūgt dieva padomu un upurējis, vainagotam kāpt kuģī un līdz pat Romai turēt to galvā. Viņš ar vislielāko godbijību un rūpību izpildījis visu teikto un vainagu nolicis Romā uz Apollona altāra.

Senāts nolēma, ka upurēšanai un aizlūgumiem jānoliek tūlīt bez kavēšanās.

KARTAGAS SENĀTĀ (216. g.)

Šai laikā Kartāgā ar ziņojumu par uzvaru pie Kannām ieradās Hamilkara dēls Magons. Brālis viņu sūtīja tūlīt pēc kaujas, bet Magons dažas dienas aizkavējās, pieņemdams vairāku Brutijas pilsētu padošanos. Ieradies senāta sēdē, Magons ziņoja, ko viņa brālis Hannibals veicis Itālijā: cīnījies ar sešiem karavadoņiem (ar četriem konsuliem, ar diktatoru un jātnieku vadoni) un viņu armijām, krituši vairāk nekā divsimltukstoš ienaidnieki, gūstā saņemti vairāk nekā piecdesmit tūkstoši, ieņemtas divas nometnes, no četriem konsuliem divi krituši, no pārējiem diviem viens ievainots, olrs zaudējis visu karaspēku un aizbēdzis ar kādiem piecdesmit kareivjiem, jātnieku vadonis, kuram konsula vara, pilnīgi sakauts, diktators, kas baidās no kaujas, esot romiešiem izcils karavadonis. Brutiji, apu- lieši, pa daļai ari samnīti un lukānieši atkrituši no romiešiem un pārgājuši kartāgiešu pusē. Kapuja, ievērojamākā Kampānijas pilsēta un pēc romiešu sagrāves pie Kannām ievērojamākā Itālijas pilsēta, padevusies Hannibalam. Par tik daudzām un tik spožām uzvarām nemirstīgajiem dieviem pienākoties pateicība.

Lai šīm priecīgajām ziņām ticētu, viņš pavēlēja senāta vestibilā izbērt zelta gredzenus. Daži stāsta, ka bijusi liela kaudze, trīs pilni modiji, bet ticamākas ir ziņas, ka nav bijis vairāk par modiju. Magons senatoriem paskaidroja, ka šādus gredzenus valkājot jātnieku kārtas ļaudis ', turklāt tikai ievērojamākie, tas liecinot, cik smaga bijusi romiešu sakāve. Pats svarīgākais, vēl teica Magons, esot saprast, ka ar visiem spēkiem jāpalīdz Hannibalam. Jo lielākas cerības karu pabeigt, jo lielāka palīdzība vajadzīga. Karš taču notiekot ienaidnieku zemē, tālu no mājām. Vajagot daudz pārtikas, daudz naudas. Daudzās kaujās iznī- cinatas lielas ienaidnieku armijas, bet mazāks kļuvis arī uzvarētāja karaspēks, jāsūtot papildinājumi, nauda kareivju algai, pārtika visiem tiem, kas tik daudz darījuši Kartāgas slavai un godam. Pēc šīs Magona runas, kas izraisīja vispārēju sajūsmu, vārdu ņēma Himilkins, kāds no Barkidu partijas vadoņiem, kas sprieda, ka pašlaik esot pats izdevīgākais brīdis vērsties pret Hannonu.

—     Kas nu ir, Hannon? — viņš jautāja. — Vai tu arvien vēl domā, ka nevajadzēja sākt karu ar romiešiem? Iesniedz priekšlikumu izdot Hannibalu, noraidi pateicību nemirstīgajiem dieviem, lai mēs šeit, Kartāgas senātā, dabūjam dzirdēt romiešu senatoru.

—    Es šodien nebūtu runājis, senatori, — viņam atbildēja Hannons, — lai šajā lielā prieka bridi man nebūtu jums jāsaka kaut kas ne visai patīkams, bet, tā kā Himil- kons jautāja, vai es arvien vēl nožēlojot, ka ar Romu sākts karš, tad man jāatbild, citādi jūs domātu, ka es esmu vai nu pārāk augstprātīgs, vai arī bailīgs; pirmajā gadījumā tas nozīmētu cieņas trūkumu pret citiem, otrajā — pašam pret sevi. Es atbildu tātad Himilkonam: arvien vēl nožēloju, ka uzsākts karš, arvien vēl apsūdzu jūsu neuzvaramo karavadoni un turpināšu to darīt, kamēr neredzēšu karu pabeigtu ar pieņemamiem nosacījumiem, un, kamēr nebūs noslēgts jauns miers, es ar nožēlu atcerēšos agrāko.

Lai priecājas tātad Hinūlkons un citi Hannibala rokaspuiši par Magona lielīgo ziņojumu. Es arī par to priecātos, ja panākumi karalaukā varētu nodrošināt mums labākus miera noteikumus un mēs gribētu izmantot izdevīgo stāvokli. Ja mēs palaidīsim garām šo izdevību, kad mums, man šķiet, ir iespēja dot romiešiem mieru, nevis to no viņiem saņemt, tad, es baidos, šis prieks būs pāragrs un veltīgs. Un kāds tam ir pamats? «Es sakāvu ienaidnieku armijas, sūtiet, man kareivjus!» Ko gan citu tu lūgtu, ja būtu sakauts? «Es ieņēmu divas ienaidnieku nometnes.» Tajās, protams, bija daudz laupījuma un pārtikas. «Dodiet man pārtiku un naudu!» Ko gan citu tu lūgtu, ja tava nometne būtu ieņemta un izlaupīta?

Un, tā kā es esmu Himilkonam atbildējis, arī man ir tiesība jautāt, lai es nebūtu vienīgais, kas brīnās par šādām prasībām. Es vēlētos, lai atbildētu Himilkons vai Magons. Pieņemsim, ka Romas vara būtu iznīcinoši sagrauta pie Kannām un būtu zināms, ka visa Itālija no tās atkritusi, tad lai vispirms viņš man pasaka — vai kāda latīņu pilsēta nostājusies mūsu pusē, vai kaut viens to mietis no trīsdesmit piecām tribām pārbēdzis pie Hannibala

Magons noliedza kā vienu, tā otru.

—    Tātad palicis vēl ļoti daudz ienaidnieku, un gribu zināt, cik stipra viņu apņēmība un uz ko viņi cerē.

Magons teica, ka viņš to nezinot.

—    Nekas nav vieglāk kā to izzināt. Vai romieši ir sūtījuši pie Hannibala vēstnešus sākt miera sarunas? Vai Romā kāds ieminējies par mieru? Vai jūs kaut ko tādu esat dzirdējuši?

Magons arī to noliedza.

—    Karš tātad vēl ir gluži tāds pats kā tad, kad Hannibals iebruka Itālijā. Cik mainīga bija kara laime pirmajā pūniešu karā! Lielākā daļa no tiem, kas to pieredzēja, včl ir dzīvi. Bet, ja arī tagad, lai dievi to nedod, gadītos neveiksmes, vai mēs varētu cerēt uz mieru, ko neviens mums nepiedāvā, kad mēs uzvaram? Man ir ko teikt, ja kāds prasītu manu atzinumu par. mieru — vai to piedāvāt romiešiem, vai pieņemt viņu piedāvājumu, bet, ja senāts grib lemt par Magona prasībām, tad es domāju, ka uzvarētājiem tas, ko viņš prasa, nav vajadzīgs, bet tiem, kas mūs maldina ar tukšām un veltām cerībām, nav nekāda pamata kaut ko sūtīt.

Hannona runa retu kādu pārliecināja. Runātājam neuzticējās, jo viņš bija Barkidu ienaidnieks, un visi bija tik priecīgi par lielajiem panākumiem, ka pat dzirdēt negribēja neko tādu, kas varētu viņu prieku mazināt. Visi bija pārliecināti, ka karu var drīz pabeigt, vajadzīga vēl tikai neliela piepūle, un tāpēc lielā vienprātībā pieņēma lēmumu sūtīt Hannibalam palīgā četrus tūkstošus numi- diešu, četrdesmit ziloņus un tūkstoš talantus sudraba. Uz Spāniju aizsūtīja valdibas pilnvaroto savervēt divdesmit tūkstošus kājnieku un četrus tūkstošus jātnieku kā papildinājumu karaspēkam Spānijā un Itālijā.

Šos lēmumus, kā tas parasts, kad nekādas briesmas nedraud, izpildīja nevērīgi un lēni.

PIE NOLAS MūRIEM (216. g.)

Pieņēmis Kapujas padošanos, Hannibals ar savu karaspēku devās uz Nolas novadu. Viņš vēl cerēja uz noliešu labprātīgu padošanos un tāpēc tūlīt nesāka kara darbību, bet bija arī apņēmies, ja viņa cerības neattaisnotos, 110- liesus bargi pārmācīt. Senatori, it sevišķi ievērojamākie, bija uzticīgi Romas sabiedrotie, vienkāršā tauta, kā parasts, gribēja sagrābt visu varu un bija pilnīgi Hannibala pusē, tā baidījās no lauku nopostīšanas, no aplenkuma lielajām grūtībām un ciešanām. Atradās, protams, arī kūdītāji. Senāts bija nobažījies, ka, atklāti rīkojoties, satrauktajai tautai tas nevarēs pretoties, tāpēc izlikās to atbalstām, lai tā panāktu sacelšanās atlikšanu. Viņi piekrītot pāriešanai Hannibala pusē, bet neesot īsti skaidrs, kādi būs jaunās draudzības un līguma noteikumi.

Kad tā bija iegūts laiks, viņi steidzīgi sūtīja vēstnešus pie romiešu pretora Klaudija Markella, kas ar karaspēku pašlaik bija Kasilīnā. Vēstneši ziņoja, cik bīstams stāvoklis Nolā: viss Nolas novads esot Hannibala un kartāgiešu rokās, ar pilsētu, ja nebūšot palīdzības, drīz notikšot tas pats, un, tā kā tauta gribot atkrist no Romas, tad senāts, tai piekāpdamies, panācis, ka ar atkrišanu tā vēl pārāk nesteidzas. Markells uzslavēja senatorus, pavēlēja viņiem ar tādu pašu izlikšanos vilcināt sacelšanos, līdz viņš ieradīšoties, neizpaust neko, kas šeit spriests, un gaidīt romiešu palīdzību. Drīz pie Nolas ieradās arī. viņš pats ar karaspēku.

īsi pirms romiešu pretora ierašanās Hannibals bija atstājis Nolas novadu un devies uz jūras piekrasti netālu no Neapoles. Viņš gribēja iegūt šo pilsētu, jo no tās bija droša satiksme pa jūru ar Āfriku, bet, dabūjis zināt, ka Neapolē ir romiešu prefekts Marks Jūnijs Silāns, ko neapolieši paši bija ataicinājuši, no šī nodoma atteicās.

Nola tagad bija Markella varā, kas tajā rīkojās, vairāk pajaudamies uz senatoru atbalstu nekā uz saviem kareivjiem. Tauta no viņa baidījās, sevišķi Lūcijs Bantijs, kas bija mēģinājis panākt Nolas atkrišanu. Viņam vajadzēja vai nu savu nodomu tagad īstenot un nodot tēviju, vai pārbēgt pie Hannibala, ja tas neizdotos. Bantijs bija enerģisks vīrs un no visiem sabiedrotajiem gandrīz pats izcilākais jātnieks. Kannu kaujaslaukā viņš gandrīz bez dzīvības zīmēm bija atrasts līķu kaudzē. Hannibals lika viņu kopt, bagātīgi apdāvināja un aizsūtīja mājās. Par savu izglābšanu pateicīgais Bantijs gribēja Nolu nodot Hannibala varā, bet pretors Markells noprata viņa nodomu izdarīt valsts apvērsumu.

Markellam tātad vajadzēja Bantiju padarīt nekaitīgu un, piešķirot viņam pagodinājumus un priekšrocības,

iegūt par Romas draugu, un Markells atzina, ka labi ir atņemt, ienaidniekam krietnu un drosmīgu sabiedroto, bet vēl labāk ir tādu iegūt pašiem, tāpēc viņš aicināja Bantiju pie sevis un laipni ar viņu runāja.

— Es zinu,.— viņš teica, — ka tev starp vienkāršiem ļaudīm ir daudz ienaidnieku. Tātad ir labi saprotams, kāpēc neviens Nolas pilsonis man nav pastāstījis, cik daudz lielisku darbu tu esi veicis kara laikā, bet, kas cinijies romiešu rindās, tā varonība nepaliks ēnā. No tiem, kas ar tevi kopā karojuši, daudzi man ziņo, cik drosmīgs karavīrs tu esi, cik daudzas reizes tu devies lielās briesmās par Romas tautu un tās cieņu. Tā kaujās pie Kannām tu beidzi cīnīties tikai tad, kad tevi gandrīz vai nospieda 1 virsū sakritušie vīri, zirgi un ieroči. Lai gods tev un 1 slava! Es vienmēr atzīšu tavus nopelnus — un tu saņemsi ļ pienācīgu gandarījumu, un, jo biežāk tu būsi kopā ar ] mani, jo vairāk tu pārliecināsies, cik tas ir noderīgi tavai cieņai un labklājībai.

Par šiem solījumiem Bantijs ļoti priecājās, un Markells ] turklāt vēl viņam uzdāvināja lielisku zirgu un lika, lai ' kvestors viņam izmaksā piecsimt sudraba gabalu. Saviem  liktoriem pretors pavēlēja laist Bantiju pie viņa katru reizi, kad tas gribēs. Markella laipnā izturēšanās tā ietek- M mēja nesavaldīgo Bantiju, ka no šī laika neviens cits sabiedrotais nav bijis romiešiem uzticamāks un drošsirdī- ! gāks par viņu.

Drīz pie Nolas atkal ieradās Hannibals, un vienkāršā tauta Nolā no jauna sāka domāt par atkrišanu. Markells pirms kartāgiešu ierašanās ieveda no nometnes savus kareivjus pilsētā. Arī nometnē viņš jutās drošībā, bet negribēja sagādāt izdevību tiem pārāk daudzajiem, kas tikai to vien gaidīja kā varētu nodot pilsētu kartāgiešiem. Tad pretinieki sāka stāties kaujas kārtībā: romieši Nolas mūru priekšā, kartāgieši — savas nometnes priekšā. Starp pilsētu un nometni notika sadursmes ar mainīgiem panākumiem. Vadoņi neliedza savējiem pārgalvīgi uzbrukt, bet nedeva arī signālu sākt vispārēju kauju.

Vairākas dienas abas armijas tā stāvēja viena otrai pretī. Tad daži ievērojami Nolas pilsoņi Markellam paziņoja, ka starp vienkāršajiem ļaudīm Nolā un kartāgiešiem naktīs notiekot sarunas. Esot nolemts uzbrukt un izlaupīt romiešu transportu ar kareivju mantām, kad kaujas ierinda būs izgājusi no pilsētas, noslēgt vārtus un cīņas

Kartāgieši, kā tas bija darīts jau vairākas dienas, stāvēja kaujas kārtībā, un Hannibals sākumā brīnījās, ka romieši nenāk laukā pa vārtiem un neviens kareivis nav redzams uz mūriem, tad nodomāja, ka viņi, dabūjuši zināt par sarunām, baidās kaut ko uzsākt. Kādu daļu kareivju viņš aizsūtīja atpakaļ uz nomelni un pavēlēja at- gadāt visas ierīces, kas vajadzīgas uzbrukumam pilsētas mūriem. Viņš bija noteikti pārliecināts, ka Nolā vienkāršā tauta sacelsies, ja sāksies kauja ar apjukušajiem romiešiem. Dotās pavēles kartāgieši pildīja steigā un ne visai labā kārtībā pienāca pie pilsētas mūra.

Tad Markells pavēlēja pēkšņi atvērt vārtus, dot kaujas signālu un vispirms kājniekiem, tad jātniekiem, skaļi kliedzot, doties cik vien iespējams straujā triecienā pret kartāgiešiem, kuru centrā radās apjukums un izbailes. Pa malējiem vārtiem Valerijs Flaks un Gājs Aurēlijs uzbruka ienaidnieku spārniem. Kliedza arī tirgotāji, vezumnieki un transporta apsardze. Tā kartāgiešiem radās iespaids, ka pret viņiem dodas milzīgs karaspēks, kaut gan līdz šim viņi bija pret romiešiem to nelielā skaita dēļ izturējušies diezgan nevērīgi. Es īsti neuzdrošinos apgalvot, bet esot krituši divi tūkstoši astoņi simti kartāgiešu un ne vairāk kā piecsimt romiešu. Taču vai nu uzvara tiešām bija šāda, vai ari mazāk spoža, tomēr šai laikā tas bija milzīgs sasniegums: neciest sakāvi bija grūtāk nekā vēlāk Hannibalu uzvarēt.

Kad Hannibals, zaudējis cerību ieņemt Nolu, atkāpās, Markells tūlīt lika noslēgt vārtus, lai neviens nevarētu iziet no pilsētas, un sprieda Forumā tiesu pār tiem, kas slepeni bija veduši sarunas ar ienaidniekiem. Vairāk nekā septiņdesmit noliešus par nodevību notiesāja uz nāvi un viņiem nocirta galvas, viņu īpašumus atsavināja par labu Romas tautai. Visu varu Nolā nodeva senātam.

HANNIBALS PIE KASILlNAS (216. g.)

Kad Hannibals dabūja zināt, ka Kasilīnā priecīgi uzņemti romiešu leģioni, viņš devās turp ar karaspēku: tik tuvu pie Kapujas romieši tur varētu izraisīt sacelšanos; pašlaik Kasilīnā bija piecsimt prēnestieši un neliels skaits romiešu un latīņu, kas pēc sakāves pie Kannām bija meklējuši Kasilīnā patvērumu. Prēnestā viņu iesaukšana karadienestā bija aizkavējusies un viņi par vēlu iznāca 110 mājām. Kad viņi ieradās Kasilīnā, tur par Kannu katastrofu vēl nekas nebija zināms. Viņiem tad vēl pievienojās romieši un daži sabiedrotie, un no Kasilīnas tālāk gāja jau diezgan daudzi. Ceļā dabūjuši zināt par lielo sakāvi, viņi griezās atpakaļ uz Kasilīnu. Viņi neuzticējās kampā- niešiem, un kampānieši neuzticējās viņiem. Tā pagāja dažas dienas, kā vieniem, tā otriem gatavojot nodevīgu uzbrukumu, bet, kad pienāca pietiekami drošas ziņas, ka Kapuja atkritusi un uzņēmusi Hannibalu, romieši un viņu sabiedrotie apkāva naktī kasilīniešus un ieņēma pilsētas daļu šaipus Volturnas. Tāds garnizons pašlaik romiešiem bija Kasilīnā. Tam pievienojās vēl četrsimt sešdesmit vīru lielā perusiešu kohorta. Arī tā bija paglābusies Kasilīnā. Kareivju, šķiet, gandrīz pietika, lai nosargātu tik mazu nocietinājumu, kuru no vienas puses turklāt sedza upe, bet pārtikas bija tik maz, ka cilvēku skaits likās jau pārāk liels.

Bet nebija tālu ari Hannibals, kas izsūtīja pa priekšu kādu nodaļu sākt sarunas, ja būs iespējams, un ar laipniem vārdiem panākt, ka romieši atver vārtus un ielaiž pilsētā kartāgiešu garnizonu. Ja viņi stūrgalvīgi atteiktos, tad jālieto ieroči un jāmēģina, vai kaut kā nevar ielauzties pilsētā. Kad pūnieši pienāca pie mūriem, uz tiem neviens nebija redzams un viss bija klusu. Nodomājuši, ka romieši izbijušies un pilsētu atstājuši, viņi sāka lauzt vārtu aizbīdņus, bet tad vārti pēkšņi atvērās un divas tieši tādam gadījumam aiz tiem nostādītas kohortas, skaļi kliegdams, metās uzbrukumā un daudzus nogalināja.

Tā atsita pirmos uzbrucējus, un tad Hannibals sūtīja Maharbalu ar lielākiem spēkiem, bet arī Maharbals nevarēja atvairīt romiešu kohortu triecienu. Pēc tam pie Ka- silīnas mūriem nometnē apmetās pats Hannibals un sāka gatavoties ar visu enerģiju un visiem spēkiem uzbrukt šai mazajai pilsētai un tās niecīgajam garnizonam. Kamēr viņš tā rīkojās, izaicinādams romiešus uz kauju un no visām pusēm ieslēgdams pilsētu ar nocietinājumu loku, krita arī daži no pašiem krietnākajiem viņa kareivjiem, kurus no torņiem vai mūra trāpīja kāds akmens vai bulta. Kad aplenktie vēlreiz devās uzbrukumā, Hannibals sūtīja pret viņiem ziloņus un gandrīz vai nogrieza atkāpšanos. Nekārtībā bēgdami, romieši iekļuva atkal pilsētā, cietuši smagus zaudējumus salīdzinājumā ar savu nelielo skaitu. Kritušo būtu vēl vairāk, ja nebūtu uznākusi nakts.

Nākamajā dienā visi dedzīgi vēlējās doties uzbrukumā pret pilsētu, sevišķi tad, kad apsolīja zelta vainagu tam, kurš pirmais uzkāps uz mūra. Hannibals pārmeta saviem kareivjiem, ka viņi, kas ieņēmuši Saguntu, nevar tik ilgi tikt galā ar mazo pilsēteli līdzenā vietā. Tad pie pilsētas mūra piestūma sargjumtu ar tarāniem un sāka parakties, bet pret šiem dažādajiem pasākumiem aplenktie enerģiski izlietoja tikpat dažādus pretpasākumus, uzbrukdami gan negaidot, gan atklāti. Ienaidnieku izraktās apakšzemes ejas viņi šķērsoja ar savām ejām, un beidzot Hannibals sev pašam par kaunu bija spiests uzbrukumu pārtraukt un, atstājis pie Kasilīnas nocietinātā nometnē nelielu karaspēka daļu, lai neliktos, ka viņš galīgi atteicies pilsētu ieņemt, devās uz Kapuju ziemas nometnē.

Kad, ziemai ejot uz beigām, kļuva siltāks, Hannibals izveda no ziemas nometnes savus kareivjus un devās atpakaļ uz Kasilīnu. Uzbrukums pilsētai bija gan pārtraukts, bet pie pilsētas palikušie kartāgieši nejāva aplenktajiem piegādāt pārtiku, un tās trūkums bija ārkārtīgs. Nevarēdami paciest badu, daži metās no mūra zemē un nositās,

citi nostājās uz tā bez bruņām, lai viņus nogalinātu ienaidnieku bultas.

Lai palīdzētu aplenktajiem, tuvākajā apkaimē savāca miltus, sabēra tos mucās un aizsūtīja Kasilīnas amatvīriem ziņu izzvejot mucas, kas peldēs pa upi lejup. Nākamajā naktī visu uzmanība bija pievērsta upei un visi gaidīja, vai piepildīsies cerības, kas bija radušās pēc priecīgās ziņas saņemšanas, un mucas tiešām peldēja lejup pa straumi, un izzvejotos miltus sadalīja visiem līdzīgi. Ari otrajā un trešajā naktī notika tas pats: upe nesa mucas, tās no- Mūru kāpnes nāca pie tiem, kam bija domātas, un kartāgiešu sardze neko nepamanīja. Bet tad pēc ilgākām lietus gāzēm upe uzplūda, straume kļuva ātrāka, mainīja virzienu un iznesa mucas krastā, kas bija ienaidnieku rokās. Tur tās ieķērās kārklos, kas auga pie paša krasta. Sardze mucas pamanīja un paziņoja par tām Hannibalam. Nekavējoties tika dots rīkojums uzmanīgāk vērot, lai nekas pa Volturnu nenonāktu Kasilīnā, Tad romieši bēra upē riekstus — un kasi- linieši, kad tie peldēja gar pilsētu, zvejoja tos laukā ar tīkliem. Bads beidzot kļuva tik neciešams, ka aplenktie izmērcēja karstā ūdenī siksnas vai no vairogiem norautas ādas un mēģināja tās ēst, nepēla arī ne peles, ne citu kādu dzīvu radību, raka laukā dažādas saknes un plūca zāli pie nocietinājuma mūra. Viņi uzara zemi pilsētā, kur kas varēja augt, un iesēja rāceņus, un Hannibals, dabūjis to zināt, izsaucās:

— Vai tad viņi tiešām domā, ka es sēdēšu šeit pie Kasilīnas, kamēr tie rāceņi izaugs!

Pirms tam Hannibals pat dzirdēt negribēja par kaut kādu izlīgumu, bet tagad viņš bija ar mieru sākt sarunas par brīvo pilsoņu izpirkšanos. Vienojās, ka par katru samaksās septiņas uncijas zella, bet, kamēr zelts vēl viss nebūs saņemts, viņi atradīsies apcietinājumā. Kad maksājumi bija nokārtoti, Hannibals turēja doto vārdu un viņus atlaida. Lielākā daļa no viņiem bija prēnestieši. No piecsimt septiņdesmit Kasilīnas aizstāvjiem gandrīz puse bija krituši vai miruši badā, pārējie atgriezās Prēnestā. Šiem kareivjiem senāts divkāršoja algu un uz pieciem gadiem atbrīvoja viņus no karadienesta. Varonības dēļ viņiem deva arī Romas pilsoņa tiesības, bet viņi atteicās. Kasilīnu nodeva kapujiešiem, bet atstāja tajā septiņsimt Hannibala kareivju, lai pēc pūniešu aiziešanas to neieņemtu romieši.

KARĀ PRET ROMU IESTĀJAS MAĶEDONIJA (215. g.)

Šo cīņu pret divām varenākajām pasaules valstīm novēroja visi valdnieki un visas tautas, bet it sevišķi Maķedonijas ķēniņš Filips, jo viņa valsti no Itālijas atdala tikai Jonijas jūra. Viņš priecājās, dabūjis zināt, ka Hannibals pārgājis pār Alpiem un starp Romu un Kartāgu izcēlies karš. Kura no šīm valstīm ir stiprāka, kura vājāka, to viņš nevarēja vēl zināt, bet, kad kartāgieši uzvarēja jau trešajā kaujā, viņš nolēma nostāties stiprākā pusē un sūtīja pie Hannibala vēstnešus. Tie nepiestāja ne Brundisijā, ne Tarentā, jo tur stāvēja romiešu kuģi, bet izkāpa malā pie Lakīnija Junonas tempļa. No šejienes tie caur Apuliju devās uz Kapuju un nokļuva tieši kāda romiešu sargposteņa rokās, kas tos nogādāja pretora Valerija Laivīna nometnē pie Lūkerijas.

Tur delegācijas vadītājs Ksenofans droši apgalvoja, ka viņu sūtot Maķedonijas valdnieks Filips slēgt ar Romas tautu līgumu par draudzību un savienību. Viņš esot pilnvarots vest sarunas ar konsuliem un senātu. Pretors bija sajūsmināts, ka tādā laikā, kad sabiedrotie atkrīt cits pēc cita, radušās izredzes uz savienību ar tik ievērojamu valdnieku, un ļoti viesmīlīgi uzņēma kā draugus ienaidniekus, deva viņiem pavadoņus un sīki jo sīki izstāstīja ceļu — kādas pilsētas un kalnu takas ir romiešu rokās, kādas kartāgiešu rokās.

Ksenofans pa romiešu ieņemto apvidu nonāca Kampā- nijā un no turienes pa īsāko ceļu Hannibala nometnē, kur noslēdza līgumu ar šādiem noteikumiem: ķēniņš Filips ar floti pārcelsies uz Itāliju, postīs jūras piekrasti un karos uz sauszemes un jūras; kad karš būs pabeigts, visa Itālija un pati Romas pilsēta tiks atstāta Hannibalam, tāpat arī viss kara laupījums; pēc Itālijas pakļaušanas kartāgieši un maķedonieši pārcelsies uz Grieķiju un karos ar tām valstīm, ar kurām karot ķēniņš atzīs par vajadzīgu; tās

cietzemes valstis un salas, kas kaimiņos Maķedonijai, piederēs Filipa valstij.

Aptuveni ar šādiem noteikumiem noslēdza savienību Maķedonijas vēstneši un kartāgiešu karavadonis. Kopā ar vēstnešiem pie ķēniņa devās kartāgieši Gisgons, Bostars un Magons, lai dabūtu līguma galīgo apstiprinājumu. Nonākuši pie Lakīnija Junonas tempļa, kur viņus gaidīja kuģis, vēstneši izbrauca jūrā, bet viņus tur pamanīja romiešu flote, kas sargāja Kalabrijas piekrasti, un flotes prefekts Valerijs Flaks izsūtīja ātrlaivas panākt un atvest atpakaļ viņu kuģi. Ķēniņa vēstneši mēģināja izbēgt, bet, kad tas neizdevās, padevās romiešiem, un viņus aizveda pie prefekta. Tas jautāja, kas viņi tādi, no kurienes un uz kurieni brauc. Ksenofans, kas jau reiz bija laimīgi ticis cauri ar meliem, meloja ari šoreiz: Filips viņu sūtot pie romiešiem, un tā viņš nonācis pie Marka Valerija pa vienīgo drošo ceļu, caur Kampāniju viņš nevarējis iet, jo tur visur esot kartāgiešu garnizoni un sargnodajas. Taču Hannibala sūtņi radīja aizdomas ar savu pūniešu apģērbu un izskatu, un, kad viņus sāka iztaujāt, viņus nodeva izruna. Tad pūniešu pavadoņus noveda atsevišķi, piedraudēja ar mocībām un viss atklājās. Atrada ari Hannibala vēstuli Filipam un Maķedonijas ķēniņa savienības līgumu ar pūniešu karavadoni.

Prefekts, ar šiem dokumentiem pienācīgi iepazinies, nolēma, ka labākais būtu gūstekņus un viņu pavadoņus sūtīt uz Romu pie senāta vai pie konsuliem, lai tie būtu kur būdami, un to darīt pēc iespējas drīzāk. Gūstekņu vešanai izvēlējās piecus ātrākos kuģus un tos vadīt uzdeva Lūcijam Valerijam Antiātam. Viņam pieteica vēstnešus sadalīt atsevišķi pa visiem kuģiem un gādāt, lai viņi nevarētu savā starpā ne sarunāties, ne citādi kaut kā nodibināt sakarus.

Pieci kuģi, kas veda uz Romu sagūstītos maķedoniešu un pūniešu vēstnešus, brauca gandrīz gar visu Itālijas piekrasti no augšējās jūras līdz apakšējai jūrai[39]. Kad viņi burāja gar Kūmām, romiešu konsuls Grakhs, nemaz lāgā nezinādams, vai kuģos ir ienaidnieki vai draugi, izsūtīja pretī dažus savus kuģus, un braucēji, dabūjuši dzirdēt, ka Kūmās ir konsuls, piestāja malā un nodeva viņam gūstekņus un dokumentus. Grakhs, izlasījis Filipa un Hannibala vēstules, tās aizzīmogoja un pa zemes ceļu aizsūtīja senātam, bet vēstnešus lika vest ar kuģiem.

Kad vēstneši un vēstules gandrīz vienā un tai pašā dienā nonāca Romā, vēstnešus nopratināja, un izrādījās, ka viņu izteikumi sakrīt ar vēstulēs rakstīto. Lielas bažas tagad māca senatorus: tik grūti romiešiem cīnīties ar Hannibalu, bet nu vēl draud bīstams karš ar Maķedoniju. Senatoru vīrišķību šīs ļaunās vēstis tomēr nesalauza, un viņi tūlīt sāka spriest, vai Romai nesākt karu pirmajai un tā nenovērst maķedoniešu iebrukumu Itālijā. Gūstekņus pavēlēja ieslēgt važās, viņu pavadoņus pārdeva verdzibā un divdesmit piecu kuģu lielo floti, kuru vadīja Pūblijs Valerijs Flaks, nolēma papildināt vēl ar citiem divdesmit pieciem kuģiem. Kad šis papildinājums bija aptakelēts un kuģi ielaisti ūdenī, tiem pievienoja vēl piecus kuģus, kas bija atveduši sagūstītos vēstnešus, un tagad jau trīsdesmit kuģi izbrauca no Ostijas uz Tarentu, un Valerijs Flaks dabūja pavēli ar piecdesmit pieciem kuģiem ne tikai sargāt Itālijas krastus, bet arī izlūkot, vai Maķedonija tiešām grib sākt karu. Ja tas tā būtu un Filipa nodomi atbilstu vēstulēm un vēstnešu izteikumiem, par to vajadzēja ziņot pretoram Markam Valerijam Laivīnam, lai tas dotos uz Tarentu un no turienes nekavējoties pārceltos uz Maķedoniju, un mēģinātu panākt, ka Filips nevarētu atstāt savu valsti. Nolēma arī flotes uzturēšanai un karam ar Maķedoniju piešķirt to naudu, kas jau bija aizsūtīta Apijam Klaudijam uz Sicīliju, lai viņš atdotu parādu ķēniņam Hie- ronam. Naudu tagad legāts Lūcijs Antistijs aizveda uz Tarentu. Kaut gan Hieronam nesamaksāja parādu, viņš tomēr romiešiem vēl atsūtīja divsimt tūkstošus modiju kviešu un simttūkstoš modiju miežu.

Kamēr romieši tā gatavojās un rīkojās, Filips dabūja zināt, ka vēstneši ar viņa vēstulēm krituši gūstā, un ķēniņš tātad nezināja, ko vēstneši panākuši sarunās ar Hannibalu un ko viņam ziņojuši. Viņš tāpēc sūtīja citu delegāciju ar tādu pašu uzdevumu. Pie Hannibala devās Hēraklīts, ar pavārdu Tumšais, boiotietis Kritons un mag- nēsietis Sositejs, kuri laimīgi nogādāja Filipa vēstuli Hannibalam un Hannibala atbildi Filipam. Bet vasara beidzās ātrāk, pirms ķēniņš kaut ko vēl varētu uzsākt. Tik liela nozīme bija viena kuģa un vēstnešu sagūstīšanai: tā novilcināja kara sākšanos ar Romu.

HANNIBALS NAV NEUZVARAMS (215. g.)

Šai pašā vasarā Markells bieži devās sirojumos uzkau- diešu un hirplnu novadu un visu tā postīja ar uguni un zobenu, ka abu šo novadu iedzīvotāji sūtīja pie Hannibala Vvēstnešus, kas teica:

•— Ar romiešiem mēs esam dzīvojuši mierā gandrīz piecdesmit gadus līdz pat šim laikam, kad tu ieradies Itālijā. Tu biji cēlsirdīgs un labs pret sagūstītajiem pilsoņiem, tu viņus atlaidi mājās, un tā mēs kļuvām par taviem draugiem. Kamēr tu esi varens un stiprs, mums ne tikai no romiešiem, bet pat no dievu dusmām (lai viņi man piedod šādu valodu) nevajadzētu baidīties. Bet, zvēru pie Hērakla, tu esi ne tikai spēcīgs un stiprs, tu esi tepat mūsu tuvumā, tu gandrīz pats ar savām acīm vari redzēt mūsu degošās mājas, ar savām ausīm dzirdēt mūsu sievu un bērnu raudas un vaimanas. Šovasar mēs esam vairākas reizes tā nopostīti, ka varētu domāt — pie Kannām uzvarējis Markells, nevis Hannibals.

Romieši dižojas — tu esot spējis tikai reizi sāpīgi dzelt, tagad tu esot zaudējis savu dzeloni, kļuvis gļēvs un truls. Jā, tagad mēs tiešām esam kļuvuši par laupījumu romiešu propretoram, kuru ar nelielu garnizonu atstāja sargāt Nolu. Romieši siro pa mūsu zemi nevis manipuliem un militārā ierindā, bet kā laupītāju bandas; klejodami pa Romas laukiem, viņi nevarētu būt nevērīgāki, jo tu mūs neaizsargā, un mūsu jaunieši, kas to varētu darīt, cīnās tava karaspēka rindās. Mēs pazīstam tevi un tavu karaspēku, mēs labi zinām, ka tiem, kas uzvarējuši un sagrāvuši tik daudzas romiešu armijas, nebūtu grūti aiztrenkt šos postītājus, kas klejo nekārtīgi, bez ierindas, kur vien viņiem rodas kaut niecīgākā cerība kaut ko iegūt. Viņi paši kļūs par laupījumu dažiem numidiešiem, mēs būsim drošībā, Nola būs apdraudēta, ja tu atzīsi, ka mēs esam pelnījuši tavu aizstāvību, tāpat kā bijām pelnījuši kļūt par taviem sabiedrotajiem.

— Jūs, hirpīni un samniti, — atbildēja viņiem Hannibals, — visu darāt uzreiz: stāstāt par savām likstām, lūdzat palīdzību, žēlojaties, ka esat pamesti novārtā un atstāti bez aizsardzības. Papriekš bija jāpastāsta, kas notiek, tad jālūdz palīdzība, un tikai pēc tam, ja tā netiek dota, var žēloties, ka tā velti lūgta. Es neiešu ar karaspēku ne uz hirpīnu, ne samnītu zemi, lai mani kareivji jums nebūtu

par nastu, bet došos uz tuvākajiem romiešu sabiedroto novadiem. Tos postīdams, sagādāšu visu vajadzīgo savam karaspēkam, un arī jums tad vairs nebūs jābaidās no ienaidniekiem, Kaut kas man sakāms arī par karu ar romiešiem: ja uzvara pie Trasumena bija spožāka par uzvaru pie Trebijas un uzvara pie Kannām spožāka nekā pie Trasumena, tad ari Kannu slavu aptumšos vēl diženāki panākumi.

Devis šādus solījumus un bagātīgi apdāvinājis vēstnešus, viņš tos atlaida, bet pats, atstājis Tifāta kalna nometnē nelielu sargnodaļu, ar pārējo karaspēku devās uz Nolu. Tāpat uz Nolu ar ziloņiem un no Kartāgas atvestiem palīgspēkiem devās arī Hannon^. Apmeties nometnē netālu no pilsētas, Hannibals noskaidroja, ka sabiedroto vēstnešu ziņojums nemaz neatbilst īstenībai. Markells nepaļāvās uz labu laimi un nedeva ienaidniekiem nekādu izdevību negaidīti uzbrukt. Viņš devās sirojumos tikai ar pietiekamiem spēkiem, kad viss bija izlūkots un atiešana nodrošināta. Vienmēr viņš rīkojās piesardzīgi un uzmanīgi, it kā katrs pasākums būtu vērsts tieši pret pašu Hannibalu. Dabūjis zināt par ienaidnieku tuvošanos, viņš neizgāja no pilsētas. Nolas senatoriem viņš lika kāpt uz mūra, novērot apkārtni un kartāgiešu izurēšanos. Han- nons, pienācis pie mūra, pazina senatorus Herenniju Basu un Heriju Petiju un uzaicināja viņus uz sarunu. Kad bija dabūta Markella atļauja, viņš sāka ar tulka palīdzību sarunāties, cildinādams Hannibalu un viņa panākumus un nicīgi izteikdamies, ka zūdot Romas varenība un spēki.

— Ja tie arī būtu tādi paši kā agrāk, — viņš sacīja, — tomēr savienība ar Kartāgu vēlamāka nekā savienība ar Romu, jo jūs taču no pieredzes zināt, cik smags sabiedrotajiem ir Romas jūgs, cik labvēlīgs Hannibals Itālijas pilsētu gūstekņiem. Ja pie Nolas arī būtu abi konsuli ar savām armijām, labākus panākumus kā pie Kannām viņi tomēr negūtu. Vai tad viens pretors ar nelielu, kaujās vēl nenorūdītu karaspēku varēs aizsargāt Nolu? Pašiem no- liešiem ir svarīgāk nekā Hannibalam, vai Nola padosies vai to ieņems triecienā. Ieņemt Hannibals to ieņems, tāpat kā viņš ieņēma Kapuju un Nūkeriju. Bet kāds bija Kapujas, kāds Nūkerijas liktenis[40], to jūs paši zināt, jo Nola atrodas gandrīz vidū starp šīm abām pilsētām. Es negribu pareģot, kas notiks ar triecienā ieņemto pilsētu, bet varu apsolīt, ka vienīgi nolieši paši noteiks, ar kādiem nosacījumiem jūs gribat kļūt par Hannibala sabiedrotajiem un draugiem, kad būsiet mums nodevuši Nolu un Markellu ar viņa kareivjiem.

Hannonam atbildēja Herennijs Bass:

— Jau daudzus gadus Romas tauta un Nolas tauta ir draugi, un līdz šai dienai ne viena, ne otra to nenožēlo. Pat ja uzticība mainītos atkarībā no panākumiem, mums ir par vēlu to darīt. Vai tad tāpēc mēs lūdzam romiešu aizsardzību, lai padotos Hannibalam? Ar tiem, kas nākuši mūs sargāt, mums viss ir kopējs, un tā tas būs vienmēr.

Pēc šīs sarunas Hannibalam zuda katra cerība ar nodevēju palīdzību iegūt Nolu, un viņš ieslēdza pilsētu ar nocietinājumu loku, lai no visām pusēm uzbruktu tās mūriem. Kad Markells redzēja, ka kartāgieši pie tiem pienākuši, viņš, nostādījis aiz vārtiem savus kareivjus kaujas kārtībā, strauji devās izbrukumā; ienaidniekus tas sākumā pārsteidza, un daudzi no viņiem krita, bet, kad citi piesteidzās palīgā, spēki kļuva apmēram vienādi un kauja nikna. Tā būtu bijusi viena no pašām ievērojamākajām kaujām, ja brāzmaina lietus gāze nebūtu izšķīrusi cīnītājus, un tā šai dienā pēc īsas sadursmes romieši atgāja uz pilsētu, pūnieši uz savu nometni — kā vieni, tā otri saniknoti un cieši apņēmušies cīņu turpināt. Romiešiem no pilsētas ejot izbrukumā, krita daudzi negaidot pārsteigti pūnieši, romieši paši bija zaudējuši ne vairāk kā trīsdesmit vīru.

Kaut gan abas puses dedzīgi vēlējās cīnīties, šai dienā tās tomēr palika savos nocietinājumos, bet trešajā dienā Hannibals izsūtīja kādu daļu no sava karaspēka sirojumā pa Nolas novadu. To pamanījis, Markells tūlīt nostādīja savus kareivjus kaujas kārtībā, un arī Hannibals no cīņas nevairījās. No pilsētas līdz kartāgiešu nometnei bija gandrīz vesela jūdze, un visa Nolas apkārtne — līdzeni lauki. Seit cīņā sastapās kartāgieši un romieši. Skaļos kaujas saucienus dzirdēja tuvākās no tām kartāgiešu kohortām, kas bija izgājušas sirot, un, steidzīgi atgriezušās, iesaistījās kaujā, bet romiešu ierindu papildināja nolieši. Markells, uzslavējis viņu uzticību, bija licis viņiem nostāties rezervē un iznest no kaujaslauka ievainotos, bet cīņā pirms norunātā signāla nedoties.

Ilgāku laiku pārsvaru neguva ne kartāgieši, ne romieši. Kareivji cīnījās drosmīgi, un vadoņi tos neatlaidīgi mudināja. Markells, pavēlēdams enerģiski uzbrukt, atgādināja savējiem, ka viņi cīnoties pret ienaidnieku, kuru uzvarējuši jau pirms trim dienām, tas vēl nesen bēdzis pie Kūmām, viņa paša vadībā citi kareivji to pagājušajā gadā padzinuši no Nolas. Ienaidnieki neesot pilnā skaitā, daudzi izgājuši sirot pa laukiem.

Savējos Hannibals nesaudzēja ar pārmetumiem:

— Vai šie kareivji, kas tik tikko var atvairīt vienu romiešu legātu ar viņa leģionu un ālu, ir tie paši kareivji, kuru triecienu nekad nevarēja atturēt pat divas konsula armijas? Vai Markells ar saviem jauniesauktajiem no- liešu palīgspēkiem jau otro reizi nesodīts neuzdrošinājās ar mums sākt kauju? Kur tie kareivji, pret kuriem cīņā krita Gājs Flāminijs un Lūcijs Pauls? Vai ieroči vairs nav asi? Vai rokām vairs nav spēka? Kas tad noticis? Jūs bijāt paraduši uzvarēt par jums daudz stiprākus, bet tagad nevarat uzveikt daudz vājākus. Jūs bijāt drosmīgi vārdos — mēs ieņemtu Romu, ja kāds mūs vestu; bet kāpēc šeit jūs nevarat būt tādi varoņi? Parādiet šeit savu spēku un drosmi! Ieņemiet Nolu, šo pilsēteli, ko nesargā ne upe, ne jūra!

Bet nekādi pārmetumi nelīdzēja, nekādu jaunu drosmi tie neradīja. Visur kartāgiešus spieda atpakaļ, visur romieši guva pārsvaru. Viņu cīņas sparu vairoja ne tikai vadoņa mudinājumi, bet ari noliešu skaļie piekrišanas saucieni, līdz beidzot kartāgiešus nekārtībā atdzina nometnē. Kareivji gribēja tūlīt tai uzbrukt, bet Markells viņus aizveda atpakaļ uz Nolu, kur tauta, kas līdz šim bija labvēlīgāka pūniešiem, tagad viņus sagaidīja ar vētrainiem apsveikumiem.

Šai dienā krita vairāk nekā pieci tūkstoši kartāgiešu, seši simti padevās gūstā, romieši vēl ieguva deviņpadsmit karaspēka nodaļu nozīmes un divus ziloņus. Četrus ziloņus nogalināja kaujā. Romiešu zaudējumi bija mazāki par tūkstoš vīriem. Nākamajā dienā apbedīja kritušos. Kaujā iegūtās trofejas Markells veltīja Vulkānam un sadedzināja. Bet trešajā dienā pēc kaujas divi simti septiņdesmit jātnieki, numidieši un spānieši, pārbēga pie Markella. Viņi vai nu bija par kaut ko sadusmojušies, vai arī cerēja, ka dienēt pie romiešiem būs vieglāk. Šai karā viņi vienmēr bija krietni un uzticami, bet pēc kara paj labo dienestu viņiem piešķīra zemi — numidiešiem Āfrikā, spāniešiem Spānijā.

DIVKAUJA, KURA NORAUGĀS ARMIJAS (215. g.)

Hannibals no Nolas aizgāja uz ziemas nometni Apulijā un apmetās pie Arpiem, bet Kvints Fabijs devās uz Kapuju un postīja Kampāniju ar uguni un zobenu. Kaut gan kapujieši ne sevišķi uzticējās saviem spēkiem, viņi tagad tomēr bija spiesti iziet no pilsētas un nocietināt netālu no tās nometni klajā laukā. Viņiem bija seši tūkstoši viru, uz kājniekiem daudz paļauties nevarēja, bet jātnieki bija labāki, un tie, uzbrukdami drīz šeit, drīz tur, nedeva romiešiem mieru.

Kerrīns Vibellijs, ar iesauku Taurēja (Vēršāda), bija dižciltīgs Kapujas jātnieks, turklāt noteikti pats drošsirdīgākais. Kad viņš dienēja romiešu armijā, ar viņu jātnieka izveicībā un prasmē varēja mēroties vienīgi Klaudijs Asells. Šis Taurēja, jādams tagad gar romiešu jātnieku ierindu, ilgi un uzmanīgi tajā raudzījās, tad uzaicināja romiešus noklausīties, ko viņš teiks, un tiem jautāja:

— Kur ir Klaudijs Asells? Ar viņu es vienmēr strīdējos, kurš no mums ir krietnāks karavīrs. Kāpēc viņš nedodas pret mani cīņā, lai gūtu uzvarētāja trofejas vai uzvarēts dotu tās man?

Kad to paziņoja Asellam, kas pašlaik atradās nometnē, tas bez mazākās vilcināšanās tūlīt lūdza konsulam atļauju cīnīties ar ienaidnieku, kas viņu izaicinājis. Atļauju dabūjis, viņš bez kavēšanās apbruņojās un, izgājis romiešu ierindas priekšā, uzrunāja Taurēju vārdā un teica, ka esot ar mieru cīnīties, kur vien Taurēja to gribētu. Noskatīties šajā divkaujā no savas nometnes iznāca gandrīz visi romieši, bet kapujieši tajā noraudzījās, nostājušies ne tikai uz nometnes vaļņa, bet arī uz pilsētas mūra. Abi cīnītāji, sevi cildinādami un pretinieku nikni noniecinādami, sakāpināja skatītāju interesi, tad, pamudinājuši zirgus un cīņai noliekuši šķēpus, viņi šķietami devās uzbrukumā, bet īstenībā, vairīdamies no pretinieka, auļoja pa divkaujai paredzēto lauku. Neviens no viņiem netika pat ievainots, un ciņa ievilkās garumā. .Asells tad uzsauca kapu- jietim:

—    Ja mēs nejāsim viens otram pretī pa šo šauro ce]u starp divām kraujām, kur mums nebūs nekādas iespējas izvairīties no tiešas tuvcīņas, tad tā būs nevis jātnieku, bet zirgu divkauja.

Un Klaudijs arī tūlīt uzjāja uz ceļa, bet Taurēja, kas vārdu cīņā bija varonīgāks nekā cīņā ar ieročiem, pārsteigts izsaucās:

—    Vai tev prāts?! Ar ērzeli pa grāvi?!

Un no šī laika Taurejas izteiciens kļuva par lauku ļaužu parunu. Bet Klaudijs, nojājis visu ceļa gabalu starp kraujām un nesastapis savu pretinieku, izjāja atkal līdzenā laukā un sirdījās par Taurejas gļēvumu. Nometnē viņu saņēma ar gavilēm un sveica kā uzvarētāju.

DIVDESMIT CETURTA GRĀMATA

Tirāna nāve

VAI SIRAKūZAS ATKRITIS? (215. g.)

Sicīlijā Hierona nāve un ķēniņa varas pāreja viņa mazdēla Hieronima rokās nostādīja romiešus pilnīgi negaidītas situācijas priekšā. Hieronims bija vēl ļoti jauns. Patstāvīgi valdīt viņš neprata, pakļauties kāda vadībai negribēja. Aizbildņi un draugi šo jauno vieglprāti tūlīt pacen- tās iepazīstināt ar visiem notikumiem. Stāsta, ka Hierons, to paredzēdams, gribējis sava mūža beidzamajos gados dot Sirakūzām brīvu satversmi, lai valsts, ko viņš ar gudru un apdomīgu rīcību bija izveidojis un nostiprinājis, neietu bojā puiciska neprāta dēļ. Šādam viņa nodomam cik vien varēdamas pretojās viņa meitas. Viņas bija pārliecinātas, ka jaunajam zēnam būs tikai ķēniņa vārds, bet visu rīkos un darīs viņas pašas un viņu viri Adranodors un Zoips — ievērojamākie Sirakūzu pilsoņi. Nebija viegli deviņdesmit gadus vecajam Hieronam, kuram meitas bez mitas centās pieglaimoties un kuru tās lūdza dienu un nakti, patstāvīgi izlemt tik svarīgu jautājumu un dot priekšroku nevis sava nama, bet valsts interesēm. Hierons tad iecēla savam mazdēlam piecpadsmit aizbildņus [41] un mirdams tos lūdza palikt uzticīgiem savienībai ar Romu. Piecdesmit gadus viņš noteikti ievērojis šo savienību, neatlaidīgi pie tās turējies. Mazdēlu lai aizbildņi mācot sekot viņa piemēram, mācot dzīvot tā, kā tas audzināts. Tādi bija Hierona novēlējumi.

Kad viņš bija miris, aizbildņi sasauca sapulci, aizveda uz to Hieronimu, kuram tad bija kādi piecpadsmit gadi, un nolasīja testamentu. Tie sapulces dalībnieki (daudz viņu nebija), kam šādos gadījumos patīk kliegt, testamentam piekrita ar skaļiem saucieniem, bet pārējie bija nobažījušies, tiem likās, ka valsts zaudējusi savu tēvu un kļuvusi bārene, ka tagad var sagaidīt visu ļaunu. Klusēdami viņi padevās liktenim, bet apbedīšanā vairāk izpaudās pilsoņu mīlestība un pieķeršanās Hieronam nekā tuvinieku bēdas un skumjas.

Drīz pēc tam Adranodors atbrīvojās no pārējiem aizbildņiem: viņš pastāvīgi mēdza atkārtot, ka Hieronims esot jau pieaudzis un varot valdīt. Arī viņš pats atteicās no aizbildņa pienākuma un saņēma visu varu savās rokās.

Arī labam un krietnam valdniekam, kas stātos tik ļoti mīlētā Hierona vietā, nebūtu viegli iegūt sirakūziešu labvēlību, bet Hieronims jau tūlīt pašā sākumā parādīja, ka viņš nepavisam nav līdzīgs savam vectēvam, ar saviem netikumiem viņš it kā gribēja panākt, lai visi ilgotos pēc Hierona. Sirakūzieši jau daudzus gadus bija paraduši redzēt, ka ne Hierons, ne viņa dēls Gelons ne ar savu tērpu, ne ar kādām valdnieka varas nozīmēm neatšķiras no pārējiem pilsoņiem, tagad viņi redzēja purpuru, ķēniņa diadēmu un miesassargus pilnā bruņojumā, redzēja izbraucam no valdnieka pils baltu zirgu četrjūgu. 5im augstprātīgajam krāšņumam atbilda nicīga izturēšanās pret visiem pilsoņiem: nelabprāt Hieronims tos uzklausīja, aizvainojoši tiem atbildēja. Grūti bija pie viņa piekļūt; nedzirdētas bija viņa iekāres, necilvēcīga viņa nežēlība. Visus tāpēc pārņēma tādas šausmas, ka daži aizbildņi, baidīdamies no mokpilna nāves soda, aizbēga vai arī paši padarīja sev galu.

Bija daži, kas vienmēr varēja iet pie Hieronima un ar viņu runāt. Divi no tiem, Adranodors un Zoips, bija Hierona znoti. Trešais bija kāds Trāsons. Runāja galvenokārt par savienību ar Kartāgu vai Romu. Trāsons bija romiešu pusē, pārējie divi — kartāgiešu pusē. Viņi sacentās savā starpā, lai iegūtu jaunieša labvēlību. Tad negaidot kāds Kallons, kas jau no agras bērnības bija it kā Hierona ģimenes loceklis un ar Hieronimu viena vecuma jaunietis, paziņoja par sazvērestību pret tirāna dzīvību. Teodotu, vienu no sazvērniekiem, kas pats viņam par šo nodomu pastāstījis, Kallons zināja nosaukt vārdā. To tūlīt apcietināja un nodeva Adranodoram. Mocībās Teodots pats savu vainu bez kavēšanās atzina, bet līdzdalībniekus neizdeva, beidzot tomēr briesmīgās, nevienam cilvēkam nepanesamās mokās viņš meloja un vainīgo vietā uzrādīja nevainīgus. Sazvērestības rīkotājs esot Trāsons, un sazvērnieki nekad nebūtu iedrošinājušies tādu bīstamu lietu sākt, ja viņiem nebūtu tik ievērojams vadonis. Minēja Teodots vēl dažus mazāk ievērojamus vīrus no tirānam tuvām personām, kuru vārdi tam sāpēs un mokās pirmie ienāca prātā.

Norādījums, ka sazvērestības vadonis esot Trāsons, tirānam likās sevišķi ticams, un viņš Trāsonu tūlīt pavēlēja sodīt ar nāvi, tāds pats liktenis bija ari dažiem citiem tikpat nevainīgiem. Kaut gan Teodotu ilgi mocīja, neviens no īstajiem sazvērestības dalībniekiem neslēpās un nebēga, tik ļoti viņi bija pārliecināti, ka Teodots visu izcietīs un nevienu nenodos, tik ļoti arī pats Teodots spēja panest mocības un nevienu nenodeva.

HIERONIMS NOGALINĀTS (215. g.)

Tagad, kad bojā bija gājis Trāsons, kas vienīgais aizstāvēja savienību ar Romu, vairs nebija nekādu šaubu, ka Sirakūzas atkritīs. Hieronims sūtīja vēstnešus Hannibalam, Hannibals — Hieronimam. Hipokrats un Epikīds bija divi no pūniešu vēstnešiem. Viņi bija dzimuši Kartāgā, bet viņu vectēvs bija Sirakūzu trimdinieks, no matēs puses viņi bija pūnieši. Ar viņu starpniecību Hannibals panāca savienību ar Sirakūzu tirānu, un Hipokrats ar Epikīdu palika pie Hieronima.

Dabūjis par to zināt, pretors Apijs Klaudijs, kas komandēja romiešu armiju Sicīlijā, tūlīt sūtīja pie Hieronima vēstnešus. Kad tie ieradušies teica, ka nākuši atjaunot savienības līgumu, ko noslēdzis Hierons, tos nicīgi noklausījās un Hieronims ņirgādamies jautāja:

—    Kā tad jums īsti veicās pie Kannām? Tam, ko stāsta Hannibala vēstneši, jau lāgā ticēt nevar. Es gribu zināt visu patiesību, lai varētu izlemt, kam labākas izredzes, kam piebiedroties.

—   Mēs tagad ejam, — atbildēja romieši, — nāksim atkal, kad ar vēstnešiem runās nopietni.

Aizejot viņi drīzāk brīdināja nekā lūdza pārsteidzīgi neatteikties no savienības ar Romu, bet Hieronims sūtīja vēstnešus uz Kartāgu slēgt līgumu ar Hannibalu. Ligumā tika paredzēts, ka pēc romiešu padzīšanas no Sicīlijas — tas notikšot drīz, ja Sirakūzas došot kuģus un kareivjus, — Himeras upe, kas dala salu divās gandrīz vienādās dajās, būs Sirakūzu ķēniņvalsts un Kartāgas lielvalsts robeža. Tomēr drīz pēc tam Hieronims, savu glaimīgo padomdevēju pierunāts un mudināts, sūtīja citus noteikumus — kartāgiešiem viņam par labu jāatteicoties no visas Sicīlijas, tas esot taisnīgi, pūnieši savai varai varot pakļaut Itāliju. Par šādām nesavaldīgā jaunieša vieglprātīgām prasībām Kartāgā neviens nebrīnījās, neviens nebija sašutis, galvenais taču bija par katru cenu panākt viņa atkrišanu no Romas.

Visi viņa pasākumi turklāt tuvināja neizbēgamo bojā eju. Viņš sūtīja sev pa priekšu Hipokratu un Epikīdu ar divtūkstoš kareivjiem, lai tie mēģinātu ieņemt dažas pilsētas, kurās atradās romiešu garnizoni, bet pats ar visu pārējo karaspēku (viņam bija kādi piecpadsmit tūkstoši kājnieku un jātnieku) devās uz sirakūziešiem pakļautajām Leontlnām. Seit sazvērnieki (gadījās, ka gandrīz visi viņi piedalījās karagājienā) apmetās kādā tukšā namā, kas atradās šaurā ielā, pa kuru ķēniņš parasti gāja uz Forumu. Apbruņojušies, sagatavojušies atentātam, viņi tur gaidīja ķēniņu garām paejam, bet vienam no viņiem, Di- nomenam, Hieronima miesassargam, bija uzdevums aizturēt kaut kāda iemesla dēļ valdnieka pavadoņus, kas viņam sekoja. Kā norunāts, tā izdarīts. Dinomens, izlikdamies, ka grib palaist vaļīgāk cieši savilkto kurpes siksnu, aizkavēja pavadoņu pulku un radīja atstarpi starp tiem un ķēniņu. Sazvērnieki tagad uzbruka valdniekam, kas gāja bez bruņotiem sargiem, un, pirms kāds paguva piesteigties palīgā, Hieronims, vairākās vietās nāvīgi ievainots, jau bija miris.

Atskanot juceklīgiem kliedzieniem, kjuva skaidrs, ka Dinomens ar nolūku aizsprosto ceju, un uz viņu sāka mest šķēpus. Divās vietās ievainots, viņš tomēr izglābās, bet valdnieka pavadoņi, redzēdami nogalināto Hieronimu, bēga katrs uz savu pusi. Daļa sazvērnieku steidzās uz Forumu paziņot priecīgajai tautai, ka tagad tā ir brīva, citi devās uz Sirakūzām, lai aizkavētu Adranodoru un ķēniņa draugus kaut ko uzsākt.

Apijs Klaudijs saprata, ka tūlīt var izcelties karš, un ziņoja senātam, ka Sicīlija nosveras uz Kartāgas un Hannibala pusi. Pats viņš, lai izjauktu sirakūziešu nodomus, savu karaspēku sakopoja pie Sirakūzu robežas.

VERGI PIETEICAS KARADIENESTA UN IZCĪNA SEV BRĪVĪBU (214. g.)

It kā norunājuši, uz Beneventu ar lieliem kājnieku un jātnieku spēkiem devās no vienas puses Hannons, no otras Tiberijs Grakhs. Pilsētā pirmais iegāja Grakhs. Dabūjis zināt, ka Hannons, apmeties nometnē jūdzes trīs no pilsētas, postot apkārtējos laukus, Grakhs izgāja no Bene- ventas un nocietināja nometni tikai kādu jūdzi no pūniešiem. Tur viņš sasauca kareivjus uz sapulci. Liela viņa leģionu daļa bija dienestam brīvprātīgi pieteikušies vergi. Tie dienēja jau otro gadu un bija atraduši par labāku neprasīt atklāti brīvību, bet ciest klusu un izpelnīties to ar labu dienestu. Iziedams no ziemas nometnes, Grakhs tomēr bija dzirdējis, ka viņi kurnot un jautājot, kad beidzot cīnīšoties kā brivi viri. Grakhs tāpēc rakstīja senātam — nevis par to, ko viņi vēlas, bet par to, ko pelnījuši: līdz pat šai dienai viņi bijuši drosmīgi un krietni, trūkstot viņiem vienīgi brīvības, lai būtu īsti un priekšzīmīgi kareivji. Senāts Grakham atļāva rīkoties pēc viņa pārliecības, bet tā, lai tas nāktu Romai par labu.

Grakhs tātad pirms došanās cīņā pret ienaidniekiem paziņoja vergiem, ka tagad viņiem pienācis laiks iegūt ilgi gaidīto brīvību.

— Rīt, — viņš teica, — mēs cīnīsimies klajā laukā, kur nav jābaidās no ienaidnieku viltības un lamatām, kur viss

atkarīgs no vīrišķības un drosmes. Kas atnesīs ienaidnieka galvu, tūlīt kļūs brīvs, kas kaut soli atkāpsies, to es kā vergu sitīšu krustā. Jūsu liktenis ir jūsu pašu rokās. Es viens pats jau jums brīvību nedāvāju, to dod ari konsuls Markells un visi senatori. Viņiem es prasīju par jūsu brīvlaišanu padomu, viņi man tā atjāva.

Tad Grakhs nolasīja konsula vēstuli un senāta lēmumu, ko visi apsveica ar skaļiem piekrišanas saucieniem. Lai tūlīt dodot kaujas signālu, lai tūlīt vedot cīņā — tā visi neatlaidīgi prasija. Grakhs, apsolījis, ka nākamajā dienā būs kauja, sapulci atlaida. Kareivji bija priecīgi, it sevišķi tie, kas par vienas dienas centīgu darbu tiks atalgoti ar brīvību, un pārējo dienas daļu veltīja ieroču tīrīšanai un sakārtošanai.

Nākamajā dienā, kad atskanēja signāls, viņi, cīņai sagatavojušies, pirmie ieradās pie virspavēlnieka telts, un Grakhs pēc saules lēkta nostādīja savus ļaudis kaujas ierindā. Arī ienaidnieki nevilcinājās. Kartāgiešiem bija septiņpadsmit tūkstoši brīvprātīgo kājnieku, pa lielākajai daļai brutiji un lūkānieši, un tūkstoš divsimt jātnieku, no tiem Itālijas sabiedroto bija diezgan maz, bet viss vairums numidiešu un mauru. Cīnījās ilgi un neatlaidīgi. Četras stundas pārsvaru neguva ne vieni, ne otri, un romiešiem visvairāk kaitēja par ienaidnieka galvu apsolītā brīvība: ja kāds, drošsirdīgi cīnīdamies, bija nogalinājis savu pretinieku, viņš vispirms jau zaudēja laiku, cīņas juceklī cirzdams nost tam galvu, un tieši paši drosmīgākie pārstāja cīnīties, jo labajā rokā bija jātur galva, un kauju tagad turpināja vājākie un gļēvākie.

Tad kara tribūni paziņoja Grakham, ka ienaidnieki varot justies droši, jo romieši cērtot nost galvas kritušajiem un labajā rokā viņiem esot nevis zobens, bet ienaidnieka galva, un Grakhs tūlīt lika izziņot pavēli mest tās prom un uzbrukt kartāgiešiem. Savu drosmi un varonību kareivji esot pietiekami pierādījuši, neesot šaubu, ka viņi esot krietni vīri un brīvības cienīgi. Kauja tagad guva citu sparu, un pret ienaidniekiem raidīja arī jātniekus. Un tikpat nikna kā kājnieku kauja bija arī jātnieku kauja, un, kas uzvarēs, nebija paredzams. Tad Grakhs atkal lika izziņot, ka neesot ko domāt par brīvību, ja kartāgieši šodien netikšot pilnīgi sakauti. $ī vēsts izraisīja jaunu enerģiju, skaļāki kļuva kaujas saucieni, it kā pavisam citi kareivji metās triecienā, un tik spējš tas bija un neatvairāms, ka kartāgieši sāka bēgt un nonāca pie savas nometnes lielās izbailēs un nekārtībā, neviens pat uz vaļņa un pie vārtiem nemēģināja pretoties, un romieši, tiem uz pēdām sekodami, iebruka nometnē, kur sākās jau cita veida cīņa.

Tur šaurībā kauja nevarēja izvērsties, bet kritušo tādēļ bija vēl vairāk. Palīdzēja arī gūstekņi. Vispārīgā juceklī viņi, kaut kā tikuši pie ieročiem, salasījās barā, uzbruka no aizmugures pūniešiem, nogrieza tiem bēgšanas ceļu un tos apkāva. No tik liela karaspēka tāpēc izglābās ne vairāk kā divi tūkstoši, lielākā daļa no tiem jātnieki, aizbēga arī pats Hannons. Visus pārējos saņēma gūstā vai nogalināja. Romieši ieguva četrdesmit divas karaspēka daļu nozīmes, zaudēja kādus divtūkstoš vīrus. Visu laupījumu, izņemot gūstekņus, atstāja kareivjiem, bet, ja trīsdesmit dienu laikā īpašnieki pazīšot un pieprasīšot savus lopus, tie būšot jāatdod.

Kad kareivji, apkrāvušies ar bagātīgo laupījumu, atgriezās nometnē, gandrīz četri tūkstoši brīvprātīgo vergu, kas nebija drosmīgi cīnījušies, nebija arī iebrukuši ienaidnieku nometnē, baidīdamies no soda, apmetās uz kāda pakalna netālu no nometnes. Nākamajā dienā kara tribūns pierunāja viņus nākt lejā, un arī viņi piedalījās Grakha sasauktajā kareivju sapulcē. Tajā prokonsuls vispirms apbalvoja ar nopelniem atbilstošām goda zīmēm tos brīvos kareivjus, kas šajā dienā bija labi cīnījušies, tad uzrunāja brīvprātīgi pieteikušos vergus:

—    Sodīt es šodien nevienu labprāt negribētu, tad jau labāk visus jūs atalgošu pelnīti un nepelnīti. Es pasludinu, ka jūs visi esat brīvi. Lai jums pašiem un Romai tas nāk par laimi un svētību!

Šo paziņojumu visi uzņēma ar vētrainām gavilēm, cits citu apkampdami un apsveikdami. Viņi pacēla rokas pret debesīm un izlūdzās no dieviem visu labu Romas tautai un Grakham. Tad Grakhs turpināja:

—    Pirms es nebiju devis jums visiem vienādas brīva pilsoņa tiesības, negribēju nevienu atzīt par krietnu, nevienu par gļēvu kareivi. Tagad, kad Roma izpildījusi jums doto solījumu, es nevaru neievērot starpību starp drošsirdību un gļēvumu. Lai atnes man to kareivju sarakstu, kas, apzinādamies, ka izvairījušies no kaujas, vakar nošķīrās no pārējiem. Es runāšu ar katru un likšu zvērēt, ka visā turpmākajā karadienesta laikā viņš ēdīs un dzers, tikai kājās stāvot, ja vien slimība nebūs viņam attaisnojums. Jūs ^tzīsiet šo soli par taisnīgu, ja sapratīsiet, ka par gļēvumu vieglāk sodīt nav iespējams.

Tad deva pavēli sagatavoties ceļam — un kareivji, nesdami un dzīdami laupījumu, smiedamies un jokodamies .atgriezās Beneventā; varētu domāt, ka viņi nāk nevis pēc kaujas, bet pēc svētku dzīrēm. Beneventieši lielā barā.iznāca viņiem pretī pie vārtiem. Apkampa kareivjus, apsveica viņus, lūdza pie sevis viesos. Visiem namu pagalmos bija sagatavots mielasts, kareivjus lūdza ienākt, Grakhu lūdza viņiem to atļaut. Grakhs piekrita ar noteikumu, ka pacienāšana notiks namu priekšā, un tad visu cienastu iznesa laukā. Bijušie vergi dzīroja, uzlikuši galvā pilleju vai apklājuši to ar baltu vilnu1 . Daži no viņiem mielojās atgūlušies[42] un citi — kājās stāvot. Tie, kas stāvēja kājās, apkalpoja atgūlušos un ēda arī paši.

JUKAS SIRAKūZĀS. SIRAKOZAS PĀRIET KARTĀGAS PUSE (214. g.)

Tā kā Sicīlijā draudēja izcelties nopietns karš un Hieronima nāve deva sirakūziešiem enerģiskākus vadoņus, bet negrozīja vispārējo stāvokli un neradīja labvēlīgāku noskaņojumu, tad romieši karošanu Sicīlijā uzticēja Markam Markellam, vienam no diviem konsuliem.

Pēc Hieronima nogalināšanas kareivji Leontīnās bija ļoti sašutuši un satraukti, viņi nikni kliedza, ka ķēniņa nāve jāatriebjot ar sazvērnieku asinīm, bet, kad viņiem nemitīgi stāstīja par atgūto jauko brīvību, solīja viņiem izdalīt ķēniņa naudu un iecelt labākus vadoņus, izklāstīja tirāna neģēlīgos noziegumus un viņa nekrietnās iekāres, tad kareivju izturēšanās mainījās, viņi pat pieļāva, ka vēl nesen tik labi ieredzētā ķēniņa līķi atstāja neapbedītu.

Kamēr citi sazvērnieki palika Leontīnās, lai panāktu kareivju nostāšanos viņu pusē, Teodots un Sosijs ar

ķēniņa zirgiem, cik ātri vien iespējams, steidzās uz Sira- kūzām, lai pārsteigtu nesagatavotus ķēniņa piekritējus, kas vēl nekā nezina, bet viņiem aizsteidzās priekšā ne tikai vēsts par notikušo (šādos gadījumos par to nekas nav ātrāks), bet ari kāds no ķēniņa vergiem. Adranodors tātad paguva ar bruņotām sargnodaļām ieņemt Salu un Akropoli. Teodots un Sosijs, pēc saules rieta jau krēslā iebraukuši pa Heksapila vārtiem, rādīja asinīm notašķīto ķēniņa tērpu un diadēmu, aicināja tautu bruņoties un izcīnīt brīvību. Visiem viņi lika sapulcēties Ahradīnā. Sira- kūzieši izskrēja uz ielām, stāvēja savu namu priekšā, skatījās pa logiem un no jumtiem, jautāja, kas noticis. Visur aizdegās ugunis, visur bija nemiers un troksnis. Laukumos pulcējās bruņoti ļaudis. Salā Adranodors bija uzdevis apsargāt valsts labibas noliktavas, kuras ieslēdza kvadrātveida mūris un kuras bija nocietinātas kā īsts cietoksnis, bet jauniešu sardze, tās ieņēmusi, sūtīja vēstnešus uz Ahradīnu un ziņoja, ka noliktavas un labību tā nodod senātam.

Gaismai austot, visa tauta, gan apbruņojusies, gan bez ieročiem, sanāca Ahradinā. Tur Poliains, kāds ievērojams pilsonis, no Konkordijas altāra uzrunāja sirakūziešus. Brīva un atklāta, bet ari savaldīga bija viņa runa.

— Ļaudis, — viņš teica, — kas redzējuši nekrietnās verdzības šausmas, nīst šo viņiem labi pazīstamo ļaunumu, bet, kāda nelaime ir pilsoņu karš, to viņi zina tikai no savu tēvu nostāstiem, paši viņi to piedzīvojuši nav. Gods un slava tiem, kas ķērušies pie ieročiem, bet vēl vairāk es viņus slavēšu, ja viņi tos lietos tikai galīgas nepieciešamības brīdī. Sūtīsim tagad pie Adranodora vēstnešus, kas viņu uzaicinās pakļauties senātam un tautai, atvērt Salas vārtus, nodot mūsu rīcībā savus nocietinājumus, bet, ja viņš, kas bija valdnieka aizbildnis, tagad pats gribētu kļūt par valdnieku, tad mans priekšlikums ir vērsties pret viņu vēl daudz nesaudzīgāk nekā pret Hiero- nimu un atkarot brīvību.

Pēc šīs sapulces pie Adranodora nosūtīja vēstnešus. Tad sasauca arī senātu, kas Hierona laikā sprieda par valsts lietām, bet pēc viņa nāves līdz pat šai dienai nekad nebija sasaukts, neko nebija lēmis.

Kad vēstneši ieradās pie Adranodora, tas gandrīz vai būtu piekāpies: visi pilsoņi vienprātīgi pret viņu, gandrīz visa pilsēta to rokās, pat kāda daļa no Salas, turklāt vis

us vairāk nocietinātā, nodota un zaudēta, bet tad sarunu ar vēstnešiem pārtrauca viņa sieva Dāmarāta, Hierona meita, kurai bija valdnieces raksturs un sievietes godkāre, tā viņam atgādināja, ka tirāns drīkst atteikties no varas tikai tad, kad viņu velk aiz kājām, nevis tad, kad viņš vēl sēž zirgā. Neesot jau grūti kurā katrā brīdī, ja kāds to vēlas, atsacīties no lielas bagātības, grūti esot to iegūt un pie tās tikt. Lai viņš prasot no vēstnešiem laiku apdomāties un ataicinot no Leontīnām kareivjus. Ja viņš tiem apsolīšot ķēniņa naudu, viss būšot viņa varā. Šos sievas padomus Adranodors tūlīt nenoraidīja, bet tūlīt arī tiem nepiekrita. Viņš domāja, ka drošāk iegūs varu, ja pašlaik piekāpsies, un tāpēc lika, lai vēstneši ziņo, ka viņš pakļaujoties senātam un tautai.

Nākamajā dienā, gaismai austot, pa atvērtajiem Salas vārtiem Adranodors ieradās Ahradīnas Forumā. Tur viņš uzkāpa uz Konkordijas altāra, no kura iepriekšējā dienā bija runājis Poliains, un sāka savu runu ar lūgumu piedot viņam kavēšanos.

—     Es liku aizslēgt vārtus, — viņš teica, — nevis tāpēc, ka gribēju nostāties pret tautu, bet tāpēc, ka baidījos. Ja zobeni izvilkti no makstīm, kas var zināt, kad beigsies asins izliešana. Vai brīvības atgūšanai pietiks ar tirāna nāvi? Vai citu vainas dēļ nenogalinās visus viņa tuviniekus, visus radus, visus, kas dienēja viņa galmā? Bet tagad es redzu, ka tie, kas atbrīvojuši Sirakūzas, grib tās brīvas ari saglabāt un visu izlemj kopīgi, es nešaubos tāpēc, ka varēšu tēvijai nodot sevi pašu un visu, kas man bija uzticēts, jo Hieronimu, kas man to uzticēja, pazudināja viņa paša neprāts.

Tad Adranodors pagriezās pret tirāna nogalinātājiem un, uzrunādams Teodotu un Sosiju, izsaucās:

—    Jās esat veikuši diženu darbu, bet ticiet man, jūsu cildenais pasākums nav pabeigts, vēl draud lielas briesmas, ja jūs nerūpēsieties par mieru un saticību, lai brīvajā valstī neizceltos anarhija.

Pēc šīs runas viņš nolika pie Sosija un Teodota kājām vārtu un ķēniņa mantnīcas atslēgas. Un pēc sapulces sira- kūzieši ar sievām un bērniem pateicās dievam pie visiem tempļiem, bet nākamajā dienā tautas sapulce vēlēja pre- torus. Adranodors bija viens no tiem, kas dabūja visvairāk balsu, no pārējiem liela daļa bija sazvērnieki. Ievēlēja arī Sopatru un Dinomenu, kaut gan viņi nebija klāt.

Dabūjuši zināt, kas noticis, viņi ķēniņa naudu no Leontl- nām aizveda uz Sirakūzām un nodeva tieši šādam uzdevumam paredzētiem kvestoriem. Arī no Salas visu naudu aizveda uz Ahradīnu, un ļoti stipro mūri, kas Salu atdalīja no pārējās pilsētas, vienprātīgi nolēma nojaukt. Tika veikti arī daži citi pasākumi, kas atbilda vispārējām brīvības tieksmēm.

Kad Hipokrats un Epikīds dabūja vēsti par tirāna nāvi (Hipokrats pat lika vēstnesi nogalināt, lai nevienam tas nekļūtu zināms), viņi atgriezās Sirakūzās. Pašlaik tas šķita pats drošākais, jo kareivji viņus bija atstājuši. Lai uz viņiem neraudzītos ar aizdomām un nedomātu, ka viņi gaida tikai izdevību izdarīt valsts apvērsumu, Hipokrats un Epikīds griezās pie pretoriem, kas izgādāja viņiem iespēju runāt senāta sēdē.

— Hannibals, — viņi teica, — sūtīja mūs pie Hieronima, sava drauga un sabiedrotā. Tagad mēs gribam atgriezties atpakaļ, bet ceļš nav drošs, jo pa visu Sicīliju siro romieši. Mēs lūdzam dot mums kādu sargnodaļu, kas mūs aizvestu uz Lokriem Itālijā. Hannibals par šo mazo palīdzību būs sirakūziešiem ļoti pateicīgs.

Senāts lūgumam labprāt piekrita. Visiem patika tas, ka Sicīliju atstāj bijušā ķēniņa karavadoņi, kuriem liela pieredze militārajās lietās un kuri turklāt pārdroši un uzņēmīgi, bet šie Hannibala vēstneši nemaz tik ātri nesteidzās savu nodomu īstenot. Kamēr viņi kavējās, kareivīgi noskaņoti jaunieši sāka rīkot noziedzīgu sazvērestību pret senātu. Viņi uzsāka sarunas ar Hipokratu un Epikīdu, ar romiešu pārbēdzējiem, kuru lielākā daļa bija matroži no satjiedrotajām grieķu pilsētām Dienviditālijā, un ar pašiem zemākajiem ļaudīm no vienkāršās tautas. Senāts un nobiļi, it kā gribēdami nodrošināt savienību ar Romu, slepeni cenšoties sasniegt, lai Sirakūzas nonāktu tās atkarībā, tad valdīšot senāta partija un daži savienības liguma aizstāvji.

Ar katru dienu Sirakūzās arvien vairāk ļaužu klausījās šīs baumas un tām ticēja. Viņi cerēja, ka ne tikai Epikīds, bet arī Adranodors kaut ko uzsāks. Adranodoram viņa sieva nemitīgi atgādināja, ka tagad laiks sagrābt varu, kad visi satraukti, kad jaunā brīvības iekārta vēl nav nostiprinājusies, kad kareivji vēl atceras, cik labi viņiem klājies ķēniņa laikā, kad Hannibala sūtītie vadoņi, pie kuriem kareivji pieraduši, var palīdzēt. Adranodors, noguris no šis neatlaidīgās uzmākšanās, visu nepiesardzīgi izstāstīja Aristonam, kādam aktierim, kam viņš uzticēja savus noslēpumus. Aristons bija turīgs vīrs no labas ģimenes, un tas, ka viņš bija aktieris, grieķu pilsētā nav nekāds negods.

Viņš atzina, ka pienākums pret tēviju ir augstāks par visu, un paziņoja par dzirdēto pretoriem, kas pēc dažiem citiem norādījumiem sprieda, ka ziņojums ir patiess. Pre- tori, apspriedušies ar dažiem ievērojamiem senatoriem un dabūjuši viņu piekrišanu, nostādīja pie ieejas senātā bruņotus vīrus, kas nogalināja Adranodoru, kad tas pašlaik nāca iekšā.

Senatori satraukumā sāka kliegt, lielākā da|a taču nezināja, kāpēc tas noticis, un bija sašutuši par šādu briesmu darbu. Kad beidzot nodibinājās klusums, ieveda Aristonu, kas pastāstīja visu, ko bija dzirdējis. Afrikāņu un spāniešu palīgspēki esot pilnīgi sagatavojušies nogalināt pre- torus un citus ievērojamākos pilsoņus, viņu īpašumi apsolīti tiem par laupījumu. Arī kāda algotņu nodaļa, kas paradusi paklausīt Adranodora pavēlēm, dabūjusi uzdevumu atkal ieņemt Salu. Esot visos sīkumos jau norunāts, kas katram darāms. Aristons tā atklāja visu sazvērestības ainu ar tās vadoņiem un viņu bruņotajiem spēkiem. Senatori bija pārliecināti, ka Adranodors tāpat pelnījis nāvi kā Hieronims, bet senāta ēkas priekšā jau bija dzirdama liela ļaužu bara juceklīga kliegšana, nikni lāsti un draudi. Senāts un pretori tad uzdeva Sopatram runāt ar tautu, jo tai nebija nekādas skaidrības par notikušo.

Sopatrs runāja kā sūdzētājs, sāka ar nekrietniem noziegumiem, kas izdarīti pēc Hierona nāves. Vainīgs esot Adranodors.

— Vai gan, — viņš teica, — Hieronims, šis nenobriedušais jaunietis, gandrīz vēl zēns, viens pats par visu atbildīgs? Viņa aizbildņi un padomdevēji valdīja, bet viss naids vērsās pret Hieronimu. Tiem tātad vajadzēja iet bojā jau pirms Hieronima vai vismaz kopā ar viņu, bet tie, nāvei nolemti un nāvi pelnījuši, pēc tirāna nogalināšanas pastrādāja citus noziegumus — Adranodors, aizslēdzis Salas vārtus, mēģināja kļūt par ķēniņa varas mantinieku, bijušais pārvaldnieks — par kungu. Kad viņu nodeva tie, kas bija Salā, kad pret viņu vērsās visi pilsoņi, kuru rokās bija Ahradīna, viņš vairs nevarēja atklāti sagrābt varu un centās to pašu panākt slepeni un ar viltību.

Nelīdzēja, ka viņam viss tika piedots, ka viņu, kas gribēja laupīt Sirakūzām brīvību, kopā ar tēvijas atbrīvotajiem ievēlēja par pretoru. Tīkot pēc valdnieka varas viņu mudināja un kūdīja viņa sieva, ķēniņa Hierona meita.

Viņš nebija pat lāgā beidzis, kad ļaužu bars jau kliedza, ka visām Hierona nama sievietēm jāmirst, ka neviens no šīs dzimtas nedrīkst palikt dzīvs.

Vairums ļaužu ir vai nu verdziski iztapīgs, vai augstprātīgi kundzisks. No brīvības, kas atrodas starp šīm galējībām, tas neprot ne atteikties, ne to pienācīgi izlietot. Radās, kā tas vienmēr mēdz būt, arī tautas dusmu kalpi. Tie mudināja šo ļaužu baru, kas jau pats neapvaldīti prasīja nāves sodus, uz vēl lielāku asins izliešanu un slepkavošanu, un tā paši pretori nekavējoties iesniedza priekšlikumu, kuru pieņēma [43] gandriz jau pirms iesniegšanas, ka visi ķēniņa dzimtas locekļi jānogalina. Tūlīt arī aizsūtīja lēmuma izpildītājus, kas nogalināja Adranodora sievu, Hierona meitu Dāmarātu.

Hierona meita Hēraklija bija Zoipa sieva, tā paša Zoipa, kuru sūtīja kā vēstnesi pie ķēniņa Ptolemaja un kurš labprātīgi devās trimdā. Dabūjusi zināt, ka nāk arī viņu nogalināt, viņa ar savām abām vēl pavisam jaunajām meitām iebēga mājas svētnīcā pie penātiem. Ar vaļējiem matiem un izmisumā saplēstām drēbēm Hēraklija lūdzās, atgādinādama sava tēva Hierona nopelnus:

— Vai mums nevainīgām jākļūst par upuri naidam, kas sirakūziešiem ir pret Hieronimu? Tikai vīra trimdu es esmu guvusi viņa valdības laikā. Man nepavisam nebija tāds stāvoklis kā māsai, kamēr Hieronims bija dzīvs. Vai pēc viņa nāves lai man būtu tāds pats liktenis kā viņai? Ja Adranodora pasākums izdotos, viņa valdītu kopā ar savu vīru, man, tāpat kā visiem citiem, būtu tikai jāpaklausa. Ja Zoipam kāds būtu paziņojis par Hieronima nogalināšanu, viņš tūlīt būtu kāpis kuģī un atgriezies tēvijā. Kā viļ cilvēkus viņu cerība! Nāve draud brīvajā tēvijā viņa sievai un meitām, it kā viņas būtu nostājušās pret brīvību un tās likumiem. Vai mēs varam būt kādam bīstamas? Es taču esmu tikpat kā atraitne, manas meitenes — tikpat kā bārenes.

Bet varbūt neviens no mums nebaidās, bet visi nīst tirāna dzimtu? Lai aizsūta mūs tālu prom no Sirakūzām un Sicīlijas, lai liek mūs aizvest uz Aleksandriju, mani pie vīra, meitenes pie tēva.

Neviens viņu neklausījās, neviens par viņu neiežēlojās. Viņa jau redzēja, ka daži, lai veltīgi netērētu laiku, velk laukā no makstīm zobenus, Tad viņa vairs nelūdza par sevi, lūdza tikai saudzēt meitenes. Viņas vēl esot tik jaunas, karā viņas saudzētu pat saniknoti ienaidnieki. Lai, atriebdamies tirānam, viņi paši neizdarot vēl jaunāku noziegumu. Velti viņa lūdzās. Viņu atrāva no altāra un nogalināja. Tad vērsās pret meitenēm, jau notašķītām ar mātes asinīm. Tās no bailēm un šausmām kā prātu zaudējušas izskrēja no svētnīcas un, aizbēgušas uz Forumu, būtu visā pilsētā sacēlušas satraukumu un nemieru, bet tūlīt jau, daudzās vietās nāvīgi ievainotas, asinīm noplūdušas, sabruka.

So jau tā nožēlojamo nāves sodu vēl nožēlojamāku padarīja vēstneša ierašanās ar pavēli šīs sievietes nenogalināt, līdzcietība bija pēkšņi nomainījusi dusmas. Jaunu tautas sašutumu tagad izraisīja pārāk steidzīgā nāves soda izpildīšana, nenogaidot, kamēr norimst dusmas un būs iespējams labot izdarīto kjūdu. Ļaudis trokšņaini prasīja sasaukt tautas sapulci un izvēlēt Adranodora un kāda sazvērestības dalībnieka Temista vietā divus jaunus pretorus.

Noteica arī tautas sapulces dienu. Nevienam negaidot, šajā sapulcē kāds no beidzamajam rindām sauca Epi- kīda vārdu, kāds cits nosauca Hipokratu. Tos sauca arvien biežāk. Nekādu šaubu vairs nebija, ka viņiem nodrošināts vairākuma atbalsts. Uz sapulci bija ieradušies ne tikai pilsoņi, bet arī kareivji (liela daļa no tiem pat romiešu pārbēdzēji), kas gribēja panākt citu Sirakūzu nostāju. Pretori sākumā neievēroja noskaņojumu un vilka vēlēšanas garumā, beidzot tomēr, baidīdamies no sacelšanās, bija spiesti piekāpties un paziņot, ka Hipokrats un Epikīds ievēlēti.

Šai laikā Sicīlijā ieradās Markells, kas, domādams, ka ar Sirakūzām var panākt vienošanos, sūtīja vēstnešus vest ar pretoriem sarunas par savienības līguma atjaunošanu, taču stāvoklis bija mainījies. Kad Hipokrats un Epikīds bija saņēmuši ziņas, ka kartāgiešu flote piebraukusi pie Pahīna raga, viņi sāka rīkoties drošāk un centās pārliecināt algotņus un romiešu pārbēdzējus, ka pretori un senāts gribot Sirakūzas nodot romiešiem. Kad turklāt vēl romiešu flote piebrauca pie ieejas Sirakūzu ostā, lai Romas draugiem rastos lielāka paļāvība, neviens vairs nešaubījās, ka šie apvainojumi atbilst īstenībai, un liels nekārtīgs ļaužu bars steidzās uz jūras krastu, lai atvairītu romiešus, ja tie mēģinātu izkāpt malā. Šajā vispārējā sajukumā pretori nolēma sasaukt tautas sapulci. Tika izteiktas ļoti dažādas domas, un draudēja uzliesmot pat sacelšanās. Tad Apollonīds, kāds ievērojams pilsonis, teica saprātīgu, pašreizējam stāvoklim ļoti piemērotu runu.

— Nekad vēl, — viņš sacīja, — nevienai valstij nav bijušas labākas cerības uz izglābšanos kā tagad Sirakūzām, bet neviena arī nav bijusi tik tuvu bojā ejai kā Sirakūzas. Ja mēs visi vienprātīgi nostāsimies romiešu vai kartāgiešu puse, tad nevienai citai valstij nebūs labāks un drošāks stāvoklis par mums, bet, ja daži nosvērsies uz vienu pusi, citi — uz otru pusi, tad karš starp Kartāgu un Romu nebūs niknāks par karu pašās Sirakūzās, kur cīnīsies tajās pašās ielās karaspēks pret karaspēku, vadoņi pret vadoņiem. Ar visiem iespējamiem lidzekļiem tātad jāpanāk vienprātība. Daudz mazāka nozīme ir spriešanai, kura savienība mums vēla- māka, tomēr, izvēloties sabiedrotos, vairāk būtu jāievēro Hierona nekā Hieronima domas. Priekšroka būtu jādod draudzībai, kas piecdesmit gadus bijusi derīga un laba, nevis jaunai, vēl nepārbaudītai, kas jau dažreiz izrādījusies neuzticama. Liela nozīme ir arī apsvērumam, ka mēs varam noraidīt savienību ar Kartāgu, bet tāpēc jau mums ar to nav tūlīt jākaro, ar Romu turpretim vai nu tūlīt karš, vai miers.

Jo mazāk Apolonīda runā bija partejības, jo lielāku piekrišanu tā guva. Šo jautājumu apsprieda vēl daudzas reizes, un strīdi bija ļoti asi, beidzot tomēr izšķīrās par mieru ar Romu, jo karot nebija nekāda pamata, un sūtīja vēstnešus, lai sāktu sarunas.

Pagāja tikai dažas dienas, un no Leontlnām ieradās vēstneši lūgt aizsardzību. Viņu lūgums šķita ārkārtīgi izdevīgs, lai dabūtu no Sirakūzām prom nedisciplinēto un nemierīgo ļaužu pūli un tā vadoņus. Turp doties uzdeva pretoram Hipokratam ar pārbēdzējiem, viņam sekoja arī daudzi palīgspēku algotņi, pavisam sanāca četri tūkstoši vīru. Kā sūtītāji, tā sūtītie priecājās par šo karagājienu: vieniem tagad bija izdevība izdarīt jau sen nodomāto apvērsumu, otri priecājās, ka atbrīvojušies no pilsētas padibenēm un tās vadoņiem, bet atvieglinājums bija tikai uz īsu laiku, kā tas dažkārt notiek ar slimnieku, kura slimība pēc tam kļūst vēl grūtāka.

Hipokrats vispirms devās īslaicīgos sirojumos uz Romas provinces tuvākajiem novadiem, un, kad Apijs aizsūtīja kādu daļu karaspēka sargāt sabiedroto laukus, viņš tam uzbruka ar visiem saviem spēkiem un daudzus nogalināja. Dabūjis zināt par uzbrukumu, Markells tūlīt sūtīja vēstnešus uz Sirakūzām žēloties par līguma laušanu — viņš noteikti atzīšot šādu rīcību par pietiekamu kara iemeslu, ja Hipokratu un Epikīdu neizraidīšot ne tikai no Sirakūzām, bet pat pavisam no Sicīlijas.

Epikīds, lai viņam nebūtu jāatbild par brāļa rīcību un lai arī viņš pats, cik vien tas būtu iespējams, palīdzētu izraisīt karu ar romiešiem, devās uz Leontīnām. Tur viņš redzēja, ka leontīnieši ir pietiekami sakūdīti pret Romu, un sāka viņus noskaņot arī pret sirakūzie- šiem. Sirakūzieši esot vienojušies ar romiešiem, ka tās pilsētas, kas agrāk bijušas padotas Sirakūzu ķēniņiem, arī turpmāk būšot atkarīgas no Sirakūzām. Šai tautai nepietiekot ar brīvību, tā gribot ari uzkundzēties un valdīt. Jāpaziņojot sirakūziešiem, ka ari leontīnieši esot pelnījuši būt brīvi, kaut vai tāpēc, ka viņu pilsētā nogalināts tirāns un vispirms pasludināta brīvība.

Nenācās grūti Epikīdam leontīniešus pierunāt, un, kad no Sirakūzām ieradās vēstneši žēloties par uzbrukumu romiešiem un pieprasīt, lai Hipokrats un Epikīds dodoties uz Lokriem vai, vienalga, kurp, ja tikai viņi atstājot Sicīliju, vēstnešiem atbildēja augstprātīgi: leontīnieši neesot pilnvarojuši sirakūziešus viņu vietā slēgt mieru ar romiešiem, un citu slēgtie līgumi viņus nesaistot. Šo atbildi sirakūzieši paziņoja Markellam: leontīnieši atsakoties pakļauties Sirakūzām. Romiešiem tātad jāslēdzot ar Sirakūzām jauns līgums par karu pret Leontīnām, bet sirakūzieši piekritīšot līgumam tikai tad, ja tajā būšot paredzēts, ka pēc uzvaras Leontīnās būšot atkarīgas no Sirakūzām.

Markells tagad ar visu karaspēku devās pret Leontīnām; tika pieaicināts ari Apijs, lai uzbruktu pilsētai no otras puses. Kareivji bija tā sašutuši un tik nikni devās uzbrukumā, ka pilsētu ieņēma pirmajā triecienā. Kad Hipokrats un Epikīds redzēja, ka ienaidnieki ir jau uz mūriem un vārtus jau uzlauž, viņi ar dažiem kareivjiem paglābās Akropolē un naktī no turienes nepamanīti aizbēga uz Herbēsu. Vēstnesis ar ziņu par Leontīnu ieņemšanu sastapa pie Melanas upes astoņus tūkstošus sira- kūziešu, kas nāca leontīniešiem palīgā, un pastāstīja tiem par notikušo gan patiesību, gan izdomājumus: bez izšķirības esot apkauti kā kareivji, tā mierīgie iedzīvotāji, vēstnesis domājot, ka neviens pieaugušais neesot palicis dzīvs, pilsēta esot izlaupita, bagāto pilsoņu manta atdāvināta kareivjiem. Izdzirdējusi šādas briesmu ziņas, kolonna apstājās. Visi bija satraukti. Vadoņi, Sosijs un Dinomens, sāka apspriesties, ko tagad darīt. Vēsts, ka turpat divi tūkstoši romiešu pārbēdzēju pērti ar rīkstēm un tad viņiem visiem nocirstas galvas, bija patiesa un ticama un visiem iedvesa šausmas. Jāsaka gan, ka nevienam no leontīniešiem un pārējiem kareivjiem pēc pilsētas ieņemšanas nekas jauns nenotika un visi dabūja atpakaļ savu mantu, izņemot to, kas bija gājusi zudumā vispārējā juceklī tūlīt pēc romiešu ielaušanās pilsētā.

Kareivji bija sarūgtināti, ka viņu biedri Leontīnās nodevīgi atstāti bez palīdzības apkaušanai. Nekādiem līdzekļiem nebija iespējams panākt, lai viņi ietu tālāk vai vismaz turpat nogaidītu ticamākas ziņas, un pretori, baidīdamies no sacelšanās, aizveda viņus uz Megaru cerībā, ka kareivji drīz apdomāsies, ja musinātāji būs bargi sodīti. Paši viņi ar nelielu jātnieku pulciņu steidzās uz Herbēsu, domādami izmantot vispārējo apjukumu un ar nodevēja palīdzību ieņemt pilsētu. Kad tas neizdevās, viņi nosprieda nākamajā dienā iziet no Me- garas, lai ar visiem spēkiem uzbruktu Herbēsai.

Hipokrats un Epikīds tad izgāja sirakūziešiem no Her- bēsas pretī. Viņu nodoms varēja likties pārdrošs, bet citas izejas nebija, vajadzēja nodot sevi aizsargāt kareivjiem, kas viņus labi pazina, turklāt bija saniknoti par savu biedru apkaušanu. Gadījās, ka paši pirmie nāca sešsimt krētieši, kas dienēja jau Hieronima laikā un bija Hannibalam pateicību parādā. Viņus Hannibals sagūstīja kopā ar citiem romiešu palīgspēkiem pie Trasumena ezera un atlaida brīvībā. Hipokrats urn Epikīds krētie- šus pazina pēc karaspēku daļu nozīmēm un ieročiem, stiepa tiem pretī saitēm aplītus olīvkoka zarus[44] un lūdza pieņemt viņus un aizsargāt, un neizdot sirakūzie- šiem, kas drīz vien arī krētiešus izdošot romiešiem nobendēšanai.

—    Esiet droši, — sauca viņiem pretī krētieši, — jūsu liktenis būs arī mūsu liktenis!

Viņiem tā sarunājoties, visa kolonna apstājās, bet vadoņi nesaprata, kas noticis. Kad kjuva zināms, ka ieradušies Hipokrats un Epikīds, visur atskanēja kareivju piekrišanas saucieni. Pretori tad pilnos auļos aizjāja pie krētiešiem.

—     Ko tas nozīmē? — viņi jautāja. — Kā jūs drīkstat tik patvaļīgi rīkoties: sākt sarunas ar ienaidniekiem, uzņemt viņus savās rindās bez pretoru piekrišanas?

Viņi pavēlēja sagrābt un saistīt Hipokratū, bet šī pavēle tūlīt izraisīja tik skaļus krētiešu sašutuma saucienus, tik vienprātīgi tiem pievienojās arī pārējie, ka bija bīstami prasīt, lai tā tiktu izpildīta

Nobažījušies, nezinādami, ko uzsākt, pretori pavēlēja griezties atpakaļ uz Megaru, no kuras bija ieradušies, un sūtīja uz Sirakūzām vēstnešus ziņot par pašreizējo stāvokli, bet Hipokratam nenācās grūti pievilt kareivjus, kas jau tā bija gatavi visam ticēt. Viņš aizsūtīja dažus krētiešus novietoties slēpnī pie ceļa un tad nolasīja it kā vēstnesim atņemtu pretoru vēstuli, kuru pats bija uzrakstījis un sūtījis.

—     «Sirakūzu pretori sveicina konsulu Markellu.

Tu esi pareizi un labi darījis, ka Leontīnās nevienu nesaudzēji, bet visi algotņi ir to pašu pelnījuši. Sirakūzas nekad nebūs drošībā, kamēr svešzemju algotņi būs mūsu pilsētā vai karaspēkā. Pacenties tātad dabūt savā varā tos, kas nometnē pie Megaras, sodi viņus ar nāvi un atbrīvo no viņiem Sirakūzas.»

Pēc vēstules nolasīšanas sacēlās briesmīga kliegšana, visi skrēja pēc ieročiem, un nobijušies pretori, izmantodami lielo nekārtību, jāšus aizbēga uz Sirakūzām. Ar viņu aizbēgšanu dumpis tomēr nebeidzās, algotņi tagad uzbruka kareivjiem sirakūziešiem un nevienu nebūtu saudzējuši, ja Epikīdam un Hipokratam nebūtu izdevies viņus nomierināt. Nevis aiz žēlsirdības un cilvēkmīlestības viņi to darīja, bet negribēdami zaudēt iespēju atgriezties Sirakūzās. Tagad kareivji būšot viņiem uzticami un arī ķīlnieki, viņu tuvinieki un draugi pateicīgi viņu izglābšanas dēļ. Pieredzējuši tomēr, cik vieglprātīgi ļaudis tic baumām, viņi samācīja kādu no tiem kareivjiem, kas bija aplenkti Leontīnās, doties uz Sirakū- zam ar tādām pašām sadomātām ziņām kā tās, ko kareivjiem stāstīja pie Melanas upes, un, tā kā viņa stāsts varēja likties apšaubāms, viņam vajadzēja apgalvot, ka pats visu to ar savām acīm redzējis, un tā izraisīt sira- kūziešu sašutumu.

Un viņam noticēja ne tikai vienkāršā tauta: ievests senāta sēdē, viņš pārliecināja pat senatorus. Pat citādi apdomīgi ļaudis atklāti runāja — esot ļoti labi, ka romiešu mantkārība un nežēlība tik spilgti parādījusies Leontīnās, ienākuši Sirakūzās, viņi rīkošoties tāpat vai vēl nekrietnāk, jo šeit viņi varētu gūt bagātāku laupījumu. Visi tāpēc bija vienis prātis, ka jāslēdz vārti un jāsagatavojas uzbrukuma atvairīšanai. Bet ne jau visi no romiešiem baidījās, un ne jau visi viņus neieredzēja: neieredzēja viņus kareivji un liela daļa vienkāršās tautas, bet tikai daži pretori un ievērojamākie pilsoņi. Tie jau bija uztraukti par briesmu ziņām, bet vēl vairāk tomēr nobažījušies par tuvāku un draudošāku nelaimi: Hipokrats un Epikīds jau bija pie Heksapila vārtiem, viņu karaspēkā bija daudzi vienkāršo Sirakūzu pilsoņu tuvinieki, ar to starpniecību viņi jau sāka sarunas par vārtu atvēršanu, par kopējās tēvijas aizsardzību pret romiešiem. Jau viena Heksapila vārtu puse bija atvērta, jau kareivji nelielos pulciņos sāka nākt pilsētā, kad iejaucās pretori, bet, kad nelīdzēja viņu autoritāte, pavēles un draudi, viņi, savu cieņu aizmirsuši, sāka pilsoņus lūgt, lai taču nenododot tēviju bijušajiem tirāna rokaspuišiem, kas tagad tā sakūdījuši karaspēku. Kurlas bija sašutušo pilsoņu ausis, uzlauzti tika vārti kā no iekšpuses, tā no ārpuses, un pa tiem ienāca viss karaspēks, bet pretori aizbēga uz Ahradīnu. Ienākušajiem pievienojās algotņi, romiešu pārbēdzēji un tie bijušie ķēniņa kareivji, kas vēl bija Sirakūzās, un tā Ahradīnu ieņēma pirmajā triecienā. Pretorus, kas nepaguva aizbēgt, nogalināja. Slepkavošanu izbeidza uznākusi nakts. Nākošajā dienā vergiem, kas pieteikšoties karadienestā,

Romiešu flote uzbrūk Sirakūzām

apsolīja brīvību, tāpat ari cietumniekiem. Viss šis salašņu bars Hipokratu un Epikīdu ievēlēja par pretoriem, un tā Sirakūzas, kurām uz īsu laiku bija atspīdējusi brīvība, iegrima atkal agrākajā verdzības tumsā.

ROMIEŠU UZBRUKUMS SIRAKŪZĀM ATVAIRĪTS

(214. g.)

Kad par notikušo paziņoja romiešiem, viņu karaspēks tūlīt no Leontīnām devās uz Sirakūzām. Tur tas apmetās pie Olimpijas Zeva tempļa, kādas pusotras jūdzes no pilsētas (2 km), bet ari tad vēl nolēma vispirms sūtīt vēstnešus. Negribēdami, ka viņi ienāk pilsētā, Hipokrats un Epikīds ar saviem pavadoņiem izgāja pa vārtiem viņiem pretī.

—    Romieši, — teica vēstneši, — nenāk pret Sirakūzām ar karu, palīdzību un atbalstu mēs gribam sniegt tiem, kas izglābušies no slepkavu rokām, tāpat ari tiem, kas, baiju mākti, pašlaik nes verdzības jūgu, Jaunāku par trimdu, Jaunāku pat par nāvi. Savu sabiedroto nekrietno apkaušanu romieši neatstās nesodītu. Ja tiem, kas pie mums atbēguši, jaus brīvi atgriezties tēvijā un mums izdos vainīgos, ja Sirakūzās atjaunos brīvību un atkal ievēros likumus, tad karš nav vajadzīgs, bet, ja tas nenotiks, nekas mūs neaizkavēs to sākt.

Romiešu vēstnešiem atbildēja Epikīds.

—    Ja jums kas sakāms man un maniem draugiem, mēs jums atbildēsim, ja jūs nākat pie tiem, kas nesen vēl valdīja Sirakūzās, tad atgriezieties tad, kad vinu rokās atkal būs vara. Ja jūs sāksiet karu, tad drīz pārliecināsieties, ka Sirakūzas nav Leontīnās.

Beidzis sarunu ar vēstnešiem, viņš atgriezās pilsētā un lika aizslēgt vārtus.

Tagad sākās uzbrukums Sirakūzām no sauszemes un no jūras. No sauszemes uzbruka Heksapila vārtu apkārtnē, no jūras — Ahradīnai, kur mūrus apskalo vijņi, un, tā kā Leontīnās ieņēma pirmā trieciena izbailēs, tad romieši bija pārliecināti, ka kaut kur jau izdosies iebrukt lielajā pilsētā, kurai bija tik garš nocietinājumu loks, — un viņi piestūma pie mūriem visas uzbrukumam vajadzīgās ierīces. Ar tādu sparu sāktais uzbrukums būtu arī izdevies, ja Sirakūzās šajā laikā nebūtu Arhi- mēda. Tas bija izcils debesu un zvaigžņu pētnieks, vēl ievērojamāks tomēr kara ierīču un mašīnu izgudrotājs un būvētājs. Ienaidnieku uzsāktos aplenkuma darbus viņš izjauca gluži viegli, it kā jokodamies. Sirakūzu mūri bija celti uz dažāda augstuma pakalniem, pa lielākajai dajai kraujās un grūti pieejamās vietās, dažkārt tomēr arī līdzenumā, kur tiem bija viegli piekļūt. Uz mūriem Arhimēds nostādīja dažādas metamās ierīces, kas vislabāk bija piemērotas tieši šai vietai.

Ahradīnas mūrim, kas bija, kā jau teicu, uz paša jūras krasta, ar sešdesmit kvinkverēmām uzbruka Mar-' kells. Strēlnieki un lingotāji, kas atradās uz citiem kuģiem, nejāva nevienam pat parādīties uz mūra. Kas to iedrošinājās, tos tūlīt vai nu nogalināja, vai ievainoja. No mūra šie kuģi turējās tādā attālumā, kāds bija vajadzīgs strēlniekiem un lingotājiem, lai ar panākumiem

Sirakūzu plāns

lietotu savus ieročus. Dažreiz divas kvinkverēmas sasēja kopā, sānu pie sāna, tad, protams, vienā pusē airi bija jānovāc, aī divām palikušajām airu rindām sasietie kuģi brauca kā viens kuģis, uz tā novietoja vairākstāvu torņus un tajos ierīces mūru graušanai. Pret šādu kuģu uzbrukumu Arhimēds uz mūra ierīkoja dažāda lieluma metamās mašīnas, kas pret tiem kuģiem, kuri atradās tālāk, svieda lielus un smagus akmeņus, pret tiem, kas bija tuvāk, mazākus un vieglākus, toties to bija vairāk. Lai sirakūzieši varētu drošāk šaut un lingot, Arhimēds

mūrī no apakšas līdž augšai ierīkoja gandrīz olekti platas šaujamlūkas, pa kurām viņi, paši ienaidniekiem nesasniedzami, tos apšaudīja ar lieliem skorpioniem'. Ja dažs kuģis pienāca par tuvu, lai pret to vērstos ar metamajām mašīnām, tad tā priekšgalam uzmeta stiprai ķēdei piekaltu dzelzs āķi un ar vindu, kuras otrā galā bija smags svina atsvars, kuģa priekšgalu pacēla gaisā, un kuģi nostādīja uz pakaļgala, tad pēkšņi palaida vaļā — un kuģis, it kā no mūra krizdams, ar pārbaidītajiem jūrniekiem ietriecās viļņos, un, ja arī neapgāzās, tad tomēr tanī vienmēr ieplūda daudz ūdens. / Tā atvairīja uzbrukumu no jūras, un turpmāk vienīgā cerība bija uzbrukt ar visiem spēkiem no sauszemes, bet ari šai pusē visur bija tāpat izvietotas dažādas asprātīgas metamās ierīces, kuras daudzu gadu laikā, līdzekļus netaupīdams, bija licis uzbūvēt rūpīgais Hierons un izgudrojis Arhimēds. Turklāt uzbrukumu apgrūtināja stāvā klints, uz kuras bija celts mūris, tā bija tik krauja, ka ar lielu spēku lejup uz ienaidniekiem lidoja ne tikai rretamo ierīču sviestie akmeņi, bet arī vienkārši no augšas nogrūstie, un pat piekļūt mūrim bija grūti un bīstami, tāpēc nolēma pārtraukt uzbrukumu, jo visi mēģinājumi bija beigušies ar pilnīgu neveiksmi, un turpmāk tikai neļaut ne pa sauszemi, ne pa jūru pilsētai piegādāt pārtiku.

ASINSPIRTS HENNĀ (214. g.)

Vairāku Sicīlijas pilsētu atkrišana ari citās radīja vēlēšanos darīt to pašu, un romiešu garnizonus no šīm pilsētām vai nu padzina, vai nodevīgi iznīcināja. Henna atradās augstā, no visām pusēm kraujā vietā. Grūti tai bija uzbrukt, un tās Akropolē atradās stiprs romiešu garnizons, arī garnizona komandieris Lūcijs Pinārijs nebija tas vīrs, kuru nodevēji varētu viegli piekrāpt. Viņš bija stingrs un bargs un vairāk paļāvās uz savu modrību nekā uz sicīliešu uzticību. Būt piesardzīgam viņu mudināja daudzās ziņas par nodevību, pilsētu atkrišanu un garnizonu apkaušanu. Nakti un dienu tātad visur bija vajadzīgas sargnodaļas, neviens kareivis neatstāja savu vietu, visi bija pilnīgā bruņojumā.

Kad henniešu barveži, kas jau bija ar kartāgiešiem vienojušies par nodevīgu uzbrukumu romiešiem, redzēja, ka. tas nekad nevar izdoties, viņi nolēma ķerties pie ieročiem.

—           Pilsētai, un Akropolei, — viņi teica, — vajag būt mūsu rokās, ja mēs esam brīvi sabiedrotie, nevis romiešu apsardzībā nodoti vergi. Vārtu atslēgas mums jādabū atpakaļ, tā ir Kara ku ža priekšgals taisnīga prasība. Krietnus sabiedrotos saista viņu dotais uzticības solījums. Romas tauta un senāts būs mums pateicīgi, ja mēs labprātīgi, nevis spiesti paliksim viņu sabiedrotie.

—    Mans virspavēlnieks, — atbildēja viņiem Pinārijs, — uzdeva man sargāt Hennu. No viņa saņēmu Akropoli un vārtu atslēgas, ar tām pēc saviem ieskatiem var rīkoties tikai tas, kas man tās nodeva. Ar nāvi romieši soda par uzticētā posteņa atstāšanu, un nāves sodu par tādu noziegumu pat vecāki ir piesprieduši saviem bērniem. Nav tālu no šejienes konsuls Markells. Sūtiet pie viņa vēstnešus. Viņam ir tiesība rīkoties un izlemt.

Bet hennieši sacīja, ka viņi ņesūtīšot. Dievus par lieciniekiem piesaukdami, viņi teica, ka gan jau atradīšot iespēju atgūt brīvību.

Tad Pinārijs sacīja:

—    Ja jūs negribat sūtīt vēstnešus pie konsula, tad dodiet vismaz man iespēju runāt tautas sapulcē, lai es zinu, vai tā ir visas tautas vai tikai dažu pilsoņu prasība.

Nolēma, ka sapulce notiks nākamajā dienā.

Atgriezies pēc šīs sapulces Akropolē, Pinārijs sasauca kareivjus.

—    Es domāju, — viņš teica, — jūs zināt, ka šais dienās sicīlieši uzbrukuši vairākiem romiešu garnizoniem un tos iznīcinājuši. No tādas nodevības jūs pasargājusi dievu labvēlība un jūsu pašu teicama modrība, jo dienām un naktīm, nenolikdami ieročus, jūs stāvējāt nenoguruši sardzē. Kaut tā tas varētu būt arī turpmāk, kaut mums neviens nekrietni neuzbruktu, kaut mums nevienam nevajadzētu uzbrukt! Tā ir ļoti vajadzīga piesardzība pret nodevību, un to mēs līdz šim

ievērojām. Kad viņu noziedzīgais nodoms neizdevās, hennieši tagad pilnīgi atklāti pieprasa atdot vārtu atslēgas, bet, ja mēs tā nedarīsim, Henna tūlīt nokļūs kartāgiešu varā un mūs šeit neģēlīgi apkaus. Ar lielām pūlēm es panācu piekrišanu pa nakti apdomāties un varu tātad jūs brīdināt par draudošajām briesmām. Tūlīt pēc saules lēkta viņiem būs sapulce, kurā viņi apsūdzēs mani un kūdīs pret jums tautu. Rīt tātad Hennā plūdīs vai nu jūsu, vai henniešu asinis. Jums nebūs nekādas cerības, ja hennieši aizsteigsies jums priekšā, un nekādu briesmu, ja priekšā aizsteigsieties jūs. Kas pirmais izvilks zobenu, tas uzvarēs, tāpēc apbruņojieties un uzmanīgi gaidiet norunāto zīmi. Es būšu sapulcē, runājot un strīdoties viņus aizkavēšu, kamēr viss būs sagatavots. Kad es došu ar togu zīmi, jūs kliegdami no visām pusēm uzbrūciet henniešu baram. Lai nevienu, kas varētu būt bīstams, no kura nodevības būtu jābaidās, ( netaupa jūsu zobeni! Man, kareivji, būtu jums vēl daudz kas jāsaka, ja jums būtu jācīnās ar apbruņotu pretinieku, bet jūs uzbruksiet neapbruņotiem, kas uzbrukumu negaida. Nav tālu no šejienes arī konsula karaspēks, un nav tāpēc ko baidīties no kartāgiešiem.

Pēc šīs uzrunas kareivjus atlaida un viņi atpūtās. Nākamajā dienā daļa kareivju ieņēma un aizsprostoja svarīgākos ceļus un izejas no pilsētas, bet lielākā daļa novietojās visapkārt teātrim un uz nogāzes virs teātra sēdvietām '. Kareivji arī pirms tam bieži bija tā noskatījušies tautas sapulču norisi. Tad pilsētas amatpersonas ieveda sapulcē romiešu prefektu, kas atkal teica, ka tiesisks izlemt par atslēgām esot tikai konsuls, nevis viņš, un atkārtoja pa lielākajai daļai to pašu, ko bija teicis jau vakar. Sākumā viens otrs, bet tad jau vairāki, līdz beidzot viss teātris kliedza, lai atdodot atslēgas. Kad prefekts vēl. arvien kavējās un vilcinājās, bija dzirdami jau nikni draudi un varēja redzēt, ka henniešiem zūd pacietība un viņi lietos varu. Prefekts tagad deva norunāto zīmi ar togu — un kareivji, kas jau bija pilnīgi sagatavojušies un nepacietīgi gaidīja, skrēja, skaļi kliegdami, no kalna lejā un uzbruka pārsteigtajiem henniešiem, bet izejas no teātra aizsprostoja citi. Savā teātrī ieslēgtie pilsoņi krita kaudzēs cits uz cita no romiešu zobeniem — neievainotie uz ievainotajiem, dzīvie uz mirstošajiem.

Tad romieši izklīda pa pilsētu, it kā tā būtu ieņemta triecienā, viņu dusmas vēl nebija rimušas. Pilsoņi bēga, kareivji nogalināja bēgošos un neapbruņotos ar tādu niknumu, ar kādu viņi cīnītos kaujā pret bruņotu un bīstamu ienaidnieku. Tā Henna palika romiešu rokās. Vai tas bija noziegums vai nepieciešama aizsargāšanās? Markells Pinārijam neko nepārmeta un Hennā iegūto laupījumu atdeva kareivjiem. Viņš bija pārliecināts, ka sicl- lieši turpmāk baidīsies nodevīgi uzbrukt romiešu garnizoniem.

Gandrīz tai pašā dienā vēsts par šo drausmīgo notikumu kjuva zināma visā Sicīlijā, jo Henna atrodas pašā Sicīlijas vidū, un tad ari tie, kas līdz šim bija šaubījušies, pārgāja pūniešu pusē.

ROMIEŠI IEŅEM ĀRPUS (213. g.)

—    Nokāpt no zirga! [47]

Un Fabijs, Vecākais, nolēcis no zirga, izsaucās:

—    Es, dēls, gribēju pārliecināties, vai tu pietiekami labi apzinies, ka esi Romas konsuls.

Šī konsula Fabija nometnē naktī ar trim vergiem slepeni ieradās arpietis Dasijs Altīnijs un solījās nodot Ārpus, ja par to saņemšot pienācīgu atlīdzību. Konsuls par viņa priekšlikumu ziņoja kara padomē. Daži izteicās, ka šis pārbēdzējs perams ar rīkstēm un sodāms ar nāvi, viņš taču esot kā romiešu, tā kartāgiešu ienaidnieks. Pēc kaujas pie Kannām, it kā uzticība būtu atkarīga no panākumiem, viņš pārgājis Hannibala pusē un panācis arī Arpu atkrišanu, tagad, kad Romas stāvoklis pretēji tam, ko viņš gaidīja, pašos pamatos nostiprinājies, viņš tiem, kurus nodeva, piedāvā jaunu nodevību, te viņš ir vienā, te otrā pusē, kā sabiedrotais nav uzticams, kā ienaidnieks ir nicināms.

Konsula tēvs viņiem nepiekrita:

— Jūs esat aizmirsuši, ka tagad ir nežēlīgs karš, un gribat spriest kā miera laikā, kas labs, kas ļauns. Jūs nedomājat, ka vispirms jāapsver, kā rīkoties un kā panākt, lai no mums neatkristu neviens sabiedrotais. Mums jāparāda, uz ko var cerēt tie, kas atjēgušies un grib atjaunot agrāko savienību. Ja atkrist no romiešiem bija iespējams, bet atgriezties pie viņiem nav iespējams, tad pie pūniešiem paliks visi tie, kas tagad atkal gribētu savienību ar Romu. Es tomēr nedomāju, ka Altīnijam var kaut mazliet uzticēties. Mums jāizvēlas vidusceļš: pašlaik viņš nav jāatzīst ne par sabiedroto, ne par ienaidnieku, bet jānodod kādas tuvākas uzticamas pilsētas apsardzībā uz visu kara laiku. Kad karš būs beidzies, tad izšķirsies, vai iepriekšējā atkrišana ir vairāk pelnījusi sodu vai šī atgriešanās — saudzību.

Fabija priekšlikumu pieņēma, Altīniju pašu un viņa pavadoņus nodeva Kales pilsētas vēstnešiem, turpat arī bija jāsaglabā diezgan daudz zelta, ko viņš bija paņēmis līdzi. Kalē Altīnijs pa dienu brīvi staigāja sargu pavadībā, bet pa nakti viņu ieslēdza un stingri uzmanīja. Ar- pos viņa mājinieki pirmie pamanīja, ka viņa nav, un sāka meklēt. Tad vēsts par viņa pazušanu izpaudās pā visu pilsētu un radīja vispārēju apjukumu, jo Arpos viņš bija pats ievērojamākais vīrs. Baidīdamies no apvērsuma, Arpu vadītāji tūlīt sūtīja vēstnešus pie Hannibala, kas par šo ziņu sevišķi pārsteigts nebija, jo jau pirms tam viņš Altīnijam īsti neuzticējās un turēja viņu aizdomās. Tagad viņam turklāt bija iemesls konfiscēt un pārdot tik bagāta cilvēka mantu, bet, lai ļaudis domātu, ka tā viņš rīkojas pamatota sašutuma, nevis mantkārības dēļ, viņš bija bargs un pat nežēlīgs. Altīnija sievu un bērnus viņš lika atvest uz nometni, tos vispirms nopratināja par Altīnija bēgšanu, tad par mājās vēl palikušo zeltu un sudrabu un, kad viss bija izzināts, dzīvus sadedzināja.

Izgājis no Suesulas, Fabijs vispirms nolēma uzbrukt

Arpiem un apmesties pus- jūdzi no pilsētas nometnē, lai izlūkotu pilsētas tuvāko apkārtni un nocietinājumus. Uzbrukt nolēma tur, kur bija visstiprākie nocietinājumi, jo tos tik rūpīgi nesargāja. Kad viss, kas vajadzīgs, bija sagatavots, viņš izvēlējās no visa karaspēka krietnākos centurionus, norīkoja Mazā balista viņiem par vadoņiem enerģiskus kara tribūnus un deva sešsimt kareivjus — pietiekami daudz, pēc viņa domām. Tiem viņš pavēlēja iet ar kāpnēm uz norādīto vietu, kad tiks dots signāls ceturtajai sardzes maiņai. Tur bija zemi un šauri vārti uz klusu ielu mazapdzīvotā pilsētas daļā. Kad viņi šeit būs tikuši pāri mūrim, viņiem no iekšpuses jāatver vārti vai jāsalauž aizbīdņi un jāieņem kāda pilsētas daļa. Pēc tam ar tauri jādod signāls, ka pārējam karaspēkam jānāk palīgā. Tas jau būšot pilnīgā gatavībā. Viss tika veikls ātri un noteikti. Ienaidniekus palīdzēja pārsteigt un pasākumu ļoti sekmēja tieši tas, kam, šķiet, vajadzēja to kavēt. Pusnaktī uznākušās lietus gāzes dēļ sargi atstāja savas vietas un meklēja patvērumu zem jumta. Vētras un lietus troksni nebija dzirdama vārtu uzlaušana.

Kad vārti bija vaļā, tika dota pavēle taurētājiem, kas bija nostādīti gar ceļu vienādā atstatumā cits no cita, pūst taures, lai dotu ziņu konsulam, un konsuls, kā tas bija norunāts, īsi pirms gaismas ar karaspēku pa uzlauztajiem vārtiem iegāja pilsētā. Tikai tagad arpieši redzēja, kas noticis. Pilsētā bija pieci tūkstoši Hannibala kareivju, arpiešu pašu bija trīs tūkstoši. Arpiešus pūnieši pirmos sūtīja pretī romiešiem, lai būtu droši, ka aizmugurē nebūs nekādas nodevības.

Sākumā cīnījās šaurajās un tumšajās ielās, tad romieši nokļuva uz vārtiem tuvāko namu jumtiem, un daži arpieši, baidīdamies, ka viņus no augšas ievainos vai nogalinās, sāka sarunas ar tiem romiešiem, kurus viņi pazina. Romieši jautāja, ko gan viņi gribot, ko romieši viņiem esot ļaunu nodarījuši, ko labu pūnieši, kāpēc viņi, sensenie sabiedrotie, sākuši svešinieku un barbaru labā

karu pret Romu, lai Itālija dotu meslus un nodevas Āfrikai. Arpieši taisnojās: viņi to nezinot, viņu valdība esot pārdevusies pūniešiem, tā viņus apspiežot un nomācot. Sākumā tādas runas sāka tikai daži, bet vēlāk jau daudzi. Tad arpieši aizveda pie konsula savu pretoru, tika doti abpusēji uzticības solījumi, un arpieši pašā cīņas karstumā kopā ar romiešiem vērsās pret kartāgiešiem. Gandrīz tūkstoš spāniešu, kas ar konsulu bija vienojušies par pūniešu garnizona izlaišanu bez viltus no pilsētas, paši pārgāja romiešu pusē. Tad kartāgiešiem atvēra vārtus un viņi, kā norunāts, neskarti aizgāja pie Hannibala. Spāniešiem piešķīra divkāršu pārtikas devu, un tālākajā kara gaitā viņi Romai vienmēr bija uzticami kareivji.

SIFĀKS UN MASINISA (213. g.)

Šai pašā gadā brāļi Pūblijs un Gnējs Kornēliji sekmīgi cīnījās Spānijā. Viņi atguva daudzus agrākos sabiedrotos, ieguva daudzus jaunus un cerēja to pašu panākt arī Āfrikā. Sifāks, numidiešu ķēniņš, tur pēkšņi bija sanaido^ jies ar kartāgiešiem, pie viņa Scīpioni aizsūtīja trīs cen- turionus, kas noslēdza ar Sifāku draudzības un savienības līgumu. Ja viņš turpināšot karu ar kartāgiešiem, solīja viņam vēstneši, Romas senāts un tauta būšot viņam pateicīgi un darīšot visu, lai bagātīgi atlīdzinātu.

Šim barbaram tāds piedāvājums patika, un viņš sāka sarunas ar vēstnešiem. Dzirdējis piedzīvojušu centurionu domas par kara lietām, viņš saprata, ka viņam un viņa numidiešiem jāapgūst romiešu kārtība un disciplīna, lai tiešām kļūtu par labiem un uzticamiem sabiedrotajiem, un tāpēc lūdza, lai divi vēstneši aizved viņa atbildi romiešu karavadoņiem, bet trešais lai paliek pie viņa par kara mākslas skolotāju. Kājnieku cīņā numidiešiem neesot nekādas pieredzes, bet jātnieki viņi esot labi. Jāšus viņu senči karojuši jau no vissenākajiem laikiem, arī viņš pats jau no zēna gadiem pieradis pie šādām cīņām. Taču viņa pretinieki vairāk paļaujoties uz saviem kājniekiem, un, ja viņš gribot ar tiem mēroties, arī viņam jā- gādājot kājnieki. Viņa valstī esot daudz cilvēku, bet viņš neprotot tos apbruņot, apmācīt un ar visu nepieciešamo apgādāt. Viņa karaspēks esot nejauši salasījies nesakārtots pūlis. Vēstneši atbildēja, ka izpildīšot Sifāka vēlēšanos, viņam tikai jāapņemoties sūtīt atpakaļ atstāto cen- turionu, ja romiešu karavadoņi šādai norunai nepiekritī- šot. Pie ķēniņa tad palika Kvints Statorijs. Kopā ar abiem romiešiem Sifāks sūtīja uz Spāniju arī savus vēstnešus. Tiem vajadzēja dabūt no romiešu karavadoņiem noslēgtā līguma apstiprinājumu. Uzdeva tiem arī pierunāt numi- diešu palīgnodajas pārbēgt pie romiešiem.

Statorijs lika savākt numidiešu jauniešus (Sifākam tādu netrūka) dienestam kājnieku daļās, sakārtoja tos gandrīz tāpat kā romiešus, mācīja maršēt, sekot savu daļu nozīmēm un saglabāt ierindu. Viņš tos tik ātri pieradināja pie kareivju darbiem un kareivju pienākumu izpildīšanas, ka drīz vien ķēniņš uz saviem kājniekiem paļāvās tāpat kā uz jātniekiem, un, kad klajā laukā numidiešu kājnieki cīnījās ar kartāgiešiem īstā kaujā, numidieši uzvarēja.

Ķēniņa sūtņu ierašanās Spānijā romiešiem ļoti noderēja, jo numidieši Kartāgas karaspēkā, dabūjuši par to zināt, sāka bieži pie viņiem pārbēgt. Tā sākās Sifāka un romiešu draudzība.

Kad par to dabūja zināt kartāgieši, viņi tūlīt sūtīja vēstnešus pie ķēniņa Gaļas, kas valdīja Numidijas austrumu daļā. Galam bija septiņpadsmit gadus vecs dēls Masinisa. Tas bija drosmīgs, enerģisks un uzņēmīgs, un jau tad visi bija pārliecināti, ka Numidija pēc viņa būs lielāka, bagātāka un varenāka par to, ko viņš saņems no tēva. Pūniešu vēstneši centās Galu pierunāt pēc iespējas drīzāk noslēgt savienību ar Kartāgu, tas būšot viņam izdevīgi^ jo Sifāks, kļuvis par Romas sabiedroto, būšot bīstams Āfrikas valdniekiem un tautām. Savienība jānoslē- dzot, pirms Sifāks pārcelšoties uz Spāniju vai romieši uz Āfriku. Sifāku varot viegli uzvarēt, jo no savienības ar romiešiem viņš guvis tikai Romas sabiedrotā vārdu. ^

Galu viegli pārliecināja sūtīt karaspēku, jo šo karu gribēja arī Masinisa, kas kopā ar kartāgiešiem uzvarēja Sifāku lielā kaujā. Stāsta, ka esot krituši trīsdesmit tūkstoši. Sifāks pēc kaujas ar dažiem jātniekiem aizbēga pie mauriem, kas dzīvo pie paša Okeāna pretim Gadām. Pie viņa kā pie ievērojama vadoņa sanāca no visām malām daudz barbaru, un viņš īsā laikā apbruņoja lielu_ karaspēku, lai ar to pārceltos uz Spāniju, kuru no Āfrikas atdala ne visai plats jūras šaurums, bet tad ieradās arī Masinisa ar savu uzvarējušo karaspēku. Bez kādas kartāgiešu palīdzības viņš turpināja tur karot ar Sifāku, gūdams gan panākumus, gan slavu.

DIVDESMIT PIEKTĀ GRĀMATA

Kuģi brauc pa Tarentas ielām

SVEŠZEMJU KULTI UN MĀŅTICĪBA ROMĀ (213. g.)

Karam turpinoties un panākumiem mainoties ar neveiksmēm, mainījās arī ļaužu noskaņojums, un romiešus pārņēma māņticīgas bailes. Pēkšņi likās, ka Romā radusies cita tauta un citi dievi, tik daudz tur parādījās svešzemju kultu un māņticības. Romiešu ritus neievēroja pat Forumā un Kapitolijā. Varēja redzēt sieviešu barus, kas upurēja un pielūdza dievus, neievērodamas tēvu tēvu parašas. Svešzemju upurētāji un pareģi bija ieguvuši varu pār cilvēku prātiem, sevišķi pār lauku ļaudīm, kurus trūkums un bailes no ienaidniekiem bija pamudinājuši pamest ilgā kara dēļ atmatā atstātos laukus un meklēt patvērumu pilsētā. Svešzemju krāpniekiem nebija grūti izmantot ļaužu māņticību, un viņi to arī darīja, it kā strādātu pilnīgi atļautu amatu.

Krietnie pilsoņi sākumā par to žēlojās tikai cits citam, bet tad jau griezās pie senāta un pārmeta amatvīriem bezdarbību. Senāts bargi vērsās pret edīliem un kriminālnoziegumu triumviriemka viņi pieļāvuši šādu iīcību, bet, kad šīs amatpersonas mēģināja padzīt no Fo- luma māņticīgo pūli un apgāzt svešu dievu altārus, tas viņus gandrīz vai nosita. Bija skaidrs, ka zemākie amatvīri šeit neko nepanāks, un senāts uzdeva pretoram Emīlijām atbrīvot Romu no svešzemju kultiem un māņticības. Pretors, sasaucis tautu uz sapulci, nolasīja senāta lēmumu un paziņoja, ka visiem, kam ir svešzemju pareģojumu grāmatas, lūgšanu un upurēšanas teksti, šīs grāmatas un teksti jānodod viņam līdz aprīļa kalendām[48]. Nevienam nav atļauts publiski vai dieviem veltītā vietā upurēt pēc kāda jauna svešzemju rituāla.

PLAŠI NOORGANIZĒTA VALSTS APZAGŠANA

(212. g.)

Marks Postumijs bija publikāns, ar kuru Romā daudzus gadus neviens nevarēja sacensties krāpšanā un mantkārībā, ja neskaitām Pomponiju no Vejiem[49]. Tā kā valsts bija apņēmusies atlīdzināt publikāniem zaudējumus, kurus viņiem nodarītu vētras, kad viņi piegādās pa jūru visu armijai vajadzīgo, tad abi šie vīri ziņoja par liktīvām avārijām, un, ja kuģi arī tiešām bija gājuši bojā, tad vainīgas nebija vētras, vainīgi bija viņi paši. Viņi iekrāva vecos un stipri bojātos kuģos nedaudz nevērtīgu preču, nogremdēja tos atklātā jūrā, jūrniekus uzņēma iepriekš sagatavotās laivās un meloja, ka kuģos bijis daudz vērtīgas kravas.

—    Vai jūs neredzat, — viņš izsaucās, — ka jūs vairs neviens neievēro un var izcelties īsts dumpis, ja jūs tūlīt neslēgsiet sapulci?!

Kad tauta izklīda, uz sēdi sanāca senāts — un konsuli ziņoja, ka publikāni varmācīgi un nekaunīgi izjaukuši prāvas iztiesāšanu.

—     Postumijs, — viņi teica, — neļauj Romas tautai spriest tiesu, izjauc sapulci, neievēro tribūnu aizrādījumus, lieto varu pret pilsoņiem, iebrūk lietas iztiesāšanai paredzētajā laukumā, nelaiž tribas balsot. Asinsizliešanu novērsa tikai amatvīru savaldība.v Viņi nedeva iemeslu sākt nekārtības tiem, kas tādu iemeslu meklēja.

Ikviens krietns pilsonis piekrita, ka tāda rīcība ir nekrietna, un senāts atzina, ka notikusi sacelšanās pret valsts varu un turpmāk tas var būt par ļaunu piemēru. Tautas tribūni Karviliji tagad vairs neuzturēja pret Pos- tumiju naudas soda prasību, bet ierosināja jaunu lietu par dumpi, pavēlēja viņu apcietināt un ieslodzīt cietumā, ja viņš nedos galviniekus par ierašanos tiesā. Postumijs galviniekus deva, bet tiesā neieradās. Tad tribūni lietu izlemt nodeva tautai — un tauta atzina: ja Postumijs līdz maija kalendām[52] neierodas, nepieteicas ari kalendās un

Tarentas plāns

neuzrāda dibinātus neierašanās iemeslus, viņš tiek atzīts par trimdinieku, viņa īpašumi tiek pārdoti un viņam ir liegta likuma aizsardzība.

Pēc tam tika ierosinātas krimināllietas un pieprasīti galvinieki arī no citiem, kas kūdīja uz dumpi. Sākumā ieslodzīja cietumā tikai tos, kas nedeva galviniekus, Vēlāk jau visus. Lielākā apsūdzēto daja, baidīdamās no paredzamā bargā soda, paši devās trimdā.[53] Tā beidzās šī lieta par publikānu blēdībām un viņu blēdību varmācīgo aizstāvēšanu.

KARTAGIEŠI TARENTA (212. g.)

Jau ilgu laiku Hannibals cerēja uz Tarentas atkrišanu no Romas, un tikpat ilgi romieši par to bažījās.[54] tagad kads neparedzēts gadījums atkrišanu izraisīja. Tarentie- tis Filejs jau krietnu laiku uzturējās Romā kā savas pilsētas pilnvarots pārstāvis. Viņš bija īsts nemiera gars un negribēja kļūt vecs, neko ievērojamu neveicis. Viņam bija izdevies nodibināt sakarus ar Tarentas un Tūriju ķīlniekiem Romā. Ķīlniekus apsargāja diezgan nevērīgi, jo romieši bija pārliecināti, ka tiem nav izdevīgi viņus krāpt. Bieži ar viņiem sarunādamies, Filejs viņus pierunāja bēgt, piekukuļoja arī sargus un, tumsai iestājoties, izveda ķīlniekus no pilsētas. Viņš apņēmās pats būt par ceļvedi.

Jau agri no rīta par bēgšanu zināja visa pilsēta. Bēgļiem dzinās pakaļ, viņus drīz sagūstīja un atveda atpakaļ. Romā viņus pēra ar rīkstēm, pēc tam nogrūda no klints. Šis nežēlīgais sods radīja vispārēju sašutumu šajās abās ievērojamās grieķu pilsētās. Ļaudis jutās aizvainoti savu pilsētu dēļ un bēdājās par saviem nekrietni nogalinātajiem radiniekiem un draugiem.

Tad kādi trīspadsmit dižciltīgi Tarentas jaunieši, nogalināto ķīlnieku tuvinieki, rīkoja sazvērestību, kuras vadoņi bija Nīkons un Filemens. Vispirms jāaprunājoties, viņi domāja, ar Hannibalu, un naktī, izgājuši no pilsētas it kā medībās, viņi devās pie kartāgiešu vadoņa. Kad Hannibala nometne vairs nebija tālu, citi paslēpās mežā, bet Nīkons un Filemens gāja tālāk, līdz viņus aizturēja kartāgiešu sargposteņi un aizveda, kā viņi paši lūdza, pie Hannibala. Sazvērnieki tad pastāstīja, kāpēc viņi nākuši un ko viņi nodomājuši darīt. Ar solījumiem Hannibals neskopojās un jauniešus ļoti slavēja. Viņiem vajagot iemantot tarentiešu uzticību, tāpēc lai viņi, izgājuši sirot, atgriežoties pilsētā ar nolaupītiem lopiem, kurus kartāgieši izdzinuši ganīties, tos, apgalvoja Hannibals, viņi īegūšot bez kādas cīņas un bez kādām pūlēm.

Visi brīnījās par jauniešjj iegūto laupījumu, bet, kad tas notika arī otrreiz un pēc tam vēl vairākas reizes, par

lo brīnījās jau mazāk. Sazvērnieki vēlreiz satikās ar Hannibalu, un abas puses zvērēja viena otrai uzticību: taren- tieši būšot brīvi, viņiem būšot pašiem savi likumi, savus īpašumus viņi varēšot paturēt, viņi nemaksāšot kartāgiešiem nekādus nodokļus un kartāgiešu garnizonu ievest Tarentā varēšot tikai ar tarentiešu piekrišanu, bet. romiešu īpašumi Tarentā un romiešu garnizons būšot kartāgiešu laupījums. ^

Kad vienošanās bija panākta, Filemens vēl biežāk sāka naktī iziet no pilsētas un atkal atgriezties. Liela bija viņa mednieka dedzība. Gāja viņš ar suņiem un dažādiem medību piederumiem. Kaut kāds medījums viņam bija gandrīz vai katru reizi, varbūt pat ienaidnieku piegādāts. No tā viņš vienmēr kādu daļu deva sardzes priekšniekam un viņa ļaudīm, kas domāja, ka Filemens medībās iet gandrīz tikai pa nakti, baidīdamies no ienaidniekiem. Kad šādi gājieni jau bija kļuvuši par paradumu un kurā katrā nakts laikā, tiklīdz Filemens deva ar svilpienu zīmi, tūlīt atvēra vārtus, Hannibals nolēma, ka pienācis laiks rīkoties.

Viņa nometne bija trīs dienu gājumā no pilsētas. Lai neliktos dīvaini, ka viņš vienā vietā paliek tik ilgi vasaras nometnē, Hannibals izlikās slims, un pat romiešu garnizonam Tarentā viņa bezdarbība tāpēc vairs nemaz nelikās aizdomīga. Nolēmis doties uz Tarentu, viņš šim pasākumam izvēlējās desmittūkstoš kājniekus un jātniekus, kas bija viegli bruņoti, ātri un paredzētajam pasākumam tāpēc sevišķi piemēroti, un ceturtajā nakts sardzes maiņā, gaismai austot, izgāja no nometnes. Pēc ātrā gaitā veikta pārgājiena viņš apmetās kādas piecpadsmit jūdzes no Tarentas. Arī tad vēl viņš nepaziņoja, kurp viņi dodas, taču, sasaucis kareivjus, piekodināja iet tikai pa ceļu, nekur no tā nenogriezties, nekādā ziņā neatstāt ierindu, saņemtās pavēles izpildīt ātri un noteikti, bez pavēles neko neuzsākt. Kad būšot klāt īstais brīdis, viņš paziņošot, kas darāms.

Gandrīz šai pašā laikā Tarentā pienāca ziņas, ka nelielas numidiešu jātnieku nodaļas postot laukus un plašā apkaimē ļaudis esot lielās izbailēs. Romiešu garnizona komandieris, šādas vēstis saņēmis, deva pavēli nākamajā dienā agri no rīta kādai daļai jātnieku doties ārā no pilsētas, lai neļautu numidiešiem tā sirot, bet citādi viņš bija bezrūpīgs un nepiesardzīgs. Šis numidiešu uzbrukums pierādot tikai to, ka Hannibals vēl arvien no savas nometnes neesot izgājis, bet Hannibals, tumsai iestājoties, devās atkal ceļā. CeJvedis kartāgiešiem bija Filemens ar savu parasto medību guvumu. Citi nodevēji gaidīja norunāto zīmi, lai sāktu rīkoties, bet norunāts bija, ka Filemens, nesdams pa parastajiem vārtiem iekšā medījumu, ievedīs arī kartāgiešus, Hannibals pats turpretim ies uz Temenas vārtiem pilsētas rietumos. Tuvodamies mūrim, Hannibals deva zīmi ar uguni, kā atbilde uzliesmoja Nīkona uguns. Tad ugunis nodzēsa un Hannibals klusu devās tālāk uz vārtiem, bet Nīkons pēkšņi uzbruka aizmigušajiem sargiem, apkāva tos un atvēra vārtus. Hannibals ienāca pa tiem ar kājniekiem, bet jātniekiem pavēlēja palikt ārā, lai viņi, ja rastos vajadzība, varētu cīnīties klajā laukā.

Bet Filemens pienāca pie vārtiem, pa kuriem viņš parasti gāja iekšā un ārā, sargs pazina viņa balsi, dzirdēja norunāto svilpienu un atvēra vārtus. Viņa pavadoņi tikko varot panest smago nastu, teica Filemens, nākdams aiz diviem jauniešiem, kas nesa meža cūku, tad viņš ar otru mednieku nodūra sargu, kurš, pārāk neuzmanīgi brīnīdamies par smago medījumu, bija pievienojies tā nesējiem. Tūlīt iebruka kādi trīsdesmit kareivji, apkāva pārējos sargus, uzlauza arī tuvākos vārtus, pa kuriem tad slēgtās rindās devās iekšā kartāgieši, kas, klusi nonākuši Forumā, savienojās ar Hannibala ievestajiem. Hannibals divtūkstoš gaiļus sadalīja trīs daļās, deva tiem par ceļvežiem tarentiešus un pavēlēja ieņemt pašas lielākās ielas. Kad būšot sacelta trauksme, tiem jāapkaujot romieši, kur vien tie viņus sastapšot, bet jāsaudzē taren- tieši. Viņš pieteica ceļvežiem, kad viņi ieraudzīšot kādu no savējiem, lai pavēlot tam necelt troksni un izturēties mierīgi: tarentiešiem neesot ko baidīties.

Bet tad jau visās malās sāka kliegt un visur izcēlās juceklis un izbailes, kā tas mēdz būt, kad pilsēta ieņemta triecienā, taču neviens īsti nezināja, kas notiek. Taren- tieši domāja, ka romieši sākuši izlaupīt pilsētu, romieši — ka tarentieši nodevīgi sacēlušies. Romiešu komandieris, trauksmei sākoties, aizbēga uz ostu un no turienes ar laivu uz Akropoli. Vispārējo neziņu vēl pavairoja taures signāls no teātra, tā bija romiešu taure, un nodevēji bija to iegādājušies maldināšanai, bet signālu nemākulīgi deva kāds grieķis, un neviens nevarēja saprast, kas to dod un kam tas domāts. Kad kļuva gaišāks un romieši pazina pūniešu un gailu kareivjus, šaubu vairs nebija. Grieķi, redzēdami, ka visur guļ nogalinātie romieši, saprata, ka pilsētu ieņēmis Hannibals.

Bija jau gaiša diena, kad troksnis pamazām aprima, jo dzīvi palikušie romieši bija aizbēguši uz Akropoli. Tad Hannibals pavēlēja sasaukt tarentiešus bez ieročiem uz sapulci. Sanāca visi, neieradās tikai tie, kas bija sekojuši romiešiem uz Akropoli, lai dalītos ar viņiem laimē un nelaimē. Ar tarentiešiem Hannibals runāja laipni. Atgādināja, cik labi viņš izturējies pret Tarentas pilsoņiem, kas krituši viņa gūstā pie Trasumena ezera un pie Kannām, ar sašutumu izteicās par augstprātīgo romiešu kundzību, uzaicināja visus doties uz savām mājām un uz durvīm uzrakstīt savu vārdu, jo viņš tūlīt pavēlēšot izlaupīt visas tās mājas, uz kuru durvīm nebūšot uzraksta, bet, kas uz romiešiem ierādītas mītnes uzrakstīšot savu vārdu, tas būšot kartāgiešu ienaidnieks. Kad sapulce izklīda un uz namu durvīm parādījās uzraksti, kas apzīmēja tarentiešu mājas, tika dota zīme — un kareivji skrēja uz visām pusēm izlaupit romiešu mītnes.

Nākamajā dienā sākās uzbrukums Akropolei. Tā atradās uz pussalas, kuru no trim pusēm ietvēra jūra. Krasti šeit bija ļoti stāvi un augsti, bpt no pilsētas Akropoli atdalīja mūris un ļoti dziļš un plats grāvis. Hannibals redzēja, ka ieņemt to nevarēs ne ar triecienu, ne ar aplenkuma ierīcēm un mašīnām, arī pats viņš nevarēja šeit palikt un sargāt tarentiešus, jo viņam bija citi svarīgāki uzdevumi, bet bez stipras aizsardzības romieši tiem uzbruktu no Akropoles, tāpēc viņš nolēma pilsētu no tās atdalīt ar stipru un augstu valni. Turklāt viņš cerēja, ka romieši viņu traucēs darbā un, ja viņi pārāk dedzīgi uzbruks, radīsies izdevība cīnīties un nodarīt tik lielus zaudējumus, lai tarentieši arī vieni paši varētu savu pilsētu viegli aizstāvēt.

Kad darbi jau bija sākušies, pēkšņi atvērās vārti un romieši uzbruka vaļņa cēlējiem. Sardze, kas sedza strādniekus, atkāpās bez nopietnas pretošanās, lai vieglais panākums vairotu romiešu paļāvību un tie lielākā skaitā un tālāk iznāktu uz priekšu. Tad piepeši pēc dotā signāla no visām pusēm tiem metās virsū pūnieši, kurus Hannibals tieši šādam uzbrukumam bija nolicis. Romieši triecienu

neizturēja, un bēgt viņus šaurumā [55] kavēja gan pūniešu sāktie darbi, gan tiem piegādātais materiāls. Ļoti daudzi iegāzās grāvī un bēgot krita vairāk nekā cīnoties. Turpmāk pūniešns darbā neviens vairs nekavēja: viņi izraka joti dziju grāvi un pilsētas pusē no tā uzbēra augstu valni, gatavojās līdztekus grāvim celt arī mūri, lai taren- tieši varētu bez pūniešu garnizona turēties pretī romiešiem. Nelielu karaspēka daļu Hannibals tomēr atstāja, tā varētu palīdzēt arī mūra būvē. Pats viņš ar pārējiem spēkiem apmetās nometnē pie Galaisas upes piecas jūdzes no pilsētas.

Atgriezies pēc kāda laika, lai pārliecinātos, kā veicas ar nocietinājuma būvi, un redzēdams, ka darbi pavirzījušies uz priekšu pat ātrāk, nekā bija domāts, viņš sāka cerēt, ka varēs ieņemt arī Akropoli, kas atradās nevis uz pakalna, bet līdzenā vietā. No pilsētas puses to taču sargāja tikai grāvis un mūris. Kad ar dažādām ierīcēm un mašīnām sākās uzbrukums mūrim, romieši saņēma palīdzību no Metapontas un viņiem radās tāda drosme un uzņēmība, ka viņi naktī, negaidot devušies uzbrukumā, sagrāva un sadedzināja aplenkuma ierīces. Hannibals tagad atteicās no nodoma tā ieņemt Akropoli. Palika tikai cerība ar blokādi panākt romiešu padošanos, taču droša tā nebija, jo Akropole atradās pussalā pie ieejas ostā un tās aizstāvjiem bija brīva satiksme pa jūru, pilsētai turpretim šādas satiksmes nebija, un aplencēji cieta lielāku trūkumu nekā aplenktie.

Hannibals tad saaicināja ievērojamākos Tarentas pilsoņus un paskaidroja: viņš neredzot iespēju ieņemt stipri nocietināto Akropoli, neesot arī nekādu cerību kaut ko sasniegt ar blokādi, kamēr romieši valdot pār jūru. Ja būtu kuģi, kas neļautu piegādāt pārtiku, ienaidnieki drīz vien atstātu Akropoli vai padotos. Tarentieši viņam piekrita, padoms esot labs, bet viņam arī jāpalīdzot to izpildīt. Ja atsauktu kartāgiešu kuģus no Sicīlijas, tie varētu palīdzēt, — bet kā lai nelielajā ostā ieslēgtie Tarentas kuģi tiekot laukā atklātajā jūrā: izeja taču esot romiešu rokās?

— Kuģi tiks laukā, — teica Hannibals. — Ar gudru prātu var veikt ari to, kas šķiet neizdarāms. Jūsu pilsēta atrodas līdzenā vietā. Visos virzienos iet pietiekami platas ielas, viena no tām — cauri visai pilsētai līdz pašai ostai. Pa to es bez lielām grūtībām uz ratiem izvedīšu kuģus, un jūra būs mūsu rokās. Mēs ielenksim Akropoli no visām pusēm, drīz tā būs mūsu — vai nu romieši to atstās, vai mēs to ieņemsim ar visiem romiešiem.

Tarentieši apbrīnoja Hannibala gudrību, un viņiem radās atkal cerība ieņemt Akropoli. Tūlīt sadabūja un sasēja kopā ratus, atveda arī ierīces, ar kurām izvilka no ūdens un uzcēla uz tiem kuģus, izlaboja ielu, lai ratus būtu vieglāk vilkt, sagādāja jūga lopus un ķērās sparīgi pie darba. Jau pēc dažām dienām flote bija atkal pilnīgā kārtībā un izmeta enkurus pie pašas ieejas ostā.

Tāds bija stāvoklis, kad Hannibals atstāja Tarentu un devās uz ziemas nometni.

KAPUJAI DRAUD APLENKUMS (212. g.)

Hannibals vēl bija pie Tarentas un abi konsuli Sam- nijā, bet varēja paredzēt, ka viņi aplenks Kapuju, taču kapujieši jau tagad izjuta tādu labības trūkumu, it kā ilgāku laiku būtu atradušies aplenkumā, jo romieši nebija viņiem Jāvuši apsēt laukus. Tāpēc viņi sūtīja pie Hannibala vēstnešus un lūdza, lai viņš dod pavēli savest no tuvākās apkaimes labību uz Kapuju, kamēr konsuli vēl nav ieveduši leģionus Kapujas novadā un visus ceļus ieņēmušas romiešu sargnodalas. Hannibals tad pavēlēja Han- nonam doties ar karaspēku no Brutijas uz Kampāniju un gādāt, lai kampāniešiem netrūktu labības, un Hannons, turēdamies pēc iespējas tālāk no romiešu konsuliem Sam- nijā, pienācis pie Beneventas, apmetās nometnē uz kāda pakalna trīs jūdzes no pilsētas.

No šejienes viņš deva rīkojumu sabiedrotajām pilsētām vest uz nometni vasarā sagādāto labību', nosūtīja arī sargnodajas transporta apsardzībai. Uz Kapuju devās vēstnesis ar ziņu, ka kapujiešiem jāsavāc no laukiem visi rati un viss vilcējspēks un noteiktā dienā jāierodas nometnē saņemt labību. Arī šoreiz kapujieši, kā tas viņiem parasts, bija bezrūpīgi un nolaidīgi. Viņi atsūtīja tikai mazliet vairāk par četrsimt ratiem un maz jūga lopu. Hannons bija ļoti sašutis: bads pat nesaprātīgus dzīvniekus padarot možākus un žirgtākus, bet uz kapujiešiem tas neiedarbojoties; viņiem noteica tad citu dienu, kad jāierodas ar lielāku transportu. Par šo piegādi dabūja zināt beneventieši, kas tūlīt sūtīja vēstnešus pie konsuliem, un tie, uzzinājuši, kas notiek pie Kapujas, vienojās, ka Fuivijs ies uz Kampāniju. Šādu uzdevumu saņēmis, viņš tūlīt devās ceļā un naktī iegāja Beneventā. Tur viņš pats pārliecinājās, ka Hannons ar kādu daļu no karaspēka aizgājis sagādāt labību, bet jau savesto kapujiešiem nodevis kvestors. Kartāgiešu nometnē sabraukuši kādi divi tūkstoši ratu, sanācis nekārtīgs neapbruņotu ļaužu bars. Kārtības un disciplīnas tur neesot nekādas. Tā vairs nemaz neesot kareivju nometne, tik daudz tur laucinieku no tuvākas un tālākas apkārtnes, tik maz ievēroti nometnes iekārtošanas noteikumi.

Ievācis par visu to drošas ziņas, konsuls deva kareivjiem rīkojumu nākamajā naktī iziet tikai ar ieročiem un karaspēka nozīmēm, bez visām citām nastām, būšot jāuz- brūk pūniešu nometnei. Ceturtajā sardzes maiņā viņi devās ceļā, atstājuši Beneventā visas mantas un vezumus, un jau pirms gaismas nonāca pie ienaidnieku nometnes. Romiešu ierašanās tur radīja tādas izbailes, ka nometni, bez šaubām, tūlīt ieņemtu triecienā, ja tā būtu līdzenā vietā, bet tā atradās uz pakalna, un pieeja tai bija grūta un krauja no visām pusēm.

Dienai sākoties, sākās arī nikna kauja. Kartāgieši cīnījās ne tikai uz nometnes vaļņa, bet grūda arī no stāvās kraujas lejā romiešus, kas pa to centās tikt augšā. Drosme un neatlaidība guva tomēr virsroku, un uzbrucēji vairākās vietās vienlaikus pienāca pie vaļņa un grāvja, bet daudzi bija krituši, vēl vairāki ievainoti. Tad, sasaucis legātus un kara tribūnus, konsuls teica, ka no šī pārdrošā pasākuma vajadzēšot atteikties, viņam liekoties, ka drošāk būšot karaspēkam šodien atkāpties uz Bene- ventu un nākamajā dienā apmesties nometnē blakus ienaidniekiem, lai kapujieši netiktu no tās laukā un Hannons nevarētu uz to atkāpties. Lai to būtu vieglāk panākt, viņš aicināšot palīgā arī otru konsulu un viņa karaspēku, un tad šeit izšķiršoties kara liktenis.

Jau pūta atkāpšanās signālu, kad šo konsula nodomu izjauca skaļi kareivju sašutuma saucieni, tādu mazdūšīgu pavēli tie negribēja atzīt. Tieša saskare ar ienaidniekiem bija pailīgnu kohortai, un tās prefekts Vibijs Akavs, satvēris veksillu, pārsvieda to pāri valnim ienaidnieku nometnē[56]. Piesaucis lāstu pār sevi un kohortu, ja ienaidnieki iegūs veksillu, viņš pirmais pāri grāvim un valnim iebruka nometijē. Pailīgni jau cīnījās pašā nometnē, bet, kad citā vietā trešā leģiona kara tribūns Valerijs Flaks pārmeta romiešiem gļēvumu, "jo nometnes ieņemšanas godu viņi atstājuši sabiedrotajiem pailīgniem, vecākais centurions Pedānijs izrāva nesējam no rokām nozīmi.

— Ari šī nozīme un šis centurions, — viņš izsaucās, — būs ienaidnieku nometnē! Lai seko man, kas negrib, ka nozīme paliek ienaidnieku rokās!

Pedānija manipula kareivji tad pirmie tika pāri grāvim, viņiem sekoja viss leģions. Tagad arī konsuls, redzēdams, ka daudzi jau valnim pāri, mainīja savu nodomu: viņš vairs neatturēja kareivjus, nesauca tos atpakaļ, bet mudināja un aizrādīja, cik bīstamā stāvoklī un lielās briesmās ir drošsirdīgā sabiedroto kohorta un Romas pilsoņu leģions. Kā nu varēdami, visi tāpēc metās uz priekšu, citi pa krauju, citi pa līdzenu vietu, viņiem pretī lidoja šķēpi, bultas un akmeņi, ar zobeniem rokā pretī stājās ienaidnieki, bet romieši salauza katru pretestību un iebruka nometnē. Daudzi bija ievainoti, bet pat asinīm noplūdušie ievainotie gribēja iekļūt nometnē, lai tur vismaz nomirtu.

Nometni ieņēma triecienā, it kā tā atrastos līdzenumā un nemaz nebūtu nocietināta. Pēc tam jau bija nevis kauja, bet slepkavošana un nometnē viss sajuka vienā mudžeklī. Nogalināja vairāk nekā desmit tūkstošus ienaidnieku, vairāk nekā septiņus tūkstošus saņēma gūstā, gūstā krita arī kapujiešu labības vedēji ar saviem ratiem un jūga lopiem. Bija arī daudz cita laupījuma, ko nometnē bija savācis Hannons pēc sirojumiem pa Romas sabiedroto novadiem. Ieņemto nometni nopostīja, un karaspēks atgriezās Beneventā. Tur abi konsuli (Apijs Klaudijs ieradās pēc dažām dienām) pārdeva un sadalīja laupījumu un apbalvoja kareivjus, kas bija varonīgi cīnījušies, nometni ieņemot, pirmām kārtām pailīgnu Akavu un trešā leģiona vecāko centurionu Pedāniju.

Kad Hannonam paziņoja par nometnes ieņemšanu, tas ar nelielu sirotāju nodaju drīzāk aizbēga nekā atkāpās uz Brutiju, bet kapujieši, saņēmuši vēsti par savu sabiedroto sakāvi, kas, protams, bija arī viņu nelaime, sūtīja vēstnešus pie Hannibala un lika tam teikt, ka divi konsuli atrodoties pie Beneventas dienas gājienā no Kapujas. Ja viņš steidzīgi neieradīšoties palīgā, Kapuja nonākšot romiešu varā ātrāk, nekā tas noticis ar Arpi. Kapuju Hannibals bieži pielīdzinājis pašai Kartāgai, to taču nevarot pamest bez palīdzības un atstāt romiešiem.

Hannibals apņēmās Kapuju neaizmirst un tūlīt jau kopā ar vēstnešiem aizsūtīja divtūkstoš jātnieku, kuriem bija jāpalīdz sargāt Kapujas lauki no sirotājiem.

No Beneventas abi konsuli izgāja uz Kapuju. Viņu nodoms bija ne tikai nopostīt laukus, kur labība jau sāka stiebrot, bet arī aplenkt pašu Kapuju, un tik ievērojamas pilsētas sagraušana padarītu slavenu viņu konsulātu. Esot kauns un negods, ka šīs Romai tik tuvas pilsētas atkrišana jau trešo gadu palikusi nesodīta. Taču arī Beneventu nevarēja atstāt bez aizsardzības, turklāt Hannibals noteikti ieradīsies Kapujai palīgā, un tad varēja draudēt viņa jātnieku uzbrukums, tāpēc Tiberijam Grakham pavēlēja ar jātniekiem un viegli bruņotajiem kājniekiem iet ņo Lū- kānijas uz Beneventu.

TIBERIJS SEMPRONIJS GRAKHS NODEVĪGI NOGALINĀTS (212. g.)

Kad Grakhs upurēja pirms iziešanas no Lūkānijas, dīvaina un brīnumaina zīme nepareģoja viņam neko labu. Pēc upurēšanas divas nemanot pielīdušas čūskas sāka ēst upura dzīvnieka aknas un pamanītas tūlīt pazuda. Harus- piki[57] tad ieteica upurēšanu atkārtot un rūpīgāk noglabāt iekšas, bet stāsta, ka arī pēc otrās un trešās upurēšanas parādījušās čūskas, nobaudījušas aknas un neskartas pazudušas. Šī jaunā zīme, teica haruspiki, attiecoties uz karavadoni, tam esot jāsargās no nodevējiem un viņu viltības, tomēr nekāda paredzēšana nevarēja novērst, neizbēgamo likteni.

Daļa lūkāniešu bija pārgājusi Hannibala pusē, bet romiešu piekritēju vadonis Flāvs jau otru gadu bija pretors un tagad pēkšņi mainīja savu pārliecību.

Lai iegūtu Hannibala labvēlību, viņš sprieda, nepietiktu, ja viņš pats pārietu pūniešu pusē un pamudinātu to darīt arī citus lūkāņiešus, jauno savienību vajadzētu apstiprināt ar nodevīgi nogalināta romiešu virspavēlnieka asinīm. Flāvs tāpēc slepeni ieradās pie Magona, kas vadīja pūniešu armiju Brutijā, un Magons viņam noteikti apsolīja, ka lūkānieši būšot brīvi pūniešu draugi un paturēšot savus likumus, ja Flāvs nodošot viņam romiešu vadoni. Kartāgieti Flāvs tagad aizveda uz kādu vielu, kurp viņš apņēmās aizvilināt arī Grakhu ar nelielu pavadoņu pulciņu. Lai Magons tur novietojot slēpnī kājniekus un jātniekus, vietas tur pietiekot ļoti daudziem. Labi apskatījuši visu apkārtni, viņi norunāja sava pasākuma dienu un stundu.

Flāvs tagad atnāca pie romiešu karavadoņa un teica, ka viņš ievadījis kaut ko ļoti svarīgu, bet šajā pasākumā viņam vajadzīga arī paša Grakha palīdzība. Viņš pārliecinājis lūkāniešu pretorus, kas pārgājuši pie pūniešiem, kļūt atkal par romiešu draugiem, jo pie Kannām gandrīz sagrautā Romas vara dienu no dienas augot, bet Hannibala spēks zūdot un tikpat kā pilnīgi jau iznīcis. Agrākā pārkāpuma dēļ romieši nebūšot nesaudzīgi, neviena tauta taču tik labprāt nepiedodot, neesot tik lēnprātīga. Cik reižu viņi neesot jau piedevuši agrākās lūkāniešu sacelšanās! Tā viņš teicis, bet viņš gribot dzirdēt to arī no paša Grakha, gribot, lai viņš, to apstiprinādams, sniegtu roku un viņa rokas spiediens būtu uzticības apliecinājums. Viņš esot norunājis ar pretoriem savrupu vietu netālu no romiešu nometnes. Tur bez garām runām būšot iespējams panākt, ka visi lūkānieši kļūtu atkal par uzticamiem romiešu sabiedrotajiem.

Grakhs nenojauta nodevību, bija pārliecināts, ka Flāvs nemelo, jo viņa pasākums šķita ļoti ticams. Viņš izjāja ar saviem liktoriem un jātnieku turmu no nometnes, bet par ceļvedi bija nodevējs, un tā viņš devās izliktajos slazdos. Tad piepeši viņiem uzbruka pūnieši, tiem tūlīt pievienojās arī Flāvs — par nodevību nekādu šaubu vairs nevarēja būt. Uz Grakhu un viņa jātniekiem lidoja šķēpi, bultas un akmeņi. Grakhs nolēca no zirga un pavēlēja to pašu darīt arī pārējiem.

— To vienīgo, — viņš izsaucās, — ko liktenis mums atstājis, saņemsim kā drošsirdīgi vīri! Un kas tad cits kā nāve palicis mūsu mazajam pulciņam, ko ienaidnieku pārspēks ielencis šajā mežaino kalnu ielejā? Vai tad mēs pieļausim, ka ienaidnieki nesodīti mūs apkauj kā aitas? Nē, negaidīsim! Nepieļausim, ka tas notiek! Niknā sašutumā paši dosimies triecienā, ienaidnieku asinīm noplūduši, kritīsim starp viņu ieroču un līķu kaudzēm. Uzbruksim visi nekrietnajam nodevējam un pārbēdzējam! Kas viņu kā upuri aizsūtīs pazemes dieviem, tas savai nāvei būs guvis krāšņu rotu un sev izcilu gandarījumu.

To teicis, viņš ap kreiso roku aptina karavadoņa apmetni (pat vairogus viņi nebija paņēmuši līdzi) un devās uzbrukumā. Maz bija romiešu, bet viņi cīnījās tik nikni, ka varēja likties — šeit kaujā sastapušies lieli spēki. Pūnieši gribēja sagūstīt Grakhu dzīvu, bet tad daudzi no viņiem būtu krituši. Magons nogalināto tūlīt aizsūtīja Hannibalam un pavēlēja vedējiem to nolikt virspavēlnieka telts priekšā. Blakus kritušajam novietoja viņa prokon- sula fascijus.

IEDOMĪGAIS CENTURIONS (212. g.)

Par Painulu [58] iesauktais Marks Kentēnijs bija viens no izcilajiem vecākajiem centurioniem — drošsirdīgs liela auguma vīrs. Kaut gan viņa karadienesta laiks bija beidzies, viņš pierunāja pretoru Sullu sagādāt viņam iespēju ierosināt senātā kādu svarīgu pasākumu. Senātam viņš lūdza dot viņam piectūkstoš kareivjus. Viņš, labi pazīdams kartāgiešu taktiku un apvidu, drīz vien pierādīšot, ka kareivji neesot velti doti. Ar to pašu viltību tajā pašā apvidū, kur Hannibals uzveicis romiešus, viņš uzveikšot Hannibalu.

Vieglprātīgs bija šāds solījums, bet tikpat vieglprātīgi tam arī noticēja, it kā krietns kareivis būtu katrā ziņā arī krietns karavadonis. Piecu tūkstošu vietā viņam deva astoņus tūkstošus kareivju, puse no tiem bija pilsoņi, puse — sabiedrotie. Pats viņš pa ceļam apkārtējos lauku apvidos savāca vēl labu tiesu un nonāca Lūkānijā, kur pašlaik bija apmeties Hannibals. Par kaujas iznākumu nevarēja būt nekādu šaubu: centurions stājās pretī Hannibalam, pret kaujās rūdītajiem kareivjiem cīņu uzņēmās karaspēks, kura liela daja nebija ne lāgā apmācīta, ne pienācīgi apbruņota.

Ieraudzījuši viens otru, pretinieki no cīņas nevairījās, bet tūlīt nostājās kaujas ierindā. Tik nevienādās ierindas tomēr cīnījās ilgāk nekā divas stundas, kamēr vien romiešus vadīja un mudināja Kentēnijs, bet, kad viņš izmisīgi devās pretī ienaidniekiem un krita, romieši tūlīt metās bēgt. Kentēnijs bija sapratis, ka zaudēta ilgajos gados gūtā kareivja slava, ka viņu gaida kauns un negods, ja viņš paliks dzīvs pēc šīs sakāves, ko romieši būs cietuši viņa neprāta dēļ. Bet romiešiem nebija arī kurp bēgt, jo visus ceļus bija ieņēmis ienaidnieks, un no lielā karaspēka izglābās varbūt tikai kāds tūkstotis.

PRETORA FULVIJA KAUNPILNĀ SAKĀVE (212. g.)

Apuliešu vēstneši ziņoja Hannibalam, ka pretors Fulvijs, uzbrukdams dažām Hannibala pusē pārgājušām Apulijas pilsētām, sākumā rīkojies ļoti piesardzīgi, bet vēlāk labie panākumi un bagātīgais laupījums padarījuši gan viņu pašu, gan viņa kareivjus tik bezrūpīgus un nolaidīgus, ka viņa karaspēkā vairs neesot nekādas militāras disciplīnas, un Hannibals, kas jau vairākas rdizes un vēl pirms dažām dienām bija pārliecinājies, ka kareivji nav daudz vērti, ja vadonis ir nepraša, tagad devās uz Apuliju.

Romiešu leģioni un pretors Fulvijs atradās Herdonojas apkārtnē. Kad tur pienāca ziņa, ka tuvojoties kartāgieši, daudz netrūka, lai kareivji bez pretora pavēles paķertu savu daļu nozīmes un dotos kaujā. Nākamajā naktī romiešu nometnē bija troksnis un nekārtība. Kareivji mācās viisū pretoram, lai viņš dodot signālu tūlīt visiem apbruņoties. Hannibals to zināja un nemaz nešaubījās, ka izredzes ir labas. Trīs tūkstošus kareivju bez nastas viņš novietoja apkārtējās lauku saimniecībās, ērkšķu krūmājos un meža puduros. Pēc signāla tiem vajadzēja strauji doties laukā no saviem slēpņiem. Magonam ar diviem tūkstošiem jātnieku viņš pavēlēja ieņemt visus ceļus, pa kuriem, pēc viņa domām, bēgs romieši. Kad tas nakti viss bija nokārtots, viņš, gaismai austot, nostādīja savus kareivjus kaujas kārtībā.

Nekavējās ari Fulvijs, nemudināja viņu nekāda cerība, tikai kareivju neapvaldītais straujums spieda viņu pieņemt kauju. Romieši neapdomīgi devās cīņā, nekārtīgi nostājās ierindā, katrs gāja, kur gribēja un kur viņam patika, un atstāja patvaļīgi savu vietu, kad iedomājās vai kad viņam metās bail. Pirmais leģions un kreisā āla [59] nostājās priekšā visā kaujas frontes garumā, kaut gan kara tribūni sauca, ka ierinda esot pārāk izstiepta, tāpēc vāja un ienaidnieki to pārraušot kurā katrā vietā, taču Fulvijs saprātīgo padomu ne tikai neievēroja, bet pat nenoklausījās.

Pavisam cits vadonis bija Hannibals, cita kārtība bija viņa karaspēkā, un labāk tas bija nostādīts. Romieši izbijās jau 110 ienaidnieku kliegšanas un neizturēja pat pirmo triecienu. Fulvijs bija tikpat nesaprātīgs un pārsteidzīgs karavadonis kā Kentēnijs, tikai daudz gļēvāks un mazdūšīgāks. Redzēdams, ka kauja zaudēta un kareivji izbijušies un apjukuši, viņš uzlēca zirgā un aizbēga ar kādiem divsimt jātniekiem. Sakautos romiešus kartāgieši apgāja no flangiem un pilnīgi ielenca, no astoņpadsmit tūkstošiem vīru izglābās tikai kādi divi tūkstoši, visus pārējos apkāva. Nometni ieņēma ienaidnieki.

Kad Romā viena pēc otras pienāca ziņas par šīm abām sakāvēm, visa pilsēta bija lielās bēdās un izbailēs, bet konsulu panākumi pašās svarīgākajās karalauku vietās satraukumu un bažas mazināja. Pie viņiem sūtīja vēstnešus ar rīkojumu savākt abu sakauto armiju atliekas un gādāt, lai šie kareivji aiz bailēm un izmisuma nepadotos ienaidniekiem, kā tas bija noticis pēc Kannu kaujas.

MARKELLS IEŅEM SIRAKŪZAS (212. g.)

Šajā gadā tika ieņemtas Sirakūzas. Romieši to panāca ar sava vadoņa un karaspēka prasmi un drošsirdību, bet palīdzēja viņiem arī nodevēji pašā pilsētā. Vēl pavasara sākumā Markells bija neziņā, vai vērsties pret Agrigentu vai turpināt uzbrukumu Sirakūzām. Viņš saprata, ka gandrīz neiespējami ieņemt pilsētu, kurai tik grūti piekļūt kā no sauszemes, tā no jūras, arī ar badu to nevarēs piespiest padoties, jo no Kartāgas tai varēja piegādāt pārtiku. Lai tomēr būtu darīts viss iespējamais, viņš uzaici

nāja dažus sirakūziešu pārbēdzējus ievadīt sarunas ar saviem domu biedriem pilsētā. Romiešu nometnē bija vairāki šādi dižciltīgi vī^i, kas, nevarēdami piekrist atkrišanai no Romas, bija bēguši no Sirakūzām. Tagad viņiem vajadzēja pārliecināt Romas draugus pilsētā, ka Sirakūzas pēc padošanās būs brīvas un saglabās savus likumus un iekārtu. To svinīgi solot Markells.

Nodibināt vajadzīgos sakarus nebija viegli, jo aizdomīgos visi novēroja. Beidzot izdevās iesūtīt pilsētā kādu vergu, kas, sastapis dažus vajadzīgos pilsoņus, ievadīja sarunas. Pēc tam daži, paslēpti zvejnieku laivā zem tīkliem, aizbrauca uz romiešu nometni un apspriedās ar pārbēgušajiem, tad citi un atkal citi darīja tāpat. Sazvērestībā jau bija iesaistīti kādi astoņdesmit. Kad par pilsētas nodošanu romiešiem viss bija norunāts, kāds Atāls, sašutis, ka sazvērnieki viņam nav uzticējušies, paziņoja par visu Epikīdam. Apcietinātos briesmīgi mocīja un tad nogalināja.

Kara taures

Kad šis nodoms neizdevās, radās cita cerība. Kādu la- kedaimonieti Dāmipu, kuru no Sirakūzām sūtīja pie ķēniņa Filipa, sagūstīja romiešu kuģi. Epikīds ļoti vēlējās viņu izpirkt, un arī Markells tam piekrita, jo aitolieši, la- kedaimoniešu sabiedrotie, jau tad vēlējās saprasties ar romiešiem. Norunāja, ka sarunām par Dāmipa izpirkšanu visizdevīgākā vieta abām pusēm būtu Galeāgras tornis pie Trogilu līča ziemeļos no Sirakūzām. Vairākas reizes turp braukdams, kāds no romiešiem, uzmanīgi aplūkojis pilsētas mūri, saskaitīja tā akmeņu kārtas un, zinādams, cik katra no tām augsta, aptuveni aprēķināja ari visa mūra augstumu. Pēc šī aprēķina, tas nebija tik augsts, kā agrāk bija domājis viņš pats un visi pārējie. Viņš ziņoja tad Markellam, ka uz mūra varot uzkāpt pat ar vidēja garuma kāpnēm. Tas likās gluži vilinoši. Bet vajadzēja atrast izdevību piekļūt mūrim, jo tieši tāpēc, ka tas šeit bija zemāks, to rūpīgāk apsargāja. Par šādu izdevību pastāstīja kāds pārbēdzējs: trīs dienas svinēšot svētkus par godu Diānai un, tā kā aplenktajā pilsētā pārtikas neesot daudz,

tad dzeršot vairāk vīna, ko Epikīds piešķīris visai tautai un amatvīri sadalījuši tribām.

Markells, dabūjis to zināt, aprunājās ar dažiem kara tribūniem, uzdeva tiem izvēlēties šim svarīgajam un bīstamajam pasākumam piemērotus centurionus un kareivjus un pilnīgi slepeni sagatavot kāpnes. Pārējiem deva pavēli likties jau laikus gulēt un labi atpūsties: naktī būšot jādodas ceļā. Kad šķita, ka jau pienācis laiks un tos, kas jau agri sākuši dzīrot, māks miegs, Markells pavēlēja vienai nodajai nest kāpnes un kādam tūkstotim kareivju pilnīgā klusumā doties garā rindā uz norādīto vietu. Kad pirmie bez lieka trokšņa un jucekļa jau bija uz mūra, viņiem sekoja arī pārējie, un to drosme, kas jau bija augšā, iedvesa drosmi ari tiem, kas vēl nupat bija baidījušies.

Šis tūkstotis kareivju jau bija ieņēmis kādu daju no mūra, kad pienāca arī citi spēki un pa daudzām kāpnēm devās augšā, jo no Heksapila ar tauri tika dots uzbrukuma signāls. Turp romieši bija nonākuši pilnīgi nepamanīti jo sirakūziešu kareivji dzīroja torņos, bija piedzērušies un aizmiguši vai vismaz stipri iereibuši. Netālu no Heksapila ir mazi vārtiņi, tos steidzīgi uzlauza un, kā norunāts, deva ari signālu ar tauri, un tagad no visām pusēm uzbruka jau pilnīgi atklāti, jo romieši bija nonākuši pie stipri apsargātajām Epipolām un ienaidniekus piekrāpt vairs nevarēja, tie bija jāsabaida, un tas arī izdevās.

Kad atskanēja taures signāli un romiešu kareivju kliedzieni, sargi nodomāja, ka viss jau zaudēts. Daži no viņiem bēga pa mūri, citi lēca no tā zemē un iejuka izbiedēto pilsētnieku barā. Liela daļa sirakūziešu tomēr vēl nemaz nezināja, kāda nelaime notikusi, jo bija apreibuši un aizmiguši, pilsēta turklāt bija tik liela, ka citās tās daļās nekas nebija ne redzams, ne dzirdams. Kad Heksapila vārti īsi pirms gaismas bija uzlauzti, Markells ar visiem saviem spēkiem iegāja pilsētā, bet sirakūzieši ķērās pie ieročiem, lai aizstāvētu, kā vien iespējams, gandriz jau ieņemto pilsētu.

Palīgā ar kareivjiem no Salas, ko sirakūzieši paši grieķiski sauc par Nāsu, steidzās ari Epikīds, kas nešaubījās, ka sardzes nolaidības dēļ tikai kāda neliela nodaļa būs tikusi mūrim pāri un viņš to viegli padzīs. Sastapdams ceļā bēgošos, viņš teica, ka tie tikai vairojot paniku, stās-

I īdami briesmu lietas, kas nemaz neatbilstot patiesībai, bet, ieraudzījis visur Epipolās romiešu kareivjus, ari pats griezās atpakaļ uz Ahradīnu, kad viņa kareivji it kā jokodamies bija izšāvuši uz ienaidniekiem tikai dažas bultas. Vairāk nekā no romiešu uzbrukuma Epikīds baidījās no nodevības pašā pilsētā, varētu taču gadīties, ka atgriezies viņš atrastu sev priekšā vispārējā juceklī aizslēgtus Ahradīnas un Salas vārtus.

Markells, ienācis pilsētā, no kādas augstākas vietas aplūkoja Sirakūzas, kas varbūt bija pati

skaistākā šā laika pilsēta. Viņš

Centurions

esot raudājis aiz prieka par savu lielisko panākumu, raudājis arī par šīs vecās slavenās pilsētas likteni. Prātā nākušas nogremdētās atēniešu flotes un divas iznīcinātās armijas ar abiem to slavenajiem vadoņiemdaudzie grūtie, briesmu pilnie kari ar Kartāgu, daudzie varenie tirāni un ķēniņi, it sevišķi vēl tikai nesen mirušais Hierons, viņa gudrā valdīšana, viņa lielie panākumi, draudzība ar Romas tautu. Visu to atcerēdamies, Markells arī iedomājās, cik drīz viss šis krāšņums un godība degs un sabruks pelnos, un tāpēc pirms uzbrukuma Ahradīnai sūtīja dažus sirakū- ziešus, kuri, kā jau teikts, bija romiešu nometnē, lai tie runātu ar ienaidniekiem un pārliecinātu viņus, ka Sirakūzām jāpadodas.

Taču Ahradīnas vārtus un mūrus sargāja pa lielākajai daļai romiešu pārbēdzēji, kuriem padošanās gadījumā nebija nekādas cerības uz saudzību: viņi nejāva nevienam tuvoties mūrim un sākt sarunas. Tad Markells, redzēdams, ka šis mēģinājums ir veltīgs, pavēlēja atiet uz Euriālu. Tas ir pakalns vistālāk no jūras, pašos pilsētas rietumos, gar to iet ceļš uz Sicīlijas vidieni, un no Euriāla var Joti viegli .1 i/kavēt pārtikas piegādi Sirakūzām. Tur uzbūvētā nocietinājuma komandieris bija Epikīda ieceltais argosietis I ilodēms. Pie viņa Markells aizsūtīja kādu no tirāna

nogalinātājiem; Filodēms, vinu maldinādams, runāja gari un plaši, un sūtītais, atgriezies pie Markella, paziņoja, ka Filodēmam vajadzīgs laiks, lai apdomātos.

Galīgo atbildi Filodēms atlika no dienas uz dienu, lai pagūtu ierasties ar savu karaspēku Hipokrats un Himil- kons. Markells saprata, ka Euriāls nepadosies un ka ieņemt viņš to nevar, un tāpēc apmetās nometnē starp Neapoli un Tihu. Šie Sirakūzu rajoni ir tik lieli, ka tos varētu saukt ari par pilsētām. No Tihas un Neapoles tad pie Markella ieradās vēstneši un lūdza saudzēt iedzīvotājus un nededzināt namus. Markells par viņu lūgumu apspriedās ar saviem tuvākajiem palīgiem un, tā kā visi piekrita, pavēlēja saudzēt brīvos iedzīvotājus, taču visa manta būšot kareivju likumīgs laupījums. Nometni iekārtoja tā, ka namu sienas to aizsargāja kā mūris. Vārtos, kas izgāja uz ielām, novietoja sargnodajas, lai nometnē neiebruktu ienaidnieki, kad kareivji būs izgājuši laupīt.

Tad deva signālu un kareivji skrēja uz visām pusēm, visur tie radīja jucekli un izbailes, taču nogalināt nevienu nenogalināja, un laupīšana beidzās tikai tad, kad viss ilgajos labklājības gados sakrātais bija nolaupīts. Filodēms, zaudējis cerību uz palīdzību, vienojās ar Markellu, ka varēs sveiks un vesels atkāpties pie Epikīda, un tagad nodeva Euriāla pakalnu romiešiem.

Kad visa romiešu uzmanība bija pievērsta notikumiem ieņemtajā Sirakūzu daļā, Bomilkars kādā vētrainā naktī, kad romiešu flote lielo viļņu dēļ nevarēja stāvēt sardzē, ar trīsdesmit pieciem kuģiem izbrauca no Sirakūzu ostas un pilnās burās devās atklātā jūrā, atstājis Epikīdam un si- rakūziešiem piecdesmit kuģus. Kartāgā viņš pastāstīja, cik kritisks ir Sirakūzu stāvoklis, un pēc dažām dienām atgriezās ar simt kuģiem. Stāsta, ka Epikīds viņu par to bagātīgi apdāvinājis ar dārglietām no Hierona mantnīcas.

Markells, ieguvis Euriālu, novietoja tur stipru sargno- daļu un tagad, bija brīvs no rūpēm, ka šajā nocietinājuma varētu ienākt ienaidniekiem palīgi un uzbrukt viņa kareivjiem, kuriem pilsētas ēkas un mūri nedos iespēju izvērsties kaujas kārtībā. Sadalījis savu karaspēku, viņš izvietoja to trijās nometnēs pie Ahradīnas mūra, cerēdams, ka pilnīgs pārtikas trūkums piespiedis aplenktos kartāgiešus padoties. Dažas dienas viss bija mierīgi, tad pēkšņi ieradās Hipokrats un Himilkons, un tagad tie bija romieši, kurus aplenca, jo Hipokrats, apmeties austrumos no Lie

lās ostasdeva signālu Ahradīnas aizstāvjiem un uzbruka agrākajai romiešu nometnei2 , kuru komandēja Krispīns, bet Epikīds no Ahradīnas devās izbrukumā pret Markellu, turklāt pūniešu flote piebrauca pie krasta starp pilsēlu un romiešu agrāko nometni, lai Markells nevarētu Krispīnam sūtīt nekādu palīdzību. Trokšņa tomēr bija vairāk nekā nopietnas cīņas, jo Krispīns ne tikai atvairīja Hipokrata uzbrukumu nometnei, bet arī pats vajāja nekārtībā bēgošos, un Markells atsvieda sirakūziešus atpakaj pilsētā. Varēja pieņemt, ka turpmāk vairs nekādas briesmas no pēkšņiem sirakūziešu izbrukumiem nedraudēs.

Kā romiešiem, tā kartāgiešiem tad uzbruka viena un tā pati nelaime — nikna sērga, kas tūlīt novērsa viņu uzmanību no kara lietām. No neciešamā rudens dienu karstuma šajā vispār neveselīgajā apvidū saslima gandrīz visi kā pilsētā, tā ārpus tās, vairāk tomēr romiešu nometnē. Sākumā saslima neveselīgā laika un vietas dēļ, vēlāk jau sērgu izplatīja pati slimo ārstēšana un saskare ar tiem. Saslimušie vai nu mira visu atstāti un pamesti, vai arī aizrāva līdzi savus kopējus un ārstētājus, kas no viņiem dabūja šo ļauno kaiti. Nāve un apbedīšana bija visbiežāk redzamais skats, un gaudas bija dzirdamas dienām un nak- tīm. Pie nelaimes tā pierada, šī sērga visus tā notrulināja, ka beidzot mirušos ne tikai vairs neapraudāja, bet pat ne- apbedīja. Visur gulēja līķi, tie atgādināja vēl dzīvajiem, kas viņtis sagaida. Mirušie slimos, slimie veselos saindēja .ir savām strutām un drausmīgo smirdoņu, mirstošie ar savām nāves bailēm vairoja vispārējo izmisumu. Daži la- liak gribēja mirt no ienaidnieka zobena nekā no sērgas un vieni paši uzbruka ienaidnieka sargnodaļām.

Daudz niknāk sērga tomēr plosījās Hipokrata uņ Hi- iniIkona nometnē, jo romieši, jau ilgu laiku aplenkdami Sirakūzas, bija vairāk pieraduši pie neveselīgā gaisa un ūdens. Kad sicīlieši kartāgiešu nometnē redzēja, ka sērga izcēlusies veselībai kaitīgā apvidus dēļ, viņi izklīda katrs uz savu pilsētu, bet kartāgiešiem nebija kurp doties, un lie visi aizgāja bojā, arī Hipokrats un Himilkons.

Kad sērga sāka stipri izplatīties, Markells savus kareivjus aizveda uz pilsētu, kur vēsumā un namos viņi drīzāk

' Licis austrumos no Salas. ' Romiešu nometnei pirms Epipoiu ieņemšanas.

izveseļojās, bet ari romiešu karaspēkā daudzi no šīs sērgas nomira.

Šai pašā laikā Bomilkars atkal aizbrauca ar floti uz Kartāgu. Tur viņš tā raksturoja sirakūziešu stāvokli, ka radās ne tikai cerība viņus atbrīvot no aplenkuma, bet pat sagraut romiešus to ieņemtajā pilsētas daļā. Bomilkars prasīja, lai viņam līdzi sūtītu pēc iespējas vairāk preču kuģu ar visdažādāko kravu un pastiprinātu viņa kara floti. To panācis, viņš izbrauca no Kartāgas ar simt trīsdesmit kara kuģiem un septiņsimt preču kuģiem. Braucienam uz Sicīliju viņam bija labs ceļa vējš, bet tas pats vējš viņu kavēja apbraukt apkārt Pahīna ragam.

Vēstis par Bomilkara flotes braucienu izraisīja prieku Sirakūzās, bet bažas romiešu nometnē, par viņa negaidīto aizkavēšanos turpretim priecājās romieši, bažījās sirakūzieši. Tad Epikīds, nodevis savu virspavēlnieka varu algotņu vadoņiem, aizbrāuca ar kuģi pie Bomilkara '. Viņš baidījās, ka pūniešu flote dosies atpakaļ uz Āfriku, ja vēl vairākas dienas pieturēsies pašreizējais austrumu vējš, un tiešām — Bomilkara floti Epikīds atrada jau gatavojamies atpakaļbraucienam. Bomilkars baidījās no jūras kaujas, kaut gan viņa flote nebija vājāka par romiešu floti, kuģu viņam bija pat vairāk, bet vējš bija izdevīgāks romiešiem nekā viņam. Epikīds viņu tomēr pierunāja izmēģināt kara laimi jūras kaujā.

Markells, kaut gan kuģu viņam bija mazāk, nolēma nepieļaut, ka Bomilkara flote iebrauc Sirakūzās. Visā Sicīlijā vāca armiju karam pret romiešiem, un, ja vēl ieradīsies Sirakūzās Bomilkars ar kara ierīcēm un pārtiku, varēja draudēt briesmas, ka romiešus aplenc no sauszemes un no jūras ienaidnieku pilsētā. Divas naidīgas flotes tātad stāvēja pie Pahīna raga, lai cīnītos, kad norims jūra un būs iespējams atstāt patvērumu pie krasta. Kad pierima dienvidaustrumu vētra, kas bija trakojusi vairākas dienas, Bomilkars pirmais izbrauca atklātā jūrā, bet, ieraudzījis romiešu kuģus, kas devās viņam pretī, mainīja kursu, aizsūtīja uz Herakleju saviem preču kuģiem pavēli braukt atpakaļ uz Āfriku, bet pats aizbrauca uz Tarentu. No kā viņ^š tā pēkšņi izbijās, nav zināms. Epikīds, vīlies savās labajās cerībās, devās uz Agrigentu, lai nebūtu jāatgriežas

ļ.iu pa daļai ieņemtajā pilsētā. Agrigentā viņš gribēja novērot notikumu gaitu un pagaidām neko neuzsākt.

Kad sicīliešu nometnē pienāca ziņas, ka Epikīds atstājis Sirakūzas un kartāgieši Sicīliju, to gandrīz jau atdodami lomiešiem, sicīlieši, sazinājušies ar aplenktajiem, sūtīja pie Markella vēstnešus izzināt, ar kādiem noteikumiem Sirakūzas varētu padoties. Abas puses bija gandrīz vienis pratis, ka visu, kas kādreiz piederējis ķēniņam, paņems romieši, pārējais paliks sicīliešiem, kas būs brīvi un dzīvos pēc saviem likumiem. Tad uz sarunām uzaicināja algotņu vadoņus, kuriem Epikīds bija nodevis varu. Sicīlieši teica, ka viņus karaspēks sūtījis kā vēstnešus pie sirakūziešiem un Markella, lai tas pats liktenis būtu aplenktajiem un tiem, kas aplenkumā neatrodas, un lai ne vieni, ne otri neslēgtu atsevišķi mieru. \

Vēstnešus tad ielaida pilsētā apspriesties ar draugiem. Viņi tiem pastāstīja, par ko panākta jau vienošanās ar Markellu, teica, ka tagad esot radusies cerība uz glābšanos, un pierunāja tos ar viņiem kopā nogalināt dažus Epikīda prefektus. Kad tas bija izdarīts, sasauca tautu uz sapulci. Kaut gan tagad sirakūziešiem klājoties ļoti grūti, liktenis par to neesot vainojams, jo no viņiem pašiem esot atkarīgs, cik ilgi vēl būšot jācieš šīs grūtības.

—     Ne aiz naida pret sirakūziešiem, — viņi teica, — romieši aplenca mūsu pilsētu, het gribēdami mums labu. Kad viņi dabūja zināt, ka varu šeit sagrābuši Hannibala un pēc tam arī Hieronima rokaspuiši, viņi sāka karu un aplenca Sirakūzas, lai padzītu šos nežēlīgos varmākas, nevis lai pakļautu mūsu pilsētu. Bet tagad, kad Hipokrats ir miris, Epikīds atstājis Sirakūzas, viņa prefekti nogalināti un kartāgiešu sauszemes un jūras spēki padzīti no Sicīlijas, ko gan tagad romieši varētu gribēt —taču neko citu kā nesagrautas Sirakūzas, it kā vēl dzīvs būtu Hierons, kas vienmēr bija uzticams Romas draugs. Pilsētai un iedzīvotājiem draud tikai briesmas, ka viņi palaidīs garām iespēju samierināties ar romiešiem, jo tik izdevīga brīža kā pašlaik nekad vairs nebūs.

Šai runai sekoja vētraina piekrišana. Sapulce tomēr nolēma vispirms ievēlēt citus prefektus un tad vēstnešus sarunām. Vēstnešus izvēlējās no jauno prefektu vidus un aizsūtīja pie Markella.

—     Nevis sirakūzieši, — teica delegācijas vadītājs, — atkrita no jums, bet Hieronims, kas bija daudz nekrietnāks

pret mums nekā pret romiešiem. Arī vēlāk, kad pēc tirāna nogalināšanas noslēdza mieru, miera līgumu lauza nevis kāds no sirakūziešiem, bet ķēniņa bijušie rokaspuiši Hipokrats un Epikīds, kas mūs terorizēja un piekrāpa. Neviens neteiks, ka mēs esam bijuši kaut īsu brīdi brīvi tai laikā, kad Sirakūzas karoja ar romiešiem. Tagad, kad nogalināti tie, kas bija varmācīgi uzkundzējušies Sirakūzās, kad mēs atkal paši varam lemt par savu likteni, mēs tūlīt nākam nodot jums ieročus, nodot pilsētu un tās nocietinājumus un piekrītam visiem noteikumiem, kurus jūs atradīsiet par vajadzīgiem.

Tev, Markell, dievi devuši to godu ieņemt pašu diženāko un skaistāko grieķu pilsētu. Viss, ko esam veikuši uz sauszemes un jūras, vairos tava triumfa krāšņumu.

Visu varēja panākt no romiešiem, un viņiem varēja pilnīgi uzticēties, bet Sirakūzās pašās bija lielākas briesmas un niknāks karš. Pārbēdzēji bija pārliecināti, ka viņus nodos romiešiem, un baidīja algotņu palīgspēkus, ka viņiem draudot tās pašas briesmas. Viņi ķērās pie ieročiem un vispirms nogalināja pretorus, tad izklīda pa pilsētu, savās dusmās apkaudami visus sirakūziešus, kas gadījās ceļā, un laupīdami visu, ko ieraudzīja. Tad viņi ievēlēja sešus pretorus, lai viņiem būtu sava valdība, trīs no viņiem bija Ahradīnas, trīs — Salas komandieri. Dumpis aprima, kad algotņi, izprašņājuši, kas īsti esot norunāts ar romiešiem, dabūja zināt patiesību, ka viņu stāvoklis esot pavisam citāds nekā pārbēdzējiem.

Šai laikā atgriezās no Markella vēstneši, kas apstiprināja, ka romiešiem neesot nekāda iemesla algotņus sodīt, viņi uztraucoties nedibinātu aizdomu dēļ. Viens no trim Ahradīnas pretoriem bija spānietis Mēriks. Pie viņa aizsūtīja kādu spānieti, romiešu palīgspēku kareivi. Viņam izdevās sarunāties ar Mēriku bez lieciniekiem, un viņš vispirms tam pastāstīja, kāds stāvoklis Spānijā, no kuras viņš tikai nesen bija atgriezies. Tur viss esot pakļauts romiešiem. Mēriks, ja viņš atzītu to par vēlamu, varētu kļūt par savu tautiešu vadoni, vai nu karojot kopā ar romiešiem, vai atgriežoties tēvijā. Bet ko gan viņš cerot panākt, palikdams no cietzemes un jūras aplenktajā pilsētā?

Mēriku tas pārliecināja, un, kad nolēma sūtīt pie Markella vēstnešus, viņš aizsūtīja arī savu brāli, kuru nupat minētais spānietis atsevišķi no citiem aizveda pie Markella. Kad ar Markellu bija norunāts, kā rīkoties, un no vii.ia saņemti svinīgi solījumi un uzticibas apliecinājumi, Mērika brālis atgriezās Ahradinā.

Tad Mēriks, lai neviens viņu nevarētu turēt aizdomās, teica, ka viņam nepatīkot šāda vēstnešu staigāšana šurp im turp, viņš vairs nevienu nepieņemšot un nevienu nesūtīšot. Lai sardze būtu modrāka, katram pretoram jāuzdod uzraudzīt kāda noteikta nocietinājumu daļa un par to jāuzņemas personiska atbildība. Visi tam piekrita. Sadalot uzdevumus pretoriem, Mērikam piešķīra to nocietinājumu (laju Salā, kas sniedzas no Aretūsas avota līdz ieejai Lielajā ostā. Par to viņš tūlīt paziņoja romiešiem.

Norunātajā dienā, gaismai austot, Markells ar visiem spēkiem uzbruka tik sparīgi Ahradīnas mūriem, ka iesaistīja cīņā visus Ahradīnas aizstāvjus, tiem palīgā steidzās pat kareivji no Salas, atstājuši romiešu uzbrukuma atvairīšanai tikai vājas sargnodajas. Šajā vispārējā satraukumā pie Salas jau agrāk piebraukušie vieglie airkuģi izcēla netālu no Aretūsas avota malā kareivjus, kas pa vaļējiem vārtiem (ka vārti palika vaļā, par to gādāja Mēriks) pēkšņi uzbruka palikušajām sargnodaļām un bez lielas cīņas ieņēma Salu, no kuras izbailēs aizbēga tās aizstāvji. Pirmie bēga un viņu aizsardzībai uzticētos nocietinājumus pameta romiešu pārbēdzēji, jo viņi neuzticējās pat cits citam un bez nopietnas pretošanās atstāja kaujaslauku. Saņēmis ziņas, ka Sala un arī kāda Ahradīnas daļa ieņemta un Mēriks ar saviem kareivjiem pievienojies romiešiem, Markells lika dot atkāpšanās signālu, lai kareivji neizlaupitu ķēniņu bagātības.

Kad romieši beidza uzbrukt un pārbēdzēji, kas bija Ah- radīnā, aizbēga[60], sirakūziešiem vairs tiešas briesmas nedraudēja un viņi, atvēruši Ahradīnas vārtus, sūtīja vēstnešus pie Markella un lūdza tikai saudzēt viņu pašu un viņu bērnu dzīvību. Markells sasauca virspavēlnieka padomi, uz kuru uzaicināja arī tos sirakūziešus, kas bija meklējuši pie romiešiem patvērumu pēc apvērsuma Sirakūzās un tagad atradās viņu nometnē. Pēc apspriedes Markells vēstnešiem deva šādu atbildi:

— Dažos pēdējos gados tie, kas bija uzkundzējušies Sirakūzās, ir izdarījuši vairāk noziegumu pret Romas tautu nekā Hierons laba savos piecdesmit valdības gados, bet lielākā daļa šo noziegumu ir nākuši par ļaunu pašiem

' Aizbēgt viņi varēja tikai pa jūru.

darītājiem, un līgumu lauzēji ir saņēmuši bargāku sodu, nekā romieši to būtu sprieduši. Es jau trīs gadus aplencu Sirakūzas nevis tāpēc, lai Roma paverdzinātu šo pilsētu, bet lai pārbēdzēji un algotņi nesagrābtu tajā varu un neapspiestu tās pilsoņus. Ko sirakūzieši varēja darīt? To pašu, ko tie, kas pārnāca pie romiešiem, to pašu, ko spāniešu vadonis Mēriks, kas mūs ielaida Salā, arī jūs paši galu galā darāt to, kas vajadzīgs, bet tikai pārāk vēlu. Pie Sirakūzu mūriem mums ir klājies tik grūti, briesmas uz sauszemes un jūras bijušas tik lielas, ka pilsētas padošanās nav mums pietiekams gandarījums '.

Tad Markells aizsūtīja uz Salu kvestoru ar kādu sarg- nodaļu pārņemt un apsargāt ķēniņu mantnīcu. Ahradīnu viņš nodeva izlaupīt kareivjiem, bet to pilsoņu namus, kas bija pārnākuši pie romiešiem, pavēlēja saudzēt.

Daudz nekrietna izdarīja kareivji dusmās, daudz aiz mantkārības. Stāsta, ka vispārējā juceklī, kā tas mēdz būt, kad pilsēta ieņemta un kareivji steidzas to izlaupīt, kāds romietis, kas nepazinis Arhimēdu, to nogalinājis, kad tas pašlaik uzmanīgi vērojis smiltīs iezīmētās figūras. Markells par to ļoti bēdājies un rūpējies par Arhimēda apbedīšanu. Viņš licis arī uzmeklēt tā tuviniekus, kas turpmāk godāti un aizsargāti sava ievērojamā radinieka dēļ.

Tā ieņēma Sirakūzas, pilsētu, kas kādreiz bija tikpat varena kā Kartāga, ar kuru tā sekmīgi cīnījās ilgos karos. Laupījumu tajā ieguva tik daudz, ka pat pēc Kartāgas ieņemšanas nez vai romieši būtu guvuši vairāk.

SPĀNIJA SAGRAUTAS DIVAS ROMIEŠU ARMIJAS (212. g.)

Šai pašā gadā romiešu karavadoņi Spānijā izgāja ar savām armijām no ziemas nometnēm un tās apvienoja. Tad viņi sasauca kara padomi, kurā visi bija vienis prātis, ka esot jau laiks karu šeit beigt, pietiekot arī spēku, jo pagājušajā ziemā divdesmit tūkstoši ķeltibēru stājušies romiešu dienestā.

Kartāgiešiem Spānijā bija trīs armijas. Hasdrubals, Gis- gona dēls, un Magons bija apmetušies vienā nometnē, kā

dus piecu dienu gājumus no romiešiem. Tuvāk romiešiem bija I lasdrubals, Hamilkara dēls, kas jau ilgu laiku karoja Spānijā. Romiešu karavadoni gribēja viņu sakaut pirmo. Viņi bija pārliecināti, ka šim pasākumam spēku viņiem esot atliku likām, bet bažījās, ka pēc Hasdrubala sakaušanas otrs Hasdrubals un Magons izbijušies atkāpsies mežainos nepieejamos kalnos un neielaidīsies cīņā, tāpēc nolēma sadalīt savu karaspēku divās daļās un vērsties vienlaikus pret abām kartāgiešu armijām. Uzdevumus viņi sadalīja savā starpā šādi: Pūblijs Kornēlijs Scīpions ar divām trešdaļām romiešu un sabiedroto karaspēka dosies pret Magoņu un Hasdrubalu, Gnējs, viņa brālis, ar trešo karaspēka daļu un ķeltibēriem uzbruks Barkīdam Hasdrubalam.

Abi romiešu karavadoņi kopā izgāja pret kartāgiešiem, avangardā bija ķeltibēri. Ienaidnieku acu priekšā viņi abi apmetās nometnē. Starp viņiem un kartāgiešiem bija upe. Gnējs Scīpions ar trešo karaspēka daļu palika turpat. Pūblijs devās pret Magoņu un Hasdrubalu. Drīz Barkīds Hasdrubals izzināja, ka nometnē palikušais romiešu karaspēks ir mazs un ka tā lielākā daļa ir ķeltibēru palīgspēki. Ilgus gadus karodams Spānijā, Hasdrubals bija labi iepazinies ar vietējo cilšu svārstigumu. Slepeni saticies ar ķeltibēru vadoņiem, Hasdrubals solīja viņiem bagātīgu atlīdzību un pierunāja viņus atstāt romiešus un aiziet ar saviem kareivjiem. Tas likās ļoti izdevīgi. No viņiem nemaz neprasīja, lai uzbrūk romiešiem, naudu solīja par to, ka viņi nekaros, kaut gan atlīdzība bija pilnīgi pietiekama pat karam. Kareivji bija priecīgi, ka nebūs jākaro, ka varēs atgriezties mājās, redzēt atkal savus tuviniekus un savas saimniecības. Pierunāt tātad bija viegli kā kareivjus, tā vadoņus. Neesot ko baidīties, ka romieši mēģinātu tos atturēt ar varu, viņu neesot pietiekami daudz. Šis gadījums ir laba pamācība romiešu karavadoņiem, labs piemērs, cik bīstami paļauties uz svešinieku palīgspēkiem, ja viņu nometnē ir vairāk nekā savējo.

Ķeltibēri kādu dienu sastājās gājiena kolonnā un devās projām. Kad romieši viņiem jautāja, kāpēc viņi aiziet, un

mēģināja pierunāt, lai paliek, viņi tikai atbildēja, ka dzimtenē izcēlies karš un viņiem jāejot mājās. Scipions savus sabiedrotos tātad nevarēja ne pārliecināt, ne ar varu atturēt, bet bez tiem viņš nevarēja ne stāties ienaidniekiem pretī, ne apvienoties ar brāli. Atiet pēc iespējas tālāk bija vienīgais, kas viņu vēl varēja glābt, un to viņš arī mēģināja darīt, lai kartāgieši neuzbruktu atklātā laukā, taču tie, pārgājuši upi, sekoja viņam uz pēdām.

Šais pašās dienās Pūblijam Scīpionam draudēja vēl lielākas briesmas no līdz šim nepazīstama ienaidnieka. Tas bija Masinisa, šai laikā kartāgiešu sabiedrotais, \ vēlāk ievērojams un varens romiešu draugs. Viņš ar numidiešu jātniekiem uzbruka Pūblijam Scīpionam cejā un tad neat- gāja no tā ne dienu, ne nakti, neļāva ne tikai attālināties no nometnes, lai iegādātos kurināmo un lopbarību, bet uzbruka pat nometnei, saceldams lielu satraukumu un jukas romiešu sargnodaļās. Arī naktīs tas pēkšņi uzbruka kādiem vārtiem vai valnim un nekad un nekur nedeva mieru romiešiem, kas baidījās atstāt nometni un cieta pārtikas trūkumu. Stāvoklis neko daudz neatšķīrās no īsta aplenkuma un kļūtu vēl grūtāks, ja pūniešiem pievienotos sve- satānu vadonis Indebils. Stāstīja, ka viņš drīz ieradīšoties ar septiņiem tūkstošiem kareivju.

Kaut gan Scīpions bija apdomīgs un piesardzīgs karavadonis, šoreiz viņš tomēr bija spiests rīkoties pārdroši — doties naktī pretim Indebilam un, kur to saliks, tur arī sākt kauju. Atstājis tātad legāta Tiberija Fontēja vadībā nelielu nodaļu nometnes aizsardzībai, viņš nakts vidū izgāja pretī ienaidniekiem. Ne romieši, ne svesatāni nepaguva izvērsties kaujas ierindā, kad bija jau iesaistīti cīnā. Romieši, kā tas parasti šādās juceklīgās kaujās mēdz būt, guva jau pārsvaru, kad numidiešu jātnieki (Scīpions bija pārliecināts, ka viņam izdevies tos piekrāpt) sāka viņiem uzbrukt no abiem flangiem un radīja lielu apjukumu. Nu vajadzēja cīnīties arī pret numidiešiem, bet tūlīt radas vēl trešais ienaidnieks — pūnieši, kas, visu laiku sekojuši, tagad sāka kauju no aizmugures. Romieši bija ielenkti un nezināja, pret kuru ienaidnieku vispirms vērsties, kurp mēģināt izlauzties.

Scīpions bija klāt pašās bīstamākajās vietās, cīnījās pats un mudināja cīnīties kareivjus, līdz viņu labajos sānos ķēra ienaidnieka šķēps. Kad pūnieši, slēgtās rindās uzbrukdami romiešiem, kas bija sastājušies ap savu vadoni, frdzēja, ka Scīpions krīt no zirga, viņi sāka aiz prieka mK.111 kliegt un sauca, ka romiešu karavadonis kritis. Šo VOsti izdzirdējuši, pūnieši bija pārliecināti, ka viņi jau Uzvarējuši, romieši — ka viņi sakauti, un tūlīt pēc vadoņa n.ives sākās arī bēgšana no ierindas. Ja arī nebija pārāk Krūti izkļūt cauri numidiešiem un citiem viegli bruņotajiem palīgspēkiem, tad aizbēgt no tik daudziem jātniekiem un tik daudziem kājniekiem, gandrīz tikpat ātriem k/i jātnieki, bija pilnīgi neiespējami, un bēgot krita varbūt vairāk romiešu nekā kaujā. Dzīvs nebūtu palicis neviens, bet bija jau vēla pēcpusdiena, un drīz uznāca tumsa un nakts.

Pūniešu vadoņi centās izmantot uzvaru un drīz pēc kaulus, ļāvuši saviem kareivjiem tikai mazliet atpūsties, steidzas ātrā gaitā pie Hamilkara dēla Hasdrubala. Viņi bija pārliecināti, ka apvienojušies drīz pabeigs karu. Pie Has- ilrubala vadoņus un kareivjus par tik lielas armijas pilnīgu sakāvi visi sveica ar nebeidzamām gavilēm, visi ce- ieļa, ka, bez šaubām, šai uzvarai drīz sekos arī otra — tikpat spoža.

Romieši par šo lielo sakāvi vēl nebija saņēmuši nekādas ziņas, bet, kā tas bieži mēdz būt, nojauta nelaimes tuvošanos, un drūms klusums valdīja nometnē. Viņu vadonis, kuru bija atstājuši sabiedrotie, redzēja, ka ienaidnieku skaits stipri audzis, un negaidīja neko labu. Jo vairāk viņš visu pārdomāja, jo vairāk viņam radās aizdomas, ka otra lomiešu armija sakauta. Kā gan Hasdrubals un Magons liutu varējuši ierasties ar savu karaspēku, ja viņi nebūtu cīnījušies un uzvarējuši? Kāpēc brālis nav to aizkavējis, kāpēc nav tūlīt viņiem sekojis? Ja viņš ari nav varējis novērst ienaidnieku vadoņu un armiju apvienošanos, kāpēc viņš vismaz pats nav ar savu karaspēku atnācis pie hiaļa?

Šādu bažu mākts, viņš atzina, ka pats labākais pašlaik Initu atkāpties no šejienes pēc iespējas tālāk, un naktī, puniešiem nemanot un atiešanu netraucējot, viņš nogāja diezgan lielu ceļa gabalu. Gaismai austot, ienaidnieki pamanīja, ka romieši ir projām, izsūtīja numidiešus tos aiz- k.ivēt un sekoja arī paši. Pret vakaru numidieši romiešus panāca un sāka uzbrukt arjergardam un flangiem — tā viņi spieda tos apstāties, lai atvairītu uzbrucējus. Taču S» ipions mudināja iet tālāk, lai viņus nepanāktu arī kājnieki. Tā, brīžiem ejot uz priekšu, brīžiem apstājoties, viņi

nekur tālu nebija tikuši, kad jau pienāca nakts. Scīpions pavēlēja pārtraukt kauju, sapulcē ties visiem kopā un do ties uz kādu tuvēju pa< kalnu. Tā bija vienīg augstā vieta visā apkaimē, bet neveiksmīgajam karaspēkam tomēr nedroša. Tur viņš novietoja vezumus un jātniekus, tiem apkārt kājniekus kas tagad viegli atvairīja numidiešus, bet, kad pienāca trīs karavadoņi ar savām armijām, kļuva skaidrs, ka be^ nocietināšanas pakalns nav aizsargājams.

Romiešu karavadonis sāka tagad raudzīties apkārt un pārdomāt, kā varētu uzmest valni, jo pakalns bija pilnīgi kails, zeme cieta un akmeņaina, nekur nebija dabūjami ne žagari, ne velēnas, ne kaut kas cits, kas būtu derīgs nocie- tināšanai. Arī. pakalns pats nebija tik stāvs un kraujš, lai ienaidniekiem būtu grūti tikt uz tā augšā, un visas tā malas bija diezgan slīpas. Lai tomēr radītu kaut ko līdzīgu valnim, romieši sakrāva nastu seglus ar visām mantām līdz parastā vaļņa augstumam.

Kad pienāca pūnieši, tie viegli uzkāpa augšā uz pakalna, bet, ieraudzījuši dīvaino nocietinājumu, izbrīnā apstājās. Viņu vadoņi sašutuši kliedza, ko viņi stāvot, kāpēc ar rokām neizjaucot un nesagāžot šo nocietinājuma apsmieklu, kas varot būt šķērslis tikai sievietēm un bērniem. Ienaidnieki, kas slēpjoties aiz savām mantām, esot- jau viņu varā. Tikt pāri tomēr nebija nemaz tik viegli, sagāzt valni tāpat ne, grūti bija arī sacirst blīvi sakrautos seglus. Tā pūnieši aizkavējās labu laiku, kamēr galu galā šo valni izjauca, iebruka pa vairākām vietām nometnē un to ieņēma. Pūniešu bija daudz vairāk nekā romiešu, un tie nogalināja visus, kas gadījās ceļā.

Skorpions

Labai daļai romiešu kareivju tomēr izdevās paglābties tuvējos mežos. No tiem viņi nonāca Pūblija Scīpiona nometnē, kuras garnizonu komandēja legāts Tiberijs Fon- tējs. Par Gnēju Scīpionu citi stāsta ka viņš kritis, pakalnu aizstāvot, jau pašā kaujas sākumā, citi — ka viņš ar dažiem kareivjiem paglābies kādā tornī netālu no nometnes. Kartāgieši, nevarēdami uzlauzt torņa durvis, apkrāvuši tās  ar malku un žagariem un sadedzinājuši. Pēc tam nogalināti visi, kas bijuši torni, ari romiešu karavadonis.

cinējs Scīpions gāja bojā septītajā gadā pēc ierašanās mānijā divdesmit devītajā dienā pēc brāļa nāves. Par Hlņa nāvi Spānijā bēdājās tāpat kā Romā. Pat vairāk, jo pilsoņi bēdājās arī par sakauto karaspēku un par zaudēto B ļn i iv inci, spānieši — tikai par kritušajiem karavadoņiem, Raitāk tomēr par Gnēju, jo viņš bija paguvis iemantot Vispārēju mīlestību un bija spāniešiem pirmais romiešu I taisnīguma un savaldības piemērs.

KARA BEIGAS SICĪLIJĀ (212. g. — 210. g.)

Ieņēmis Sirakūzas, Markells, kas līdz šim Sicīlijā bija rīkojies joti taisnīgi un nesavtīgi un vairojis tā ne tikai Mivu slavu, bet arī Romas tautas cieņu, tagad aizveda uz Kontu Sirakūzu krāšņāko rotu — statujas un gleznas, kuru Atņemtajā pilsētā bija ļoti daudz; tās esot kara laupījums liii pienākoties uzvarētājam. No šī laika romieši sāka ne līkai pazīt un apbrīnot grieķu mākslas darbus, bet arī at- fkl.iti tos laupīt — gan tempļu svētumus, gan statujas un I gleznas no privātiem namiem un sabiedriskām celtnēm.

Pie Markella tagad nāca arī vēstneši gandrīz no visām I Sicīlijas pilsētām. No šo pilsētu agrākās izturēšanās pret I imiūešiem bija patlaban atkarīgs td stāvoklis. Tās pilsētas, I k.is nebija no Romas atkritušas vai pirms Sirakūzu ieņem- ^ 'uiuas bija atkal ar romiešiem izlīgušas un samierinājušās, I lika saudzētas un atzītas par uzticamām sabiedrotajām, ļi Inin, kas pēc Sirakūzu ieņemšanas bija padevušās aiz bai- I lem, vajadzēja pieņemt uzvarētāja noteikumus.

Romiešiem tomēr vēl bija jāsalauž diezgan nopietna

pretestība Agrigentas novadā. Tur rīkojās divi jau no ag- rakajiem kara gadiem pazīstami vadoņi — Epikīds un Hannons; Hipokrata vietā tiem palīgā Hannibals bija at-i.ijis Mutīnu, krietnu vīru, kas, karodams Hannibala vadība, bija no viņa iemācījies visas kara mākslas. Viņam I pikīds un Hannons deva numidiešu jātniekus; ar tiem viņš siroja pa ienaidnieku novadiem, ar tiem laikus iera- d.is pie sabiedrotajiem, lai viņiem palīdzētu un pamudi- n.ilu viņus palikt uzticīgiem. Drīz par viņu runāja visa Sicīlija, un Mutīns bija Kartāgas draugu lielākā cerība.

Epikīds un Hannons, kas līdz šim bija turējušies aiz Ag rigentas mūriem, tagad, paļaudamies uz saviem spēkien izgāja no pilsētas un apmetās nometnē pie Himeras upeaB kaut gan Mutīns viņu nodomam nepiekrita. Kad par t paziņoja Markellam, viņš tūlīt devās tiem pretī un apstā jās kādu četru jūdžu atstatumā, lai novērotu, ko tie dari$ un kā rīkosies, taču Mutīns nedeva viņam laiku ne novē rot, ne pieņemt kādu noteiktu lēmumu. Viņš pārgāja pāri Himerai, viņa numidiešu jātnieki, skaļi kliegdami, uzf bruka romiešu sargnodaļām. Nākamajā dienā viņš gandrī: vai īstā kaujā atdzina tās atpakaļ nometnē.

Bet tad viņam vajadzēja pārtraukt cīņas ar romiešiem un doties uz Hērakleju, kurp bija aizgājuši no pūniešu nometnes kādi trīssimt sadumpojušies numidieši. Muti nam uzdeva ar viņiem runāt, viņus nomierināt un panākt, lai atgriežas. Aizjājot Mutīns esot neatlaidīgi lūdzis abu pārējos vadoņus viņa prombūtnē nesākt kauju ar romie šiem. Ne Epikidam, ne Hannonam (bet jo sevišķi Hanno nam) tas pagalam nepatika, jo Hannons vienmēr bija apskaudis Mutīna panākumus un slavu. Mutīns mācīšot viņam, kas jādara! Un Hannons pierunāja svārstīgo Epi kīdu iet pāri upei un izvērsties kaujas ierindā. Ja viņi nogaidīšot Mutīna atgriešanos un tad gūšot uzvaru, visa gods un slava, bez šaubām, būšot Mutīnam.

Markells, kas bija atvairījis no Nolas pēc Kannu uzvaras tik pašpaļāvīgo Hannibalu, nevarēja, protams, atteikties no kaujas ar šiem ienaidniekiem, kurus viņš bija uzvarējis uz sauszemes un jūras jau vairākas reizes, viņš tūlīt pavēlēja saviem kareivjiem bruņoties un iziet no nometnes. Romiešiem jau stājoties kaujas kārtībā, pie Markella pilnos auļos piejāja desmit numidieši no ienaidnieku kaujas ierindas un paziņoja, ka viņu tautieši pret romiešiem necīnīšoties. Viņi esot pret kartāgiešiem, notikusi jau sacelšanās, un trīssimt numidieši aizjājuši, turklāt dažas dienas pirms šīs kaujas abi pārējie vadoņi, apskauzdami viņu prefekta slavu, to tikpat kā trimdā izraidījuši, aizsūtīdami uz Hērakleju.

Uz numidiešiem nevarēja paļauties, bet šoreiz viņi turēja vārdu. Ziņa, ka kartāgiešu pusē vairs necīnoties jātnieki, no kuriem romieši visvairāk baidījās, ātri izplatījās pa visu ierindu, vairodama drosmi un paļāvību, bet kartāgieši bija satraukti un apjukuši, ka viņu karaspēka liela daļa kaujā neiesaistās, viņi turklāt vēl baidījās, ka viņiem zluiiks pašu jātnieki. Kauja tad ari nebija ne ilga, ne nikna, to izšķīra jau pirmais romiešu trieciens, bet numi- lllrši mierīgi stāvēja abos spārnos. Redzēdami kartāgiešus ii'Hcira, arī viņi tiem piebiedrojās — un visi lielā nekārtība meklēja patvērumu Agrigentā, bet no turienes, baidī- .unies no aplenkuma, izklīda pa tuvākajām pilsētām. Tā Iii ja Markella pēdējā kauja Sicīlijā, tajā krita un tika «gūstīti daudzi tūkstoši kartāgiešu. Sagūstīja arī astoņus ziloņus. Uzvarētājs pēc kaujas atgriezās Sirakūzās.

* * *

Sīs pašas vasaras beigāskad Marks Markells no Sicī- lijas atgriezās Romā, pretors Kalpurnijs sasauca Bellonas templī[61] senāta sēdi uzklausīt viņa ziņojumu. Tajā viņš '.lāstīja par savu darbību un žēlojās, ka ne viņš pats, ne viņa kareivji nav saņēmuši pienācīgo atlīdzību, jo viņam pēc kara pabeigšanas Sicīlijā nav atļauts no tās izvest kareivjus. Markells pieprasīja atļauju ienākt Romā kā tri- umfatoram. To viņam neatļāva. Ilgi runāja, vai pieļau- |.ims, ka viņam liedz triumfu, kaut gan viņa gūto panākumu dēļ bija izsludināts aizlūgums un upurēts dieviem, bet, ja viņam dotu triumfu, tad uz Sicīliju būtu jāsūta cits karaspēks, jo triumfa gājienā nedrīkstētu trūkt karaspēka — viņa panākumu un neveiksmju liecinieka, turklāt karš Sicīlijā vēl nebija galīgi pabeigts, bet tikai tādā I'adījumā atļaujams triumfs. Beidzot pieņēma pretrunas Izlīdzinošu lēmumu, ka Markellam tiek piešķirta ovācija, I i., mazais triumfs, un tribūni, atsaukdamies uz senātu, Iesniedza tautas sapulcei priekšlikumu atļaut Markam Markellam ienākt Romā ovācijas gājienā kā armijas komandierim, paturot viņam doto militāro varu (latīniski — Impeiium).

Ovācijas gājienā nesa un veda kara laupījumu: ieņemto Sirakūzu attēlu, katapultas, ballistas un dažādas citas kara ierīces, tāpat arī sudraba un vara traukus, dārgas drānag un daudzas brīnišķīgas statujas. Sirakūzu krāšņo rotu. Veda arī astoņus ziloņus, pār pūniešiem gūtās uzvaras lie ciniekus. Visi apbrīnoja sirakūzieti Sosiju un spānieti Mē riku, kas gāja viņiem piešķirtos zelta vainagos. Sosijs bija ielaidis naktī romiešus Sirakūzās, Mēriks nodevis viņiei; Salu ar visiem tās aizstāvjiem. Viņiem abiem bija dotas Romas pilsoņu tiesības un piecsimt jugeri zemes katram ! Sosijam piešķīra zemi Sirakūzu novadā, kas bija piederē jusi ķēniņiem vai Romas ienaidniekiem, un Sirakūzās kādu no tiem namiem, kuru īpašnieki bija sodīti pēc kara laika likumiem. Mērikam un spāniešiem, kas bija pārnā kuši pie romiešiem, deva Sicīlijā ienaidniekiem atņemtu zemi.

Pēc Markella aizbraukšanas no Sicīlijas pūniešu flote izcēla tur malā astoņus tūkstošus kājnieku un trīs tūkstošus numidiešu jātnieku. Kartāgiešu pusē pārgāja dažas Si cīlijas pilsētas, un numidieši, sirodami pa visu Sicīliju, postīja romiešu sabiedroto laukus, turklāt vēl romiešu armija, sašutusi, ka nav kopā ar savu virspavēlnieku aizvesta no Sicīlijas un tai nav atļauts pārziemot pilsētās, nolaidīgi pildīja savu pienākumu. Trūka tikai dumpja vadoņa, drosmes būtu pieticis. Šai grūtajā stāvoklī pretors Marks Kornēlijs, kareivjus gan mierinādams, gan atlīdzību tiem solīdams, atkal nodibināja kārtību, atkritušās pilsētas viņš no jauna pakļāva un piešķīra zemi spāniešiem, kuriem pēc senāta lēmuma vajadzēja to dabūt Sicīlijā.

Kad nākamajā gadā konsuls Laivīns, veco un jauno sabiedroto nepacietīgi gaidīts, ieradās Sicilijā, viņš atzina, ka nepieciešams vispirms gādāt par kārtību pakļautajās Sirakūzās. Pēc tam viņš ar leģioniem devās uz Agrigentu, kur vēl arvien bija stiprs kartāgiešu garnizons, un viņa pasākums bija sekmīgs. Kartāgiešu virspavēlnieks bija Hannons, bet visi paļāvās tikai uz Mutīnu un viņa numidiešiem, kas, sirodami pa visu Sicīliju, aplaupīja romiešu sabiedrotos. No Agrigentas Mutīns devās sirojumos, kad viņam patika, un atgriezās tajā, kad vēlējās, un ne ar viltību, ne ar spēku neviens nevarēja stāties viņam pretī, taču šī vispārējā atzinība beidzot izvērtās viņam par nelaimi, jo viņa slava sāka aizēnot pašu virspavēlnieku un viņa panākumi Hannonam nekādu prieku vairs nesagā- il.ij.1. Tad Hannons pakļāva Mutīnu savam dēlam, cerē- lliiins, ka ar komandas varas atņemšanu zudīs arī Mutīna tiiiloritāte. Iznāca tomēr pavisam citādi. Hannona naids vi I tikai vairoja numidiešu pieķeršanos Mutīnam, kas tāli. īd vairs nevarēja paciest nepelnīto pazemojumu un tūlīt ļepeni sūtīja vēstnešus pie Laiviņa piedāvāt Agrigentas padošanos.

Vēstneši saņēma no abām pusēm un nodeva tām uzticības zvērestus, un norunāja arī, kā pasākumu īstenot. Numidieši ieņēma vārtus, kas izgāja uz jūru, sardzi viņi padzina vai nogalināja un ielaida pilsētā romiešus, kas ār- Bpusē jau gaidīja. Tie ar lielu troksni slēgtā ierindā devās ļcauri visai pilsētai uz Forumu. Hannons nodomāja, ka nu- inidieši atkal sākuši dumpoties, kā tas jau agrāk dažreiz : Inja noticis, un steidzās nemierus apspiest, bet, jau iztālēm ieraudzījis lielo kareivju daudzumu (numidiešu tik I daudz nekad nevarēja būt) un izdzirdējis tik labi pazīstamos romiešu kaujas saucienus, steidzās bēgt, pirms ienaid- ! nieki pienāca šķēpa metiena attālumā. Izkļuvis no pilsētas P<i pretējiem vārtiem, viņš kopā ar Epikīdu, kas viņam pa Ieejam bija piebiedrojies, nonāca pie jūras. Tur bēgļiem laimīgi izdevās sadabūt nelielu kuģi, ar kuru viņi parcē- Icis uz Āfriku, atstājuši romiešiem Sicīliju, kuras dēļ tik daudzus gadus bija cīnījušies sicļlieši, pūnieši un romieši.

Pārējie pūnieši un sicīlieši pat nemēģināja pretoties, l>et bēga, atpakaļ neskatīdamies, taču pa vārtiem ārā viņi vairs netika, un turpat viņus arī apkāva.

Pēc pilsētas ieņemšanas Laivīns lika pērt ar rīkstēm Agrigentas amatvīrus un tad nocirst viņiem galvas. Pārē- |os pilsoņus pārdeva verdzībā un visu naudu aizsūtīja uz Romu.

Kad Sicīlijā izplatījās vēstis par to, kas noticis Agri- gentā, visi pēkšņi sāka domāt par izlīgumu ar Romu. īsā Inikā kādas divdesmit pilsētas ieņēma ar nodevēju palīdzību, sešas — triecienā, labprātīgi padevās kādas četrdesmit. Visu šo pilsētu amatvīrus konsuls apbalvoja vai sodīja pēc nopelniem. Viņš prasīja, lai sicīlieši, nolikuši tagad ieročus, pievērstos savu lauku apstrādāšanai. Sala inja auglīga un varēja uzturēt ne tikai savus iedzīvotājus, liet dot labību arī Romai un Itālijai, kā tas jau daudzreiz bija noticis. Tā šajā gadā vismaz Sicīlijā karš bija jau pilnīgi pabeigts.

DIVDESMIT SESTĀ GRĀMATA

Hannibals pie Romas mūriem

KAPUJA APLENKTA UN IEŅEMTA (212. g. — 211. g.)

Konsuls Apijs Klaudijs gāja uz Kapuju. Viņa biedrs konsuls Kvints Fulvijs visu, kas bija vajadzīgs Kapujas aplenkumam, pavēlēja atvest no Kasillnas, un tad abi konsuli deva rīkojumu doties uz Kapuju arī pretoram Klaudijam Neronam, kas viņiem piebiedrojās ar visiem saviem spēkiem. Tagad pie Kapujas bija trīs romiešu armijas, kas no trim dažādām pusēm sāka pilsētu ieslēgt ar grāvi un valni un celt bastionus nelielā atstatumā citu no cita

1 Kapuju ieslēdza ar diviem koncentriskiem nocietinājumu lokiem. Iekšējā loka fronte bija pavērsta pret pilsētu, ārējā — pretējā virzienā: pret kartagiešu armiju, kas mēģinātu aplenkuma loku pārraut.

Kapujieši vairākās vietās mēģināja kavēt nocietinājumu celšanas darbus, bet panākumu viņiem nebija, un galu galā viņi bija spiesti palikt savu mūru patvērumā. Pirms aplenkuma darbu pabeigšanas viņi aizsūtīja pie Hannibala vēstnešus, kas žēlojās, ka Hannibals esot Kapuju pametis likteņa varā un tikpat kā atdevis romiešiem. Dievus piesaukdami, viņi lūdza, lai vismaz tagad viņiem palīdzot, kad romieši Kapuju ne tikai ielenkuši, bet arī ieslēguši nocietinājumu lokā.

Konsuliem pretors Pūblijs Kornēlijs senāta uzdevumā aizsūtīja vēstuli, lai pirms galīgās nocietinājumu pabeigšanas kapujiešiem tiktu dota iespēja atstāt pilsētu, ja viņi to gribētu. Tie, kas to izdarīšot līdz marta Idām1 , būšot brīvi un paturēšot savu īpašumu. Pēc šīs dienas visus ka- pujiešus atzīšot par ienaidniekiem, vienalga, vai viņi palikšot pilsētā vai iziešot no tās. Kad to paziņoja kapujiešiem, tie šādu piedāvājumu nicīgi noraidīja, pat draudēja romiešiem un zākāja viņus.

Hannibals bija devies uz Tarentu, cerēdams vai ar varu vai ar viltu ieņemt Tarentas Akropoli, bet, kad tas neizdevās, gāja uz Brundisiju, jo Kartāgas draugi šajā pilsētā viņam bija solījuši to nodot, bet viņš velti tērēja laiku. Pie viņa šeit ieradās kapujiešu sūtītie vēstneši ar savu žēlošanos un lūgšanām- Hannibals lepni atbildēja, ka viņš iešot Kapujai palīgā un konsikli ar viņu pat kaujā neielai- dīšoties. Ar šādu solījumu atgriezdamies, vēstneši tikko vēl paguva iekļūt ar divkāršu grāvi un valni ieslēgtajā Kapujā.

Romā jaunievēlētie konsuli stājās amatā marta īdās[62]un, sasaukuši Kapitolijā senātu, lūdza tā atzinumu par vispārējo valsts stāvokli, par karošanu, par provincēm un par armijām. Senāts pagarināja iepriekšējā gada konsuliem Kvintam Fulvijam un Apijam Klaudijam komandas varu pār viņu līdzšinējām armijām ar piebildumu, ka no Kapujas viņiem nav atļauts atkāpties, pirms pilsēta nebūs ieņemta. Šajā laikā tas romiešiem bija pats svarīgākais uzdevums ne tikai aiz dusmām uz Kapuju (ne uz vienu citu pilsētu tās nebija tik taisnīgas), bet arī tāpēc, ka viņi bija pārliecināti: šīs varenās un plaši pazīstamās pilsētas ieņemšana liks daudziem atkal padomāt par izlīgumu ar Romu, tāpat kā šīs pilsētas atkrišana kādreiz pamudināja arī vairākas citas darīt to pašu.

Roma tātad ar visiem spēkiem vērsās pret Kapuju, to-, mēr tā drīzāk bija blokāde nekā enerģisks uzbrukums, jo badu Kapujā nevarēja vairs paciest ne vergi, ne vienkārša tauta, arī vēstnešus sūtīt pie Hannibala nebija iespējams, tik ciešs bija romiešu sardzes loks, taču atradās kāds nu- midietis, kas apņēmās ar vēstuli tikt cauri un solījumu arī izpildīja. Izgājis naktī caur romiešu nometni, viņš kapujiešiem iedvesa cerību, ka var kaut ko panākt, ja dodas izbrukumos no pilsētas dažādos virzienos, kamēr vēl ir kaut cik spēku. Daudzās jātnieku kaujās kapujieši gandrīz vienmēr uzvarēja, bet viņu kājnieki tika sakauti. Uzvaras romiešiem lielu prieku nesagādāja, bet viņiem ļoti nepatika, ja uzvarēja aplenktais un gandrīz jau sakautais ienaidnieks.

Beidzot tomēr atrada paņēmienu, ar kuru varēja sasniegt to, ko nevarēja panākt ar spēku. No visiem leģioniem atlasīja pašus spēcīgākos un veiklākos jauniešus, tiem deva vieglus vairogus, īsākus nekā jātniekiem, un septiņus četras pēdas garus metamos šķēpus, tādus pašus, kādi ir viegli bruņotajiem kājniekiem. Jātnieki iemācīja jauniešiem sēdēt viņiem aizmugurē uz zirga un pēc dotā signāla ātri nolēkt. Kad pēc daudziem atkārtotiem vingrinājumiem vadība atzina, ka paņēmiens pietiekami apgūts, romiešu jātnieki ar aizmugurē sēdošajiem kareivjiem izjāja laukā: starp pilsētas mūri un nocietinājumu loku pretī kapujiešu kaujas ierindai. Kad romieši piejāja šķēpa sviediena attālumā no kapujiešiem, tika dots signāls, kājnieki nolēca no zirgiem un devās pret jātniekiem uzbrukumā, un sparīgi mestie šķēpi ievainoja daudzus zirgus un jātniekus. Jaunais cīņas veids radīja ienaidniekos lielu apjukumu, romiešu jātnieki devās pret tiem triecienā, daudzus nogalināja un bēgošos vajāja līdz pat vārtiem. Tagad nolēma, ka katram leģionam būs arī viegli bruņotu kājnieku nodaļa. Stāsta, ka centurions Kvints Nāvijs ierosinājis nosēdināt jātnieku aizmugurē kājniekus un virspavēlnieks viņu par to ļoti slavējis.

Tāds bija stāvoklis pie Kapujas, bet Hannibalu mocīja grūts jautājums — ieņemt Tarentas Akropoli vai aizstāvēt Kapuju. Pārsvaru tomēr guva apsvērums, ka svarīgāk ir glābt Kapuju, jo tai bija pievērsta kā visu sabiedroto, tā arī ienaidnieku uzmanība. Atstājis tātad lielu daļu transporta un smagi bruņotos kareivjus Brutijā, Hannibals ar izlases kājniekiem un jātniekiem, kas varēja veikt lielus pārgājienus, steidzās uz Kampāniju. Šai ātrajā gājienā viņam tomēr vēl sekoja trīsdesmit trīs ziloņi. Viņi apmetās nometnē kādā ielejā aiz Tifāta kalna netālu no Kapujas un vērsās pret tās aplencējiem. Kapujā Hannibals iesūtīja vēstnesi ar ziņu, lai kapujieši sagatavojoties doties laukā pa visiem vārtiem, kad sāksies uzbrukums romiešu nocietinājumiem. Romiešos viņa ierašanās radīja lielu satraukumu.

Kādā vietā uzbruka Hannibals pats, kādā citā — visi kapujieši, jātnieki un kājnieki; kopā ar tiem izbrukumā devās arī Bostara un Hannona vadītais pūniešu garnizons. Romiešu vadoņi šādā bīstamā brīdī sadalīja savā starpā karaspēku un uzdevumus, lai, visiem steidzoties uz vienu un to pašu vietu, kāda cita nepaliktu neaizsargāta. Apiju Klaudiju nostādīja pret kapujiešiem, Fulviju — pret Hannibalu. Propretors Gājs Nerons ar sešu leģionu jātniekiem ieņēma ceļu uz Suesulu, legāts Fulvijs Flaks ar sabiedroto jātniekiem nostājās pie ceja uz Volturnas upi.

Kauja nesākās, kā parasti, tikai ar kareivju kliegšanu, ieroču šķindoņu un zirgu kāju dipoņu: kapujieši, kas ciņa nepiedalījās, bija nostājušies uz mūra, dauzīja metāla traukus, kā to mēdz darīt mēness aptumsuma laikā, kliedza cik spēdami un tā vairoja kaujas troksni, lai sabaidītu ienaidniekus.

Apijam nenācās grūti atvairīt no vaļņa kapujiešus, nopietnāks bija Hannibala un pūniešu uzbrukums Fulvijam. Sestais leģions sāka atkāpties, un spāniešu kohorta, pārrāvusi romiešu kaujas ierindu, ar trim ziloņiem nonāca līdz valnim. Tā varēja gūt izcilu panākumu un ielauzties nometnē bet tad romieši to varētu ielenkt. Kad Fulvijs redzēja, ka sestais leģions ir izbaiļu pārņemts un nometnei draud briesmas, viņš uzdeva Kvintam Nāvijam un dažiem citiem krietnākiem centurioniem uzbrukt spāniešu kohortai, kas cīnījās jau pie paša vaļņa.

— Stāvoklis ir ārkārtīgi bīstams! — viņš tiem uzsauca. — Vai nu mēs iznīcināsim ienaidniekus šeit pie vaļņa, vai viņi iebruks nometnē. Sakaut viņus nav nemaz tik grūti.

Ja mēs baidāmies, mūsu ierinda ir parrauta, ja mēs drosmīgi uzbrūkam, ienaidnieki ir ielenkti.

To dzirdēdams, Nāvijs izrāva leģiona zīmes nesējam no rokām nozīmi un devās ar to pret ienaidniekiem.

— Es aizsviedīšu nozīmi ienaidniekiem, — viņš draudēja, — ja jūs man tūlīt nesekosiet un necīnīsieties!

Nāvijs bija liela auguma vīrs mirdzošās bruņās; viņš pacēla nozīmi augstu pār galvu, lai to redzētu kā savējie, tā ienaidnieki. Kad viņš pienāca pavisam tuvu spāniešiem, uz viņu no visām pusēm lidoja metamie šķēpi un viņam uzbruka gandrīz vai visa kohorta. Bet pret spāniešiem tagad devās arī tā paša leģiona legāts Marks Atīlijs, un no nometnes vaļņa viņus atvairīja legāti Porkijs Likīns un Popilijs, kas, nikni cīnīdamies, uz paša vaļņa nogalināja grāvim jau pāri tikušos ziloņus. So milzeņu ķermeņi, iegāzušies grāvī, izveidoja uzbrūkošajiem ienaidniekiem it kā tiltu, uz kura tagad nežēlīgā cīņā mira spānieši.

Sai pašā laikā kapujieši un kartāgiešu garnizona kareivji, kas bija devušies izbrukumā Volturnas virzienā, jau bija atspiesti pie pašiem vārtiem, un tagad nevis viņi atturēja uzbrūkošos, bet uz mūra novietotās trīs metamās mašīnas un romiešu vadoņa Apija Klaudija ievainojums. Gailu metamais šķēps ķēra Klaudiju krūtīs zem kreisā pleca, kad viņš, atrazdamies savu kareivju priekšējās rindās, mudināja tos drosmīgi cīnīties. Daudzus ienaidniekus tomēr nogalināja pašā vārtu priekšā, pārējie panikā sabēga pilsētā.

Hannibals, redzēdams, cik grūti klājas spāniešu kohor- tai un cik vīrišķīgi romieši atvaira uzbrukumus nometnei, atteicās no tālākas cīņas un sāka atiet. Jātniekiem viņš pavēlēja segt kājnieku atkāpšanos. Romiešu leģioni dega nepacietībā vajāt atejošo ienaidnieku, bet Fulvijs pavēlēja dot atkāpšanās signālu. Viņš sprieda, ka ir pietiekami daudz panākts: kapujieši pārliecinājušies, ka no pūniešiem viņiem nekāda palīdzība vairs nav gaidāma, un tas tagad Hannibalam pašam arī jāatzīst.

Hannibals saprata, ka viņš nevar izvilināt ienaidniekus uz kauju tālāk no nometnes un nevar izlauzties caur viņu nocietinājumiem uz Kapuju, un tāpēc nolēma no veltīgā pasākuma atteikties un doties projām, lai jaunievēlētie konsuli nenogrieztu viņam pārtikas piegādi. Pārdomājot, kurp lai iet, viņam ienāca prātā iet tieši uz Romu, šī kara īsto mērķi. Visi taču viņam atklāti pārmeta, ka pēc kaujas pie Kannām viņš palaidis garām izdevību ieņemt Romu, un ari viņš pats to tagad atzina. Esot cerība, viņš sprieda, izmantojot ienaidnieku apjukumu un izbailes, ar piepešu un negaidītu uzbrukumu ieņemt kādu pilsētas daļu. Ja būšot apdraudēta Roma, abi romiešu karavadoņi tūlīt atstāšot Kapuju vai arī sadalīšot savus spēkus, bet tad viņi būšot tik vāji, ka ne tikai viņam pašam, bet arī kapujiešiem radīšoties laba izdevība sekmīgi cīnīties.

Viņu māca tikai rūpes, ka kapujieši, līdzko viņš būs aizgājis, tūlīt padosies. Solot bagātīgu atlīdzību, viņam izdevās pierunāt kādu numidieti, kas labprāt uzņēmās bīstamus pasākumus, ar vēstuli kapujiešiem iekļūt romiešu nometnē kā pārbēdzējam un no tās atkal aizbēgt uz Kapuju. Vēstulē bija daudz uzmundrinājumu, daudz solījumu. Viņa aiziešana būšot Kapujas glābiņš. Romiešu karavadoņi un armijas pametīšot Kapujas aplenkšanu un došoties aizsargāt Romu. Lai kapujieši nezaudējot drosmi. Dažas dienas viņiem vēl jāizturot, tad aplenkumam būšot beigas.

Tad Hannibals pavēlēja ar Volturnas upē iegūtām laivām aizbraukt uz nocietinājumu, kuru bija licis uzbūvēt pārejas nodrošināšanai. Kad viņam paziņoja, ka ar šim laivām vienā naktī varot pārcelt visu karaspēku, viņš, sagādājis desmit dienām pārtiku, naktī nonāca ar saviem leģioniem pie upes un jau pihns gaismas bija Volturnas otrā krastā.

Fulvijs Flaks par Hannibala nodomu dabūja jau iepriekš zināt no pārbēdzējiem un aizrakstīja uz Romu senātam. Senatorus atkarībā no viņu rakstura vēstule ietekmēja ļoti dažādi. Draudošā stāvokļa dēļ tūlīt arī sasauca senāta sēdi, kurā Pūblijs Kornēlijs Asina ierosināja atsaukt visas Itālijas armijas Romas aizsardzībai, ne par Kapuju, ne par kaut ko citu viņš vairs nedomāja. Fabijs Maksims teica, ka būtu kauns un negods aiziet no Kapujas, ļauties iebaidīties un pakļausit katram Hannibala mājienam.

— Uzvarējis pie Kannām, Hannibals tomēr neiedrošinājās nākt uz Romu. Vai viņš, no Kapujas atvairīts, tagad iedomājies ieņemt Romu? Nē, viņš nāk nevis tāpēc, lai ieņemtu Romu, bet gan — lai atbrivotu Kapuju. No Romas mēs viņu atvairīsim ar to karaspēku, kas mums pašlaik šeit ir, mums palīdzēs Jupiters, līguma lauzēja Hannibala soģis, un visi citi dievi.

Tādi bija divi pilnigi pretēji ierosinājumi, taču senāts pieņēma Pūblija Valerija Flaka izlīdzinošo priekšlikumu. Flaks, rūpēdamies par Romu, neaizmirsa arī Kapuju un atzinaļ ka jāraksta armiju virspavēlniekiem pie Kapujas, kādi spēki ir Romas aizsardzībai, viņi paši zinot, cik liels esot Hannibala karaspēks un cik liela armija vajadzīga Kapujas aplenkšanai. Ja vienu no vadoņiem un kādu karaspēka daļu būtu iespējams sūtīt palīgā Romai, lai Klaudijs un Fulvijs tad paši vienojoties, kurš no viņiem turpinās Kapujas aplenkšanu, kurš nāks uz Romu, lai nepieļautu, ka tajā iebrūk kartāgieši.

Pēc šī senāta lēmuma saņemšanas romiešu virspavēlnieki pie Kapujas vienojās, ka prokonsuls Kvints Fulvijs ies uz Romu, jo viņa biedrs vēl nebija izveseļojies pēc ievainojuma. No trim armijām Fulvijs atlasīja piecpadsmit tūkstošus kājnieku un tūkstoš jātniekus un devās pāri Volturnai. Pilsētām, kas atradās pie ceļa, pa kuru bija nodomāts iet, viņš izsūtīja rīkojumu sagādāt karaspēkam pārtiku, vest to viņam pretī un vispār sagatavoties iespējama uzbrukuma atvairīšanai.

Hannibals, pārgājis pāri Volturnai, pēc dažām dienām nonāca pie Liras upes, kur pie Fregellām šīs pilsētas iedzīvotāji, lai viņu aizkavētu, bija nopostījuši tiltu. Fulviju savukārt aizturēja Volturna, jo laivas Hannibals bija licis sadedzināt un kokus plostu būvei sagādāt bija grūti. Kad armiju galu galā ar plostiem pārcēla, tālākajā ceļā Fulvi- jam vairs kavēkļu nebija. Ne tikai pilsētās, bet arī daudzās vietās pie ceļa viņu laipni sagaidīja ar pārtiku, un kareivji cits citu mudināja pielikt soli — viņi taču ejot aizsargāt tēviju.

Dienu un nakti steigdamies, no Fregellām Romā ieradās vēstnesis, un viņa atnestās ziņas radīja lielas izbailes. Visa pilsēta bija satraukta, visur pulcējās ļaudis, kas pārspīlēja un izpušķoja jau tā draudīgās ziņas. Visur atskanēja sievu raudas un gaudas. Matronas skrēja no saviem namiem uz dievu tempļiem un slaucīja ar vaļā atlaistiem matiem altārus, viņas krita uz ceļiem, pacēla rokas pret debesīm un lūdza dievus glābt Romu, glābt mātes un mazos bērnus, izraut tos no ienaidnieku rokām.

Forumā gandrīz bez pārtraukuma notika sēdes, lai amatpersonas vienmēr varētu griezties pie senāta. Daži dabūja militāro varu un tūlīt stājās pie sava jaunā pienākuma pildīšanas, daži ieradās jautāt, kā viņi varētu būt noderīgi.

Kapitolijā un uz mūriem visapkārt, pilsētai novietoja sarg- liodaļas. Šajā vispārējā satraukumā tika saņemta ziņa, ka prokonsuls Fulvijs nākot ar karaspēku no Kapujas.

Hannibals tilta nopostīšanas dēl sevišķi nesaudzīgi Nlroja pa Fregellu novadu, tad devās tālāk un apmetās nometnē astoņas jūdzes no Romas. Jo tuvāk nāca ienaidnieki, jo vairāk bija bēgļu, jo vairāk viņu nogalināja Hannibala avangarda numidieši, bet vēl vairāk dažāda dzimuma un vecuma ļaužu saņēma gūstā.

Šajā juceklī Fulvijs Flaks ar savu karaspēku ienāca pa I apēnas vārtiem Romā un, izgājis cauri visai pilsētai, i.pmetās nometnē starp Kollīnas un Eskvilīna vārtiem. I'lebeju edīli tur bija jau sagādājuši pārtiku. Nometnē Ieradās konsuli un senāts apspriesties par valsts stāvokli. Nolēma, ka konsuli apmetīsies nometnē pie Kollīnas un I skvilīna vārtiem. Senāta vairākums visu laiku atradīsies I orumā, ja šajā stāvoklī būs vajadzīgs senāta lēmums.

Hannibals šai pašā laikā pienāca pie Aniēnas upes, trīs jūdzes no pilsētas. Tur apmeties pastāvīgā nometnē, viņš ar divtūkstoš jātniekiem aizgāja līdz Kollīnas vārtiem un I lerakla templim, tad, jādams gar pašu mūri, vēroja Romas nocietinājumus. Fulvijs, redzēdams, cik izaicinoši un bezrūpīgi jāj Hannibals, atzina, ka tas vairs nav ciešams, un izsūtīja jātniekus aizdzīt kartāgiešus atpakaļ uz viņu nometni. Kad kauja bija sākusies, konsuli pavēlēja tūkstoš divsimt numidiešu pārbēdzējiem no Aventīna doties uz I skvilīna vārtiem, jo domāja, ka numidieši būs vislabāk piemēroti cīņai ieplakās starp ēkām, dārzu žogiem un kapenēm '. Romieši, kas redzēja viņus jājam pa pilsētu, sāka kliegt, ka Roma ieņemta. Tas sacēla tādu paniku, ka pārbijušies ļaudis būtu bēguši ārā no pilsētas, ja ārpus mūļiem nebūtu pūniešu. Tagad viņi meklēja patvērumu savos namos un visus, kas vēl atradās uz ielām, apmētāja ar akmeņiem, domādami, ka tie ir pūnieši.

Grūti bija nodibināt atkal mieru un kārtību un pārliecināt, ka izbailēm nav nekāda pamata, jo ielas bija pārpildītas ar lauciniekiem, kas bailēs bija sabēguši pilsētā. Jātnieku kaujā romieši uzvarēja un ienaidniekus padzina. Atlikušajā dienas daļā un nākamajā nakti pilsētā vairākas icizes izcēlās panika, ko ātri likvidēja.

Nākamajā dienā Hannibals pārgāja pār Aniēnu un nostādīja visu savu armiju kaujas kārtībā, ari Fulvijs un konsuli no kaujas neatteicās. Kad armijas tā stāvēja viena otrai pretī, lai dotos kaujā, kurā uzvarētāja balva būtu Roma, pēkšņi sākās drausmīga lietus gāze ar krusu, kas radīja tādu jucekli romiešos un kartāgiešos, ka kareivji pilnīgi aizmirsuši ienaidnieku, lielā nekārtībā sabēga at-i pakaj savās nometnēs, labi vēl, ka viņi šajā jūklī nebij nometuši ieročus. Arī nākamajā dienā tajā pašā vietā u tādā pašā kārtībā nostājušās armijas izšķīra tāds pats ne-[63]gaiss, bet, tikko kareivji bija atgriezušies nometnēs, lietus norima un spoži atspīdēja saule.

Pūnieši sprieda, ka dievi kauju negrib, bet Hannibals teicis, ka viņš būtu divreiz varējis ieņemt Romu, taču vienreiz viņam pietrūcis uzņēmības, otrreiz to nav gribējis liktenis. Viņa cerības mazināja vēl divi citi apstākļi — viens svarīgs un ievērojams, otrs, šķiet, nesvarīgs. Svarīgi bija tas, ka šajā laikā, kad viņa nometne stāvēja pie Romas mūriem, romieši aizsūtījuši kareivjus palīgā Spānijas armijai. Nenozīmīgs, šķiet, bija fakts, ko viņš dabūja zināt no kāda gūstekņa'. Šajās pašās dienās pārdots lauks, uz kura pašlaik atrodas Hannibala nometne, bet tāpēc tas nemaz nav lētāk pirkts. Hannibals bijis ļoti sašutis. Kā?! Zeme, uz kuras ir viņa bruņotie spēki, atradusi Romā. pircēju? Viņš tūlīt lika atsūtīt izsaucēju un pavēlēja izziņot, ka tiek pārdoti naudas mainītāju veikali Romas Forumā.

Sapratis, ka pie Romas neko nepanāks, Hannibals no Aniēnas atgāja uz Tutijas upi sešas jūdzes 110 pilsētas. No turienes viņš devās tālāk uz Fēronijas svētbirzi. Tās templis bija izdaudzināts par ļoti bagātu. Apkārtējie iedzīvotāji Fēronijai bija paraduši veltīt pirmos jaunās ražas augļus un citas dāvanas, un viņas templis mirdzēja zeltā un sudrabā, bet tagad viss tika izlaupīts. Pēc Hannibala aiziešanas tur atrada veselu kaudzi vara naudas gabalu, kurus kareivji māņticīgās bailēs bija nometuši Fēronijai, lai tā par tempļa izlaupīšanu neatriebtos.

Romieši tomēr Kapuju aplenca neatlaidīgāk, nekā Hannibals to pūlējās atbrīvot. Kapujieši noprata, ka romiešu spēki ir auguši un atgriezies Fulvijs Flaks, viņi tikai brīnījās, kāpēc nekur nav manāms Hannibals, līdz no gūstekņiem dabūja zināt, ka atstāti likteņa varā un Kapuja atzīta par neglābjami zaudētu.

Vispārējo nospiestību vēl pavairoja prokonsula paziņojums, ka pēc senāta lēmuma neviens Kapujas pilsonis, kas līdz noteiktai dienai pārnāks pie romiešiem, netiks «odīts. Neviens tomēr nepārnāca — nevis tāpēc, ka negribētu kļūt par nodevēju, bet baiļu dēļ: viņi domāja, ka sacelšanās laikā izdarītie noziegumi ir pārāk lieli, lai tos varētu piedot. Neviens tātad nepārgāja pie romiešiem, lai pats sevi glābtu, bet arī amatvīri neredzēja nekādu izeju. Dižciltīgajiem valsts bija kļuvusi pilnīgi vienaldzīga, senāta sēdēs viņi vairs nepiedalījās, amatpersonas neguva ar savu rīcību nekādu godu, bet viņu nekrietnās izturēšanās dēļ zuda pret viņiem katra cieņa. I Neviens ievērojamāks pilsonis nebija sastopams ne Fo- mmā, ne citā kādā sabiedriskā vietā. Savos namos ieslēgušies, viņi dienu 110 dienas gaidīja tēvijas bojā eju un savu galu.

Pilnīgi neaprobežoti rīkojās kartāgiešu garnizona komandieri Bostars un Hannons, kas vairāk bija norūpēju- f šies par savu likteni nekā par saviem sabiedrotajiem. Viņi aizrakstīja Hannibalam vēstuli, kurā ne tikai atklāti, bet pat ar sašutumu tam pārmeta, ka ne vien Kapuja, bet arī viņi paši un garnizons pamests ienaidniekiem un visām mocībām.

«Tu aizgāji uz Brutiju un it kā pagriezi Kapujai muguru, lai Tavas acis neredzētu tās ieņemšanu. Pat ar uzbrukumu pašai Romai Tev nebija iespējams panākt Kapujas aplenkuma izbeigšanu. Kapujiešiem romieši bija daudz neatlaidīgāki ienaidnieki nekā kartāgieši draugi. Ja Tu atkal atgriezīsies uz Kapuju, pie tās izšķirsies viss kara liktenis. Mēs ar kartāgiešu garnizonu mēģināsim vēlreiz izlauzties. Ne jau tāpēc kartāgieši pārgāja pāri Alpiem, lai karotu ar Regiju vai Tarentu, — kur ir romiešu leģioni, tur jābūt arī kartāgiešiem. Pie Kannām, pie Trasumena mēs uzbrukām, mēs cīnījāmies, mēs licējām mūsu laimei un guvām uzvaru.»

Tāda bija šī vēstule. Numidiešiem apsolīja atlīdzību, un viņi bija ar mieru nogādāt vēstuli. Kā pārbēdzēji viņi ieradās Fulvija nometnē, lai izdevīgā brīdī atkal to atstātu. Visi ticēja, ka neciešamā bada dēļ viņi bēguši 110 Kapujas, bet tad negaidot romiešu nometnē ieradās ari kāda kapujiete, kas vienu no pārbēdzējiem labi pazina, tā pateica romiešu virspavēlniekam, ka šie numidieši ir krāpnieki, ka viņu pārbēgšana ir izlikšanās un viņi apņēmušies nogādāt Hannibalam vēstuli. Viens no viņiem tai visu pastāstījis. Viņa apņemoties to pierādīt.

Kad numidieti atveda, tas sākumā visu stūrgalvīgi noliedza. Viņš šo sievieti nepazīstot, bet pierādījumi bija grūti atspēkojami. Pratinātāji draudēja ar mocībām, Un tad numidietis atzinās, ka tas tiešām tā esot, un uzrādīja vēstuli. Pateica arī, ka romiešu nometnē esot vēl citi viltus pārbēdzēji. Tos visus saņēma ciet, pēra ar rīkstēm, nocirta viņiem rokas un tad aizdzina atpakaļ uz Kapuju. Redzēdami šo bargo sodu, kapujieši tagad galīgi zaudēja cerību uz glābšanos.

Tad pie senāta ēkas sanāca liels ļaužu bars un pieprasīja sasaukt sēdi. Ievērojamākajiem pilsoņiem, kas jau ilgi uz sēdēm nebija nākuši, bez aplinkiem piedraudēja, ka atvedīs viņus ar varu, ja labprātīgi neieradīsies. No tāda negoda baidīdamies, senatori šoreiz sanāca kuplā skaitā. Kad daži ierosināja, ka vajagot sūtīt vēstnešus pie romiešu virspavēlniekiem, un jautāja Vibijam Virrijam, kas bija panācis atkrišanu no Romas, ko viņš par to sakot, Virrijs atbildēja, ka tie, kas runājot par vēstnešiem, mieru un padošanos, nepadomājot, kas viņus sagaida un ko viņi paši darītu, ja romieši būtu viņu varā.

— Vai jūs esat paspējuši aizmirst, — viņš teica, — kāds bija stāvoklis, kad mēs atkritām no Romas? Atcerieties, kā mēs ņirgādamies mocījām un nogalinājām romiešu garnizonu, kuram vajadzēja ļaut aiziet! Cik reižu mēs nikni devāmies izbrukumos pret aplencējiem, aicinājām pret viņiem palīgā Hannibalu, no šejienes sūtījām viņu nupat vēl uzbrukt Romai! Bet ko tad mums īsti ir nodarījuši romieši? Sakiet jel, lai būtu pamats kaut mazākajai cerībai! Vēl kartāgieši ir Itālijā, vēl arī Hannibals, vēl visur liesmo karš, bet viņi jau sūta abus konsulus un divas konsula armijas aplenkt Kapuju. Jau otro gadu viņi aplenkuši un ieslēguši mūs nocietinājumu lokā, mērdē mūs badā, arī paši, tāpat kā mēs, uz- ņemdamies vislielākās grūtības un dodamies lielākajās briesmās, daudz viņu ir krituši pie sava vaļņa un grāvja, un tikpat kā ieņemta jau bija viņu nometne.

Bet nav par to ko runāt! Vienmēr taču tā bijis, ka, aplencot ienaidnieku pilsētu, arī pašiem draud briesmas un jācieš grūtības. Mums ir pierādījums, cik lielas ir romiešu dusmas, cik nepielūdzams un nesamierināms ir viņu naids. Ar lieliem kājnieku un jātnieku spēkiem Hannibals uzbruka viņu nometnei un pa dajai jau Ieņēma to, bet arī šīs briesmas nepamudināja viņus atteikties no Kapujas aplenkšanas; pārgājis Volturnu, viņš postīja Kales novadu, bet viņi neatstāja Kapuju, lai palīdzētu sabiedrotajiem; Hannibals devās pat uz Romu, bet viņi neievēroja šos draudus; viņš pārgāja pār Ani- (•nas upi, apmetās trīs jūdzes no pilsētas, piegāja pie paša mūra un vārtiem — Romu viņiem atņemšot, ja viņi neaiziešot no Kapujas, bet viņi neaizgāja. [ Satrakoti un saniknoti meža zvēri steigsies uz savu midzeni glābt mazuļus, ja tos kāds apdraudēs, bet romiešus nepiespieda pamest Kapuju ne uzbrukums l<omai, ne viņu sievu un bērnu raudas, kuras gandrīz vai šeit varēja dzirdēt, ne apgānītie un aptraipītie dievu altāri un tempļi, mājas pavardi un senču kapenes — tā viņi alkst mūsu asiņu.

Ja mēs būtu viņu vietā, mums, man šķiet, arī būtu tiesības darīt to pašu. Bet nemirstīgie dievi ir citādi lēmuši: no nāves es izbēgt nevaru, un man nemaz nenākas to darīt, bet, kamēr vēl spēju brīvi rīkoties, varu izbēgt no mocībām un nekrietniem pazemojumiem, ko ienaidnieks man gatavo, un izvēlēties sev godpilnu nāvi bez ciešanām un mokām. Es neredzēšu, ka Apijs Klaudijs un Kvints Fulvijs nekaunīgi dižojas ar uzvaru, mani nevedīs kā triumfa rotu saistītu ķ>a Romas ielām, lai pēc tam cietumā nožņaugtu, mani nepiesies pie staba, nepērs •ir rīkstēm, līdz mana mugura kļūs par asiņainu gaļas C.abalu, es nenolikšu pēc tam savu galvu romiešu cirvim uz. bluķa, es neredzēšu, ka manu tēvu pilsēta iet bojā liesmās. Vai jūs tiešām domājat, kā viņi saudzēs Kapuju, kuru ienīst pat vairāk nekā Kartāgu?

Šodien pie manis tiks rīkotas dzīres tiem, kas grib .1 izsteigties priekšā liktenim, kas negrib redzēt visas šīs šausmas. Kad mēs būsim ēduši un dzēruši, viesiem un man pašam tiks pasniegts kauss ar dzērienu, kas mūs glābs no visām mokām, mums nebūs jāredz un jādzird tās nekrietnības, kas sagaida uzvarētos. Šis ir vienīgais godpilnais nāves ceļš, ko izvēlas brīvi vīri. Nama pagalmā būs sakrauts liels sārts, uz kura sadegs, kas no mums vēl paliks. Pat ienaidnieki apbrīnos mūsu vīrišķību, un Hannibals redzēs, ka viņš ir pametis un nodevis drosmīgus sabiedrotos.

Šai Virrija runai lie lākā da|a piekrita, taču savas mazdūšības dē nevarēja izpildīt to, ko paši atzina par labu. Še nāta vairākums, kas daudzajos karos bieži bija pieredzējis, ka ro mieši var būt arī sau dzigi, paļāvībā uz viņu

Lielā baiīista žēlsirdību nolēma sūtīt vestnešus un piedāvāt Kapujas padošanos.

Vibijam Virrijam uz viņa namu sekoja kādi divdes mit septiņi senatori un dzīroja kopā ar viņu, cenzdamies vīna skurbā pēc iespējas mazāk domāt par tuvo nāvi Tad viņi iedzēra indi, sniedza cits citam rokas, apkam pās beidzamo reizi un raudāja par savu un savas tēvijas likteni. Daži pēc dzīrēm palika pie Virrija, lai tiktu kopā sadedzināti, citi aizgāja uz savām mājām. Iedzer tais vīns un apēstais ēdiens kavēja iedarboties indei, un daudzi visu nakti un arī nākamas dienas sākumā vēl bija dzīvi, bet visi jau bija beiguši elpot, kad romieši ienāca Kapujā.

Nākamajā dienā prokonsuls pavēlēja atvērt, vārtus kas bija iepretim romiešu nometnei. Pa tiem legāta Gāja Fulvija vadībā ienāca viens leģions un divas ālas. Fulvijs tūlīt deva rīkojumu atnest pie viņa visus ieročus, kas vien bija Kapujā, nostādīja pie visiem vārtiem sarg- nodaļas, lai neviens nevarētu izkļūt no pilsētas, saņēma gūstā pūniešu garnizonu un pavēlēja Kapujas senatoriem iet pie romiešu virspavēlniekiem uz nometni. Kad senatori tur ieradās, viņus tūlīt iekala važās un pavēlēja paziņot, cik viņiem ir zelta un sudraba. Zelta bija divi tūkstoši septiņdesmit mārciņas, sudraba — trīsdesmit' viens tūkstotis divi simti mārciņu. Divdesmit piecus senatorus aizsūtīja apcietinājumā uz Kali, divdesmit astoņus — uz Sidiklnu Teānu, jo bija zināms, ka viņi visvairāk centušies panākt Kapujas atkrišanu no Romas.

Par Kapujas senāta sodīšanu starp Fulviju un Klaudiju nemaz nebija vienprātības: no Klaudija nebija grūti panākt saudzību, Fulvijs bija bargāks. Klaudijs tad ierosināja strīda izšķiršanu nodot senātam. Senatoriem pienākoties arī nopratināt Kapujas amatvīrus un izzināt, voi viņi nav veduši sarunas ar latīņu sabiedrotajiem un vai tie nav viņiem palīdzējuši karā. To, teica Fulvijs, lU'kādā ziņā nedrīkstot darīt, lai nesatrauktu uzticamos ■«biedrotos un lai tos neapsūdzētu ļaudis, kuriem ir vienalga, ko viņi runā un ko viņi dara. Viņš šādai no- pi.itināšanai nepiekritīšot un to nepieļaušot. Tā beidzās viņu saruna.

f Jautājumā par Kapujas senatoru sodīšanu Fulvijs tālai! bija nepiekāpīgs un bargs, taču Klaudijs nešaubījās, k,i šajā svarīgajā lietā viņa biedrs tomēr nogaidīs rīkojumu no Romas, bet tas, noprazdams, ka šis rīkojums nesaskanēs ar viņa nodomu, pavēlēja kara tribūniem un h.i biedroto prefektiem atlasīt divus tūkstošus jātnieku un trešās nakts sardzes maiņas sākumā ar tiem ierasties. Ar šiem jātniekiem Fulvijs nakti izjāja uz Teānu un, g.īismai austot, tur nonācis, tūlīt devās uz Forumu, kur, protams, sanāca arī daudz ļaužu. Fulvijs tagad lika ataicina! Teānas amatvīrus un tiem pavēlēja atvest apcietinātos Kaņuias senatorus. Atvestos pēra ar rīkstēm un pēc tam viņiem nocirta galvas.

Tad viņš steidzīgi devās uz Kali un tur apsēdās tiesneša solā. Kad atvestie Kapujas senatori jau bija piesieti pie staba, no Romas atauļoja jātnieks un nodeva J'ulvijam pretora Kalpurnija vļēļstuli ar senāta lēmumu. Viss ļaužu bars tagad sāka runāt, ka par kapujiešiem liesu spriedīšot senāts. Tā domāja arī Fulvijs. Vēstuli viņš tāpēc neattaisītu iebāza azotē un teica izsaucējam, lai pavēlot liktoram darīt, kas tam pēc likuma pienākas. Ta arī Kalē Kapujas senatorus sodīja ar nāvi. Tad izlasīja vēstuli, bet senāta lēmums jau vairs notikušo nevari-ja grozīt., jo Fulvijs bija steidzies cik vien varēdams, lai nekas viņu nevarētu aizkavēt. -

Fulvijs jau cēlās augšā no tiesneša sola, kad kapujie- lis Vibellijs Taurēja, spiezdamies cauri pūlim, sauca viņu vārdā. Fulvijs atkal apsēdās un brīnīdamies jautāja, ko viņš gribot.

—   Pavēli arī mani nogalināt, — teica Vibellijs, — lai lu varētu lepoties, ka nogalināji daudz krietnāku vīru, nekā esi pats.

—   Tu laikam neesi pie pilna prāta! — izsaucās Fulvijs. — Un, ja es arī gribētu to darīt, senāta lēmums to neļauj.

Taurēja viņam atbildēja:

— Mana tēvija ir gājusi bojā, es esmu zaudējis savus draugus, pats ar savu roku nogalināju sievu un bērnus, lai glābtu viņus no kauna un negoda, un man nav pat lemts mirt tajā pašā nāvē kā šiem maniem pilsoņiem, bet man pietiks drosmes beigt šo ienīsto dzīvi.

Tad viņš ar zobenu, ko bija paslēpis zem drānām, pāršķēla sev krūtis un mirdams sabruka pie romiešu virspavēlnieka kājām.

No Kales Fulvijs atgriezās Kapujā. Viņam padevās vēl Atella un Kalātija. Arī tur sodīja galvenos vainīgos. Pavisam kādiem septiņdesmit ievērojamiem senatoriem piesprieda nāves sodu.1 Kādus trīssimt dižciltīgus kapu- jiešus ieslodzīja cietumā. Daudzus apcietināja un nodeva apsargāt latīņu pilsētām, kur viņi dažādu iemeslu dēj gāja bojā. Gandrīz visus Kapujas pilsoņus pārdeva verdzībā.

Senātam vēl bija jāizlemj par Kapujas pilsētu un novadu. Daži teica, ka šī tik stiprā, tik tuvā un naidīgā pilsēta ir pilnīgi iznīcināma. Pārsvaru tomēr guva Kapujas pašreizējās lietderības aizstāvji, un pilsētu - nenopostīja, lai zemkopjiem būtu kur patverties, jo labi zināja, ka šis novads ir pats auglīgākais visā Itālijā. Lai pilsētā būtu arī iedzīvotāji, tur atstāja daudz brīvlaisto, sīktirgotāju un amatnieku[64]. Visu zemi un celtnes pārņēma Romas valsts. Kapujā bija gan atjauts apmesties un dzīvot, bet tai nebija nekādas pašvaldības — ne senāta, ne tautas sapulces, ne amatvīru. Tās iedzīvotāji bija tikai Jaužu bars, kuram nebija nekā kopēja, kas neko nevarēja lemt. Tiesas spriešanai no Romas katru gadu uz Kapuju sūtīja prefektu.

PIEKRĀPTAIS KLAUDIJS NERONS (211. g.)

Rūpīgi nokārtojis Kapujas lietas, Romas senāts piešķīra Gājām Neronam seštūkstoš kājnieku un trīssimt jātnieku pēc paša izlases no tiem diviem leģioniem, kas viņam bija pie Kapujas, un tikpat daudz sabiedroto kājnieku ar astoņsimt jātniekiem. Nerons šos kareivjus

Iesēdināja kuģos un, aizvedis uz Spāniju, Tarrakonā izcēla malā, lika izvilkt krastā kuģus un, apbruņojis arī matrožus, lai pavairotu savu kareivju skaitu, devās uz llibēru, kur viņam pievienojās vēl tie kareivji, kas romiešiem bija palikuši no Spānijas armijas. Viss šis ka- laspēks tad gāja tālāk pret kartāgiešiem. Hamilkara dēls I lasdrubals bija apmeties nometnē pie Melnajiem Akmeņiem Ausetānijā. Šeit šaurā aizā viņu ielenca Nerons. Neredzēdams nekāda cita glābiņa, Hasdrubals sūtīja pie Nerona vēstnesi un solījās aizvest no Spānijas visu kar- Kigiešu karaspēku, ja viņu izlaidīs no ielenkuma.

Par šādu piedāvājumu Nerons bija ļoti priecīgs. Hasdrubals lūdza nākamajā dienā sākt sarunas par Spānijas pilsētu nodošanu romiešiem un termiņa noteikšanu, līdz kuram kartāgieši varētu droši un netraucēti izvest savus garnizonus un savu īpašumu. Nerons tam piekrita, un Hasdrubals tūlīt pavēlēja saviem labākajiem kareivjiem bēgt no ielenktās aizas, kur vien iespējams. Jau krēslā tie sāka lavīties projām, un tā tas turpinājās visu nakti, bet Hasdrubals gādāja, lai tas notiktu klusi un lai romieši neko nepamanītu. Jāiet bija pa šaurām un kraujām takām, un tāpēc šajā naktī nebija daudz to, kas paguva aizbēgt.

Nākamajā dienā sākās atkal sarunas. Kartāeieši runāja gari un plaši un gribējaļ lai viss tiktu uzrakstīts. Diena pagāja, spriežot par jautājumiem, kuriem nebija nekāda sakara ar lietas būtību, un vakarā nolēma, ka otrā dienā sarunas jāturpina. Iegūta tātad tika vēl viena nakts, lai aizbēgtu vēl vairāk kartāgiešu. Bet arī nākošajā dienā ne pie kāda gala netika. Tā vairākas dienas no vietas sprieda par līguma noteikumiem, un vairākas naktis kartāgieši bēga no ielenkuma. Kad lielākā daļa viņu karaspēka bija projām, Hasdrubals negribēja vairs atzīt pat to, kam bija jau piekritis. Jo mazākas briesmas viņam draudēja, jo grūtāk bija panākt vienošanos, jo vairāk viņš romiešus maldināja.

Gandrīz visi kājnieki jau bija tikuši laukā no aizas, kad, gaismai austot, kādu rītu bieza migla klāja aizu un visu tās apkārtni. Hasdrubals, to redzēdams, sūtīja pie Nerona vēstnesi un pieprasīja šīsdienas sarunas atlikt uz rītu: kartāgiešiem šodien viņu ticība liedzot kaut ko nopietnu darīt. Bet pat šoreiz Nerons nesaprata, ka viņu krāpj. Panācis romiešu piekrišanu un tūlīt izgājis ar jātniekiem un ziloņiem no nometnes, Hasdrubals, neviena netraucēts, izkļuva no ielenkuma. Tikai tagad Klaudijs saprata pūniešu viltību, saprata, ka viņš ir piekrāpts, nolēma dzīties Hasdrubalam pakaļ un ar viņu cīnīties, bet pūnieši no kaujas izvairījās.

JAUNS ROMIEŠU VIRSPAVĒLNIEKS SPĀNIJĀ

(211. g.)

Tās Spānijas tautas, kas pēc brāļu Scīpionu sakāves bija atkritušas no romiešiem, neizrādīja nekādu vēlēšanos ar' viņiem atkal sabiedroties, bet citas arī neatkrita. Tagad, pēc Kapujas ieņemšanas, Romas senātam un tautai par Spāniju rūpes nebija mazākas kā par Itāliju, tāpēc tika nolemts Spānijas armiju pastiprināt un sūtīt turp jaunu virspavēlnieku. Grūti bija izlemt, ko sūtīt, bet visi bija pilnīgi vienis prātis, ka vajadzīga vislielākā apdomība, jo jaunajam virspavēlniekam bija jādodas turp, kur trīsdesmit dienu laikā bija krituši divi krietni karavadoņi.

Senātā minēja vairākus kandidātus un galu galā nolēma, lai tautas sapulce ievēl Spānijas prokonsulu. Vēlēšanu dienu noteica konsuli. Vispirms gaidīja, kas pats pieteiksies, kas atzīs sevi par svarīgā uzdevuma cienīgu, bet šī cerība bija velta, un atkal visi bēdājās par smago sakāvi un par kritušajiem karavadoņiem. Vēlēšanu dienā tautas sapulcē ieradās noskumuši pilsoņi, kas bija tikpat kā pilnīgā neziņā, ko vēlēt, un raudzījās uz amatvīriem, kas savukārt skatījās cits uz citu. Visur bija dzirdamas skaļas balsis: stāvoklis esot tik ļauns un cerības tik niecīgas, ka neviens neuzdrošinoties uzņemties Spānijas armijas vadību.

Tad, nevienam to negaidot, divdesmit četrus gadus vecais Pūblijs Kornēlijs, tā Pūblija Kornēlija dēls, kas bija kritis Spānijā, paziņoja, ka viņš pieteicoties, un uzkāpa uz paaugstinājuma, lai viņu visi varētu redzēt. Tauta viņu apsveica ar skaļiem piekrišanas saucieniem, vēlēja viņam laimi un labus panākumus. Tad pilsoņus uzaicināja balsot — un ne tikai visas centūrijas, bet pat katrs atsevišķs pilsonis balsoja par Spānijas armijas vadības nodošanu Pūblijam Scīpionam. Kad pēc balsoša-

Utis vispārējā sajūsma aprima, iestājās pēkšņs klusums mi katrs sāka pārdomāt, ko viņš darījis, vai sajūsma nav pārāk viegli uzveikusi saprātu. Visvairāk viņi bažījos par Scīpiona pieredzes trūkumu. Dažus māca ļauna nojauta: jaunajam virspavēlniekam jādodas uz provinci, kur kritis viņa tēvs un tēva brālis. Tā varot kļūt liktenīga visai Scīpionu dzimtai.

Scīpions saprata, kādas bažas un rūpes māc tautu. Viņš turēja runu, tik pajāvības pilnu un vīrišķīgu, ka pilsoņiem atkal radās agrākā sajūsma un drosme, radās cerība, lielāka un drošāka, nekā to parasti spēj iedvest 1 virspavēlnieka solījumi un stāvokļa laba izpratne, jo I Scīpions bija apbrīnojams ne tikai savu spēju dēļ, bet ļ nrī tāpēc, ka prata par savām spējām citus pārliecināt. I'a lielākajai daļai viņš ļaudīm teica, ka vai nu redzējis kādu pravietisku- sapni, vai rīkojoties dievišķā I iedvesmā. Var jau būt, ka viņš pats arī tam ticēja, bet var arī būt, ka viņš to teica, lai viņa pavēles un ieteikumus, it kā orākula dotus, tūlīt bez vilcināšanās izpil- L (lītu.

Tikko sācis valkāt pilngadīga pilsoņa togu, viņš nesāka nevienu personisku vai sabiedrisku lietu, neaizgājis iepriekš uz Kapitoliju, neapsēdies Jupitera templī un nepalicis kādu laiku tur vienatnē. Šo paradumu viņš ievēroja visu savu dzīvi, un daži muļķīgi ticēja varbūt pat viņa paša izplatītajām baumām, ka viņš esot dievišķas izcelsmes vīrs, un stāstīja par viņu tikpat neticamu izdomājumu kā savā laikā par Aleksandru Lielo: Scīpiona mātes istabā bieži redzēta milzīga čūska, tā piepeši pazudusi, kādam ienākot.[65] Šos brīnumus Scīpions pats nekad nenoliedza, bet atklāti arī neatzina, ar tādu izturēšanos it kā tomēr tos apstiprinādams. Daudzu šāda veida gan izdomātu, gan patiesu faktu dēļ šo jaunekli apbrīnoja vairāk, nekā tas pienāktos mirstīgam cilvēkam, tāpēc paļāvībā uz Scīpiona ārkārtīgajām spējām pilsoņi viņam uzticēja tik atbildīgu uzdevumu, kaut gan viņš bija vēl tik jauns.

Tiem kareivjiem, kuri bija vēl palikuši no agrākās Spānijas armijas vai kurus turp bija aizvedis Nerons, pievienoja desmit tūkstošus kājnieku un tūkstoti jātnieku. Propretoru Marku Si- lānu iecēla par virspavēlnieka vietnieku. Tad ar trīsdesmit kuģiem (tie gandrīz visi bija kvinkverēmas) Scīpions no Tibēras grīvas devās gar Etrūrijas un Gaili jas piekrasti līdz Pireneju zemesragam un, to apbraucis, izcēla savu karaspēku malā grieķu pilsētā Emporijās. No turienes viņš gāja pa saus-

zemi uz Tarrakonu, un kuģi viņam sekoja, braukdami gar piekrasti. Tarrakonā viņš noturēja apspriedi ar sabiedrotajiem, kas, dabūjuši zināt par viņa ierašanos, tur sanāca no visas provinces. Kuģus viņš pavēlēja izvilkt krastā, bet četras masiliešu triēras, kas viņu bija pavadījušas, aizsūtīja atpakaļ uz mājām. Daudzo neveiksmju dēj sabiedrotie bija nobažījušies un satraukti, bet Scīpions, pilnīgi paļaudamies uz sevi un savām spējām, runāja droši un pašapzinīgi, neko viņiem nepārmezdams, un viss, ko viņš teica, radīja uzticību un cieņu.

No Tarrakonas Scīpions devās uz sabiedroto pilsētām un kareivju ziemas nometnēm. Kareivjus viņš slavēja, ka pēc divām tik nopietnām neveiksmēm viņi nav Jāvuši kartāgiešiem izmantot uzvaras augjus, nosargājuši visu novadu šaipus Hibēras un izpildījuši savu pienākumu, aizstāvēdami sabiedrotos. Tad Scīpions atgriezās Tarrakonā, visur pabijis un visu nokārtojis.

Sargsienas uz riteņiem

Kartāgieši par Scīpionu runāja gandrīz vēl vairāk nekā romieši paši un sabiedrotie. Viņus māca Jauna nojauta, un, jo mazāk pamata bija šķietami nedibinātajām bailēm, jo vairāk viņi baidījās. Sadalījušies trijās dajās, viņi devās uz ziemas nometnēm: Hasdrubals, Gisgona dēls, aizgāja uz Gadām pie Okeāna, Magons — uz Vidusjūras piekrasti viņpus Kastūlonu kalniem, bet Ha- milkara dēls Hasdrubals apmetās nometnē pie Saguntas, vistuvāk Hibērai.

ROMIEŠI TARENTAS AKROPOLE ARVIEN VEL NEPADODAS (211. g —210. g.)

Tā paša gada beigās, kad ieņēma Kapuju un Scīpions ieradās Spānijā, pūniešu flote no Sicīlijas atbrauca uz Tarentu. To ataicināja aizkavēt pārtikas piegādi romiešu garnizonam Tarentas Akropolē. Savu uzdevumu tā izpildīja, bet, ilgāku laiku tur palikusi, radīja lielāku pār- I i kas trūkumu saviem sabiedrotajiem nekā ienaidniekiem. Kaut gan Tarentas piekrastē nenotika nekāda kara darbība un brīvu satiksmi pa jūru nodrošināja pūniešu (lote, tarentiešiem tomēr nevarēja piegādāt tik daudz pārtikas, cik apēda no visām pasaules malām salasītais pūniešu bars. Akropoles aizstāvji varēja iztikt ar agrāk sagādāto arī bez pievedumiem, jo viņu nebija daudz, bet tarentiešiem un pūniešu flotei nepietika pat ar pievedumiem, un tāpēc floti, kuru sagaidīja ar lielu prieku, ar vēl jo lielāku prieku atlaida. Stāvoklis tomēr daudz neuzlabojās, jo pūniešu flote bija gādājusi par jūras ceju drošību, bet tagad pievedumi pa jūru izbeidzās.

Nākamajā gadā pārtikas trūkums Akropolē kjuva gandrīz nepanesams. Romiešu garnizona un tā komandiera Marka Līvija vienīgā cerība bija pārtikas pievedumi no Sicīlijas. Lai kuģi droši varētu braukt gar Itālijas piekrasti, Regijā stāvēja divdesmit triēras un kvinkverēmas. Šo floti un pārtikas transportkuģus vadīja Kvink- tijs, kas bija cēlies no neievērojamas dzimtas, bet . daudzās drosmīgās kaujās guvis izcila karavīra slavu. Sākumā viņam bija tikai pieci kuģi, divus lielākos viņam bija devis Markells, tās bija triēras. Ar šiem kuģiem viņš karoja tik enerģiski, ka viņam deva vēl trīs kvinkverēmas. Pēc tam viņš pats pieprasīja no sabiedrotajiem kuģus, kas viņiem bija jādod pēc līguma ar Romu, un viņa flotē, kā jau teikts, tagad bija divdesmit kuģu. Kad šie kuģi izbrauca no Regijas, pie Sapriportas, kādas piecpadsmit jūdzes no Tarentas, tiem pretī devās Dēmokrats ar tikpat stipru floti. Romieši brauca ar burām, jo nedomāja, ka būs jācīnās, bet pa ceļam tomēr bija savākuši airētājus, un tieši šai brīdī, kad tarentieši jau bija klāt, pilnīgi norima vējš, taču laika pietika, lai airētāji un kareivji sagatavotos kaujai.

Reti kad tik labi bruņotas flotes cīnījās tik niknā kaujā, jo šeit izšķīrās kaut kas daudz svarīgāks nekā

vienas vai otras flotes uzvara vai bojā eja: tarentieši, gandrīz pēc simt gadiem atguvuši savu pilsētugribēja atgūt arī savu Akropoli un, uzvarējuši kaujā, kļūt par noteicējiem uz jūras, lai nogrieztu ienaidniekiem pārtikas piegādi, romieši gribēja paturēt Akropoli un tā pierādīt, ka Tarenta zaudēta nodevības dēļ, nevis atņemta godīgā cīņā. Kad abās pusēs tātad bija dots uzbrukuma signāls, kuģis devās pret kuģi, neviens neairēja atpakaļ, un, kad dzelzs āķis bija uzmests uz pretinieka kuģa, nekas vairs nevarēja izšķirt cīnītājus, tā bija ne tikai cīņa ar lingām un metamajiem šķēpiem, bet pat īsta tuvcīņa ar zobeniem vīram pret vīru. Viena kuģa priekšgals dažreiz iestrēga otra kuģa priekšgalā, airētāji rāva pretinieku kuģi sev līdzi — un kareivji no viena kuģa devās pāri uz otru.

Romiešu kareivis ar metamajiem šķēpiem

Sevišķi ievērojama bija divu kuģu cīņa, kuri pirmie arī sāka kauju. Romiešu kuģi komandēja pats Kvinktijs, tarentiešu kuģi — Nīkons, kas bija iesaukts par Pērkonu. Tas ienīda romiešus ne tikai kā savas dzimtenes ienaidniekus, bet arī kā savus personiskos ienaidniekus, jo piederēja pie tiem, kas nodeva Tarentu Hannibalam. Ieraudzījis Kvinktiju neuzmanīgi cīnāmies un mudinām savējos, viņš svieda tam ar šķēpu, un nāvīgi ievainotais Kvinktijs pilnā apbruņojumā iegāzās no sava kuģa priekšgala jūrā. Uzvarējušais tarentietis drosmīgi devās pāri uz ienaidnieku kuģi, kura aizstāvjos pēc vadoņa nāves izcēlās apjukums, un atdzina romiešus atpakaļ uz kuģa pakaļgalu; tie nikni tur cīnījās, kaut gan bija pārāk sablīvējušies, jo visu priekšgalu bija ieņēmuši tarentieši, bet tad piepeši aizmugurē parādījās kāda cita ienaidnieku triēra — un romiešu kuģis, kuram tagad uzbruka no divām pusēm, krita tarentiešu gūstā.

Vadoņa kuģa sagūstīšanu redzēja no citiem kuģiem, un tas radīja vispārējas izbailes. Romieši sāka nekārtībā

bēgt, dažus kuģus tarentieši nogremdēja, citi gan sasniedza krastu, bet tur drīz kjuva par ienaidnieku laupī- ļiimu. No preču kuģiem, kas brauca kopā ar floti un veda Akropoles aizstāvjiem pārtiku, tarentiešu rokās krita tikai daži, pārējie, prasmīgi izmantodami mainīgo vēju, izkļuva atklātā jūrā.

Tā nepiepildījās Tarentas Akropolē aplenkto romiešu cerība uz pārtikas piegādi.

UGUNSGRĒKS ROMĀ (210. g.)

Šādas atlīdzības iekārdināts, Kalāviju, kādas Kapujas dzimtas, vergs, vārdā Mans, uzrādīja ka viņa kungi un vēl pieci citi dižciltīgi kapujiešu jaunekļi, kuru vecākiem Kvints Fulvijs bija licis nocirst galvas, esot dedzinātāji, tie teikušies dedzināt vēl, ja viņus nenoķeršot. Apcietināja kā uzrādītos, tā viņu ģimenes locekļus. Sākumā apsūdzētie visu noliedza, teica, ka uzrādītāju viņi iepriekšējā dienā sodījuši ar pērienu un tas, izmantodams ugunsgrēku, viņus apmelojis aiz dusmām un vieglprātības, bet, kad uzrādītājs to pašu atkārtoja Forumā viņu klātbūtnē un viņu vergus sāka nopratināt ar mocībām, viņi visu atzina. Dedzinātājus un vergus līdzzinātājus sodīja ar nāvi. Uzrādītāju atlaida brīvībā un apbalvoja ar lielu naudas summu.

UZVARĒTIE LUDZ ŽĒLASTĪBU (210. g.)

Kad konsuls Laivīns brauca gar Kapuju uz Romu, viņu apstāja liels kapujiešu pulks, kas raudādams, dievus piesaukdams, lūdza, lai atjaujot viņiem iet uz Romu. Viņi lūgšot senātu nepieļaut Fulvijam pilnīgi iznicināt kapujiešus, un varbūt viņiem izdošoties mīkstināt senatoru sirdis.

Fulvijs apgalvoja, ka viņam neesot nekāda personiska naida pret kapujiešiem, bet, tā kā viņš zinot, cik ļoti viņi neieredzot romiešus, viņš neesot un nebūšot nekāds kapujiešu draugs. Neesot visā pasaulē otras lautas, kas tā ienīstu romiešus, tāpēc viņš neļaujot viņiem iziet no pilsētas; ja viņi tikšot laukā, viņi kā plēsīgi zvēri klejošot pa laukiem un saplosīšot katru, kas gadīšoties ceļā. Daži esot aizbēguši pie Hannibala, daži aizgājuši dedzināt Romu. Pa pusei nodegušajā Forumā konsuls redzēšot kapujiešu nozieguma pēdas. Viņi gribējuši liesmās iznīcināt Vestas templi, kur deg svētā uguns. Viņš domājot, ka esot bīstami dot kapujiešiem atļauju ierasties Romā.

Bet Laivīns lika kapujiešiem zvērēt, ka viņi atgriezīšoties Kapujā piektajā dienā pēc senāta atbildes saņemšanas, un pavēlēja braukt viņam līdzi uz Romu.

Romā kapujiešiem atļāva ierasties senātā. Viņi teica, ka esot jau pietiekami sodīti, tik daudz senatoru noin- dējušies, tik daudziem nocirstas galvas, tik maz dižciltīgo palikuši dzīvi, bet tie, kas palikuši dzīvi, lūdzot brīvību sev un savējiem un kādu daļu no saviem īpašumiem.

Kad kapujiešus izsūtīja laukā, senatori kādu brīdi šaubījās — aicināt vai neaicināt no Kapujas Fulviju (Klaudijs pēc pilsētas ieņemšanas jau bija miris), lai par kapujiešu lūgumu lemtu tā karavadoņa klātbūtnē, kas bija panācis Kapujas padošanos. Kad Markam Atīlijam Regulām, vienam no tiem, kas bija cīnījušies pie Kapujas, jautāja, ko viņš par to domājot, Reguls atbildēja:

— Es biju apspriedē, kurā jautāja, vai Kapujā esot

Iiriils, kas būtu pelnījis Romas tautas pateicību. Teica, kn esot divas sievietes: atelliete Vestija Opija, kas tad il/,ivoja Kapujā, un Faukula Klūvija. Klūvija katru dienu upurējusi, izlūgdamās romiešiem uzvaru, un slepeni piegādājusi pārtiku gūstekņiem. Pārējie kapujieši Mitis tāpat ienīst kā kartāgieši. Fulvijs licis nocirst galvas ievērojamākajiem vīriem, nevis vairāk vainīgajiem. Br domāju tomēr, ka senāts nevar lemt par tiem kapujiešiem, kas ir Romas pilsoņi, tāpēc vienam vai vaira- Klcm tautas tribūniem jāiesniedz tautas sapulcei likumprojekts, kas dotu mums tiesisku pamatu.

Atsaucoties uz šo senāta lēmumu, tautas tribūns Atī- hļs lūdza tautu dot savu atzinumu.

— Kvirīties lūdzu izlemt, kas lai notiek ar kapujiešiem, kuri padevušies prokonsulam Fulvijam un atzinuši Romas tautas kundzību un varu, kas lai notiek ii r viņu laukiem, pilsētu un mantību.

Tauta atbildēja:

— Ko klātesošo senatoru vairākums nolems, to arī ines gribam un pavēlam.

Uz šīs tautas atbildes pamata senāts Opiju un Klūviju nllaida brīvībā un atdeva viņu īpašumus. Ja viņas gribot lio senāta vēl kādu balvu, lai nākot uz Romu. Pieņēma mi lēmumus par dažām atsevišķām kapujiešu ģimenēm, liet tie nav tik svarīgi, lai tos šeit atstāstītu. Citu Ka- imjas pilsoņu īpašumi ir atsavināmi, viņi paši un viņu hērni pārdodami verdzībā, izņemot meitas, kas apprecējušās, pirms nākušas Romas tautas varā. Daži iekaļami važās, un par viņiem lems vēlāk.

Tad kapujiešus atlaida un mājās viņi atgriezās daudz bēdīgāki nekā bija pirms brauciena uz Romu. Vini ta- cad žēlojās ne tikai par Fulvija nežēlību, bet nolādēja savu likteni un dievu netaisnību.

* * *

Kad senātā izlozēja jaunievēlētajiem konsuliem viņu uzdevumus, Markellam krita Sicīlija un flote, Laivī- nam — Itālija un karš pret Hannibalu. Lozēšanā klāt bija arī sicīlieši, kas raudzījās uz konsuliem un sasprin dzināti gaidīja, kam kritīs Sicīlija. Kad tā krita Markel lam, viņi bija tā satriekti, it kā Sirakūzas būtu otrreiz ieņemtas. Viņu skaļā žēlošanās un vaimanāšana pie vērsa sev visu klātesošo uzmanību, un vēlāk par viņiem daudz nācās runāt. Apvilkuši sēru drānas, sicīlieši ap staigāja senatorus un teica, ka atstāšot ne tikai savas pilsētas, bet vispār Sicīliju, ja tur atkal par virspavēl nieku atgriezīšoties Markells, kas bez kāda iemesla bijis pret viņiem nežēlīgs. Ko gan viņš nedarīšot tagad, dus modamies, ka sicīlieši nākuši uz Romu par viņu žēloties? Šai salai būtu labāk sadegt ugunīs vai nogrimt jūrā nekā nākt Markella varā, kurš tik ļoti ienīst sicīliešus.

Par šo žēlošanos runāja dižciltīgo namos, kur bija daudz Markella nelabvēļu, kas sicīliešus atbalstīja, ru nāja arī senātā un pieprasīja, lai konsuli iesniedzot priekšlikumu par provinču apmaiņu. Ja senāts, teica tad Markells, būtu jau uzklausījis sicīliešus, tad varbūt viņš par šādu priekšlikumu būtu citās domās, bet tagad viņš tam piekrītot, ja iebildumus necelšot otrs konsuls, lai neviens nevarētu sacīt, ka sicīlieši, baidīdamies no sava nākošā pavēlnieka, nav drīkstējuši teikt, ko gribējuši. Viņš tomēr nepiekrītot, ka šo jautājumu izlemjot senāts un ar to it kā atzīstot viņu par vainīgu. Ja neesot taisnīgi, ka viens no konsuliem pats izvēlas sev provinci, tad esot vēl lielāka netaisnība, pat tiešs pazemojums, ka senāts nodod Laivīnam provinci, kas Markellam kritusi ar lozi. Tad sēdi slēdza. Varēja redzēt, ko senāts gribēja, bet nolemts netika nekas, un ar provincēm apmainījās paši konsuli, jo liktenis veda Markellu pretī Hannibalam. Cīņā pret Hannibalu Markells pēc tik daudzām romiešu neveiksmēm bija guvis uzvaru un slavu, bet tagad, kad romiešiem karā klājas tik labi, viņa nāve kaujaslaukā bija liels Hannibala panākums.

Kad provinces bija apmainītas, senātā ieveda sicīliešus, kas gari un plaši runāja par ķēniņa Hierona nesatricināmo uzticību Romas tautai, tā cenzdamies iegūt senāta labvēlību pret Sirakūzām.

— Hieronims, — viņi teica, — un pēc tam Hipokrats un Epikīds bija tirāni, kurus sirakūzieši neieredzēja gan citu iemeslu dēļ, gan arī tāpēc, ka viņi atkrita no romiešiem un pārgāja Hannibala pusē. Hieronimu tādēļ ari nogalināja krietnākie Sirakūzu jaunieši, kas to da-

|||ti it kā visas tautas uzdevuma, arī pret Epikldu un ļlpokratu septiņdesmit diž- pllligi jaunieši rīkoja sazvē- ivil ibu, bet viņu nodomu izlamā Markella vilcināšanās, riH norunātajā laikā neiera- [lIllN ar karaspēku pie Sirakū- M Viņus uzrādīja kāds no- Mt<v > < js, un tirāni pavēlēja vi- ■iik visus nogalināt. Bet, ja Klpokrats un Epikīds varēja k|ul par tirāniem, tad tur |V(ilnīgs Markells, kas nežēlai izlaupīja Leontīnas. Pēc Inm ievērojamākie Sirakūzu ļillsoņi vienmēr gribēja pār- Icl romiešu pusē un apņēmās n<xlot Markellam pilsētu, kad Vien viņš to vēlēsies, bet

Markells sākumā gribēja Sirakūzas ieņemt triecienā un Vii Irākas reizes to velti mēģināja gan no sauszemes, gan no jūras. Viņam labāk patika, lai Sirakūzas viņam nodod Vīt i kalis Sosijs un spānietis Mēriks, nevis krietnākie Si- i.ikuzu pilsoņi, kas vairākas reizei velti piedāvājās to dāni, Tā viņam, protams, bija iemesls nogalināt un aplaupīt ļi.išus senākos Romas sabiedrotos. Ja Hannibala pusē pār- Irlu nevis Hieronims, bet Sirakūzu tauta un senāts, ja M.irkella priekšā vārtus aizslēgtu Sirakūzu valdība, nevis tirāni Hipokrats un Epikīds, ja sirakūzieši tikpat nikni cīnītos pret Romas tautu kā kartāgieši, kā gan Markells tad liulu varējis mums vairak Jauna nodarīt, nekā viņš darī- llt.!" Varbūt akmeni uz akmens neatstāt Sirakūzas? Nekas luču vairāk mums nav palicis kā pilsētas mūri, izlaupītie n.mii un uzlauztie dievu tempļi, nolaupīti pat dievu tēli un to rota. Ar to, kas mums vēl ir palicis no mūsu lab- klajības, mēs uz kailās zemes nevaram uzturēt ne sevi, Ik- tuviniekus, tik daudzi taču zaudējuši visu savu mantību.

Romiešu trauki

Mēs lūdzam senātu dot rīkojumu, lai vismaz nekustamo in.intu atdotu īpašniekiem un arī to kustamo, tiesības li/ kuru ir noteikti pierādāmas, ia jau nav iespējams atdot visu.

Tā sicīlieši sūdzējās. Tad konsuls Laivīns uzaicina! viņus iziet no tempja, lai senatori varētu izteikties pa| viņu prasībām. ļ

—     Lai viņi paliek, — pieprasīja Markells, — es gritij atbildēt, viņiem klātesot, ja jau mēs tagad tā karojarl ka uzvaretie sūdzas senatam par uzvarētajiem. Šog^B divas ieņemtas pilsētas ir sūdzētājas: Kapuja apsūdl Fulviju, Sirakūzas — Markellu. ļ

Kad sirakūziešu vēstnešus atkal ieveda senātā, koiļ suls teica: ļ

—    Neesmu tā aizmirsis Romas tautas diženumu ul cieņu, lai es, konsuls, sāktu taisnoties šo grieķu priekšiļ it kā būtu jāspriež par maniem noziegumiem. Taču pal to šeit nav jārunā, bet jāizlemj, kā sodāmi sirakūzieši Ja viņi nebūtu sākuši karu, es būtu rīkojies netaisni -41 vienalga, vai es tagad būtu uzbrucis Sirakūzām vai ta<l kad Hieronims vēl bija dzīvs. Bet viņi atkrita no Romaaļ atvēra mūsu ienaidniekiem pilsētu, apdraudēja ar ierdB čiem mūsu vēstnešus, aizslļēdza mūsu priekšā vārtusļļ aizstāvēja pret mums kartāgiešu armijas — kam gan tai gad ir pamats dusmoties, ka viņi cietuši netaisnību, jiļl paši ir netaisni rīkojušies? Es neesot pieņēmis dižciltīgai pilsoņu piedāvājumu nodot romiešiem Sirakūzas. Sosijiļļ un spānieti Mēriku es esot atzinis par šim pasākumam I vairāk piemērotiem. Jūs neesat neievērojamākie Siral kūzu pilsoņi, jūs taču citiem pārmetat, ka tiem ir zemei izcelsme. Bet kurš no jums solījās man atvērt vārtusl kurš apņēmās kareivjus ielaist pilsētā? Jūs ienīstat un pulgojat tos, kas tā darīja, un pat šeit nevarat atturēties^ tos nenievājuši. Vai tad no jums varēja gaidīt kādu pa»| līdzību? Tieši Sosija un Mērika zemā izcelsme, par koj viņiem šeit pārmet, ir labākais pierādījums, ka es neļ esmu nevienu noraidījis, kas gribēja mūsu labā kaut koļ darīt.

Pirms Sirakūzu aplenkuma es gan sūtīju vēstnešus, , gan pats gāju uz sarunām, bet pret maniem vēstnešienl izturējās necienīgi, man pašam neatrada par vajadzīgu] pat dot atbildi, kad es ar dažiem pavadoņiem atnācu pie vārtiem. Daudz grūtību mums bija. jāizcieš uz saus-ļ zemes un uz jūras, beidzot tomēr sīvā cīņā Sirakūzasl ieņēma. Par to, kas pēc tam notika, lai uzvarētie labāk žēlojas Hannibalam un kartāgiešiem nekā Romas senātam. Ja es, senatori, būtu gribējis noliegt, ka esmu iz-J

Iipijis sirakūzas, es nekad ar šo laupījumu nebūtu i'/Jlojis Romu. Ja es kādam kaut ko atņēmu un kā- m atkal devu, tad darīju to uz kara likuma pamata, katrs ir dabūjis pēc nopelniem. Vai jūs tam piekrītat, Datori, vai ne, tas ir svarīgāk valstij nekā man, jo nu rīkojies pēc labākās apziņas. Manu lēmumu atcel- iici nozīmēs, ka citiem karavadoņiem turpmāk nav tik erģiski jārīkojas, — bet vai no tā būs kāds labums Istij? Tagad jūs, senatori, dzirdējāt, ko teica sicīlieši ko teicu es, mēs iziesim kopā, jo manā klātbūtnē . nevarētu tik brīvi apspriesties.

lā atlaida sicīliešus, un Markells aizgāja uz Kapitoliju n.irlot jaunu kareivju iesaukšanu. Otrs konsuls ziņoja Kenalam par sicīliešu lūgumu. Tika izteiktas dažādas do- • Bias. Daudzi senatori, sevišķi Tits Manlijs Torkvāts at- ļjtiua, ka karš bijis ar tirāniem, kā sirakūziešu, tā romiešu ienaidniekiem, pilsēta esot nevis ieņemta, bet at- Inivota un pēc atbrīvošanas tai vajadzētu būt brīvai un l'iturēt agrāko iekārtu. Tā nekrietnas verdzības jūgā iii ja novārdzināta, to karā vajadzēja saudzēt, tā bija uzvaras balva cīņā starp tirāniem un romiešu karavadoni. Hojā gājusi skaista un slavena pilsēta, Romas tautas k.idreizējā labības klēts un valsts kases balsts. Bieži, pat Vel šai pašā pūniešu karā, tās bagātīgās dāvanas mums ll palīdzējušas un bijušas mūsu iota. Ja no pazemes at- nnktu ķēniņš Hierons, Romas uzticamais draugs un sa- l biedrotais, vai gan mēs iedrošinātos viņam parādīt Si- f rakūzas un Romu? Savu tēviju viņš redzētu sagrautu un [ l/.laupītu, bet, Romā ienākdams, viņš jau tūlīt — gan- diiz pie pašiem vārtiem — ieraudzītu Sirakūzu nolaupīto krāšņumu.

Daudzi senatori, neieredzēdami konsulu, nožēloja sicīliešus un izteicās tāpat vai gandrīz tāpat, senāta lē- I mums tomēr bija atturīgāks: tas, ko Marks Markells ir darījis kara laikā un pēc uzvaras, atzīstams par pareizu «jri apstiprināms, taču senāts grib palīdzēt sirakūziešiem = un uzdod konsulam Laivinam to darīt, ciktāl tas saskaņojams ar valsts interesēm. Tad aizsūtīja divus senatorus li/, Kapitoliju pie konsula un uzaicināja viņu atgriezties senātā, ataicināja arī sicīliešus un nolasīja viņiem senāta lēmumu. Ar viņiem runāja labvēlīgi un tad atlaida. Sicīlieši metās pie kājām konsulam Markellam un, dievus piesaukdami, lūdza, lai viņš piedodot, ko viņi

teikuši, lūgdami senātu viņiem palīdzēt nelaimē, lai konsuls esot viņiem un Sirakūzām uzticams palīgs un aizstāvis. Markells to apsolīja un laipni no viņiem atvadījās.

KARA GRūTĪBAS. UZVARAS UN NEVEIKSMES (210. g.)

Pēc kapujiešu un sicīliešu atlaišanas izdarīja jaunu iesaukumu. Kad armijai bija sagādāts vajadzīgais papildinājums, sāka spriest par airētājiem flotei, bet nebija ne cilvēku, ne naudas kuģu būvei un airētāju algai, arī valsts kase bija tukša. Tad konsuli deva rīkojumu pilsoņiem pašiem atbilstoši viņu mantas stāvoklim gādāt, tāpat kā agrāk sevišķi grūtos un bīstamos brīžos, par airētājiem, viņu "algām un pārtiku trīsdesmit dienām. Kad to paziņoja, sacēlās tāda sašutuma vētra, tāda kliegšana, ka trūka tikai vadoņa, lai uzliesmotu sacelšanās. Pēc sirakūziešiem un kapujiešiem konsuli tagad esot apņēmušies iegrūst postā un izputināt pašus romiešus. Viņiem, kas tik daudzus gadus bijuši apkrauti ar dažādām nodevām un maksājumiem, esot palikusi tikai kaila, nopostīta zeme. Ēkas nodedzinājuši ienaidnieki, valsts par nieka naudu paņēmusi vergus, zemes apstrādātājus, gan karadienestam, gan flotei par airētājiem. Ja kādam vēl bijis sudrabs un varš, tas aizgājis airētāju algai un ikgadējām ārkārtīgām nodevām. Nekāda vara, nekādas pavēles viņus nepiespiedīšot dot to, kā viņiem nav. Lai pārdodot viņu mantību, lai pārdodot viņus pašus, nekas nepalikšot pāri, ar ko viņus varētu izpirkt.

Tas netika teikts paklusām, nē — skaļi Forumā, pašiem konsuliem dzirdot, tā kliedza milzīgs ļaužu bars; konsuli viņus nevarēja apklusināt, ne mierinot, ne draudot ar sodiem, un beidzot teica, ka dodot viņiem trīs dienas, ko apdomāties. Šai laikā viņi paši iepazinās ar stāvokli un pārdomāja, kas būtu darāms. Tad sasauca senātu izlemt par airētāju sagādi. Tajā runāja daudz un atzina, ka tautas atteikšanās esot dibināta, galu galā tomēr sāka spriest, ka šī nasta, vai nu tas būtu taisnīgi vai netaisni, jāuzņemas pilsoņiem pašiem. Kā gan citādi lai sagādā airētājus flotei, ja kasē nav naudas? Kā gan bez flotes lai aizsargā Sicīliju, kā lai atvaira Filipu?

Ienaidnieku uzbrukums tad draudēs katrai vietai Itālijas piekrastē. Lēmumu pieņemt bija grūti, un visus māca gandrīz vai izmisums. Tad konsuls Laivīns teica:

— Ja amatvīriem ir lielāks gods nekā senatoriem un senatoriem — lielāks nekā vienkāršajiem pilsoņiem, tad viņiem arī pirmajiem jāuzņemas grūtības. Tev labprā- tak visi paklausīs, ja tu pats un tavi tuvinieki darīsiet to, ko tu esi nodomājis prasīt no zemākstāvošajiem. Nasta neliksies smaga, ja viņi redzēs, ka paši ievērojamākie pilsoņi kā vien varēdami grib to nest. Mēs gribam, lai Romas tautai būtu flote, mēs paši dodam sev pavēli, lai katrs gādā airētājus. Zeltu un sudrabu mēs, senatori, rīt nesīsim valdībai. Atstāsim sev, sievai un bērniem tikai zelta gredzenu un dēliem arī amuletu. Ja kādam ir sieva un meitas, lai paliek katrai pa uncijai (27 g) zelta. Bijušie augstākie amatvīri var paturēt zirga sudraba rotu un sudraba sālnīcu un šķīvi upurēšanai, pārējie senatori tikai vienu mārciņu sudraba (327 g). Katra ģimene var atstāt sev piectūkstoš asu naudas.[68] visu pārējo naudu, zeltu un sudrabu tūlīt bez kāda senāta lēmuma nesīsim valdībai, lai šādas labprātīgas veltes un cenšanās valstij palīdzēt izraisītu vēlēšanos sekot mūsu piemēram vispirms jātnieku vidū un tad arī vienkāršajā tautā. Mēs, konsuli, apspriedām^es un atradām, ka tā ir vienīgā izeja. Sāksim tātad ar dievu palīgu! Ja valsts ies bojā, esam pazuduši arī mēs, ja valsts pastāvēs, būsim glābti arī mēs.

Visi šim priekšlikumam dedzīgi piekrita un pateicās par šo ierosinājumu konsuliem. Tad senāta sēdi slēdza un katrs steidzās atnest zeltu, sudrabu un naudu, lai viņa vārds sarakstā būtu pirmajā vai kādā no pirmajām vietām, un rakstveži nepaguva pierakstīt un amatvīri saņemt atnesto. Tā bez kāda edikta, bez piedraudējumiem un sodiem valstij sagādāja airētājus un viņu algu. Kad viss vajadzīgais karam bija sagādāts, konsuli devās uz savām provincēm.

* *

Nekad vēl šajā karā kartāgiešiem un romiešuem tā nelīdzsvarojās uzvaras un neveiksmes kā tagad; tas modināja gan cerību, gan izraisīja bažas. Romiešiem

Spāni jā neklājās labi, bet lieli panākumi bija Sicīlijā, un tā jaucās prieki ar bēdām. Itālijā Tarentas zaudējums bija neveiksme, bet Akropoles sekmīga aizstāvēšana pretēji tam, ko varēja gaidīt, panākums. Piepešās izbailes un satraukumu, ka Hannibals aplenks Romu, jau pēc dažām dienām Kapujas ieņemšana pārvērta priekā un līksmībā. Kartāgieši Kapujas zaudējumam pretstatīja Tarentas ieņemšanu un lepojās, ka nonākuši līdz Romas mūriem un neviens neiedrošinājies stāties viņiem pretī, bet viņiem nepatika atzīt, ka romieši izturējušies pret viņiem tik nicīgi un nevērīgi, ka tajā pašā laikā, kad Hannibals bija pie vieniem vārtiem, pa pretējiem izgājis pastiprinājums Spānijas armijai. Tā, kara laimei svārstoties, nekas vēl nebija galīgi izšķirts, vēl varēja cerēt kā romieši, tā kartāgieši, vēl tāpat bija jābaidās kā vieniem, tā otriem, kā tajā laikā, kad karš vēl tikko sākās.

HANNIBALA SABIEDROTIE ITĀLIJĀ SĀK ATKRIST (210. g.)

Atbrīvot Kapuju, kuru romieši bija aplenkuši ar apbrīnojamu neatlaidību, Hannibalam nebija izdevies. Tas sagādāja viņam vislielākās rūpes, jo noskaņoja pret kartāgiešiem daudzas Itālijas pilsētas. Turēt visās garnizonus nebija iespējams, jo tad viņam armija būtu jāsadala daudzās mazās daļās, bet tas nemaz nebija vēlams. Ja viņš no pilsētām garnizonus izvestu, dažas varētu pāriet romiešu pusē aiz bailēm, citas — cerībā izpelnīties viņu pateicību. Būdams mantkārīgs un nežēlīgs, viņš nolēma izlaupīt tās, kuras nevarēja aizsargāt, lai nekas nekristu ienaidnieku rokās. Nekrietns lēmums — par ļaunu viņam pašam. Sašutuši bija ne tikai tie, kas ne-

taisnību cieta, bet arī tie, kas to redzēja, kas tādu pašu likteni varēja sagaidīt, un tādu bija daudz. Un, līdzko radās cerība panākt kādas pilsētas atkrišanu, klāt bija arī kārdinātājs — romiešu konsuls.

Salapijā bija divi ievērojami pilsoņi — Dāsijs un Blatijs. Dā- sijs bija Hannibala piekritējs, Blatijs slepenībā (atklāti viņš, protams, to nedrīkstēja izrādīt) romiešu draugs. Viņš klusībā sūtīja vēstnešus pie Markella, deva tam cerību, ka Salapiia

atkritīs no Hannibala, bet bez Dāsija atbalsta tas nebija izdarāms. Ilgi viņš domāja un vilcinājās, beidzot tomēr runāja par atkrišanu ar Dāsiju, lielas cerības uz panākumu viņam nebija, bet nebija arī nekādas citas iespējas. Dāsijam viņa nodoms pa prātam nebija, turklāt Blatiju viņš uzskatīja par savu sāncensi cīņā par varu Salapijā un tāpēc visu izstāstīja Hannibalam, kas viņus abus aicināja pie sevis.

Hannibals pašlaik tiesā izsprieda kādu lietu, lai pēc tam runātu ar Blatiju. Nostāk no citiem stāvēja sūdzētājs un apsūdzētais, un Blatijs sāka atkal pārliecināt Dāsiju, ka no Kartāgas jāatkrīt.

— Pat tagad, — izsaucās tad Dāsijs, — paša Hannibala acu priekšā viņš mani pierunā atkrist!

Tik pārdroša rīcība nelikās ticama ne Hannibalam, ne citiem klātesošajiem. Dāsijs, viņi domāja, to darot ai? naida pret sāncensi. Sūdzot taču par pierunāšanu, kuru neviens cits nav dzirdējis, un sūdzētājs tāpēc varot izdomāt visu, kas tam tīk. Tad viņus abus atlaida. Taču Blatijs neatteicās no sava drosmīgā pasākuma, pirms nebija panācis savu, nebija nodevis Markellam pūniešu garnizona piecsimt numidiešus un Salapiju. Viņš neatlaidīgi un nerimtīgi stāstīja Dāsijam, cik izdevīgi tas būtu viņiem pašiem, cik labi Salapijai, bet bez lielas asinsizliešanas tas nebija iespējams, jo numidieši Kartāgas karaspēkā bija paši krietnākie jātnieki. Lai gan viņiem uzbruka pilnīgi negaidot un pilsētā jāšus cīnīties nevarēja, viņi tomēr vispārējā juceklī paguva apbruņoties un mēģināja izlauzties. Kad tas neizdevās, viņi, nikni pretodamies, gandrīz visi krita; ne vairāk kā piecdesmit saņēma gūstā. Sie jātnieki Hannibalam bija lielāks zaudējums nekā Salapija, un no šī brīža pūniešiem nekad vairs nebija jātnieku pārsvara, kā visu ilgo laiku līdz šim

SCĪPIONS IEŅEM JAUNO KARTĀGU (210. g.)

Spānijā Pūblijs Scīpions pavasara sākumā pavēlēja ievilkt kuģus jūrā un karaflotei kopā ar transporta kuģiem braukt uz Hibēras grīvu, kur bija jāierodas arī leģioniem no ziemas nometnes. Sabiedroto palīgspēkiem tika dots rīkojums sapulcēties Tarrakonā. Pats viņš no turienes ar piectūkstoš sabiedroto kareivjiem devās pie armijas. Tur ieradies, viņš atzina, ka vispirms jārunā ar vecajiem kareivjiem, kas vēl palikuši dzīvi pēc tik daudzām neveiksmēm, un, sasaucis tos uz sapulci, teica:

— Vēl neviens karavadonis pirms manis nav varējis pamatoti un ar pilnām tiesībām pateikties saviem kareivjiem, nepārbaudījis viņus cīņā. Bet es atzinu, ka man ir pienākums to darīt, iekāms vēl ierados savā provincē un redzēju jūsu nometni. Vispirms jau tāpēc, ka jūs bijāt krietni un uzticami kareivji manam tēvam un manam tēvabrālim, kamēr viņi vēl bija dzīvi, un saglabājāt dziļu cieņu un godbijību pret viņiem arī pēc viņu nāves, kad, varonīgi cīnīdamies pēc tik smagas neveiksmes, izglābāt šo provinci Romas tautai uņ man, viņu pēctecim. Bet tagad, paļaudamies uz dievu labvēlību, ne tikai paliksim šeit, Spānijā, bet centīsimies arī panākt, lai pūnieši šeit nepaliktu. Nestāvēsim uz Hibēras krasta, atvairīdami ienaidnieku, uzbruksim, iesim tai pāri. Es tomēr baidos, vai kādam no jums šāds nodoms neliksies pārdrošs, ja viņš atcerēsies nesenās neveiksmes. Vai viņš nedomās, ka esmu pārāk jauns šādam uzdevumam?

Taču nevienam citam kā man nebūs grūtāk aizmirst šo nelaimīgo kauju Spānijā. Trīsdesmit dienu laikā es šeit zaudēju tēvu un tēvabrāli, vienām sērām mūsu ģimenē tūlīt sekoja otras. Bet, ja mūsu dzimtas zaudējumi un nelaimes var laupīt drosmi, tad valsts liktenis un gods neļauj padoties izmisumam. Mums ir lemts visos lielos karos tikt sakautiem, bet uzvarēt. Cik daudzas

Top kara flote

flotes, cik karavadoņu, cik armiju mēs nezaudējām pirmajā karā ar Kartāgu! Vai man jāatgādina ari visas tagadējās nelaimes? Trebija, Trasumens, Kannas — tur sakautas mūsu armijas, tur krituši Romas konsuli. Tad atkrita Itālija, lielākā Sicīlijas un Sardīnijas daļa. Atcerieties paniskās bailes, kartāgiešu nometni starp Aniēnu un Romas mūriem, uzvarētāju Hannibalu gandrīz jau pašos vārtos! Šajās dienās, kad viss juka un bruka, nesatricināma kā klints bija vienīgi Romas tautas vīrišķīgā drosme. Visu, kas bija jau notriekts zemē, tā pacēla un nostādīja uz kājām. Jūs, kareivji, bijāt pirmie, kas pēc Kannu sakāves mana tēva vadībā stājāties pretī Hasdru- balam, kurš devās uz Alpiem un Itāliju. Ja viņš būtu apvienojies ar brāli, nebūtu tagad vairs Romas tautas. Šī uzvara izglāba mūs no bojā ejas.

Tagad ar dievu palīdzību mēs gūstam panākumu pēc panākuma. Dienu no dienas mums klājas labāk Itālijā un Sicīlijā. Sicīlijā ieņemtas Sirakūzas un Agrigenta, kartāgieši padzīti no visas salas, šī province ir atkal mūsu varā. Itālijā ieņemti Arpi un Kapuja. Hannibals visu garo ceju bēgšus bēga no Romas un tagad, atspiests vistālākajā Brūti jas stūrī, neko vairāk nelūdz no dieviem kā tikai laimīgu atkāpšanos no Romas zemes.

Nepavisam taču neder, kareivji, tieši tagad, kad mums ir vislabākās izredzes, zaudēt paļāvību un drosmi, ja jau tad, kad neveiksme sekoja neveiksmei, kad, šķiet, pat dievi bija Hannibala pusē, jūs bijāt tie, kas novērsāt pašu ļaunāko. Un man ir nojauta, kas mani nekad nav pievīlusi, ka Spānija būs mūsu, ka drīz pazudīs no šejienes visi pūnieši un zeme un jūra redzēs viņu kaunpilno bēgšanu, un, ko nojauš mans gars, to pašu nekļūdīgi sāka ari mans prāts. Viņi dara pāri saviem sabiedrotajiem, un tie sūta pie mums vēstnešus, lūdz mūsu aizsardzību. Trīs kartāgiešu karavadoņi, kas tā ienīst cits citu, ka viņu starpā gandrīz jau izcēlās karš, ir aizveduši savas armijas uz dažādiem tāliem novadiem. Viņiem draud tas pats liktenis, kas nesen piemeklēja mūs: viņus atstās sabiedrotie, tāpat kā ķeltibēri nesen atstāja mūs, viņi ir saskaldījuši savus spēkus, bet tieši tāpēc bojā gāja mans tēvs un tēvabrālis. Viņi neapvienosies, jo ienīst cits citu, bet, cīnīdamies atsevišķi, viņi nevarēs mums pretoties.

Kareivji, palieciet uzticīgi Scīpionu dzimtai un jūsu bijušo vadoņu jaunākajai atvasei, kas izaugusi uz nocirstā celma! Vediet pāri Hibērai jūsu jaunos kara biedrus un jauno vadoni, vediet viņus uz novadiem, kurus jūs esat bieži pārstaigājuši, gūdami spožas uzvaras!

Jaunu drosmi iedvesa kareivjiem šī runa, un Scīpions, atstājis Marka Silāna vadībā provinces aizsardzībai trīstūkstoš kājniekus un trīssimt jātniekus, ar visiem pārējiem spēkiem pārgāja pār Hibēru; bija viņam divdesmit pieci tūkstoši kājnieku un divi tūkstoši pieci simti jātnieku. Tā kā pūnieši bija aizgājuši uz dažādiem novadiem, tad viņam deva padomu uzbrukt tuvākajiem, bet Scīpions bažījās, ka tad pret viņu varētu vērsties visas trīs ienaidnieku armijas, kas būtu liels pārspēks, un tāpēc nolēma uzbrukt Jaunajai Kartāgai. Tā bija bagāta pilsēta, turklāt kartāgieši tajā bija saveduši daudz kara

Jaunās Kartāgas plāns

ierīču un materiālu — tur bija ieroči, nauda un ķīlnieki no visas Spānijas. No šejienes nebija grūti aizbraukt uz Kartāgu, un arī osta šeit bija ērta pat pašai lielākajai flotei. Šķiet, ka visā Spānijas piekrastē, kas atrodas pie mūsu jūras, nav otras tik labas ostas. Kurp viņš nodomājis iet, to zināja tikai Gājs Lailijs, kam deva pavēli tā braukt ar floti, ka tai pašā laikā, kad Scīpions pienāks no sauszemes puses, arī flote iebrauktu ostā.

Septītajā dienā pēc pāriešanas pār Hibēru romieši pienāca pie Jaunās Kartāgas un pa jūru piebrauca viņu flote. Sauszemes karaspēks apmetās ziemejos no pilsētas. Nometnes aizmuguri nocietināja ar divkāršu valni, frontāls uzbrukums tai grūti pieejamās vietas dēl nebija gaidāms.

Atrodas Jaunā Kartāga Spānijas austrumu piekrastē, kur pret dienvidrietumiem pavērsts līcis iesniedzas zemē kādas pusotras jūdzes. Pie ieejas līcī maza saliņa aizsargā ostu no visiem vējiem, atklāta ir osta tikai dienvidrietumu vējam, kas pūš no Āfrikas. Pašā līča galā ir pussala, uz kuras uzcelta pilsēta, ko jūra ietver no dienvidiem un rietumiem. Ziemejos no pilsētas atrodas lagūna, kuras dzijums atkarīgs no jūras uzplūduma vai atplūduma. Ar cietzemi pilsētu austrumos savieno kādus divsimt piecdesmit soļus[69] plats zemesšaurums. No šīs puses nebūtu grūti pilsētu noslēgt ar nocietinājumu, bet Scīpions nelika celt valni, lai augstprātīgi parādītu kartāgiešiem paļāvību uz saviem spēkiem, bet varbūt arī tāpēc, lai būtu brīvs lauks, pa kuru atkāpties pēc uzbrukumiem pilsētas mūrim.

Pabeidzis nocietinājumu darbus, viņš nostādīja kaujas gatavībā arī kuģus ostā, it kā gatavodamies uzbrukumam no jūras puses, un, apbraukādams kuģu ierindu, atgādināja flotes prefektiem stingri raudzīties, lai naktssardzes būtu modras — aplenkuma sākumā no ienaidniekiem varot visur sagaidīt dažādus pārsteigumus. Tad viņš sasauca sapulci, lai paskaidrotu kareivjiem, kāpēc tieši ar Jaunās Kartāgas aplenkšanu šogad sācis karadarbību. Ar dedzīgu runu viņš iedvesa tiem pārliecību, ka pilsētu ieņems.

— Ja kāds no jums, — viņš teica, — domā, ka šīs pilsētas aplenkšana nav sevišķi svarīgs pasākums, tad viņš nezina, ko mēs, to ieņemdami, iegūstam. Jūs uzbruksiet tikai vienai pilsētai, bet šajā pilsētā ir visa Spānija. Šeit ir visu ievērojamo valdnieku un tautu ķīlnieki. Kad tie būs jūsu varā, jūs tūlīt iegūsiet visu, kas tagad ir kartāgiešiem. Šeit ir ienaidnieku kase, bet bez naudas viņi karot nevar, jo viņu^armijas ir algotņu armijas. Šī nauda mums ļoti noderēs, lai iegūtu spāniešu labvēlību.

Šeit ir kara mašīnas, ieroči, dažādas ierīces; kartāgiešiem būs grūti bez tām iztikt, mums tās ir ļoti vajadzīgas. Mēs turklāt vēl ieņemsim skaistu un bagātu pilsētu, iegūsim lielisku ostu. No šejienes varēsim apgādāt gan savas armijas, gan flotes. Mēs iegūsim daudz, bet ienaidnieki zaudēs daudz vairāk. Šeit ir viņu Akropole, viņu labības klēts, viņu naudas kase un ieroču noliktava, šeit viņiem viss, kas vajadzīgs. Šurp ved no Kartāgas taisns ceļš, šeit ir vienīgā labā osta starp Pirenejiem un Ga- dām, no šejienes Kartāga apdraud visu Spāniju.

Kad Magons redzēja, ka uzbrukumu gatavo no sauszemes un no jūras, viņš savus spēkus izvietoja šādi: divus tūkstošus pilsētnieku nostādīja pret romiešu nometni, piecsimt kareivjus Akropolē, piecsimt uz pakalna pilsētas dienvidos. Pārējiem deva pavēli steigties turp, kur notiek pēkšņs uzbrukums, kur sauc palīgā. Tad viņš lika atvērt vārtus — un uz romiešu nometni devās tai pretī nostādītie pilsētnieki. Scīpions deva savējiem pavēli mazliet atkāpties, lai būtu tuvāk pastiprinājumiem, kuriem bija jāierodas pašā kaujas laikā. Sākumā pārsvaru neguva ne romieši, ne kartāgieši, bet, kad romiešiem pienāca pastiprinājumi, viņi ne tikai piespieda ienaidniekus bēgt, bet arī tik enerģiski tos vajāja, ka kopā ar bēgošajiem laikam būtu ielauzušies pat pilsētā, ja netiktu dots atkāpšanās signāls. Pilsētā izbailes un apjukums bija vēl lielāks nekā kaujaslaukā. Daudzas sargnodaļas panikā atstāja savas vietas uz mūriem un lēca no tiem zemē, kur nu katrreiz gadījās.

Scīpions no kāda pakalna, kuru viņš bija izvēlējies novērošanai, redzēja, ka uz mūriem daudzās vietās nav aizstāvju, un deva pavēli visiem doties ar kāpnēm no nometnes triecienā pret pilsētu. Arī pats viņš, segts ar triju spēcīgu jauniešu vairogiem (lejup no mūriem taču lidoja neskaitāms daudzums šķēpu, akmeņu un bultu), piegāja pie mūra, lai uzmudinātu kareivjus un dotu vajadzīgās pavēles. Jau viņa klātbūtne vien vairāk par visu iedvesmoja romiešus, kas apzinājās, ka nepaliks neievērots ne krietns cīnītājs, ne gļēvulis. Kareivji centās cits par citu ātrāk tikt uz mūra, devās drosmīgi pretī nāvei un ievainojumiem, un kartāgiešiem grūti nācās viņus atvairīt.

Šai pašā laikā tur, kur jūra pienāk pie pilsētas mūriem, sākās uzbrukums arī no kuģiem, bet šeit bija vairāk kliegšanas un baiļu nekā nopietnas cīņas. Kuģi steidzas piekļūt pie krasta, kareivji ar kāpnēm traucās no tiem laukā, lielajā steigā cits citu kavēdami.

Bet tad jau viss mūris atkal bija pūniešu pilns, un netrūka viņiem visdažādāko metamo ierīču. Taču ne viri, ne ieroči, nedz arī kaut kas cits tā nesargāja pilsētu kā tās mūri, jo mūru augšu sniedza tikai retas kāpnes, un, jo garākas tās bija, jo drīzāk lūza. Pat augšējais uz mūra nevarēja tikt, no apakšas tomēr kāpa citi, kāpnes smagumu neizturēja un lūza. Dažiem augstumā apreiba galva, sametās tumšs gar acīm, un viņi gāzās lejā. Krita cilvēki, lūza kāpnes, panākumi vairoja kartāgiešu drosmi un cīņas sparu, un tad romiešiem deva signālu atkāpties.

Aplenktajiem radās cerība, ka viņi varēs ne tikai uz kādu laiku atvilkt elpu pēc grūtās cīņas, bet vispār no šāda uzbrukuma vairs nebūs jābaidās, jo romieši būs pārliecinājušies, ka ar kāpnēm pilsētu neieņems. Aplenkuma darbi turpretim ir grūti, un pūniešu karavadoņiem būs laiks atsteigties savējiem palīgā.

Kauja vēl nebija īsti aprimusi, kad Scīpions deva pavēli tiem kareivjiem, kas nebija cīnījušies un nebija tātad ne noguruši, ne ievainoti, savukārt ņemt kāpnes un vēl sparīgāk uzbrukt pilsētai. Viņš bija saņēmis ziņu, ka ūdens lagūnā krītas un līdz mūrim neesot grūti aiziet pa seklumu. Viņa uzdevumā Tarrakonas zvejnieki jau ziemā ar savām seklajām laivām bija pārbraukuši un pārbriduši (kur ar laivām vairs tā!āk nevarēja tikt) lagūnu un par ūdens dziļumu tajā visu izstāstījuši, un tāpēc Scīpions tagad ar piecsimt kareivjiem devās tai pāri. Bija ap dienas vidu, un ūdeni, kas jau tā bēgumā plūda uz jūru, dzina turp arī stiprs ziemeļu vējš, tā ka sēkļos tas dažās vietās sniedzās līdz jostas vietai, dažās tikai pāri ceļiem. Tas viss bija rūpīgi noskaidrots, bet Scīpions to piedēvēja dievu palīdzībai. Dievi esot likuši jūrai atkāpties un dziļumiem aizvērties, lai romiešiem būtu tur ceļš, kur agrāk neviens cilvēks savu kāju neesot spēris. Lai romieši sekojot Neptūnam, tas viņus pārvedīšot pāri lagūnai pie pilsētas mūriem.

Kareivjiem, kas bija nomainījuši nogurušos un ievainotos, neklājās viegli, jo mūri bija augsti un kartāgieši, kas cīnījās no torņiem, apšaudīja romiešus no abiem flangiem'. Lagūnas pusē turpretim piecsimt romiešiem nebija

' Torņi bija izvirziti uz priekšu pāri mūra līnijai.

Romieši dodas pāri lagūnai pret Jauno Kartāgu

grūti tikt tai pāri un pēc tam arī uz mūra, kas šeit nebija (ik augsts kā citur, jo pūnieši bija paļāvušies uz lagūnas <iizsardzlbu, un, tā kā visi bija steigušies palīgā turp, kur, šķiet, draudēja tiešas briesmas, šeit nebija nekādu sarg- nodaļu — un romieši bez pretošanās iegāja pilsētā. Cik .itri vien varēdami, viņi tagad skrēja uz tiem vārtiem, pie kuriem viss vairums pūniešu un romiešu cīnījās tik nikni, ka neko citu ne redzēja, ne dzirdēja. Visu vērību cīņai bija pievērsuši arī pilsētas iedzīvotāji, kas, ska]i kliegdami, mudināja savējos, un tā neviens nepamanīja, ka pilsēta no otras puses jau ieņemta. To atskārta tikai lad, kad no aizmugures jau lidoja bultas un šķēpi un romieši devās triecienā. Aizstāvjus pārņēma izbailes, romieši jau bija uz mūra, vārtus cirta un lauza no iekšpuses un ārpuses, tad ātri novāca, un pilsētā devās ienaidnieki.

Daudzi, tikuši pāri mūrim, izklīda pa pilsētu un sāka apkaut iedzīvotājus, tie, kas ienāca pa vārtiem, kārtīgā ierindā devās uz Forumu. Tur Scīpions redzēja, ka kartāgieši bēg pa diviem cejiem, daži uz pakalnu pilsētas dienvidos, kuru aizsargāja piecsimt kareivji, citi uz Akropoli, kurp bija aizbēdzis arī pats Magons gandrīz ar visiem tiem, kas bija padzīti no mūriem. Aizsūtījis kādu daju no saviem spēkiem ieņemt pakalnu, Scīpions pats devās uz Akropoli. Pakalnu viegli ieņēma jau pirmajā triecienā, un Magons, velti mēģinājis aizstāvēt Akropoli, padevās ar visu garnizonu, kad redzēja, ka visa pilsēta ir ienaidnieku rokās un nekādu cerību vairs nav. Kamēr vēl Akropole nebija padevusies, turpinājās nežēlīga pilsētnieku slepkavošana, netika saudzēts neviens pieaudzis vīrietis, kas gadījās ceļā. Kad Akropole padevās, tika dots signāls izbeigt iedzīvotāju apkaušanu; tad uzvarētāji sāka laupīt, un ko laupīt bija daudz.

Brīvu vīriešu vien sagūstīja kādus desmit tūkstošus. Tos, kas bija Jaunās Kartāgas pilsoņi, visus atlaida, atdeva arī viņu mantību, cik nu tās bija palicis. Pilsētu pašu saudzēja. Bija arī kādi divi tūkstoši amatnieku. Tos padarīja par valsts vergiem, bet deva cerību uz brīvību, ja viņi centīgi strādāšot kara vajadzībām. Pārējos iedzīvotājus, jauniešus un stiprus vergus nosūtīja airētāju papildinājumam. Floti pavairoja ar astoņiem sagūstītiem kartāgiešu kuģiem. Citāds bija daudzo spāniešu-ķīlnieku stāvoklis. Ar viņiem apgājās tā, it kā viņi būtu sabiedroto bērni.

Ieguva arī milzīgu daudzumu kara ierīču un materiālu. Virspavēlniekam nodeva arī daudz zelta un sudraba. Laupījuma bija tik daudz, ka pati pilsēta šķita pavisam neievērojams ieguvums.

Ieņēmis Jauno Kartāgu, Scīpions nodeva tās aizsardzību Gājām Lailijam un jūrniekiem un pats ar leģioniem atgriezās nometnē. Kareivjiem tā bija grūta diena: viņi bija cīnījušies regulārā kaujā, pārcietuši lielas briesmas un grūtības, pilsētu ieņemot, un pēc tās ieņemšanas vēl uzbrukuši stipri nocietinātajai Akropolei, tāpēc tagad viņiem bija jāļauj atpūsties. Nākamajā dienā Scīpions, sasaucis kareivjus un jūrniekus uz sapulci, vispirms pateicās nemirstīgajiem dieviem, kas ne tikai nodevuši viņa varā pašu bagātāko Spānijas pilsētu, bet pirms tam vēl bija saveduši .turp visas Spānijas un Āfrikas bagātības, lai nekas nepaliktu ienaidniekiem un nekas netrūktu ne viņam pašam, ne viņa kareivjiem. Tad viņš sāka cildināt kareivju drošsirdību.

Viņi atvairījuši kartāgiešu izbrukumu, un viņi tikuši arī pāri augstajiem mūriem un viltīgajiem, neizpētītajiem lagūnas ūdeņiem, viņi uzbrukuši lieliski nocietinātajai Akropolei, un nekas nav varējis viņus apturēt, visur viņi uzvarējuši, visam tikuši pāri. Kaut gan par šiem panākumiem pateicība pienākoties visiem, tomēr sevišķs nopelns esot tam, kas pirmais ticis augšā uz mūra, to viņš apbalvošot ar mūra vainagu. Lai pieteicoties, kas atzīstot, ka esot šo balvu pelnījis.

Pieteicās divi: Kvints Tiberilijs, ceturtā leģiona centurions, un jūrnieks Digitijs. Dedzīgāk par Tiberiliju un Digitiju viņu prasību atbalstīja abu cīņas biedri. Flotes prefekts Lailijs aizstāvēja Digitiju, kara tribūns Sempro- nijs Tuditāns un leģionu kareivji — Tiberiliju. Strīds kļuva tik ass, ka draudēja jau sacelšanās. Tad Scīpions paziņoja, ka iecelšot trīs šķīrējtiesnešus, kas, noskaidrojuši visus apstākļus un nopratinājuši lieciniekus, izšķiršot, kurš pirmais ticis pāri mūrim. Lailijam un Sempro- nijam, kas pārstāvēja katrs savu ieroču šķiru, viņš pievienoja Kornēliju Kaudīnu un pavēlēja šiem trim šķīrējtiesnešiem lietu izmeklēt, taču strīds iedegās vēl niknāk. Tad Lailijs piegāja pie Scīpiona un aizrādīja, ka vairs neesot nekādas kārtības un paklausības, kuru katru brīdi varot sākties asinsizliešana. Ja tas arī nenotiktu, šāda izmeklēšana tomēr būtu nevēlams precedents, jo goda balvu cenšoties panākt ar meliem un nepatiesu zvērēšanu. Gan leģionu kareivji, gan jūrnieki zvērot pie visiem dieviem, apgalvodami, ka patiesība esot tas, ko viņi par patiesību grib padarīt. Tas esot kauns viņiem pašiem un negods viņu leģionu ērgļiem. Kornēlijs un Sempro- nijs esot ar viņu vienis prātis.

Dzelkšņi cīņai pret ziloņiem un jātniekiem

Scīpions pateicās par šo ziņojumu un, sasaucis sapulci, teica, ka jautājums viņam esot pilnīgi skaidrs. Tiberilijs un Digitijs uzkāpuši uz mūra vienā un tai pašā laikā,

viņš tos abus par drošsirdību apbalvojot ar mūra vainagu.

Visvairāk Scīpions slavēja flotes prefektu Lailiju, viņa nopelnus pilnīgi pielīdzināja savējiem un viņu apbalvoja ar zelta vainagu un piecdesmit vēršiem.

SKAISTĀS GŪSTEKNES (210. g.)

Scīpions tad lika atvest spāniešu ķīlniekus un vispirms aicināja viņus turēt drošu prātu. Tagad viņi esot pie romiešiem, kas gribot iegūt ar labu apiešanos viņu draudzību, nevis panākt padevību ar iebaidīšanu. Romieši vēloties, lai citas tautas viņiem uzticētos un kļūtu par sabiedrotajām, nevis par nomāktiem vergiem. Noskaidrojis, kādas tautas ir devušas ķīlniekus un cik to no katras, viņš sūtīja tām ziņu un aicināja nākt un saņemt savus ļaudis. Ja no kādas tautas pašlaik pie viņa bija vēstneši, viņš tiem tūlīt atdeva ķīlniekus. Par pārējiem uzdeva rūpēties un gādāt kvestoram Flāminijam.

Kāda sieviete (ilergētu valdnieka Indibila brāļasieva) iznāca no šī lielā ķīlnieku pulka, raudādama krita Scīpionam pie kājām un, dievus piesaukdama, lūdza dot sardzei stingru pavēli ķīlnieces neaizskart un par tām rūpēties. Scīpions viņai teica, ka tām noteikti nekā netrūkšot.

—    Ne jau par to es bēdājos, — viņa atbildēja. — Ko gan mēs varam vēlēties? Citas rūpes spiež manu sirdi, kad es raugos uz šīm jaunajām meitenēm.

Starp ķīlniecēm bija vairākas jaunas un ļoti skaistas meitenes, ķēniņa Indibila un citu ievērojamu spāniešu meitas, kas šo sievieti godāja un cienīja kā māti.

—    Mans un Romas tautas gods, — teica Scīpions, — prasa, lai pie mums netiktu aizskarts un aptraipīts tas, ko visas tautas atzīst par neaizskaramu; un vēl vairāk par to es parūpēšos aiz cieņas pret tevi, jo, pati būdama nelaimīga, tu neaizmirsi gādāt par sievietes godu.

To teicis, viņš šīs meitenes uzdeva apsargāt kādam krietnam un uzticamam vīram.

* * *

Tad kareivji pie viņa atveda tik skaistu jaunavu, ka visi uz to noskatīties vien nevarēja, lai tā ietu kur iedama. Scīpions viņai jautāja, no kurienes viņa un kas

«

viņas vecāki. Jaunava, slarp citu, viņam pateica, ka esot apsolīta par sievu Alukijam, kādam jaunam ķeltibēru vadonim, un Scīpions tūlīt lika aicināt pie sevis šīs jaunavas vecākus un līgavaini; par to viņš l)ija dabūjis arī zināt, ka tas savu līgavu neprātīgi mīlot. Kad šis jauneklis ieradās pie Scīpiona, tas ar viņu runāja ļoti laipni kā ar savu jaunāko brāli.

—    Tu esi jauns, un arī es esmu jauns, — viņš teica, — un es gribu runāt ar tevi pilnīgi atklāti. Kad tavu ligavu atveda pie manis kl gūstekni, es dabūju zināt, ka tu viņu ļoti mīlot, un par to nav ko šaubīties, viņa taču ir tik daiļa. Ja mani nesaistītu svarīgi pienākumi pret tēviju un es varētu ļauties dabiskām un likumīgām jaunieša jūtām, es pats dedzīgi vēlētos viņu iegūt, bet, tā kā las nav iespējams, es palīdzēšu tev. Pie manis viņa bija ladā pašā pilnīgā drošībā, it kā viņa būtu atradusies pie saviem vai pie taviem vecākiem. Viņa ir tev saglabāta kā tevis un manis cienīga neskarta dāvana, par kuru arī es lūdzu no tevis vienu velti: kļūsti par Romas tautas draugu; un, ja tu atzīsti mani par krietnu vīru, par kādu Spānijas tautas ir atzinušas manu tēvu un tēvabrāli, tad zini, ka Romā ir daudz mums līdzīgu un nav tagad citas tādas tautas pasaulē, kas būtu tev un tavai tautai kā ienaidnieks bīstamāka un kā draugs vēlamāka.

Alukijs, prieka un pateicības pilns, satvēra viņa roku un lūdza visus dievus Scīpionam to atlīdzināt: viņam neesot nekādas iespējas to darīt tā, kā viņš gribētu un kā Scīpions pelnījis.

Tad ataicināja jaunavas vecākus un radus. Tie bija paņēmuši līdzi daudz zelta, jo nedomāja, ka jaunavu atdos bez izpirkuma, un lūdza Šcīpionu pieņemt zeltu, par dāvanas pieņemšanu tie būšot viņam tikpat pateicīgi kā par jaunavas atdošanu. Tā kā viņi ļoti lūdza, Scīpions apsolījās zeltu pieņemt un pavēlēja to nolikt sev pie kājām, tad, ataicinājis Alukiju, teica:

—    Pūram, ko tu saņemsi no sievastēva, es vēl pievienoju šo kāzu dāvanu.

Timpāni

Un viņš lika tam ņemt zeltu un to paturēt.

Alukijs priecājās par dāvanu un viņam parādīto godu un, mājās atgriezies, bez mitas cildināja Scīpiona augstsirdību: esot Spānijā ieradies pašiem dieviem līdzīgs jauneklis. Tad viņš aicināja uz karagājienu savus ļaudis un jau pēc dažām dienām atgriezās pie Scīpiona ar tūkstoš četrsimt izlases jātniekiem.

SCĪPIONS GATAVO ARMIJU JAUNAM CĪŅĀM (210. g.)

Kādu laiku Scīpions atstāja pie sevis Lailiju, lai ar viņa palīdzību un padomu nokārtotu un izlemtu visu par gūstekņiem, ķīlniekiem un kara laupījumu. Tad viņš deva tam vienu no ienaidniekiem atņemtajām kvinkverēmām, no gūstekņiem Magoņu un kādus piecpadsmit kartāgiešu senatorus, kas bija padevušies kopā ar Magoņu, un aizsūtīja uz Romu kā uzvaras vēstnesi.

Pats Scīpions tās dažas dienas, kuras bija nolēmis pavadīt Kartāgā, izlietoja savu jūras un sauszemes spēku mācībām. Pirmajā dienā leģioni noskrēja četras jūdzos pilnā apbruņojumā, otrajā viņš tiem pavēlēja telšu priekšā tīrīt un uzasināt ieročus, trešajā tie devās it kā īstā kaujā, cīnījās ar paukošanās nūjām un svieda šķēpus, kuriem uz asmens bija bumbiņa, ceturtajā dienā bija atpūta, piektajā atkal skrējiens pilnā bruņojumā. Šāda mācību un atpūtas maiņa tika ievērota visu laiku, kamēr viņi bija Kartāgā.

Airētāji un juras kājnieki mierīgā laika izbrauca talu no ostas un mācījās ar saviem kuģiem manevrēt.

Leģionārs pilnā apbruņojumā

Tā viņi pūlējās uz sauszemes un jūras ārpus pilsētas, lai iegūtu vajadzīgo kara prasmi un veiklību, bet pilsēta pati dimdēja darba troksnī, tur valsts darbnīcās dažādu amatu meistari gatavoja visu, kas bija vajadzīgs karam. Visur bija klāt, visu uzraudzīja Scīpions: te viņš bija pie

kuģiem un noskatījās jūras kaujā, te skrēja kopā ar leģionu kareivjiem, tad atrada laiku iegriezties darbnīcās, kur ieroču kalēji un kuģū būvētāji cits par citu centās veikt savu dienas uzdevumu.

Kad visi darbi bija pienācīgi ievadīti un izlaboti arī bojātie mūri, viņš, atstājis Kartāgā garnizonu, devās uz l arrakonu. Jau ceļā pie viņa griezās vēstneši no daudzām pilsētām, tiem viņš vai nu tūlīt deva atbildi un atlaida tos, vai lika iet uz Tarrakonu, kur bija jāsanāk kā agrākajiem, tā jaunajiem sabiedrotajiem. Gandrīz visas tautas, kas dzīvo šaipus Hibēras, aizsūtīja turp vēstnešus. Ieradās Tarrakonā arī vēstneši no daudzām tautām viņpus upes.

Jaunās Kartāgas ieņemšanu kartāgiešu valdība sākumā centās noklusēt, bet, kad tas vairs nebija iespējams, apgalvoja, ka šo neveiksmi neesot daudz ko ievērot, ar negaidītu uzbrukumu, gandrīz kā zagļi romieši ieņēmuši kādu Spānijas pilsētu; dižodamies ar šo niecīgo panākumu, iedomīgais jauneklis Scīpions to iztēlojis par lielisku uzvaru, bet, kad viņš dabūšot zināt, ka tuvojas trīs armijas, trīs uzvarām vainagoti kartāgiešu karavadoņi, tūlīt atcerēšoties savas dzimtas bēdas un sēras.

Tā viņi stāstīja tautai gari un plaši, kaut gan paši ļoti labi zināja, cik liela nelaime ir Jaunās Kartāgas zaudējums.

DIVDESMIT SEPTlTA GRĀMATA

Markells pēdējā kaujā

HANNIBALA UZVARA APULIJĀ PIE HERDONEJAS. MARKELLS PAĻĀVĪGI STĀJAS VIŅAM PRETĪ (210. g.)

Tāds bija stāvoklis Spānijā, bet šai pašā laikā Itālijā Hannibals sakāva prokonsulu Gnēju Fulviju Kentumālu[70]pie Herdonejas. Tur Fulvijs bija apmeties nometnē, cerēdams atgūt šo pilsētu, kas pēc Kannu sakāves bija atkritusi no Romas, taču nometnei viņš nebija izvēlējies drošu vietu, nebija to arī pienācīgi nostiprinājis. Būdams pēc sava rakstura bezrūpīgs, viņš šoreiz rīkojās vēl jo vieglprātīgāk,

jo bija saņēmis ziņas, ka Hannibals no Apulijas aizgājis uz Brutiju un herdonieši taisoties no viņa atkrist. Par to visu slepeni vēstneši no Herdonejas ziņoja Hannibalam, un viņam radās nodoms sakaut nepiesardzīgo pretinieku un nepieļaut sabiedroto pilsētas atkrišanu.

Viņš devās lieliem pārgājieniem bez transporta tik strauji uz Herdoneju, ka ieradās tur gandrīz vai ātrāk, nekā pienāca ziņas par viņa tuvošanos. Ieradās viņš pie romiešu nometnes, jau izvērsis karaspēku kaujas kārtībā, lai radītu apjukumu un izbailes. Fulvijs ar drosmi no Hannibala neatpalika, bet spēku viņam bija mazāk un prasmes arī. Steidzīgi ne visai priekšzīmīgā kārtībā izvedis no nometnes savus kareivjus, viņš sāka kauju. Piektais leģions un kreisā spārna āla turējās drošsirdīgi, bet Hannibals bija saviem jātniekiem devis pavēli apiet romiešus no flangiem, un, kad viņu kājnieki būs tā iesaistīti cīņā, ka redzēs tikai savus tiešos pretiniekus, vienai pūniešu jātnieku daļai pēc dotā signāla vajadzēja iebrukt nometnē, otrai sacelt paniku leģionu aizmugurē.

Hannibala plāns pilnīgi izdevās. Kaut gan tuvcīņā daudzi romieši bija krituši, viņu kaujas ierinda tomēr neatkāpās, bet tad aizmugurē parādījās jātnieki un no nometnes puses atskanēja skala kliegšana. Tas radīja lielas izbailes sestajā leģionā, kuram numidieši uzbruka vispirms, jo tas atradās rezervē aiz piektā, bet tad arī piektais vairs nesaprata, ko darīt. Daudzi sāka bēgt, daudzus vispārējā juceklī apkāva pūnieši. Tur krita arī pats Fulvijs un vienpadsmit kara tribūni.

Neviens droši nevar pateikt, cik romiešu, cik sabiedroto krita šajā kaujā. Daži annālisti apgalvo, ka trīspadsmit tūkstoši, citi — ka ne vairāk par septiņiem. Kartāgieši ieņēma nometni un ieguva tur bagātīgu laupījumu. Hannibals, dabūjis zināt, ka herdonieši nodomājuši atkrist, nebija pārliecināts, ka tie paliks kartāgiešiem uzticīgi pēc viņa aiziešanas, tāpēc gandrīz visus Herdonijas pilsoņus aizveda uz Metapontu un Tūrijiem. Daudzus ievērojamus heidoniešus sodīja ar nāvi, jo izrādījās, ka viņiem bijušas slepenas sarunas ar Fulviju. Tie romieši, kas izglābās no nāves un gūsta, pa dažādiem ceļiem aizbēga pie konsula Markella uz Samniju, tikai pa daļai saglabājuši savus ieročus.

Markells šīs neveiksmes dēļ daudz nebēdājās.

Rakstīdams uz Romu senātam par prokonsula nāvi un karaspēka sakāvi, viņš lepni paziņoja:

— Pēc Kannu kaujas es atvairīju no Nolas nežēlīgo uzvarētāju Hannibalu, es arī tagad stāšos viņam pretī, un nebūs ilgs viņa prieks.

Taču Romā visi bija ļoti noskumuši par šo sakāvi un norūpējušies par nākotni. Konsuls no Samnijas devās uz Lūkāniju un nometnē apmetās līdzenā vietā tieši pretī pakalnam; uz kura atradās pūnieši. Par viņa lielo paļāvību uz saviem spēkiem liecina arī tas, ka viņš pirmais izveda no nometnes savus kareivjus un nostādīja tos kaujas ierindā. Arī Hannibals no kaujas neatteicās, kad redzēja romiešus iznākam no nometnes. Kauja ilga no trešās stundas līdz pat naktij, kas cīnītājus izšķira. Uzvaru nebija guvusi ne viena, ne otra puse. Nākamajā dienā romieši, jau saulei lecot, nostājās kaujas ierindā un palika tā līdz lielai dienai, bet, kad pūnieši pretī neiznāca, mierīgi uzlasīja kaujaslaukā ienaidnieku ieročus un bruņas, savāca savus kritušos un tos sadedzināja. Bet Hannibals naktī klusu izgāja no nometnes un devās uz Apuliju.

ROMIEŠU KARAVADONI ZIŅO PAR SAVIEM PANĀKUMIEM (210. g.)

Konsuls Marks Valerijs ar desmit kuģiem devās no Sicīlijas uz Romu. Tur laimīgi nonācis, viņš tūlīt ziņoja senātam par saviem panākumiem. Sicīlijas dēļ romieši cīnījušies gandrīz sešdesmit gadus un bieži cietuši smagas sakāves uz cietzemes un uz jūras. Viņš šo salu galīgi pakļāvis, Sicīlijā vairs neesot neviena kartāgieša. Visi sicīlieši, kas izbailēs aizbēguši, tagad atkal atgriezušies savās pilsētās un arot savus laukus, atmatā atstāto zemi atkal apstrādājot, tā dodot bagātīgu ražu, kas nodrošinot Romas lautai labības piegādi kā kara, tā miera laikā. Pēc tam ieveda Mutīnu un vēl dažus citus, kuriem bija nopelni Romas tautas labā, un senāts apstiprināja solījumus, ko viņiem bija devis konsuls. Mutīnam turklāt piešķīra arī Romas pilsoņa tiesības. Likumprojektu, senātam piekrītot, par to tautas sapulcei iesniedza kāds no tribūniem.

Gājs Lailijs trīsdesmit ceturtajā dienā pēc izbraukšanas no Tarrakonas ieradās Romā. Viņam ar daudziem gūstekņiem ienākot pilsētā, saskrēja liels ļaužu bars. Nākamajā dienā viņš ziņoja senāta sēdē, ka vienā dienā ieņemta Jaunā Kartāga, Spānijas ievērojamākā pilsēta, ' ieņemtas ari vairākas citas, kas bija atkritušas, un iegūti daži jauni sabiedrotie. Šo Scīpiona panākumu dēļ senāts izsludināja vienas dienas aizlūgumu un uzdeva Lailijam nekavējoties atgriezties Spānijā ar tiem pašiem kuģiem, ar kuriem viņš bija atbraucis. Senāts bija nobažījies par ziņām, ka Hasdrubals gatavojoties doties uz Itāliju, kur ciņa ar Hannibalu jau tā prasīja visu spēku sasprindzinājumu.

KATRS SABIEDROTAIS IR VĒRTĪGS IEGUVUMS (210. g )

Vasaras beigās Romā ieradās numidiešu ķēniņa Sifāka vēstneši, kas pastāstīja, ka Sifāks sekmīgi cīnījies ar kartāgiešiem. Ķēniņš, teica vēstneši, nevienu citu tautu tā nenīstot kā kartāgiešus, nevienai citai viņš neesot lielāks draugs kā romiešiem. Viņš jau esot sūtījis vēstnešus uz Spāniju pie romiešu karavadoņiem Scīpioniem, tagad viņš gribot pašā Romā, pie paša īstākā avota, meklēt romiešu draudzību:

Senāts ne tikai laipni atbildēja, bet ari pats sūtīja ķēniņam vēstnešus ar dāvanām. Tie aizveda Sifākam purpura togu un tuniku, ziloņkaula krēslu un piecas mārciņas smagu zelta šķīvi. Vēstnešiem uzdeva apmeklēt arī citus nelielo Āfrikas valstiņu valdniekus, arī tiem sūtīja dāvanas: togas ar purpura apmali un tris mārciņas smagus zelta šķīvj us.

Vēstnešus sūtīja arī uz Aleksandriju pie ķēniņa Ptolemaja un ķēniņienes Kleopatras atgādināt agrāko draudzību, to atjaunot un stiprināt. Valdniekiem vēstneši aizveda dāvanas: ķēniņam purpura togu un tuniku, un ziloņkaula krēslu, ķēniņienei izšūtu pallu un purpura apmetni.

STĀVOKLIS SICĪLIJĀ. LATĪŅU SABIEDROTO SAŠUTUMS PAR GRŪTO KARA NASTU (209. g.)

Konsuls Fabijs uzdeva aizvest uz Sicīliju prokonsulam Valerijam sakautā Fulvija karaspēka atliekas (kādus četrus tūkstošus trīssimt vīrus) un no viņa saņemt divus leģionus un trīsdesmit kvinkverēmas. Šo leģionu aizvešana

nemazinātu salas aizsardzības spēkus, jo Valerijam paliktu divi cīņās rūdīti, tagad līdz pilnam sastāvam papildināti leģioni, turklāt daudz parbēgušu numidiešu, jātnieku un kājnieku; armijā viņš iesauca arī sicīliešus, pieredzējušus kareivjus, kas bija dienējuši Epikīda un pūniešu karaspēkā. Katram no saviem diviem leģioniem Valerijs pievienoja daļu no šiem svešzemniekiem un tā safor- mēja divas armijas. Ar vienu viņš Kinkijam uzdeva aizsargāt to salas daļu, kas kādreiz piederēja Hieronam, ar otru pats apņēmās

sargāt pārējo. Sadalīja arī floti, septiņdesmit kuģus, lai visa Sicīlijas jūras piekraste būtu drošībā.

Mutīna jātnieku pavadībā prokonsuls apceļoja savu provinci un atzīmēja labi apstrādātos un nolaistos laukus, lai to īpašniekus vai nu slavētu, vai sodītu. Sī rūpība tā sekmēja zemes apstrādāšanu, ka labību varēja sūtīt uz Romu un savest arī Katinā, lai no turienes apgādātu karaspēku, kas bija paredzēts Tarentas aplenkšanai.

Kareivju sūtīšana uz Sicīliju (lielākā to daļa bija latīņi un citi sabiedrotie) gandrīz izraisīja lielu sacelšanos, bieži taču ne visai svarīgiem apstākļiem ir ļoti ievērojamas sekas. Latīņi un sabiedrotie, sanākuši sapulcēs, skaļi kurnēja:

Fasciji

— Jau desmit gadus mēs esam dev'uši kareivjus un gādājuši viņiem algas, bet tagad mums nav vairs ko dot; gandrīz katru gadu mūs sakauj kādā lielā kaujā; tik daudzi ir krituši, tik daudzi miruši no slimībām; no tiem mūsu pilsoņiem, kurus iesauca romieši, ir vairāk gājuši bojā nekā no tiem, kurus sagūstīja Hannibals, jo Hannibals bez izpirkuma atsūtīja gūstekņus mums atpakaļ, bet romieši iesauktos aizsūtīja karot tālu no Itālijas, drīzāk jau trimdā nekā karadienestā. Ja agrāk iesauktie neatgriezīsies, bet iesauks arvien jaunus, tad drīz mums nebūs vairs neviena kareivja. Negaidīsim, kamēr tā notiks, kamēr nonāksim pilnīgā nabadzībā un cilvēku trūkumā, atteiksimies sūtīt romiešiem papildinājumus. Ja romieši redzēs, ka sabiedrotie ir vienprātīgi, viņi padomās, vai neslēgt ar Kartāgu mieru, citādi, kamēr dzīvs būs Hannibals, vienmēr būs Itālijā karš.

Tā runāja sapulcēs, un, kad sabiedroto pārstāvji ieradās Romā, divpadsmit no trīsdesmit latīņu pilsētām paziņoja konsuliem, ka tām nav ne kareivju, ne naudas, ko dot. Tas konsuliem bija liels pārsteigums. Viņi runāja bargi un draudēja, domādami tā panākt vairāk nekā ar mierīgu pārliecināšanu.

—    To, ko jūs, — viņi sacīja, — esat teikuši konsuliem, mēs nemaz nevaram iedrošināties ziņot senātam. Tā nav vairs tikai atteikšanās no savu pienākumu pildīšanas, tā jau ir atklāta sacelšanās pret Romas tautu, atgriezieties tūlīt savās pilsētās, pārrunājiet visu un apspriedieties pilnīgi par jaunu ar savējiem, kamēr nekas noziedzīgs vēl nav noticis, kamēr ir bijušas tikai noziedzīgas runas. Atgādiniet saviem pilsoņiem, ka viņi nav ne kapujieši, ne tarentieši, ka viņi ir latīņi, kuriem dota ienaidniekiem atņemtā zeme, lai viņi vairotu Romas varenību. Viņiem pret Romu jāizturas tāpat kā bērniem pret vecākiem, ja viņiem ir palikusi vēl godbijība, ja viņi vēl atceras romiešu un savu kopējo izcelsmi. Pārlemiet tātad atkal visu par jaunu. Tas, ko jūs tik neprātīgi esat sākuši, ir nodevība, jūs sagādājat uzvaru Hannibalam.

Tā runāja konsuli, drīz viens, drīz otrs, bet panākt neko nepanāca.

Viņiem neesot nekā, ko ziņot savējiem, teica šo pilsētu pārstāvji, viņu senātam nekas neesot jāpārlemj. Ko gan viņi lai pārlemjot, ja viņiem neesot ne kareivju, ne naudas?

Konsuli redzēja, cik viņi stūrgalvīgi, un ziņoja par visu senātā, kur tas radīja tādas izbailes, ka liela daja senatoru teica: Roma tagad esot pagalam, to pašu darīšot arī citas latīņu pilsētas, to pašu — citi sabiedrotie, visi esot norunājuši nodot Romu Hannibalam.

—     Citas pilsētas paliks uzticīgas un izpildīs savu pienākumu, — mierināja un drošināja senatorus konsuli, — pat tās, kas atteikušās to darīt, nāks pie prāta, ja mēs sūtīsim vēstnešus, kas nelūgs, bet stingri pieprasīs.

Senāts konsulus pilnvaroja rīkoties pēc labākās apziņas un darīt visu, kas nāktu valstij par labu. Konsuli vispirms izsūtīja vēstnešus izzināt, kā rīkosies citas pilsētas, un tad, atkal ataicinājuši latiņu pārstāvjus, viņiem prasīja, vai esot sagādāti pēc līguma kareivji. Astoņpadsmit pilsētu vārdā atbildēja fregellietis Sekstīlijs: kareivji esot savākti pēc līguma, viņi došot vēl vairāk, ja tas būšot vajadzīgs, un izpildīšot apzinīgi un centīgi visu, ko Romas tauta likšot; līdzekļu viņiem netrūkšot un labas gribas esot pārpilnām.

Tad konsuli uzaicināja tos iet kopā ar viņiem uz senātu, lai visi senatori varētu tiem pateikties, jo konsulu izteiktās pateicības esot par maz, tā neatbilstot nopelniem. Tad senāts ar īpašu cildinājuma dekrētu izteica šīm pilsētām savu atzinību, uzdeva konsuliem ievest tautas sapulcē to pārstāvjus un romiešiem atgādināt latīņu sabiedroto lielos nopelnus gan agrākajos laikos, gan tagad, bet it sevišķi to pašreizējo krietno izturēšanos. Šo sabiedroto atbalsts izglābis Romu, viņiem pateicas senāts un tauta. Senāts aizliedza pat pieminēt divpadsmit pilsētas, kas bija atteikušās paklausīt. Šis klusais nosodījums, šķiet, vislabāk atbilda Romas tautas cieņai.

KVINTS FABIJS MAKSIMS IEŅEM TARENTU (209. g.)

Kad Romā viss vajadzīgais bija nokārtots, konsuli devās uz savām provincēm. Pirmais izgāja Fulvijs. Pēc dažām dienām viņam sekoja Fabijs, kas savu biedru bija neatlaidīgi lūdzis enerģiski cīnīties ar Hannibalu un viņu aizturēt, kamēr Fabijs pats uzbruka Tarentai. To pašu viņš vēstulē lūdza no Markella: kad šī pilsēta būšot ieņemta, Hannibalam, kas visur ciešot neveiksmes, nebūšot vairs neviena droša atbalsta, nebūšot ari nekāda iemesla vēl palikt Itālijā.

Fabijs rakstīja ari Regijas garnizona komandierim. Šo garnizonu tur bija novietojis konsuls Laivīns karam ar brutijiem. Kā jau teikts, tas turp bija aizsūtīts no Agatir- nas Sicīlijā — astoņi tūkstoši no laupījuma pārtikt, paraduši vīri. Tiem bija piebiedrojušies vēl brutiju pārbēdzēji, kas sava grūtā stāvokļa dēļ bija gatavi uz visu. Konsuls prasīja, lai visus šos ļaudis vispirms sūtot sirojumā uz Brutiju, bet pēc tam tiem vajadzēja aplenkt Kaulonu. Viņa pavēli izpildīja ne tikai bez kavēšanās, bet pat ar vislielāko centību: zemkopjus aplaupīja un padzina no laukiem, Kaulonai sparīgi uzbruka.

Markells, konsula vēstules pamudināts, būdams turklāt vēl pārliecināts, ka neviens romiešu karavadonis nav tik piemērots stāties pretī Hannibalam kā viņš, devās, līdzko uz laukiem pietika lopbarības, no ziemas nometnes pret 1 lannibalu.

Gandrīz šai pašā laikā konsulam Fabijam padevās hir- pīni un lūkānieši, nododami arī savu pilsētu kartāgiešu garnizonus. Konsuls viņu padošanos pieņēma, bija saudzīgs un par neprātīgo atkrišanu viņus tikai norāja. Kad pie viņa ieradās divi dižciltīgākie b rūtij i, brāļi Vīvijs un l'akijs, un lūdza arī brutijiem tādus pašus padošanās noteikumus kā lūkāniešiem, konsuls teica, ka arī viņi varot cerēt uz saudzību. Sallentīnu novadā Fabijs, ieņēmis Man- dūrijas pilsētu, saņēma tur gūstā kādus trīstūkstoš vīrus un ieguva arī dažādu citu laupījumu. Nonācis pie Tarentas, viņš apmetās nometnē pie pašas ieejas ostā.

Uz kara kuģiem un tiem kravas kuģiem, kas brauca ari ar airiem1

' Kuģi, kas brauc ar burām, nevarēja, protams, tik veikli manevrēt, ka tas šajā gadījumā bija vajadzigs.

, viņš novietoja vai nu kāpnes, vai dažādas metamās ierīces. Ar tām bija jāpadzen no mūra aizstāvji, lai kareivji ar kāpnēm tiktu uz tā augšā. Kuģus pie Tarentas bija nogādājis jau Līvijs, lai nodrošinātu pārtikas piegādi Akropolei. Tos tagad sagatavoja un apbruņoja uzbrukumam pilsētai no jūras.

Taču pilsētu ieņemt Fabijam palīdzēja kāds mazsvarīgs apstāklis. Tarentā, proti, bija Hannibala atsūtīts brutiju garnizons. Tā komandieris bija neprātīgi iemīlējies kādā sievietē, kuras brālis dienēja Fabija armijā. Dabūjis no māsas vēstulēm zināt par tās pazīšanos ar bagāto un savējo vidū joti godāto brutiju, viņš sāka cerēt, ka ar māsas palīdzību no tās mījotā izdosies visu panākt, un par šīm izredzēm ziņoja konsulam. Nodoms nelikās peļams, un viņam uzdeva kā pārbēdzējam doties uz Tarentu. Tur māsa viņam palīdzēja iegūt šī brutija labvēlību. Viņa pati sākumā uzmanīgi pārliecinājās par sava drauga noskaņojumu, tad, pietiekami iepazinusi viņa vieglprātību, ar sievietes glaimiem un glāstiem panāca, ka viņš apņēmās nodot romiešiem to mūra daļu, kas tam bija jāsargā. Kad bija panākta vienošanās par rīcības veidu un laiku, brutijs naktī slepeni starp sargposteņiem izveda romiešu kareivi no pilsētas, un tas ziņoja konsulam, kas padarīts un kas norunāts.

Fabijs pirmajā nakts maiņā deva zīmi Akropoles aizstāvjiem un flotei, kas atradās ostā. Pats, apgājis ostai apkārt, nostājās pie pilsētas austrumu mūra. Tad sāka skanēt taures no Akropoles, no ostas un no. kuģiem, kas bija piebraukuši pie pilsētas mūriem jūras pusē, sākās arī briesmīga, iepriekš norunāta kliegšana tieši tur, kur nekādas briesmas nedraudēja, bet konsuls saviem kareivjiem bija devis pavēli izturēties pilnīgi mierīgi. Tarentiešu flotes prefekts Dēmokrats, kuram bija uzticēta pilsētas austrumu mūra aizstāvēšana, redzēja, ka viņa pusē viss ir mierīgi, bet citur ir tāda juceklīga kliegšana, kāda mēdz būt, kad pilsēta ieņemta, un tāpēc, bažīdamies, vai romieši kaut kur jau nelaužas Tarentā iekšā, devās ar saviem kareivjiem uz Akropoli, kur bija dzirdams pats lielākais troksnis.

Kad tur, kur nupat vēl kliedza un aicināja ķerties pie ieročiem, viss kļuva kluss, Fabijs pēc šī ilgā klusuma sprieda, ka mūra aizstāvji ir aizgājuši, un pavēlēja ar kāpnēm doties uz to mūra daļu, kuru sargāja, kā bija ziņojis nodevējs, brutiju kohorta. Brutijiem palīdzot, to ieņēma vispirms, tad pāri mūrim romieši iekļuva pilsētā un uzlauza tuvākos vārtus, lai varētu ienākt jau lielākas karaspēka daļas, kas, skaļi kliegdamas un nekādu bruņotu pretošanos nesastapdamas, jau gandrīz, gaismai austot, sasniedza Forumu.

Pret viņiem tagad vērsās visi, kas līdz šim bija cīnījušies pie Akropoles un ostas.

Pie ieejas Forumā tarentieši sparīgi metās kaujā, bet viņiem trūka neatlaidības, nevarēja viņi turklāt mēroties ar romiešiem ne ar drosmi, ne ar apbruņojumu, ne ar cīņas prasmi, fizisko spēku un izturību. Viņi sāka bēgt, nemaz nemēģinādami nopietni pretoties, gandrīz tūlīt, kad romieši uz viņiem bija izsvieduši savus metamos šķēpus, un pa pazīstamajām pilsētas ielām devās uz savām un savu draugu mājām. Vadoņi Nīkons un Dēmokrats krita, drošsirdīgi cīnīdamies. Filemens, kas bija panācis Tarentas atkrišanu no Romas, aizaujoja no kaujaslauka uz ātra zirga; zirgu pēc tam noķēra bez jātnieka, bet Filemenu pašu neatrada ne dzīvu, ne mirušu. Domā, ka viņš ielēcis kādā dzijā akā.

Pūniešu garnizona komandierim Kartalonam bija ar Fabiju viesmīlības attiecības jau no viņu abu tēvu laikiem. To atcerēdamies, Kartalons bez ieročiem devās pie konsula, bet viņu nogalināja kāds nejauši ceļā gadījies romiešu kareivis. Neko nešķirodami, romieši apkāva gan apbruņotos, gan neapbruņotos, gan kartāgiešus, gan tarentiešus. Nogalināja ari daudzus brūtijus vai nu kjūdīdamies, vai veca naida dēj, bet varbūt tādēļ, lai visi domātu, ka Tarenta ieņemta atklālā cīņā, nevis nākusi romiešu varā ar nodevību.

Pēc šīs asinspirts sākās laupīšana. Stāsta, ka uzvarētāji ieguvuši trīsdesmit tūkstošus vergu, ļoti daudz sudraba gan dažādu kalumu, gan monētu veidā, astoņdesmit trīs tūkstošus mārciņu zelta, tik daudz statuju un gleznu, ka šis laupījums daudz neatpalika no Sirakūzās iegūtā. Bet Fabijs bija augstsirdīgāks nekā Markells un atteicās no šāda ieguvuma. Kad rakstvedis viņam jautāja, ko viņš darīšot ar milzīgajām statujām — tie bija dievi, tēloti kā karotāji katrs savā īpatnējā veidā, — viņš pavēlēja sadusmotos dievus atstāt tarentiešiem. Pēc tam tika noplēsts un nolīdzināts līdz ar zemi mūris, kas atdalīja pilsētu no Akropoles.

Dabūjis zināt, ka Fabijs aplencis Tarentu, Hannibals steidzās tai palīgā dienām un naktīm, bet ceļā saņēma vēstis, ka pilsēta jau ieņemta.

— Arī romiešiem ir savs Hannibals, — viņš tad teica. — Kā mēs Tarentu ieņēmām, tāpat arī zaudējām.

Lai neviens tomēr nedomātu, ka viņš bēg, viņš apmetās nometnē kādas piecas jūdzes no pilsētas, palika tur dažas dienas un tad aizgāja uz Metapontu. No turienes viņš aizsūtīja pie Fabija divus metaponliešus ar vēstuli, kuru it kā būtu rakstījuši ievērojamākie pilsoņi. Sūtņiem vajadzēja dabūt 110 konsula solījumu, ka metapontiešiem tiks piedots viss agrākais, ja viņi nodos romiešiem pilsētu un tās pūniešu garnizonu. Fabijs ticēja vēstulei un noteica dienu, kad ieradīsies pie Metapontas, viņš aizrakstīja ari metapontiešiem, bet vēstuli, protams, vēstneši nodeva Hannibalam, kas priecājās par savas viltības izdošanos (pat Fabiju izdevies piekrāpt!) un netālu no Metapontas novietoja slēpni. Kad Fabijs pirms iziešanas no Tarentas pareģoja pēc putnu lidojuma, putni divas reizes nevēstīja viņam labu, arī haruspiks, vērodams upurdzīv- nieka iekšas, teica, ka viņiem jāsargājas no ienaidnieka viltības un lamatām.

Fabijs neieradās noteiktajā laikā, un pie viņa vēlreiz sūtīja abus metapontiešus, iai viņu pamudinātu. Tos apcietināja, un bailēs no mocībām tie izstāstīja visu par Hannibala viltīgo nodomu.

JAUNS SCĪPIONA PANĀKUMS SPĀNIJĀ (209. g.)

Kad šī paša gada sākumā Pūblijs Scīpions Spānijā centīgi pūlējās iegūt par sabiedrotajiem vietējos iedzīvotājus, gan sūtīdams dāvanas, gan atlaizdams brīvībā gūstekņus un atdodams ķīlniekus, pie viņa ieradās kāds ievērojams spānietis Edaskons, kura sieva un bērni bija romiešu varā. Pie Scīpiona viņš atnāca ne tikai tādēļ, tā darīt viņu pamudināja arī vispārējais noskaņojums Spānijā, kas bija labvēlīgs romiešiem un naidīgs Kartāgai, un tāpēc arī Indibils un Mandonijs, noteikti paši ievērojamākie Spānijas vadoņi, aizgāja ar visiem saviem ļaudīm no Hasdru- bala nometnes uz kādu tuvējo kalnu, no kura pa citām augstienēm varēja droši nokļūt pie romiešiem.

Hasdrubals saprata, ka tas mazina viņa spēkus, ka tā turpināsies, ja viņš nerīkosies ātri un drosmīgi. Viņš tāpēc nolēma, ka jācīnās un — jo drīzāk, jo labāk. Arī Scīpions gribēja cīnīties, pat vēl vairāk nekā Hasdrubals, jo viņu spārnoja nesenā uzvara, nevarēja arī gaidīt, kamēr ienaidnieku armijas apvienosies, labāk taču cīnīties ar vienu vadoni un vienu armiju nekā ar visām. Savus spēkus viņš ar gudru ziņu bija ievērojami pavairojis, ja nāktos reizē cīnīties ar trim ienaidnieku armijām.

Viņš saprata, ka kuģiem šoreiz nav nekādas nozīmes, jo Spānijas ūdeņos kartāgiešiem flotes nav, un tāpēc pavē-

I<īja izvilkt Tarrakonā kuģus krastā un matrožus iedalīja sauszemes karaspēkā. Ieroču pilnīgi pietika, jo daudz to bija iegūts Kartāgā, daudz bija pagatavojuši arī amatnieki pēc pilsētas ieņemšanas.

Ar šiem spēkiem pavasara sākumā Scīpions izgāja no Tarrakonas. Arī Lailijs jau bija atgriezies no Romas, bet bez viņa Scīpions neko nopietnu negribēja uzsākt. Gāja viņš pa vai- idku tautu novadiem, kas viņu uzņēma un pavadīja kā sabiedrotie. Viņiem pievienojās ari Indibils un Mandonijs, kas bija atstājuši Hasdru- bala nometni. Viņu abu vārdā runāja Indibils. Nerunāja viņš muļķīgi un juceklīgi kā nejēga barbars, bet godbijīgi un ar cieņu, drizāk it kā atvainodamies par pāriešanu pie romiešiem, kas bijusi nepieciešama, nekā dižodamies, ka izmantojis pirmo izdevīgo gadījumu.

— Es zinu, — viņš teica, — ka pārbēdzējus nicina vecie sabiedrotie, ka viņiem neuzticas jaunie, un atzīstu, ka to dara pamatoti, taču jāievēro, kāpēc tā ir noticis. — Un viņš pastāstīja par saviem nopelniem kartāgiešu vadoņu labā, par vinu mantkārību un augstprātību, par pārestībām, kas nodarītas viņam pašam un viņa novada ļaudīm. — Tikai mūsu miesa līdz šim bija pie kartāgiešiem, mūsu gars jau sen ir tur, kur (mēs esam par to pārliecināti) rīkojas taisnīgi un godīgi. Dievu žēlastību lūdz tie, kas cilvēku netaisnību un varmācību nevar vairs panest. Nespried vēl, vai mūsu pāriešana pie romiešiem būs tev zaudējums vai ieguvums. Par to tu pārliecināsies no pieredzes.

Scīpions atbildēja, ka viņš tā arī darīšot un neturēšot spāniešus par pārbēdzējiem, ja viņi tā rīkojušies, atzīdami, ka nav spēkā savienība, kurā netiek ievēroti ne cilvēku, ne dievu likumi. Tad atveda viņa sievas un bērnus — un visi aiz prieka raudāja. Tajā dienā viņus uzņēma kā viesus, bet nākamajā abas puses savienību apstiprināja ar zvērestiem un spāniešus atlaida atvest savu karaspēku, kas apmetās kopējā nometnē ar romiešiem.

Strēlnieks

Hasdrubala armija, 110 kartāgiešu armijām romiešiem pati tuvākā, atradās netālu no Baikulas pilsētas. Nometnes

priekšā bija jātnieku sargnodajas. Romiešu viegli apbruņotie kājnieki un leģionu avangards uzbruka tiem tik sparīgi, ka tūlīt kjuva redzams, kurai pusei vairāk uzņēmības un drosmes. Jātniekus nekārtībā aiztrenca atpakaļ uz nometni, daudz netrūka, ka romieši būtu tajā iebrukuši. Tovakar romieši apmetās nometnē, nepacietīgi gaidīdami īstu kauju, bet Hasdrubals naktī atkāpās uz pakalnu, kura virsotne bija pilnīgi līdzena. Pakalna nogāze bija krauja, un aiz tā bija upe. Pret nogāzes vidu bija terasveida atvirzījums. Redzēdams savas nometnes priekšā ienaidniekus kaujas kārtībā, Hasdrubals nākamajā dienā aizsūtīja uz šo atvirzījumu numidiešus un viegli bruņotos baleāriešus un afrikāņus.

Scīpions jāja gar savu kareivju ierindu un, rādīdams uz ienaidniekiem, teica:

— Zaudējuši cerību uzvarēt klajā laukā, viņi apmetušies šeit uz pakalna, vairāk paļaudamies uz grūti pieejamo vietu nekā uz savu vīrišķību un ieročiem. Kartāgas mūri bija augstāki, bet romiešu kareivji arī tiem tika pāri. Viņus neaizturēja ne kalni, ne mūri, ne pati jūra. Kartāgieši apmetušies uz augstienes, bēgt tātad viņiem nāksies, lecot leja no augstām kraujām, bet ari šo ceļu es viņiem nogriezīšu.

Un viņš deva pavēli kādai kohortai ieņemt taku, kas gāja uz upi, kādai citai — ceļu pa pakalna nogāzi uz pilsētu. Pats viņš tos kareivjus, kas iepriekšējā dienā bija padzinuši ienaidnieku sargnodaļas, veda pret viegli bruņotajiem kartāgiešu kājniekiem uz pakalna atvirzījumu. Kad viņi nonāca sviediena attālumā, uz viņiem sāka birt bultas, šķēpi, akmeņi, viņi paši svieda pretī akmeņus, ar kuriem bija kā nosēta visa zeme. Šie akmeņi gandrīz visi derēja mešanai. Tos svieda ne tikai kareivji, bet arī daudzie vezumnieki un kalpi, kas bija viņiem piebiedrojušies.

Kaut gan kāpšana bija grūta un viņus gandrīz bērtin apbēra ar šķēpiem un akmeņiem, tomēr augšā tikt viņiem palīdzēja neatlaidība un karā iegūtā prasme kāpt uz pilsētu mūriem. Kad pirmie jau varēja droši nostāties līdzenā vietā, viņiem nebija grūti padzīt no tās ienaidniekus, kas drosmīgi cīnījās tikai ar metamajiem ieročiem, bet tuvcīņā nebija bīstami. Ar lieliem zaudējumiem tie atkāpās pie pārējā karaspēka uz pakalna virsotni. Tad Scīpions pavēlēja saviem kareivjiem turpināt uzbrukumu ienaidnieku centram, bet pārējos sadalīja sev un Lailijam. Lailijam viņš uzdeva doties apkārt pakalnam no labās puses, līdz atradīs vieglāku uzeju. Pats, pagājis nelielu gabalu pa kreisi, uzbruka kartāgiešiem no flanga un radīja apjukumu viņu ierindā. Izdzirdējis romiešu kliegšanu abos llangos (arī Lailijs jau bija sācis kauju), Hasdrubals mēģināja pagriezt viņiem pretī savas daļas, bet tagad sāka atiet viņa centrs, kam bija apdraudēta aizmugure, un romieši, kas stāvēja tam pretī, tika augšā uz pakalna. Tas viņiem nekad nebūtu izdevies — krauja taču bija ļoti stāva —, ja kartāgiešu da]as ar tām priekšā novietotajiem ziloņiem būtu neatlaidīgi cīnījušās.

Kartāgiešiem tagad uzbruka no visām pusēm, un viņu zaudējumi bija lieli. Scīpions ar savu kreiso spārnu mācās virsū ienaidniekiem no vairogu nesegtās labās puses, un kartāgiešiem nebija pat ceļa, pa kuru bēgt, jo romieši bija viņus apgājuši no abiem flangiem. Viņi netika vairs laukā pa nometnes vārtiem, kur bija sadrūzmējušies bēgošie. Vispārējo jucekli un izbailes palielināja turklāt satrakotie ziloņi, no kuriem bija jābaidās tāpat kā no romiešiem, un tā šajā kaujā krita kādi astoņi tūkstoši kartāgiešu.

Hasdrubals jau pirms kaujas bija steidzīgi aizsūtījis uz Pirenejiem ziloņus un naudu. Tagad arī viņš pats ar visiem tiem, kas bija izglābušies, devās turp, iedams gar Tagas upi. Scīpions, ieņēmis ienaidnieku nometni, visu laupījumu atstāja kareivjiem, tikai brīvos cilvēkus ne. Kad saskaitīja gūstekņus, izrādījās, ka to bija divpadsmit tūkstoši — desmit tūkstoši kājnieku, divi tūkstoši jātnieku. Visus sagūstītos spāniešus atlaida mājās bez izpirkuma naudas. Afrikāņus uzdeva kvestoram pārdot verdzībā.

Scīpionu tad apstāja liels pulks spāniešu, gan tie, kas tikai vakar bija saņemti gūstā, gan tie, kas jau agrāk bija padevušies, un lielā vienprātībā izsauca viņu par ķēniņu. Scīpions teica, ka viņa lielākais gods esot imperatora vārds!, ar kuru viņu sveikuši kareivji. Ķēniņa vārds citur esot pats lielākais pagodinājums, bet Romā tas neesot ciešams. Viņam esot ķēnišķīgs gars. Ja spānieši domājot, ka tas esot cilvēkā pats cildenākais, tad lai viņi klusībā tā ari atzīstot, bet ķēniņa vārdu lai nelietojot. Pat barbari izjuta, cik dižens šis cilvēks, kas tik nevērīgi noraidīja vārdu, kuru godbijīgi apbrīno visi mirstīgie.

Tad izdalīja dāvanas spāniešu vadoņiem un ķēniņiem un Scīpions uzaicināja Indibilu no trīssimt kara laupījuma zirgiem izvēlēties tos, kas viņam vislabāk patīk. Kad pēc Scīpiona pavēles pārdeva afrikāņus, kvestoram ziņoja, ka starp tiem esot kāds sevišķi skaists zēns no ķēniņa dzimtas. Kvestors zēnu aizsūtīja Scīpionam, kurš sāka viņu izjautāt — kas viņš esot, no kurienes un kāpēc vēl tik jauns jau atradies kareivju nometnē.

— Es esmu numidietis, — zēns atbildēja, — mani sauc par Masivu, mans tēvs ir miris, mani izaudzināja numidiešu ķēniņš Gala. Uz Spāniju es atbraucu līdzi mātesbrālim Masinisam, kas nesen ar saviem jātniekiem ieradās kartāgiešiem palīgā. Es vēl neesmu piedalījies nevienā kaujā. Masinisa to neļāva, viņš atzina, ka esmu vēl par jaunu, bet, kad notika šī pēdējā kauja ar romiešiem, es, mātesbrālim nezinot, slepeni sadabūju ieročus un zirgu un devos cīņā. Mans zirgs paklupa, es no tā nokritu, un romieši mani sagūstīja.

Scīpions pavēlēja jauno numidieti rūpīgi apsargāt un turpināja izpildīt karavadoņa pienākumus. Savā teltī atgriezies, viņš lika atvest Masivu un jautāja, vai tas negribot atgriezties pie Masinisas. Masivs, aiz prieka raudādams, teica, ka ļoti gribot. Scīpions tad viņam uzdāvināja zelta gredzenu, tuniku ar purpura apmali, spāniešu apmetni ar zelta saktu un bagātīgi izrotātu zirgu. Dažiem romiešu jātniekiem viņš pavēlēja Masivu pavadīt, cik tālu tas, pēc viņa paša domām, būtu vajadzīgs, un tad viņu atlaida.

Scīpions tagad sasauca kara padomi. Daži tajā izteicās, ka nekavējoties jādzenas pakaļ Hasdrubalam, taču Scīpions bažījās, ka varētu apvienoties visas trīs kartāgiešu armijas un tikai kādu daļu no saviem spēkiem aizsūtīja uz Pirenejiem ieņemt kalnu pārejas, pats viņš gada atlikušajā daļā darīja visu, lai iegūtu Spānijas tautas par Romas sabiedrotajām.

Dažas dienas pēc kaujas pie Baikulas, kad Scīpions, atgriezdamies uz Tarrakonu, jau bija pārgājis pār Katulonu kalniem, ar Hasdrubalu, Barkas dēlu, apvienojās Magons un Hasdrubals, Gisgona dēls, kas bija atnākuši no Spā

nijas dienvidrietumiem. Par vēlu ieradās šie palīgi, jo Has- drubala armija jau bija sakauta, tomēr tie ļoti noderēja tālāko kara plānu īstenošanai. Kartāgiešu vadoņi tagad pārrunāja, kāds noskaņojums ir dažādos Spānijas novados. Vienīgi Hasdrubals, Gisgona dēls, varēja teikt, ka kartāgieši drīkst puslīdz droši paļauties uz to Spānijas daļu, kas atrodas pie Okeāna un Gadām, jo tās iedzīvotāji vēl nepazīstot romiešus. Magons un Hasdrubals, Gisgona dēls, bija vienis prātis, ka Scīpionam ar dāvanām un saudzīgu izturēšanos izdevies iegūt visu Spānijas valstu un to pilsoņu labvēlību un atkrišana no Kartāgas nebeigšoties, pirms visi spāniešu kareivji nebūšot aizvesti uz pašiem tālākajiem Spānijas novadiem vai pat uz Galliju. Tātad, ja arī Kartāgas senāts tā nebūtu lēmis, Hasdrubalam tomēr jāiet uz Itāliju, jo tur risinoties paši svarīgākie notikumi un izšķiroties visa kara liktenis. No viņa armijas daudzi pārgājuši romiešu pusē, daudzi krituši neveiksmīgajā kaujā, armiju vajagot papildināt ar spāniešiem. Magonam jānododot savs karaspēks Hasdrubalam, Gisgona dēlam, un pašam ar lielāku naudas summu jābraucot uz Baleāru salam vervēt palīgspēkus, bet Hasdrubalam ar savu armiju jādodoties tālu projām uz Lūsitāniju un jāizvairoties no kaujas ar romiešiem. Masinisam jāatlasot no visiem jātniekiem trīs tūkstoši paši labākie, lai ar tiem sirotu pa tuvākajiem Spānijas novadiem, postītu ienaidnieku pilsētas un laukus un palīdzētu sabiedrotajiem. Kad tas bija nolemts, katrs devās izpildīt savu uzdevumu. Tas šajā gadā notika Spānijā.

TRIBŪNS BlBULS APSŪDZ KLAUDIJU MARKELLU (209. g.)

Romā Scīpiona popularitāte auga no dienas dienā. Fabija slavu vairoja Tarentas ieņemšana, kaut gan to ieņēma nevis godīgā cīņā, bet ar nodevēju palīdzību; Fulviju tauta sāka jau aizmirst; pat Markellam bija nelabvēļi, kas ļaunu par viņu runāja, jo viņš jau vasaras vidū, kad Hannibals pārstaigāja Itāliju, aizvedis savus kareivjus uz Venusiju, kur tie ērti izvietojušies namos. Nesamierināms Markella ienaidnieks bija tautas tribūns Bībuls, kas pēc kadas viņa neveiksmes bieži sasauca sapulces un centās nomelnot Markellu un padarīt viņu tautai nīstamu, viņš pat ierosināja, ka Markellam vajagot atņemt militāro varu. Markella draugi tomēr panāca, ka viņam jāatstāj Venusijā legāts un pašam jāierodas Romā, lai varētu aizstāvēties pret ienaidnieku apsūdzībām, — viņa prombūtnē taču nevarot lemt par viņa atcelšanu.

Par to lēma milzīgā daudzumā sanākusi vienkāršā tauta un arī pārējo kārtu ļaudis. Tautas tribūns apsūdzēja ne tikai Markellu, bet visus dižciltīgos: viņu ļaunprātības un vilcināšanās dēļ Hannibals jau desmito gadu postot Itāliju; tur viņš nodzīvojis ilgāk nekā Kartāgā; Romas tautai jā- ciešot Markella militārās varas pagarināšanas dēļ; viņa divreiz sakautais karaspēks vasaras laikā ērti apmeties Venusijā. So tribūna runu pilnīgi sagrāva Markells ar savu uzvaru uzskaitījumu. BIbula priekšlikumu par militārās varas atņemšanu ne tikai noraidīja, bet nākamajā dienā visas centūrijas vienprātīgi ievēlēja Markellu par konsulu. Par otru konsulu ievēlēja Kvinktiju Krispīnu, kas iepriekšējā gadā bija pretors.

SENĀTS SPRIEŽ PAR TARENTAS AKROPOLES AIZSTĀVĒŠANU (208. g.)

Senātā ilgi strīdējās par tarentiešiem, kurus Fabijs ar savu armiju bija pakļāvis, bet tagad pats dedzīgi aizstāvēja. Lielākā daļa senatoru bija viņiem naidīgi, daži pat teica, ka viņi pelnījuši tādu pašu sodu kā kapujieši. Senāts galu galā pieņēma Akila priekšlikumu, ka Tarentā jāpatur romiešu garnizons, tarentiešiem jāaizliedz atstāt pilsētu un galīgi par viņiem jāizlemj vēlāk, kad Itālijā būs mierīgāks stāvoklis.

Tikpat ass strīds bija arī par Tarentas Akropoles bijušo komandieri Marku Līviju. Daži ierosināja viņam izteikt senāta nosodījumu, jo viņa nolaidības dēļ Tarenta nākusi kartāgiešu rokās, citi turpretim atzina, ka viņš ir pelnījis apbalvojumu, jo veselus piecus gadus sekmīgi aizstāvējis Akropoli, un visvairāk viņam jāpateicas, ka Tarenta atkal ieņemta. Iesniedza arī izlīdzinošu priekšlikumu, ka cenzoriem jāizlemj, vai Līvijs ir pelnījis nosodījumu vai ne. Šim ierosinājumam pievienojās arī Fabijs, kas turklāt vēl dzēlīgi piebilda:

— Es atzīstu, ka par Tarentas ieņemšanu Līvijām pienākas pateicība, ko tik skaļi prasa viņa draugi senātā. Tarentu mēs ieņēmām tikai tāpēc, ka tā bija zaudēta.

ETRURIJĀ DRAUD SACELŠANAS (208. g.)

No Arrētijas pienāca arvien trauksmainākas vēstis, dienu no dienas auga ari senatoru bažas. Senāts tāpēc aizrakstīja Hostīlijam, kas ar vienu leģionu atradās pie Arrētijas nometnē, lai vairs nekavējas un pieprasa no arretie- šiem ķīlniekus. Uz Arrētiju aizsūtīja Te renti ju Varronu, lai tas no Hostīlija tos saņemtu un atvestu uz Romu. Kad Varrons ieradās, Hostīlijs tūlīt pavēlēja leģionam ieiet pilsētā un izvietoja svarīgākajās vietās sargnodajas, pēc tam viņš uzaicināja Arrētijas senatorus ierasties Forumā un tiem lika dot ķīlniekus. Senatori lūdza divas dienas, lai apdomātos, bet Hostīlijs paziņoja, ka ķīlnieki jādodot tūlīt, citādi viņš nākamajā dienā paņemšot visus senatoru bērnus. Viņš pavēlēja arī kara tribūniem, sabiedroto prefektiem un centurioniem apsargāt vārtus, lai neviens naktī neaizbēgtu no pilsētas.

So pavēli izpildīja nevērīgi un nolaidīgi. Septiņi ievērojamākie senatori pirms nakts iestāšanās, kad pie vārtiem vēl nebija nolikti sargi, aizbēga ar saviem bērniem no pilsētas. Kad nākamajā dienā, gaismai austot, senatorus atkal ataicināja uz Forumu, izrādījās, ka septiņi pazuduši. Tad izsolē pārdeva viņu mantību. Arrētijas senatori deva simt divdesmit ķīlniekusi Tie visi bija viņu bērni, un tos nodeva Terentijam aizvest uz Romu, kur pēc Teren- tija ziņojuma par notikušo aizdomas kļuva vēl lielākas nekā agrāk.

Senāts, it kā Etrūrijā draudētu sacelšanās, pavēlēja Terentijam doties uz Arrētiju ar vienu no tiem diviem leģioniem, kas stāvēja Romā. Ar šo leģionu Terentijam bija jāpaliek Arrētijā, bet Hostīlijam ar pārējo karaspēku jāpārstaigā visa Etrūrijā, lai nedotu iespēju kaut ko'uzsākt tiem, kas vēlētos atkrist no Romas. Ieradies ar leģionu Arrētijā, Terentijs pieprasīja no pilsētas amatvīriem vārtu atslēgas, bet tie teica, ka nevarot tās atrast, tad Terentijs, būdams pārliecināts, ka atslēgas noglabātas, nevis nevīžības dēļ pazudušas, pielika visiem vārtiem pats savas atslēgas un vērīgi raudzījās, lai nekas viņu neapdraudētu. Hostīlijam viņš vairākkārt aizrādīja: romieši tikai tad varot būt droši, ka etruski neko neuzsākšot, ja tiem nebūšot nekādas iespējas kaut ko uzsākt.

MARKELLA NAVE (208. g.)

Brutijā Krispīns mēģināja ieņemt Lokrus un gūt tādu pašu godu, kādu Fabijam bija sagādājusi Tarentas ieņemšana. No Sicīlijas viņš lika atvest metamās mašīnas un citas kara ierīces, pavēlēja atbraukt arī flotei. Tai vajadzēja uzbrukt pilsētai no jūras puses. Aplenkšanu tomēr drīz pārtrauca, jo Hannibals bija pienācis pie Lakīnijas un Markells, kā stāsta, izvedis savu armiju no Venusijas, bet Krispīns ar Markellu gribēja apvienoties. No Brutijas viņš tāpēc atgriezās uz Apuliju un apmetās nometnē starp Venusiju un Bantiju trīs jūdzes no Markella. Uz Apuliju, panācis Lokru aplenkuma izbeigšanu, atgriezās arī Hannibals. Abi konsuli, būdami straujas dabas, gandrīz katru dienu izveda no savām nometnēm kareivjus un nostādīja kaujas kārtībā. Viņi bija noteikti pārliecināti, ka varēs karu pabeigt, ja vien Hannibals pieņems kauju ar apvienotajām konsulu armijām.

Bet Hannibals pagājušajā gadā bija divreiz cīnījies ar Markellu, vienreiz uzvarējis, otrreiz zaudējis. Viņam bija iemesls gan cerēt uz uzvaru cīņā ar Markellu, gan baidīties no sakāves, bet viņš nedomāja, ka varēs sekmīgi mēroties ar abiem konsuliem, un tāpēc iepazinās ar apkārtni, lai atrastu vietu negaidītam uzbrukumam no slēpņa. Šāds cīņas veids pilnīgi atbilda viņa raksturam un kara mākslai. Starp abu pretinieku armijām notika atsevišķas sadursmes ar mainīgām sekmēm.

Vidū starp romiešiem un kartāgiešiem bija ar mežu apaudzis pakalns, kuru sākumā nebija ieņēmuši ne vieni, ne otri, jo romieši nezināja, kāda ir tā pakalna puse, kas atrodas pret ienaidniekiem, un Hannibals domāja, ka šis pakalns labāk piemērots slēpnim nekā nometnei, un tāpēc naktī, aizsūtījis turp dažas numidiešu turmas, viņš tās paslēpa mežā, no kura pa dienu neviens nedrīkstēja iznākt, lai viņus iztālēm nepa-

manītu. Romiešu nometnē kareivji atklāti kurnēja, ka pakalnu vajadzējis ieņemt un tur uzcelt nocietinājumu, ja to ieņemšot Hannibals, tad ienaidnieki būšot viņiem uzsēdušies tieši uz kakla. Markells atzina, ka šīm runām var būt arī zināms pamats, un teica Krispīnam:

— Vai nejāsim izlūkot? Kad visu apskatīsim, būs vieglāk izlemt.

Krispīns tam piekrita, un viņi izjāja ar divsimt divdesmit jātniekiem — četrdesmit no tiem bija fregellieši, pārējie etruski. Konsulus pavadīja divi kara tribūni, konsula dēls Marks Markells un Auls Mānlijs, un divi sabiedrotie prefekti, Lūcijs Arrēnijs un Mānlijs Aulijs. Daži an- nālisti raksta, ka konsuls šai dienā divreiz pareģojis pēc upurlopa iekšām un upuri haruspikiem nav patikuši.

Konsuls Markells tik ļoti vēlējās cīnīties ar Hannibalu, ka tā nometne viņam nekad nelikās pietiekami tuvu pie ienaidniekiem, un arī šoreiz, izjādams no nometnes, viņš deva kareivjiem pavēli sakravāties, lai varētu sekot, ja pakalns, kuru viņi jāja izlūkot, tiktu atzīts par piemērotu.

Katapulta

Nometnes priekšā bija neliels lauks, un tālāk uz pakalnu gāja no visām pusēm labi pārredzams ceļš. Kaut gan numidiešu novērotājs, kam bija jāskatās, vai neradīsies iespēja uzbrukt kādiem no nometnes pārāk tālu aizgājušiem lopbarības vai malkas sagādātājiem, nemaz, protams, negaidīja tik lielas nodaļas parādīšanos, viņš tomēr tūlīt deva zirni ielenkt to no abiem flangiem. Tie, kuriem vajadzēja uzbrukt no pakalna, devās laukā no meža tikai tad, kad

romieši bija apieti un viņiem nogriezts atkāpšanās ceļš. Uzbrukums un kliegšana tagad sākās no visām pusēm. Konsuli nevarēja paglābties uz pakalna, jo to bija ieņēmis ienaidnieks, nevarēja atkāpties, jo numidieši bija arī aizmugurē, bet viņi būtu varējuši ilgāku laiku pretoties, ja etruski nesāktu bēgt. Fregeliieši tomēr ciņu turpināja ari bez etruskiem, kamēr konsuli viņus mudināja un cīnījās ari paši, bet, kad viņi redzēja, ka abi konsuli ievainoti, ka Markells, šķēpa trāpīts, mirdams krīt no zirga, arī viņi — daudz viņu nebija vairs palicis — bēga ar konsulu Kris- pinu, kas ar metamajiem šķēpiem bija ievainots divās vietās, un ar jauno Markellu, kas ari bija ievainots. Četrdesmit trīs romiešu jātnieki krita vai nu kaujā, vai bēgot, astoņpadsmit jātniekus sagūstīja. Krita arī kara tribūns Auls Mānlijs. No diviem sabiedroto prefektiem Mānlijs Aulijs krita, Arrēniju sagūstīja. Ienaidnieku rokās nāca pieci konsulu liktori, pārējie krita vai aizbēga.

Romiešu nometnē bija liels satraukums, visi sauca, ka jāsteidzas konsuliem palīgā, bet tad jau kareivji ieraudzīja konsulu un otra konsula dēlu, abus ievainotus, atgriežamies nometnē, ieraudzīja arī nelaimīgā izlūkošanas jājiena atliekas. Markella nāve bija drausmīga nelaime un tāpēc jo sevišķi nožēlojama, ka, būdams vadonis ar lielu pieredzi (viņam tad bija pāri sešdesmit), viņš tik nepiesardzīgi bija iegrūdis postā sevi pašu, otru konsulu un gandrīz visu valsti.

NEIZDEVUSIES VILTĪBA (208. g.)

Hannibals bija pārliecināts, ka viena konsula nāve un otra ievainojums radīs romiešu armijā lielu apjukumu, un, lai varētu izmantot izdevīgu gadījumu, tūlīt pārcēla savu nometni uz pakalna, pie kura bija notikusi kauja. Tur viņš arī lika apglabāt atrasto Markella līķi. Krispīns izbailēs un apjukumā nākamajā naktī klusu devās uz tuvākajiem kalniem un apmetās tur nometnē kādā augstā un grūti pieejamā vietā. Tagad abi karavadoņi rīkojās ļoti gudri un piesardzīgi: Hannibals, lai pieviltu romiešus, Krispīns, lai laikā atklātu viņa viltību.

Markella līķis ar zīmoggredzenu bija nācis Hannibala rokās. Krispīns bažījās, ka kartāgieši zīmogu varētu izmantot kādai viltībai, un sūtīja uz apkārtējām pilsētām ziņu, ka konsuls Markells kritis un viņa zīmoggredzens tagad kartāgiešiem, lai tāpēc viņi neticot Markella vārdā rakstītai vēstulei. Drīz pēc šīs ziņas saņemšanas Salapijā ieradās Hannibala sūtīts vēstnesis ar Markella vārdā rakstītu vēstuli: viņš nākošajā naktī ieradīšoties Salapijā, lai sardzes kareivji esot modri, varbūt būšot vajadzīga viņu palīdzība.

Salapieši saprata viltību, saprata arī, ka tagad Hannibalam radusies izdevība atriebties par nogalinātajiem jātniekiem un Salapijas atkrišanu. Viņi aizsūtīja atpakaļ vēstnesi — tas bija kāds romiešu pārbēdzējs —, novietoja pilsētnieku sargnodaļas uz mūriem un citās vietās, bet pie vārtiem, pa kuriem, kā domājams, nāks kartāgieši, nostādīja pašus krietnākos romiešu garnizona kareivjus. Ceturtajā nakts sardzes laikā Hannibals pienāca pie pilsētas. Kolonnas priekšgalā gāja pārbēdzēji romiešu bruņojumā. Pienākuši pie vārtiem, tie latīniski sauca sargus un pavēlēja attaisīt vārtus, konsuls esot klāt. Sargi, it kā nupat tikai no viņu saucieniem pamodušies, trokšņoja, skraidīja šurp un turp, pūlējās uzvilkt vārtus — tie bija nolaižami —, galu galā ar svirām un tauvām tos uzvilka tik augstu, ka ieiet varēja bez noliekšanās.

Tikko ceļš bija brīvs, iekšā sabruka pārbēdzēji. Kad bija ienākuši kādi seši simti, sargi palaida vaļā tauvas un vārti dārdēdami nokrita lejā. Daļa salapiešu tagad uzbruka pār- bēdzējfem, kas nesa ieročus uz muguras, kā tas parasts mierīga pārgājiena laikā, citi no mūra un no torņa, kas pacēlās pāri šiem vārtiem, ar akmeņiem un metamajiem šķēpiem dzina projām tos ienaidniekus, kas bija palikuši ārpusē. Tā Hannibala viltīgais pasākums izvērtās par ļaunu viņam pašam, un viņš no Salapijas atkal devās uz Brutiju.

Kad to dabūja zināt Krispīns, viņš pavēlēja Markella armijai iet uz Venusiju, bet pats ar saviem leģioniem devās uz Kapuju, ciezdams nestuvēs nepanesamas mokas ievainojuma dēļ. Uz Romu viņš aizrakstīja vēstuli par Markella nāvi un par savu grūto ievainojumu. Viņš baidoties arī, ka Hannibals uzbrukšot Tarentai. Lai no Romas viņam atsūtot Iegūtus, krietnus vīrus, ar kuriem viņš varētu apspriesties par stāvokli. ŠI vēstule visus apbēdināja. Romieši bēdājās par Markella nāvi, bažījās par Krispinu.

KO VELĒT PAR KONSULU GRŪTA KARA GADĀ (208. g.)

Sī gada beigās no ievainojuma nomira konsuls Krispīns. Nevienā no agrākajiem kariem vēl nekad nebija gadījies, ka abi konsuli būtu kā bāreni pametuši valsti, turklāt gājuši bojā nevis lielā un ievērojamā kaujā, bet nenozīmīgā sadursmē. Divas konsula armijas bija palikušas bez vadoņiem tiešā ienaidnieku tuvumā, tāpēc vienas rūpes vairāk par visu citu māca tagad tautu un senātu — visdrīzākajā laikā jāievēl jauni konsuli un jāievēl tādi, kuriem nebūtu bīstama Hannibala viltiba. Visā šajā karā vadoņu neapdomība un neapvaldītais straujums bijusi lielākā nelaime, un arī šoreiz viņi krituši ienaidnieka slazdos, pārāk dedzīgi gribēdami cīnīties. Nemirstīgie dievi tomēr apžēlojušies par Romu, viņi saudzējuši pārsteidzīgo konsulu armijas, bet konsuli ar savu dzīvību samaksājuši par savu neapdomību.

Senatori tagad sāka raudzīties pēc piemērotiem konsuliem. Vispirms vienprātīgi visi minēja Klaudiju Neronu, kuram vajadzēja vēl atrast biedru. Neronu atzina par izcili enerģisku vīru, bet viņš bija pārāk straujš un dedzīgs karā pret tādu ienaidnieku kā Hannibals. Viņam vajadzēja apdomīgāku un savaldīgāku biedru. Tāds varētu būt Marks Līvijs, bet viņu pirms daudziem gadiem tautas sapulce par konsulāta laikā pielaistu nelikumību bija sodījusi ar naudas sodu. Par šādu, pēc viņa domām, nepelnītu negodu viņš bija tā sašutis, ka aizbrauca uz savu lauku īpašumu, vairākus gadus nerādījās Romā un vairījās no cilvēkiem. Astotajā gadā pēc viņa sodīšanas konsuli Markells un Laivīns viņu atveda atpakaļ uz Romu[75], bet ar visu savu izturēšanos viņš rādīja, ka nav aizmirsis nodarīto pārestību: staigāja nodriskātā apģērbā, neapgrieztiem matiem un garu bārdu. Cenzori viņu piespieda apgriezt matus un no- skūt bārdu, kārtīgi apģērbties, apmeklēt senāta sēdes un pildīt visus sabiedriskos pienākumus. Bet arī pēc tam viņš senātā nekad nerunāja, tikai balsoja, līdz reiz bija spiests senātā aizstāvēt savu radinieku Marku Līviju Makā tu, Tarentas Akropoles komandieri, kura gods bija apdraudēts. Viņa runa pēc tik ilgas klusēšanas izraisīja lielu ievērību, visi teica, ka tautas sapulce nodarījusi Līvijām lielu pārestību un lielu zaudējumu Romai, kas tik grūtā karā nevarēja izmantot ne šī izcilā vira padomu, ne viņa palīdzīgu roku.

Neronam par biedru nevarēja ievēlēt ne Fabiju, ne Laiviņu, jo abi konsuli nevarēja būt patricieši[76]. Tā paša iemesla dēj nederēja ari Mānlijs, turklāt viņš jau reiz bija atteicies.no piedāvātā konsulāta un noteikti atteiktos atkal. Izcils konsulu pāris būtu, ja Neronam par biedru ievēlētu Līviju. Kad senatori par to ieminējās, tauta piekrita. Bija tikai viens visā Romā, kas nepiekrita — tas, kam šo godu piedāvāja un kas tagad pārmeta tautai vieglprātību:

Tā viņš žēlojās, bet senatori viņu norāja — kā tēva, tā Ievijas bardzību varot remdināt tikai ar pacietību un pazemību — un vienprātīgi ievēlēja Klaudiju Neronu un Marku Līviju par konsuliem.

Visi bija pārliecināti, ka nākošajā gadā draud Joti nopietnas briesmas, un, tā kā pašlaik nebija neviena konsula'1 , visi raudzījās uz nupat kā ievēlētajiem un lūdza viņus bez kavēšanās izlozēt provinces, lai jau laikus zinātu, kura katram tiks un ar kādu ienaidnieku būs jācīnās. Pēc Fabija Maksima ierosinājuma senāts centās panākt arī abu konsulu izlīgumu, jo visiem bija zināms viņu lielais naids, kuru Līvijām vēl lielāku un rūgtāku padarīja pārliecība, ka viņa nelaimes laikā Nerons viņu nonievājis, un tāpēc viņš bija nepiekāpīgāks un teica, ka nekāda samierināšanās neesot vajadzīga. Katrs no viņiem būšot enerģiskāks un apzinīgāks, baidīdamies, ka nolaidība nāks par labu viņa ienaidniekam. Senāta autoritāte tomēr panāca, ka viņi samierinājās un rikojās saticīgi un vienprātīgi.

Viņu provinces bija dažādās Itālijas malās: vienam — Brutija un Lūkānija pret Hannibalu, otram — Gallija pret Hasdrubalu, par kuru stāstīja, ka viņš jau tuvojoties Alpiem. Tas, kuram kritīs Gallijas province, varēs izvēlēties vai nu Gallijas, vai Etrūrijas armiju, turklāt vēl Romas pilsētas karaspēku, bet tas, kuram loze piešķirs Brutiju, iesauks jaunus leģionus Romā un izvēlēsies vienu no tām armijām, kuras pagājušajā gadā komandēja kāds no abiem konsuliem, otru dabūs prokonsuls Fulvijs, kam uz vienu gadu vēl pagarinās komandas varu.

Bažas par Hasdrubala iebrukumu Itālijā auga ar katru dienu. Masilijas vēstneši bija pirmie, kas pastāstīja, ka Hasdrubals jau pārgājis pāri Pirenejiem uz Galliju, gaili esot sajūsmināti un visur runājot, ka Hasdrubals vedot daudz zelta, lai savervētu palīgspēkus. No Romas tad kopā ar masiliešiem uz Galliju aizsūtīja vēstnešus pārliecināties par stāvokli. Atgriezušies viņi ziņoja: viņu ļaudis kopā ar masiliešu vadoņiem bijuši pie ievērojamākajiem gailu virsaišiem, masiliešu labiem draugiem, un visu izzinājuši — Hasdrubals tiešām esot savācis milzīgu karaspēku un drīzumā došoties pāri Alpiem, viņu aizkavējot vēl tikai ziemā nepārejamie kalni.

HASDRUBALS IEBRūK ITĀLIJA (207. g.)

Kad Marks Līvijs otro reizi un Klaudijs Nerons stājās pie savu konsula pienākumu izpildīšanas, cenzori jau bija izdarījuši Romas pilsoņu skaitīšanu: bija simt trīsdesmit septiņi tūkstoši simt astoņi pilsoņi, daudz mazāk nekā pirms kara[79]. Šajā gadā uz dažādiem karalaukiem nosūtīja divdesmit trīs leģionus. Katrs konsuls dabūja divus, Spānijas provincei piešķīra četrus. Pirms konsuli devās uz savām armijām, sarīkoja deviņu dienu upurēšanu, jo Vējos bija krituši no debesīm akmeņi, vairākās vietās bija iespēris zibens, Kapujā vilks naktī pa vārtiem ienācis pilsētā un saplosījis sargkareivi, Frūsinonā piedzimis bērns, tik liels, it kā tam būtu jau četri gadi. Bija arī vēl citas ļaunas zīmes.

Visi senatori bija vienis prātis, ka konsuliem bez kavēšanās jādodas uz karalauku un jāstājas pretī Hasdrubalam, kas nāk pāri Alpiem, lai viņš nevarētu vilināt Piealpu gaiļus un etruskus ar cerību atbrīvoties no romiešiem; ka nevar Jaut brīvi rīkoties ari Hannibalam, lai tas neatstātu Brutiju un neietu brālim pretī. Līvijs[82], lāgā neuzticēdamies savas provinces armijām, vilcinājās. Labāks stāvoklis esot viņa biedram, tas varot izvēlēties vienu no trim ļoti labām armijām, un viņš iesniedza senātam priekšlikumu iesaukt atkal karadienestā demobilizētos brīvprātīgos vergus. Senāts deva konsuliem pilnīgu iļīclbas brīvību papildinājumu sagādāšanā, atļāva arī pārvest kareivjus no vienas provinces uz otru, ja tas būtu lietderīgi, un konsuli rīkojās pilnīgā vienprātībā. Brīvprātīgos vergus ierakstīja deviņpadsmitajā un divdesmitajā leģionā.

Daži vēsturnieki arī raksta, ka Pūblijs Scīpions no Spānijas atsūtījis Līvijām ļoti labus palīgspēkus — astoņus tukstošus spāniešu un gailu, divus tūkstošus leģionāru un tūkstoš jātniekus, numidiešus un spāniešus. Marks Luk- rētijs šos kareivjus atveda ar kuģiem. No Sicīlijas vēl atsūtīja trīs tūkstošus strēlnieku un lingotāju.

Satraukumu Romā vairoja pretora Porkija vēstule no Gallijas: Hasdrubals esot izgājis no ziemas nometnes un ejot jau pāri Alpiem, astoņi tūkstoši liguru esot savākti un apbruņoti, tie viņam pievienošoties, līdzko viņš būšot

Itālijā, ja uz Liguriju netikšot sūtīta armija, kas viņus aizkavētu; viņš pats ar savu nelielo karaspēku iešot uz priekšu, kamēr tas nekjūšot bīstami. Šī vēstule piespieda konsulus steidzīgi pabeigt iesaukšanu un ātrāk, nekā bija paredzēts, doties uz savām provincēm. Bija nodomāts, ka katrs no viņiem centīsies aizturēt kartāgiešus un nepieļaut viņu spēku apvienošanos. Šo nodomu sekmēja Hannibala kļūda. Viņš, proti, bija pārliecināts, ka brālis šovasar iebruks Itālijā, bet negaidīja, ka tas notiks tik viegli un tik ātri, jo atcerējās, ka viņam pašam bija vajadzīgi veseli pieci mēneši, lai pārietu pār Rodanu un Alpiem, pārvarētu dabas šķēršļus un vietējo cilšu pretošanos, un tāpēc viņš pārāk vēlu izgāja no ziemas nometnes. Taču Hasdrubalam pretēji tam, ko domāja viņš pats un citi, viss veicās ātrāk un vieglāk.

Arverni un tad arī citas Gallijas un Alpu ciltis viņam ne tikai nepretojās, bet pat pievienojās, un gāja viņš tagad lielākoties pa ceļiem, kurus, ejot pāri Alpiem, bija pirmais ierīkojis viņa brālis, turklāt vēl pēdējos divpadsmit gados Alpu pāriešana bija kļuvusi puslīdz parasta un vietējās ciltis vairs nebija tik mežonīgas. Pirms tam tur nekad neieradās svešinieki, šo novadu ļaudis negāja ari uz citu zemēm un viņiem nebija nekādu sakaru ar pārējo pasauli. Nezinādami sākumā, kurp iet pūnieši, viņi domāja, ka tie grib iekarot viņu klinšu kalnus un nepieejamos ciemus, grib iegūt viņu lopus un ļaudis. Tagad viņi jau zināja par Romas un Kartāgas karu, kas jau divpadsmito gadu plosījās Itālijā, zināja, ka kartāgiešiem nav vajadzīgi Alpi, bet tikai ceļš pār Alpiem un ka divas lielas un varenas tautas, kuras vienu no otras atdala jūra un plašas svešas zemes, cīnās varas un laupījumu dēļ, un Java tāpēc Hasdrubalam iet pār Alpiem. Taču laiku, ko Hasdrubals bija ieguvis, veikdams ātrāk ceju, viņš zaudēja pie Plakentijas, ko bez panākumiem aplenca. Viņš domāja, ka šo pilsētu līdzenumā viegli ieņems un ka plaši pazīstamās romiešu kolonijas nopostīšana radīs Romas draugiem lielas izbailes.

Plakentijas aplenkšana aizkavēja ne tikai viņu pašu, bet arī Hannibalu, kas, dabūjis zināt, ka Hasdrubals ātrāk, nekā gaidīts, pārgājis pār Alpiem, jau gatavojās atstāt ziemas nometni, bet tagad to atlika, zinādams, cik daudz laika vajadzīgs aplenkšanai. Viņš atcerējās arī, ka, uzvarējis kaujā pie Trebijas, velti mēģināja šo koloniju ieņemt.

Pa diviem dažādiem ceļiem konsuli aizbrauca no Romas, un it kā par diviem dažādiem kariem tagad bažījās romieši. Viņi nebija aizmirsuši smagās neveiksmes pēc Hannibala iebrukuma Itālijā, bet toreiz, kad māca viņus šis n'ipes, dievi bija arī labvēlīgi Romas pilsētai un valstij, jo ne no vienas citas puses briesmas nedraudēja. Līdz šim neveiksmes vienmēr bija līdzsvarojušās ar panākumiem. Kad Itālijā pie Trasumena un Kannām Roma bija bezdibeņa malā, Spānijā karš bija sekmīgs, un tas novērsa pilnīgu sabrukumu, kad turpretim Spānijā sakāve sekoja sakāvei, kad tur bija krituši divi krietni karavadoņi un gandrīz iznīcinātas divas armijas, Itālijā un Sicīlijā bija labi panākumi, un Roma varēja izturēt šos drausmīgos triecienus. Ari tas, ka karalauki atradās tik tālu viens no otra, gandrīz dažādās pasaules malās, deva iespēju atvilkt elpu. Tagad Itālijā ir divas ienaidnieku armijas, divi ievērojami karavadoņi dodas uzbrukumā pret Romu, tai vienai draud visas briesmas, tai vienai jāiztur pats smagākais trieciens. Ja kāds no ienaidnieku vadoņiem pirmais uzvarēs, tas jau pēc dažām dienām apvienosies ar otru.

Bažas viesa arī pagājušais gads un abu konsulu nožēlojamā nāve, un tāpēc romieši rūpju pilni pavadīja konsulus, kas devās katrs uz savu provinci. Stāsta ari, ka vēl uz romiešiem dusmīgajam Līvijām Fabijs Maksims neatlaidīgi atgādinājis nesākt pārsteidzīgi cīņu, pirms nav labi iepazinies ar ienaidniekiem, un Līvijs viņam atbildējis:

—    Es došos kaujā, līdzko ieraudzīšu ienaidnieku ierindu.

Kad Fabijs viņam jautāja, kāpēc gan tāda steiga, Līvijs

atbildējis:

—    Vai nu es kļūšu slavens ar spožu uzvaru pār kartāgiešiem, vai gūšu pelnītu, kaut gan negodīgu gandarījumu par nodarīto pārestību.

HANNIBALA NEVEIKSME PIE GRUMENTAS (207. g.)

Konsuls Klaudijs vēl nebija ieradies savā provincē, kad Hostīlijs Tubuls jau uzbruka ar dažām kohortām bez ba- gažas un bez nastām Hannibalam, kas gāja ar savu karaspēku pa Lārīnas novadu uz Kalabriju. Uzbrukums radīja lielu nekārtību un apjukumu kartāgiešos, kas kaujai nebija sagatavojušies, un viņi zaudēja kādus četrus tūkstošus vīru un deviņas karaspēka daļu nozīmes. Dabūjis šīs ziņas par ienaidnieku, arī Klaudijs, kuram Kalabrijā vairākās vietās bija ziemas nometnes, devās pretī ienaidniekiem, bet Hannibals, lai nebūtu jācīnās ar divām ienaidnieku armijām, naktī atstāja nometni un aizgāja uz Brutiju. Pie Venusijas Klaudija un Tubula spēki apvienojās, un no abām armijām tika atlasīti četrdesmit tūkstoši kājnieku un divi tūkstoši pieci simti jātnieku, ar kuriem konsuls gribēja cīnīties pret Hannibalu. Pārējos Hostīlijam pavēlēja aizvest uz Kapuju un nodot prokonsulam Kvin- tam Fulvijam.

Hannibals savāca vienkopus savus spēkus, kas viņam bija Brutijā ziemas nometnēs vai pilsētās, un ar tiem ieradās Lūkānijā pie Grumentas. Viņš cerēja atkal atgūt tās pilsētas, kas aiz bailēm no romiešiem bija atkritušas. Turp iepriekš izlūkojis ceju no Venusijas, devās arī romiešu, konsuls un apmetās pusotras jūdzes no kartāgiešiem, kuru nometne atradās no Grumentas mūra tikai kādas pusjū- dzes attālumā. Starp romiešiem un kartāgiešiem bija līdzens lauks, bet kartāgiešu kreisajā, romiešu labajā flangā atradās kaili pakalni, no kuru puses, šķiet, nekādas briesmas nedraudēja, jo tie nebija apauguši ar mežu un slēpņus tur novietot nevarēja.

Laukā starp abām nometnēm viegli bruņotie cīnījās, gan ātri uzbrukdami, gan tāpat arī atkāpdamies, un par to gandrīz nemaz nav vērts runāt. Likās, ka romieši visvairāk centās panākt, lai kartāgieši nevarētu no šejienes aiziet bez lieliem zaudējumiem, bet Hannibals vairākas reizes izveda no nometnes savus kareivjus un nostādīja tos kaujas kārtībā.[83] Taču konsuls šoreiz gribēja rīkoties tikpat viltīgi kā Hannibals, un tieši tāpēc, ka no kailo pakalnu puses neviens negaidītu uzbrukumu neparedzēja, viņš pavēlēja naktī piecām sabiedroto kohortām un pieciem romiešu manipuliem pāriet pakalniem pāri un tur apmesties. Ar tiem kopā viņš sūtīja kara tribūnu Asellu un sabiedroto prefektu Klaudiju, paskaidrojis, kad viņiem jāatstāj slēpnis un jāiet uzbrukumā.

Pats viņš, gaismai austot, izveda no nometnes un nostādīja kaujas kārtībā visus savus kājniekus un jātniekus. Mazliet vēlāk arī Hannibals iika dot kaujas signālu, un viņa nometnē, kareivjiem pie ieročiem skrienot, atskanēja juceklīga kliegšana. Tad kājnieki un jātnieki cits par citu ātrāk devās laukā pa vārtiem un, izklīduši pa lauku, steidzās sākt cīņu ar romiešiem. Kad konsuls kartāgiešus redzēja tādā nekārtībā, viņš deva pavēli trešā leģiona kara tribūnam Aurunkulejam raidīt pēc iespējas straujākā triecienā pret kartāgiešiem sava leģiona jātniekus. Ienaidnieki esot izklīduši pa visu lauku kā lopu bars, tos esot iespējams satriekt, pirms tie sakārtojas.

Hannibals vēl nebija iznācis no nometnes, kad jau bija dzirdams kaujas troksnis. Satraukts par šādu jucekli, viņš steidzīgi veda pret ienaidniekiem savus kareivjus, bet tie, kas bija pirmie izgājuši no nometnes, jau bēga no romiešu jātniekiem. Tad kauju sāka pirmais romiešu leģions un labā āla, bet nesakārtojušies ienaidnieki cīnījās kā varēdami pret kājniekiem un jātniekiem. Abām pusēm pienāca palīgspēki, kauja vērtās plašumā, un cīnītājiem piebiedrojās arvien jauni karotāji.

Vispārējā juceklī Hannibals tomēr būtu sakārtojis savus kareivjus (ar cīņās rūdītu karaspēku to var panākt krietns vadonis), ja aizmugurē piepeši neatskanētu no pakalniem skrejošo romiešu kliegšana, kas izraisīja kartāgiešos izbailes, ka viņiem nogriezīs atkāpšanos uz nometni. Tagad sakās paniska bēgšana. Kritušo būtu bijis vēl vairāk, ja nometne, kur sakautie varēja paglābties, nebūtu tik tuvu. Krita vairāk nekā astoņi tūkstoši pūniešu, sagūstīja vairāk nekā septiņus simtus, ieguva deviņas karaspēka daļu nozīmes. Nogalināja četrus ziloņus, sagūstīja divus, kaut gan šajā juceklīgajā kaujā no tiem nebija nekāda labuma. Zaudējumi bija arī uzvarētājiem, krita kādi pieci simti romiešu un sabiedroto.

Nākamajā dienā kartāgiešu nometnē viss bija mierīgi. Romieši nostādīja savus spēkus kaujas kārtībā, bet, kad neviens neiznāca tiem pretī, konsuls pavēlēja savākt ienaidnieku ieročus un bruņas, sanest vienkopus savus kritušos un tos apbedīt. Tad vairākas dienas no vietas romieši piegāja tik tuvu kartāgiešu nometnes vārtiem, ka likās — tūlīt sāksies uzbrukums, līdz Hannibals kādā naktī atstāja tajā savas nometnes daļā, kas bija romiešu pusē, degot daudzus ugunskurus, nenojauca tur daudzas teltis, pavēlēja palikt nometnē un bieži parādīties uz vaļņa un pie vārtiem arī dažiem numidiešiem, bet pats steidzīgi devās uz Apuliju. Kad atausa diena, romieši kaujas kārtībā atkal pienāca pie kartāgiešu nometnes vaļņa, uz kura, kā tas bija pavēlēts, šur un tur parādījās numidieši. Tā romiešus kādu laiku maldinājuši, viņi aizauļoja pie savējiem.

Kartāgiešu nometne bija klusa un tukša, un konsuls, neredzēdams tajā pat tos, kas, gaismai austot, tur vēl staigāja šurp un turp, sūtīja divus jātniekus to izlūkot, un, kad tie paziņoja, ka nekādas briesmas nedraud, romieši iegāja nometnē un sāka laupīt. Drīz atskanēja atkāpšanās signāls — un konsuls aizveda savējos atpakaļ. Nākamajā dienā viņš agri no rīta devās ceļā lieliem pārgājieniem. Kurp gājuši kartāgieši, to viņam rādīja vietējie ļaudis un ienaidnieku izdarītie postījumi. Panāca viņš tos netālu no Venusijas, kur notika juceklīga kauja. Tajā krita vairāk nekā divi tūkstoši pūniešu. Lai atrautos no romiešiem, Hannibals nakts pārgājienos pa kalnu takām devās uz Metapontu, bet Nerons viņam neatlaidīgi sekoja.

KAUJA PIE METAURAS (207. g.)

Šai pašā laikā Hasdrubals, atteicies no Plakentijas tālā kas aplenkšanas, sūtīja pie Hannibala ar vēstulēm sešus jātniekus, četrus gaiļus un divus numidiešus, kas, laimīgi tikuši cauri Itālijai gandrīz visā tās garumā, devās pie Hannibala uz Metapontu, bet, nomaldījušies no ceļa, nonāca pie Tarentas, kur viņus notvēra pa laukiem klejojošie romiešu lopbarības sagādātāji un aizveda pie propretora Kvinta Klaudija. Sākumā sagūstītie mēģināja maldināt propretoru ar nenoteiktām un izvairīgām atbildēm, bet, kad viņus pieveda pie moku rīkiem, izbijās un visu izstāstīja: viņi jājot ar Hasdrubala vēstulēm pie Hannibala. Tad viņus ar aizzīmogotajām Hannibala vēstulēm nodeva kara tribūnam Verginijam aizvest pie konsula Klaudija. Apsardzībai norīkoja divas samnitu jātnieku turmas.

Kad viņus atveda pie konsula, tulks izlasīja vēstules un nopratināja gūstekņus. Klaudijs atzina, ka Romai draud lielas briesmas un nevar rīkoties tā kā līdz šim, kad katrs vadonis karoja pret ienaidniekiem savā provincē pēc saviem ieskatiem un ar savu armiju, tagad jārīkojas dros- mīgāk, jāpieņem lēmumi, kurus neparedz ienaidnieki, kuri romiešiem pašiem arī radītu izbailes, tāpat kā kartāgiešiem, bet kuri izraisītu lielu prieku, kad šis nodoms izdosies. Viņš tāpēc aizsūtīja uz Romu senātam Hasdrubala

Romieši kaujas ierindā

vēstules, rakstīja ari pats, ko nodomājis darīt, un lūdza atsaukt leģionu no Kapujas uz Romu, iesaukt Romā kareivjus un sūtīt pilsētas garnizonu pret ienaidniekiem uz Narniju[84].

Viņš sūtīja uz visiem novadiem, pa kuriem domāja iet, vēstnešus ar rīkojumu savest no pilsētām un laukiem pie ce|a pārtiku kareivjiem un sagādāt zirgus un jūga dzīvniekus, lai nogurušie kareivji, kuri nespētu vairs paiet, varētu braukt ratos. No visa karaspēka konsuls atlasīja pašus krietnākos vīrus, sešus tūkstošus kājnieku un tūkstoš jātniekus. Tiem viņš paziņoja, ka esot nolēmis ieņemt kādu no tuvākajām Lūkānijas pilsētām un sagūstīt tās pū- niešu garnizonu; lai kareivji esot gatavi doties ceļā. Bet, izgājis naktī no nometnes, viņš devās uz Pikēnu.

Konsuls tātad, cik ātri vien varēdams, devās uz zieme Jiem pie sava biedra, atstājis par nometnes komandieri īegātu Katiju. Romā bija tāds pats satraukums un izbailes kā pirms četriem gadiem, kad kartāgieši apmetās nometnē pie tās mūriem un vārtiem. Romieši bija neziņā, vai tik pārdrošu konsula rīcību slavēt vai pelt. Likās, ka cildinājums vai nopēlums būs atkarīgs no panākumiem, kaut gan tas nepavisam nebūtu taisnīgi. Konsula rīcība tagad daudziem šķita bīstama.

—    Viņš atstāja Hannibala priekšā nometni bez vadoņa, atstāja tajā karaspēku, kuram atņemts viss labākais, viss krietnākais, tās stiprākā aizsardzība ir ienaidnieka maldi, tas nezina, ka vadonis un liela karaspēka daļa ir aizgājuši Kas notiks, ja Hannibals dabūs to zināt? Viņš var ar visu savu karaspēku vajāt Neronu, kas ar seštūkstoš vīriem atstājis nometni, viņš var arī uzbrukt nometnei, kas viņam pamesta kā laupījums bez krietna karaspēka, bez īsta vadoņa. Mēs neesam aizmirsuši agrākās sakāves, atceramies arī abu konsulu bojā eju pagājušajā gadā.

Tas viss tomēr notika tad, kad Itālijā bija viens ienaidnieku karavadonis, viens karaspēks. Tagad mums ir divi pūniešu kari, divas stipras kartāgiešu armijas Itālijā, gandrīz- pat divi Hannibali, jo arī Hasdrubals ir tā paša tēva Hamilkara dēls, tikpat enerģisks vadonis, daudzajos karo" ar romiešiem Spānijā ieguvis tik lielu pieredzi, ka kļuvi slavens ar uzvaru pār divām armijām, pār diviem ievērojamiem mūsu karavadoņiem. Vairāk par pašu Hannibalu viņš var lepoties ar sava karagājiena ātrumu, ar Gallijas cilšu sacelšanu pret mums, viņš pat palielinājis savu karaspēku tajos novados, kur Hannibala kareivju lielākā daļa nožēlojamā nāvē gājusi bojā no bada un sala.

Tā tagad runāja Romā, tā tur pārspīlēja kartāgiešu spēkus un izredzes, tik zemu tur vērtēja savas armijas un vadoņus.

Kad Nerons bija atgājis tik tālu no ienaidniekiem, ka viņa nodoma atklāšana vairs romiešiem kaitēt nevarēja, viņš īsumā par to pastāstīja saviem kareivjiem:

—    Neviens karavadoņa nodoms neliekas pārdrošāks kā mans, bet īstenībā neviens nav drošāks. Es vedu jūs pretī uzvarai. Līvijs devās pretī Hasdrubalam tikai tad, kad senāts viņam bija devis tik daudz kājnieku un jātnieku, cik viņš bija vēlējies, un tik labi apbruņotus un apgādātus, it kā viņš ietu pret pašu Hannibalu. Ja mēs ar saviem spē

kiem viņam vēl pievienosimies, tad par panākumiem nav ko šaubīties. Ja kartāgieši pašā kaujas laikā dabūs zināt (<;s parūpēšos, lai tas nenotiktu agrāk), ka ieradies ari otrs konsuls, uzvara būs mūsu. Karu izšķir kareivju pārliecība, u 11 dažkārt kaut kas gluži neievērojams iedveš cerību vai bailes. Gandrīz visa slava un uzvaras augļi būs jūsu guvums, jo, kas beidzamais roku pielicis, tas, šķiet, visu ir veicis. Jūs paši redzat, ar kādu apbrīnu un sajūsmu jūs visi ceļā sagaida un pavada.

Un tiešām viņi gāja starp nepārtrauktām vīru un sievu rindām; ļaudis bija sanākuši no pilsētām un laukiem, tie viņus cildināja un apsveica, tie izlūdzās viņiem dievu palīdzību un vēlēja vislabākos panākumus:

— Mūsu pašu un mūsu bērnu liktenis un dzīvība ir jūsu rokās, jūs esat mūsu sargi un glābēji, jūs — Romas drošākais balsts. Lai laimīgs ir jūsu ceļš, lai laimīga jūsu cīņa un spoža jūsu uzvara! Kaut-mums būtu jādod dieviem svinīgi apsolītās veltes, kad jūs būsiet uzveikusi ienaidniekus! Norūpējušies mēs jūs tagad pavadām, gavilēdami mēs ceram jūs sagaidīt pēc dažām dienām.

Visi viņus neatlaidīgi lūdza ņemt, kas vien vajadzīgs viņiem pašiem un viņu jūga dzīvniekiem. Dots tika labprāt un bagātīgi, kareivji centās cits citu pārspēt pieticībā — neviens neņēma vairāk, kā bija ņepieciešams. Viņi nekur velti neuzkavējās, neaizgāja projām no savām daļām, steidzās dienām un naktīm, atpūtās tikai tik ilgi, cik tas bija nepieciešams.

Pie Līvija devās vēstneši, ziņoja, ka nāks palīgi, jautāja, vai tiem jāierodas atklāti vai slepeni, dienā vai naktī, vai apmesties atsevišķi vai kopējā nometnē. Līvijs atbildēja, ka labāk būtu, ja viņi ierastos nakti.

Konsuls Līvijs lika nometnē izdalīt teseras[85], lai kara tribūns uzņemtu kara tribūnu, centurions centurionu, jātnieks jātnieku un kājnieks kājnieku, tad nevajadzētu paplašināt nometni un kartāgieši neko nenojaustu par otra konsula ierašanos. Pienākušo palīgspēku ievietošana nebija sevišķi grūta, jo Klaudija karaspēks bija atnācis bez nastām, tikai .ir ieročiem. Jāsaka gan, ka gājiena laikā tiem bija pievienojušies daudzi brīvprātīgie — gan vecie, jau izdienējušie kareivji, gan jaunieši, kas visi neatlaidīgi lūdza uzņemt viņus armijā. Konsuls to ari darīja, ja vien tie bija vesel un pietiekami spēcīgi.

Līvija nometne bija netālu no Sēnas pilsētas, kādu pus jūdzi no Hasdrubala. Pienācis pie tās, Nerons palika ai kāda kalna nometnes tuvumā, lai ieietu tajā, kad būs jau satumsis. Iegāja viņi klusu, un katru pienācēju tās paša dienesta pakāpes kareivis aizveda uz savu telti, kur viņu priecīgi un viesmīlīgi uzņēma.

Nākamajā dienā sasauca kara padomi, kurā piedalījās ari pretors Lūcijs Porkijs Likīns. Viņa nometne bija blakus konsulu nometnei. Jau pirms konsulu ierašanās viņš vis dažādākajiem paņēmieniem kavēja un traucēja kartāgiešus — gāja ar saviem diviem leģioniem pa augstienēm, drīz ieņemdams kalnu aizas, drīz uzbrukdams ienaidniekiem no flangiem un no muguras. Sis Porkijs tātad piedalījās apspriedē. Daudzi izteicās, ka kauju vajagot atlikt, jo vismaz dažas dienas nepieciešamas, lai izlūkotu ienaidnieku, arī Nerona kareivjiem vajadzīga atpūta pēc nogurdinošā gājiena un negulētajām naktīm. Nerons ne tikai centās pārliecināt, bet pat lūgdams lūdza ar šādu kavēšanos neizjaukt viņa plānu, viss taču esot atkarīgs no ātruma. j

— Hannibals drīz redzēs, ka ir kļūdījies, neuzbrukdams bez vadoņa atstātajai nometnei un nedzīdamies man pakaļ. Ir iespējams sagraut Hasdrubala armiju un atgriezties Apulijā, pirms viņš kaut ko pasācis. Kas vilcinās, tas dod Hannibalam laiku, nodod viņam mūsu nometni Apulijā un atver viņam ceļu uz Galliju, lai viņš tur mierīgi savienotos ar Hasdrubalu. Tūlīt jādod signāls iziet un nostāties kaujas kārtībā, jāizmanto ienaidnieku kļūda, kamēr Hannibals nezina, cik vāji spēki stāv viņam pretī, un Hasdrubals — cik stipri mēs esam kļuvuši.

Tad apspriedi beidza, deva kaujas signālu un steidzīgi nostājās kaujas kārtībā.

Arī ienaidnieki jau stāvēja sakārtojušies savas nometnes priekšā. Kauja tomēr tūlīt nesākās, jo Hasdrubals, izgājis ar dažiem jātniekiem tālu uz priekšu, ieraudzīja romiešu vairogus, kurus viņš līdz šim nebija redzējis, un novājējušos zirgus. Romiešu turklāt bija daudz vairāk nekā parasts, un Hasdrubalam radās aizdomas, viņš pavēlēja tūlīt dot atkāpšanās signālu un sūtīja jātniekus uz upi, kur romieši smēla ūdeni, lai dažus no tiem sagūstītu; jātniekiem vajadzēja arī pārliecināties, vai daži romieši nav stipri

Iedegusi saulē kā pēc gara ceļa. Citiem jātniekiem viņš pavēlēja apjāt apkārt romiešu nometnei un izlūkot, vai la nav paplašināta. Visas vajadzīgās ziņas viņš saņēma, fcet viņu maldināja tas, ka romiešu nometne bija tikpat liela kā agrāk un ne Līvija, ne Porkija nometne nebija paplašināta,

Pieredzējušo karavadoni, kas labi pazina romiešus, aizdomīgu darīja tikai tas, ka pretoru nometnē signālu pūta vienreiz, konsula nometnē — divreiz, tajā tāpat vajadzēja liūt diviem konsuliem; bet kā viens no viņiem varēja aiziet no Hannibala? Taču īstenību Hasdrubals nepavisam nevarēja iedomāties: vai tad romieši tā varētu maldināt I lannibalu, ka viņš nezinātu, kur ir karavadonis, kur viņa armija (tās nometne taču bija turpat viņa priekšā), tātad viņa brālis cietis smagu sakāvi un nav iedrošinājies Neronam sekot. Viņš bija nobažījies, ka ieradies palīgā par vēlu, kad viss jau zaudēts, baidījās, ka romiešiem Itālijā veiksies tikpat labi kā Spānijā. Viņa vēstules Hannibals nebūs saņēmis, tās būs nākušas romiešu rokās, un Nerons atsteidzies, lai viņu iznīcinātu.

Bažu un baiļu pārņemts, Hasdrubals pavēlēja pirmās nakts sardzes laikā izdzēst ugunis, klusām sakravāties un doties ceļā. Bet steigā un nakts tumsā viņi labi neuzmanīja ceļvežus. Viens no viņiem paslēpās jau agrāk izraudzītā vietā, otrs pārpeldēja pāri Metaurai, un kartāgiešiem vairs nebija ceļvežu. Viņi maldījās pā laukiem, noguruma un miega nomocīti pakrita, kur gadījās, un tā kartāgiešu nodaļas arvien vairāk saruka. Hasdrubals tad pavēlēja līdz gaismai iet pa pašu upes krastu, bet tālu uz priekšu viņš netika, jo upe bija ļoti līkumota, un kartāgiešiem dažreiz nācās iet pat atpakaļ. Viņš bija nodomājis pāriet Metaurai pāri, kad kļūs gaišs un varēs saskatīt izdevīgu braslu, bet, jo tālāk no jūras, jo augstāki kļuva krasti, un pāreju viņi nevarēja atrast. Tā gāja laiks, un romieši paguva viņus panākt.

Pirmais pienāca Nerons ar saviem jātniekiem, viņam sekoja Porkijs ar viegli bruņotajiem kājniekiem. Tagad romieši sāka mākties kartāgiešiem virsū no visām pusēm un kavēt tālāko gājienu, kas jau stipri atgādināja bēgšanu. 1 lasdrubals pavēlēja apstāties un apmesties nometnē kādā pakalnā uz upes krasta, bet tad jau ieradās ari Līvijs ar visiem saviem kājniekiem, kas bija izvērsti kaujas kārtībā un varēja tūlīt doties cīņā. Apvienotie romiešu spēki

nostājās šādi: Nerons labajā, Līvijs kreisajā spārnā, centr pretors.

Hasdrubals saprata, ka no kaujas izvairīties nevarēs, u pavēlēja pārtraukt nometnes nocietināšanu. Pašā priekš viņš nostādīja ziloņus, kreisajā spārnā pret Neronu — gal lus, kuriem sevišķi neuzticējās, bet cerēja, ka romieši n tiem baidīsies. Sev un spāniešiem viņš izvēlējās lab spārnu pret Līviju. Uz spāniešiem viņš sevišķi pajāvās, jo tie bija cīņās norūdīti kareivji. Centrā aiz ziloņiem no; stājās liguri.

Labais kartāgiešu spārns un spānieši sāka cīņu ar rcn miešu kreiso spārnu. Nerons kaujā neiesaistījās, viņu ka vēja pakalns, un viņš nevarēja uzbrukt ne frontāli, ne no flanga. Niknā kaujā, kurā bija daudz kritušo un ievainoto, cīnījās Līvijs ar Hasdrubalu. Tur bija abi vadoņi, tur lie lākā daļa romiešu kājnieku un jātnieku, tur spānieši, krietni kareivji, kas cīņās ar romiešiem guvuši kaujas pie redzi, un liguri, karā drošsirdīga tauta. Hasdrubals cīņai raidīja arī ziloņus, kas ar savu uzbrukumu radīja apjukumu priekšējās rindās, un tad sāka atkāpties arī visa ierindai bet, kaujai kļūstot arvien niknākai un kliegšanai skaļākai, tos bija grūti vadīt un tie skrēja šurp un turp starp abānfļ ierindām, it kā nezinādami, kur romieši, kur savējie, tā viļņi svaida kuģus, kas zaudējuši stūri.

— Ko gan mēs tā steidzāmies šurp visu garo ceļu? uzsauca Klaudijs Nerons saviem kareivjiem, kas velti mē ģināja tikt augšā uz pakalna. Saprazdams, ka šādi ienaidniekiem piekļūt nevarēs, viņš noņēma no sava labā spārna] dažas kohortas, aizveda tās uz ienaidnieku labo flangu un uzbruka pilnīgi negaidot Hasdrubalam. Tik strauji devās viņi uz priekšu, ka, parādījušies labajā spārnā, drīz vien bija jau aizmugurē.

Tā no visām pusēm — no priekšas, no sāniem un no aizmugures — draudēja nāve spāniešiem un liguriem, bet drīz tāpat klājās arī gaiļiem. Šeit nebija gandrīz nekādas pretestības, jo naktī daudzi gaili bija atpalikuši no savām daļām un, miega pārvarēti, pakritusi kaut kur uz lauka. Tie, kas bija palikuši, noguruma un bezmiega nomocīti, tikko spēja nest ieročus, jo gaili nav izturīga, pie grūtībām pieradusi lauta. Bija turklāt pats pusdienas laiks, pārguruši un spēkus zaudējuši no karstuma un slāpēm, viņi viegli padevās gūstā, viegli krita no romiešu zobenu cirtieniem.

Ziloņus vairāk nogalināja paši lielītāji nekā romieši. Vadītājiem ija lieli namdaru kalti un veseri. Kad ziloņi sāka trakot un apdraudēt savējos, vadītāji ar spēcīgu vesera sitienu ietrieca kaltu starp «usīm, kur beidzas kakls un sākas C.ilva. Bija atrasts, ka tā visvieglāk var nogalināt šos lielos dzīvniekus, kad vairs nav iespējams tos vadīt. Hasdrubals bija pirmais, kas bija devis šādu pavēli.

Šis kartāgietis bija daudzējādā ziņā ievērojams karavadonis, bet Kovišķu atzinību viņš pelnījis par ■to kauju. Viņš mudināja cīnītājus un arī pats nevairījās ne no kā- dām briesmām, cīņā nogurušiem un paļāvību zaudējušiem viņš iedvesa jaunu sparu, gan tos kauninādams, gan sodīdams. Viņš apturēja bēgošos un, kur kauja bija jau zaudēta, to dažkārt atkal atjaunoja. Kad vairs nebija šaubu, ka romieši uzvarējuši, viņš negribēja pārdzīvot savu karaspēku, kas viņam bija sekojis un uz viņu paļāvies; pilnos auļos viņš devās virsū kādai romiešu kohortai un krita. Tā kareivja nāvē mira Hasdrubals, krietns sava tēva Hamilkara dēls, krietns Hannibala brālis.

Nekad vēl šajā karā nevienā kaujā nebija krituši tik daudzi kartāgieši. Bija atmaksāts par sākāvi pie Kannām ka ar vadoņa nāvi, tā ar karaspēka bojā eju. Piecdesmit seši tūkstoši ienaidnieku nogalināti, pieci tūkstoši četri simti sagūstīti, iegūts liels laupījums, daudz arī zelta un sudraba, atbrīvoti vairāk nekā četri tūkstoši sagūstītu Ro- fmas pilsoņu. Tas bija mierinājums par šajā kaujā kritušajiem kareivjiem, jo uzvara bija prasījusi daudz upuru: Iii ja gājuši bojā gandrīz astoņi tūkstoši romiešu un sabied- loto. Uzvarētājiem pietika izlieto asiņu, un, kad nākamajā dienā konsulam Līvijām ziņoja, ka Piealpu gaili un liguri, kas vai nu kaujā nebija piedalījušies, vai bija no tās aizbēguši, lielā barā bez vadības, bez karaspēka daļu nozīmēm, bez kādas kārtības dodoties projām un ka viņus visus varētu iznīcināt viena jātnieku āla, tas atbildēja:

Triārijs

— Lai viņi iet paziņot par kartāgiešu sakāvi un mūsu varonīgo ciņu.

Nākamajā nakti pēc kaujas Nerons devās atpakaļ v ātrākā gaitā nekā nācis un sestajā dienā sasniedza sav nometni. Ceļā viņu sveica un cildināja mazāk ļaužu, j neviens vēstnesis neziņoja par viņa atgriešanos, bet tie kas viņu uri viņa kareivjus redzēja, bija gluži bez prātc aiz prieka. Nemaz nav iespējams izstāstīt, kas notikč Romā — ar kādu satraukumu un nepacietību visi gaidij vēstis, ar kādām gavilēm sveica uzvaru. Visās šajās die nās pēc ziņu saņemšanas, ka konsuls Nerons devies pie Hasdrubalu, neviens senators no saules lēkta līdz rietar neatstāja kūriju un vienmēr ļaužu pilns bija Forums. Sie vietes, nevarēdamas neko palīdzēt, gāja no tempļa u templi, neatlaidīgi un bez mitas lūgdamas un piesaukda mas dievus.

Tad nemiera un sasprindzinātu gaidu pilnajā pilsētā sāka klīst nenoteiktas baumas: divi jātnieki no Narnijas ieradušies nometnē pie kalnu pārejas uz Umbriju un ziņojuši, ka viņi nākot tieši no kaujaslauka un kartāgieši esot sakauti. Visi to gan dzirdēja, bet nemaz negribēja tam ticēt — pārāk laba likās šī vēsts, pārāk ātri atnākusi, jo stāstīja, ka kauja notikusi pirms divām dienām. Bet tad pienāca pretora Mānlija vēstule, kas apstiprināja ziņu par Narnijas jātnieku ierašanos nometnē. Kad to atnesa, viss senāts iznāca no kūrijas un pie tās durvīm tā sadrūzmējās tauta, ka vēstnesis nevarēja tikt pūlim cauri. Visi gribēja viņu apturēt un izjautāt, visi sauca, ka vēstuli vispirms vajagot nolasīt nevis senātā, bet no rostras. Galu galā amatvīri šo drūzmu atspieda atpakaļ un apklusināja, un ļaudis pamazām nomierinājās. Vēstuli tad papriekš nolasīja senātā, pēc tam tautai, kas šo ziņu uztvēra dažādi, daži tai pilnīgi ticēja un priecājās, citi nebija pārliecināmi, ka tas tiešām tā bijis, pirms nebūs saņemtas pašu konsulu vēstules.

Tad tika saņemta ziņa, ka nākot vēstneši no konsuliem, un visi romieši, gan jauni, gan veci, steidzās tos sagaidīt, katrs gribēja pirmais tos redzēt, pirmais dzirdēt, pirmais priecāties. Līdz pat Mulvija tiltam viss ceļš bija sagaidītāju pilns. «Kas noticis?» daži jautāja vēstnešiem pašiem, daži viņu pavadoņiem. Kas dabūja zināt, ka kartāgiešu armija sakauta, Hasdrubals kritis, bet romiešu zaudējumi mazi un abi konsuli sveiki un veseli, tas tūlīt priecīgs stāstīja citiem šo ziņu tālāk. Kūrijā vēstneši nonāca tikai ar lielām pūlēm, vēl grūtāk bija panākt, lai kūrijā, kur nolasīja vēstules, nesaplūstu tauta. Vēstneši pēc tam runāja no rostras. Viens no viņiem, Lūcijs Vetu- rijs, nolasījis vēstules, plašāk pastāstīja, kas noticis. Viņa runa izraisīja vētrainus gaviļu saucienus, neviens savu prieku vairs nevarēja valdīt. Daudzi steidzās uz dievu tempļiem pateikties, citi.pie savām sievām un bērniem, lai tiem paziņotu tik priecīgu vēsti.

Senāts izsludināja trīsdienu aizlūgumu, jo konsuli Līvijs un Nerons sagrāvuši kartāgiešu armiju un kritis tās vadonis. Par šo aizlūgumu tautai paziņoja pretors Hostīlijs. Sievietes un vīrieši devās uz tempļiem, un visas trīs dienas ļ tie bija aizlūdzēju pilni. Matronas svētku drānās, ar bērniem pateicās nemirstīgajiem dieviem, it kā karš jau būtu pilnīgi pabeigts un nekādas briesmas vairs nedraudētu, t Sī uzvara nostiprināja vispārējo valsts stāvokli. Tāpat kā miera laikā slēdza pirkšanas un pārdošanas līgumus, aizdeva naudu un kārtoja parādus.

Atgriezies savā nometnē, konsuls Nerons pavēlēja nosviest rūpīgi saglabāto un atvesto Hasdrubala galvu kādas kartāgiešu sargnodaļas priekšā. Kartāgiešiem parādīja arī sagūstītos un saistītos afrikāņus, bet divus pat atbrīvoja no važām un aizsūtīja pie Hannibala, lai tie viņam izstāstītu visu, kas noticis. Hannibals, sāpīgi satriekts par savas valsts un ģimenes nelaimi, esot teicis, ka tagad viņš zinot, kāds būšot Kartāgas liktenis. Nevarēdams vairs aizsargat sabiedrotos, viņš devās uz Brutiju, pašu tālāko Itālijas stūri, turp viņš aizveda visus metapontiešus un viņam vēl padotos lūkāniešus.

DIVDESMIT ASTOTA GRĀMATA

Scīpions SifAka viesis

SILĀNS SEKMĪGI CĪNĀS SPĀNIJĀ (207. g.)

Pēc Hasdrubala aiziešanas uz Itāliju varētu likties, ka Spānijā karš vairs nebūs tik grūts, bet tas piepeši iedegās ar agrāko sparu. Spānija tad bija šādi sadalīta starp romiešiem un kartāgiešiem: Hasdrubals, Gisgona dēls, bija atkāpies līdz Okeānam un Gadām, visa jūras piekraste un gandrīz visa Austrumspānija bija Scīpiona un romiešu rokās. No Āfrikas uz Spāniju Barkida Hasdrubala vietā pārcēlās jauns kartāgiešu karavadonis Hannons ar jaunu karaspēku un apvienojās ar Magoņu. Ķeltibēru novadā, kas atrodas starp abām jūrām, viņš īsā laikā savervēja lielu karaspēku. Tad Scīpions sūtīja pret viņu Silāna vadībā gandrīz desmittūkstoš kājniekus un piecsimt jātniekus. Silāns

devās turp cik iespējams ātri, un, kaut gan viņu kavēja sliktie ceļi un daudzās ar mežu apaugušās kalnu pārejas, kuru Spānijā netrūkst, viņš tomēr nonāca pie ienaidniekiem ātrāk nekā vēstneši ar ziņām par viņu. Par ceļvežiem viņam bi ja ķeltibēru pārbēdzēji,

Kad viņš bija vairs tikai kādas desmit jūdzes no Han- nona un ķeltibēriem, šie paši pārbēdzēji viņam pastāstīja, ka pie ceļa, pa kuru viņš ejot, atrodoties divas nometnes: pa kreisi nesen savervētie ķeltibēri, vairāk nekā deviņi tūkstoši vīru, pa labi — pūnieši. Pūniešu nometne esot iekārtota, kā pienākas: visur, kur vajadzīgs, sargkareivji un sargnodaļas. Ķeltibēriem, kā jau barbariem un jauniem kareivjiem, neesot nekādas kārtības, turklāt, atrazdamies savā zemē, viņi esot ari bezrūpīgāki. Silāns nolēma, ka vispirms jāuzbrūk ķeltibēriem un jāiet pēc iespējas vairāk pa kreisi, lai romiešus nepamanītu pūniešu sardze. Tad, izsūtījis izlūkus, viņš ātri devās uz priekšu.

Līdz ķeltibēru nometnei bija palikušas vairs tikai kādas trīs jūdzes, bet romiešus vēl neviens nebija pamanījis, jo apvidus bija kalnains un krūmiem apaudzis. Tad kādā dziļā ielejā Silāns lika saviem kareivjiem apsēsties un paēst. Kad atgriezās izlūki un apstiprināja pārbēdzēju izteikumus, romieši sakrāva kaudzē savas nastas un apbruņojušies devās tālāk jau kaujas ierindā. Kādas jūdzes attālumā viņus ieraudzīja ienaidnieki, un sākās uztraukta skraidīšana. Kliegšanu izdzirdējis, tūlīt no nometnes pie kliedzējiem atauļoja Magons.

Ķeltibēriem bija četri tūkstoši kājnieku ar gariem vairogiem un divi simti jātnieku. Tikko ķeltibēri iznāca no nometnes, romieši izsvieda uz viņiem šķēpus, bet ķeltibēri ātri pieliecās, tad atkal izslējās taisni un savukārt svieda šķēpus romiešiem, kuri, kā parasti, uztvēra tos ar cieši kopā sakļautiem vairogiem. Tad sākās tuvcīņa ar zobeniem. Kalnainais un ar krūmiem apaugušais kaujaslauks nebija ķeltibēriem parocīgs, jo kaujā viņi te uzbrūk, te atkal atkāpjas. Savu veiklību viņi tagad nevarēja izlietot, bet romiešiem, kas bija paraduši cīnīties slēgtās rindās, tas bija ļoti izdevīgi. Dažkārt tomēr stāvākās vietās un krūmājos ierinda izjuka, tad cīnījās vīrs pret vīru vai divi un trīs pret tādu pašu skaitu ienaidnieku.

Gandrīz visi smagi bruņotie ķeltibēri bija krituši, un romieši tagad iznīcināja viegli bruņotos un no otras nometnes palīgā atsteigušos kartāgiešus. Pašā kaujas sākumā tomēr kadi divi tūkstoši kājnieku un visi jātnieki ar Magoņu bija aizbēguši. Hannons, otrs kartāgiešu karavadonis, ieradās, kad kauja jau bija zaudēta, viņu sagūstīja dzīvu. Aizbēgušais Magons, gandrīz visi jātnieki un ilgāk dienējušie kājnieki desmitajā dienā nonāca Gadu novadā pie Hasdrubala. Ķeltibēru jaunkareivji izklīda pa apkārtējiem mežiem un no turienes devās uz mājām.

Tā bija tiešām uzvara īstā laikā. Ar to bija izbeigts ne tikai šis karš ar ķeltibēriem, bet (tas bija vēl svarīgāk) novērsta kara tālāka izplatīšanās, kas būtu notikusi, ja kartāgiešiem izdotos sacelt pret romiešiem arī citas tautas.

ORONGAS IEŅEMŠANA (207. g.)

Scīpions priecājās par šo uzvaru un sirsnīgi pateicas Silānam. Viņam radās cerība, ka tagad, ja vien viņš nekavēsies, iespējams karu pabeigt, un tāpēc viņš devās uz pašu tālāko Spānijas nomali pret Hasdrubalu, kas bija apmeties nometnē Baitas upes apgabalā, lai turētu paklausībā šī novada ciltis, bet Hasdrubals ārkārtīgā steigā, kas ļoti atgādināja bēgšanu, atgāja līdz pašam Okeānam un Gadām. Nonācis Gadās, viņš sadalīja savu karaspēku pa tuvākajām pilsētām, lai viņa kareivjiem būtu patvērums, bet pilsētām aizstāvji.

Kad Scīpions redzēja, ka jākaro būs vairākās vietās un ka ieņemt vienu pilsētu pēc otras nebūs sevišķi grūti, bet tas prasīs ilgu laiku, viņš griezās atpakaļ. Lai tomēr visu šo novadu neatstātu ienaidniekiem, viņš sūtīja savu brāli Lūciju Scīpionu ar desmittūkstoš kājniekiem un tūkstoš jātniekiem ieņemt šī apgabala lielāko un bagātāko pilsētu, kuru spānieši sauca par Orongu. Tai bija bagāti lauki, un iedzīvotāji raka ari sudrabu. No šejienes Hasdrubals bija devies sirojumos uz Spānijas vidieni.

Lūcijs Scīpions apmetās nometnē pie pašas pilsētas, bet, pirms ieslēdza to ar nocietinājumu loku, sūtīja pie vārtiem vēstnešus, lai tie sāktu sarunas un mēģinātu oron- giešus pārliecināt, ka viņiem izdevīgāk nevis pretoties, bet kļūt par romiešu draugiem. Kad orongieši priekšlikumu noraidīja, Scīpions pilsētu ieslēdza ar divkāršu valni un grāvi. Savu karaspēku viņš sadalīja trijās daļās, lai divas vienmēr varētu atpūsties, kamēr trešā uzbrūk. Kad romieši sāka uzbrukumu, iedegās sīva cīņa: ar kāpnēm bija grūti pat tuvoties mūrim, tik enerģiski pilsētnieki uzbrucējus atvairīja ar metamajiem ieročiem. Ja arī izdevās piesliet pie mūra kāpnes, orongieši grūda no tām romiešus nost ar īpaši pagatavotām dakšām, no augšas meta arī dzelzs āķus, ar kuriem varēja uzbrucējus uzraut uz mūra.

Scīpions redzēja, ka romiešu ir par maz, lai gūtu panākumus, turklāt orongiešiem bija tā priekšrocība, ka viņi cīnījās, stāvēdami uz mūra, tāpēc viņš pavēlēja šai karaspēka daļai atkāpties, bet pārējām divām iet uzbrukumā. Kaujā jau nogurušos pilsētniekus tad pārņēma tādas izbailes, ka viņi aizbēga no mūra, bet pūniešu garnizona kareivji, baidīdamies, ka orongieši pilsētu nodos romiešiem, atstāja tiem ierādītās vietas un salasījās visi vienkopus.

Orongieši bija pārliecināti, ka romieši, ielauzušies pilsētā, apkaus visus, kas gadīsies tiem ceļā, vienalga, vai tas būs spānietis vai kartāgietis, un tāpēc, pēkšņi atvēruši vārtus, lielā barā devās laukā no pilsētas. Vairogus viņi turēja sev priekšā, lai viņus neievainotu bultas un šķēpi, bet labās rokas pacēla augstu gaisā bez zobeniem, lai parādītu, ka viņi tos nosvieduši. Nav zināms, vai romieši to iztālēm nepamanīja vai ari nodomāja, ka tā ir tikai viltība, bet viņi uzbruka šiem pārbēdzējiem, it kā tie būtu ienaidnieki kaujas ierindā, uņ pa atvērtajiem vārtiem devās pilsētā. Citus vārtus uzleiuza, un pilsētā iekļuvušie jātnieki tūlīt auļoja, kā tas viņiem bija pavēlēts, uz Forumu. Viņiem sekoja triāriji, lai viņus atbalstītu. Leģionu kareivji ieņēma citas pilsētas daļas. Iedzīvotājus, kas gadījās ceļā, nenogalināja, ja tie nepretojās, namus neizlau- pīja. Sagūstītajiem kartāgiešiem pielika sargus, kādu tūkstoti orongiešu, kas visvairāk bija palīdzējuši kartāgiešiem, apcietināja '. Pārējie varēja palikt pilsētā un paturēt savu īpašumu. Pilsētu ieņemot, romieši nogalināja kādus divus tūkstošus ienaidnieku, krita ne vairāk kā deviņdesmit romiešu.

Par Orongas ieņemšanu priecājās gan tie, kas to bija ieņēmuši, gan Pūblijs Scīpions un pārējais karaspēks, pie kura uzvarētāji atgriezās krāšņā gājienā, dzīdami sev pa priekšu milzīgu baru gūstekņu. Scīpions slavēja brāli, nežēlodams cildinošus vārdus, un teica, ka Orongas ieņemšana pielīdzināma Jaunās Kartāgas ieņemšanai. Tad viņš ar savu karaspēku devās uz Tuvo Spāniju, jo klāt bija jau ziema, kad vajāt pa plašu apgabalu izklīdušo Hasdrubala armiju nebija vairs iespējams. Leģionus viņš izvietoja ziemas nometnēs, brāli Lūciju ar kartāgiešu karavadoni Han- nonu un citiem ievērojamiem gūstekņiem aizsūtīja uz Romu, bet pats atgriezās Tarrakonā.

LlVIJA UN NERONA TRIUMFS (207. g.)

Kad konsuls Līvijs paziņoja uz Romu senātam, ka, pēc viņa domām, Piealpu Gallijas aizsardzībai pietiekot ar Por- kija leģioniem, bet viņš un viņa armija varot to atstāt, lai triumfa gājienā ieietu Romā, senāts nolēma, ka Romā jāienāk ne tikai Līvijām, bet arī Klaudijam Neronam, otram konsulam. Starpība bija tikai tā, ka Līvijs ienāks Romā ar savu armiju, bet Nerona leģioniem jāpaliek viņa provincē un jāuzrauga Hannibals. Abi konsuli apmainījās ar vēstulēm un vienojās, ka viņi arī tagad būs vienprātīgi, jo vienprātīgi viņi bijuši visā konsulāta laikā, un, nākdami no pretējām pusēm, ieradīsies reizē pie Romas vārtiem. Kas pirmais nonāks Prēnestā, uzgaidīs tur otru. Prēnestā viņi nonāca vienlaikus un uz Romu no turienes nosūtīja ediktu, ka senātam pēc trim dienām jāsapulcējas Bellonas templī.

Viņus apsveikt iznāca milzīgs laužu pulks, kas uzvarētājus pavadīja līdz pašai pilsētai, cildināja, apsveica, skūpstīja viņiem rokas un pateicās: viņi esot izglābuši Romu. Senātā konsuli, tāpat kā agrākie karavadoņi, pastāstīja par savām cīņām un uzvarām. Viņi esot labi pārvaldījuši un drosmīgi aizstāvējuši tēviju, viņi prasot, lai godātu nemirstīgos dievus un konsuliem atļautu triumfa gājienā ienākt Romā. Senatori atbildēja, ka viņi tam piekrītot, dieviem esot jāpateicas visvairāk, konsuli triumfu esot pelnījuši. Tad nolēma rīkot abu konsulu vārdā aizlūgumu un abiem atļāva triumfēt.

Konsuli vienojās, ka triumfam jābūt kopīgam, jo uzvaru viņi guvuši kopīgi, taču tā gūta Līvija provincē — un kaujas dienā romiešus vadījis Līvijs, turklāt Livija karaspēks ieradies Romā, bet Nerons savējos nevarēja atvest, tāpēc Līvijs brauks triumfatora ratos un viņam sekos kareivji, bet Nerons jās, un kareivji aiz viņa nenāks.

Triumfs tatad bija kopīgs, bet vairak cildinaja Neronu, kaut gan lielāku godu parādīja Līvijām.

— Šis jātnieks, — teica romieši, — sešās dienās izgāja caur Itāliju visā tās garumā. Kad viņš cīnījās ar Hasdrubalu Gallijā, Hannibals bija pilnīgi pārliecināts, ka viņš atrodas pūniešu nometnes priekšā Apulijā. Tā viņš divās dažādās Itālijas malās bija stājies pretī diviem uzvaru vainagotiem karavadoņiem: pret vienu stāvēja viņa miesa, pret otru — viņa gars. Pietika ar vārdu «Nerons», lai Hannibals neuzdrošinātos iznākt no nometnes, un tā bija Nerona un viņa armijas ierašanās kaujaslaukā, kas sagrāva Hasdrubalu. Lai otrs konsuls brauc savos augstajos triumfa ratos, īstais triumfators viens pats iejāj pilsētā; pat ja viņš kājām ienāktu Romā, nevītīs viņa slava, kas radusies kaujaslaukā, to neapēnos ari šis viņa nopelniem neatbilstošais triumfs.

Tā runāja skatītāji visu laiku, kamēr Nerons devās uz Kapitoliju.

* * *

Drīz pēc triumfa senāts nolēma, ka Markam Līvijām jāiet ar karaspēku uz Etrūriju un jāizmeklē, kuras etrusku un umbru pilsētas ir gatavojušās jau pirms Hasdrubala ierašanās atkrist no romiešiem un pāriet kartāgiešu pusē un viņiem palīdzējušas ar palīgspēkiem, pārtiku vai kaut kā citādi.

KARA POSTĪJUMI LATIJĀ (206. g.J

Pirms jaunievēlētie konsuli devās uz karalauku, senāts viņiem uzdeva gādāt, lai laucinieki atgrieztos savās dzīves vietās. Dievi bijuši labvēlīgi romiešiem. Ne pašai Romai, ne Latijai kara briesmas vairs nedraudot, uz laukiem tagad varot dzīvot bez bailēm. Līdz šim vairāk esot gādāts par Sicīlijas nekā par Latijas lauciniekiem.

Viegli jau lauciniekiem nebija klājies. Brīvo iedzīvotāju bija palicis maz, trūka vergu un lopu, tos bija nolaupījuši ienaidnieki, mājas bija nodedzinātas. Konsuli tomēr panāca, ka lielākā daļa laucinieku atgriezās savās dzīves vietās.

Senātā Plakentijas un Kreraonas vēstneši žēlojās, kd gailu sirotāji postot viņu laukus, loti daudz lauciniek esot aizbēguši un izklīduši, maz ļaužu palicis pat pilsētās bet lauki esot nopostīti un pamesti. Senāts tad uzdeva pre toram Māmilijam sargāt šīs kolonijas no ienaidniekiem bet konsuli uz senāta lēmuma pamata noteica termiņu, līdz kuram Kremonas un Plakentijas pilsoņiem jāatgriežas sa vās kolonijās. Tad pavasara sākumā konsuli paši devās uz karalauku.

HANNIBALA CILDINĀJUMS (206. g.)

Ar Hannibalu šajā gadā nekādu cīņu nebija, jo pēc ne senās smagās kartāgiešu sakāves un brāļa nāves viņš neko neuzsāka, arī romieši atstāja viņu mierā. Kad viss jau bruka kopā, uz viņu arvien vēl paļāvās un viņam uzticējās Nevar pat zināt, kad viņš vairāk apbrīnojams — laim vai nelaimē. Trīspadsmit gadus ienaidnieku zemē, tālu no dzimtenes, viņš cīnījās ar mainīgām sekmēm. Viņa armija nebija Kartāgas pilsoņu armija, tie bija ļaudis no visām pasaules malām, no visām tautām un ciltīm, dažādas bija viņu parašas, dažādās valodās viņi runāja, ne ieroči, ne apģērbs, ne izskats, ne riti nebija viņiem vienādi, pat dievi nebija tie paši. Bet Hannibals viņus tā bija saliedējis, ka nekad starp viņa kareivjiem neizcēlās sadursmes, tie nesacēlās pret savu vadoni, kaut gan bieži trūka naudas algas izmaksai un ienaidnieku zemē ari pārtikas. Pirmajā pūniešu karā tieši tādēļ bija notikušas daudzas sadursmes starp kareivjiem un sacelšanās pret vadību.

Kad bija sakauta Hasdrubala armija un kritis viņš pats,, kad nebija vairs cerību uz uzvaru, Hannibals atkāpās uz Brutijas nostūri un atstāja romiešiem visu pārējo Itāliju. Vai tad tiešām nav jābrīnās, ka nekādas nekārtības viņa armijā nenotika? Jāņem turklāt vērā, ka pārtiku kareivji varēja iegūt tikai Brutijā, kas taču bija par mazu tik liela karaspēka uzturēšanai, pat ja tā visa tiktu apstrādāta, bet liela daļa jaunatnes bija iesaukta karadienestā. Neko nepiegādāja arī no Kartāgas, jo kartāgieši centās atgūt Spāniju, neko nerūpēdamies par savu Itālijas armiju, it kā tai viss veiktos labi.

KARTĀGIEŠUS PADZEN NO SPANIJAS (206. g.)

Spānijā karadarbība risinājās pa daļai tāpat kā Itālijā, pa daļai pavisam citādi. Tāpat kā Itālijā, sakautie kartāgieši bija atspiesti pašā tālākajā Spānijas stūrī pie paša Okeāna, bet, gluži citādi nekā Itālija vai kura katra cita zeme, Spānija spēj pēc vislielākajām neveiksmēm atkal sākt karu. Tāda ir šīs zemes daba, tādi tās iedzīvotāji. Un tāpēc Spānija, pirmā Romas province, vismaz uz kontinenta bija arī pati pēdējā, kuru galīgi pakļāva tikai mūsu laikā [86].

Spānijā Hasrubals, Gisgona dēls, pats ievērojamākais un pazīstamākais kartāgiešu karavadonis pēc Hamilkara Barkas dēliem, cerēdams ar. Magona palīdzību izraisīt sacelšanos pret romiešiem, savervēja Tālajā Spānijā piecdesmit tūkstošus kājnieku un četrus tūkstošus piecus simtus jātnieku. Pūniešu karavadoņi ar šiem spēkiem apmetās uz kādas augstienes liela līdzenuma malā netālu no Baitas upes. Viņi bija apņēmušies no kaujas nevairīties. Scīpions, saņēmis ziņas par šī lielā karaspēka savākšanu, sprieda, ka ar romiešu leģioniem vien viņš nevarēs ar tik lielu armiju mēroties, vajadzīgi arī spāniešu palīgspēki.

Scīpions tāpēc aizsūtīja Silānu pie ķēniņa Kulhas, kas valdīja pār trīsdesmit divām pilsētām un bija apsolījis pa ziemu romiešiem savākt jātniekus un kājniekus. Silā- nam tagad vajadzēja tos no viņa saņemt. Scīpions pats tūlīt izgāja no Tarrakonas un, vākdams no sabiedrotajiem, pa kuru novadiem viņš gāja, palīgspēkus, nonāca Kastulonā. Dabūtos palīgspēkus, trīs tūkstošus kājnieku un piecsimt jātniekus, turp atveda arī Silāns. Ar šiem romiešu un sabiedroto spēkiem, pavisam ar kādiem četrdesmit pieciem tūkstošiem kājnieku un jātnieku, viņi devās uz Baikulas pilsētu. Kad romieši sāka nocietināt nometni, viņiem ar visiem saviem jātniekiem uzbruka Magons ūn Masinisa. Viņi būtu aiztrenkuši nocietinājuma cēlējus, ja piepeši neuzbruktu romiešu jātnieki, kurus Scīpions bija nostādījis aiz kāda tuvēja pakalna. Kauja vēl īsti nebija sākusies, kad pūnieši jau metās bēgt, vis

pirms, protams, tie, kas bija straujā! devušies uzbrukumā un nonākuši pie paša vajoa un pie nocietinājuma cēlējiem. Ar kājniekiem, kas devās uz priekšu, izvērsusies kaujas kārtībā, cīņa, bija grūtāka, un ilgu laiku pārsvaru ne guva ne viena, ne otra puse.

Tad Scīpions cīņā iesaistīja sardzes kohortas, kas bija nolikušas nastas un pilnīgi sagatavojušās kaujai, arī nocietinājuma celšanas darbā aizņemtajiem kareivjiem tika dota pavēle to pārtraukt un pienācīgi apbruņoties. Nogurušo vietā tagad stājās svaigi spēki, kas no nometnes strauji metās cīņā pret pūniešiem un numidiešiem. Tie ilgi nepretojās un sāka atkāpties, saglabādami tomēr ierindu, kaut gan steidzās un bija izbijušies, bet romieši arvien enerģiskāk mācās tiem virsū, līdz tie, nevarēdami viņu triecienu atvairīt un vairs par ierindu nedomādami, sāka bēgt, kurp un kā varēdami. Sī kauja vairoja romiešu drosmi un mazināja kartāgiešu pajāvību uz saviem spēkiem, tomēr nākamajās dienās nemitējās kartāgiešu jātnieku un viegli bruņoto kājnieku uzbrukumi.

Kad šajās sadursmēs Hasdrubals bija pietiekami izlūkojis romiešus un pārliecinājies par savējiem, viņš pirmais nostādīja savus kareivjus kaujas kārtībā, tiem pretī iznāca arī romieši, un abas kaujas ierindas mierīgi stāvēja katra savas nometnes priekšā. Kauju nesāka ne viena, ne otra. Vakaram tuvojoties, Hasdrubals pirmais, bet pēc tam arī romieši atgriezās nometnē. Tā tas notika vairākas dienas. Hasdrubals vienmēr pirmais izveda savējos no nometnes, pirmais arī deva atkāpšanās signālu no ilgas stāvēšanas nogurušajiem. Ne romieši, ne kartāgieši uz priekšu negāja, nesāka arī cīņu ar metamajiem ieročiem, stāvēja klusēdami. Savas ierindas centrā stāvēja paši romieši, spārnos — sabiedrotie, tāpat ierindas centrā bija arī kartāgieši. Abām armijām flangos bija spānieši. Pūniešu priekšā kā bastioni bija nostādīti ziloņi. Kā romieši, tā kartāgieši runāja, ka šī pati kārtība palikšot arī kaujas laikā.

Romietis tunikā

Scīpions redzēja, ka visi par to ir noteikti pārliecināti, un tieši tāpēc tajā dienā, kad bija nodomājis pieņemt kauju, mainīja kaujas ierindas kārtību. Vakarā viņš nometnē lika izziņot pavēli, ka jau pirms gaismas kareivjiem jāpaēd pašiem, jāpabaro un jāsagatavo kaujai arī zirgi, jāapbruņojas un jāgaida tālākas pavēles. Vēl nebija īsti gaišs, kad Scīpions raidīja uzbrukumā visus jātniekus un viegli bruņotos kājniekus, tad steidzīgi sekoja arī pats ar smagi bruņotajiem leģioniem, taču spārnos viņš nostādīja romiešus un centrā spāniešus, bet to neviens nebija gaidījis.

Hasdrubals pamodās no jātnieku kliegšanas un steidzās ārā no telts. Pie nometnes vaļņa viņš redzēja apjukumā skraidām šurp un turp savējos, bet tālāk leģionu mirdzošās nozīmes un ienaidnieku pilnos laukus un tūlīt raidīja visus savus jātniekus pret romiešu jātniekiem. Pats viņš devās laukā no nometnes ar kājniekiem, neko negrozījis parastajā kaujas ierindā.

Jātnieki cīnījās jau ilgāku laiku, bet panākt izšķirošu pārsvaru kādai pusei nemaz nebija iespējams, jo zaudētāji (bet zaudēja drīz vieni, drīz otri) atrada drošu patvērumu pie savu kājnieku ierindas.

Kad starp abām kājnieku ierindām bija vairs tikai kāda pusjūdze, Scīpions deva saviem leģionāriem pavēli pa- škirties, un romiešu jātnieki ar viegli bruņotajiem kājniekiem atgāja kaujas ierindas Aizmugurē, sadalījās divās daļās un nostājās rezervē aiz abiem spārniem. Tagad bija laiks sākt kauju — un Scīpions pavēlēja spāniešiem, kas stāvēja centrā, doties lēnām uz priekšu. Viņš pats vadīja labo spārnu un sūtīja ziņu Silānam pavirzīties tikpat tālu pa kreisi, cik tālu labais spārns pavirzīsies pa labi, un uzbrukt, pirms spānieši centrā būs iesaistījušies kaujā.

Tagad abi spārni ātri devās uzbrukumā, bet centrā radās ieliekums, jo spānieši nesteidzās. Spārnos jau bija sākusies kauja, bet kartāgieši centrā vēl nebija izsvieduši nevienu šķēpu. Doties palīgā savējiem, kas cīnījās flangos, kartāgieši neuzdrošinājās, lai nevājinātu centru, pret kuru nāca spānieši.

Visur pārsvaru guva romieši, vēl jo sevišķi tāpēc, ka pret leģionāriem cīnījās baleāriešu nekārtīgais bars un nesen savervētie spānieši. Jo ilgāk turpinājās kauja un tuvāk nāca dienas vidus, jo vairāk nogura un zaudēja spēkus Hasdrubala kareivji. No rīta viņus uzmodināja pēkšņā trauksme un nepaēdušiem viņiem vajadzēja stāties ierindā, bet Scīpions ar nodomu vilka kauju garumā lai īsti tā izvērstos tikai pēcpusdienā, kad neēdušie uņ izslāpušie kartāgieši, kas tik ilgi stāvējuši pusdienas sau Ies svelmē savās smagajās bruņās, būs jau spēkus zaudē juši, bet ar ienaidniekiem vēl nemaz nebūs cīnījušies. Noguruši viņi atspiedās uz saviem vairogiem. Turklāt vēl ziloņi izbijās no trokšņainās jātnieku un vieglo kājnieku kaujas un no flangiem devās uz centru.

Drosmi un paļāvību zaudējušie un nogurušie kartāgieši tagad sāka atkāpties, saglabādami tomēr ierindu. Tā atiet pēc karavadoņa pavēles nesakauta armija, bet uzvarētāji, redzēdami, ka kauja izšķirta viņiem par labu, arvien niknāk sāka uzbrukt no visām pusēm, un grūti bija atvairīt viņu triecienus. Velti Hasdrubals centās apturēt savus kareivjus, velti stājās viņiem ceļā un sauca, ka aiz viņiem esot pakalns, uz kura varēšot, droši patverties, ja atkāpšanās notikšot labā kārtībā, taču bailes bija stiprākas par kaunu, visi sāka izklaidus bēgt, un neviens romiešiem nepretojās. Pakalna nogāzē kartāgieši tomēr sāka apstāties un sakārtoties, jo romieši vilcinājās iet uzbrukumā pret kalnu, bet, kad kartāgieši ieraudzīja tos no jauna enerģiski dodamies uz priekšu, viņi pa galvu pa kaklu iebēga savā nometnē. Arī romieši jau bija pie paša vaļņa un būtu ieņēmuši nometni straujā triecienā, ja pēc lielās tveices, kad saule, lauzdamās starp tumšajiem lietus mākoņiem, svilināt svilināja, nebūtu sākusies tāda lietus gāze, ka uzvarētāji pat lāgā netika uz savu nometni atpakaļ. Daži uzskatīja to par ļaunu zīmi un domāja, ka šajā dienā neko vairs nevajagot uzsākt.

Kartāgieši bija noguruši, daudzi arī ievainoti, naktī un lietū vajadzētu atpūsties, nevis strādāt, draudēja tomēr lielas briesmas, un atpūtai nebija laika, jo, gaismai austot, varēja sākties uzbrukums, tāpēc viņi nesa no tuvākās apkārtnes akmeņus un krāva tos uz vaļņa, lai viņus sargātu nocietinājums, ja ieroči vairs nevarētu sargāt. Bet sabiedroto atkrišanas dēļ bēgšana šķita drošāka nekā kavēšanās. Pirmais atkrita turdetānu ķēniņš Atens, kas ar lielu baru pārbēga pie romiešiem, pēc tam Scīpionam savas nocietinātās pilsētas nodeva divi spāniešu prefekti. Lai šāda nodevība neizplatītos tālāk, Hasdrubals nākamajā naktī klusu atstāja nometni.

Kad sargposteņi Scīpionam paziņoja, ka kartāgieši aizgājuši, tas izsūtīja tiem pakaļ jātniekus un pats sekoja ar kājniekiem. Tik ātri viņš devās uz priekšu, ka noteikti los panāktu, ja ietu tiem tieši pa pēdām, bet viņš noticēja ceļvežiem, kas apgalvoja, ka esot vēl cits — īsāks ceļš līdz Baitas upei un viņš varēšot uzbrukt kartāgiešiem pašā pārejā. Hasdrubals, nevarēdams tikt pāri upei, devās uz Okeāna piekrasti, un atkāpšanās viņam izvērtās par bēgšanu. No romiešu leģioniem viņš paguva atrauties, bet jātnieki un viegli bruņotie kājnieki nogurdināja un kavēja viņu, uzbrukdami drīz no muguras, drīz no flangiem, un tā viņu panāca leģioni. Tagad tā bija nevis kauja, bet īsts miesnieka darbs. Uz tuvākā pakalna paglābās tikai pats karavadonis (viņš pirmais sāka bēgt) ar kādiem sešiem tūkstošiem kareivju, kas pa daļai jau bija nometuši ieročus. Pārējos nogalināja vai sagūstīja.

Kartāgieši pašā pakalna virsotnē uz ātru roku uzcēla un nocietināja nometni un diezgan viegli atvairīja romiešus, kas veltīgi mēģināja tikt augšā pa stāvo nogāzi, bet uz kailā pakalna bija iespējams palikt, ilgākais, dažas dienas, tāpēc sākās spāniešu bēgšana pie romiešiem. Tad ari pats karavadonis naktī atstāja savu karaspēku un aizbēga uz Gadām. Tālu līdz tām nebija. Dabūjis zināt par Hasdrubala bēgšanu, Scīpions atstāja Silānam desmit tūkstošus kājnieku un tūkstoš jātnieku nometnes aplenkšanai, bet pats ar pārējiem septiņdesmit pārgājienos atgriezās Tarrakonā, lai iepazītos ar spāniešu valdnieku izturēšanos un rīcību viņu pilsētās un pēc nopelniem viņiem atlīdzinātu.

Pēc Scīpiona aizbraukšanas Masinisa satikās slepeni ar Silanu un tad ar dažiem saviem ļaudīm pārcēlās uz Āfriku, lai panāktu savas cilts piekrišanu jaunajam nodomam. Grūti pateikt, kāpēc viņš tik pēkšņi pametis kartāgiešus un nostājies romiešu pusē, jāpieņem tomēr, ka tas nav noticis bez svarīga iemesla, to pierāda visa viņa turpmākā dzīve — līdz sirmam vecumam viņš palika uzticams Romas draugs.

Tā virspavēlnieks pameta savu armiju. Kāda daļa no tās pārgāja pie romiešiem, citi izklīda pa tuvējām pilsētām. Vienkopus nepalika neviena lielāka kaujas spējīga daļa. Tā galvenokārt Pūblija Scīpiona vadībā kartāgiešus padzina no Spānijas trīspadsmitajā gadā pēc kara sākuma un piektajā gadā pēc tam, kad Scīpions pārņēma provinci un karaspēku. Drīz pēc tam Silāns atgriezās uz Tarrakonu pie Scīpiona un paziņoja, ka karš pabeigts.

SCĪPIONS IEGūST VĒRTĪGU SABIEDROTO (206. g )

Uz Romu ar daudziem ievērojamiem gūstekņiem un ar ziņu, ka Spānija pakļauta, aizsūtīja Lūciju Scīpionu. Tauta uzņēma šo ziņu ar vispārējām gavilēm, vienīgi tas, kas visu to bija panācis, domāja, ka Spānijas pakļaušana nav nekas ievērojams salīdzinājumā ar viņa lielajiem nodomiem un cerībām, tik neremdināmas bija viņa slāpes pēc jauniem varoņdarbiem un nevīstošas slavas. Viņš raudzījās jau uz Āfriku un vareno Kartāgu tajā pārliecībā, ka šajā karā viņa vārds tur gūs īstu spožumu un viņa gods savu piepildījumu. Šis pasākums tātad jāsagatavo, viņš sprieda, jāiegūst par sabiedrotajiem Āfrikas ciltis un viņu valdhieki.

Viņš nolēma vispirms sākt sarunas ar Sifāku, Maisasulu valdnieku. Maisasuli bija mauru kaimiņi, tieši pretī tam Spānijas novadam, kurā atradās Jaunā Kartāga, un Sifāks šai laikā bija kartāgiešu sabiedrotais, Scīpions bija pārliecināts, ka Sifāka savienībai ar Kartāgu nebūs lielāka nozīme un svars kā vispār barbaru savienības līgumiem, jo barbaru uzticība saviem sabiedrotajiem bija atkarīga no viņu panākumiem. Viņš tāpēc sūtīja pie Sifāka Lailiju ar dāvanām, par kurām šis barbars ļoti priecājās, un, tā kā romiešiem tad visur veicās labi, bet kartāgiešiem Itālijā neveiksme sekoja neveiksmei un Spānija bija zaudēta, tad Sifāks piekrita draudzības nodibināšanai ar romiešiem. Taču uzticības zvērestu viņš bija ar mieru dot un saņemt tikai no paša romiešu virspavēlnieka. Saņēmis no ķēniņa vēl solījumu, ka Scīpions var pie viņa droši ierasties, Lai- lijs atgriezās Spānijā.

Tam, kas gribēja iegūt Āfriku, Sifāka nostāja bija ārkārtīgi svarīga. Viņš bija lielas un bagātas zemes valdnieks, kas bija karojis pat ar Kartāgu, turklāt viņa valsti varēja ērti sasniegt no Spānijas, no kuras to atdala neliels jūras šaurums. Scīpions atzina, ka brauciens pie Sifāka ir ļoti bīstams pasākums, tomēr nolēma braukt. Atstājis Silānu Jaunajā Kartāgā, kurp viņš bija steidzīgi devies no Tarra- konas, un uzdevis viņam rūpēties par Spāniju, Scīpions, Lailija pavadīts, devās ceļā no Kartāgas ar divām kvin- kverēmām. Jūra bija mierīga. Uz Āfriku viņš pārbrauca pa lielākajai daļai ar airiem, tikai dažkārt izmantodams lēnu vēju.

Gadījās, ka šai pašā laikā no Spānijas padzītais Hasdru- bals bija jau iebraucis ar septiņām trierām ostā un, piestājis pie krasta, izmeta enkurus. Kad kartāgieši ieraudzīja abas kvinkverēmas, viņi nešaubījās, ka tās pieder romiešiem, un bija pārliecināti, ka, būdami tik liela pārsvarā, viegli tās sagūstīs, pirms tās ieies ostā. Velti tomēr viņi lielā steigā un nekārtībā sāka bruņoties un sakārtot savas triēras kaujai, jo no jūras puses sāka pūst vējš un romieši iebrauca ostā, pirms kartāgieši paguva pacelt enkurus. Sifāka ostā viņi romiešiem uzbrukt neuzdrošinājās. Tā Hasdrubals pirmais izkāpa malā, drīz izkāpa arī Scīpions ar Lailiju un devās pie ķēniņa.

Sifāks jutās ļoti pagodināts — un pilnīgi pamatoti —, ka divi šai laikā varenāko tautu karavadoņi vienā un tai pašā dienā ieradušies pie viņa lūgt atbalstu un draudzību. Viņš ielūdza abus dzīrēs. Ja jau šoreiz, viņš teica, liktenis gribējis, ka abi satikušies viņa namā un pie viņa pavarda, tad viņš labprāt vēlētos, ka viņi apspriestos un izbeigtu naidu. Scīpions atbildēja, ka viņam ar Hasdrubalu neesot personiski nekāda naida, bet bez senāta pilnvarojuma viņš nevarot vest sarunas ar kartāgiešiem. Ķēniņš tad viņu neatlaidīgi lūdza neatteikties ēst pie viena galda ar kartā- gieti, un Scīpions piekrita. Citādi, teica Sifāks, viens no viesiem dzīrēs nevarēs piedalīties. Un viņi abi bija ķēniņa viesi. Scīpions ar Hasdrubalu atgūlās uz tās pašas atgul- tnes, jo arī to ķēniņš joti vēlējās.[87] tik dabiska, nepiespiesta un valdzinoša bija Scīpiona ieturēšanās, ka viņš noskaņoja sev labvēlīgi ne tikai Sifāku, kas varbūt pirmo reizi tuvāk iepazinās ar kādu romieti, bet arī nesamierināmo Romas ienaidnieku Hasdrubalu, kam ļoti iepatikās viņa laipnā, asprātīgā runa. Scīpions esot bīstams pretinieks karalaukā, bet vēl vairāk apbrīnojams kā sarunu biedrs dzīrēs. Hasdrubals nešauboties, ka Sifāku un viņa valsti jau esot ieguvuši romieši, tik ļoti šis vīrs protot visus savaldzināt. Kartāgiešiem tāpēc neesot vairs jādomā, kā atkarot zaudēto Spāniju, bet kā nosargāt Āfriku. Ne jau tāpēc, lai pabraukātos gar skaistām piekrastēm, šis ievērojamais romiešu karavadonis atstājis nesen pakļauto provinci un karaspēku un ar diviem kuģiem atbraucis uz viņam naidīgo Āfriku, un uzticējies valdniekam, kuru pat lāgā nepazīst, nē — viņš lolojot lielus plānus, viņš gribot Āfriku iekarot. Par to viņš jau sen domājot un pat atklāti sakot, ka Scīpions Āfrikā tā vis nekarošot kā Hannibals Itālijā.

Noslēdzis ar Sifāku savienību, Scīpions atstāja Āfriku un, cīnīdamies ar pretvēju un vētrām, ceturtajā dienā iebrauca Jaunās Kartāgas ostā.

NEUZTICĪGO SPĀNIJAS SABIEDROTO SODĪŠANA

(206. g.)

Spānijā karš ar Kartāgu bija pabeigts un iestājās miers, bet dažas pilsētas, šķiet, izturējās tikai tāpēc mierīgi, ka apzinājās savu vainu un baidījās no soda. Pajauties uz tāin nevarēja. Iliturga un Kastulona bija no šīm pilsētām pašas ievērojamākās un visvairāk vainīgas. Kastulonieši — romiešu sabiedrotie, kamēr romiešiem klājās labi, — pēc abu Scīpionu bojā ejas un viņu armiju sakaušanas pārgāja kartāgiešu pusē. Iliturgieši savu nodevību padarīja vēl smagāku ar briesmīgu noziegumu: viņi apkāva vai nodeva kartāgiešiem pie viņiem aizbēgušos Scīpionu kareivjus. Šīs pilsētas bija pelnījušas sodu, bet, kamēr stāvoklis Spānijā vēl nebija drošs, tās bargi sodīt nebūtu lietderīgi, kaut gan tas būtu taisnīgi. Tagad pēc kartāgiešu padzīšanas likās pienācis laiks tās pārmācīt.

Scīpions tāpēc uzdeva Markijam doties no Tarrakonas ar trešo daļu romiešu armijas pret Kastulonu, viņš pats ar pārējo karaspēku piecos pārgājienos nonāca pie Iliturgas. Pilsētas vārtus viņš atrada aizslēgtus, viss tajā bija sagādāts un sagatavots uzbrukuma atvairīšanai, jo iliturgieši, zinādami, ko nodarījuši, karu gaidīja. Pirms aplenkuma sākuma Scīpions atzina par vajadzīgu uzrunāt un uzmundrināt savus kareivjus.

— Aizslēgdami vārtus, spānieši paši alzinuši, ka viņiem ir iemesls baidīties, un tiešām mums ir pamats pret viņiem vērsties vēl nesaudzīgāk nekā pret kartāgiešiem. Pret kartāgiešiem mēs karojam slavas un goda dēļ bez sevišķa sašutuma, iliturgiešus mums jāsoda viņu nodevības un nekrietnā nozieguma dēļ. Ir laiks, ka mēs atriebjam mūsu biedru neģēlīgo nogalināšanu. Tas pats būtu noticis ari ar mums, ja mēs bēgdami būtu krituši šo nodevēju rokās. Panāksim, lai vienmēr un visiem būtu nopietns brīdinājums neaizskart nelaimē kritušos Romas pilsoņus un kareivjus.

Pēc šīs dedzīgās vadoņa runas katra manipula izlasītiem vīriem sadalīja kāpnes, tika sadalīts arī karaspēks. Vienu tā daļu uzticēja vadīt legātam Lailijam, un uzbrukums pilsētai bija paredzēts divās vietās, lai no divām pusēm tai draudētu briesmas. Drosmīgi aizstāvēt savu pilsētu ilitur- giešus mudināja vainas apziņa un bailes. Viņi zināja un cits citam vēl atgādināja, ka romieši necīnās, lai gūtu uzvaru, bet grib uzvarēt, lai sodītu viņus ar nāvi. Viņiem jāmirstot, bet esot taču svarīgi, vai viņi miršot, cīnīdamies kaujā, kuras iznākumu nekad īsti nevarot paredzēt, kurā dažkārt uzvarot jau gandrīz pilnīgi uzvarētie, vai arī viņi miršot pēc savas pilsētas sagraušanas un nodedzināšanas savu verdzībai nolemto sievu un bērnu priekšā, nežēlīgi pērti un saistīti, izcietuši visu, kas cilvēkiem ir kauns un negods. Tāpēc arī pilsētu aizstāvēja ne tikai viri, bet arī sievietes un bērni, kas šādam uzdevumam nemaz nebija piemēroti, tomēr varēja piegādāt cīnītājiem šķēpus un bultas un nest akmeņus mūru celšanai. Necīnījās vairs par krietniem vīriem tik dārgo brīvību — visu acu priekšā bija mokpilna nāve; jo grūtāka bija kauja, jo niknāk viņi cīnījās, gribēdami cits citu pārspēt drošsirdībā. Ar tādu dedzību un sparu viņi metās pretī romiešiem, ka daudzas reizes atvairīja no saviem mūriem kareivjus, kas bija pakļāvuši visu Spāniju, bet tagad apStājās kaunpilnā apjukumā.

To redzēdams, Scīpions bažījās, ka romiešu veltīgie uzbrukumi vairos iliturgiešu paļāvību uz saviem spēkiem un graus viņa kareivju drosmi, viņš nolēma, ka kaut kas jāuzsāk un ka arī viņam pašam nav jāvairās no briesmām. Pārmezdams saviem kareivjiem gļēvumu, viņš pavēlēja padot kāpnes. Ja citi vilcināšoties, viņš pats kāpšot augšā. Un bija viņš jau nogājis bīstamo attālumu līdz mūrim, kad no visām pusēm atskanēja par vadoņa nodomu satraukto un nobažījušos kareivju saucieni un pie mūra jau slējās daudzas kāpnes. Otrā pilsētas pusē uzbruka Lailijs. Lauzta tagad bija pretošanās, no mūra padzina aizstāvjus, un uz tā nostājās romieši. Vispārējā juceklī ieņēma arī Akropoli un tieši no tās puses, no kuras tā šķita neieņemama.

Pārbēdzēji afrikāņi no romiešu armijas palīgspēkiem pamanīja, ka pašu augstāko pilsētas daļu neviens neaizsargā un nav tur arī nocietinājumu, jo tā atradās uz kraujas klints, bet romieši uzbrūk vieglāk pieejamās vietās un pilsētnieki, protams, dodas turp, kur draud briesmas. Jau no bērnības pa kraujām rāpties pieradušie veiklie afrikāņi, paņēmuši līdzi dzelzs āķus, sāka kāpt augšā, balstīdamies uz katru klints nelīdzenumu un izvirzījumu. Ja gadījās kāda pavisam gluda un stāva vieta, viņi iedzina klintī āķus, izveidodami kaut ko līdzīgu pakāpieniem. Augšējie padeva apakšējiem roku, apakšējie stūma un cēla augšējos, un tā viņi tika uz klints. No tās viņi kliegdami skrēja lejā pilsētā, kas jau bija romiešu rokās, un tad varēja redzēt, ka Iliturga ieņemta, lai sodītu un atriebtos. Dzīvu neatstāja nevienu, neviens nekādu vērību nepiegrieza laupījumam, kas tik viegli bija iegūstams. Nogalināja apbruņotos un neapbruņotos, sievietes tāpat kā vīriešus, niknās dusmās viņi netaupīja arī bērnus, tad aizdedzināja ēkas un sagrāva visu, ko liesmas nebija varējušas iznīcināt, tik dedzīgi viņi vēlējās, lai no naidīgas pilsētas nekas nepaliktu pāri.

No Iliturgas Scīpions devās ar karaspēku uz Kastulonu ko aizstāvēja ne tikai no visām pusēm turp sabēgušie spānieši, bet arī kartāgiešu sakauto armiju atliekas. Bet ātrāk nekā Scīpions Kastulonā nonāca ziņas par iliturgiešu drausmīgo likteni. Izbailes un izmisums pārņēma visus. Katrs cerēja, ka viņam ir lielākas izredzes uz saudzību, un nerēķinājās ar citiem. Starp kartāgiešiem un spāniešiem vispirms radās neizteiktas aizdomas, tad atklātas nesaskaņas un tad jau tieša nodevība. Spānietis Kerdubels pierunāja savus tautiešus padoties un, saņēmis no Scīpiona solījumu pilsētu saudzēt, nodeva to romiešiem[88]. Uzvarētāji šoreiz nebija tik nežēlīgi, jo kastulonieši nekādā lielā noziegumā nebija vainojami un viņu labprātīgā padošanās remdēja romiešu dusmas.

GLADIATORU CĪŅAS PAR GODU KRITUŠAJIEM VADOŅIEM (206. g.)

Pēc Kastulonas padošanās Scīpions atgriezās Jaunajā Kartāgā, lai izpildītu savus dieviem dotos solījumus un sarīkotu gladiatoru cīņas par godu savam kritušajam tēvam un tēvabrālim. Šoreiz cīņās piedalījās citi ļaudis nekā parasti, kad gladiatoru apmācītāji savus ļaudis sadabū no vergiem vai ari no brīvajiem, kas tirgojās ar savu dzīvību un asinīm, cīņām šoreiz pieteicās labprātīgi un bez atlīdzības. Daudzus sūtīja spāniešu valdnieki, kas gribēja parādīt, cik drosmīgi cīnītāji ir viņu ļaudis, citi pieteicās paši, lai tā izteiktu savu pateicību vadonim, dažus pamudināja sacensības gars, un viņi vai nu kādu izaicināja uz cīņu, vai izaicināti no tās neatteicās, bija arī tādi, kas, nevarēdami vai negribēdami citādi izšķirt savu strīdu, vienojās, ka taisnība būs tam, kas uzvarēs. Tā arī divi brālēni, Korbs un Orsua, abi gribēdami kļūt par noteicējiem savā pilsētā, nolēma cīnīties divkaujā. Korbs bija vecāks, bet Orsuas tēvs vēl pavisam nesen bija valsts galva, ieguvis varu pēc sava vecākā brāļa nāves.

Scīpions mēģināja strīdu izšķirt un abus strīdniekus samierināt, bet viņi teica, ka esot jau noraidījuši pat katru kopējo radinieku starpniecību, vienīgi Marsu viņi atzīstot par savu šķīrējtiesnesi, nevienu citu dievu vai cilvēku. Vecākais bija pārliecināts, ka viņš prot labāk rīkoties ar ieročiem, jaunākais paļāvās uz savu spēku. Viņi drīzāk gribēja krist cīņā nekā atzīt sāncenša varu, un, tā kā no šī neprata neviens viņus nevarēja atrunāt, viņu cīņa romiešu armijai bija izcils skats un labs pierādījums, kāda nelaime cilvēkiem ir varas kāre. Cīņas prasme un viltība viegli uzveica rupjo spēku.

5īm gladiatoru cīņām sekoja citas sacensības un piemiņas mielasts, cik nu bagātīgs tas varēja būt nometnes apstākļos.

ASTAPIEŠU NEPRĀTĪGĀ STŪRGALVĪBA (206. g.)

Pārgājis Baitas upi, ko vietējie iedzīvotāji sauc par Ķertu, Markijs bez cīņas pakļāva divas bagātas pilsētas. Bija tur arī Astapas pilsēta, visu laiku Kartāgas sabiedrotā. Tā nebūtu vēl nekāda nelaime, ja astapieši bez kāda iemesla tā neienīstu romiešus, nebija viņiem turklāt ne mazākā pamata būt tik paļāvīgiem un nesamierināmiem, jo pilsēta atradās viegli pieejamā vietā un nebija stipri nocietināta. Vairāk par visu astapiešiem patika laupīt, viņi devās sirojumos uz Romas tuvāko sabiedroto novadiem, uzbruka no savām daļām atpalikušajiem romiešu kareivjiem un aplaupīja tirgotājus. Reiz viņi uzbruka no slēpņa

lielai, vāji apsargātai vezumu karavānai, kas brauca caur viņu novadu, ielenca to kādā šaurumā un visus tirgotājus apkāva.

Kad Markijs ar karaspēku pienāca pie Astapas, lai sāktu to aplenkt, tās iedzīvotāji nolēma izdarīt drausmīgu noziegumu pret sevi un savējiem. Labi zinādami, cik daudz ļauna nodarīts, viņi saprata, ka padodoties uz saudzību nav ko cerēt, tik sašutuši uz viņiem ir romieši, nav ko cerēt arī, ka izdosies atvairīt ienaidniekus un nosargāt pilsētu. Tāpēc tika dota pavēle sanest Forumā visu labāko un dārgāko. Uz sanestās kaudzes viņi lika apsēsties savām sievām un bērniem, tad sakrāva apkārt malku un salika žagaru saišķus. Piecdesmit labi apbruņotiem jauniešiem uzdeva apsargāt sanesto mantību un tuviniekus, kas dārgāki par katru mantu, kamēr notiek kauja un nav vēl zināms tās iznākums. Kad šie sargi redzēs, ka kauja zaudēta un pilsētu tūlīt ieņems, lai viņi zina, ka visi, kas vēl iet cīņā, iet, lai tajā kristu, un ka šajā dienā pienācis astapiešu brīvības gals un viņiem atliek tikai vai nu godpilna nāve, vai apkaunojoša verdzība.

— Pie Olimpa un pie pazemes dieviem mēs jūs tāpēc lūdzam neatstāt neko, pret ko varētu vērsties romiešu dusmas. Jūsu rokās ir zobeni, jūsu rokās ir uguns. Lai tie, kam lemts iet bojā, mirst labāk no uzticamu draugu rokas nekā kļūst par apsmieklu ienaidniekiem. Drausmīgi lāsti lai nāk pār tā galvu, kuru cerība vai žēlums aizkavēs šo lūgumu izpildīt!

Leģiona nozīmes nesējs 1

Tad atvēra pilsētas vārtus un astapieši, skaļi kliegdami, devās laukā no pilsētas. Nekādi lielāki romiešu spēki tiem pretī nestājās, jo vismazāk taču varēja gaidīt, ka aplenktie iedrošināsies iznākt ārā no saviem mūriem. Pret astapie- šiem devās tikai dažas jātnieku turmas un vieglie kājnieki, kurus steidzīgi izsūtīja no nometnes. Sākās nekārtīga, bet nikna kauja, un jātniekus, kas pirmie sastapās ar ienaidnie

kiem, attrerica atpakaļ. Tas radīja apjukumu arī vieglajos kājniekos. Cīnījās jau pie paša vaļņa, kad leģioni izvērsās kaujas kārtībā, kaut gan laika tam bija ļoti maz, bet arī tad kādu brīdi romieši vēl īsti nevarēja atgūties, jo astapieši trakā niknumā kā neprātīgi metās pretī kailajiem zobeniem, ne par ko nebēdādami. Tomēr cīņās rūdītie kareivji, kurus nevarēja apmulsināt straujais uzbrukums, to apturēja un tad art paši sāka doties uz priekšu. Neviens astapietis neatkāpās, kur kāds stāvēja, tur tas arī krita, — tad romieši, būdami lielā pārsvarā, apgāja ienaidniekus no flangiem un, tos aplenkuši, visus līdz pēdējam apkāva.

Šai cīņā nogalināja ienaidnieka?, kas neprāta niknumā pretojās, bet pilsētā nevarīgas sievietes un bērnus apkāva paši astapieši. Degošajā sārtā meta pusdzīvus, un asins straumes dzēsa liesmas. Tad sargi, noguruši no briesmīgās savējo slepkavošanas, paši metās ugunī. Romieši pienāca, kad visi jau bija miruši, un apstājās izbrīnā par šo šausmīgo skatu, bet tad viņu mantkārību pamodināja zelts un sudrabs. Viņi mēģināja tos izraut no sārta, aizmugurē stāvošie grūda priekšējos tuvāk ugunij, un daudzi apdedzinājās.

Tā Astapu nopostīja ar uguni un zobenu, bet kareivji neieguva nekādu laupījumu.

Citas šī novada pilsētas tagad padevās, baidīdamās, ka tās piemeklēs tāds pats liktenis kļā Astapu.

DUMPIS SCĪPIONA ARMIJĀ (206. g.)

Scīpions grūti saslima, un tas izraisīja jukas visā Spānijā, sevišķi tās tālākajos novados. Baumas, protams, visu vēl pārspīlēja, jo cilvēkiem ir iedzimta tieksme tam, ko viņi no citiem dzirdējuši, vēl tīšuprāt kaut ko pielikt. No tā varam spriest, kādas nepārredzamas sekas būtu viņa nāvei, ja jau nedibinātas valodas radīja tādu vētru: atkrita sabiedrotie, atteicās paklausīt kareivji. Mandonijs un Indi- bils jutās vīlušies, jo bija pārliecināti, ka pēc kartāgiešu padzīšanas viņi kļūs par Spānijas valdniekiem. Sakūdījuši savējos laketānus un uzmusinājuši ķeltibēru jaunatni, viņi laupīdami un postīdami iebruka romiešu sabiedroto zemēs.

Neprātīgas jukas izcēlās arī pašu romiešu karaspēkā, kas atradās nometnē pie Sukronas pilsētas. Tajā bija astoņi tūkstoši kareivju, kuriem vajadzēja sargāt ciltis, kas dzīvo dienvidos no Hibēras. Jau pirms nenoteiktajām baumām par Scīpiona slimību šie kareivji kurnēja un atklāti izrādīja savu neapmierinātību, kas bija radusies no ilgas bezdarbības, kā tas ir vienmēr. Neapmierināti viņi bija arī tāpēc, ka, pieraduši brīvāk dzīvot no kara laupījuma, tagad, miera laikā, jutās stipri ierobežoti.

Sākumā viņi tikai sprieda savā starpā par pašreizējo stāvokli.

— Ja Spānijā karš, kāpēc tad mēs esam šajā mierīgajā novadā? Ja karš ir pabeigts un Spānija pilnīgi pakļauta, kāpēc tad mūs neved atpakaļ uz Itāliju?

Arī algu viņi prasīja nekautrīgāk, nekā tas pieklātos krietniem un disciplinētiem kareivjiem. Kad kara tribūni pārbaudīja sargposteņus, viņi dabūja dzirdēt aizvainojošus izteicienus. Dažreiz naktī kareivji izgāja no nometnes aplaupīt mierīgus iedzīvotājus. Vēlāk jau dienā un pilnīgi atklāti viņi patvarīgi aizgāja no savām daļām. Kā viņiem patika, tā viņi arī rīkojās, neievērodami ne karadienesta noteikumus, ne vadoņu autoritāti. Tikai vienā ziņā viņi — vismaz formāli — vēl respektēja romiešu nometnes kārtību. Būdami pārliecināti, ka arī tribūnus aizraus viņu neprāts un tie piedalīsies dumpīgajos pasākumos, viņi vēl pieļāva, ka tribūni nometnes laukumā sprieda tiesu, prasīja no tiem paroli un noteiktajā kārtībā gāja sardzē. Nekādu varu viņi vairs neatzina, tomēr izskata pēc vēl paklausīja rīkojumiem, paši sev to uzlikdami par pienākumu.

Bet drīz uzliesmoja jau atklāta sacelšanās, jo tribūni pēla un nosodīja kareivju rīcību, un kareivji saprata, ka viņi tiem pretosies un nekad nekļūs par sabiedrotajiem šajā neprātīgajā nodomā. Tribūnus padzina no tiesas laukuma, tad arī 110 nometnes. Visiem piekrītot, varu nodeva dumpja barvežiem Albijam Kalēnam un Atrijam Umbram, ierindas kareivjiem, kas neapmierinājās ar tribūnu varas nozīmēm, bet iedrošinājās piesavināties virspavēlnieka fascijus un cirvjus. Nedomāja viņi, ka savai mugurai un savam kaklam sagādā šīs rīkstes un cirvjus, kurus lika nest sev pa priekšu, lai visi no viņiem baidītos. Vieglprātīgi noticējuši baumām par Scīpiona nāvi, viņi savā pārdrošībā ne ar ko vairs nerēķinājās un bija pārliecināti, ka drīz visa Spānija degs kara liesmās. Šajā juceklī viņi varēšot pieprasīt naudu no sabiedrotajiem un izlaupīt tuvākās

pilsētas. Vispārējā apjukumā, kad katrs rīkojas pēc savas patikas, karavadoņa nozīmju patvarīgo piesavināšanos neko daudz neievērošot.

Tagad viņi gaidīja jau ziņas ne tikai par Scīpiona nāvi, bet pat par apbedīšanu, taču tādu nebija, un pamazām apklusa tukšās runas. Sāka jau jautāt, kas pirmais tādas baumas palaidis. Neviens negribēja atzīties. Visi apgalvoja, ka viņi tām noticējuši, bet izdomājuši tās neesot. Visu atstātie barveži bija lielās izbailēs nelikumīgās amata zīmju piesavināšanās dēļ. Viņu vara bija šķietama, tagad viņi baidījās, ka pret viņiem drīz vērsīsies īsta vara, barga un taisnīga.

Dumpis apsīka. Vispirms pienāca drošas ziņas, ka Scīpions ir dzīvs, pēc tam, ka viņš ir vesels. Tad ieradās ari septiņi paša Scīpiona atsūtīti kara tribūni. Kareivji sākumā pret viņiem izturējās izaicinoši un rupji, bet tribūni panāca labvēlīgāku noskaņojumu, laipni runādami ar pazīstamajiem, kurus satika. Viņi apstaigāja teltis, ieradās nometnes laukumā un, redzēdami kareivjus tur savā starpā apspriežamies, iejaucās sarunās. Viņi nepārmeta, bet jautāja, kāpēc kareivji tā sašutuši, par ko tik neapmierināti.

Visi vienā balsī apgalvoja, ka alga viņiem neesot izmaksāta, bet toreiz, kad iliturgieši sacēlušies, kad krituši divi karavadoņi un sakautas divas armijas, viņi bijuši tie, kas, drošsirdīgi cīnīdamies, aizstāvējuši Romas godu un atguvuši Spāniju. Iliturgieši esot pienācīgi sodīti, bet viņi neesot saņēmuši ne atlīdzību, ne pateicību. Tribūni atbildēja, ka žēlošanās esot dibināta, viņi par to ziņošot virspavēlniekam un priecājoties, ka nekas sevišķi ļauns un nelabojams neesot noticis. Dievi esot Scīpionam labvēlīgi, viņš un Romas valsts visiem varēšot atlīdzināt pēc nopelniem.

Scīpionam bija liela kara pieredze, bet kareivju sacelšanos viņš vēl piedzīvojis nebija, tāpēc raizējās, vai pratīs ievērot vajadzīgo mēru dumpinieku sodīšanā. Viņš baidījās arī, ka sacelšanās varētu vērsties plašumā. Pagaidām Scīpions domāja tikpat saudzīgi, kā bija sācis, sūtīt uz meslu devējām pilsētām nodevu piedzinējus un radīt cerību, ka drīz izmaksās algu. Tad viņš paziņoja, ka pēc algas jāierodas Jaunajā Kartāgā vai nu visiem kopā, vai pa atsevišķām daļām. Spāniešu negaidītā padošanās lika apdomāties un nomierināties arī kareivjiem, kuru dumpis jau pats no sevis tagad norima. Mandonijs un Indibils, saņēmuši ziņas, ka Scīpions ir dzīvs, atgriezās savos novados un izbeidza pretošanos.

Nebija vairs neviena — ne romieša, ne spānieša, kas būtu atbalstījis kareivjus viņu neprātā. Dumpinieki, apsvēruši visas iespējas, tagad atzina, ka prātīgāk tomēr ir atteikties no saviem nodomiem un pakļauties virspavēlnieka taisnīgajām dusmām, nezaudējot tomēr arī cerību uz saudzību. Scīpions taču bieži bijis lēnprātīgs pat pret ienaidniekiem, ar kuriem cīnījies kaujaslaukā. Viņu sacelšanās laikā neesot izlietas asinis, viņi neesot bijuši nežēlīgi, neesot tāpēc arī pelnījuši nežēlīgu sodu. Tā cilvēki prot daiļrunīgi, pat par daudz daiļrunīgi attaisnot savus noziegumus. Vēl viņi svārstījās, vai algu iet saņemt atsevišķām kohortām vai visiem kopā. Pārsvaru guva priekšlikums, ka jāiet visiem kopā.

Tai pašā laikā, kad kareivji šādi apspriedās, par viņiem sprieda arī Jaunajā Kartāgā. Domas dalījās: vai sodīt tikai sacelšanās barvežus (to nebija vairāk par trīsdesmit pieciem) vai ar daudziem bargiem nāves sodiem pārmātīt šos nekrietnos nodevējus, jo īstenībā notikusi nevis sacelšanās, bet nodevība. Pieņēma saudzīgāko ierosinājumu: kas vainīgi pie dumpja izcelšanās, tie ari sodāmi, pārējiem pietikšot ar biedinošo piemēru. Pēc apspriedes armijai, kas atradās Jaunajā Kartāgā, paziņoja, ka būšot jāiet karā pret Mandoniju un Indibilu, lai visi domātu, ka tieši par to -ir lemts nupat notikušajā kara padomē. Tika dota ari pavēle iegādāties dažām dienām pārtiku.

Tiem septiņiem tribūniem, kas bija sūtīti uz Sukronu aprunāties ar kareivjiem, tagad uzdeva viņus sagaidīt. Katram paziņoja piecu galveno barvežu vārdus. Ar piemērotu personu starpniecību tribūniem vaj'adzēja tos ielūgt viesos, laipni uzņemt un laipni ar tiem runāt. Kad ielūgtie būs piedzērušies, tie jāsasien.

Dumpīgie kareivji vairs nebija tālu no Jaunās Kartāgas, kad pretimnācēji viņiem pastāstīja, ka nākošajā dienā viss karaspēks Marka Silāna vadībā došoties pret laketāniem. Tagad neesot vairs jābaidās, sprieda kareivji, jo līdz šim viņi klusībā tomēr bija baidījušies. Visi bija ļoti priecīgi: viens pats palicis, virspavēlnieks būšot viņu varā, nevis viņi virspavēlnieka varā. Saulei rietot, viņi iegāja pilsētā un redzēja, ka Jaunās Kartāgas armija gatavojas doties I karagājienā. Viņus saņēma laipni, runāja ar viņiem vies

mīlīgi, stāstīja, ka Scīpions ļoti priecājoties par viņu ierašanos: viņi atnākuši tieši laikā, kad otrai armijai jādodas karā, tagad lai viņi labi atpūšoties.

Tribūni visā klusībā galvenos sacelšanās vaininiekus aizveda ar piemērotu cilvēku starpniecību uz naktsmītnēm, kur viņus sagrāba un sasaistīja.

Ceturtajā nakts sardzes maiņā no nometnes sāka iziet armijas vezumnieki, kas šķietami devās karagājienā. Jau pirms gaismas ceļā devās arī kājnieki, bet pie vārtiem viņus apturēja, jo bija dota pavēle nevienu vairs no pilsētas neizlaist. Tad sauca uz sapulci iepriekšējā dienā atnākušos. Izaicinoši trokšņodami, viņi steidzīgi sanāca pie virspavēlnieka telts, ar savu klaigāšanu domādami viņu ietekmēt, bet tad Scīpions uzkāpa uz paaugstinājuma un no vārtiem atpakaļ atgrieztie apbruņotie kareivji ielenca uz sapulci sanākušo neapbruņoto baru, kuram tūlīt zuda visa lielīgā augstprātība.

Vēlāk viņi atzinās, ka visvairāk nobijušies no virspavēlnieka bargā diženuma; viņi taču bija domājuši, ka Scīpions ir slims un vārgs, bet tādu kā tagad viņi to nebija redzējuši pat kaujaslaukā.

Kādu bridi viņš sēdēja klusēdams, līdz viņam paziņoja, ka sacelšanās barveži atvesti un viss sagatavots. Tad saucējs pavēlēja visiem apklust.

— Nekad es nebiju domājis, — teica Scīpions, — ka nezināšu, ko teikt maniem kareivjiem, bet ne jau tāpēc, ka esmu vairāk nodarbojies ar karu nekā ar runas mākslu. No agras jaunības esmu bijis kareivju nometnē un labi kareivjus pazīstu, bet tagad nezinu, kā ar jums runāt un ko jums teikt, es pat nezinu, kā lai jūs saucu. Pilsoņi? Bet jūs taču nodevāt savu tēviju. Kareivji? Bet vai tie ir kareivji, kas atteicās paklausīt, kas lauza zvērestu? Ienaidnieki? Bet es redzu romiešu tērpus, romiešu ieročus, kaut gan dzirdu ienaidnieku runas un zinu, ka jūsu darbi ir ienaidnieku darbi. Uz ko gan citu jūs cerējāt, ko gan citu jūs gribējāt panākt, ja ne to pašu, ko ilergēti un laketāni? Tomēr tos neprātīgajā pasākumā vadīja ķēniņa dzimuma viri Mandonijs un Indibils, jūsu virspavēlnieki bija Umbrs Atijs un Kalēns Albijs. Jūs sakāt, ka visi to nav darījuši un vēlējušies, es labprāt gribētu ticēt, ka visi šajā noziedzīgajā neprātā tiešām nav vainojami, bet izdarīti ir tādi noziegumi un tik daudzi tajos ir piedalījušies, ka bez bargiem sodiem vaina nav izlīdzināma. Nelabprāt es par to runāju, nelabprāt pieskaros šai brūcei, bet bez aizskaršanas un sāpēm tā nav dziedināma.

Pēc kartāgiešu padzīšanas no Spānijas es biju pārliecināts, ka šeit nav neviena, kas vēlētos manu nāvi, tā es izturējos ne tikai pret sabiedrotajiem, bet arī pret ienaidniekiem. Bet kā es esmu kjūdījies! Mana paša nometnē baumām par manu nāvi ne tikai labprāt ticēja, bet pat ar nepacietību gaidīja tām apstiprinājumu. Es nevainoju visus. Ja es ticētu, ka viss karaspēks vēlas manu nāvi, es gribētu šeit pat mirt jūsu acu priekšā. Man nebūtu mīļa dzīvība, ja mani ienīstu mani pilsoņi un mani kareivji. Bet katrs liels ļaužu daudzums ir kā jūra, kas pati par sevi ir nekustīga, bet ko sabango vēji un vētras. Tāds ir arī jūsu miers un tādas jūsu vētras. Katrā neprātīgā trakošanā ir vainīgi tie, kas to izraisa. Jums pielipa viņu neprāts. Es esmu pārliecināts, ka jūs paši vēl īsti nesaprotat, cik noziedzīga ir bijusi jūsu rīcība pret tēviju, pret jūsu vecākiem un bērniem. Jūs lauzāt zvērestu, jūs kājām mināt karavīru disciplīnu un mūsu senču tikumus. Par sevi es negribētu runāt, tomēr — kāds gan jums iemesls būt nemierā ar manu vadību? Un tēvija — ko gan tā jums ļaunu nodarījusi, bet jūs to nodevāt, sabiedrodamies ar Mandoniju un Indibilu. Romiešu karaspēks deva fascijus tiem, kuriem nekad pat verga nav bijis, kam viņi varētu pavēlēt. Šādus noziegumus nevar izlīdzināt ar upuriem un aizlūgumiem, bet tikai ar vainīgo asinīm.

Kas jums nodarīts, kāpēc1 tāds niknums un sašutums? Vai dažu dienu nokavēšanās ar algas izmaksu virspavēlnieka slimības dēļ bija pietiekams iemesls pieteikt karu tēvijai, atkrist no Romas, sabiedroties ar ilergētiem, pārkāpt visus cilvēku un dievu likumus? Jūs bijāt prātu zaudējuši,, kareivji, un slimāks bija jūsu gars nekā mana miesa. Baigi pat teikt, kam jūs ticējāt, uz ko jūs cerējāt, ko vēlējāties. Aizmirsīsim to visu un, ja tas nav iespējams, vismaz nerunāsim vairs par to. Es atzīstu, ka mani vārdi var likties jums bargi un nežēlīgi, bet daudz nežēlīgāki par maniem vārdiem ir jūsu darbi. Jūs turklāt domājat, ka man ar mierīgu prātu jāpanes viss, ko jūs darāt, bet jūs pat nevarat paciest, ka es visu to saku. Bet neko es jums vairs nepārmetišu, un kaut jūs varētu tikpat viegli visu to aizmirst, kā es aizmirsīšu! Ja jūs nožēlojat, tad tas jau ir pilnīgi pietiekams sods. Albijs Kalēns, Atrijs Umbrs un citi šī nekrietnā dumpja vaininieki savu noziegumu izpirks ar asinīm. Ja jūs esat pilnīgi atjēgusies, tad viņu nāves sods jums neliksies briesmīgs, jūs tajā noraudzīsieties pat ar gandarījumu, jo-tas, ko viņi bija nodomājuši, būtu bijusi jūsu vislielākā nelaime.

Tikko viņš bija beidzis, dumpiniekiem bija jādzird un jāredz jau iepriekš sagatavotā drausmīgā nāves soda izpildīšana. Sapulces vietu ielenkušie Scīpionam uzticīgie kareivji dauzīja ar zobeniem vairogus. Atskanēja saucēja balss, tika izsaukti notiesāto vārdi, nāvei nolemtos kailus izveda visu priekšā, tūlīt arī atnesa soda un moku rīkus. Pie staba piesietos dumpja barvežus nežēlīgi pēra ar rīkstēm un tad viņiem nocirta galvas. Klātesošie bija sastinguši aiz bailēm, neviena balss nenosodīja nežēlīgo sodu, neviens līdzcietīgs vārds nebija dzirdams.

Kad aizvāca līķus, kareivjus izsauca pie tribūniem, kas pieņēma uzticības zvērestu Scīpionam un katram izmaksāja algu.

SCĪPIONS UN MASINISA (206. g.)

-Scīpions jau sen bija nodomājis nodibināt sakarus ar Masinisu, bet dažādu iemeslu .dēj to vienmēr bija atlicis. Numidietis katrā ziņā gribēja runāt tieši ar viņu pašu un tieši no viņa saņemt uzticības apliecinājumu, un tāpēc Scīpionam bija tagad jādodas tik tālā un grūtā ceļā. Masinisa pašlaik bija Gadās, kad viņam paziņoja, ka Scīpions ieradīsies uz sarunām.

— Mani zirgi, — teica tad Masinisa Magonam, kartāgiešu garnizona komandierim, — šajā salā ir kā sprostā un kļūst nekam nederīgi, tiem pašiem trūkst pārtikas, un tie noēd pārtiku ari citiem.

Tā viņš panāca no Magona atļauju pārcelties uz cietzemes Spāniju un sirot pa tuvākajiem novadiem. Tur nonācis, viņš aizsūtīja pie Scīpiona trīs dižciltīgus numidie- šus vienoties par vietu un laiku sarunām. Divus Scīpions lai paturot par ķīlniekiem, trešo lai sūtot atpakaļ, un tas aizvedīšot Masinisu uz norunāto vietu, kur ar dažiem pavadoņiem viņš arī ieradās.

Numidietis bija daudz dzirdējis par Scīpiona lielajiem panākumiem karā un viņu apbrīnoja. Atbilstoši šiem sasniegumiem viņš romieti bija iedomājies kā staltu un skaistu vīru, bet, Scīpionu ieraudzījis, juta pret viņu vēl lielāku cieņu un godbijību. Scīpiona āriene jau pati par sevi varēja to iedvest. Skaistie, kuplie mati un cieņas pilnā izturēšanās visus valdzināja. Viņa tērps nebija izrotāts un grezns, tas bija vienkāršs, glīts un karavīram piemērots. Bija viņš pašos spēka gados un pēc pārciestās slimības, šķiet, vēl skaistāks.

Masinisa, viņu ieraugot, bija pārsteigts un vispirms pateicās par brāļadēla atbrīvošanu. Jau no tā laika, teica Masinisa, viņš esot meklējis izdevību Scīpionu satikt, līdz nemirstīgie dievi bijuši tik labvēlīgi un viņam šo laimi devuši.

— Es, — teica Masinisa, — gribu tā palīdzēt tev un Romas tautai, kā neviens svešzemnieks tai nav palīdzējis. Kaut gan to jau sen esmu vēlējies, tomēr Spānijā, man svešā un nepazīstamā zemē, tas nebija lāgā iespējams. Tas būs viegli manā dzimtenē, kur es esmu sava tēva varas un ķēniņa troņa mantinieks. Ja romieši sūtīs tevi ar armiju uz Āfriku, tad Kartāgas dienas būs skaitītas, par to es esmu pārliecināts.

Scīpions priecājās, to dzirdēdams, jo zināja, ka Masinisa un viņa numidieši ir kartāgiešu labākie jātnieki, turklāt arī Masinisas izturēšanās un izskats liecināja, ka viņš ir enerģisks un drošsirdīgs vīrs.

Pēc savstarpējas uzticības apzvērēšanas Scīpions atgriezās Tarrakonā, bet Masinisa, ar romiešu piekrišanu kādu laiku sirojis pa tuvāko apkārtni, lai tā attaisnotu savu pārcelšanos uz cietzemi, devās atpakaļ uz Gadām.

SCĪPIONS IEVĒLĒTS PAR KONSULU (206. g.)

To Scīpiona vadībā ir veikuši romieši.

Pats viņš, provinces pārvaldīšanu nodevis Lentulam un Akidīnam, ar desmit kuģiem atgriezās Romā. Lai viņš par savu darbību varētu ziņot senātam, senāta sēdi sasauca ārpus pilsētas Bellonas templī. Tur Scīpions ziņoja par savām uzvarām Spānijā: cik kaujās viņš cīnījies, cik ienaidnieku pilsētas ieņēmis, cik tautu pakļāvis Romai, — viņš sakāvis četrus karavadoņus, četras uzvarām vainagotas ienaidnieku armijas, neviena kartāgieša tagad vairs neesot Spānijā. Viņš teica, ka šo panākumu dēļ esot pelnījis triumfu, bet noteikti to nepieprasīja, jo līdz šim triumfu par panākumiem karalaukā piešķīra tikai maģistrātiem. Pēc senāta sēdes viņš iegāja Romā[89] un nodeva valsts kasē četrdesmit tūkstošus trīs simti četrdesmit divas mārciņas nekalta sudraba un daudz sudraba monētu.

Tad tautas sapulce vēlēja konsulus. Ar lielu balsu vairākumu ievēlēja Scīpionu. Par otro konsulu ievēlēja lielo pontifiku Likiniju Krasu. Vēsturnieki raksta, ka visā šī kara laikā nevienā citā tautas sapulcē neesot sanācis tik daudz ļaužu, kas ieradās pat no tālākām vietām ne tikai nodot balsi, bet arī redzēt Scīpionu. Lielos baros tie sanāca pie viņa mājas un arī Kapitolijā, kur viņš upurēja Jupiteram Spānijā apsolītos simt vēršus. Visi bija pārliecināti, ka viņš būs tas, kas pabeigs šo karu ar Kartāgu un tāpat padzīs kartāgiešus no Itālijas, kā viņš tos padzina no Spānijas; viņš jāsūtot uz Āfriku, runāja romieši, it kā karš Itālijā jau būtu pabeigts.

Pūniešu kara četrpadsmitajā gadā Kornēlijs Scīpions un Likinijs Krass stājās pie savu konsula pienākumu izpildīšanas, un viņiem piešķīra provinces. Scīpionam Sicīliju bez lozēšanas. Krass tam piekrita, jo lielā pontifika pienākumi aizturēja viņu Itālijā. Viņam piešķīra Brutiju.

Tad Kapitolijā sasauca senāta sēdi, kurā, pamatojoties uz Scīpiona ziņojumu, nolēma, ka izrādes, kuras viņš kareivju sacelšanās laikā Spānijā bija apsolījis par godu dieviem, viņš rīkos par naudu, kuru pats iemaksāja valsts kasē.

SENĀTS SPRIEŽ PAR SCĪPIONA KARA PLĀNU (205. g.)

Tad senātam ziņoja par valsts stāvokli, par armijām, kas šajā gadā jāsaīormē, un par provincēm, kas piešķiramas amatpersonām. Ļaudisjau visur runāja, ka Scīpionam bez lozēšanas piešķiršot Āfriku. Viņam pašam ar līdzšinējo kara slavu un godu, kā redzams, nepietika, un viņš atklāti teica, ka par konsulu viņu tauta ievēlējusi nevis karošanai, bet kara pabeigšanai, taču pabeigt viņš to varēšot tikai tad, kad pārcelšoties ar karaspēku uz Āfriku. Ja senāts tam nepiekritīšot, viņš griezīšoties pie tautas.

Tāds nodoms senatoriem nepavisam nepatika, taču aiz godkārības un bailēm neviens pret to iebilst neiedrošinājās[90]. kad vārdu deva Fabijam Maksimam, tas teica:

— Es zinu, senatori, daudzi no jums man piekritīs, ka šodien mēs lemjam par izlemtu lietu ur^ka velti es šeit runāju, it kā vēl nebūtu skaidrs, kam Āfriku piešķirs par provinci. Tomēr es gribētu jautāt, kāpēc gan ir jau noteikts, ka Āfrika jāpiešķir konsulam Scīpionam, enerģiskam un krietnam vīram, kaut gan ne senāts ir lēmis, ka šogad Jā ir viņa province, ne arī tauta viņam uzdevusi karot Āfrikā.

Bet, ja jautājums īstenībā ir izlemts, tad konsuls rīkojas nepareizi, prasīdams senāta atzinumu, kuru viņš nedomā ievērot. Tas ir izsmiekls, taču senatora pienākums ir pateikt savas domas, ja to viņam prasa.

Es esmu pārliecināts, ka, atrunādams no šādas steidzīgas pārcelšanās uz Āfriku, izpelnīšos divējāda veida pārmetumus. Vispirms jau man pārmetīs manu apdomību. Lai sauc to pienapuikas par gļēvumu un kūtrību, es nedusmojos, tā ir vienmēr bijusi noderīgāka nekā daža laba plāni, kas sākumā šķita tik lieliski. Otrkārt, protams, teiks, ka es tā runāju aiz nenovīdības un skaudības pret mūsu krietnā konsula dienu no dienas augošo slavu, bet vai visa mana dzīve neliecina, ka šādām aizdomām nav nekāda paņiata, es taču esmu guvis tik daudz goda un atzinības gan karalaukā, gan Romā, ka man tiešām nav vairāk, ko vēlēties. Vai tad manos gados man vēl būtu jādzenas pēc slavas? Sacensties ar Scīpionu? Bet viņš taču ir par jaunu, lai būtu pat mans dēls. Kad es biju diktators, kad man vēl bija spēka gadi un veicams sevišķi svarīgs uzdevums, neviens pilsonis un neviens senators netika dzirdējis, ka es būtu kaut ko iebildis pret jātnieku vadoņa varas pielīdzināšanu diktatora varai, kaut gan tas vēl nekad nebija noticis un jātnieku vadonis turklāt nemitējās mani pulgot. Es atzinu, ka labāk ar darbiem jāpanāk, lai tas, kas bija kļuvis man līdztiesīgs, drīz pats atzītu manu pārākumu.

Un tagad, kad man nav vairs nekādu valsts amatu un pienākumu, lai es sāktu sacensties ar šo zaļoksnējo jaunekli un gribētu, ka Āfriku par provinci piešķir nevis viņam, bet man, kas noguris ne tikai no daudzo amatu pildīšanas, bet pat no pašas dzīves? Ar jau iegūto godu man pietiek, lai dzīvotu un lai mirtu. Es panācu, ka Hannibals neuzvarēja, lai tie, kas ir jauni un kam ir jaunības spēks, varētu viņu uzvarēt.

Tev jāpiedod man, Kornēlij, ka es tavu slavu un godu nestādīšu augstāk par tēviju, jo arī savā dzīvē un darbā es neklausījos uz ļaužu runām, bet ievēroju tikai valsts slavu un godu. Ja Itālijā nebūtu kara vai būtu jācīnās ar ienaidnieku, uzvara pār kuru nebūtu nekāds gods, un mēs tevi šeit aizturētu, tad tiešām mēs tev laupītu uzvaras slavu. Bet Hannibals ar neuzvarētu armiju jau četrpadsmito gadu posta Itāliju, daudzas reizes viņš mūs ir sakāvis, milzīgi, bijuši mūsu zaudējumi. Kornēlij, vai tas kaitētu tavai karavadoņa slavai, ja tu viņu padzītu no Itālijas? Hannibals ir tāds pretinieks, ka par katru, kurš izraugās sev citur karu, visi domās, ka viņš no tā baidās, nevis to nicina. Ja tu gribi iegūt krāšņo uzvarētāja vainagu par kara pabeigšanu ar Kartāgu, kāpēc tu nerīkojies tieši, kāpēc tu taisies to panākt aplinkus un domā, ka Hannibals sekos tev uz Āfriku, ja tu turp dosies? Ej labāk tieši uz turieni, kur pašlaik ir Hannibals, cīnies ar viņu Brutijāl Ir taču dabiskāk aizstāvēt savu tēviju nekā iebrukt citu zemē. Vai miers Itālijā nav labāks par karu Āfrikā, vai sagādāt mums pašiem drošību nav labāk nekā iedvest bailes citiem? Ja tava konsulāta laikā ir iespējams Āfrikā ieņemt Kartāgu, šeit uzvarēt Hannibalu, dodies uz Kartāgu. Ja viena no šīm uzvarām ir jāatstāj nākošajiem konsuliem, tad ievērojamāka un cildenāka būs uzvara pār Hannibalu, un Kartāgas ieņemšana būs tikai šīs uzvaras sekas.

Un tad vēl šāds apsvērums — valsts kase nevar uzturēt Itālijā un Āfrikā divas atsevišķas armijas, turklāt mums būs jāuztur arī flotes, — un kā mēs šīs armijas un flotes apgādāsim? Un vai tas būtu jau viss? Bet katrs taču zina, cik bīstams tad kjūs stāvoklis. Likinijs karo Itālijā, Scīpions — Āfrikā, ja nu Hannibals — lai dievi novērš ļaunu, ko pat izrunāt es baidos, bet, kas ir noticis, var atkal notikt, — ja nu Hannibals^ dodas uz Romu, vai tad mēs atsauksim tevi tāpat no Āfrikas, kā mēs atsaucām Fulviju no Kapujas? Karā Viss var gadīties. Atceries savas dzimtas nelaimi, savu tēvu un tēvabrāli, kas abi ar savām armijām gāja bojā trīsdesmit dienu laikā pēc tam, kad viņi vairākus gadus ar tādiem panākumiem bija cīnījušies uz sauszemes un uz jūras un ieguvuši savam namam un Romai nevīstošu slavu. Ar dienu man nepietiks, ja es gribētu minēt visus valdniekus un karavadoņus, kas iebrukuši ienaidnieku zemē un gājuši tur bojā ar savām armijām.

Kornēlij, kad tu ar floti piebrauksi pie Āfrikas krasta, vai tev neliksies, ka karš Spānijā ir bijis tikai joks un rotaļa? Tik dažāds ir stāvoklis. Braukdams pa ienaidnieku neapdraudētu jūru gar Itālijas un Gallijas piekrasti, tu nonāci Emporijās, sabiedroto pilsētā. Tur izcēlis malā savus kareivjus, tu pilnīgā drošībā devies uz Tarrakonu pie Romas sabiedrotajiem un draugiem. Tu viegli ieņēmi Jauno Kartāgu,. kuru neaizsargāja neviena no trim pūniešu armijām Spānijā. Neteikšu, ka Spānijā viss bija ļoti viegli, bet ar karu Āfrikā šīs cīņas nekādā ziņā tomēr salīdzināt nevar. Tur nav nevienas ostas, kur iebraukt mūsu flotei, nav neviena nomierināta un mums pakļauta novada, nevienas sabiedrotās valsts, neviena draudzīga^ valdnieka, nav kur apmesties, nav kurp iet. Skaties, kur gribi, — visur ienaidnieki, nekur neviena drauga.

Bet varbūt tu paļaujies uz Sifāku un numidiešiem? Dažreiz jau viņiem ticēt var, bet ne katrreiz vieglprātīga uzticēšanās attaisnojas. Arī krāpnieks, lai iegūtu uzticību, izpilda nenozīmīgos gadījumos savus solījumus, lai krāptu tad, kad ar krāpšanu var daudz iegūt. Tavu tēvu un tēvabrāli vispirms nodeva sabiedrotie ķeltibēri un tikai tad atklātā cīņā uzveica ienaidnieki. Ari tev pašam lielākas briesmas draudēja no Indibila un Mandonija, kas bija devuši uzticības zvērestu, nekā no kartāgiešu karavadoņiem Magona un Hasdrubala. Vai tad tu vari uzticēties numidiešiem, ja pret tevi sacēlās tavi paša kareivji^ Kā Sifāks, tā Masinisa negrib atzīt kartāgiešu kundzību Āfrikā, viņi grib paši tajā valdīt, bet, ja tas nav iespējams, tad jau labāk kartāgieši nekā kāds cits. Tagad sacensība un dažādi citi iemesli izraisa viņu cīņu, jo nav svešzemnieka, no kā būtu jābaidās, bet, ja Āfrikā parādīsies romiešu armija, viņi abi steigsies to padzīt.

Arī kartāgieši paši tā necīnījās Spānijā, kā viņi cīnīsies, aizstāvot savu_tēvu pilsētu, savu dievu tempļus, savu mājas pavardu. Āfrikā viņus karā izvadīs izbijusies sieva un mazi bērni. Bet kas vēl var notikt? Kartāgieši, paļaudamies uz Āfrikas vienprātību, uz sabiedroto valdnieku uzticību, uz savu stipri nocietināto pilsētu, var sūtīt no Āfrikas jaunu armiju uz Itāliju, var ari pavēlēt Magonam, kas kreisē ar floti Itālijas piekrastē, apvienoties ar Hannibalu, jo tevis un tava karaspēka tur vairs nebūs. Tad mēs taču būsim tādās pašās briesmās kā nesen, kad Itālijā iebruka Hasdrubals, kuru tu pats izlaidi no -Spānijas, kaut gan tagad tu dižojies visu Āfriku nosprostot ar savu karaspēku. Tu teiksi, ka tu Hasdrubalu uzvarēji. Vēl jo ļaunāk, ka viņš uzvarēts tomēr nokļuva Itālijā.

Labi, pieņemsim, ka visi romiešu panākumi Spānijā jāpiedēvē tavai gudrai vadībai, bet neveiksmes — tādiem gadījumiem, kurus neviens nevar paredzēt, bet, jo labāks un krietnāks karavadonis tu esi, jo vairāk visai Itālijai jācenšas tādu krietnu aizstāvi paturēt šeit. Tu taču pats nevari noliegt, ka svarīgākais karalauks ir tur, kur ir Hannibals, pats tu ari apgalvo, ka, pārceldamies uz Āfriku, tu gribi panākt, lai turp dotos arī Hannibals. Ar Hannibalu tātad tev būs jācīnās, vai nu tujialiec šeit, vai dodies uz Āfriku. Bet vai tu viens pats Āfrikā būsi stiprāks nekā šeit, Itālijā, kur savu karaspēku apvienosi ar otra konsula armiju? Vai konsuli Klaudijs un Līvijs pavisam nesen nav pierādījuši, cik tas ir svarīgi? Kur Hannibala armija kļūs lielāka un stiprāka — vai šeit, Brutijas nostūrī, kur viņš velti pieprasa pastiprinājumus no dzimtenes, vai Kartāgas apkaimē, kur viņam palīdzēs visi Āfrikas sabiedrotie?

Kas tas par dīvainu nodomu? Tu gribi cīnīties tur, kur mūsu spēki ir divreiz mazāki, bet ienaidnieki divreiz stiprāki, nevis tur, kur divas armijas var vērsties pret vienu, turklāt vēl ilgajā un grūtajā karā nogurušo. Padomā — vai šāds tavs nodoms ir līdzīgs tava tēva rīcībai? Viņš, konsuls būdams, bija devies uz Spāniju, bet atgriezās Itālijā, lai stātos pretī Hannibalam, kas gāja pāri Alpiem, tu gatavojies atstāt Itāliju, kaut gan Itālijā ir Hannibals, un atstāt to nevis tāpēc, ka tas būtu izdevīgi Romas tautai, bet tāpēc, ka tu esi iedomājies tā kļūt ievērojams un slavens.

Es atzīstu, ka tauta ir ievēlējusi Pūbliju Kornēliju par konsulu, lai viņš sargātu Romu un mūs visus, nevis lai censtos panākt personiskos mērķus, es esmu pārliecināts, ka mūsu karaspēks ir savākts Romas un Itālijas aizstāvēšanai un nav vedams visur, kur tas ienāktu prātā augstprātīgam konsulam, kas grib rīkoties kā neaprobežots valdnieks.

Fabija pašreizējam stāvoklim tik ļoti piemērotā runa un paša runātāja autoritāte, par kura vispārpazīstamo apdomību un piesardzību neviens nešaubījās, pārliecināja daudzus senatorus, it sevišķi gados vecākos, un senāta lielākā daja jau piekrita vecajam vīram, nevis straujajam jauneklim.

Tad Scīpions esot teicis šādu runu:

— Senatori, savas runas sākumā pats Fabijs minēja, ka viņa atzinums varētu radīt aizdomas par nenovīdību. Piedēvēt to tik ievērojamam vīram es nekad nebūtu iedrošinājies, taču šīs aizdomas viņš nav pilnīgi izklīdinājis. Nezinu, varbūt vainīga nepietiekami pamatotā runa, varbūt arī šīm aizdomām ir kāds pamats. Lai tās jiovērstu, viņš tik daudz runāja par savu diktatūru un konsulātiem, tā cildināja savus nopelnus, it kā ar mani sacensties varētu tikai kāds pavisam neievērojams vīrs, nevis viņš, kas mani par sāncensi nemaz negrib atzīt, tik tālu viņš izvirzījies citiem priekšā. Man tomēr jāatzīstas, ka arī es gribu izvirzīties. Sevi viņš atzina par vecu vīru, kam vairs nav vajadzīgs gods un slava, mani — par jaunieti, kas nevarētu būt pat viņa dēls, bet mēs taču cenšamies, lai mūs cildinātu ne tikai mūsu īsajā dzīves laikā, vēl vairāk mēs vēlamies nākošo paaudžu atzinību. Es esmu pārliecināts, ka krietns vīrs grib, lai viņu salīdzinātu ne tikai ar viņa laika biedriem, bet ar visu laiku ievērojamākajiem ļaudīm. Man jāatzīstas, Fabij, ka es ne tikai gribu būt tikpat ievērojams virs kā tu, bet, ja tas būtu manos spēkos, tevi pat pārspēt. Neņem to jaunā! Tev pret mani un man pret citiem, jaunākiem, nevajadzētu būt skaudībai un nenovīdībai, ja kāds gribētu mums līdzināties. Tā būtu nelaime valstij — varbūt pat visai cilvēcei.

Fabijs aizrādīja, kādās briesmās es dotos, pārceldamies uz Āfriku. Šķiet, ka viņš ir norūpējies ne tikai par Romas valsti un tās armiju, bet arī par mani personiski. Kā gan izskaidrojamas šīs piepešās rūpes par mani? Kad bija kritis mans tēvs un tēvabrālis, kad bija gandrīz iznīcinātas divas armijas un ņaudēta Spānija, kad visi baidījās no četrām kartāgiešu armijām un četriem to karavadoņiem un Romā neviens negribēja uzņemties vadību šai karā, tad tauta par virspavēlnieku ievēlēja mani, kam bija tikai divdesmit četri gadi, — bet kāpēc gan tad neviens nerunāja par ienaidnieku pārspēku, par kara grūtībām, par mana tēva un tēvabrāli sakāvi, par to, ka es esmu pārāk jauns? Vai tad tagad Āfrikā mēs esam cieUiši smagāku neveiksmi nekā toreiz Spānijā? Vai tagad Āfrikā ir lielākas un labākas- kartāgiešu armijas nekā tad Spānijā? Vai man toreiz bija lielāka kara pieredze nekā tagad?

Varbūt esbiju vairāk piemērots karam ar Kartāgu Spānijā nekā Āfrikā?

Nav jau grūti nevērīgi runāt par māņiem sasniegumiem Spānijā, kaut gan smagi sakautas četras kartāgiešu armijas, ieņemtas vai aiz bailēm padevušās tik daudzas pilsētas un pakļauta visa Spānija līdz pat Okeānam, tā ka nekur pat nekādas kara pēdas vairs nav palikušas^ Zvēru pie Hērakla, ja es kā uzvarētājs atgriezīšos no Āfrikas, nebūs arī tad grūti manus panākumus noniecināt un to, ko tagad iztēlo kā ārkārtīgi bīstamu pasākumu, lai mani atturētu turp doties, atzīt par visai parastu un vieglu lietu.

Vai tad vajadzīgs pierādīt, atsaucoties uz svešu tautu pieredzi senatnē, cik izdevīgi ir iebrukt ienaidnieku zemē un to nopietni apdraudēt, lai novērstu briesmas no savas dzimtenes? Vai var būt labāks un mums tuvāks piemērs kā Hannibals? Postīt ienaidnieku laukus vai redzēt, ka tiek dedzināta un postīta tava zeme, — cik dažādi ir šie divi kara veidi! Drosmīgāks ir tas, kas uzbrūk, nevis tas, kas atvaira uzbrukumu. Vai Hannibals cerēja, ka tik daudzas Itālijas tautas pāries viņa pusē, cik to pārgāja pēc mūsu sakāves pie Kannām? Bet vēl bīstamāks un draudīgāks ir Kartāgas stāvoklis Āfrikā: augstprātīgi un bargi kungi nevar uzticēties saviem sabiedrotajiem. Mums pietika ar mūsu pašu spēkiem, ar romiešu kareivjiem. Kartāgai nav savu pilsoņu armijas, tai ir algotņi, afrikāņi un numidieši, — bet vai uz tiem var paļauties?

Nekādas kavēšanās nebūs. Kad jūs dabūsiet zināt, ka es esmu pārcēlies, Āfrika jau degs kara ugunīs un Kartāga būs aplenkta. Gaidiet ziņas, no Āfrikas tās pienāks biežāk un būs priecīgākas nekā no Spānijas. No šejienes mēs daudz ko nevaram saskatīt, karā viss noskaidrosies. Krietnam karavadonim ir jāprot izmantot laimīgu gadījumu un to iekļaut sava kara plānā. Es cīnīšos ar Hannibalu — to taču tu gribi, Fabij, — viņš man sekos uz Āfriku, nevis aizturēs mani Itālijā. Es viņu piespiedīšu cīnīties viņa paša zemē. Kartāga būs uzvarētāja balva, nevis pussagrautie nocietinājumi Brutijā. Bet varbūt, kamēr es braucu uz Āfriku, kamēr izceļu malā karaspēku, kamēr dodos ar to uz Kartāgu, šeit var notikt liela nelaime. Tas būtu apvainojums Likinijam, mūsu krietnajam konsulam, ja tu, Fabij, teiktu, ka viņš nevar veikt to, ko tu veici, kad Hannibals brīvi staigāja pa Itāliju. Tagad taču viņa armija ir iedra^ gāta, varētu teikt, gandriz jau sakauta.

Ja, pārceldamies uz Āfriku, es nebeigtu karu ātrāk, kā palikdams šeit, tomēr Romas gods un cieņa prasa, lai mēs parādītu, ka mums pietiek uzņēmības un drosmes ne tikai Itālijas aizstāvēšanai, bet arī iebrukumam Āfrikā. Lai neviens arī nedomātu un nerunātu, ka nav romiešiem karavadoņa, kas būtu iedrošinājies veikt to pašu, ko Hannibals. Pirmajā pūniešu karā, kad cīnījāmies Sicīlijas_ dēļ, mūsu armijas un flote tik daudzas reizes uzbruka Āfrikai, bet tagad, kad cīnāmies par Itāliju, Āfrika ir pilnīgā mierā. _ Lai atpūšas daudz cietusī Itālija, lai liesmo ugunsgrēki Āfrikā, lai posta to romiešu kareivji! Mēs apmetīsimies nometnē pie Kartāgas vārtiem, mēs negribam otrreiz redzēt no Romas mūriem kartāgiešus. Karu mēs pabeigsim Āfrikā. Tā redzēs sakauto armiju panisko bēgšanu, lauku nopostīšanu, sabiedroto atkrišanu — visas tās nelaimes un briesmas, ko mēs esam piedzīvojuši šajos četrpadsmit gados.

_ Esmu pietiekami daudz runājis par paredzamo karu Āfrikā. Tā būtu gara runa, kas jūs maz interesētu, ja es sāktu tagad noniecināt Fabija nopelnus un cildināt savus panākumus, tāpat kā viņš to darīja, runādams par manu karošanu Spānijā. To es nedarīšu, senatori, un, ja arī nevienā citā ziņā es, jauneklis, nevarētu būt par sirmgalvi pārāks, es noteikti tāds esmu ar savu savaldību un atturēšanos no aizvainojošu izteicienu lietošanas. Esmu tā dzīvojis un darbojies, ka man pilnīgi pietiek ar jūsu — kaut ari atklāti neizteiktu — vērtējumu.

Scīpionu senatori noklausījās diezgan nelabvēlīgi, jo bija zināms, ka viņš, ja senāts viņam nedos Āfrikas provinci, tūlīt par tās piešķiršanu iesniegs likumprojektu tautas sapulcei, tāpēc Fulvijs, kas bija četrreiz konsuls, pieprasīja Scīpionam, lai viņš senātā atklāti paziņo, vai atzīst senāta tiesības piešķirt provinces un būs mierā ar tā lēmumu vai arī griezīsies pie tautas.

—    Valsts labklājība un laime būs man augstākais likums, — atbildēja Scīpions.

—     Es ļoti labi zināju, — teica tad Fabijs, — ko tu teiksi un ko darīsi, tu taču pats apgalvo, ka gribot gan zināt senāta domas, bet neprasot tā atzinumu un, ja mēs tūlīt nedošot pieprasīto provinci, tev esot jau sagatavots likumprojekts tautas sapulcei. Es nepieprasu tāpēc, lai par manu priekšlikumu nobalsotu, jo konsuls mūsu lēmumu tā kā tā neievēros, un lūdzu, tautas tribūni, jūsu palīdzību.

Tagad izcēlās ass strīds, jo konsuls uzstāja, ka tribūniem nav jāiejaucas un jāaizliedz senatoriem izteikties. Tribūni tad nolēma:

— Ja konsuls piekrīt, ka senāts lemj par provincēm, lai tad ir spēkā senāta lēmums, un mēs nepieļausim, ka šo jautājumu nodod izšķirt tautas sapulcei; ja konsuls tam nepiekrīt, mēs palīdzēsim tiem senatoriem, kas atteiksies balsot'.

Scīpions lūdza atļauju dot atbildi nākamajā dienā, lai varētu apspriesties ar konsulu Likiniju, un otrā dienā apņēmās paklausīt senāta lēmumam. Senāts tad pieņēma šadu lēmumu par provincēm: Scīpionam tiek piešķirta Sicīlija un trīsdesmit kara kuģi, viņam ir atļauts pārcelties uz Āfriku, ja viņš atzītu to par vajadzīgu,[91] otram konsulam tiek dota Brutija, karš ar Hannibalu un viena no tām divām armijām, kas pašlaik atrodas Brutijā.

DIVDESMIT DEVĪTĀ GRĀMATA

Romiešu flote pirms došanās ceļā

SCĪPIONS SICĪLIJĀ (205. g.)

Atbraucis Sicīlijā, Scīpions iedalīja brīvprātīgos kareivjus centūrijās Trīssimt spēcīgus jaunekjus viņš pagaidām nekur neiedalīja, nedeva viņiem ari ieročus un paturēja pie sevis. Kādai vajadzībai — to neviens nezināja. Tad viņš no visas Sicīlijas izvēlējās trīssimt bagātus un dižciltīgus jauniešus, lai tie ar viņu pārceltos uz Āfriku, noteica arī dienu, kad tiem jāierodas ar zirgiem, ieročiem un visu vajadzīgo. Grūts likās šis karš tālu no dzimtenes. Daudz briesmu un grūtību tajā draudēja uz sauszemes un jūras. Norūpējušies bija ne tikai paši iesaucamie, bet arī viņu vecāki un radi.

Kad pienāca noteiktā diena, izvēlētie jaunieši ieradās ar saviem zirgiem un ieročiem.

—     Man ziņo, — tad teica Scīpions, — ka daži sicīliešu jātnieki baidoties no paredzamā karagājiena, tas būšot bīstams un grūts. Ja tas tiešām tā, tad būtu labi, ja viņi tūlīt to arī pateiktu, nevis vēlāk žēlotos un būtu kūtri un nederīgi kareivji. Sakiet, ko jūs domājat! Es jūs labprāt uzklausīšu un būšu saudzīgs.

Tad kāds no viņiem, drošāks būdams, teica:

—    Es, protams, negribētu karot, ja varētu izvēlēties.

—    Tā kā tu, jaunekli, — teica viņam Scīpions, — neiz- likies un biji atklāts, es pagādāšu tev vietnieku. Viņam tu nodosi zirgu, ieročus un visu pārējo karadienestam vajadzīgo. Aizved viņu tūlīt sev līdzi uz mājām un māci viņu apieties ar zirgu un ieročiem!

Scīpions tad nodeva šim jauneklim vienu no tiem trijiem simtiem, kuriem vēl nebija ieroču. Kad pārējie redzēja, ka šis jaunietis atbrīvots no karadienesta un virspavēlnieks viņam pat izteicis pateicību, katrs steidzās atteikties un dabūt vietnieku. Tā trīssimt sicīliešu vietā stājās trīssimt romiešu jātnieki, un nekādus līdzekļus no valsts kases tas neprasīja, jo sicīlieši bija utņēmušies šo jātnieku uzturēšanu un apmācību, bija taču virspavēlnieka rīkojums, ka tie, kas to nedarīs, paši ies karā. Stāsta, ka šie trīssimt jātnieki bijuši sevišķi krietni kareivji un sekmīgi cīnījušies daudzās kaujās.

Pārbaudīdams leģionus, Scīpions atlasīja ilgāk dienējušos kareivjus, sevišķi tos, kas bija dienējuši Markella vadībā, jo bija pārliecināts, ka viņi ir ļoti disciplinēti, turklāt vēl ilgajās cīņās pie Sirakūzām iemācījušies uzbrukt pilsētām. Scīpiona nodomi nebija mazi — viņš gribēja sagraut Kartāgu. Savus kareivjus viņš sadalīja pa Sicīlijas pilsētām. Tām viņš deva rīkojumu sagādāt pārtiku un taupīja no Itālijas atvesto. Vecos kuģus viņš lika izlabot un Lailija vadībā aizsūtīja sirojumā uz Āfriku, jaunos pavēlēja Panormā izvilkt krastā, lai tie pa ziemu neatrastos ūdenī, jo steigā tie bija būvēti no zaļiem kokiem.

Lailijs, gaismai austot, piebrauca pie Hiponas Regijas un kaujas kārtībā izveda savus matrožus un kareivjus sirojumā. Kartāgieši bezrūpīgi dzīvoja pilnīgā mierā un tādu iebrukumu nemaz nebija gaidījuši. Trauksmainās ziņas no Hiponas radīja Kartāgā lielas izbailes — esot uzbrukusi romiešu flote paša virspavēlnieka Scīpiona vadībā. Ka Scīpions ir Sicīlijā, to kartāgieši jau zināja, bet nezināja, cik romiešiem kuģu, cik kareivju izgājuši sirot, un bailēs visu pārspīlēja, tāpēc sākumā viņus pārņēma šausmas, tad izmisums.

— Cik ļoti viss mainījies, — žēlojās kartāgieši, — nesen vēl mūsu uzvarām vainagotais karaspēks stāvēja pie Romas mūriem, sakautas bija romiešu armijas, vai nu labprātīgi, vai spiestas mums bi ja padevušās Itāli jas Jautas, bet tagad kara laime ir viņu pusē, mēs piedzīvosim Āfrikas tautu sacelšanos un Kartāgas aplenkšanu, tikai mums nebūs ne romiešu izturības, ne romiešu spēku. Sakauto armiju vietā viņiem vēl lielākā skaitā stājās Romas un Latijas jaunatne. Mūsu ļaudis nav karotāji ne pašā Kartāgā, ne karalaukā. Savus kareivjus mēs vervējam no afrikāņiem, bet uzticēties tiem nevaram, tie kalpo tam, kas vairāk maksā. Ķēniņš Sifāks pēc sarunas ar Scīpionu kļuvis svārstīgs. Masinisa atklāti no mums atkritis un tagad ir mūsu niknākais ienaidnieks. Nekur nekādas cerības, nekādas palīdzības. Magonam nav izdevies sacelt gaiļus un apvienoties ar Hannibalu, Hannibala spēki dilst, nav vairs tik spoža viņa slava.

Tā viņi žēlojās par savām nelaimēm, bet tad tiešās briesmas spieda viņus padomāt, kas darāms, lai tās atvairītu, un viņi -nolēma Kartāgā un tās apkārtnē steidzīgi vākt kareivjus, vervēt afrikāņu palīgspēkus, nocietināt pilsētu, savest tajā pārtiku, sagādāt ieročus un ļaudis flotei un sūtīt to uz Hiponu pret romiešiem. Tā rīkojoties, viņi saņēma drošas ziņas, ka iebrucis Lailijs, nevis Scīpions un kareivju viņam pietiekot tikai sirojumam. Galvenie spēki arvien vēl esot Sicīlijā. Tagad kartāgieši varēja atvilkt elpu. Viņi sūtīja vēstnešus pie Sifāka un citiem valdniekiem atjaunot līgumus par draudzību un sadarbību. Vēstnešus sūtīja arī pie Filipa. Kartāgieši solīja ķēniņam divsimt sudraba talantu, lai tas sāktu karu Sicīlijā vai Itālijā. Arī uz Itāliju pie kartāgiešu karavadoņiem devās valdības pilnvarotie un nodeva tiem pavēli darīt visu, lai aizturētu Scīpionu Sicīlijā. Magonam aizsūtīja arī divdesmit piecus ķara kuģus, sešus tūkstošus kareivju, astoņsimt jātniekus un septiņus ziloņus, turklāt vēl daudz naudas palīgspēku vervēšanai. Kad viņš ar tiem pastiprinās savu armiju, viņam vajadzēs pievirzīties tuvāk Romai un apvienoties ar Hannibalu.

Tā gatavojās un rīkojās Kartāgā. Pie Lailija, kas ar milzīgu laupījumu atgriezās no neaizsargāta novada, ar dažiem pavadoņiem atjāja Masinisa, dabūjis zināt par romiešu flotes ierašanos.

—    Scīpions rīkojas pārāk gausi, — viņš žēlojās, — kartāgieši ir sakauti, bet romiešu armija vēl nav pārcēlusies uz Āfriku, kaut gan Sifāku aizkavē karš ar kaimiņiem. Es esmu pārliecināts, ka Sifāks, kad viņš tiks galā ar saviem ienaidniekiem, nebūs nekāds uzticams romiešu sabiedrotais. Es lūdzu tevi, Lailij, pamudini Scīpionu nekavēties! Kaut gan esmu padzīts no savas valsts, tomēr ieradīšos viņam palīgā ar ievērojamiem kājnieku un jātnieku spēkiem. Arī tev nav vajadzīgs ilgāk kavēties Āfrikā. Es zinu, ka kartāgiešu flote jau izbraukusi no ostas, lai dotos pret tevi cīņā. Vienam pašam bez Scīpiona ar to ielaisties kaujā tev nebūtu ieteicams.

Pēc šīs sarunas ar Masinisu Lailijs nākamajā dienā izbrauca ar smagi piekrautiem kuģiem no Hiponas un, atgriezies Sicīlijā, paziņoja Scīpionam, ko bija teicis Masinisa.

IDAS DIEVES PĀRVEŠANA UZ ROMU [92]

(205. g. — 204. g.)

Romiešus šajā laikā pārņēma reliģiskas rūpes. Tā kā no debesīm bija vairākkārt krituši akmeņi, tad pieņēma lēmumu meklēt padomu Sibillas grāmatās. Tajās atrada šādu norādījumu:

—    Kad Itālijā iebruks svešzemnieks, to varēs uzvarēt un no Itālijas padzīt, ja īdas māti no Pesinuntas pārvedīs uz Romu.

Sis Sibillas pareģojums joti iepriecināja senatorus, jo uz Delfiem nesen bija sūtīti vēstneši ar dāvanu, tie atgriezušies paziņoja, ka Apollonam upurētā upura dzīvnieka iekšas vēstījušas labu un orākuls teicis:

—         Romas tauta uzvarējusi lielā kaujā, un par tajā gūtajām trofejām iegādāta jūsu dāvana. Drīz romieši uzvarēs vēl daudz lielākā kaujā.

Romiešu ceribas vēl vairoja Scīpiona pārliecība par drīzām kara beigām un prasība piešķirt viņam par provinci Āfriku. Un, lai jo drīzāk gūtu uzvaru, kuru pareģoja Sibillas grāmatas, upura aknas un orākula atbilde, romieši sāka rīkoties un domāt par dieves atvešanu uz Romu, taču viņiem nebija Āzijā nevienas sabiedrotās valsts. Viņi tad atcerējās Aiskulāpiju, kuru kādreiz atveda no Grieķijas, lai tas dziedinātu tautu, kaut gan Grieķija nebija sabiedrotā. Ar Pergamas valdnieku Atālu attiecības bija draudzīgas, jo Atāls, tāpat kā romieši, karoja ar Maķedoniju, un varēja cerēt, ka romiešu dēj" tas darīs visu, kas iespējams; tāpēc nolēma sūtīt pie Atala piecus vēstnešus un dot viņiem piecas kvinkverēmas, lai vēstniecība atbilstu Romas diženumam un vieglāk panāktu savu nolūku.

Braukdami uz Āziju[93], sūtņi izkāpa malā Delfos un jautāja orākulam, kādas viņiem ir izredzes veikt uzdevumu, kura dēj viņi sūtīti.

Stāsta, ka orākuls atbildējis:

—     Ar ķēniņa Atala palīdzību jūs panāksiet to, ko esat nodomājuši. Kad jūs aizvedīsiet dievi uz Romu, parūpējieties, lai viņu sagaidītu kā Romas viešņu pats krietnākais vīrs.

Aizbraukuši uz Pergamu, vēstneši ieradās pie ķēniņa. Atāls viņus laipni uzņēma un aizveda uz Pesinuntu, nodeva tur viņiem svēto akmeni, kuru vietējie iedzīvotāji sauc par dievu māti, un atļāva to aizvest uz Romu. Kāds no vēstnešiem, ieradies Romā agrāk par citiem, paziņoja:

—    Ved dievi. Jāatrod pats krietnākais vīrs, kas viņu pienācīgi sagaidītu kā Romas viešņu.

Senātam tagad bija jāizšķir tiešām grūts jautājums — kurš ir pats krietnākais vīrs Romā. Katrs gribēja šo godu iegūt, vērtēja to augstāk nekā senāta piešķirtās provinces vai ievēlēšanu amatā tautas sapulcē. Senāts atzina, ka krietnākais vīrs visā valstī ir Pūblijs Scīpions, Gnēja Scīpiona dēls, tā paša Gnēja Scīpiona, kas bija kritis Spānijā. Šis Pūblijs Scīpions bija jauns un vēl nebija pildījis nevienu amatu. Viņam uzdeva ar Romas matronām doties uz Ostiju pretī dievei; tur viņam vajadzēja saņemt to no kuģa un nodot matronām. Kad kuģis piebrauca pie Tibras grīvas, Scīpions, kā tas viņam bija likts, izbrauca dievei pretī, saņēma'to no priesteriem un iznesa krastā. Dievi tur nodeva matronām. Vienas vārdu mēs zinām: tā bija Kvinta Klaudija. Viņas reputācija pirms tam nebija sevišķi laba, bet pēc šī reliģiskā pienākuma izpildīšanas pat vēl nākošās paaudzes slavēja viņas godprātību.

Matronas mainījās, nododamas dievi no vienām rokām citās, un visa pilsēta iznāca tai pretī. To namu priekšā, gar kuriem nesa dievi, dedzināja vīraku, un visi lūdza dievi būt labvēlīgai Romai un romiešiem. Dievi aiznesa uz Viktorijas templi Palātijā — un šo dienu izsludināja par svētku dienu. Daudz ļaužu devās uz Palātiju ar dāvanām, visos tempļos notika dievu pacienāšana, sarīkoja ari izrādes, ko nosauca par Megalēsijām '.

SIFAKS — KARTĀGAS SABIEDROTAIS (204. g.)

Kartāgieši novietoja uz visiem piekrastes kalniem novērotājus, un ziema viņiem pagāja nemierīgi, tos izjautājot un -uztraucoties par saņemtajām ziņām. Viņi saprata, cik svarīga Āfrikas aizsardzībai ir savienība ar ķēniņu Sifāku, jo, tikai paļaujoties uz viņu, Scīpions pārcelšoties (tā viņi vismaz domāja) uz Āfriku. Hasdrubals, Gisgona dēls, un Scīpions bija ieradušies no Spanijas pie Sifāka un bija viņa viesi, bet Hasdrubals centās izprecināt ķēniņam savu meitu un tā kļūt par Sifāka radinieku. Lai par precībām galīgi vienotos un noteiktu kāzu dienu, Hasdrubals atkal ieradās pie Sifāka un, redzēdams, ka ķēniņš ļoti iekārojis viņa meitu, ataicināja to no Kartāgas (jaunava bija jau precību gados) un steidzināja Sifāku. Kāzu svinību laikā numidiešu valdnieks un Kartāga noslēdza arī savienību. Abas puses zvērēja, ka turpmāk tām būšot tikai kopēji ienaidnieki un draugi.

Hasdrubals, protams, labi zināja, ka Sifāks ir noslēdzis savienību arī ar Scīpionu, tāpat viņš zināja, cik maz var paļauties uz numidiešiem, cik viņļ nepastāvīgi, un bažījās, ka pēc Scīpiona pārcelšanās uz Āfriku šīm precībām lielas nozīmes nebūs, tāpēc, izmantodams numidieša iemīlēšanos un savas meitas glāstus un glaimus, panāca, ka

Sifāks aizsūtīja uz Sicīliju pie Scīpiona vēstnešus, kas tam paziņoja, lai nepaļaujoties uz agrākajiem Solījumiem un necejoties pāri uz Āfriku.

—     Es esmu apprecējis, — viņš lika Scīpionam teikt, — Kartāgas pilsoni, Hasdrubala meitu (Hasdrubalu tu redzēji, kad biji mans viesis), ar Kartāgu mani saista arī savienība^ un es vēlos, lai romieši karotu ar kartāgiešiem tālu no Āfrikas, tāpat kā līdz šim, un man nevajadzētu iejaukties jūsu cīņās un strīdos un atteikties no savienības ar vieniem vai otriem. Ja tu iebrukši Āfrikā un dosies ar karaspēku uz Kartāgu, es būšu spiests cīnīties par Āfriku, kur esmu dzimis, un aizstāvēt savas sievas dzimteni, viņas tēvu un penātus.

Ar šādu ķēniņa paziņojumu Sifāka vēstneši ieradās Sirakūzās pie Scīpiona, kam šī ziņa sagādāja lielu vilšanos, jo viņš saprata, cik svarīga karam Āfrikā ir savienība ar numidiešu valdnieku. Vēstnešus viņš steidzīgi aizsūtīja atpakaļ uz Āfriku, lai tie neko neizpaustu, un iedeva tiem līdzi vēstuli Sifākam. Tajā viņš ķēniņu neatlaidīgi lūdza palikt uzticīgam draudzībai ar viņu pašu un savienībai ar Romu, turēt savus solījumus, kas doti, roku sniedzot un dievus piesaucot, un nelauzt svinīgo zvērestu. Taču numidiešu ierašanās bija kļuvusi zināma, jo viņi bija staigājuši pa pilsētu un redzēti virspavēlnieka mītnē. Ja neteiktu, kāpēc viņi ieradušies, varētu gadīties, ka tieši noslēpumainības dēj patiesība nāktu zināma. Tad karaspēku pārņemtu bailes, ka būs jākaro gan ar kartāgiešiem, gan ar Sifāku. Scīpions tāpēc, lai maldinātu kareivjus, radīja tiem citas pilnīgi nepamatotas bažas. Viņš sasauca tos uz sapulci un paziņoja, ka vairs neesot ko kavēties.

—    Sabiedrotie valdni_eki pieprasa, lai mēs pēc iespējas ātrāk pārcejamies uz Āfriku. Masinisa bija ieradies pie Lailija un žēlojās, ka mēs pārāk vilcinoties un zaudējot laiku. Arī Sifāks atsūtīja savus vēstnešus, kas ziņoja, ka valdnieks brīnoties, kāpēc mēs neko nedarot. Viņš uzstāj, lai mēs tūliņ pārceļamies uz Āfriku, bet, ja mēs 110 šī nodoma esam atteikušies, lai viņam par to paziņojot, tad viņš rīkošoties saskaņā ar savām un savas valsts interesēm. Viss jau mums ir sagādāts un sagatavots, un, tā kā stāvoklis vairs kavēšanos necieš, es esmu nolēmis floti aizsūtīt uz Lilibaju. Turp dosies arī kājnieki un jātnieki, un pirmajā braucienam izdevīgajā dienā mēs ar dievu palīgu celsimies pāri uz Āfriku.

SCĪPIONS DODAS UZ ĀFRIKU (204. g.)

Scīpions tad deva rīkojumu transporta kuģus no visas Sicīlijas nosūtīt uz Lilibaju. Kad tur ieradās kareivji un kuģi, pilsētā nebija vietas kareivjiem, ostā — kuģiem, un visi tik dedzīgi vēlējās doties uz Āfriku, it kā būtu paredzēts braukt nevis uz karalauku, bet uz kara laupījuma dalīšanu. Sevišķi to vēlējās pie Kannām sakautās armijas atliekas. Sie degradētie kareivji bija pārliecināti, ka tieši Scīpiona un neviena cita vadībā viņiem radīsies izdevība kaut ko izcilu veikt un atgūt zaudēto godu. Scīpions viņus nenicināja, jo labi zināja, ka ne jau viņu vainas dēj romieši sakauti pie Kannām, turklāt viņi bija visilgāk dienējušie kareivji, kas bija ne tikai cīnījušies daudzās kaujās, bet ari guvuši lielu pieredzi, uzbrukdami nocietinājumiem. Viņi bija iedalīti piektajā un sestajā leģionā, un Scīpions, paziņojis, ka jābrauc uz Āfriku, rūpīgi viņus pārbaudīja. Kurus neatrada par piemērotiem, tos atstāja Sicīlijā, viņu vietā ieskaitīja no Itālijas atvestos, un tā šajā leģionā tagad bija seši tūkstoši divi simti kājnieku un trīs simti jātnieku.

Scīpions pats raudzījās, lai kareivji kārtīgi sakāptu kuģos, Lailijs, kas bija flotes prefekts, gādāja par matrožu disciplīnu. Par pārtikas iekraušanu bija jārūpējas preto- ram Pomponijam. Pavisam p&rtika bija sagādāta četrdesmit piecām dienām, vārītus produktus paņēma piecpadsmit dienām. Kad visi jau bija kuģos, Scīpions izsūtīja laivas ar rīkojumu, ka kapteiņiem un stūrmaņiem, un pa diviem kareivjiem no katra kuģa jāierodas Forumā saņemt pavēles. Sanākušajiem viņš vispirms jautāja, vai ūdens cilvēkiem un jūga dzīvniekiem ir sagādāts tikpat daudz dienām kā pārtika. Četrdesmit piecām dienām esot kuģos ūdens, tie atbildēja. Tad Scīpions paziņoja pavēli, ka kareivjiem bez ierunām klusi un mierīgi jāizpilda visi jūrnieku rīkojumi. Transporta kuģus no labā flanga segs viņš pats un Lūcijs Scīpions ar divdesmit kara kuģiem. Kreiso flangu ar tikpat daudziem kara kuģiem sargās flotes prefekts Lailijs ar Marku Porkiju Katonu, kas tad bija kvestorsUz kara kuģiem būs viens gaismeklis, uz transporta kuģiem — divi. Stūrmaņiem deva pavēli braukt uz

Emporijiem. Tas bija auglīgs novads, kur visa kā diezgan, un iedzīvotāji šajā novadā nemaz nebija kareivīgi, kā tas pa lielākajai daļai bagātajās zemēs mēdz būt. Varēja domāt, ka viņus izdosies pārvarēt, pirms kartāgieši piesteigsies palīgā.

Kad pavēle bija paziņota, ataicinātie atgriezās uz kuģiem, un nākamajā dienā pēc dotā signāla ar labu ceļa vēju flote izbrauca jūrā.

Daudzas romiešu flotes no Sicīlijas un no šīs pašas Lili- bajas bija devušās karā, bet ne tikai šajā karā — par to nebūtu ko brīnīties, jo šajā tās pa lielākajai daļai brauca laupīt, — arī pirmajā karā ar Kartāgu nekad došanās ceļā nebija tik dižens un krāšņs skats. Tiesa, ja ņemtu vērā tikai flotes lielumu, tad agrāk uz Āfriku bija devušies divi konsuli un divas armijas, un viņu flotēs bija tikpat daudz kara kuģu, cik Scīpiona flotē transporta kuģu, jo kādi četri simti transporta kuģi un četrdesmit kara kuģi bija visa Scīpiona flote. Taču otrais karš romiešiem likās daudz nežēlīgāks ūn bīstamāks par pirmo, jo karoja pašā Itālijā, sakautas bija lielas armijas un krituši to vadoņi, bet tagad virspavēlnieks Scīpions ar saviem spožajiem panākumiem, ar savu izdaudzināto kara laimi un slavu bija visiem iedvesis jaunu drosmi un paļāvību, turklāt jšajā karā vēl neviens nebija mēģinājis pārcelties uz Āfriku, lai piespiestu Hannibalu atstāt Itāliju un karu pabeigtu Āfrikā. »

Prinkips

Skata krāšņumu vairoja vēl milzīgais ļaužu saplūdums: sanākuši bija ne tikai Lilibajas iedzīvotāji, pavadīt Scī- pionu ieradās delegācijas no visām Sicīlijas pilsētām, arī leģioni, kas palika Sicīlijā, atnāca pavadīt savus biedrus. Dižena bija flote, kad uz to raudzījās no sauszemes, skaists bija arī ļaužu pārpilnais krasts, no jūras skatoties.

Kad "k]uva gaišs, Scīpions pavēlēja saucējam nodibināt klusumu un lūdza dievus:

— Dievi un dieves, kas dzīvojat jūrās un uz sauszemes, es jūs piesaucu un lūdzu, lai viss, kas manā vadībā notiek un notiks, izdotos un nāktu par labu man pašam, Romas tautai un sabiedrotajiem. Palīdziet visiem, kas man sekos uz sauszemes un uz jūras, lai viņi atgrieztos

mājās sveiki un veseli un triumfētu kopā ar mani, uzvarējuši ienaidniekus, ieguvuši trofejas, apkrāvušies ar laupījumu! Palīdziet viņiem atriebties ienaidniekiem, dodiet viņiem iespēju darīt kartāgiešiem to pašu, ko kartāgieši darījuši mums!

Pēc šīs lūgšanas, kā tas no seniem laikiem bija parasts, iemeta jūrā jēlas upurdzīvnieka iekšas un tad ar taures signālu pavēlēja doties jūrā.

Pūta labs ceļa vējš, un drīz \^airs nebija redzams Sicīlijas krasts. Ap pusdienas laiku uznāca migla un vajadzēja ļoti uzmanīties, lai kuģi neuzskrietu cits citam virsū. Tālāk no krasta pierima arī vējš. Nākošā nakts bija ļoti tumša. Pēc saules lēkta migla izklīda un vējš kļuva stiprāks. Jau parādījās zeme. Drīz stūrmanis paziņoja Scīpionam:

— Āfrika pašlaik nav tālāk kā piecas jūdzes. Es redzu jau Merkurija ragu. Ja tu gribi, mēs varam braukt turp, un drīz visa flote būs ostā.

Kara kuģi ar pārmetamu laipu

Ieraudzījis zemi, Scīpions lūdza dievus, lai šis brīdis būtu labu panākumu sākums viņain pašam un Romas tautai, tad viņš pavēlēja braukt tālāk un meklēt piestāšanās vietu vairāk dienvidos. Brauca viņi pa vējam, un ap to pašu laiku kā iepriekšējā dienā uznāca migla, krasts tajā pazuda, un norima vējš. Tad iestājās nakts un nekas vairs nebija redzams, tāpēc izmeta enkurus, lai kuģi nesadurtos un neuzskrietu krastā. Kad kļuva gaišs, atkal sacēlās vējš, izkliedēja miglu un tālu atklājās Āfrikas krasts. Scīpions

jautāja, kā saucot tuvāko zemesragu. Par Skaisto ragu — bija atbilde.

— Tā ir laba zīme, — priecājās Scīpions, — brauksim turp!

Flote tur piestāja — un visa armija izkāpa malā.

KARTĀGAS STĀVOKLIS (204. g.)

Kad karaspēks bija izkāpis, romieši apmetās nometnē uz tuvējiem pakalniem. Lauku iedzīvotājus jūras piekrastē pārņēma paniskas bailes, kad viņi redzēja romiešu floti un lielo malā izkāpušo karaspēku. Izbijās šoreiz ne tikai laucinieki, bet arī pilsētnieki. Pa visiem ceļiem plūda dažāda vecuma un dzimuma Jaudis, dzīdami lielus lopu barus. Likās, ka visi iedzīvotāji atstāj Āfriku. Pilsētās, kur viņi meklēja patvērumu, izbailes bija vēl lielākas. Pašā Kartāgā bija tāds juceklis, tāda panika, it kā pilsētu jau būtu ieņēmis ienaidnieks, jo gandrīz piecdesmit gadus kartāgieši nebija redzējuši romiešu kareivjus, ja neskaita sirotājus, kas, pēkšņi izkāpuši malā, laupīja un postīja un tad steidzās atpakaļ uz saviem kuģiem, pirms laucinieki paguva salasīties, lai pretotos. Tāpēc jo lielāka šoreiz bija panika, jo nekārtīgāka drūzma Kartāgā.

Un ne jau gluži bez pamata. Kartāgiešiem nebija Āfrikā ne stipras armijas, ne krietna vadoņa. Pats ievērojamākais vīrs bija Hasdrubals, Gisgona dēls. Viņš bija dižciltīgs, populārs, bagāts un ķēniņa Sifāka radinieks, bet kartāgieši zināja, ka šis pats tagad malā izkāpušais Scīpions viņu Spānijā bija vairākas reizes smagi sakāvis. Vai Hasdrubals varēs ar to mēroties? Vai steigā savāktais karaspēks varēs stāties pretī romiešiem?

Tāpēc tika dota pavēle visiem apbruņoties, noslēgt vārtus un uz mūriem novietot sargnodajas. Tajā naktī Kartāgā neviens negulēja.

Otrā dienā uz piekrasti izsūtīja piecsimt jātniekus. Tiem vajadzēja izlūkot romiešus un traucēt viņu izcelšanos krastā. Bet Scīpions jau floti bija aizsūtījis uz Utiku un, pagājis nelielu gabalu prom no jūras līdz tuvējiem pakalniem, novietojis izdevīgās vietās jātnieku sargnodaļas un izsūtījis citus jātniekus sirojumā pa tuvāko apkārtni. Ar romiešu sargnodaļām sāka kauju kartāgiešu jātnieku izlūki, daži kartāgieši krita kaujā, daudz vairāk kartāgiešu krita bēgot, krita ari viņu vadonis Hannons, kāds dižciltīgs jauneklis.

Scīpions ne tikai nopostīja apkārtējos laukus, bet ieņēma arī kādu no tuvējām pilsētām un ieguva.lielu laupījumu, kuru tūlīt sakrāva transporta kuģos un aizsūtīja uz Sicīliju. Romieši šeit sagūstīja kādus astoņus tūkstošus brīvo un vergu. Daudz vairāk tomēr romieši priecājās par Masi- nisas ierašanos viņu nometnē.

TRĪSDESMITĀ GRĀMATA

Sofoniba dzer nāves kausu

Jaunievēlētie konsuli un pretori devās uz savām provincēm. Viņi domāja tomēr vairāk par Āfriku nekā par to, ko viņiem bija uzdevis senāts, jo saprata, ka karš izšķirsies tieši Āfrikā. Ikviens no viņiem turklāt gribēja palīdzēt Scīpionam, uz kuru ar bažām un gaidām noraudzījās visa

Roma, un tāpēc no Sardīnijas, Sicīlijas un pat no Spānijas uz Āfriku sūtīja drēbes, pārtiku, ieročus un visu pārējo, kas bija vajadzīgs.

Scīpionam atpūtai nebija laika, jo briesmas draudēja no visām pusēm: no Utikas aplenkšanas bija jāatsakās, kartāgieši, saveduši kārtībā savu floti, varēja tagad traucēt romiešu apgādi, tieši pretī nocietinātā nometnē atradās Hasdrubala armija. Rūpju bija daudz, bet -no cerības iegūt Sifāku par savu sabiedroto Scīpions vēl arvien nebija atteicies, varēja taču gaidīt, ka Sifāka dedzīgā mīlestība pret savu sievu laika gaitā būs kļuvusi krietni vēsāka. No Sifāka bija saņemtas ziņas, ka par viņa atteikšanos no savienībasar Kartāgu varētu runāt tikai tad, ja romieši atstātu Āfriku un kartāgieši Itāliju. Sākumā romiešu virspavēlnieks par šādiem noteikumiem pat dzirdēt negribēja, vēlāk viņš tik kategoriski tos vairs nenoraidīja. Lai viņa vēstnešiem būtu ticams iemesls iet uz kartāgiešu nometni, viņš lika noprast, ka vienošanās ir iespējama, ja' viņi biežāk apmainīsies ar vēstnešiem un priekšlikumiem.

Leģiona ērglis un jātnieku karogs

Kartāgiešu ziemas mītnes bija būvētas no steigā sagādāta materiāla un gandrīz visas no koka, numidiešu mītnes bija taisītas no sapītiem meldriem un klātas pa lielākajai daļai ar salmiem. Izvietotas tās bija bez kādas kārtības, dažas pat atradās ārpus nometnes grāvja, jo nebija dota pavēle, kur un kā tās jāceļ. Kad to pastāstīja Scīpionam, viņš sāka cerēt, ka var rasties izdevība tās aizdedzināt.

Kopā ar vēstnešiem viņš par to zirgupuišiem sūtīja savus krietnākos centurionus, kam bija vislielākā pieredze

nozīmības ziņā bija pirmā pilsēta pēc Kartāgas, un sāka to aplenkt. Utikieši drosmīgi pretojās, un, kad aplenktai pilsētai palīgā ieradās Hasdrubals un Sifāks ar 80 000 kājniekiem un 13 000 jātniekiem, Scīpions atgāja uz kādu pussalu pie Utikas, nocietinājās un gatavojās tur pārziemot. Viņa stāvoklis bija diezgan grūts: priekšā stiprs ienaidnieks, aizmugurē jūra. Sakari ar Itāliju nebija pilnīgi droši. Noteikti paļauties, ka senāts ar pietiekamiem spēkiem laikā palīdzēs, Scīpions nevarēja: senātā viņam bija daudz ienaidnieku.

kara lietās un kas bija pārģērbti par vergiem. Kamēr vēstneši veda sarunas, šie centurioni klejoja pa nometni, izlūkoja visas ieejas un izejas, noskaidroja, kāds ir visas nometnes un kāds tās atsevišķo daju apveids, kur apmetušies kartāgieši, kur numidieši, cik liels ir atstatums starp Hasdrubala un Sifāka nometni. Viņi izzināja ari sargnodaļu un sargposteņu atrašanās vietas un sardzes laiku un mēģināja izdibināt, vai tiem izdevīgāk uzbrukt dienā vai naktī. Vēstnešus sūtīja bieži un kopā ar tiem arvien citus un atkal citus centurionus, lai ar ienaidnieku nometni iepazītos pēc iespējas vairāki. "

Sarunām turpinoties, Sifāks ar katru dienu vairāk cerēja uz mieru un pārliecināja par to arī kartāgiešus, līdz romiešu vēstneši viņam paziņoja:

—     Virspavēlnieks mums aizliedza atgriezties, pirms nebūsim dabūjuši noteiktu atbildi. Ja tu esi jau visu izlēmis, tad pasaki, ja tev jāapspriežas ar Hasdrubalu un kartāgiešiem, apspriedies. Ir jau laiks vai nu noslēgt mieru, vai karot, kā pienākas.

Kamēr Sifāks apspriedās ar Hasdrubalu un Hasdrubals prasīja galīgo lēmumu no Kartāgas, romiešu izlūkiem bija laiks visu izpētīt un Scīpionam visu sagatavot. Tā kā runāja par mieru un uz to cerēja, tad kartāgieši un numidieši, kā tas parasti mēdz būt, kļuva nevērīgāki, jo bija pārliecināti, ka romieši viņiem neuzbruks. Galu galā romiešiem paziņoja atbildi un, tā kā likās, ka Scīpions ļoti vēlas mieru, tad izmantoja gadījumu un izvirzīja dažas netaisnas prasības. Scīpionam, kas ļoti vēlējās pamieru izbeigt, tas bija sevišķi izdevīgi, un viņš teicās ziņot par šīm prasībām virspavēlnieka padomei un nākamajā dienā atbildēja:

—    Es vienīgais aizstāvēju jūsu priekšlikumus, visi citi bija pret tiem, tāpēc Sifākam nav ko cerēt uz mieru ar romiešiem, ja viņš neatteiksies no savienības ar Kartāgu.

Tā viņš izbeidza pamieru, lai, nelaužot doto vārdu, veiktu, ko bija nodomājis. Bija jau sācies pavasaris, un viņš pavēlēja, it kā gatavodamies uzbrukt Utikai, ievilkt kuģus jūrā un uz tiem novietot metamās ierīces. Aizsūtīja arī divtūkstoš kareivjus atkal it kā ieņemt kādu pakalnu Utikas tuvumā, ko romieši nesen bija atstājuši, lai novērstu ienaidnieku uzmanību no sava nodomātā pasākuma un kartāgieši, kamēr viņš pats cīnīsies ar Sifāku un Hasdru-

balu, nedotos uzbrukumā no pilsētas un neielauztos viņa nometnē, kurā bija atstāta tikai neliela sargnodala. Kad viss bija sagatavots, viņš sasauca kara padomi un pavēlēja izlūkiem pastāstīt, ko viņi bija izzinājuši, to pašu viņš lika darīt arī Masinisam, kas par ienaidniekiem bija ievācis visas vēlamās ziņas, tad runāja arī pats un izklāstīja savu nakts uzbrukuma plānu.

Tribūniem viņš lika tūlīt pēc apspriedes, kad dos signālu, izvest no nometnes leģionus. Saulei rietot, kareivji devās ceļā, kā Scīpions to bija pavēlējis, un pirmajā nakts sardzes maiņā izvērsās kaujas kārtībā. Ap pusnakti romieši nonāca pie ienaidnieku nometnes. Bija līdz tai kādas septiņas jūdzes. Tad Scīpions deva Lailijam kādu daļu no romiešu kareivjiem un Masinisu ar numidiešiem, pavēlēja ar tiem uzbrukt Sifāka nometnei un to aizdedzināt. Viņš runāja pēc tam atsevišķi ar Lailiju un Masinisu un viņiem nopietni aizrādīja:

— Naktī ir grūti pārredzēt kaujas gaitu, tāpēc jābūt sevišķi apdomīgiem un piesardzīgiem. Es pats uzbrukšu Hasdrubalam un kartāgiešū nometnei, bet darīšu to tikai tad, kad redzēšu ķēniņa nometni liesmās.

Viss notika ļoti ātri. Kad aizdegās tuvākās teltis un barakas, uguns tūlīt pārsviedās tālāk un ātri izplatījās pa visu nometni. Izcēlās panika. Citādi tas nemaz nevar būt, ja naktī uzreiz deg visās malās. Turklāt neviens nedomāja, ka nometni aizdedzinājuši ienaidnieki, un neapbruņotie Sifāka kareivji, steigdamies dzēst uguni, ieskrēja uzbrucējiem tieši krūtīs, visbiežāk gan numidiešiem, kurus Masinisa, labi pazīdams nometni, bija nostādījis izdevīgās vietās. Daudzi, īsti vēl nepamodušies, jau dega savās guļvietās, citi, izbailēs bēgdami, šaurajos vārtos krita cits uz cita un tika samīti.

Liesmu blāzmu Sifāka nometnē vispirms ieraudzīja kartāgiešu sargposteņi, tad, no trokšņa pamodušies, arī citi, kas nodomāja, ka ugunsgrēks izcēlies neuzmanības dēļ. Juceklīgās kliegšanas dēļ viņi nesaprata, ka tas ir kaujas troksnis, ka tur kliedz mirstošie un ievainotie, un, nedomādami sastapt ienaidniekus, devās laukā pa vārtiem, kuri nu katram bija tie tuvākie, paķēruši līdzi tikai dzēšanai vajadzīgo, un, pilnīgi negaidot, sastapa romiešus, kas visus šos kartāgiešus apkāva, lai neviens neaizbēgtu un nepaziņotu, kas notiek. Romieši tad devās uz Has- drubala nometnes vārtiem, kas bija gandrīz neapsargāti,

kā tas šādās reizēs mēdz būt, un, kad bija aizdedzinātas tuvākās teltis, drīz šur un tur uzliesmoja ari citas, tad jau sāka degt visas un kartāgiešu nometne bija viena liesmu jūra. Pusapdeguši cilvēki un satrakoti jūga dzīvnieki briesmīgās izbailēs sablīvējās vārtos, notriekdami cits citu zemē un samīdami kājām. Ko bija saudzē jis uguns, to nesaudzēja zobens. Abām nometnēm bija tas pats liktenis.

Izglābās tomēr no tik daudzu tūkstošu lielā karaspēka divi tūkstoši kājnieku un piecsimt jātnieku, tie paši tikai pusapbruņoti, pa lielākajai daļai ievainoti un apdeguši. Izglābās ari Hasdrubals un Sifāks. Kādi četrdesmit tūkstoši tika nogalināti vai dabūja galu liesmās, vairāk nekā piecus tūkstošus sagūstīja, starp tiem daudzus dižciltīgos kartāgiešus un vienpadsmit senatorus, turklāt vairāk nekā divus tukstošus septiņus simtus numidiešu zirgu un sešus ziloņus. Astoņi ziloņi tika nogalināti vai sadega. Romieši ieguva arī simt septiņdesmit četras karaspēka daļu nozīmes un daudz ieroču. Ieročus Scīpions veltīja Vulkānam un lika sadedzināt.

SOFONIBAS TRAĢISKAIS LIKTENIS [95] (203. g.)

Ieejot priekšnamā, Masinisa pie pašām durvīm sastapa Sofonibu, Sifāka sievu un kartāgieša Hasdrubala meitu, kas, ieraudzījusi viņu kareivju vidū krāšņās bruņās un greznā tērpā, tūlīt saprata, ka viņš ir ķēniņš, krita viņam pie kājām un izsaucās:

— Dievi, tava vīrišķība un laime ir devusi tev pilnīgu varu pār mani, bet, ja gūsteknei ir ļauts pazemīgi lūgt savu kungu, kas ir noteicējs pār viņas dzīvību un nāvi, ja es drīkstu apkampt tavus ceļus, ja drīkstu satvert uzvarētāja roku, tad esi žēlsirdīgs pret lūdzēju, kas nesen vēl bija ķēniņiene, kas ir numidiete, tāpat kā tu un Sifāks esat numidieši, tad lem pats, kā tev tīk, par savu gūstekni, neļauj, ka viņas likteni noteic kāds augstprātīgs un nežēlīgs romietis, un lai šis ķēniņa pils dievi ir labvēlīgaki tev, nekā viņi bija Sifākam!

Ja es būtu bijusi tikai Sifāka sieva, arī tad es gribētu, lai par mani lemj nevis svešzemnieks, bet kāds, kas, tāpat kā es, ir dzimis Āfrikā. Bet tagad — ko kartāgiete, ko Has- drubala meita var gaidīt no romieša? Ja citādi tas nav iespējams, tad gādā, lai vismaz nāve mani glābj no viņu patvaļas! Dievus piesaukdama, es no visas sirds tev pazemīgi to lūdzu.

Skaista bija Sofoniba savas dzīves ziedonī. Lūgdama, lai viņu neizdod romiešiem, Sofoniba te apkampa Masi- nisas ceļus, te tvēra viņa roku, gandrīz vai pieglauzdamās. Masinisu pārņēma ne tikai žēlums, bet arī mīla, un gūstekne sagūstīja savu uzvarētāju. Tas sniedza viņai roku un apņēmās izpildīt lūgumu. Tad viņi abi iegāja ķēniņa pilī un Masinisa sāka pārdomāt, kā savu solījumu īstenot — viegli tas nebija. No neprātīgās kaislības radās neprātīgs un nekaunīgs nodoms. Viņš deva pavēli vēl šajā pašā dienā rīkot kāzas, lai Lailijs vai pat Scīpions neko nevarētu lemt par gūstekni, kas tad jau būs Masinisas sieva.

Kad kāzas bija nosvinētas, ieradās Lailijs, kas nemaz neslēpa savu sašutumu un tūlīt jau gribēja sūtīt Scīpionam Sofonibu, Sifāku un citus gūstekņus. Masinisa viņu tomēr pierunāja atstāt Scīpiona izlemšanai, kam paliks Sofoniba. Sifāku un pārējos gūstekņus tad aizsūtīja, un Lailijs ar Masinisas palīdzību ieņēma cita^ Numidijas pilsētas, kur " vēl atradās Sifāka garnizoni.

Kad Scīpiona nometnē kļuva zināms, ka vedīs Sifāku, milzīgs ļaužu bars steidzās viņu redzēt, it kā notiktu jau triumfa gājiens. Važās iekaltais Sifāks gāja pa priekšu dižciltīgo numidiešu gūstekņu pulkam, un katrs kā vien varēdams cildināja Sifāka varenību un augsto dzimumu, lai tā vairotu romiešu uzvaras slavu.

— Tas ir tas valdnieks, kura varu divas ievērojamākās pasaules tautas, romieši un kartāgieši, vērtēja tik augstu, ka Scīpions, lai iegūtu viņa draudzibu, atstāja savu Spānijas provinci un aizbrauca ar divām kvinkverēmām uz Āfriku, bet kartāgiešu karavadonis Hasdrubals ne tikai ieradūs viņa valstī, bet deva pat savu meitu par sievu. Divi virspavēlnieki tad bija viņa varā. Kā divas karotāju puses upurē nemirstīgajiem dieviem un lūdz viņu palīdzību, tā Scīpions un Hasdrubals centās iegūt Sifāka draudzību. Viņš bija tik varens, ka padzina Masinisu no viņa valsts, un Masinisa tālas nomales mežos tad pārtika kā plēsīgs zvērs no laupījuma un palika dzīvs tikai tāpēc, ka visi domaja, ka viņš jau miris.

Tā viss lielais ļaužu pulks daudzināja Sifāku, kad viņu veda pie Scīpiona uz virspavēlnieka telti.

Scīpions bija aizkustināts, salīdzinādams šī vīra agrāko varenību ar tagadējo stāvokli. Viņš atcerējās, ka bija tā viesis, ka viņi sniedza viens otram roku, ka noslēdza savienību starp savām valstīm. Atcerējās to arī Sifāks, un tas deva tam paļāvību droši uzrunāt uzvarētāju, jo, kad Scīpions tam jautāja, ko gan Sifāks gribējis panākt, ne tikai atteikdamies no savienības ar romiešiem, bet pat bez kāda iemesla sākdams ar viņiem karu, tas atbildēja:

— Es atzīstu, ka esmu kļūdījies un bijis pilnīgi kā bez prāta, kad devos pret romiešiem karā, taču ne tikai tad. Šis karš nav mana neprāta sākums, tas ir manas apmātības beigas. Tā sākās tad, kad es kartāgieti kā kundzi ievedu savā namā, kad aizmirsu viņas dēļ draudzību ar tevi un savienību ar Romu. No lāpām, kas dega manās kāzās, gāja liesmās bojā mana ķēniņa pils. Šis Jaunais gars, šī nekriet- nele, ar saviem vilinājumiem sajauca man prātus, un ātrāk viņa nerimās, pirms nebija panākusi, ka es tvēru zobenu, lai cīnītos pret tevi, savu viesi, savu draugu, bet zobens, ko viņa man deva, būs liktenīgs viņai pašai.

Es esmu sakauts, esmu iznīcināts, bet viens mierinājums man paliek nelaimē — šis ļaunais gars, šī nekriet- nele, ir iegājusi mana lielākā ienaidnieka namā. Masinisa nav apdomīgāks, nav apvaldītāks par mani, viņš ir jaunāks un tāpēc vēl pārsteidzīgāks. Apprecēdams Sofonibu, viņš rīkojies vēl neprātīgāk, vēl muļķīgāk nekā es.

Tā runāja Sifāks ne tikai aiz naida pret savu sāncensi, bet arī aiz greizsirdības, zinādams, ka viņa mīļotā tagad pieder Masinisam. Nopietnas bažas radīja šī runa Scī- pionā, jo lielu nelaimi varēja sagaidīt no šīm precībām, kas bija notikušas gandrīz vēl kaujas laikā, nenogaidot Lailija ierašanos, neaprunājoties ar tfiņu. Steiga bija tik liela, ka tai pašā dienā, kad Masinisa ieraudzīja gūstekni, viņš to arī apprecēja un kāzas svinēja sava ienaidnieka namā. Vēl jo nekrietnāk tas tāpēc šķita Scīpionam, ka Spānijā nevienas gūsteknes daiļums nebija varējis viņu pašu savaldzināt.

Tā viņam par šīm precībām domājot, ieradās Lailijs un Masinisa. Scīpions viņus abus saņēma Joti laipni un dedzīgi cildināja viņus visas virspavēlnieka padomes priekšā. Tad, aizvedis Masinisu nostāk no citiem, viņš tam teica:

— Es domāju, Masinisa, ka tad, kad tu ieradies pie manis Spānijā, lai noslēgtu ar mani savienību, tu atzini, ka esmu tavas draudzības cienīgs, tāpat ari vēlāk Āfrikā, kad tu savas cerības un nodomus saistīji ar uzticēšanos man un maniem panākumiem. Bet, ja tu domā, ka man piemīt dažas teicamas īpašības, tad es pats visvairāk cienu savu savaldību un atturību, un es vēlētos, Masinisa, ka tu citām savām teicamajām īpašībām pievienotu arī savaldību iekārē. Tici man, mums, jaunekļiem, nav tik bīstami ienaidnieki pilnā bruņojumā kā baudas un kārdinājumi, kas mūs apstāj no visām pusēm. Kas ar atturību tos pārvar un savalda, gūst lielāku godu un panāk lielāku uzvaru, nekā esam guvuši, uzveikdami Sifāku.

Es labprāt atceros un pieminu, ko tu manā prombūtnē enerģiski un drosmīgi esi veicis. Par pārējo būtu labāk padomājis pats, tad tev nebūtu jāsarkst, kad es to atgādināšu. Sifāks ir uzvarēts, ir Romas tautas gūsteknis, tātad viņš pats, viņa sieva, viņa valsts, viņa lauki, viņa pilsētas un ļaudis, kas tajās dzīvo, un viss, kas piederēja Sifākam, ir Romas tautas kara laupījums. Uz Romu vajadzētu sūtīt ķēniņu un ķēniņa sievu pat tad, ja viņa nebūtu Kartāgas pilsone, ja viņas tēvs vēl tagad nebūtu kartāgiešu karavadonis. Romā par viņu nākas Iqmt tautai un senātam. Tā taču bija viņa, kas pierunāja atkrist sabiedroto valdnieku un tūlīt sākt pret mums karu. Pārvari sevi, Masinisa, ar šo vienu kļūdu neapēno savus daudzos nopelnus, ar šo pārkāpumu nesamaitā visu to labo, ko esi veicis: pārāk niecīgs tam būtu iemesls.

Kauna sārtums klāja Masinisas seju, to klausoties, asaru pilnas bija viņa acis. Viņš solījās vienmēr paklausīt romiešu virspavēlniekam, bet lūdza, lai viņam pēc iespējas ļaujot izpildīt arī Sofonibai pārsteidzīgi doto zvērestu, viņš apsolījis nekad to nenodot kāda cita varā. Tad viņš ļoti satraukts no virspavēlnieka mītnes devās uz savējo. Tur viņš, izsūtījis visus laukā, kādu laiku palika viens pats, tad pasauca uzticamu-vergu, kura glabāšanā bija inde, kas pēc valdnieku paraduma bija paredzēta liktenīgiem dzīves brīžiem. To viņš iejauca vīna kausā, lika aiznest Sofonibai un teikt, ka Masinisa labprāt turētu savai sievai doto vārdu, bet to darīt neļaujot tie, kas par viņu daudz stiprāki, bet otru savu solījumu — gādāt, lai viņa nekad nenāktu romiešu varā, — viņš izpildīt varot. Lai Sofoniba atceroties tēviju, tēvu, kartāgiešu virspavēlnieku, divus valdniekus, kas bijuši viņas vīri, un palīdzot pati sev.

Kad vergs, aizgājis pie Sofonibas un iedevis tai indi, pateica, ko Masinisa bija licis sacīt, tā izsaucās:

—    Es pateicos par kāzu dāvanu un labprāt to pieņemu, ja jau mans vīrs neko vairāk man nevarēja dot. Pasaki viņam tomēr, ka man būtu bijis vieglāk mirt, ja mana kāzu. diena nebūtu arī manas dzīves pēdējā diena.

To mierīgi pateikusi, viņa tikpat mierīgi izdzēra indes kausu.

Kad Scīpionam paziņoja par Sofonibas nāvi, tas lika ataicināt Masinisu, jo baidījās, ka pārsteidzīgais jauneklis var izdarīt kaut ko nelabojamu. Viņš to gan mierināja, gan saudzīgi tam pārmeta, ka vienu pārsteidzību gribējis labot ar otru un rīkojies pārāk nežēlīgi. Lai Masinisas domas pievērstu kaut kam citam, viņš nākamajā dienā uzkāpa savā virspavēlnieka tribīnē un lika izziņot sapulci. Tajā viņš Masinisu pirmoreiz nosauca par ķēniņu, cildināja viņa nopelnus, apbalvoja viņu ar zelta vainagu un zelta upurtrauku, ar ziloņkaula zizli un ziloņkaula troni, ar triumfatora tērpu — izrakstītu togu un tuniku.

—     Romiešiem, — viņš teica, — nav nekā izcilāka un diženāka par triumfu un triumfatoriem, nav krāšņāka tērpa par to, ar kuru Romas tauta pagodina Masinisu, līdz šim vienīgo no visiem svešzemniekiem.

Tad viņš slavēja Lailiju un arī viņu apbalvoja ar zelta vainagu, apbalvoja tāpat arī citus vadoņus un kareivjus pēc viņu nopelniem. Šie pagodinājumi remdēja Masinisa sarūgtinājumu, un viņam radās cerība, ka pēc Sifāka sodīšanas viņš drīz kļūs par vienīgo Numidijas valdnieku.

HANNIBALS ATSTĀJ ITĀLIJU.

FABIJA MAKSIMA NĀVE

Šajā kartāgiešiem tik grūtajā laikā pie Hannibala ieradās vēstneši no Āfrikas un sauca viņu atpakaļ glābt dzimteni. Nopūzdamies, asaras valdīdams, Hannibals esot noklausījies vēstnešu ziņojumu. Kad tie beiguši, viņš teicis:

—     Viņi mani tagad atklāti sauc atpakaļ, bet to pašu viņi gribēja panākt arī agrāk, nesūtīdami ne pastiprinājumus, ne naudu. Romieši, kurus tik daudzas reizes esmu sakāvis un piespiedis bēgt, nav mani uzvarējuši, uzveica mani Kartāgas senāts ar savu skaudību un nenovīdību. Par šo kaunpilno Itālijas atstāšanu tā nepriecāsies un nedižosies Scīpions kā Hannons, kas, citādi nevarēdams iznīcināt Hamilkara Barkas dzimtu, to panācis, sagraudams Kartāgu.

Šādu atsaukšanu paredzēdams, Hannibals jau bija sagatavojis kuģus. Grūtām cīņām mazāk derīgos kareivjus viņš it kā garnizona dienestam sadalīja pa jīrutijas pilsētām, bet labākos un krietnākos pārveda uz Āfriku. Daudzi viņa kareivji, kas pēc_ izcelsmes bija no Itālijas un negribēja viņam sekot uz Āfriku, meklēja patvērumu Lakīnijas Junonas templī, taču Hannibals neņēma vērā vienmēr ievērotās šī tempļa patvēruma tiesības un viņus visus tur nekrietnā kārtā nogalināja.

Laikam gan reti kāds, kas atstāj savu dzimteni kā trimdinieks, no tās bija aizbraucis tik apbēdināts kā Hannibals, kas pameta ienaidnieku zemi, lai atgrieztos savā tēvijā. Viņš bieži atskatījās uz Itālijas krastu, vainodams dievus un cilvēkus un nolādēdams pats sevi, ka pēc Kannu uzvaras nebija vedis uz Romu savus ienaidnieku asinīm aptašķītos kareivjus. Scīpions, kas, būdams konsuls, nevienu pūnieti nebija redzējis Itālijā, iedrošinājies iet uz Kartāgu, bet Hannibals ir kļuvis vecs pie Kasilīnas, Kūmām un Nolas, kad simttūkstoš romieši bija iznīcināti pie Trebijas, Trasumena ezera un Kannām. Tā žēlodamies, sevi vainodams, viņš devās projām no Itālijas, kurā tik daudzus gadus bija sekmīgi cīnījies.

Hannibals, vairs nebūdams tālu no Āfrikas, pavēlēja kādam matrozim uzkāpt mastā un apskatīties, vai viņi brauc pareizā virzienā. Kad tas teica, ka tieši priekšā redzot kādas sabrukušas kapenes, Hannibals izsaucās:

— Lai dievi novērš no mums visu ļaunu!

Tad viņš pavēlēja stūrmanim braukt tālāk un piestāt pie Leptas, kur izcēla malā savu armiju.

Šai pašā gadā nomira sirmā vecumā Kvints Fabijs Mak- sims. Ļoti vecam viņam vajadzēja būt, jo viņš, kā daži vēsturnieki raksta, sešdesmit divus gadus bijis augurs Bija viņš sava ģimenes vārda cienīgs[96], to viņam vajadzētu dot arī tad, ja tas nebūtu jau' viņa dzimtā. Viņš bijis vairākos amatos nekā viņa tēvs un tikpat daudzos kā viņa vectēvs Rulls, kas guvis vairāk uzvaru un cīnījies ievērojamākās kaujās, bet to visu atsvēra tāds ienaidnieks kā Hannibals. Viņš nebija tik uzņēmīgs, cik apdomīgs un piesardzīgs, un, ja arī var jautāt, vai šī piesardzība izskaidrojama ar viņa raksturu vai arī ar atziņu, ka toreizējā stāvoklī tas bija vienīgais saprātīgais karošanas veids, tad noteikti tomēr var apgalvot, ka Hannibals ir glābis romiešus, kā to saka Ennijs, ar savu ilgo kavēšanos.

Romā dienu no dienas gan radās jaunas cerības, gan vairojās bažas, un romiešiem grūti bija izšķirties, vai priecāties, ka Hannibals pēc sešpadsmit gadiem atstājis Itāliju^ kas tagad ir pilnīgi viņu varā, vai bažīties, ka viņš uz Āfriku aizvedis nesakautu karaspēku.

— Vieta ir cita, — viņi teica, — bet briesmas tādas pašas. Ne jau velti nesen mirušais Kvints Fabijs, runādams par paredzamo lielo cīņu Āfrikā, brīdināja, ka Hannibals savā zemē būšot bīstamāks ienaidnieks nekā Itālijā. Āfrikā Scīpionam nebūšot jācīnās ar nedisciplinētu barbaru valdnieku Sifāku, kura kareivjus apmācījis pusmarkitants Statorijs, nedz ar Sifāka sievastēvu Hasdrubalu, kas tik labi prot bēgt. Scīpionam tur nestāsies pretī no pusapbru- ņotiem lauciniekiem ātrumā savākta armija — nē. Viņam būs jācīnās ar Hannibalu, kas tikpat kā dzimis sava tēva— ievērojama karavadoņa teltī, audzis kareivju nometnē, jau zēns bijis kareivis, gandrīz vēl pusaudzis jau virspavēlnieks un par vīru kļuvis, gūdams uzvaras Spānijā un Gallijā. Visa Itālija no Alpiem līdz pašiem dienvidiem liecina par viņa lieliskajiem panākumiem.

Viņa armijai ir tāda pati kara pieredze kā viņam pašam, tā ir norūdīta, pārciešot grūtības, kuras cilvēkiem gandrīz nav iespējams panest, neskaitāmas reizes tā ir notašķīta ar romiešu asinīm, kaujaslaukā tā guvusi kā trofejas ne tikai kareivju, bet arī karavadoņu ieročus. Cīņā Scīpions sastaps vīrus, kas ar savu roku ir nogalinājuši mūsu pre- torus, mūsu konsulus un armiju vadoņus, kas apbalvoti ar vainagiem par uzkāpšanu uz mūsu pilsētu mūriem un nometņu vaļņiem, kas izlaupījuši mūsu nometnes un ieņēmuši mūsu pilsētas. Romas amatvīriem tagad nav tik daudz fasciju, cik varētu likt nest sev pa priekšu Hannibals, un tās visas iegūtas kaujaslaukos, kur krituši mūsu vadoņi.

Tādas briesmas iztēlojoties, romieši paši vairoja savas bažas un ļaunās nojautas. Beidzamajos gados viņi bija paraduši vērot kara darbību dažādās Itālijas malās, nemaz necerēdami uz drīzām kara beigām, tagad visi raudzījās uz Scīpionu un Hannibalu, vadoņiem, kas gatavojās beidzamajai, izšķirīgajai cīņai. Pat tie, kas pilnīgi paļāvās uz Scīpionu un bija pārliecināti par viņa uzvaru, pat tie sāka arvien vairāk bažīties, jo tuvāk nāca izšķirīgās kaujas diena.

Bažījās un baiļojās arī kartāgieši, domādami par savām neveiksmēm, — Sifāks sagūstīts, no Spānijas viņi padzīti, Itāliju atstājuši, un to visu panācis Scīpions. Viņus māca ļauna nojauta, ka šis romietis dzimis, lai viņus pazudinātu.

HANNIBALS UN SCĪPIONS (202. g.)

Hannibals, nonācis Hadrumētā, deva dažas atpūtas dienas saviem no kuģu šūpošanās nogurušajiem kareivjiem.' Tur viņš saņēma trauksmainas vēstis, ka lieli romiešu spēki gatavojoties uzbrukt Kartāgai un ielencot to no visām pusēm. Nobažījies par šīm ziņām, viņš lieliem pārgājieniem devās uz Žamu, kas atrodas piecu dienu gājumā uz dienvidiem no Kartāgas. Uz Zamu pa priekšu izsūtītos izlūkus sagūstīja romiešu sargnodaļas un aizveda pie Scīpiona, kas viņus nodeva kādam kara tribūnam un pavēlēja izvadāt pa visu romiešu nometni, lai viņi bez bailēm varētu visu apskatīt. Pēc tam Scīpions izlūkiem jautāja, vai viņi visu labi redzējuši, un, apstiprinošu atbildi saņēmis, deva pavadoņus, kas viņus aizveda atpakaļ pie Hannibala.

Neko priecīgu viņi Hannibalam ziņot nevarēja, jo tieši tai pašā dienā romiešu nometnē ar sešiem tūkstošiem kājnieku un četriem tūkstošiem jātnieku bija ieradies Masinisa. Visvairāk tomēr Hannibalu pārsteidza romiešu drosme un paļāvība uz saviem spēkiem, un viņam bija jāalzīst, ka tā nav gluži bez pamata.

Kaut gan Hannibals bija karu sācis, viņš tomēr atzina, ka ar romiešiem jāslēdz miers un ka izdevīgākus miera noteikumus Kartāga var panākt, ja tās armija vēl nav sakauta. Pēc sakāves noteikumi jau būs daudz smagāki. Viņš tāpēc sūtīja pie Scīpiona vēstnesi un aicināja viņu uz sarunu. Scīpions no sarunas neatteicās, un abi karavadoņi vienojās pieiet ar savām armijām viens otram tuvāk, lai būtu ērtāk satikties. Scīpions apmetās kādā vietā netālu no Naragaras pilsētas, kas bija romiešiem izdevīga arī tai ziņā, ka bultas šāviena attālumā no tās bija dabūjams ūdens. Četras jūdzes no romiešiem uz kāda pakalna apstājās Hannibals. Citādi šis pakalns bija kartāgiešiem izdevīgs, tikai ūdens no tā bija tālu. Starp abām nometnēm pletās no visām pusēm labi pārredzams klajums, kur bija jānotiek sarunām, jo nekāds slepens uzbrukums šeit nebija iespējams.

Kad abu virspavēlnieku bruņotā sardze bija palikusi aiz viņiem vienādā atstatumā, piegāja viens pie otra Scīpions un Hannibals, ievērojamākie sava laika karavadoņi — un ne tikai sava laika: visā agrākajā vēsturē neatradīsim neviena valdnieka vai karavadoņa, kas būtu par viņiem diženāks vai augstāk vērtējams. Kādu laiku viņi klusēja, pārsteigti viens otrā raudzīdamies. Hannibals sāka runāt pirmais:

— Ja liktenis ir lēmis, ka man, kurš iesāka karu ar Romas tautu, kuram uzvara gandrīz jau bija rokā, tagad jāierodas lūgt mieru, tad es vismaz priecājos, ka varu to lūgt tieši no tevis. Ievērojami ir tavi panākumi, bet visvairāk tevi slavēs par to, ka tu esi uzveicis Hannibalu, kuram dievi devuši tik daudz uzvaru pār romiešu karavadoņiem, un beidzis šo nevis ar kartāgiešu, bet ar romiešu sakāvēm tik pazīstamo karu.

Būtu, protams, labāk, ja dievi mūsu un jūsu tēviem būtu devuši tādu prātu, ka mēs apmierinātos ar Āfriku un jūs ar Itāliju, bet viegli ir pagātni pelt, grūti to labot. Mēs gribējām iegūt svešus īpašumus, un tagad mums jācīnās par savu zemi. Mēs karojām ne tikai Itālijā un jūs — ne tikai Āfrikā. Pie Romas vārtiem jūs redzējāt kartāgiešu kareivjus, no Kartāgas mūriem mēs dzirdam kara troksni romiešu nometnē.

Mēs esam piedzīvojuši to, no kā visvairāk bija jābaidās, jūs — sasnieguši to, ko visvairāk varējāt vēlēties: Kar- taga lūdz mieru, kad pārsvars ir Romas pusē. Vecs vīrs

Hannibals lūdz mieru

es esmu atgriezies, tēvijā, kuru atstāju, zēns būdams. Esmu guvis panākumus, esmu cietis neveiksmes, un esmu mācījies nepajauties uz laimi, bet mierīgi visu apsvērt. Tu esi jauns, un tev vienmēr ir labi veicies, tāpēc es baidos, ka tu būsi pārāk straujš un pārsteidzīgs. No neveiksmēm nebaidās tas, ko laime nekad nav pievīlusi. Kāds es biju pie Trasumena, pie Kannām, tāds tu esi šodien. Tikko sasniedzis karadienesta vecumu, tu kļuvi par virspavēlnieku, tu drosmīgi visu sāki, un viss tev izdevās. Atriebdams tēva un tēvabrāļa nāvi un savas dzimtas nelaimi, tu izpelnījies atzinību par savu cildeno rīcību, tu atguvi zaudēto Spāniju, sakaudams četras kartāgiešu armijas. Kad tevi ievēlēja par konsulu un kad citiem nebija pietiekami daudz drosmes pat Itālijas aizstāvēšanai, tu pārcēlies uz Āfriku, sakāvi divas armijas, tai pašā dienā un stundā ieņēmi un nodedzināji divas nometnes, sagūstīji Sifāku, varenu valdnieku ieņēmi daudzas viņa un daudzas mūsu pilsētas, piespiedi mani atstāt Itāliju, kur es tik neatlaidīgi cīnījos sešpadsmit gadu.

Var jau būt, ka tu vairāk vēlies uzvaru nekā mieru. Arī man kādreiz labāk patika diženais nekā derīgais, arī man smaidīja laime. Ja dievi mums tajā dotu apdomību, mēs atcerētos ne tikai savus panākumus, bet padomātu arī, cik bīstams dažreiz bija stāvoklis. Jo lielāka laime, jo mazāk mēs tai drīkstam uzticēties. Tev klājas labi, mūsu stāvoklis ir nenoteikts, tu vari dot mums mieru, kas tev ir izdevīgs un godpilns, mums, kas mieru lūdzam, tas būs tikai nepieciešams.

Drošs miers ir labāks par uzvaras izredzēm. Miers ir tavās rokās, uzvaras izredzes — dievu rokās. Nepakļauj tik daudz laimīgu gadu panākumus vienas kaujas veiksmei vai neve'ksmei! Arī mums ir ieroči, arī mums ir kareivji. Visbiežāk tieši karā cerība mūs pieviļ. Ja tev kaujā neveiksies, tu vairāk zaudēsi nekā pēc uzvaras iegūsi. Miera noteikumi atkarīgi no tevis, Kornēlij, mums jāsamierinās ar savu likteni.

Varbūt tomēr mēs drīkstam arī paši ierosināt, kā lai mūs soda. Mēs piekrītam, ka visas tās zemes, kuru dēļ sākās karš, paliekjums: Sicīlija, Sardīnija, Spānija un visas salas starp Āfriku un Itāliju. Kartāga patur tikai Āfriku. Jūs, ja dievi to gribēs, valdīsiet arī pār svešām zemēm un jūrām.

Esmu dzirdējis, ka jūsu senči esot tāpēc dažreiz noraidījuši miera piedāvājumu, ka vēstneši neesot bijuši pietiekami cienījamas personas, bet šoreiz mieru lūdz Hannibals. Es to nedarītu, ja neatzītu par vajadzīgu, un es to ievērošu tieši tāpēc, ka tas ir vajadzīgs. Es karu sāku un karoju tā, ka neviens, kamēr no mums nenovērsās dievi, nenožēloja, ka tas ir sākts, un es arī centīšos, lai neviens nenožēlotu manis panākto mieru.

Romiešu virspavēlnieks Hannibalam atbildēja:

— Tu, Hannibal, dod mums to, kas mums jau ir. Mēs nesākām pirmie karu Spānijā. Saguntas nopostīšana bija mums taisnīgs kara iemesls un palīdzēt saguntiešiem — mūsu svēts pienākums. Jūs karu sākāt, tu pats to atzīsti, un dievi ir mūsu liecinieki, Viņi uzvaru dod un dos tam, kam ir taisnība cilvēku un dievu likumu priekšā.

Ko es varu teikt par sevi? Es zinu, cik cilvēks ir vājš, zinu, cik mainīga ir laime,.cik daudz atkarīgs no nejaušības un gadījuma. Es atzītu sevi par augstprātīgu un iedomīgu, noraidīdams tevis piedāvāto mieru, ja tu pats labprātīgi būtu atstājis Itāliju, pirms es pārcēlos uz Āfriku — gandrīz aiz rokas es esmu tevi saņēmis un atvilcis uz Āfriku, kaut gan tu vilcinājies un pretojies. Man nav pret tevi nekādu pienākumu. -

Tā, mieru nenoslēguši, viņi pēc šīs sarunas atgriezās katrs pie savējiem un paziņoja:

—    Kaujā izšķirsies, kas uzvarēs, kas zaudēs. Kā dievi būs lēmuši, tā arī notiks.

Nonākuši savās nometnēs, abi karavadoņi lika paziņot kareivjiem:

—    Sakārtojiet savu apbruņojumu, sagatavojieties izšķirīgai cīņai! Kas uzvarēs, tas būs uzvarētājs uz visiem laikiem. Jau rītdien būs zināms, kas dos likumus un pavēles tautām. Uzvarētāja balva nebūs Itālija vai Āfrika, tā būs visa pasaule. Lielas ir briesmas, bet liels būs arī guvums. Vai tam, kas zaudēs!

Svešā un nepazīstamā zemē romiešiem nebija kurp atkāpties, kartāgieši raidīja cīņā savus beidzamos spēkus. Bojā eja draudēja Kartāgai pēc sakāves.

KAUJA PIE ZAMAS (202. g.)

Uz cīņu nākamajā dienā izgāja divu varenāko tautu divi ievērojamākie karavadoņi un divas sava laika labākās armijas, lai vainagotu savus agrākos diženos sasniegumus vai arī visu zaudētu. Kareivji gan bažījās, gan cerēja, drīz prieka pilni, drīz noskumuši vērodami savu un ienaidnieku kaujas ierindu, drīz vairāk ticēdami savām acīm, drīz vairāk paļaudamies uz saprātīgiem apsvērumiem.1 Kas kareivjiem pašiem neienāca prātā, to, viņus mudinādami un drosminādami, atgādināja karavadoņi.

Hannibals stāstīja par sešpadsmit gadu ilgajām cīņām Itālijā, par daudzajām sakautajām un iznīcinātajām

' Kartagiešu armija bija lielāka, bet romiešu — pārāka kaujas spēju ziņā.

romiešu armijām, par daudziem kaujās kritušiem romiešu karavadoņiem, minēja arī atsevišķu kareivju izcilos varoņdarbus kaujās. Scīpions romiešiem atgādināja uzvaras Spānijā, nesenās sekmīgās kaujas Āfrikā. Grūtās cīņas tuvojoties beigām, tikpat kā iegūts jau esot bagātīgs kara laupījums Kartāgā, drīz viņi varēšot atgriezties mājās pie vecākiem, sievām un bērniem. Stalts un priecīgs viņš uzrunāja savus kareivjus, varēja domāt, ka uzvara .jau izcīnīta.

Pirmajās rindās Scīpions nostādīja hastātus, aiz tiem prinkipus, triāriji bija pēdējie. Ierinda nebija nepārtraukta: starp manipuliem bija atstātas atstarpes, pa kurām varētu iziet kartāgiešu ziloņi, neizjaukdami romiešu kaujas kārtību. Lailiju ar Itālijas jātniekiem viņš nostādīja kreisajā spārnā, Masinisu ar numidiešiem — labajā spārnā. Atstarpēs starp manipuliem nostājās viegli bruņotie. Viņiem bija dota pavēle, ziloņiem uzbrūkot, patverties aiz manipuliem vai, atvirzoties pa labi un kreisi, dot šiem briesmoņiem ceļu un cīnīties pret tiem no abām pusēm ar metamajiem ieročiem.

Hannibals pašā priekšā nostādīja ziloņus, tiem vajadzēja radīt romiešu rindās izbailes un apjukumu. Ziloņu bija astoņdesmit. Nevienā kaujā līdz šim kartāgieši nebija raidījuši tik daudz ziloņu. Ar tiem kopā uzbrukt vajadzēja liguru, gailu, baleāriešu un mauru palīgspēkiem. Tālāk bija nostādīti kartāgieši, afrikāņi un maķedoniešu leģions un pēc nelielas atstarpes kareivji no Itālijas, pa lielākajai dajai brutieši, kuri bija atstājuši Itāliju un sekojuši Hannibalam pret savu gribu, nepieciešamības spiesti. Jātniekus arī Hannibals novietoja spārnos — labajā kartāgiešus, kreisajā numidiešus.

Dažādi uzmudinājumi bija vajadzīgi šim karaspēkam, jo tik dažādi jaudis bija tā rindās — nebija tiem ne kopējas valodas, ne vienādu paradumu un ieroču, dažāda bija viņu āriene, dažādi viņu tērpi, dažādu iemeslu dēļ viņi tagad gatavojās cīņai. Palīgspēkiem tika solīta no kara laupījuma daudzkārt lielāka alga, gaiļiem atgādināja viņu senseno naidu pret romiešiem, liguriem solīja kā uzvaras balvu viņu kailo un neauglīgo kalnu vietā Itālijas auglīgos laukus, maurus un numidiešus biedēja ar Ma- sinisas varmācīgo un nežēlīgo kundzību. Dažādas cerības tika modinātas, dažādas baismas tēlotas. Kartāgiešiem draudot bojā eja vai verdzība, bet viņi varot ari kļūt par

Ziloņi uzbrūk

visas pasaules valdniekiem, varot glābt savu tēvu pilsētu, savus penātus un senču kapenes, savus vecākus, sievas un bērnus. Esot tikai šis divas varbūtības, nekādas trešās. ,

Tā mudināja virspavēlnieks savus kartāgiešus, tā uzrunāja dažādu cilšu vadoņi savus kareivjus. Bieži bija vajadzīgi tulki, jo visās karaspēka dajās bija daudz svešzemnieku. Te pēkšņi tik spalgi atskanēja romiešu taures un sākās tāda kliegšana, ka ziloņi izbailēs griezās pret savējiem, visvairāk kreisajā spārnā pret mauriem un numidie- šiem. Masinisa ar saviem numidiešiem viegli pavairoja šeit apjukumu, un kartāgiešu kreisais spārns zaudēja savu jātnieku aizsardzību. Daži ziloņi tomēr iebruka viegli bruņoto rindās, daudzus romiešus notrieca zemē, bet neievainots vairākās vietās nepalika arī neviens no ziloņiem, jo viegli bruņotie romieši deva tiem ceļu un meklēja patvērumu aiz manipuliem, un no abām pusēm uz ziloņiem lidoja šķēpi, līdz tie metās atpakaļ pret savējo labo spārnu un kartāgiešu jātniekiem, kas izbailēs sāka bēgt, Lailijs, redzēdams viņus bēgam, devās uzbrukumā un paniku vēl pavairoja.

Abos pūniešu flangos vairs nebija jātnieku aizsega, kad kauju sāka kājnieki. Nebija vienādi ne viņu spēki, ne uzvaras izredzes. Romiešu pārsvaru turklāt vēl vairoja kāds šķietami neievērojams, bet kaujā svarīgs apstāklis — saskanīgs un tāpēc jo drausmīgāks bija romiešu kaujas sauciens, nesaskanīga viņu pretinieku kliegšana, jo kliedza tie daudzās un dažādās valodās. Kā neapturama straume devās uz priekšu smagi bruņotie leģionāri, bet viņu pretinieki bija vairāk piemēroti izklaidu cīņai, kas gan uzbrūk, gan atkal atkāpjas. Jau ar pirmo triecienu romieši atspieda atpakaļ ienaidniekus, viņi sita tos ar vairogu izciļņiem un sekoja tiem soli pa solim, nesastapdami nopietnas pretestības, un tā pavirzījās uz priekšu diezgan lielu gabalu. Beidzamās rindas noprata, ka ienaidnieki atkāpjas, tas iedvesa kareivjiem lielāku sparu, un viņi enerģiski grūda pirmās rindas tālāk uz priekšu.

Afrikāņi un kartāgieši nemaz necentās atbalstīt savus uz priekšu izvirzītos palīgspēkus, viņi pat atkāpās, lai kopā ar sakautajiem un pa lielākajai daļai ievainotajiem kareivjiem viņu rindās neielauztos romieši. Vajājot izjukušo pretinieku ierindu, bija izjukusi arī romiešu hastātu kaujas kārtība, sāka pat irt prinkipu rindas. To redzēdams, Scīpions pavēlēja taurētājiem dot hastātiem signālu atkāpties. Ievainotos aizsūtīja uz aizmuguri, prinkipus un triā- rijus nostādīja flangos. Apejot kartāgiešu ierindu, viņiem vajadzēja mazināt ienaidnieku bīstamo spiedienu pret hastātu centru.

Tagad sākās it kā pilnīgi jauna kauja, jo cīņā sastapās īstie pretinieki, kas bija līdzīgi kā ar apbruņojumu, tā ar kara pieredzi un savu uzvaru slavu, tādas pašas bija viņiem cerības, tādas pašas briesmas draudēja. Romiešiem bija lielāka paļāvība uz uzvaru, lielāka drosme: viņi bija pie- , spieduši bēgt ienaidnieku jātniekus un ziloņus, sakauti jau bija kartāgiešu palīgspēki, bija sākusies cīņa pret Hannibala armijas kodolu.

Lailijs un Masinisa, kādu laiku vajājuši sakautos jātniekus, paguva vēl laikā atgriezties, lai uzbruktu kartā- giešu kaujas ierindai no aizmugures. Sis jātnieku trieciens lauza ienaidnieku pretestību. Daudzus ielenca un apkāva turpat uz kaujaslauka, citi izklīda pa apkārtējiem laukiem, kur tos panāca un iznīcināja numidiešu un romiešu jātnieki. Šai dienā gāja bojā vairāk nekā divdesmit tūkstoši kartāgiešu un sabiedroto. Gandrīz tikpat daudz krita gūstā. Romieši vēl ieguva simt trīsdesmit divas karaspēku daļu nozīmes un vienpadsmit ziloņus. Viņi zaudēja tūkstoš piecsimt kritušos.

Hannibalam ar dažiem jātniekiem vispārējā jucekli izdevās aizbēgt uz Hadrumētu. Viņš visu kārtoja un vadīja kā pirms kaujas, tā pašā cīņas laikā līdz pat tam brīdim, kad atstāja kaujaslauku. Viņa gudro kaujas plānu slavē visi kara lietpratēji, ari Scīpions. Ziloņi bija nostādīti pašā priekšā, to pēkšņajam un neatturamajam triecienam vajadzēja radīt apjukumu un nekārtību ienaidnieku ierindā, bet uz savu stingro kārtību kaujas laikā romieši visvairāk paļāvās. Pēc ziloņiem, bet pirms pašiem kartāgiešiem nāca palīgspēki, lai šim no dažādām tautām savāktajam baram, kas cīnījās nevis pārliecības, bet algas dēļ, nebūtu viegli bēgt, turklāt viņiem vajadzēja vājināt pirmo — pašu sparīgāko triecienu un romiešus nogurdināt. Aiz palīgspēkiem stāvēja kartāgieši un afrikāņi, lai viņiem būtu priekšrocība cīnīties spirgtiem un nenogurušiem ar nogurušajiem un ievainotajiem pretiniekiem, kas citādi nebija vājāki par viņiem. Mazliet atstatāk bija nostādīti no Itālijas atvestie sabiedrotie, par kuriem bija grūti teikt, vai tie ir sabiedrotie vai ienaidnieki.

Šai kaujā Hannibals beidzamo reizi parādīja savu karavadoņa prasmi. No Hadrumētas, kur viņš patvērās, viņu aicināja uz Kartāgu. Kā zēns pirms trīsdesmit sešiem gadiem viņš to bija atstājis. Kartāgas senātā viņš paziņoja, ka zaudēta ir kauja un zaudēts ari karš. Cerību vairs neesot nekādu. Par katru cenu jāpanākot miers.

MIERA SARUNAS (202. g.)

Pēc kartāgiešu nometnes ieņemšanas un izlaupīšanas Scīpions ar milzīgu kara laupījumu steidzīgi atgriezās uz piekrasti, jo bija saņēmis ziņu, ka propretors Lentuls ieradies pie Utikas ar piecdesmit kara kuģiem un simt preču kuģiem, kas ved pārtiku un dažādus kara materiālus.

— Kartāga jāapdraud no visām pusēm, pirms tā vēl nav atguvusies no stiprā trieciena, — sprieda Scīpions.

Viņš tāpēc sūtīja Lailiju uz Romu ar ziņojumu par uzvaru, bet legātam Oktāvijam pavēlēja vest pa sauszemi leģionus uz Kartāgu, pats, pievienojis savai flotei Lentula atvestos kuģus, brauca turp pa jūru. Viņš nebija vairs tālu no Kartāgas, kad sastapa ar svētajām saitēm un olīvū zariem [97] izrotātu kartāgiešu vēstnešu kuģi. Sūtņu bija desmit. Tie bija ievērojamākie Kartāgas pilsoņi, kurus Hannibals sūtīja lūgt mieru. Piebraukuši pie virspavēlnieka kuģa, sūtņi izstiepa rokas ar svētajām saitēm un olīvu zariem pret Scīpionu, izlūgdamies viņa žēlastību un saudzību. Scīpions viņiem lika ierasties Tinētē, kurp viņš došoties ar karaspēku. Neko citu viņš tiem neteica. Tad viņš pabrauca ar kuģi cieši gar pašu Kartāgu. Izlūkošana šoreiz nebija pats galvenais, vairāk viņš gribēja radīt satraukumu un bailes. No Kartāgas Scīpions devās atpaka] uz Utiku un pavēlēja turp iet arī Oktāvijam.

Pie Tinētes viņa nometnē ieradās trīsdesmit kartāgiešu sūtņi, kas pazemīgi lūdza mieru. Nekādu līdzcietību viņu žēlošanās nemodināja, un virspavēlnieka padomē visi labprāt vēlētos sagraut Kartāgu, bet tad būtu vajadzīga grūta un ilga stipri nocietinātās pilsētas aplenkšana. Scīpions pats bažījās, ka no Romas varētu atsūtīt viņam pēcteci, kas pabeigtu karu, kuru viņš ar lielām pūlēm un lielām briesmām bija tikpat kā jau pabeidzis, un tas mantotu tad cita izcīnītu godu un slavu. So apsvērumu dēj visi izteicās par mieru.

Nākamajā dienā ataicināja vēstnešus un paziņoja viņiem miera noteikumus:

Kartāga būs brīva valsts, kas pati lems par savu iekārtu. Tā patur pilsētas un zemes, kas tai bija pirms kara; ar miera noslēgšanas dienu romieši beigs postīt Kartāgas īpašumus. Kartāgieši izdos romiešiem visus pārbēdzējus, izbēgušos vergus un gūstekņus; nodos viņiem visus kara kuģus, sev atstās tikai desmit triēras, nodos arī visus piejaucētos ziloņus un apņemsies nepiejaucēt citus. Kartāgieši apņemsies nekarot ne Āfrikā, ne kaut kur citur bez Romas tautas piekrišanas. Masinisam Kartāga atdos visu, . kas viņam kādreiz ir piederējis, un noslēgs ar viņu savienību. Kartāga apņemas samaksāt līdzīgās daļās desmit- tūkstoš sudraba talantus piecdesmit gadu laikā. Pēc Scīpiona norādījumiem tā dos simt ķīlniekus, ne jaunākus par četrpadsmit un ne vecākus par trīsdesmit gadiem.

Vēstnešiem uzdeva šos noteikumus paziņot kartāgiešiem. Tautas sapulcē Gisgons ieteica mieru neslēgt,' un viņam piekrita vieglprātīgais, bet karam nederīgais pūlis. Tad Hannibals, sadusmots, ka tik liktenīgā brīdī tā kaut ko var ieteikt un pat tam piekrist, satvēra Gisgonu aiz rokas un norāva viņu" no runātāju paaugstinājuma. Pie brīvības pieradušajos pilsoņos tāda rīcība izraisīja sašutumu un kurnēšanu. Tad vecais karavīrs, kam svešas bija pilsētas brīvās parašas, saprata savu kļūdu.

— Deviņus gadus vecs, — viņš izsaucās, — es jūs atstāju, pēc trīsdesmit sešiem gadiem esmu atgriezies. Kara lietas es mācījos, vēl zēns būdams, pie sava tēva, pēc tam vadīju jūsu armijas, man šķiet, es zinu kara mākslu pietiekami labi, bet pilsētas un foruma tiesības, noteikumus un parašas man jāmācās no jums.

Kad tauta vairs neļaunojās par viņa pārsteidzību pieredzes trūkuma dēļ, viņš gari un plaši runāja par mieru — tas esot nepieciešams, neesot arī netaisns.

Scīpions kartāgiešiem deva trīs mēnešus garu pamieru ar noteikumu, ka pamiera laikā viņi sūtīs vēstnešus tikai uz Romu un, ja Kartāgā ierastos vēstneši no kādas citas valsts, kartāgieši tos neatlaidis, pirms nebūs paziņojuši romiešu virspavēlniekam, no kurienes tie ieradušies un ko grib.

ROMA PAR MIERU SPRIEŽ SENĀTS (201. g.)

Kad Romā no Āfrikas ieradās kartāgiešu vēstneši, senāts sēdi noturēja Bellonas templī. Tur Veturijs Filons, kas bija atbraucis kopā ar kartāgiešiem, ziņoja, ka ar Hannibalu izcīnīta beidzamā kauja un pabeigts drausmīgais karš. Neaprakstāms bija senatoru prieks. Tad Filonam uzdeva iziet pie tautas un paziņot arī tai priecīgo vēsti. Lai pateiktos dieviem, pilsētā atvēra visus tempļus un izsludināja trīsdienu aizlūgumu. Tad kartāgiešu un ķēniņa Filipa vēstneši (ari tie bija ieradušies) lūdza atļauju runāt senātā. Viņiem atbildēja, ka par to lemšot jaunievēlētie konsuli.

Tad senāts sāka sarunas ar Filipu un kartāgiešu vēstnešiem. Maķedoniešus aicināja iekšā pirmos. Tie runāja par vairākiem jautājumiem. Tā kā romieši bija sūtījuši pie ķēniņa vēstnešus un žēlojušies, ka maķedonieši uzbrukuši viņu sabiedrotajiem, tad vēstneši pūlējās attaisnoties, žēlodamies turklāt par romiešu sabiedrotajiem. Viņi pieprasīja arī, lai viņiem izdodot tos maķedoniešus, kas So- patra vadībā bija dienējuši kā algotņi Hannibala armijā.

Viņiem atbildēja Marks Fūrijs, kas tieši tādēļ bija ieradies no Maķedonijas. Sopatrs esot kāds ievērojams maķedoniešu augstmanis: tas valkājot purpura tērpu un esot ķēniņam tuva persona. Vēl nesen ar četriem tūkstošiem maķedoniešu un lielāku summu naudas tas aizsūtīts uz Āfriku palīgā Hannibalam.

—    Ķēniņš grib karu, viņš to drīz arī dabūs, ja turpinās sūtīt Romas ienaidniekiem naudu un palīgspēkus. Scīpions dara pareizi, ja viņš tos, kas krituši gūstā, ar ieročiem rokā cīnīdamies pret romiešiem, atzīst par ienaidniekiem un tur ieslodzīj umā.

Kad maķedoniešus atlaida ar šādu bargu atbildi, aicināja iekšā kartāgiešu vēstnešus, kas bija paši ievērojamākie vīri savā valstī. Redzēdami viņu cienījamo vecumu un augsto amatu nozīmes, senatori nodomāja, ka Kartāga tiešām nopietni grib vest miera sarunas. Viņu vidū pats izcilākais bija Hasdrubals, kuru kartāgieši bija iesaukuši par Azi. Būdams Barkidu ienaidnieks, viņš vienmēr bija cīnījies par mieru, un viņam tāpēc varēja vairāk ticēt, kad viņš par kara sākšanu vainoja dažu godkārīgo mantkārību, nevis Kartāgu un tās valdību. Kartāgu viņš mēģināja aizstāvēt ļoti dažādi: te attaisnodams tās noziedzīgo rīcību, te dažkārt to atzīdams, jo ar nekaunīgu acīm redzamu faktu noliegšanu senātu varēja tikai sadusmot. Viņš arī lūdza senatorus nebūt tagad, kad romiešiem klājas labi, augstprātīgiem un nesaudzīgiem.

—     Ja kartāgieši, — viņš teica, — būtu uzklausījuši manu un Hannona padomu un izmantojuši izdevību, viņiem būtu dots ļoti pieņemams miers[98], bet reti kad cilvēkiem ir laba izdevība un turklāt arī vēlēšanās un prasme to izmantot. Tiešam būtu brīnums, ja kartāgieši toreiz būtu rīkojušies prātīgāk, bet tāds panākums bija viņiem negaidīts, un aiz liela prieka viņi kļuva iedomīgi un augstprātīgi. Romiešiem uzvaras un prieks par tām ir kaut kas parasts un ikdienišķs, un, saudzēdama uzvarētos, Roma ir gandrīz vairāk guvusi, nekā uzvarēdama.

Pārējo kartāgiešu vēstnešu runas bija žēlabu pilnas par to, cik nelaimīga tagad ir Kartāga, kas vēl nesen bija bagāta un varena.

—     Mums, kas gandrīz visu pasauli bijām pakļāvuši savai varai, palikuši vairs tikai Kartāgas mūri, bet no tiem mēs vairs neredzam neko, kas mums piederētu,

Visi labprāt vēlējās mieru, bet konsuls Lentuls, kas vadīja floti, liedza balsot. Tad divi tribūni iesniedza likumprojektu tautas sapulcei.

—    Vai tauta grib un pavēl, ka senāts lemj par mieru ar Kartāgu? Kas šo mieru slēgs? Kas atvedīs karaspēku?

Visas tribas nobalsoja par mieru, slēgšot to Scīpions, viņš arī pārvedīšot mājās karaspēku.

Pamatojoties uz šo likumu, senāts nolēma ':

—     Pūblijs Scīpions un desmit pilnvarotie slēgs mieru ar Kartāgu, noteikumi lai būtu tādi, kādus viņi atzīs par labiem.

Kartāgieši tad pateicās senatoriem un lūdza atļauju iet uz pilsētu un sarunāties ar saviem pilsoņiem, kas bija krituši gūstā un pašlaik atradās ipslodzījumā. Daži esot dižciltīgi ļaudis, vēstnešiem tuvi cilvēki un labi draugi, daudziem nododami viņu tuvinieku norādījumi. Kad atļauja bija dota, vēstneši atkal lūdza dot viņiem iespēju izpirkt tos, kurus viņi norādītu. Viņiem pieprasīja minēt vārdus, un viņi nosauca gandrīz divsimt gūstekņus. Tad senāts nolēma šos divsimt vēstnešu norādītos gūstekņus aizsūtīt Scīpionam uz Āfriku ar aizrādījumu miera noslēgšanas gadījumā tos bez izpirkuma maksas atdot kartāgiešiem.

MIERS AR KARTĀGU (201. g.)

Kad Kartāgas vēstneši atgriezās no Romas Āfrikā pie Scīpiona, viņi noslēdza mieru. Kartāgieši deva kara kuģus, ziloņus, pārbēdzējus, aizbēgušos vergus un četrus tūkstošus gūstekņu. Kuģus Scīpions pavēlēja izvest atklātā jūrā un sadedzināt. Daži stāsta, ka sadedzināti piecsimt dažāda veida airu kuģi. Šis pēkšņais lielais ugunsgrēks uz pūniešiem atstāja tik baigu un drausmīgu iespaidu, it kā degtu pati Kartāga. Pārbēdzējus sodīja bargāk nekā aizbēgušos vergus: latīņiem nocirta galvas, romiešus sita krustā.

Ilgajā karā izputinātajiem kartāgiešiem naudas savākšana pirmajam maksājumam šķita ārkārtīgi grūts uzdevums, un senātā bija dzirdamas raudas un žēlošanās, taču Hannibals esot smējies. Tad par Azi sauktais Hasdrubals viņam pārmetis šos smieklus tādā brīdī, kad visi raud, jo tieši viņa vainas dēj kartāgiešiem tagad jāraudot.

— Ja jūs varētu, — atbildēja Hannibals, — tāpat ieskatīties manā dvēselē, kā jūs raugāties manā sejā, tad jūs redzētu, ka šie smiekli nav prieka smiekli: tā smej cilvēks, kas gandrīz vai prātu zaudējis aiz sāpēm un izmisuma. Taču šis cilvēks pietiekami labi saprot, cik muļķīgas un aplamas ir jūsu asaras. Raudāt vajadzēja tad, kad mums atņēma ieročus, kad sadedzināja mūsu kuģus, kad mums aizliedza karot un slēgt mieru. Šīs brūces mūs nogalēja. Nedomājiet, ka, aizliegdami mums karot, romieši ir gribējuši sagādāt jums mierīgu atpūtu. Neviena liela valsts nevar ilgi būt pilnīgā mierā. Ja tai nav ārējo ienaidnieku, tā ienaidniekus atrod pati savās mājās. Mēs, protams, valsts nelaimi sajūtam tikai tad, kad tā skar mūs pašus, un vislielākās sāpes mēs jūtam tad, kad zaudējam daudz naudas. Neviens nevaimanāja un neraudāja, kad uzvarētajai Kartāgai atņēma ieročus, kad tā palika neapbruņota tik daudz apbruņotu Āfrikas tautu vidū, bet tagad, kad jums no personiskiem līdzekļiem jāsavāc mesli, jūs raudat, it kā apbedītu pašu dārgāko. Baidos, jūs ļoti drīz sajutīsiet, ka šodien jūs raudat pašas mazākās nelaimes dēļ.

To teica Hannibals kartāgiešiem.

Scīpions, sasaucis kareivjus uz svinīgo sapulci, paziņoja, ka Masinisam tiek atdota viņa tēva valsts un kā dāvana piešķirta Kirta un citas pilsētas un zemes, ko romieši atņēmuši Sifākam. Kartāgas vēstnešiem viņš pavēlēja doties uz Romu, lai panāktu senāta un tautas apstiprinājumu līgumam, kuru viņš un desmit pilnvarotie ar tiem bija noslēguši.

Kad uz sauszemes un jūras bija izbeigta karadarbība, Scīpions pavēlēja saviem kareivjiem sakāpt kuģos un pār-

Hannibals Kartāgas tautas sapulce

veda viņus uz Lilibaju Sicīlijā. No turienes, lielu savas armijas daļu aizsūtījis ar kuģiem, viņš pats devās uz Romu pa sauszemi. Grūti pateikt, par ko vairāk priecājās Itālija — par mieru vai par uzvaru. Godināt Scīpionu ceļa malās pulcējās ļaudis ne tikai pilsētās, bet arī uz laukiem, un Romā viņš iebrauca tik krāšņā triumfā, kādu šī pilsēta nekad vēl nebija redzējusi.

Valsts kasei Scīpions nocleva simt trīsdesmit trīs tūkstošus mārciņas sudraba. Kareivji no laupījuma dabūja pa četri simti sestercijiem katrs. Nav īsti zināms, vai par Afrikānieti, Scīpionu godinādami, viņu sāka dēvēt kareivji vai tauta. Viņš noteikti bija pirmais karavadonis, kuru sāka saukt viņa uzvarētās tautas vārdā.

PŪBLIJU SCĪPIONU APSŪDZ PiĒRKAMĪBA UN NEGODĪGĀ RĪCĪBĀ AR KARA LAUPĪJUMU

(187. g.—185. g.)'

(38. grām. 50. — 53. nod.)

Divi Petlliji iesūdzēja Pūbliju Scīpionu Afrikānieti tiesā. Par šādu rīcību romieši sprieda joti dažādi. Daži vainoja ne tikai šos divus tautas tribūnus, bet visus pilsoņus, kas kaut ko tādu varējuši pieļaut.

—    Divas lielākās pilsētas pasaulē gandrīz vienā un tai pašā laikā bijušas nepateicīgas saviem krietnākajiem pilsoņiem, taču Roma — nepateicīgāka: uzvarētā Kartāga izraidījusi trimdā uzvarēto Hannibalu,[99] bet uzvarējusī Roma — uzvarētāju AIrikānieti.

Citi teica:

—    Neviens pilsonis nedrīkst kļūt tik ievērojams, ka viņš varētu neatbildēt likuma priekšā. īsta brīvība ir tikai tad, kad pašus izcilākos varam saukt pie atbildības. Ko gan mēs uzticēsim tādam, kas nekādus norēķinus nedodl Par valsts likteni šeit nav pat ko runāt. Kas negrib būt mierā ar tādām pašām tiesībām kā citiem, pret to mums ir tiesība lietot varu.

Tā runāja līdz pašai tiesas dienai. Nevienu gan agrāk uz Forumu nebija pavadījis lielāks dažādu ļaužu pulks — pat pašu Scīpionu ne, kad viņš bija konsuls vai cenzors, — tik daudz viņam sekoja tagad, kad viņš gāja kā apsūdzētais. Kad viņu uzaicināja aizstāvēties, viņš nevienu vārdu neteica par sūdzību, tikai daiļrunīgi stāstīja par saviem

Triumfs

i'opelniem un panākumiem, un visiem bija jāatzīst, ka līdz šim vēl neviens Scīpionu nav tik pareizi un tik spoži cildinājis. Par saviem darbiem viņš runāja ar tādu pašu dedzību un enerģiju, ar kādu viņš tos bija veicis, un pilsoņiem neapnika viņu klausīties, jo viņš nedižojās, bet aizstāvējās.

Tribūnu apsūdzība, ka sīrieši Scīpionu piekukuļojuši, pamatojās vairāk uz aizdomām nekā uz faktiem.

Sagūstītais dēls viņam atdots bez izpirkuma maksas, arī citādi Antiohs pret Scīpionu izturējies ar tādu cieņu, it kā tikai no viņa būtu atkarīgs karš un miers; diktators viņš bijis Sīrijā, nevis konsula legāts, uz Sīriju viņš devies, lai parādītu visai Āzijai un visām austrumu zemēm un to valdniekiem, ka viņš esot varenās Romas galva un balsts;

Romu, pasaules valdnieci, aizēnojot Scīpions, viņa ēnā tā nemaz neesot redzama; viņa galvas mājiens nozīmējot vairāk nekā senāta vai tautas sapulces lēmums.

Neko nevarēdami panākt ar neslavas celšanu, sūdzētāji cik spēdami kurināja skaudību. Runas ieilga līdz naktij, tad nolēma tiesas sēdi turpināt nākamajā dienā.

Kad tā pienāca, tribūni, jau gaismai austot, apsēdās uz runātāju tribīnes. Uzaicināja atbildētāju. Scīpions, liela draugu un klientu pulka vadīts, piegāja pie tribīnes un, kad iestājās klusums, teica:

— Tribūni un pilsoņi, es Āfrikā šai pašā dienā lielā kaujā cīnījos ar Hannibalu un kartāgiešiem un tos uzvarēju, un, tā kā šādā dienā neklājas strīdēties un vienam otru nievāt, tad es tūlīt no šejienes došos uz Kapitoliju, lai pateiktos lielajam un visžēlīgajam Jupiteram, Minervai un citiem dieviem, kas valda Kapitolijā, jo viņi man kā šajā dienā, tā arī citās vienmēr ir devuši gudrību un spēku veikt lielus darbus tēvijas labā. Arī jūs, pilsoņi, kam tas ir iespējams, nāciet man līdzi un lūdziet dievus, lai jums vienmēr būtu tādi vadoņi, kas, tāpat kā es, ar uzviju attaisnotu viņiem dāvāto uzticību!

No runātāju tribīnes viņš devās uz Kapitoliju. Gandrīz visi sanākušie arī tūlīt atstāja Forumu un sekoja Scīpionam, un tribūnus pameta galu galā arī tiesas rakstveži un ziņneši, palika tikai viņu pašu vergi, kas viņus pavadīja, un tiesas izsaucējs, kas velti no tribīnes sauca atbildētāju. Scīpions ar visu lielo Romas pilsoņu pulku aizgāja uz Kapitoliju un pēc tam apstaigāja pilsētā arī visus citus dievu tempļus. Šai dienā tauta viņu cildināja un atzina viņa nopelnus gandrīz vēl vairāk nekā tad, kad viņš, triumfēdams pār Sifāku un kartāgiešiem, iebrauca Romā, bet tā bija arī beidzamā gaišas slavas diena viņa mūžā. Viņš paredzēja skaudības dēļ tautas tribūnu uzbrukumus un, tā kā apsūdzības iztiesāšana bija atlikta uz ilgāku laiku, atstāja Romu ar noteiktu apņemšanos tiesā neierasties, un devās uz Liternīnu, savu lauku īpašumu pie Līternas Kampānijā. Scīpions, kas bija paradis rīkot un pavēlēt un necieta pretrunas, negribēja ierasties kā atbildētājs tiesā un pazemīgi taisnoties.

Kad pienāca tiesas diena un izsaucējs aicināja atbildētāju, tiesai iesniedza Scīpiona paziņojumu, ka viņš nevar ierasties slimības dēļ. Sūdzētāji tribūni šādu aizbildināšanos neatzina, viņi apgalvoja, ka Scīpions nav ieradies savas augstprātības dēj. Jau reiz viņš aizgājis no tiesas sēdes un tautas tribūniem un tiesnešiem nav devis iespēju lietu izspriest. Liela ļaužu bara pavadīts, viņš tikpat kā triumfējis pār Romas tautu. Uz Lūcija Scīpiona lūgumu tribūni tomēr nolēma atzīt slimību par pietiekamu aizbildinājumu.

Viens no tautas tribūniem šai laikā bija Tibērijs Sem- pronijs Grakhs, kas ar Pūbliju Scīpionu bija naidā. Kad viņš atteicās parakstīt savu biedru lēmumu, visi gaidīja daudz bargāku ierosinājumu, bet Grakhs paziņoja:

—    Ja Lūcijs Scīpions uzdod brāļa slimību par attaisnojošu iemeslu, tad es tam piekritu, turklāt arī nepieļaušu, ka pret Pūbliju Scīpionu ierosina apsūdzību pirms viņa atgriešanās Romā. Dievi un cilvēki atzīst, ka viņš ir veicis tik diženus darbus, bijis tik augstos amatos, ka lielāks kauns nekā viņam būtu Romas tautai, ja viņš stāvētu šeit pie runātāju tribīnes kā apsūdzētais un katrs pienapuika klausītos, kā viņu nievā un zākā.

Savu paziņojumu Grakhs papildināja ar sašutuma pilnu runu:

—     Tribūni, jūs laikam gribat, lai Āfrikas uzvarētājs stāvētu šeit pie jūsu kājām, lai to, kas Spānijā uzvarēja četrus ievērojamus kartāgiešu karavadoņus, sakāva un izklīdināja četras armijas, kas sagūstīja Sifāku, uzvarēja Hannibalu, pakļāva Kartāgu, šeit uzveiktu divi Petīliji? Vai jūs, pilsoņi, pieļausiet, ka viņi triumfētu pār Scīpionu Afrikānieti?

Grakha paziņojums un runa visus pārsteidza, arī pašus sūdzētājus, un tie paziņoja, ka apspriedīšoties.

Kad sapulcējusies tauta izklīda, sēdi noturēja senāts. Tajā visi senatori, it sevišķi bijušie konsuli un gados vecāki vīri atkal un atkal pateicās Grakham, ka viņš valsts labā aizmirsis savu naidu pret Scīpionu, bet Petīlijiem visi sašutuši pārmeta, ka, izmantodami zemisku skaudību, viņi gribējuši kļūt ievērojami vīri un, uzveikdami Afrikānieti, cerējuši gūt vērtīgas trofejas.

Par Afrikānieti pēc tam nekas nebija dzirdams. Atlikušo mūža daļu viņš nodzīvoja Liternā, nemaz nevēlēdamies atgriezties Romā. Stāsta, ka viņš licis sevi apbedīt Liternā un turpat uzcelt arī kapa pieminekli, lai viņu nebūtu jāapglabā nepateicīgajā pilsētā.

Scīpions ir vairāk ievērojams ar saviem sasniegumiem karā nekā ar panākumiem miera laikā, un viņa dzīves pirmā puse ir spožāka par otro. Viņa jaunība pagāja karā, vecumā viņa darbība apsīka, jo nebija vairs viņa spējām piemērotu uzdevumu. Viņa diženākais veikums ir sekmīgi pabeigtais karš ar Kartāgu. Tas bija grūtākais un bīstamākais Romas karš, un uzvara tajā ir galvenokārt Scīpiona nopelns.

HANNIBALA NAVE (183. g.)[100](39. grām. 51. nod.)

Pie Bitīnijas ķēniņa Prūsija ieradās romiešu vēstnesis Tits Kvinktijs Flāminīns. Pret Prūsiju romiešiem bija radušās aizdomas, jo viņš bija uzņēmis no Sīrijas aizbēgušo Hannibalu un sācis karu pret Pergamas valdnieku Eumenu, Romas sabiedroto. Varbūt Flāminīns pārmeta Prūsijam arī to, ka pie viņa uzturas Hannibals, romiešu niknākais ienaidnieks, kas vainojams, ka viņa tēvija sākusi karu pret Romu, un, kad tā bija karu zaudējusi, sakūdīja pret Romu Antiohu, bet ir ari iespējams, ka Prūsijs, lai izpelnītos Flā- minīna un romiešu labvēlību, pats nolēma Hannibalu nogalināt vai izdot. Lai nu tas būtu kā būdams, jau pēc pirmās Prūsija sarunas ar Flāminīnu tūlīt tika sūtīti kareivji apsargāt namu, kurā dzīvoja Hannibals.

Ka tāds būs viņa dzīves gals, to Hannibals jau sen bija paredzējis-, zinādams, cik ļoti viņu ienīst romieši un cik maz var paļauties uz valdnieku godprātību. Viņš zināja arī, ka Prūsijs ir vieglprātīgs un nepastāvīgs, un nojauta, ka Flāminīna ierašanās būs liktenīga. Tāpēc Hannibals, lai vienmēr viņam būtu kāds glābšanās ceļš (briesmas taču varēja draudēt no kuras katras puses), bija savā namā iekārtojis septiņas izejas, dažas no tām slepenas, bet aizdomīgais valdnieks bija visu to izzinājis un apkārt nostādījis tik daudz kareivju, ka izbēgt vairs neviens nevarēja.

Kad Hannibalam paziņoja, ka vestibilā ienākuši ķēniņa kareivji, viņš mēģināja bēgt pa slepenu izeju, bet, pārliecinājies, ka kareivji ieņēmuši gan šo, gan visas pārējās izejas, pieprasīja indi, ko jau sen bija iegādājies.

— Atbrīvosim, — tas izsaucās, — romiešus no visām bažām! Nebūs viņiem nepacietīgi jāgaida uz veca vira nāvi. Uzvarēt neapbruņotu un nodotu pretinieku nav Flā- minīnam nekāds liels un cildens gods, un šī diena parādīs, cik ļoti mainījušies ir romieši. Viņu senči brīdināja Pirru, savu ienaidnieku, kas ar armiju stāvēja pret tiem Itālijā, sargāties no indes,[101] viņi turpretim sūta bijušo konsulu pie Prūsija un panāk, ka viņš noziedzīgi grib nogalināt savu viesi.

Piesaucis dievus, viesu sargātājus, un nolādējis ķēniņu un visu viņa valsti par viesmīlības likuma pārkāpšanu, Hannibals izdzēra indes kausu.

Tāds bija Hannibala dzīves gals.

DAŽI HRONOLOĢIJAS DATI

Rotnas dibināšana 753. g. pirms m.

Ķēniņu laikmets Romā 753, g.—509. g

Romas republikas sākums 509. g

Kapuja līdztiesīga Romas sabiedrotā 338. g

Plebeji pielīdzināti tiesībās patriciešiem 300. g

Samnija pakļauta Romai 290. g

Etrūrijas pilsētas atzīst Romas virskundzību 280. g Tarenta padodas romiešiem 272. g Pirmais karš ar Kartāgu 264. g.—241. g Sicilija kļūst par pirmo Romas provinci 241. Roma pretēji miera līguma noteikumiem atņem Kartāgai Sardīniju un Korsiku « 238. g. Hamilkars sāk izplatīt Kartāgas varu

Spānijā 237. g.

Hamilkara nāve. Hasdrubals kļūst par

viņa pēcteci 229. g.

Romieši nostiprinās 111 irijas (tagadējās Dienvidslāvijas) piekrastē. Briest Romas konflikts ar Maķedoniju 228. g. Romiešu karš ar Ziemeļitālijas gaiļiem 225. g.—222. g. Ziemeļitāliia Romas province 222. g. Hasdrubals nogalināts. Hannibals stājas viņa vietā _ 221. g. Hannibals ieņem Saguntu 21<J. g. Otrais karš ar Kartāgu 218. g.—201. g. Hannibala uzvaras pie Tikīnas un Tre- bijas. Gnējs Scīpions pakļauj Spāniju līdz Ebro upei 218. g. Romiešu sakāve pie Trasumena ezera. Fabijs Maksims diktators, Minukijs jātnieku vadonis 217. g. Kauja pie Kannām. No Romas atkrīt

Kapuja un citas sabiedroto pilsētas 216. g.

Hannibals noslēdz savienību ar Maķe donijas ķēniņu Filipu III. Hierona nāve 215. g.

Hierona mazdēls Hieronims nogalināts.

Markells aplenc Sirakūzas 214. g.

t

Hannibals ieņem Tarentu, Markells — Sirakūzas. Divu Scīpionu bojā eja Spānijā Romieši ieņem Kapuju Pūblijs Kornēlijs Scīpions ieņem Jauno

Kartāgu Fabijs Maksims ieņem Tarentu Markella nāve

Hasdrubala sakāve pie Metauras Kartāgieši padzīti no Spānijas Scīpions konsuls. Miers ar Maķedoniju Scīpions Āfrikā

Sifāka un Hasdrubala sakāve. Hannibalu atsauc no Itālijas Kauja pie Zarnas Kartāga slēdz mieru ar Romu Hannibals bēg no Kartāgas uz Sīriju Hannibals bēg pie Bitīnijas valdnieka Prūsija

Scīpionu Afrikānieti apsūdz pērkamībā Hannibala un Scīpiona nāve

212. g. pirms m. 5. 211. g.

210. g. 209. g. 208. g. 207. g. 206. g. 205. g. 204. g.

203. g. 202. g. „ 201. g. 195. g.

190. g. 187. g. 183. g.

25 - 467

PASKAIDROJUMI

Āfrika — visa romiešiem pazlslama Āfrika bez Ēģiptes afrikāņi — Kartāgas apgabala iedzīvotāji; tās armijas kodols Agatirna — pilsēta Sicīlijas ziemeļu piekrastē Agrigenta — grieķu pilsēta Sicīlijas dienvidu piekrastē Abradīna — sevišķi stipri nocietināta Sirakūzu daļa pie jūras Alskulāpljs — grieķu ārstniecības dievs, Apollona dēls Aitoliļa — novads Vidusgiieķijas rietumos *

akropole — sevišķi stipri nocietināta pilsētas daļa grieķu pilsētās, parasti uz pakalna (kremlis) āla — 1) jātnieku nodaļa Romas armijā; āla dalījās desmit turmās; Līvijs dažreiz ari kartāgiešu jātnieku nodaļas sauc par ālām; ālā parasti bija ap 300 jātnieku; 2) sabiedroto kājnieku vienība, kas atbilst romiešu pilsoņu leģionam un cīnās flangos kā labā un kreisā āla Allīfas — kāda vieta Samnijas rietumos

amfora — šķidruma mērs, apmēram 26 litri; kuģa tilpumu izteica am- forās

Amiterna — Vidusitālijas pilsēta austrumos no Romas Antena — Tibras pieteka kādus 5 km augšpus Romas annālists — hronists; annālists notikumus izklāsta stingri hronoloģiskā

kārtībā pēc gadiem, arī Līvijs ir annālists Antija — pilsēta Latijas piekrastē

Aplļa ceļš — vecākais romiešu militārais ceļš no Romas uz Kapiiju aplenkuma tornis — tornis pilsētas mūra augstumā uz riteņiem; to piestūma pie mūra un tad pārmeta uz tā laipas, pa kurām devās uzbrukumā aplencēji

Apollons — Jupitera dēls, Diānas brālis; gaismas, pareģošanas, dzejas

un mūzikas dievs; vēlāk ari saules dievs Apulijā — novads Dienviditālijā, Adrijas jūras piekrastē Aretūsa — Sirakūzu svētais avots Salā Argosa — pilsēta Peloponnēsā

Arlmīna — Itālijas pilsēta Adrijas jūras krastā (tag. Rimini)

Arna — Ziemeļetrūrijas upe, kas ietek Tirēnu jūrā

Arpi — pilsēta Apulijas ziemeļos

Arrētijā — pilsēta Ziemeļetrūrijā

arverni — cilts Pāralpu Gallijas dienvidrietumos

Astapa — spāniešu pilsēta Baitas upes apgabalā

Atella — Kampānijas pilsēta starp Kapuju un Neapoli

Ausctānija — novads ziemeļaustrumu Spānijā

ausplciji — pareģošana pēc putnu izturēšanās un lidojuma; pirms katras kaujas armijas komandieris izdarīja auspicijus Aventīns — viens no Romas septiņiem pakalniem pilsētas dienvidos pie Tibras

Baikula — pilsēta Bailas (tag. Gvadalkiviras) apgabalā Baita — upe Spānijas dienvidos (tag. Gvadalkivira)

Baleāras — salu grupa Spānijas austrumu piekrastes tuvumā; baleārieši

ir ļoti labi lingotāji balista — aplenkuma ierīce, ar kuru izšāva smagas bultas, svina lodes u. c.

Barkidi — ievērojamā Kartāgas karavadoņa Hamilkara Barkas pēcnācēji

Bellona — kara dieve, Marsa māsa un pavadone Beneventa — ievērojama pilsēta Samnijā Boiolija — novads Vidusgrieķijā rietumos no Atikas bojl — gailu cilts Ziemeļitālijā uz dienvidiem no Po upes Boviāna — pilsēta Samnijas ziemeļos, viena no ievērojamākajām Samnijā

Brimdisija — ostas pilsēta Itālijas dienvidos (tag. Brindizi) Brutija — novads vistālākajos Itālijas dienvidrietumos; iedzīvotāji — ✓ brutiji

centūrija — 1) katra no grupām, kurās pēc mantu stāvokļa bija sadalīti visi Romas pilsoņi balsošanai centūriju komitijos;

2) karaspēka vienība, manipulā bija divas cenlūrijas — apmēram 60 kareivju katrā centurlons — centūrijas komandieris; leģiona bija 60 centurioni cenzors — augsts amats, kurā ievēlēja uz pusotra gadiem; cenzori (viņi bija divi) ieskaitīja pilsoņus kategorijās pēc mantas stāvokļa, izdeva izsolē valsts ieņēmumus un uzraudzīja pilsoņu tikumisko stāju

Cerera — zemkopības un auglības dieve

Delfl — pilsēta Vidusgrieķijā, Korintas līča ziemeļu krastā, ar slaveno orākulu

Delfu orākuls — ievērojama Apollona svētvieta Grieķijā pie Korintas

līča, kur deva dažādus padomus un pareģoja ari nākotni Diāna — Jupitera meita, Apollona māsa; mežu, medību un mēness

dieve; atbilst grieķu Artemīdai diktators — sevišķi bīstamos brīžos visu civilo un militāro varu nodeva ārkārtējam maģistrātam (amatvīram) diktatoram, kuru pēc senāta norādījuma iecēla viens no konsuliem uz laiku, ne ilgāku par sešiem mēnešiem, bet diktators varēja no savām pilnvarām atteikties jau agrāk, jā atzina, ka stāvoklis vairs nav tik bīstams; diktators pats iecēla sev palīgu, ko sauca par jātnieku vadoni Druente — Alpu upe, Ronas pieteka no kreisās puses (tag. Diransa) edils — amatvīrs, kura uzdevums ir gādāt par pilsētas labiekārtošanu un pārtikas piegādi; bija divi plebeju edili un divi kurūlie edili — patricieši

Emporijas — grieķu kolonija Spānijas ziemeļaustrumu piekrastē Emporiji — piekrastes novads dienvidos no Kartāgas Ennijs (239. g. — 169. g. pirms m. ē.) — romiešu dzejnieks, kas sarakstījis poēmu, kurā aplūkota Romas vēsture no paša sākuma līdz autora dzīves laikam; Ennijs pats cīnījies otrajā karā ar Kartāgu

Eplpolas — Sirakūzu rietumu daļa

Erlks — kalns Sicīlijas ziemeļrietumu piekrastē ar plaši pazīstamu Veneras templi Eskvllina vārīt — vārti Romas austrumos

Elrūriļa — novads Vidusitālijas piekrastē uz ziemeļiem no Tibras (tag. Toskāna)

etruski — Htrūrijas iedzīvotāji, latīņiem un citiem italiķiem etniski

pilnīgi sveša tauta Falsulas — pilsēta Ziemeļetrūrijā (tag. Fiesole) Falernas novads — novads Kampānijā, slavens ar savu labo vīnu iascijl — augstāko amatvīru varas simbols, rikšu saišķi ar cirvi vidū Fēronija — pavasara un brīvības dieve; viņas templis bija ziemeļaustrumos no Romas

Flāminija ceļš — ceļš no Romas uz Arimīnu Adrijas jūras piekrastē,

izbūvēts 220. g. pirms m. ē. forums — galvenais laukums Itālijas pilsētās, kur koncentrējās ekonomiskā, sabiedriskā un politiskā dzīve, tas pats, kas agora grieķu pilsētās

Fregellas — pilsēta Latijas dienvidos Frūslnona — pilsēta Latijas vidienē

Gadas — feniķiešu pilsēta Spānijas dienvidrietumos (tag. Kadiksa) Gallija — 1) Piealpu Gallija — Po upes līdzenums no Apenīniem līdz Alpiem; 2) Pāralpu Gallija — zeme no okeāna līdz Alpiem un no Reinas līdz Vidusjūrai un Pirenejiem Genuja — ievērojamākā pilsēta liguru zemē (tag. Dženova) Gereonlja — pilsēta Apulijas ziemeļos Hadrumēta — pilsēta dienvidos no Merkurija zemesraga Hamilkars — iesaukts par Barku (Zibeni); Hannibala, Hasdrubala un Magona tēvs, Kartāgas armijas virspavēlnieks Sicīlijā pirmā pūniešu kara beigās; viņš neatlaidīgi aizstāvējās Ērika kalnā, pašos Sicīlijas rietumos; pēc miera noslēgšanas ar Romu apspieda bīstamo kara algotņu sacelšanos un pakļāva Spānijas dienvidu un austrumu piekrasti

Hannons — noteikts Barkidu pretinieks Kartāgā; neatlaidīgs cīnītājs

par mieru ar Romu haruspiks — priesteris, kas pareģo pēc upurdzīvnieka iekšām bastāti (šķēpnieki) — desmit manipulos sakārtoti jaunākie kareivji, kas

atradās kaujas ierindas priekšējas rindās Heksapils — ievērojamākie Sirakūzu vārti Henna — pilsēta Sicīlijas vidienē

Hērakla stabi — klintis pie Gibraltāra šauruma ,

Hērakleja — pilsēta Sicīlijas dienvidu piekrastē HerbSsa — pilsēta Austrumsiciiijā Herdoneja — pilsēta Apulijā Hibēra — tagadējā Ebro

Himera — upe Sicīlijas dienvidu piekrastē pie Agrigentas

Hipona Regija — pilsēta Āfrikas ziemeļu piekrastē uz austrumiem

no Kartāgas hlrpīnl — cilts Samnijas dienvidos Ida — kalns Trojas apkaimē

ilergētl — tauta Spānijas ziemeļaustrumos uz ziemeļiem no Ebro lliturga — pilsēta Spānijas dienvidos

Insubri — gailu cilts Po upes ziemeļu krastā, Tikīnas upes apgabalā

Jātnieku vadonis — diktatora palīgs, kuru izvēlējās viņš pats Jaunā Kartāga — Hasdrubala dibināta pilsēta Spānijas austrumu piekrastē

Jonijas jūra — Vidusjūras daļa slarp Sicīliju, Itāliju un Grieķiju jūdze (romiešu) — 1,5 km

Junona — Jupitera sieva, dievu valdniece, laulības dieve Jupiters — dievu un visas pasaules valdnieks, romiešu augstākais dievs

Kalabrija (senatnē) — novads Itālijas galējos dienvidaustrumos

Kalātija — Kampānijas pilsēta uz austrumiem no Kapujas

Kate — pilsēta Kampānijas ziemeļos

kalendas — katra mēneša pirmā diena

Kaltikulu kalni — kalnu grēda pie Kasilīnas

Kamņānlja — Vidusitālijas novads ap Neapoli

Kannas — ciems Apulijā pie Aufidas upes

Kanusija — Apulijas pilsēta rietumos no Kannām

Kapēnas vārti — vārti Romas dienvidos

Kapitolijs — viens no septiņiem Romas pakalniem, pilsētas sakrālais

centrs ar Jupitera templi Kapuja — lielākā un bagātākā Kampānijas pilsēta

Kartāga (Kart badašt — Jaunpils) — _feniķiešu pilsētas Tiras kolonija (dibināta ap 820. g. pirms m. ē.) Āfrikas ziemeļu krastā, tagadējās Tunisas apkārtne Kasilīna — Kampānijas pilsēta netālu no Kapujas Kasīna — pilsēta Dienviditālijā Kastulona — Spānijas pilsēta Baitas Upes augšgalā

Kastulonu kalni — kalnu grēda Spānijas dienvidaustrumos (tag. Sjera- morēna)

katapnlta — aplenkuma ierīce, galvenokārt smagu akmeņu mešanai

Katina — pilsēta Sicīlijā austrumu piekrastē (tag. Katānija)

Kaudija — pilsēta Samnijas rietumos

Kaulona — pilsēta Brutijā

kenoniāni — gailu cilts ziemeļos no Po

Kirēna — grieķu pilsēta Āfrikas ziemeļu piekrastē uz rietumiem no Ēģiptes

Kirta — Numidijas galvaspilsēta, Sifāka rezidence (tag. Konstantīna) Kiastīdija — nocietināts ciems dienvidos no Po un rietumos no Pla-

kentijas

kohorla — no 2. gs. beigām pirms m. ē. romiešu karaspēka vienība, leģiona desmitā da|a, kaut gan pūniešu kara laikā kohortu nebija. Līvijs dažkārt šo terminu lieto ne tikai attiecībā uz romiešiem, bet ari uz kartāgiešiem; kohortā bija no 400 līdz 600 kareivju Kollinas vārti — vārti Romas ziemeļaustrumos

kolonijai — pakļaujot Itālijas pilsētas, romieši dažkārt atsavināja kādu šo pilsētu teritorijas daļu un uz tās nometināja savus pilsoņus; šadas Romas pilsoņu kopienas sauca par kolonijām, un tās parasti dibināja militāri svarīgās vietās un mazāk uzticamos novados komitljs — laukums, kur notika tribu tautas sapulces Konkordija — vienprātības un saticības dieve

konsuls — augstākais amatvīrs Romā; ik gadus ievēlēja divus konsulus, kas bija valsts vadītāji miera laikā un karavadoņi karā Kortona — Etrūrijas pilsēta ziemeļos no Trasumena ezera

Kremona — romiešu kolonija Po upes ziemeļu krastā (tag. Kremona) Krotona — grieķu pilsēta Brutijas austrumu piekrastē Kūmas — grieķu pilsēta Kampānijā kūrija — ēka, kurā notika senāta sēdes

kvestors — zemākais no valsts amatiem, valsts kases pārzinis, mantzinis

kvtnkverēma — kara kuģis ar piecām airu rindām; kā tās ierīkotas, nav zināms

ķeltibēri — Spānijas tauta, kas radusies, tās pirmiedzīvotājiem ībēriem

sajaucoties ar ienācējiem ķeltiem Ķeltlbērlja — Spānijas novads uz dienvidiem no Ebro lakedaimonletis — spartietis

Lāketānija — kāds novads starp Pirenejiem un Ebro

Lakīntjs — zemesrags Brutijas austrumu piekrastē, netālu no Krotonas,

ar plaši pazīstamu Junonas templi Lānūvija — neliela latīņu pilsēta dienvidos no Romas I.ārina — pilsēta Samnijas ziemeļos

Lalija — Vidusitālijas novads pie Tirēnu jūras, uz dienvidiem no Tibras.

Latīņu ceļš — militārs ceļš no Romas uz Beneventu Samnijā latīņu sabiedrotie — Romai pakļauto latīņu pilsētu iedzīvotāji; tie bija paši uzticamākie Romas sabiedrotie un krietnākie kareivji pēc pašiem romiešiem; to stāvoklis bija arī labāks nekā citiem sabiedrotajiem

legāts — karavadoņa palīgs

leģions — romiešu karaspēka lielākā vienība, no 4000 līdz 6000 kareivjiem; kaut gan Kartāgas armijā leģionu nebija, Līvijs dažkārt lielākas kartāgiešu vienības sauc par leģioniem Leontīnās — grieķu pilsēta Sicīlijā ziemeļos no Sirakūzām Lepla — pilsēta dienvidos no Merkurija zemesraga

liguri — kareivīga tauta Dženovas apkārtnē, kas neatlaidīgi pretojās romiešiem

liktors — augstāko amatpersonu kalpotājs un pavadonis, kas nesa fascijus

Lllibaja — ievērojamākā pilsēta Sicīlijas rietumos

Lira — upe Latijas dienvidos

Līterna — pilsēta Kampānijas ziemeļos

Lokri — grieķu pilsēta Brutijas austrumu piekrastē

Lūkānija — Itālijas novads dienvidrietumos no Kampānijas; iedzīvotāji — lūkānieši Lūkerija — romiešu kolonija Apulijas ziemeļos Lūsitānija — aptuveni tagadējā Portugāle Magnēsija — novads Ziemeļaustrumgrieķijā Mandurlja — pilsēta uz austrumiem 110 Tarentas

manipuls — karaspēka vienība romiešu armijā, leģiona trīsdesmitā daļa;

apmēram 120 kareivju mārciņa — romiešu mārciņa — 377 g

Marss — romiešu kara dievs; Romas dibinātāja Romula un viņa brāļa

tēvs; romiešu ciltstēvs Masiku kalni — kalni starp Kampāniju un Latiju Maslllja — grieķu kolonija Vidusjūras krastā (tag. Marseļa)

matrona — cienījama precēta sieva, namamāte mauri — Mauretānijas (tag. Marokas) iedzīvotāji Megara — pilsēta Sicīlijas austrumu piekrastē M&ana — upe Sicīlijas austrumos Merkurija rags — zemesrags austrumos no Kartāgas Merkurijs — Jupitera dēls, dievu vēstnesis un tirgotāju dievs, atbilst grieķu Hermejam

Metaponta — grieķu pilsēta pie Tarentas liča rietumos no Tarenias Metama — upe Umbrijā, ietek Adrijas jūrā

Minerva — Jupitera meita, gudrības un mākslas dieve, atbilst grieķu Atēnai

inodijs — tilpuma mērs, 8,8 1

Mulvija tilts — tilts pār Tibru augšpus Romas

mūsu jūra — Vidusjūra

Naragara — pilsēta ziemeļos no Zarnas

Narnija — pilsēta Umbrijas dienvidos

nasta (kareivja) — uzkabe; nastu piesēja pie mieta, ko nesa pār plecu; miets pēc pārgājiena noderēja nometnes sētas taisīšanai; nasta svēra apmēram 20 kg

Neapole — Sirakūzu dala starp Ahradīnu un Epipolām; dienvidos no Tihas

Neptūns — romiešu jūras dievs, Jupitera brālis

Nola — ievērojama Kampānijas pilsēta dienvidaustrumos no Kapujas nozīme (karaspēka dajas) — katrai karaspēka da)ai bija sava nozīme mūsdienu karoga vietā; tā bija koka kātā piestiprināts attēls; leģiona nozīme parasti bija ērglis Nūkerija — pilsēta Kampānijā starp Kapuju un Nolu numidiešl — Numidijas iedzīvotāji; lieliski jātnieki Kartāgas armijā, sevišķi noderīgi izlūkošanai un pēkšņiem negaidītiem uzbrukumiem Numidija — aptuveni tagadējā Alžīrijaļ

Okeāns — pēc seno grieķu un romiešu domām, visu cietzemi ietveroša

mūžīgi plūsloša straume Oronga — pilsēta Spānijas dienvidos Ostīja — pilsēla pie Tibras grivas, Romas osta Pada — lielākā Ziemeļilālijas upe (tag. Po) Pahīna rags — Sicīlijas dienvidu smaile pailīgnl — samnītu cilts

Palātijs — viens no Romas septiņiem pakalniem palla — garš, plats romiešu sieviešu virstērps Panorma — pilsēta Sicīli jas ziemeļaustrumu piekrastē penāti — mājas dievi, ģimenes un valsts sargdievi Pergama — valsts Mazāzijas ziemeļrietumos Perusija — pilsēta Etrūrijā Pesinunta — pilsēta Mazāzijas vidienē Pikēna — Vidusitālijas novads Adrijas jūras piekrastē Plakentija — ievērojama romiešu kolonija un cietoksnis Po upes dienvidu krastā (tag. Pjačenca) pontiflku kolēģija — ievērojamākā priesteru kolēģija Romā; pārzināja

svarīgākās kulta lietas; tās priekšnieku sauca par lielo pontifiku prefekts — priekšnieks, augstāks virsnieks armijā un flotē vai kādas administrācijas nozares vadītājs

Trēnesta — latīņu pilsēta dienvidaustrumos no Romas, tag. Palestrina pretors — augstākais amatvīrs pēc konsula, pretoram bija jāpilda tiesneša pienākumi; otrā Kartāgas kara laikā bija četri pretori prinkipi — kareivji, kas kaujas ierindā stāvēja aiz jaunākajiem un bija

sakārtoti 10 mariipulos prokonsuls — bijušais konsuls, kas pēc sava amata gada komandē kādu

armiju vai pārvalda kādu provinci propretors — pretors, kam pēc amata gada beigām uzdeva pārvaldīt kadu provinci, komandēt armiju vai veikt kādu citu atbildīgu uzdevumu

publikāns — bagāts vīrs, kas mazāksolīšanā nosolīja valsts piegādes vai vairāksolīšanā atpirka valsts ieņēmumus muitas ieņēmumus, nodokļu ievākšanas tiesības u. tml.); publikāni parasti apvienojās savienībās pūnieši — kartāgieši; foinikiešu (feniķiešu) vārds latīņu izrunā; Kartāga

bija feniķiešu kolonija Regija — pilsēta Brutijā pie Mesīnas jūras šauruma Rodana — upe Gallijā (tag. Rona) rostra — runātāju tribīne forumā

sabiedrotie (Itālijas) — Itālijas pilsētu iedzīvotāji, kas bija atzinuši Romas virskundzību, bet nebija ieguvuši pilsoņu tiesības; apmēram puse no Romas armijas bija sabiedrotie Sagunta — pilsēta Spānijas austrumu piekrastē, romiešu sabiedrotā,

kaut gan atradās dienvidos no Hibēras Sala — pati vecākā Sirakūzu daļa (Ortigija); tā īstenībā ir tikai pussala, kuru ar pārējām Sirakūzām savieno šaura paržņauga Salapija — pilsēta Apulijā sallentmi — kāda Kalabrijas cilts

Samntja — Vidusitālijas novads uz ziemeļaustrumiem no Kampānijas sargjumts — nojume uz riteņiem, ko piestūma pie pilsētas mūra un kas

sargāja uzbrucējus Sēna — Umbrijas pilsēta pie Adrijas jūras

senāts — valsts padome Romā ar dažām izpildvaras funkcijām; valsts amatvīri parasti pakļāvās senāta norādījumiem vai arī lūdza tā atzinumu; par senatoriem parasti kļuva visi, kas bija izpildījuši kādu valsts amatu, un palika par tādiem uz visu mūžu; viņu dzimtas līdz ar to uz visiem laikiem piederēja pie senāta aprindām (nobiļiem), bet nobiļi faktiski bija sagrābuši visu izpildvaru sestercijs — sudraba sīknauda

Sibilla — teiksmaina pareģe, viņas pareģojumu grāmatas ieguvis Romas ķēniņš Tarkvīnijs Lepnais; tās glabājās Jupitera templī, sevišķas desmitvīru priesteru kolēģijas uzdevums bija vajadzības gadijumā meklēt tajās norādījumus Sidikīnu Teāna — pilsēta Kampānijas ziemeļos Slnuesa — pilsēta Dienvidlatijā

Sirakūzas — grieķu pilsēta Sicīlijas austrumu piekrastē, ievērojamākā pilsēta Sicīlija

Skaistais rags — zemesrags rietumos no Kartāgas; Scīpions no Merku- rija raga gribēja braukt uz dienvidiem, uz Emporijiem, bet vējš pa nakti floti bija aiznesis uz rietumiem no Merkurija raga

skorpions — kara mašīna bultu šaušanai un akmeņu mešanai Spānija — tagadējā Spānija un Portugāle; Tuvā Spānija — Spānijas ziemeļaustrumi; Tālā Spānija — Spānijas dienvidi un rietumi Spolellja — pilsēta Umbrijas dienvidos

Stellātas līdzenums — līdzenums Kampānijā uz ziemeļiem no Kapujas Sucsula — Kampānijas pilsēta starp Kapuju un Nolu Sukrona — pilsēta Spānijas ziemeļos

talants — grieķu svara un naudas vienība, apmēram 26 kg tarāns — mūru graujamā ierīce; brīvi pakārts baļķis ar apkaltu galu; to zem sargjumta piestūma pie mūra vai vārtiem; baļķī atvilka, vaļā palaists, tas spēcīgi triecās pret mūri vai vārtiem Tarenta — grieķu pilsēta pie Tarentas jūras liča (tag. Taranto) Tarrakona — pilsēta Spānijas ziemeļaustrumu piekrastē, ziemeļos no

Ebro; svarīga romiešu militāra bāze (tag. Tarragona) Tautas sapulce (komitiji) — tai pieder augstākā vara valstī, tā izdod likumus un ievēlē amatvīrus; Romā bija centūriju komitiji un tribu komitiji; centūriju komitiji ievēlēja amatvirus (izņēmums — tribūni, tos vēlēja tribu komitiji), bet tribu komitiji izdeva likumus Tibura — Latijas pilsēta netālu uz austrumiem no Romas Tifāts — kalns ziemeļos no Kapujas

Tiha — Sirakūzu daļa starp Ahradīnu un Epipolām; ziemeļos no Neapoles

Tikina — Po pieteka no kreisās puses (tag. Tesīna) Tinēte — tagadējā Tunisa

loga — (sega) ovāls, gaišs vilnas drānas gabals, ko apmeta ap augumu

tā, lai labā roka paliktu brīva Trasumens — ezers Ziemeļetrūrijā Treblja — Po pieteka

triāriji — gados vecākie kareivji, kas kaujas ierindā stāvēja beidzamie triba — administratīvs apgabals

tribūns — 1) tautas tribūns: valsts amats (maģistratūra); ar savu veto (aizliegumu) tribūns varēja anulēt kuru katru tiesisku aktu un kura katra amatvīra (maģistrāta) rīkojumu; tribūnam bija tiesība sasaukt tautas sapulci, to vadīt un iesniegt tai likumprojekus; 2) kara tribūns: augstāks virsnieks, kas atradās tiešā virspavēlnieka rīcībā triēra — kara kuģis ar trijām airētāju rindām katrā malā; triēras komandā bija apmēram 200 vīru triumfs — uzvarētāja karavadoņa un viņa armijas svinīga ieiešana Romā

tunika — romiešu apakštērps ar īsām piedurknēm, virs kura valkāja togu

turdetāni — cilts Spānijas dienvidrietumos, Bailas upes lejasteces apgabalā

Tūriji — grieķu pilsēta Tarentas jūras līča rietumu krastā

turma — jātnieku vienība romiešu armijā, ālas desmitā daļa, parasti

apmēram 30 jātnieku Tutija — neliela upīte, kas ieplūst Tibrā augšpus Aniēnas Umbrija — novads Vidusitālijā uz austrumiem no Etrūrijas unce (romiešu) — svara mērvienība, 27 g

Utika — pilsēta ziemeļrietumos 110 Kartāgas un mazliet uz dienvidiem no Skaistā raga

Vēji — pilsēta Htrūrijas dienvidos

Venera — inilas iin skaistuma dieve, pēc senas teikas Eneja māte un tātad romiešu ciltsmāte Venusijā — pilsēta Apulijā, dienvidos no Aufidas Vesta — ģimenes pavarda dieve

vestāliete — Vestas priesteriene; šajā amatā vestālietēm bija jāpaliek 30 gadu un jādod solījums šai laikā ievērot šķīstību; vestāliešu svarīgākais uzdevums bija sargāt Vestas templī svēto uguni, kurš nekad nedrīkstēja izdzist Viktorija — romiešu uzvaras dieve

Vikturmilas — mazs nocietinājums netālu no Tikīnas upes Volturna — upe, kas no Samnijas tek caur Ziemeļkampāniju (tag. Vol- turno)

Vulkāns — uguns un kalēju dievs, Jupitera un Junonas dēls, Veneras vīrs

SATURS

Tits Līvijs…………………………………………..

īss atskats uz vēsturi……………………………….

Divdesmit pirmā grāmata

Ievads……………………………………………….

Hannibala zvērests…………………………………………………

Kartāga rada Spānijā bāzi karam pret Romu . .

Hannibals……………………………………………………………

Hannibals ieņem Saguntu . . . i…………………………………

Roma gatavojas karam……………………………………………

Kartāgai pieteikts karš…………………………………………….

Romieši meklē sabiedrotos Spānijā un Gallijā .

Pāri Alpiem uz Itāliju…………………………………………….

Hannibala pirmā uzvara……………………………………………

Kauja pie Trebijas……………………………. ļ…………………

Hannibals iekārtojas Ziemeļitālijā……………………………….

Kara darbība Spānijā………………………………………………

Baismas zīmes……………………………………………………..

Gājs Flāminijs stājas amatā………………………………………

Divdesmit otra gramata

Smaga romiešu sakāve pie Trasumena ezera ,

Kvinta Fabija Maksima diktatūra……………………………

Fabijs un Minukijs …………………………………………..

Konsulu vēlēšanas Romā…………………………………….

Karā dodas Varrons un Pauls………………………………..

Kannu katastrofa……………………………………………….

Roma bezdibeņa malā…………………………………………

Divdesmit trešā grāmata

Kapuja atkrīt………………………

Kartāgai senātā …. Pie Nolas mūriem ….

I lannibals pie Kasilīnas………………………….

Kara pret Romu iestājas Maķedonija . Hannibals nav neuzvarams . , . . Divkauja, kurā noraugās armijas , .

Divdesmit ceturtā grāmata

Vai Sirakūzas atkritīs?………………………………………………..

Hieronims nogalināts………………………………………………….

Vergi pieteicas karadienestā un izcīna sev brīvību . Jukas Sirakūzās. Sirakūzas pāriet Kartāgas pusē .

Romiešu uzbrukums Sirakūzām atvairīts…………………………..

Asinspirts Hennā……………………………………… . . . .

Romieši ieņem Ārpus…………………………………………………

Sifāks un Masinisa…………………………………………………….

Divdesmit piektā gramata

Svešzemju kulti un māņticība Romā . . . . .

Plaši noorganizēta valsts apzagšana……………………………..

Kartāgieši Tarentā………………………………………………….

Kapujai draud aplenkums…………………………………………

Tiberljs Sempronijs Grakhs nodevīgi nogalināts .

Iedomīgais centurions ……………………………………………

Pretora Fulvija kaunpilnā sakāve………………………………..

Markells ieņem Sirakūzas………………………………………..

Spānijā sagrautas divas romiešu armijas . . . Kara beigas Sicīlijā

Divdesmit sestā gramata

Kapuja aplenkta un ieņemta………………………………………

Piekrāptais Klaudijs Nerons……………………………………..

Jauns romiešu virspavēlnieks Spānijā …. Romieši Tarentas Akropolē arvien vēl nepadodas

Ugunsgrēks Romā………………………………………………….

Uzvarētie lūdz žēlastību…………………………………………..

Kara grūtības. Uzvaras un neveiksmes …. Hannibala sabiedrotie Itālijā sāk atkrist ….

Scīpions ieņem Jauno Kartāgu………………………………. .

Skaistās gūsteknes…………………………………….

Scīpions gatavo armiju jaunām cīņām ….

Divdesmit septītā grāmata

Hannibala uzvara Apulijā pie Herdonejas. Markells

paļāvīgi stājas viņam pretī…………………………………………….

Romiešu karavadoņi ziņo par saviem panākumiem . . Katrs sabiedrotais ir vērtīgs ieguvums

Stāvoklis Sicīlijā. Latīņu sabiedroto sašutums par

grūto kara nastu…………………………………………………….

Kvints Fabijs Maksims ieņem Tarentu……………………………..

Jauns Scīpiona panākums Spānijā …….

Tribūns Bībuls apsūdz Klaudiju Markellu . . . . Senāts spriež par Tarentas Akropoles aizstāvēšanu .

F.trūrijā draud sacelšanās……………………………………………..

Markella nāve…………………………….. ………………………….

Neizdevusies viltība…………………………………………………..

Ko vēlēt par konsulu grūtā kara gadā……………………………….

Hasdrubals iebrūk Itālijā………………………………………………

Hannibala neveiksme pie Grumentas………………………………..

Kauja pie Metauras…………………………………………………….

Divdesmit astotā gramata

Silāns sekmīgi cīnās Spānijā…………………………………………

Orongas ieņemšana…………………………………………………….

Līvija un Nerona triumfs……………………………………………..

Kara postījumi Latijā………………………………………………….

Hannibala cildinājums………………………………………………..

Kartāgiešus padzen no Spānijas………………………………………

Scīpions iegūst vērtīgu sabiedroto…………………………………..

Neuzticīgo Spānijas sabiedroto sodīšana……………………………

Gladiatoru cīņas par godu kritušajiem vadoņiem .

Astapiešu neprātīgā stūrgalvība……………………………………..

Dumpis Scīpiona armijā………………………………………………

Scīpions un Masinisa…………………………………………………

Scīpions ievēlēts par konsulu…………………………………… .

Senātā spriež par Scīpiona kara plānu……………………………….

Divdesmit devītā gramata

Scīpions Sicīlijā………………………………

Idas dieves pārvešana uz Romu . Sifāks — Kartāgas sabiedrotais . . .Scīpions dodas uz Āfriku …. Kartāgas stāvoklis

Trīsdesmitā gramata

Romieši uzbrūk Hasdrubala un Sifāka nometnei .

Sofonibas traģiskais liktenis……………………………………..

Hannibals atstāj Itāliju. Fabija Maksima nāve .

Hannibals un Scīpions………………………. *…..

Kauja pie Zarnas……………………………………………………

Miera sarunas……………………………………………………….

Rom5 par mieru spriež senāts……………………………………………

Miers ar Kartāgu……………………………………………………….

Piibliju Scīpionu apsūdz pērkamībā uri negodīgā rīcībā ar kara laupījumu (38. grām. 50.—53. nod |

Hannibala nāve (39. grām. 51. nod.)………………………………..

Daži hronoloģijas dati . Paskaidrojumi . . . ,

1 Tas nozīmē, ka Alorkam bija dažas priekšrocības un sevišķas tiesības Saguntā. Savā valstī viņam bija pienākums palīdzēt Saguntas pilsoņiem, ja tie tur ieradās.

1 5. gs. pirms m. ē.

1 Pirms diviem mēnešiem, tas ir, septembrī, Scīpions bija vēl pie Rodanas Pāialpu Gallijā.

1 Hannibals pārspīlē: konsulam Sempronijam Āfrika ir nozīmēta pat provinci, pārcēlies viņš uz Āfriku vēl nav. Hannibals, protams, pieņem, k.i kareivji nepārpratis viņa tļjperbolisko izteiksmes veidu, maldināt vlņS negrib.

ķiem, dot ienaidniekam stipru triecienu, jo tad paši nenoturētos zirga

mugurā.

4 — -1(3?

1 Mūsdienu karogu vietā romiešu karaspēka atsevišķām daļām bija kāds attēls garā kātā, leģioniem parasti ērglis. Līvija stāstījumā kartā- giešu un romiešu militārās iekārtas ir pilnīgi vienādas. Gluži tā tas, protams, nebija.

1 Ap trijiem pēcpusdienā.

1 Priesteru kolēģija, kuras uzdevums bija meklēt norādījumus Sibillas grāmatās.

1 Pareģošana pēc putnu izturēšanās un lidojuma.

1 Uzlikt bruņu cepuri, noraut vairoga apvalku, aplikt krūšu bruņas. So bruņojumu un zināmu pārtikas devu kareivis nesa pār plecu pārliktā mietā.

1 Latīņiem bija labāks stāvoklis un lielākas tiesības nekā citiem Itālijas sabiedrotajiem.

1 Svētajā pavasarī dieviem upurēja visus šī pavasara pirmdzimtos, senatnē ari cilvēkus.

' Kad beidzās diktatora sešu mēnešu amata laiks, karu turpināja konsuli. Hannibals pārziemoja Apulijā pie Gereonijas, un nekas svarīgs šajā ziemā nenotika. Konsuli izvairījās no kaujām, bet nedeva kar- tāgiešiem mieru un traucēja apgādi.

1 Bēgot daudzi bija nometuši vairogus un visu, kas smagāks.

7 - 467

1 Vainu par šo nežēlīgo rīcibu Līvijs cenšas piedēvē! svešzemju izcelsmes Sibillas grāmatām.

8 - 467

1 Dzīrēs bija tikai trīs kapujieši, bet jādomā, ka Hannibals neieradās viens pats.

1 Bagāti pilsoņi, kas nepieder pie senāta aprindām (nobīļiem).

8 - 467

' Pilleju, ipaša veida balta filca cepuri, valkāja tikai brīvie romieši. Tie bijušie vergi, kas nebija pilleju sadabūjuši, to mēģināja aizvietot ar baltu vilnu.

1 Ierīce sviešanai un šaušanai.

1 Trīsvīru komisija, kurai bija jārūpējas par sabiedrisko drošību.

1 Pirmo ražu Dienviditālijā pļauj maijā, rudenī ievāc otro.

1 Iedami pa mūri.

1 Peloponnēsas kara laikā atēniešu armijas, kuras komandēja Nīkijs un Dēmostens.

1 Bomilkaram neizdevīgais vējš Epikīdam, protams, bija izdevīgs, jo Epikīds brauca uz rietumiem, bet Bomilkars — uz austrumiem.

1 (Jnējs Scīpions devās uz Spāniju 218. gadā, krita 212. gadā.

1 211. g. pirms m. ē.

1 Jugers — apt. 'A ha.

1 Līdz 15. martam.

1 Nometne šeit ir atstarpe starp abiem romiešu nocietinājumu lokiem. Iebrukt nometnē nozīmē tātad pārraut aplenkumu.

' Atellā un Kalātija tātad ar nāvi sodīja septiņpadsmit senatorus.

1 Sveiki no 19. marta līdz 23. martam, veltīti amatniekiem, ārstiem un skolotājiem.

1 Valststiesisks termins, ko lieto vārda «pilsoņi» vietā* oficiālos dokumentos.

1 Pēc lielākas uzvaras romiešu kareivji dažkārt savu vadoni sveica ar vārdu «imperator» (pavēlnieks), 1as nebija oficiāls tituls, nedeva nekādas tiesibas. Romas impērijas (ķeizarvalsts) laikā šis vārds kļuva par oficiālu valdnieka titulu.

4 Konsuli stājās amatā divus vai trīs mēnešus pēc ievēlēšanas.

1 Pēc tam viņus pārdeva verdzība.

1 Pati pirmā Romas province vispār bija Sicīlija, kuru romieši pakļāva pirmajā pūniešu karā (241. g.).

1 Konsulam ir licsibas griezties ar kādu jautājumu pie senāta, senatoriem ir pienākums atbildēt. Scīpions grib panākt senāta «jā» vai «nē», atturēšanās apgrūtinātu likumprojekta iesniegšanu tautas sapulcei.

1 Atteikties no karagājiena uz Āfriku Scīpions tomēr nedomāja un ar dažu Itālijas pilsētu palīdzību sāka organizēt brīvprātīgo armiju.

1 Idas dieve (Lielā dievu māte Ķibele) bija loti ievērojama Mazāzi- jas tautu dievība. Viņas ievērojamākās kulta vietas bija Idas kalns pie Trojas un Pesinuntas pilsēta Mazāzijas vidienē. Viņas simbols bija melns akmens, kuru pārveda uz Romu.

1 Vēlāk Katons kļuva ļoti ievērojams vīrs, plaši pazīstams ka visu jauninājumu un katras izlaidības nesaudzīgs apkarotājs.

1 Priesteris, kas pareģoja pēc putnu lidojuma, kliedzieniem utt.

1 Pārbraucis no Itālijas uz Āfriku, Hannibals, saka Līvijs, izkāpis malā Leptā, kas ir pavisam tuvu Hadrumētai. No Leptas uz Hadrumetu viņš daudz ērtāk varēja iet pa sauszemi. Ja viņš arī būtu braucis pa jūru, atpūtas dienas kareivjiem nebūtu vajadzīgas. Šķiet, ka Līvijs šeit atstāsta_ kāda cita annālista darbu, kurš ir teicis, ka Hannibals, pārbraucis uz Āfriku, krastā izkāpis Hadrumētā.

1 Tagad pret senāta lēmuma pieņemšanu konsulam nebija tiesības iebilst — vai arī viņš neuzdrošinājās to darīt. Tiesiski jautājums nav gluži skaidrs.

1 Senātā Scīpionam vienmēr bija daudz ienaidnieku, kas gaidīja tikai izdevīgu brīdi, lai vērstos pret viņu atklāti. Kad viņa brālis, Romas armijas virspavēlnieks Lūcijs, devās karā pret Sīriju, Pūblijs Scīpions bija viņa legāts, bet visas militārās operācijas istenībā vadīja Pūblijs. Scīpiona ienaidnieki tagad panāca, ka daži tautas tribūni tiesas ce|ā pieprasīja no Pūblija norēķinus par kara laupījumu (187. g.). Divus gadus vēlāk viņu apsūdzēja atkal: viņš esot saĻēmis no Sīrijas valdnieka lielāku summu naudas un izgādājis Sīrijai izdevīgus miera noteikumus. Par šiem uzbrukumiem sarūgtinātais Scīpions tagad atteicās no katras politiskās darbības. Nomira viņš 183. g. pirms m. ē.

[1] termins «province» šeit nozīmē kara darbības lauku.

1 Šeit Romai pakļauto Itālijas pilsētu iedzīvotāji (latīniski «socii»),

[2] parastā attiecība starp jātnieku un kājnieku skaitu Romas armijā

bija 1:10.

[4] paraša prasīja, lai senāts iepriekš piekristu lautas sapulcei Iesniedzamajiem likumprojektiem un līgumiem.

[5] uzticējis spānijas aizsardzību savam brālim Hasdrubalam, Hannibals 218. g. pavasarī pārgāja pār Ebro, lai dotos uz Itāliju. Ziemeļitd- lijas gaili, saņēmuši ziņas par kartāgiešu karagājienu, sacēlās pret Romu (viņi taču bija pakļauti tikai pirms dažiem gadiem), bet pretors Man- lijs samērā viegli tika ar šo sacelšanos galā.

[6] 390. g. pirms m. ē.

[7] no augsiienēm, kuras hannibals iepriekšējā naktī bija ieņemis.

[7] Ūdenim pielejot etiķi, kareivji gatavoja atspirdzinošu dzērienu.

[8] kā no tālākā redzams, Hannibals rīko gladiatoru cīņas.

[9] konsuli, kas komandē romas armijas, ir amatā tikai vienu gadu, un Scīpions konsula pienākumus uzņēmās pirms astoņiem mēnešiem. Savu armiju, kas devās uz Spāniju, viņš atstāja, lai stātos pretī Hanni- balam.

[10] no saules rieta līdz lēktam skaitījās četras naktssardzes maiņas, katra aptuveni (atkarībā no gadalaika) trīs stundas gara, ceturtā tātad no pīkst. 3 līdz 6.

[11] tā nebija tā Sempronija armija, kuru viņš vadīja Sicīlijā, tā, protams, tur arī palika, tas bija pretora Manlija karaspēks Gallijas provincē, kas tagad bija padots konsulam Sempronijam.

[12] senajām tautām nebija seglu, tie radās tikai viduslaiku sākumā. Jātnieki bez segliem, protams, nav tik nozīmīgs militārs faktors kā jātnieki, kas jāj uz apseglotiem zirgiem. Viņi nevarēja, uzbrūkot ar pī

[13] jaunu konsulu vēlēšana javada vienam no konsuliem, kas vēlēšanu laiks ir amatā.

[14] Āfrikas tuksnešaino, svelmaino stepju iedzīvotājiem ziema un sniegaini kalni nevarēja, protams, būt piemēroti.

[15] 225. g. — 222. g. pirms m. ē.

[16] romiešu mārciņā 327 g.

[17] juventa — Jaunības dieve, Hērakla laulāti draudzene Olimpā. Dievus pacienāja, novietojot pie viņu tēla galdu ar ēdieniem un dzērieniem.

[18] Šķidruma mērs, apmēram 26 litri; kuģa tilpumu izteica amforās

[19] izpilditu vajadzīgas reliģiskās ceremonijas.

[20] pakļaudami itālijas pilsētas un padarīdami tās par Romas sabiedrotajām, romieši bieži atsavināja kādu daļu no šo pilsētu teritorijas 1111 nometināja tur savus pilsoņus. Tā radās t. s. romiešu kolonijas, kuru iedzīvotājiem bija visas Romas pilsoņu tiesības. Šāda kolonija bija romiešu militāra bāze sabiedroto zemē.

[21] romiešu jūdze — 1,5 km.

[22] fusciji, rikšu saišķi ar cirvi vidū, augstāko amatvīru varas simbols.

[23] plēbss — vienkāršie, nemantīgie Romas pilsoņi. Valsttiesiski tie visi ir plebeji, bet šajā laikā arī lielākā da)a no senāta aprindām (nobi- litātes) valsttiesiski ir plebeji, bet nepieder, protams, pie plēbsa. Patriciešu bija maz, nekādas privilēģijas tiem nebija. Nesamainīt tātad plēbsu ar plebejiem.

[24] karavadoņi veda sev līdgi svētās vistas. Pirms svarīga lēmuma pieņemšanas tas baroja. Ja vistas ēda kārīgi, zīme bija laba, ja tās negribēja ēst — ļauna.

[25] abas armijas lātad pārgājušās no Aufistes kreisā krasta uz labo krastu.

[26] kad jātnieki nokāpa no zirgiem, viņi tos nodeva turēt saviem kalpiem.

[27] amatpersonu pie atbildības varēja saukt tikai pēc amata gada izbeigšanās.

[28] svieda metamos šķēpus, šāva ar lokiem un mela ar lingām akmeņus.

[29] pie kvirināla, viena no septiņiem Romas pakalniem; lat. — «porla

Collma».

[30] senators izsauca pēc saraksta vispirms bijušos konsulus, tad pre- torus utt. balss nodošanai. Katrs varēja izteikt savu priekšlikumu vai ari motivēt, kāpēc viņš piekrīt kādam jau izteiktam ierosinājumam. Balsot varēja, protams, ari bez motivēšanas.

[31] no kādas ievērojamas personas atkarīgi ļaudis. 112

' kapuja padevās un kļuva par sabiedrotu pilsētu 338. g. p. m. ē.

[33] okeāns — jūra, kas, pēc grieķu un romiešu domām, ietver visu pasaules cietzemi.

[34] hērakla stabi — klintis pie Gibraltāra.

[35] kirēna ir pakļauta Ēģiptei.

[36] delfu orākuls savus padomus deva dzejas formā (heksametros).

[37] romiešu armiju pavadīja daudz tirgotāju, no tiem kareivji pirka pārliku un citu vajadzīgo.

[38] kājnieki pārgājienā nesa pār plecu mietu, pie kura bija piesieta viņa kareivja nasta. Nocietinot nometni, no šiem mietiem taisīja sētu uz nometnes vaļņa. Markells tātad rēķinājās ar varbūtību, ka būs jānocietina nometne.

[39] no adrijas jūras līdz Tirēnu jūrai.

[40] nūkeriju izlaupija un nodedzināja. Iedzīvotāji varēja aiziet ar to, kas mugurā.

[41] hierons tātad nodibināja pavaldonības padomi.

[42] grieķi un romieši nesēdēja mielastā pie galda uz krēsliem, bet gulēja puszviļus uz īpašām atgultnēm. Katrām trim personām bija savs galds. To kopā ar trim pakava veidā novietotajām atgultnēm sauca par triklīniju.

[43] senāts, protams.

[44] nododot sevi kāda aizsardzībā un lūdzot patvērumu, grieķi turēja rokā ar ' baltām vilnas saitēm apvitus olīvkoka zarus. Grieķiem olīvkoks ir svēts.

[45] grieķu teātri skatuve parasti atradās kāda pakalna pakājē, bet skatītāju vielas puslokā uz šī pakalna nogāzes.

' bijušā diktatora Kvinta Fabija dēls.

' Konsulam bija divpadsmit liktoru, tie gāja viņam pa priekšu cits aiz cita.

[47] konsula priekšā visiem bija no zirga jānokāpj.

[48] līdz pirmajam aprīlim.

8 Postumijs un Pomponijs bija nosolījuši piegādes armijai.

[50] pomponijs tad bija kritis kartāgiešu gūstā.

[51] sai gadījumā tiesu spriež tauta, kas balso tribās. Katrai tribai ir viena balss.

[52] līdz pirmajam maijam.

[53] pret pilsoni, kas pirms sprieduma pasludināšanas atstāj Itāliju, visas tiesas lietas tiek izbeigtas

[54] hannibalam bija ļoti vajadzīga laba osta Dienviditālijā sakaru uzturēšanai ar Kartāgu.

[55] starp akropoli un pilsētu.

[56] veksills, tāpat kā mūsdienu kaTbgi, bija no drēbes. Tas bija jātniekiem un dažām sevišķām nodaļām. Karaspēka daļas nozīmes zaudēšana bija ne tikai lielākais kauns un negods, bet ari bargi sodāms militārs pārkāpums.

[57] priesteris, upurdzivnieku iekšu vērotājs. 184

[58] lietus apmetnis.

[59] sabiedroto āla atbilst romas pilsoņu leģionam. Normāla lieluma armijā bija divi leģioni un divas alas, labā un kreisā.

[60] tas nozīmē, ka pilsētu dos kareivjiem izlaupit. Tas nenotiktu, ja Markells būtu pieņēmis labprātigo padošanos.

amatpersona ar militāru varu nedrīkst ienākt Romas pilsētā, tas nlļnuts vienīgi triumfa gājienā, bet triumfēt var tikai armijas komandieris, kas vēl nav nolicis savas pilnvaras. Ierasties senāta sēdē Markells var tikai tāpēc, ka sēde šoreiz notiek templī, kas atrodas ārpus |n!s(ļtas administratīvajām robežām. Ārpus pilsētas armijas virspavēl- ini kam ir liela vara, viņš var pat sodīt ar nāvi, un tieši tāpēc viņš Hnvu kāju nedrīkst spert pār Romas robežu.

[62] 211. g. pirms m. ē.

[63] senajā romā kapenes cēla gar svarīgākajiem ceļiem, lai tā mi- nišos vairāk saistītu ar dzīvajiem.

[64] tiem agrākajā kapujā nebija pilsoņu tiesības.

[65] par maķedonijas aleksandru stāstīja, ka čūskas veidā pie viņa mātes nācis ēģiptiešu dievs Amons. Aleksandrs esot Amona dēls. Sis Hģiptes priesteru izdomājums tika oficiāli atzīts par patiesību.

[66] tarenta padevās romai 272. g. pirms m. ē.; kā redzams, no simta vēl trūkst daudz.

[67] sabiedriska celtne, kurā kādreiz esot dzīvojuši Romas ķēniņi, kas gan maz ticams.

[68] neliela summa, kuras vērtība grūli noteicama.

[69] romas solis ir 1,5 m garš, to rēķina no vietas, no kuras kāju pa ceļ, lidz vietai, kur to pašu kāju atkal noliek (dubultsolis).

[70] nesamainīt ar Kvintu Fulviju Flaku, kas sekmīgi cīnījās pie Kapujas un pēc šīs pilsētas ieņemšanas bargi tajā rīkojās.

[71] piecprocentīgs nodoklis no verga vērtibas viņa brīvlaišanas gadījumā.

[72] apģērba vērtību vēlāk atvilka no kareivja algas. 264

[73] 222. g. pirms m. č.

[74] tempļa telpa, kurā atradās dievības tēls.

[75] 211. g. pirms m. ē.

[76] pēc likuma no patriciešu un plebeju ciņu laika (266. g.) vismaz vienam konsulam jābūt plebejam.

[77] paraša prasīja, lai apsūdzētais valkātu sēru tērpu.

[78] kāda amata kandidātiem bija jāvalkā balta toga.

[79] desmit gadus pirms kara sākuma Romā bija 270 000 pilntiesīgu pilsoņu.

[80] to uzdevums bija sargāt piekrasti pret uzbrukumiem no jūras, tāpēc tās atbrīvoja no parastajiem iesaukumiem.

[81] abas šīs kolonijas ir ļoti svarīgas latijas piekrastes aizsardzībai.

' viņam bija jāiet pretī Hasdrubalam.

[83] hannibals, kā redzams, domāja, ka atkāpšanās šaja gadījumā varētu būt bīstama.

[84] lai ieņemtu kalnu pāreju no umbrijas uz Etrūriju.

19 — 467

[85] plāksnīte — pazīšanas zīme.

[86] pirmā gadsimta beigās pirms m. ē.

[87] grieķi un romieši pie galda nesēdēja uz krēsla, bet atgūlās uz īpašām atgultnēm, kas pakavveidīgi ietvēra no trim pusēm galdu. Pie viena galda bija trīs atgultnes.

[87] Kā redzams, Markijs nebija varējis to ieņemt.

[88] līvijs nepastāsta, kas notika ar kartāgiešiem. Jādomā, ka arī kartāgieši, redzēdami, ka pretošanās velta, padevās un Scīpions apgājās ar viņiem kā ar gūstekņiem.

[89] senāts, kā redzams, triumfu nepiešķīra. Scīpions tad nolika savas karavadoņa pilnvaras un varēja Ieiet Romā. Pēc pilnvaru nolikšanas viņš, protams, nevarētu triumfēt. Triumfēja tikai armijas virspavēlnieks.

[90] aiz godkārības — gribēdami iegūt tautas masu labvēlību. Aiz bailēm — baidīdamies tautas labvēlību zaudēt.

[91] kā redzams,. Scipionam ir liegta katra iespēja kaut ko ievērojamu veikt. Atļaujai pārcelties uz Āfriku bez armijas un flotes piešķiršanas nav nozīmes. Tikai trīsdesmit kara kuģi irļ tikpat kā izsmiekls.

' Āzija šeit un citur ir tikai tagadēja mazāzija.

[93] «megalē» grieķiski «Lielā» (dievu māle).

[94] tulit pēc izkāpšanas malā iet uz Kartāgu Scīpions neatzina par iespējamu. Vispirms vajadzēja piekrastē radīt stipru bāzi turpmākajiem pasākumiem, tad panākt vietējo apspiesto iedzīvotāju (lībiešu) sacelšanos pret saviem nežēlīgajiem kungiem. Viņš devās tāpēc uz Uliku, kas

[95] veltīgi bija kartāgiešu mēģinājumi panākt kara darbībā lūzumu sev par labu. Kādā kaujā romieši sagūstīja Sifāku. Viņa galvaspilsēta Kirta padevās Masinisam, un Masinisas rokās krita ari Sofoniba.

[97] svētās saites (infulas) un olīvu zari ir vēstnešu neaizskaramības zīme.

[98] pēc kaujas pie kannam.

[99] kartāgā Hannibals ar saprātīgu un enerģisku rīcību sekmēja vispārējo labklājību un vairoja valsts spēkus, taču viņa ienaidnieki no Kdrtāgas aristokrātijas sūdzējās par viņu Romā, ka viņš gatavojoties atkal karam ar romiešiem. Lai izvairītos no izdošanas, Hannibals bija spiests bēgt uz Sīriju pie ķēniņa Antioha (195. g.).

[100] hannibals aizbēga no Kartāgas pie Sīrijas valdnieka Antioha, kas 192. g. sāka karu ar Romu. Karš Antiobam nebija sekmīgs, un romieši, slēdzot mieru (188. g.), pieprasīja Hanniliala izdošanu. Hannibalam vajadzēja bēgt. Viņš atrada patvērumu Bitlnijā (valsts Mazāzijā) un nodzīvoja tur dažus gadus, bet, kad romieši atkal pieprasīja viņa izdošanu, Hannibals izdzēra kausu indes (183. g.), lai nekristu savu niknāko ienaidnieku rokās.

[101] pirra ārsts esot piedāvājis romiešiem par lielu naudas summu noindēt valdnieku. Romieši par to paziņojuši Pirram.

Content

Līvijs Tits Hannibals pret Romu

TĪTS LĪVIJS Hannibals pret Romu

ĪSS ATSKATS UZ VĒSTURI

DIVDESMIT PIRMĀ GRĀMATA

IEVADS

ROMA GATAVOJAS KARAM (219. g. — 218. g.)

HANNIBALA PIRMĀ UZVARA (218. g.)

KAUJA PIE TREBIJAS (218. g.)

HANNIBALS IEKĀRTOJAS ZIEMEĻITĀLIJĀ

KARA DARBĪBA SPĀNIJĀ (218. g.)

DIVDESMIT OTRA GRĀMATA

SMAGA ROMIEŠU SAKĀVE PIE TRASUMENA EZERA (217. g.)

KVINTA FABIJA maksima DIKTATŪRA

KONSULU VELĒSANAS ROMĀ 1 (216. g.)

KANNU KATASTROFA (216. g.)

ROMA BEZDIBEŅA MALĀ (216. g.)

DIVDESMIT TREŠA GRĀMATA

KAPUJA ATKRlT (216. g.)

KARTAGAS SENĀTĀ (216. g.)

PIE NOLAS MūRIEM (216. g.)

HANNIBALS PIE KASILlNAS (216. g.)

KARĀ PRET ROMU IESTĀJAS MAĶEDONIJA (215. g.)

HANNIBALS NAV NEUZVARAMS (215. g.)

DIVKAUJA, KURA NORAUGĀS ARMIJAS (215. g.)

DIVDESMIT CETURTA GRĀMATA

VAI SIRAKūZAS ATKRITIS? (215. g.)

HIERONIMS NOGALINĀTS (215. g.)

VERGI PIETEICAS KARADIENESTA UN IZCĪNA SEV BRĪVĪBU (214. g.)

JUKAS SIRAKūZĀS. SIRAKOZAS PĀRIET KARTĀGAS PUSE (214. g.)

ROMIEŠU UZBRUKUMS SIRAKŪZĀM ATVAIRĪTS

ASINSPIRTS HENNĀ (214. g.)

SIFĀKS UN MASINISA (213. g.)

DIVDESMIT PIEKTĀ GRĀMATA

SVEŠZEMJU KULTI UN MĀŅTICĪBA ROMĀ (213. g.)

TIBERIJS SEMPRONIJS GRAKHS NODEVĪGI NOGALINĀTS (212. g.)

PRETORA FULVIJA KAUNPILNĀ SAKĀVE (212. g.)

SPĀNIJA SAGRAUTAS DIVAS ROMIEŠU ARMIJAS (212. g.)

KARA BEIGAS SICĪLIJĀ (212. g. — 210. g.)

DIVDESMIT SESTĀ GRĀMATA

KAPUJA APLENKTA UN IEŅEMTA (212. g. — 211. g.)

PIEKRĀPTAIS KLAUDIJS NERONS (211. g.)

JAUNS ROMIEŠU VIRSPAVĒLNIEKS SPĀNIJĀ

UGUNSGRĒKS ROMĀ (210. g.)

UZVARĒTIE LUDZ ŽĒLASTĪBU (210. g.)

KARA GRūTĪBAS. UZVARAS UN NEVEIKSMES (210. g.)

HANNIBALA SABIEDROTIE ITĀLIJĀ SĀK ATKRIST (210. g.)

SCĪPIONS IEŅEM JAUNO KARTĀGU (210. g.)

SKAISTĀS GŪSTEKNES (210. g.)

SCĪPIONS GATAVO ARMIJU JAUNAM CĪŅĀM (210. g.)

DIVDESMIT SEPTlTA GRĀMATA

HANNIBALA UZVARA APULIJĀ PIE HERDONEJAS. MARKELLS PAĻĀVĪGI STĀJAS VIŅAM PRETĪ (210. g.)

ROMIEŠU KARAVADONI ZIŅO PAR SAVIEM PANĀKUMIEM (210. g.)

KVINTS FABIJS MAKSIMS IEŅEM TARENTU (209. g.)

JAUNS SCĪPIONA PANĀKUMS SPĀNIJĀ (209. g.)

TRIBŪNS BlBULS APSŪDZ KLAUDIJU MARKELLU (209. g.)

MARKELLA NAVE (208. g.)

NEIZDEVUSIES VILTĪBA (208. g.)

KO VELĒT PAR KONSULU GRŪTA KARA GADĀ (208. g.)

HASDRUBALS IEBRūK ITĀLIJA (207. g.)

HANNIBALA NEVEIKSME PIE GRUMENTAS (207. g.)

KAUJA PIE METAURAS (207. g.)

DIVDESMIT ASTOTA GRĀMATA

SILĀNS SEKMĪGI CĪNĀS SPĀNIJĀ (207. g.)

ORONGAS IEŅEMŠANA (207. g.)

LlVIJA UN NERONA TRIUMFS (207. g.)

KARA POSTĪJUMI LATIJĀ (206. g.J

SCĪPIONS IEGūST VĒRTĪGU SABIEDROTO (206. g )

NEUZTICĪGO SPĀNIJAS SABIEDROTO SODĪŠANA

GLADIATORU CĪŅAS PAR GODU KRITUŠAJIEM VADOŅIEM (206. g.)

SCĪPIONS UN MASINISA (206. g.)

DIVDESMIT DEVĪTĀ GRĀMATA

SCĪPIONS SICĪLIJĀ (205. g.)

IDAS DIEVES PĀRVEŠANA UZ ROMU

SIFAKS — KARTĀGAS SABIEDROTAIS (204. g.)

SCĪPIONS DODAS UZ ĀFRIKU (204. g.)

KARTĀGAS STĀVOKLIS (204. g.)

TRĪSDESMITĀ GRĀMATA

SOFONIBAS TRAĢISKAIS LIKTENIS (203. g.)

HANNIBALS ATSTĀJ ITĀLIJU. FABIJA MAKSIMA NĀVE

HANNIBALS UN SCĪPIONS (202. g.)

KAUJA PIE ZAMAS (202. g.)

MIERA SARUNAS (202. g.)

ROMA PAR MIERU SPRIEŽ SENĀTS (201. g.)

MIERS AR KARTĀGU (201. g.)

PŪBLIJU SCĪPIONU APSŪDZ PiĒRKAMĪBA UN NEGODĪGĀ RĪCĪBĀ AR KARA LAUPĪJUMU

HANNIBALA NAVE (183. g.)(39. grām. 51. nod.)

DAŽI HRONOLOĢIJAS DATI

PASKAIDROJUMI

SATURS