Kadiķis Rihardo

«Hercoga Jēkaba» odiseja

RIHARDO KADIĶIS

«HERCOGA JĒKABA» ODISEJA

PRIEKŠVĀRDS

1940. gada 6. janvāri no Rīgas ostas izgāja un tālā reisā devās modernākais ulmaniskās Latvijas tirdzniecības kuģis «Hercogs Jēkabs». Kuģa komanda jau tobrīd zināja, ka šis brauciens vairs nenoritēs miera laika ūdeņos, jo bija sācies otrais pasaules karš, tomēr uzmācīgais bezdarba rēgs dzimtenē spieda jūrniekus doties šajā bīstamajā ceļā, kas varēja beigties okeāna dzelmē. Taču «Hercogs Jēkabs» laimīgi izkļuva no karojošo valstu kontrolētajiem ūdeņiem, bet kuģa komandas odiseja, par ko stāsta šī grāmata, sākās citu vēsturisku notikumu dēļ.

«Hercogs Jēkabs» 1940. gada vasarā kursēja gar Latīņamerikas krastiem, un tajā laikā dzimtenē notika sociālistiskā revolūcija, kas vainagojās ar padomju varas atjaunošanu Latvijā. So vēsti kuģa komanda, izņemot dažus buržuāzijas pakalpiņus, uzņēma ar sajūsmu un priecājās par notikušajām pārmaiņām, kuras Latvijai pavēra ceļu uz īsti vērienīgu ekonomiskās un garīgās dzīves uzplaukumu. Tāpēc saprotams tas lielais entuziasms, ar kādu «Hercoga Jēkaba» jūrnieki centās izpildīt Latvijas valdības rīkojumu, kas visiem Latvijas kuģiem, kuri atradās starptautiskajos ūdeņos, lika ierasties kādā no tuvākajām Padomju Savienības ostām. Izpildījuši preču pārvadājuma līguma saistības un nogādājuši Peru ostā Kaljao kravu, «Hercoga Jēkaba» jūrnieki gatavojās ceļam uz Vladivostoku, lai atgrieztos dzimtenē. Taču šāds «Hercoga Jēkaba» komandas nodoms nebija pa prātam bijušajiem Ulmaņa valdības diplomātiem Amerikas kontinentā. Viņi, izmantojot nelikumīgas, jau anulētas diplomātu pilnvaras [1] un savu personisko pazīšanos Amerikas valstu ārlietu ministriju atbildīgo darbinieku aprindās, sāka uzbrukumu, lai «Hercogam Jēkabam» aizšķērsotu ceļu uz Padomju Savienību un dabūtu kuģi savā īpašumā. Tika izmantota juridiska kazuistika, meli, uzpirkšana, šantāža, vardarbība. «Hercogam Jēkabam» divas reizes nelikumīgi uzlika embargo, kuru abas reizes, kaut ar vilcināšanos,- Peru tiesa bija spiesta atcelt.

Pirāti cilindros un frakās, bez šaubām, būtu ieguvuši savā īpašumā «Hercogu Jēkabu», ja vien viņi nesadurtos ar kuģa virsnieku un matrožu nepiekāpīgu pretestību. Simt divdesmit septiņas dienas turpinājās cīņa. Sapratuši, ka gūstam nav paredzams gals, «Hercoga Jēkaba» jūrnieki pieņēma drosmīgu lēmumu — naktī bez Kaljao ostas vadības ziņas iziet atklātā jūrā. Tā 1940. gada 17. decembra naktī sākās komandas atceļš uz mājām un beidzās 1941. gada februārī.

Lasītājiem, kuri interesējušies par 1940. gada sociālistisko revolūciju Latvijā, motorkuģa «Hercogs Jēkabs» komandas pašaizliedzīgā cīņa, aizstāvot savas valsts intereses, nav jaunatklājums, bet ne visiem ir zināms, kā šī cīņa norisinājusies. Varbūt mēs to arī neuzzinātu, ja viens no komandas locekļiem nebūtu rakstījis piezīmes. Toreiz, pats to neapjauzdams, vēsturei lielu pakalpojumu izdarīja kuģa matrozis Rihardo Kadiķis, kurš centās atzīmēt visu svarīgāko, ko redzēja, domāja un pārdzīvoja jūras brauciena laikā. Izmantojot šīs piezīmes, papildinot tās ar arhīvu materiāliem, uzrakstīta grāmata ««Hercoga Jēkaba» odiseja» (jāpiebilst, ka žurnālā «Zvaigzne» savulaik bija publicēts R. Kadiķa stāsts). Tā dos iespēju dziļāk ielūkoties notikumos, kuri risinājās uz «Hercoga Jēkaba». Kaut arī šie notikumi ir tikai neliela epizode Latvijas 1940. gada sociālistiskās revolūcijas vēsturē, tomēr ļoti raksturīgi atspoguļo visu latviešu darbaļaužu noskaņojumu un apņēmību iet pa Komunistiskās partijas un padomju varas norādīto sociālisma attīstības ceļu.

Sīs grāmatas paliekošā vērtība meklējama tajā faktā, ka tā papildina mūsu vēsturiskās literatūras klāstu ar aculiecinieka stāstījumu par latviešu jūrnieku uzticību dzimtajai zemei un atmasko latviešu buržuāzisko nacionālistu tumšās izdarības ārzemēs 1940. gada sociālistiskās revolūcijas laikā. Šo apstākli esmu ņēmis vērā, veicot grāmatas literāro apdari. Maksimāli centos saglabāt jūras brauciena laikā rakstīto piezīmju stilu, stāstījuma intonāciju un autora pieredzētā subjektīvo vērtējumu.

Pēteris Bauģis

Veltīju māsām un brāļiem Autors

ODISEJAS SAKUMS

Kad tuvojas bargs negaiss, cilvēki nemēdz labprāt pamest mājas un doties tālā ceļā. To dara tikai ārkārtīgas nepieciešamības gadījumā. Taču izšķirties par šādu soli nav viegli. Tāpēc laikam 1939. gada nogalē vairāk nekā divus mēnešus motorkuģis «Hercogs Jēkabs» stāvēja dīkā, noenkurots Rīgas ostā, un pacietīgi gaidīja, kad tā saimnieki izšķirsies — dot vai nedot savu svētību bīstamajam braucienam pa Baltijas jūru un Ziemeļjūru, lai pēc tam varētu šķērsot Atlantijas okeānu. Bija sācies otrais pasaules karš, un tas nesaudzēja ari jūras ceļus. Tomēr uzvarēja kuģa īpašnieku peļņas kāre — 1940. gada 6. janvārī trīs reizes iekaucās «Hercoga Jēkaba» sirēnas, matroži ievilka tauvas, tika noņemti trapi, pacelts enkurs, un kuģis, divu velkoņu virzīts, lēnām atgāja no krasta, kur, noslaukot pa asarai un mājot ar kabatas lakatiņiem, palika mūsu tuvinieki. Stāvēdami uz klāja, mēs viņiem atvadām pilnā balsī kliedzām:

—    Uz drīzu redzēšanos! Neskumstiet! Mēs rakstīsim, mēs telegrafēsim!

Arī mūsu piederīgie sauca atvadu sveicienus, taču drīz vien tie līdz mums vairs neatlidoja — velkoņi mūs veda arvien tālāk no krasta, arvien tālāk pa Daugavu uz jūras pusi, Mums pretim, mezdams sejā retas sniega pārslas, brāzās stindzinošs ziemelis.

Aiz Bolderājas sāka darboties «Hercoga Jēkaba» varenā dzenskrūve. Arvien tālāk palika kupenās ieputinātā un tās ziemas bargā sala apskautā Rīga.

Tā sākās mūsu odiseja, kas ilga vairāk nekā gadu.

Otrā rītā vējš pieņēmās, biezi, svina pelēki mākoņi aizsedza sauli, viļņi cēlās augstāk un augstāk. Jūra kļuva arvien nemierīgāka.

Pēcpusdienā ar binokli jau varēja saskatīt krastus. Drīz priekšā sāka zibsnīt kādas bākas ugunis.

—    Tā ir Svineminde, — pirmais stūrmanis Kalniņš ziņoja kapteinim.

Es stāvu sardzē kuģa priekšgalā un uzmanīgi vēroju jūru. Hitlerieši Baltijas jūras ceļus jau piesējuši ar mīnām. Mans uzdevums ir par katru pamanītu aizdomīgu priekšmetu bez kavēšanās ziņot stūrmanim.

Jau kopš vakardienas esmu patīkama satraukuma varā. Gandrīz negribas ticēt, ka strādāju uz tik liela kuģa un dodos tādā garā cejā. Ir tāda sajūta, it kā es būtu laimējis lielo vinnestu. Un tam visam ir zināms pamats. Pagājušajā vasarā braucu uz trīsmastu burinieka, bet rudenī, kad tas nolikās ziemas guļā, vairāk nekā mēnesi klaiņoju, meklēdams darbu. Dūša bija pagalam sašļukusi. Karš sāka paralizēt tautas saimniecību. Pieklusa rosība ostās, rūpniecībai draudēja izejvielu un kurināmā bads, autotransportam trūka degvielas. Uzņēmumi sašaurināja ražošanu, strauji vairojās bezdarbnieku skaits. Sājos apstākļos pilsētā meklēt pastāvīgu darbu bija tik bezcerīga nodarbošanās, ka to pat optimisti uzskatīja par veltīgu laika nosišanu. Tomēr man nejauši veicās.

Tuvojās jau novembra vidus. Kādu dienu, atklīdis Daugavas krastmalā, aizgāju uz Eksportostu. Tur pie steķiem pietauvots stāvēja liels, balts kuģis — «Hercogs Jēkabs». Tūliņ prātā iešāvās pagājušais pavasaris, kad izlasīju avīzē jūsmīgu reportāžu par Latvijas Apvienotās kuģniecības akciju sabiedrības jaunā, modernā motorkuģa «Hercogs Jēkabs» iesvētīšanu. Tur bija minēti tik žilbinoši skaitļi, ka tie neizgaisa no atmiņas: 8000 t kravnesība, 2200 ZS dzinēja jauda, ātrums — 13 jūras jūdzes stundā, 30 cilvēku liela komanda. Un te nu tas piepeši visā savā godībā stāvēja manā acu priekšā. Kā gribējās kļūt par vienu no šīs komandas locekļiem! Man toreiz bija deviņpadsmit gadu, un es slāpu redzēt pasauli. Tikai ar tādiem kuģiem kā šis varēja šķērsot Atlantijas, Kluso vai Indijas okeānu, ar buriniekiem tur vairs nemēdza rādīties.

Atspiedies pret poleri, kas oda pēc darvas un krāsas, ilgi stāvēju krastmalā, raudzījos «Hercogā Jēkabā» un centos sevi pārliecināt, ka neko taču nezaudēšu, ja uzkāpšu uz kuģa klāja un pavaicāšu: vai šeit gadījumā nav brīva kāda matroža vieta? Beidzot saņēmos un devos pa trapu uz kuģi. Pa klāju tajā brīd! man pretī nāca kāds kuģa virsnieks. Izrādījās, ka tas bija pirmais stūrmanis. Uzzinājis, ko vēlos, viņš mani vērīgi nopētīja un ieveda salonā. Jā, viņiem vēl bija vajadzīgs viens matrozis.

—    Jūs būsiet astotais, kas pieteicies, — teica stūrmanis, šķirstīdams manu jūrnieka grāmatiņu. — Atbildi saņemsiet parīt. Pienāciet pulksten divpadsmitos.

Un mani pieņēma darbā. Pieņēma par matrozi, jo kapteinis pazina manu tēvu, kas arī bija jūrnieks. Šo prieka vēsti stūrmanis man paziņoja 15. novembrī, un jau nākamajā dienā bocmanis Korns mani norīkoja darbā.

—     Ričardo, kāp lejā no baka, mūsu vakts beigusies,— manu atmiņu pavedienu pārrāva vecākais matrozis Krišs Pētersons, ar kuru jau biju paspējis sadraudzēties. Mēs bijām iebraukuši Svinemindes reidā.

Drīz uz kuģa ieradās locis ar sardzes vīriem. Pārbaudīja kuģa dokumentus, taču mūsu «Hercogu» ostā tūliņ neveda. Nakti pavadījām reidā un, tikai gaismai austot, saņēmām rīkojumu iebraukt ostā un pietauvoties pie steķiem.

Svinemindes (Svinouscjes) ostā mēs bijām spiesti iegriezties, pirmkārt, tādēļ, ka hitlerieši te turēja arestā Latvijas kuģi «Kronvaldu Atis» un tā komandai mēs vedām pārtiku, un, otrkārt, lai nokļūtu Ziemeļu jūrā, mums bija vajadzīgs locis, kas «Hercogu Jēkabu» izvadīs cauri vācu mīnu laukiem. Taču, tiklīdz mēs piestājām pie krasta, visas zīmes sāka liecināt, ka arī mums draud «Kronvaldu Ata» liktenis. Uz kuģa klāja tika norīkota žandarmu sardze, bet salonā ar kapteini Mihelsonu par kaut ko ilgi debatēja prīžu komisijas vīri. Tas vedināja uz domām, ka hitlerieši kaut ko pret mums perina.

Galu galā viss tomēr nokārtojās tā, kā tas mums bija vajadzīgs. Mums atjāva gan piegādāt «Kronvaldu Atim» pārtiku, gan pašiem turpināt ceļu uz Narviku. Kuģa kapteinis to panāca, izmantojot visus viņa rīcībā esošos līdzekļus: diplomātiskas sarunas, uzcienāšanu, uzstājību.

Otrā dienā — 9. janvārī — mēs ar prieku atvadījāmies no Svinemindes. Tur mēs bijām pārdzīvojuši ne vien aresta draudus, bet pieredzējuši arī angju aviācijas uzlidojumu, ko vēl ilgi pēc tam nespējām aizmirst. Mums gan tajā brīdī acīmredzot nekādas briesmas nedraudēja, jo angli, laikam respektējot neitrālo valstu kuģus, ostu neaizskāra. Un tomēr viss, ko redzējām un dzirdējām, mūs tā apsvilināja ar nāvējošo kara elpu, ka ilgi to nespējām aizmirst. Sirēnu izmisīgie kaucieni, zenītartilēri- jas dārdi, bumbu iznīcinošie sprādzieni — tas viss vēl pēc daudziem gadiem man skanēja ausīs. Tāpat no atmiņas neizgaisa redzētā aina ostmalā, kur gar noliktavām uz pretgaisa aizsardzības patvertnēm paniskās bailēs skrēja ļaudis — veci un jauni, lieli un mazi, veselām ģimenēm ar zīdaiņiem bērnu ratiņos, apkrāvušies ar segām, somām un saiņiem. 2ēl bija šo cilvēku, kaut visas manas simpātijas piederēja angļiem, kuri cīnījās pret fašistiem. Ne visi, kas glābās no angļu bumbām, bija hitlerieši. Un žēl man bija to cilvēku, kuri spiesti atbildēt par citu grēkiem.

CAURI MINU LAUKIEM

Izbraucot Pomerānijas līcī, sākumā varēja likties, ka Svinemindes ostā pieredzētā kara epizode ir bijusi tikai ļauns sapnis. Pirmajā brīdī līcī nebija manāmas ne mazākās pazīmes, ka arī te ir frontes josla. No krasta tālu jūrā iesniedzās balta, acis žilbinoša sniega klāta ledus sega. Sur tur kuģu ceļā redzēja rosāmies velkonīšus, kas sniedza palīdzību dažiem Iedus blāķos iestrēgušiem kuģiem. Tā bija tik ikdienišķa jūras līča ainava ziemā, ka grūti nācās iedomāties, kādas briesmas mūs sagaida tālākajā ceļā. Vienīgi vācu locis, kas brauca mums līdzi arī atklātā jūrā, lika nojaust, ka kaut kur būs nepieciešama viņa palīdzība. Taču arī viņš līdz pat pēcpusdienai reti iejaucās stūres vīru darbā. Tikai pievakarē, kad mēs jau tuvojāmies Dānijas krastiem, locis sāka rīkoties. Un arī to viņš darīja tikai tad, kad bijām nonākuši mīnu aizsprosta priekšā, lai tur īstajā brīdī un īstajā vietā «Hercogu Jēkabu» noliktu naktsguļā.

Otrā rītā pirms došanās mīnu laukā kapteinis lika izbīdīt glābšanas laivas, novietot tajās airus, dzeramā ūdens kannas, sausiņus un korķa vestes. Viena sardzes vīra vietā tika norīkoti divi un trešais vēl kuģa priekšgalā. Stūres mājā un uz komandtilta sapulcējās kuģa virsnieki un kapteinis. Visi izskatījās nedaudz satraukti, saspringti, gatavi jebkuru mirkli rīkoties. Un tad, loča vadīts, kuģis lēni sāka virzīties pa mīnu lauku. Pa labi un pa kreisi viļņos mums apkārt jautri lēkāja ragainas nā- vesgalvas, kas pa gabalu izskatījās gluži kā alus muciņas.

Pildot loča pavēles, es, saspringts kā uzvilkta atspere, grozu stūres ratu un uzmanīgi vēroju kompasa rozi. Piepeši priekšā uz baka matrozis Spriedējs izmisīgi sāk raustīt zvana auklu, bet pirmais stūrmanis iekliedzas:

—    Mīna! Mīna! Stūri pa kreisi!

—    Bakborts! — skan ar! loča pavēle.

Tātad mīnas ir mums ne vien pa labi un pa kreisi, bet tās gadās arī ceļā. Es saprotu, cik liela nozīme tagad katrai manai roku kustībai, pildot loča un stūrmaņa pavēli.

Jūrnieki, kas atradās uz klāja, saskrēja pie labā borta un aizturētu elpu skatījās lejā. Viņu acu priekšā, draudīgi šūpodamās viļņos un asos ragus slaistīdama, pāris metru attālumā gar kuģa sāniem aizslīdēja mīna.

—    Stīrborts! — locis pavēlēja.

Pagriezu stūri pa labi un noslaucīju sviedrus. Šoreiz man bija izdevies nāvei padot ceļu. Bet kā būs tālāk?

Nebiju paguvis vēl no pārdzīvotā attapties, kad matrozis Spriedējs atkal sāka zvanīt un locis deva jaunu komandu. Un tā gandrīz, līdz ieejai Zundā.

Pēdējās izbailes Baltijas jūrā mums vēl sagādāja piepeša vācu lidmašīnas parādīšanās, kad mēs jau atradāmies tālu ārpus mīnu aizsprosta. Tas bija iznīcinātājs, kas acīmredzot dežurēja virs jūras un uzmanīja kuģu kustību.

Lidmašīna nolaidās pavisam zemu un apmeta vairākus lokus ap «Hercogu Jēkabu». Uztraukti vērojām, ko tā darīs. Varbūt šaus vai metīs bumbas? Taču pietika ar nervu pārbaudi. Lidmašīna pagriezās uz dienvidiem un strauji uzņēma augstumu.

—    Varbūt steidzas paziņot kādam vācu kontroles kuģim? — mēģinājām minēt. Zinājām, ka hitlerieši netaupa arī neitrālo valstu kuģus. No Latvijas tirdzniecības flotes viņi jau bija nogremdējuši «Gundegu», «Tālivaldi» un «Tautmīli». Tāpēc negribējās ticēt, ka būsim sveikā iz- kūlušies no hitleriešu ķetnām.

Kad bijām jau iebraukuši Zundā, kur likās, ka esam nokļuvuši drošībā, Krišs Pētersons man smiedamies pastāstīja, ko viņš nejauši redzējis matrožu mesē tajā laikā, kad virzījāmies cauri mīnu aizsprostam. Pētersons iesteidzies mesē padzerties. Tur pie galda sēdējis matrozis Jenčs, turēdams koferi pa ķērienam.

«Ko tad tu — uz Rīgu taisies kājām iet?» noprasījis Pētersons.

«Ja varētu, ietu arī. Būtu zinājis, kādas briesmas nāksies pārdzīvot, savu kāju te nebūtu spēris,» trīcošā balsī atbildējis Jenčs.

«Tad uzklausi labu padomu: tiklīdz ieradīsimies Norvēģijā, ej pie kapteiņa un saki, lai tevi noraksta no kuģa un sūta atpakaļ uz Rīgu,» teicis Pētersons.

«Man kauns, varbūt pieradīšu,» slaucīdams asaras, čukstējis Jenčs.

«Vari mēģināt, tikai atceries — karš plosās arī Atlantijas okeānā, kuru mēs šķērsosim,» atteicis Pētersons, iziedams no meses.

—     Un tev pašam nemaz nebija bail? — pavaicāju Pē- tersonam.

—     Bija, taču bailes nedrīkst cilvēku pārvērst par gļēvuli. Jāsavaldās, tad arī nāve griež ceļu. Vai tu ievēroji mūsu loci, kad viņam pasniedza kafiju? Viņš pat nepieskaras ne cepumiem, ne sieram, ne desai. Dzēra tikai kafiju — un melnu. Kāpēc? Viņam bikses trīcēja vairāk nekā tev un man, bet kuģi viņš vadīja gods godam. Arēji mierīgs uzkāpa uz kuģa, tikpat mierīgs no tā nokāpa, vēlēdams mums laimīgi sasniegt Norvēģijas krastus.

Tiklīdz izgājām no Kategata un iebraucām Ziemeļjūrā, tūliņ sajutu tās atšķirību no Baltijas jūras. Kaut gan laiks pieturējās mierīgs, tomēr vilnis te kāpa daudz augstāk nekā man pierastajā Rīgas līcī vai pat pie Liepājas daudz spēcīgākā vēja pūtienā.

Pievakarē sāka celties migla un reizē ar krēslas iestāšanos kļuva arvien biezāka. Tika iededzināti prožektori, un kuģis samazināja gaitu. Tumsā spalgi skanēja miglas sirēnas. Zviedrijas un Norvēģijas raidstacijas brīdināja kuģus, ka arī Ziemeļjūrā atrodas klejojošas mīnas. Tādēļ pastiprinātās sardzes vīri uzmanīgi pētīja katru metru jūrā, bet tie, kas nestrādāja, gulēja neizģērbušies, gatavi kuru katru mirkli mesties uz klāja, tiklīdz atskanēs trauksmes signāls.

Taču nakts pagāja mierīgi, bez starpgadījumiem. Migla bija pagaisusi, un rīts atnāca ar dzidrām debesīm un spožu janvāra sauli. Arvien skaidrāk pie apvāršņa iezīmējās Norvēģijas krasta panorāma ar tās fjordiem, mežiem, kalnu grēdām un to sniegotajām virsotnēm.

Vakarā «Hercogs Jēkabs» iebrauca Narvikas ostā, kur to jau gaidīja ostas darbinieki. Pēc stundas kuģa rūmes sāka pildīties ar dzelzsrūdu. Drīz ieradās, arī automašīnas ar naftas mucām, lai tukšās bilžas piepildītu ar degvielu. Rīgā — acīmredzot uz varas iestāžu rīkojuma pamata — «Hercoga Jēkaba» bilžu saturu pārsūknēja firmas «Degviela» tvertnēs, atstājot vienīgi tik daudz naftas, lai kuģis varētu nokļūt līdz Narvikai. Mums atvēlētā norma bija tik skopa, ka kuģim nāktos dreifēt un prasīt palīdzību, ja tas vēl vienu dienu būtu kaut kur aizķēries. Otrā pasaules kara ugunsgrēkam vēršoties plašumā, Latvijai tuvojās naftas bads, tāpēc varas iestādes pievāca arī «Hercoga Jēkaba» rezerves, atstājot mūs, kā saka, bada maizē.

Līdz rītam kuģis bija pielādēts, arī ar degvielu apgādāts. Pēc brokastīm «Hercogs Jēkabs» uzņēma kursu uz Amerikas krastiem.

ARI ATLANTIJAS OKEĀNA NAV MIERĪGI

Kādu rītu, stāvēdams sardzē, ieraudzīju pie apvāršņa iznirstam melnu punktu.

—    Mums priekšā pa labi redzams kuģis, — ziņoju pirmajam stūrmanim Kalniņam.

—    Tas ir kara kuģis, — vērīgāk ar tālskati aplūkojis melno punktu, kas ik mirkli kļuva arvien lielāks, konstatēja Kalniņš. To viņš arī tūliņ paziņoja kapteinim.

Kara kuģis mums ātri tuvojās, signalizēdams, lai «Hercogs Jēkabs» aptur mašīnas. Kapteinis jau bija uz ko- mandtilta.

—    Tie ir angļi, kapteini — ziņoja Kalniņš.

Četrpadsmit kara jūrnieki pieīrās cieši pie «Hercoga Jēkaba» sāniem. Bocmanis viņiem nolaida virvju kāpnes. Trīs virsnieki astoņu matrožu pavadībā uzkāpa uz klāja. Viens no virsniekiem kapteinim Mihelsonam pieprasīja uzrādīt kuģa dokumentus. Kapteinis ar virsniekiem brīdi nozuda salonā. Atgriezušies uz klāja, viņi lika visai kuģa komandai nostāties ierindā, izsauca pēc saraksta un pavēlēja neizklīst. Viens virsnieks un trīs apbruņoti matroži pārbaudīja kajītes un starpklāju. Nekā aizdomīga neatraduši, angļu virsnieki atļāva mums izklīst, bet paši, labu ceļavēju vēlēdami, nokāpa laivā un aizbrauca pie kreisera.

Tikko angļi bija paguvuši nokļūt pie sava kara kuģa, pie apvāršņa piepeši parādījās lidmašīna. Pagāja tikai dažas minūtes, un tā jau rūca virs mūsu galvām.

—     Tā ir vācu lidmašīna, — saskatījis kāškrustu uz tās spārniem, kapteinis paziņoja un pavēlēja visiem tūliņ atstāt klāju.

Apmetuši vairākus lokus, lidmašīna pēkšņi sāka slīdēt uz spārna gar kuģa sāniem, un tai brīdī no tās tika saņemta pavēle kuģa komandai sakāpt glābšanas laivās. Vēl nebijām izšķīrušies, ko darīt, kad kreisera artilēristi jau sāka šaut uz lidmašīnu. Tā pacēlās augstāk, un sākās apšaudīšanās. Debesīs uzziedēja arvien jauni un jauni miniatūri pūku mākonīši. Tur sprāga angļu zenītartilērijas šāviņi.

Kapteinis ar abiem stūrmaņiem no komandtilta vēroja kauju, bet pārējie kuģa komandas locekļi, sagājuši kambīzē un mesē, satraukti gaidīja, kas notiks tālāk. Pēkšņi «Hercoga Jēkaba» korpuss nodrebēja. Bumba!? Kambīzē uz grīdas noripoja pannas un kastroļi. Lidmašīna, mezdama kūleņus, iegāzās jūrā. Gaisā uzšļāca milzīgs ūdens stabs.

—    Sinī pasaulē mūsu gaitas vēl nav beigušāsl — priecīgi iesaucās Pētersons.

—    Bija gan baigs skatiņš, bet tā tiem kāškrustnešiem vajadzēja, — viņam atbildēja pavārs, vākdams izsvaidītos virtuves piederumus.

Zilganajā tālē izgaisa angļu kreiseris. Arī mēs turpinājām uzņemto kursu.

Pievakarē laiks piepeši mainījās. Dzīdams melnus mākoņus, arvien brāzmaināk sāka pūst ziemelis. Drīz saule pilnīgi pazuda aiz mākoņu segas, un okeāna klaids ietinās biezā krēslā. Pēc stundas visapkārt jau vārījās kā raganu katlā. Viļņi cēlās augstāk un augstāk. Uz klāja plosījās vētra un sabangotā okeāna viļņi. Kuģa ātrums bija nokri- ties līdz četrām jūras jūdzēm stundā. Par braukšanu vairs nebija ko domāt. Kapteinis man pavēlēja uzvilkt uz klāja lagu un stūres vīram Pētersonam noturēt kuģi vējā. Tā «Hercogs Jēkabs» nu šūpojās — kāpa vairākstāvu viļņa galotnē un drebēdams gāzās bezdibenī, kur pretim skrejošā vilnī pazuda viss kuģa priekšgals.

Pienāca nakts. Vētra pieņēmās, un okeāns trakoja ar vēl lielāku spēku nekā tad, kad _kuģi pagrieza pret vilni. Otrai lūkai saplosīja brezentu. Atri vajadzēja veco brezentu pārklāt ar jaunu. Katra niecīgākā neuzmanība un tūļība varēja beigties ar darba darītāju'bojāeju satrakotajā okeānā.

—    Puiši, uzmanieties! Nāk lielais Andrejs! — no ko- mandtilta brīdinot ruporā sauca otrais stūrmanis Krūklis.

Bocmanis un divi matroži, kas bija uzņēmušies pārklāt lūku ar jaunu brezentu, paslēpās aiz kajītes sienas. Kad lielais Andrejs ar savām balto putu krēpēm bija gabalā, Krūklis atkal kliedza ruporā:

—    Puiši, dariet, ko varat, kamēr izdevīgs brīdis!

Un puiši darīja, ko varēja. Viņi uzvarēja dabas stihiju — pārklāja lūku ar jaunu brezentu un nostiprināja ar ķīļiem.

Tikai ceturtās dienas pievakarē vētra norima. Tā «Hercogu Jēkabu» bija krietni vien paplucinājusi. Bija norauta viena glābšanas laiva, otra sadauzīta, salauztas kambīzes durvis un nodarīti citi gan lielāki, gan mazāki bojājumi. Kapteinis, tos visus apskatījis, telegrafēja kuģniecības sabiedrībai uz Rīgu, ka Amerikā būs nepieciešama «Hercoga Jēkaba» dokēšana.

BRAZĪLIJĀ ESOT LABA KAFIJA

Beidzot mums laimīgi izdevās sasniegt Amerikas krastus. Baltimorā izdevām kravu un Norfolkā uzņēmām akmeņogles, lai nogādātu Riodežaneiro ostā. Kad atstājām Norfolkas ostu, kapteinis mums pateica, ka viņš saņēmis telegrammu, kurā «Hercogam Jēkabam» pavēlēts pagaidām uzturēties rietumu puslodē. Tagad kuģa komandai bija skaidri zināms, ka atgriešanās Rīgā tuvākajā nākotnē nav gaidāma. Un mēs par to nebrīnījāmies. Amerikāņu avīzes stāstīja, ka hitleriešu agresija vēršas plašumā. Amerikāņu žurnālisti pareģoja, ka hitleriskā Vācija drīz sagrābšot Baltijas valstis. Lasījām arī ziņas par kuģiem, ko hitlerieši nogremdējuši Atlantijas okeānā, Baltijas jūrā un Ziemeļjūrā. Tas viss liecināja, ka ceļš uz mājām kļuvis daudz bīstamāks. Par neparedzēti ieilgstošo prombūtni visvairāk bija norūpējušies ģimenes cilvēki, kam mājās palika sieva ar maziem bērniem. Kā viņiem klāsies, ja Latvijā iebruks hitlerieši? Grūtā brīdī ģimenes apgādniekiem gribējās būt kopā ar saviem tuviniekiem, lai viņus ņemtu savā aizsardzībā.

Daļa neprecēto sprieda tā: nemaz nav slikti atrasties drošībā un, braukājot gar Amerikas krastiem, piepelnīt naudiņu, kamēr tur, Eiropā, karo; kad ugunsgrēks būs apdzēsts, brauksim mājās, cepures kuldami. Atradās pat tādi, kas uzskatīja, ka jāizmanto gadījums un vispār «jāizmet enkurs» Amerikā. Viens no tādiem bija Jenčs.

Pētersonam bija taisnība — arī Atlantijas okeānā Jenčs nožēloja, ka uzkāpis uz «Hercoga Jēkaba». Kad sāka trakot vētra, viņš, nevienam atļauju neprasījis, ielīda kajītē un kopš tā laika vāļājās pa koju. Jenču ārstēja otrais stūrmanis un bocmanis, taču bez panākumiem. Acīmredzot Jenčs nebija dzimis jūrai. Tāpēc mēs jau Balti- morā viņu skubinājām iet pie kapteiņa un pašam lūgt, lai sūta uz mājām. Bet Jenčs to nedarīja. Izrādījās, ka viņam ir savs plāns.

Tajā dienā mēs bijām sasnieguši Brazīlijas ūdeņus un dzīvojām gaidās, ka drīz ieraudzīsim Riodežaneiro. Brīdī, kad iznācu uz klāja, tur atradās Jenčs. Ieraudzījis mani, viņš piesteidzās man klāt un klusi teica:

—    Gribu ar tevi vaļsirdīgi parunāties. Daudzi domā, ka es tikai tēloju slimo, patiesībā viņi maldās. Uz ūdens es jūtos slikti, un jūrnieks no manis nekad neiznāks. Saprotu, ka esmu jums visiem kļuvis par slogu, jo jums gribot negribot jāveic mani pienākumi. Mans sapnis bija kļūt par īstu jūrnieku, bet nu tas ir izsapņots. Un tomēr, ja nu esmu nokļuvis plašajā pasaulē, gribas tajā izmēģināt laimi. Otrreiz laikam vairs tāda iespēja negadīsies. Atgriezties Latvijā man nav ne mazākās vēlēšanās. Man tā līdz šim bijusi vienīgi slikta pamāte. Vasarās no saules līdz saulei ganīju budžu govis, lai ar nopelnīto varētu ziemā izvilkt dzīvību un apmeklēt skolu. Sešas klases pabeidzu, bet pēc tam gadījuma darbi mainījās ar bezdarbu. Ari nākotnē es tur, tajā dižvadoņa Latvijā, sev nekā laba neparedzu.

—    Ko esi nodomājis darīt? — pavaicāju.

—    Vai klusēt proti?

—    Protu.

—    Labi, tikai tev vienam pateikšu. Riodežaneiro es pametīšu kuģi un palikšu Brazīlijā. Tur esot laba kafija, garšīgs vīns, skaistas senjoritas, pieticīgi un vienkārši cilvēki, ar kuriem varot labi saprasties. Un man ir pamats cerēt, ka varēšu drīz iesakņoties. Esmu pārliecināts, ka pie sava brālēna atradīšu mājīgāku piemešanās vietu nekā tas ķirmju saēstais kabūzis, kurā dzīvoju Rīgā. Brā- lēns te no Latvijas ieradās kopā ar citiem baptistiem divdesmito gadu sākumā. Dzīvo Sanpaulo apkaimē, «Vārpas» kolonijā. Mātei rakstīja, ka esot savs zemes gabals, vistu ferma un divstāvu māja. Augšējā stāvā dzīvojot pats ar ģimeni, bet apakšējā kalpi. Palīdzēšu brālēnam kopt zemi, bet par tālāko tad varēs padomāt. Kā būtu, ja es kapteinim pateiktu tā: «Man Sanpaulo tuvumā dzīvo brālēns, lūdzu atļauju viņu apciemot.» Kapteinis laikam tūliņ liktu bocmanim mani piesiet pie kojas?

—    Varbūt iztiktu bez piesiešanas, bet krastā gan nelaistu.

—    Tātad drošības labad — mēli aiz zobiem. Un arī tu, kā solījiesl

—    Vīrs un vārds! Lai tev laba veiksme, — es viņam novēlēju.

RIODEŽANEIRO

1940. gada 12. martā pulksten 18.00 mēs šķērsojām ekvatoru. Protams, tika ievērotas sensenās tradīcijas — jauno jūrnieku iesvētīšanā piedalījās arī jūras valdnieks Neptūns un viņa sieva Tordisa. Taču es šīs interesantās kristības nepūlēšos aprakstīt, jo tās maz atšķīrās no citām līdzīgām, kuras notikušas pirms mūsējām un jau spilgti attēlotas daudzās slavenu jūras braucēju sacerētās grāmatās.

Mēs tuvojāmies savam ceļamērķim — Riodežaneiro. Arvien skaidrāk pāri zilajam ūdens klaidam no kuģa varēja saskatīt tumšzaļos Brazīlijas mūžamežus, virs kuriem augstu slējās kalnu kores. Un tad mēs ieraudzījām arī milzīgo, jau jūdzēm tālu no jūras saskatāmo Kristus tēlu — Riodežaneiro panorāmas neatņemamo sastāvdaļu.

Kamēr gaidījām loča kuteri, pamanījām, ka no kāda kuģa atiras maza laiviņa un tuvojas mums. Laiviņā stāvēja slaids pusmūža cilvēks gaišā uzvalkā. Ieraudzījis, ka mēs viņu esam pamanījuši, vīrs sāka mums vēcināt ar panamas cepuri. Bijām mazliet pārsteigti — kas gan tas par draugu mums atgadījies svešā malā, ka tik cītīgi māj?

Par laivas tuvošanos paziņojām kapteinim. Viņš, pielicis tālskati pie acīm, tūliņ pateica:

— Tā ir no «Abgara»!

Izrādījās, ka atbraucējs ir kapteinis Grīviņš, mūsu jūrniekiem jau labi pazīstams. No ostas darbiniekiem uzzinājis par «Hercoga Jēkaba» ierašanos, Grīviņš aiz ziņkārības savu kuģi «Abgars» veselu diennakti noturējis Riodežaneiro, lai varētu apskatīt mūsu kuģi.

Kapteiņa Grīviņa apaļā seja bija vēl saglabājusi jaunības svaigumu, kaut gan viņam jau tuvojās piecdesmitais. Viņš bija budža dēls un no jaunības dienām atradās uz jūras. Grīviņu visi pazina kā vienu no rēdera iztapīgākajiem kapteiņiem.

Kamēr salonā stjuarts Tauriņš klāja ciemiņam galdu, kapteinis Mihelsons izrādīja viņam latviešu tirdzniecības flotes zvaigznes «Hercoga Jēkaba» modernās telpas un ierīces, kādu tajā laikā nebija citiem Latvijas kuģiem.

Kad viņi atgriezās kapteiņa salonā, galdā jau bija visādas garšīgas uzkodas. Stjuarts zināja, ka Grīviņš ir izsmalcināts gardēdis. Pie ceptas vistas un Rīgas «rudzīša» sarunas ievirzījās par karadarbību Eiropā.

—    Tagad tāds laiks, ka vai katru dienu atgadās kaut kas jauns, — teica Grīviņš. — Vai tu zini — vācieši drīz būs Latvijā?

—    Pirmā dzirdēšana! — atbildēja Mihelsons.

—    Jā, jā, tā ir patiesība, — turpināja Grīviņš. — Tādas ziņas man ienākušas no drošiem avotiem. Vācieši nav tik dumjāka nepievāks tādu buterlandi kā Latviju. Un turklāt mūsu Ulmaņu Kārlis taču ir ar Hitleru draugos.

Ieradās loču kuteris, un viņiem sarunu nācās pārtraukt. Pieceldamies no galda, Grīviņš vēl piebilda:

—    Ja šodien mani rēderi liktu uzņemt kravu un doties uz Rīgu, es kategoriski atteiktos bāzt savu degunu tanī elles katlā, par kādu pārvērtusies Baltijas jūra.

Kapteiņi draudzīgi atvadījās. Grīviņš veikli nokāpa laivā, kur viņu gaidīja «Abgara» matrozis. Mihelsons vēl brītiņu noskatījās, kā laiva atiras no «Hercoga Jēkaba».

—    Prom ir tas tips, — teica vecais jūras vilks matrozis Dumburs. — Kad es pie viņa braucu par matrozi, viņš bija viens no tiem rīkļurāvējiem, kas komandai sviesta vietā deva «mērkaķa taukus», bet kafijas vietā.— tēju.

Pēc brīža «Abgars» pagrieza stūri uz jūras pusi. Atvadu sveicienam spēcīgi noskanēja abu kuģu sirēnas.

«Hercogs Jēkabs» piestāja pie ostas steķiem, kur iz- devām akmeņogļu kravu.

Pēcpusdienā kapteinis saņēma naudu uņ lika izmaksāt komandai avansu. Sākām posties nokāpšanai krastā, lai apskatītu Riodežaneiro. Vienīgi Jenčs bēdīgs klīda pa klāju, un nekas neliecināja, ka ari viņš gatavotos apmeklēt pilsētu.

—    Par ko tu, draugs, tāds saskābis? — pavaicāja viņam matrozis Spriedējs.

—    Nav iemesla smaidīt. Jūs visi šodien saņēmāt kārtīgu algu, bet man atmeta tikai dažus milreisus. Lai velns parauj tādu dzīvi! — atcirta Jenčs.

—     Kā strādā, tā maksā. Nauda slimiem cilvēkiem kabatā nelien. Pats labāk zini, cik esi strādājis. Patiesībā tu pat maizi nenopelni. Kapteinis jau tevi žēlo. Es viņa vietā tev pat tik daudz neliktu izmaksāt. Ja gribi, nāc līdzi uz pilsētu, es tev vienu čarku un pudeli alus izmaksāšu. Citādi tu nemaz nebūsi Rio naktī redzējis. Tikai netuntuļojies ilgi!

Spriedējam nenācās daudz gaidīt. Jenčs ātri saģērbās, un viņi aizsteidzās uz pilsētu. Arī mēs ar Pētersonu drīz viņiem sekojām.

Mēs ilgi staigājām pa pludmali. Bija novakare, un likās — te iznākusi atpūsties un papriecāties visa Riodežaneiro. Raibais ļaužu jūklis rūca un dūca, skanēja smiekli un dziesmas, saķērušies rokās, staigāja mīlas pārīši, vientuļi klīda sapņotāji, ūdenī veldzējās peldētāji.

Bet tad mēs iemaldījāmies šaurās un vāji apgaismotās ielās. Sapratām, ka esam nokļuvuši Dienvidamerikas pērles bēdīgi slavenajā kvartālā. Netiklības perēkļi tur darbojās dienu un nakti. Paši brazīlieši šo pilsētas daļu dēvēja par «dzīvās preces tirgu». Un, ko nozīmēja parādīties šajā tirgū, to mēs tūliņ pieredzējām. Mūs te uzskatīja par šā tirgus preces pircējiem, un gan līdz piedauzībai atkailinājušās, gan eleganti ģērbušās senjoritas uzsāka konkurences cīņu, lai nepalaistu garām iespējamo peļņu. Cita citu nopulgodamas, dažreiz pat laizdamas darbā spēka paņēmienus, viņas tūliņ metās mums ap kaklu, rāva kaut kur sāņus, solīdamas visus debess jaukumus. Te bez kautrēšanās «prece» gūstīja pircēju, centās viņu apreibināt un aplaupīt. Ja kādam nepatika tās, kas uz ielas vīriešiem pašas kārās kaklā, tad varēja izvēlēties pēc savas gaumes kādu no tām, kuras vīģes lapas tērpā kārdinošās pozās zvilnēja pie atvērtiem logiem.

Atklātie nami te vārda vistiešākajā nozīmē bija atklāti — visu, kas tajos notika, garāmgājēji redzēja un dzirdēja. Tā acīmredzot bija sava veida reklāma, kurai vajadzēja pamodināt cilvēka dzīvnieciskos instinktus. Un pa atvērtajiem logiem mūsu skatienam pavērās īsta visrupjākā veida uzdzīves elle.

Beidzot mēs nokļuvām uz reklāmas ugunīs mirgojoša, plata bulvāra. Iegriezāmies kādā no šķērsielām. Tur apstājāmies pie restorāna ieejas, virs kuras lieliem, tālu saredzamiem burtiem visās varavīksnes krāsās kvēloja gaismas uzraksts. No staigāšanas bijām nedaudz noguruši, arī izslāpuši.

— Ieiesim un apskatīsimies, kā šinī iestādē priecājas? — Pētersons man jautāja. — Arī paši atpūtīsimies un iestiprināsimies.

Restorāna zāles augstie griesti bija tikko samanāmi aiz cigarešu dūmu zilā mākoņa. Milzīgais ventilators, kurš karājās zāles vidū un kura spārni izskatījās gluži kā lidmašīnas propellers, gan radīja telpā tīkamu vēsumu, taču nespēja izgaisināt tabakas dūmu un alkohola dvingu.

Mēs apsēdāmies pie kāda galdiņa zāles attālākā stūri, taču viesmīlis vēl nebija paspējis pieņemt mūsu pasūtījumu, kad turpat netālu ieraudzījām omulīgā barā sēžam septiņus mūsu kuģa komandas biedrus, starp viņiem arī Spriedēju un Jenču. Ari viņi pamanīja mūs, un priekšlikums bija abpusējs: apvienoties. Viesmīlis tūliņ palīdzēja šo kopīgo vēlēšanos piepildīt un septiņu vīru galdiņam piebīdīja vēl vienu.

Publika restorānā bija raibu raibā. Runāja gandrīz vai visās pasaules valodās, taču visvairāk dzirdēja spāņu, angļu, franču un vācu valodu. Dzērienu izvēle bija liela, taču naudīgākie apmeklētāji priekšroku deva Eiropas markām — skotu viskijam, franču konjakam un šampanietim, bet tie, kam «čaukstošā» mazāk, dzēra alu un košļāja gumiju.

Tirdzniecība ar «dzīvo preci» arī te, tiesa, ne tik vulgārā veidā, kā to redzējām uz ielas, noritēja pilnā sparā. Viesiem «laika pakavēšanai» restorāna īpašnieks turēja īpašu sieviešu personālu. Arī pie mūsu galdiņa pienāca četras skaistas senjoritas un pieklājīgi lūdza atļauju pievienoties mūsu sabiedrībai. Viņu prasības bija ļoti pieticīgas, tikai pa glāzītei kaut kādas augļu sulas, bet samaksāt par to nācās kā par visdārgāko franču šampanieti. Līdz divpadsmitiem naktī «laika kavētāju» pienākums bija pēc iespējas vairāk dzert šo suslu, pēc tam viņas varēja būt «brīvas» un pieņemt viesus savos apartamentos.

Kad ap pusnakti kārtojām rēķinu, lai varētu doties uz kuģi, izrādījās, ka viens maksātājs ir nozudis. Velti izmeklējāmies Jenču pa visu restorānu, viņš piepeši bija kā zemē ielīdis. Neatradām viņu arī uz kuģa.

— Tātad tas Puntūzis ir vai nu kritis par upuri šejienes sirēnām, vai aizbēdzis, — pikti teica bocmanis, kad no rīta, sākoties darbam, Jenčs arvien vēl nebija atgriezies.

Vakarā, kad Spriedējs atkal posās uz pilsētu, viņš kabatā atrada steigā rakstītu vēstulīti. Tajā mēs lasījām:

«Esmu visu izdomājis. Mans plāns ir apsvērts līdz galam — nolēmu palikt Brazīlijā. Es lūdzu visiem piedot, ka šādi rīkojos. Man vienīgi žēl, ka sagādāju nepatikšanas mūsu labajam kapteinim. Kuģa sarakstos manam vārdam pārvelciet strīpu un mani vairs atpakaļ negaidiet. Vienalga, kaut arī nebūtu Tev aizgājis līdzi uz restorānu, tomēr naktī no kuģa būtu aizbēdzis, lai nekad neatgrieztos. Turpmāk par savu likteni lemšu pats.

Vēlu jums visiem būt tik laimīgiem, cik «nelaimīgs» pašreiz esmu es.

Jenčs.»

Vēstulīte bija datēta ar 25. martu. Vēlāk uzzinājām, ka pēc dažām dienām, galīgi novārdzis, Jenčs nokļuvis pie sava brālēna. Izrādījies, ka viņš patiesi ir lielas vistu fermas īpašnieks. Brālēns Jenču norīkojis pie vistu barības sagatavošanas, palīdzējis iegūt arī kaut kādus personības dokumentus. Bet algu maksājis niecīgu, sestdienās iedevis kabatas naudu cigaretēm un kino biļetei. Galu galā Jenčs ar to nav samierinājies un kādā dienā devies tālāk pasaulē. Kurp? To mums vairs neizdevās uzzināt.

VELTI MEKLĒT PARADĪZI

No Riodežaneiro mēs devāmies uz Buenosairesu. Tur par «Hercoga Jēkaba» ierašanos vietējā presē bija publicēta neliela informācija. Taču mēs par to neko nezinājām un, iebraucot ostā, pārsteigti vērojām, ka mūs krastmalā ar ziediem gaida paprāvs ļaužu pulciņš. Tiklīdz nolaidām trapu, viņi steidzās uz kuģa klāju. Tie bija mūsu tautieši — Argentīnā dzīvojošie latvieši. Svešā malā šādas tikšanās izvēršas par svētkiem gan sagaidītājiem, gan atbraucējiem. Sākās sirsnīgas sarunas, vakarā mūs visus ielūdza ierasties klubā, kur pulcējoties latvieši un igauņi.

Kāds no sagaidītājiem — Valters, padrukns vidēja auguma vīrs, — Pētersonu un mani uzaicināja apciemot viņu mājās. Viņš te bija atklīdis no Kurzemes jūrmalas Upesgrīvas ciema.

Mēs ielūgumu pieņēmām un kādā pievakarē ieradāmies Valtera dzīvoklī. Viņš tikko bija pārnācis no darba un izskatījās noguris, taču, ieraudzījis mūs, atžirga un sāka priecīgi rosīties. Valters iepazīstināja mūs ar sievu, meitu Olgu un dēlu Rihardu. Meita strādāja zīda fabrikā, bet dēls vēl mācījās dziedāšanas klasē konservatorijā.

Drīz vien namamātes vadībā, pārējiem ģimenes locekļiem piepalīdzot, tika uzklāts vakariņu galds. Valteru ģimeni interesēja viss, kas notika Latvijā, un man ar Pētersonu nācās krietni papūlēties, lai kaut cik apmierinātu viņu ziņkāri. Beidžot sarunas iegrozījās par Valtera ģimenes likteni. Viesmīlīgais namatēvs mums stāstīja:

— Divdesmit sestajā gadā pametu Latviju un atbraucu uz Ņujorku, cerēdams tur noķert savu laimi. Kādu laiku strādāju ostā, bet tad daudzus atlaida, sāka klāties arvien grūtāk. Abi ar sievu nolēmām pārcelties uz Kanādu. Apmetāmies Monreālā. Braucu uz kanādiešu kuģa par matrozi. Pēc kāda neveiksmīga streika vairs uz kuģa neatgriežos. Spriedām atkal ar sievu: ko darīt? Sadomājām doties uz Brazīliju. Aizbraucām uz Sanpaulo pilsētu, un tur strādāju par krāsotāju. Jūrniekiem tas uz sauszemes visvieglāk apgūstamais darbs. Bet izpeļņa bija niecīga. Kādu dienu sievai jautāju: «Varbūt pamēģināsim atrast laimi Buenosairesā?» Sieva piekrita. Devāmies atkal ceļā. Pēc nedēļas sieva ar mazo Olgu pie vienas rokas, ar Rihardu pie otras un es, nesdams divus čemodānus, nokāpām no pasažieru tvaikoņa Buenosairesā. Tūliņ noīrējām šo dzīvoklīti, kurā vēl tagad mitināmies. Dabūju krāsotāja darbu. Sākumā nopelnīju gluži labi. Sieva varēja mierīgi apkopt māju un audzināt bērnus. Bet pēc dažiem gadiem strauji pieauga bezdarbs, izpeļņa samazinājās, notika streiki. Olgai nācās pamest skolu. Par visiem kaut kā stutējām Rihardu, lai viņš varētu pabeigt konservatoriju. Dažreiz, kad dūša galīgi aptecējusies, es sievai un bērniem it kā pa jokam izmetu: «Kā būtu, mani mīļie, ja mēs laistos pāri okeānam uz savu dzimteni? Dzīvosim atkal Upesgrīvā, zvejosim zivis, ziemā iesim mežā, cir- tīsim malku. Kāda maize būs, tādu ēdīsim. Visas grūtības tomēr vieglāk pārciest dzimtenē nekā svešumā.» Bet sieva tāpat it kā pa jokam pretī, ka šai te gaiss esot veselīgāks nekā dzimtenē, tur smirdot pēc fašisma, būšot grūti elpot. Nav ko tiepties pretī, viņai taisnība. Tā nu mēs te kuļamies un laikam vairs no šejienes neizkustēsimies. Varu teikt, ka puspasaules esmu apbraucis, bet tajā strādnieka cilvēkam paradīzi gan nekur neesmu redzējis.

Atceroties mūsu uzturēšanos Buenosairesā, man allaž prātā nāk vēl viena tikšanās.

Kāda no Buenosairesas ostmalas lielākajām ielām bija kā sētin nosēta ar daudzām izpriecas vietām. Uzdevums visām viens — panākt, lai iebraukušais jūrnieks tur atstātu visu sava maka saturu. Vilinoši šajos restorānos, dansingos un bāros skanēja spāņu, argentīniešu, peruāņu, havajiešu un citu tautu mūzika. Un, gluži kā naktstauriņi traucas uz uguni, tā ārzemju jūrnieki steidzās iegriezties šajās izpriecu vietās.

Arī mēs ar Pētersonu apstājāmies šajā ielā pie kādas mājas, kur virs ieejas sarkani neona burti vēstīja, ka te atrodas bārs.

—     Vajadzētu noskalot putekļus. Varbūt ieiesim? — pajautāju Pētersonam.

—    Lai notiek, — viņš piekrita.

Pirmajā telpā visi galdiņi bija aizņemti. Iegājām otrā istabā, bet arī tur likās, ka brīvas vietas neatradīsim. Piepeši Pētersons iesaucās:

—     Paskaties, kur mūsu šlosiņš sēd ar kādu grāciju. Arī divi krēsli tur brīvi, tieši tik, cik mums vajag. Stūrējam turp.

Par grāciju nosauktā bija pavisam jauna meitene, ne vecāka par sešpadsmit vai septiņpadsmit gadiem. Nenogaidījusi, kad Slosbergs mūs iepazīstina, viņa pirmā sniedza mums roku un nosauca savu vārdu:

—    Rosita.

Sāka spēlēt mūzika. Slosbergs ar Rositu aizgāja dejot.

—    Vai tā būtu «taksi» dejotāja? — pajautāju Pētersonam.

—    Neticu. Šlosiņš nav no tiem, kas dejotājai maksās par stundu trīs peso.

—    Bet kur tad viņš šo rozīti izrāvis?

—     Nav ne jausmas, — Pētersons noņurdēja, paņemdams nazi un dakšiņu, lai ķertos pie argentīniešu gaumē gatavotā sapiparotā bifšteka, ko viesmīlis viņam tikko bija nolicis priekšā uz galda.

Taču uz manu jautājumu drīz atbildēja pati Rosita. Pēc dejas viņa atkal atsēdās pie mūsu galdiņa un pastāstīja par sevi.

—    Mana dzimtene ir Paragvaja, — viņa teica. — Šogad bija neraža, bet mēs ģimenē esam astoņi bērni. Uzzinājis, ka Buenosairesā vajadzīgas meitenes, tēvs mani atveda uz šejieni. Bāra īpašnieks mani nopirka. Līdz pulksten trijiem rītā es šīs telpas nedrīkstu atstāt. Man jāatrodas starp viesiem, jābūt pret visiem labai, bet ar to, kurš man patīk, varu sēdēt pie viņa galdiņa un dejot kaut visu vakaru.

Es klausījos Rositas valodā, un man pār muguru skrēja šermuļi. Cilvēku nopērk kā dzīvnieku, lai bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem viņu iemītu dubļos!

Mēs paēdām vakariņas, izdzērām pudeli argentīniešu vermuta, padejojām un cēlāmies, lai atgrieztos uz kuģa. Atvadoties Rositas brūnajās acīs pamirdzēja asaras, un viņa, sniedzot man roku, skumji teica:

—    Neaizmirstiet Buenosairesu! Dzīvojiet laimīgi!

Kā gan to var aizmirst? Tur taču palika meitene Rosita, kurai bija atņemtas tiesības kļūt laimīgai līgavai, mīlošai sievai un mātei! Viņa varētu tāda kļūt, bet viņu piespieda nodarboties ar prostitūciju.

VESTS, KURA SATRAUC VISU KUĢA KOMANDU

Tajā laikā, kad mēs kursējām gar Latīņamerikas krastiem, mūsu dzimtenē risinājās vēsturiski notikumi. Latvijā notika sociālistiskā revolūcija, pie varas nāca Tautas valdība, tika gāzts un likvidēts fašistiskais režīms, ievēlēta Tautas saeima. Līdz mums pirmā atbalss no šīm lielajām pārmaiņām atlidoja tikai 16. jūlija rītā, kad jau veselu mēnesi Latvijas darbaļaudis Komunistiskās partijas vadībā pārveidoja savu dzīvi.

Bijām iebraukuši Baija Blankas ostā, un «Hercogs Jēkabs» sāka uzņemt kravu, lai to nogādātu Peru. Kā parasti, vēlā vakarā vai agrās rīta stundās, kad vislabākā dzirdamība, telegrāfists Alfons Āriņš grozīja kuģa radioaparāta regulatorus, klausīdamies tālās Eiropas kara satrauktās balsis, jaunākos dienas notikumus. Ariņam mainot viļņus un meklējot stacijas, aparāts brīžam tā sprakšķēja un rūca, ka likās — tās ir skaņas, kas nāk no kara lauka. Piepeši telegrāfists izdzirda diktoru runājam krievu valodā. Āriņš noregulēja skaņu un sāka vērīgāk ieklausīties. Nē, viņš nebija pārklausījies. Maskavas radio stāstīja, ka Latvijā pie varas ir Tautas valdība ar profesoru Kirhenšteinu priekšgalā un nupat tauta ievēlējusi saeimu. Korespondencē, ko diktors lasīja, bija arī teikts, ka Tautas saeimas vēlēšanās visos apgabalos spožu uzvaru guvis Latvijas darba tautas bloka kandidātu saraksts.

Āriņš gaidīja vēl kaut ko par Latviju, bet diktora mierīgā balss sāka stāstīt par kādas rūpnīcas panākumiem sociālistiskajā sacensībā.

Telegrāfists izslēdza radio. Aizsmēķējis cigareti, viņš mirkli domāja: iet vai neiet? Un tūliņ izšķīrās — jaunā vēsts bez kavēšanās jāpaziņo kapteinim, kaut viņš_ vēl nebūtu piecēlies. Uztraukumā aizmirsis pieklauvēt, Ariņš iedrāzās kapteiņa salonā. No miega vēl lāgā neatjēdzies, kapteinis noklausījās vēsti par pārmaiņām Latvijā.

— Tad jau lieliski! — Mihelsons teica, un viņa sejā pavīdēja priecīgs smaids.

Kapteinim Hugo Mihelsonam mēs Buenosairesā bijām nosvinējuši piecdesmit gadu jubileju. Mēs diezgan labi zinājām kapteiņa biogrāfiju. Viņam vietu dzīvē bija nācies iekarot ar saviem spēkiem. Jūrskolu Mihelsons pabeidza un kapteiņa diplomu ieguva, vasarās strādādams uz kuģiem, lai nopelnītu līdzekļus iztikai ziemā un skolas naudas samaksai. Pēc tam teicamās jūrlietu zināšanas, lielā pieredze un darba mīlestība viņu ātri izvirzīja tālbraucēja kapteiņa postenī. Iesācis ar divmastu un trīs- mastu buriniekiem, ar kuriem šķērsoja jūras un okeānus, Mihelsons bez turīgiem aizgādņiem bija izvirzījies līdz modernā motorkuģa «Hercogs Jēkabs» kapteinim. Rēderiem viņš patika tāpēc, ka «no politikas turējās sānis» un par savu sirdslietu uzskatīja nevainojami vadīt uzticēto kuģi.

Kad stjuarts atnesa brokastis, kapteinis lika atsaukt abus stūrmaņus un vecāko mehāniķi.

—     Vai jaunumus jau zināt? — kapteinis vaicāja, kad viņa tuvākie palīgi bija sapulcējušies salonā.

—    Zinām, jau zinām, — visi kā viens atbildēja.

—    Ko darīsim? — iejautājās otrais stūrmanis Krūklis.

—     Gaidīsim turpmākos rīkojumus. Bet pagaidām rūpēsimies par kravas nogādi, — atbildēja kapteinis.

—     Pilnīgi pareizi, — piebilda Krūklis un, izpildot kapteiņa mājienu, piepildīja glāzītes.

—    Nu tad uz jaunās valdības veiksmi! — teica kapteinis.

Kad visi bija iztukšojuši glāzītes, viņš turpināja:

—     Arī komandai vajadzēs paziņot, ka mēs gaidām jaunus rīkojumus. Vai kāds no jums domā citādi?

Pirmais stūrmanis Kalniņš un mehāniķis Kalējs klusēja.

—    Jums galvenā noteikšana. Taču gribu pateikt, ka mani uzskati ir tādi paši kā jūsējie, — atbildēja Krūklis.

Kapteinis gaišmataino, stalto puisi uzlūkoja ar siltu un pateicīgu skatienu. Mihelsons augsti vērtēja Krūkli. Darbu viņš vienmēr padarīja ar tādu rūpību, ka to varēja pieņemt bez pārbaudes. Un zināšanu Krūklim netrūka — viņam kabatā bija tālbraucēja kapteiņa diploms, tikai vakances trūkuma dēj Krūklis brauca par ctro stūrmani. Turklāt viņš bija vecas jūrnieku dzimtas atvase, pēc dabas vienkāršs un saticīgs.

Vienlīdz labas attiecības kapteinim bija arī ar pirmo stūrmani Kalniņu, kas agrāk strādāja Krišjāņa Valdemāra jūrskolā, kur mācīja navigāciju un angļu valodu. Kalniņš bija ļoti disciplinēts un to prasīja arī no viņam padotajiem. Matroži gan par viņu mēdza ironiski pasmīnēt, viņiem nepatika stūrmaņa Kalniņa kundziskā augstprātība pret visiem, kas strādāja tā saukto «melno darbu».

—     Redzat, — piepeši sāka runāt arī Kalniņš, — mani šī ziņa saviļņoja līdz sirds dziļumiem … Tas viss liekas tik pārsteidzoši, tik negaidīti, ka nav ar prātu aptverams. Jānoskaidro un tad …

Visi saprata: Kalniņš neticēja, ka dzimtenē notiekošās pārmaiņas virzīsies pa uzsākto kursu, ka tas ir stingrs un negrozāms. Viņam likās, ka paies dienas, nedēļas, mēneši, beigsies karš un atkal viss ieies vecajās sliedēs.

—    Jānoskaidro, — Kalniņam piebalsoja vecākais mehāniķis Kalējs un tūliņ piemetināja: — Esmu ar mieru kaut vai visu nakti dežurēt pie aparāta… gan jau runās vēl… par tādām lietām tik drīz neapklust.

Vecākajam mehāniķim Kalējam Kalniņš bija autoritāte — vecāks par viņu, ar augstskolas izglītību, arī politikā labāk orientējas, tāpēc drošāk sekot viņa pēdās. Uzaudzis nabadzīga sīkzemnieka ģimenē, kurā vienmēr kāvās ar trūkumu, viņš sapņoja par pārtikušu dzīvi un nīda nabadzību. Kalējs īsti nezināja, kā jaunās pārmaiņas dzimtenē ietekmēs viņa personīgo dzīvi. Tādēļ viņš domāja: drošs paliek drošs, labāk jānogaida.

—    Pateicos, es jūs saprotu, — noteica^ kapteinis.

Tajā brīdī salonā ienāca telegrāfists Ariņš. Viņš bija

Krūkja un Kalēja gados — ap trīsdesmit. Tumšajos, biezajos matos jau varēja saskatīt -pa sidrabotam pavedienam.

Kapteinis, viņu ieraudzījis, piepildīja vēl vienu glāzi un pasniedza Ariņam, teikdams:

—    Jūs atnesāt jauno vēsti, uz jūsu veselībul

—     Pateicos! Bet kā gribētos redzēt, kā tur, dzimtenē, tagad izskatās! Tēvs jau sen par to domāja un cerēja… Sasodīti gribas tikt mājās! Varbūt varētu iekārtoties Rīgā savā specialitātē. Ko jūra man dod? Alga maza, savējos gadiem neredzu …

Tā kapteiņa salonā ārēji mierīgi, bet būtībā visai dažādi tika uzņemta vēsts par lielajām pārmaiņām dzimtenē. Ļaudīm vēl vajadzēja tikt par šo to skaidrībā.

Palicis vienatnē, kapteinis labu brīdi apsvēra, ko darīt — vai komandai tūliņ paziņot par notikumiem Latvijā vai nogaidīt. Oficiāli vēl nekāda ziņa nebija saņemta. Un viņš nolēma pagaidām nesteigties, komandu neuztraukt. Gan jau paspēs, varbūt pienāks kāda vēsts no Latvijas.

Bet telegrāfists neredzēja iemesla glabāt jauno ziņu un visu dzirdēto pastāstīja bocmanim Kornam. Tajā pašā dienā tas kļuva zināms visai komandai.

Tāpat kā kuģa virsnieki, arī pārējie komandas locekli dažādi uzņēma negaidīto vēsti par revolucionārajiem notikumiem Latvijā.

—     Tātad beidzot Rīgā mūsu fašistu kungi lauzuši sprandu, — matrožu mesē priecājās Spriedējs. Tāpat kā citi matroži un motoristi, kas cēlušies no strādnieku ģimenēm, viņš šajos notikumos saskatīja laimīgas pārmaiņas savas tautas un savā liktenī. — Bet vai tas tikai ir tiesa? — Spriedējs vēlreiz pārprasīja bocmanim.

—     Šoreiz varu likt galvu ķīlā, Maskava preses pīles pasaulē nelaiž. Tāds notikums, puiši, jāatzīmē! — Un bocmanis Alberts Korns lika galdā pudeli «Bordo» vīna.

—     Ja tu vienu, tad es divas! — izsaucās Nikolajs Spriedējs, nolika līdzās «Bordo» pudelei divus argentīniešu vermutus un piepildīja glāzes.

—    Nu tad — uz jauniem laikiem! Un lai jaunajai valdībai laba veiksme!

—     Es labāk dzeru uz savu veiksmi, — teica mašīnasis- tents. Freijs. — Kam nauda kabatā, tam veiksmes nekad un nekur netrūks.

—     Lai naudai būtu svētība, vajag arī galvu uz pleciem. Bet dažu kāpostgalvu tēvs pat ar visu savu naudas maisu nav spējis izskolot par cilvēku, — atcirta Spriedējs.

Visi saprata, ka tas adresēts Freijam, plānā galdiņa urbējam, kurš darbā nekad sev pāri nedarīja. Viņu vairāk aizņēma domas, cik labi būtu, ja vienā jaukā dienā kādā gravmalē varētu atrast portfeli ar zeltu vai arī kādā miljonāru zemē pēkšņi iedzīvoties onkulī, kas mūža galā nezina, kā savas bagātības notriekt.

—    Lai nu kā, es tomēr gribu būt brīvs cilvēks, kas pats lauž sev ceļu dzīvē.

—     Kā tu domā sev dzīvē izlauzt ceļu, ja tev nav darba mīlestības? — jautāja Spriedējs.

—     Jā, jūs jau tie kalna gāzēji, tie gudrie, tie labie un taisnīgie, — Freijs noskaities kliedza, izskriedams no matrožu meses.

MIĶELĪTIS NAV LABĀKS PAR JENČU

Kuģis bija sagatavots tālākajam ceļam, taču mēs kavējāmies. No pilsētas nebija atgriezies misiņš Neštenko. Kā vakarā aizgāja, tā iekrita kā akā.

Beidzot tomēr atskanēja «Hercoga Jēkaba» sirēna, ziņodama par kuģa iziešanu jūrā. Misiņa nozušana visvairāk uztrauca kuģa virsniekus. Viņi bez misiņa nevarēja iztikt kā bez labās rokas. Kas viņiem tagad klās galdu, mazgās traukus, rūpēsies par tīrību? Daži mēģināja pierunāt kapteini vēl uzgaidīt, pat sūtīt kādu meklēt misiņu, bet Mihelsons bija nepielūdzams — viņš zināja, cik kuģim maksā katra stunda dīkstāves. Vēlāk uzzinājām, ka Bruno Neštenko ticis apcietināts par cigarešu kontrabandu. Par cigarešu kontrabandu draudēja tiesa, un neviens nezināja pateikt, kad un kā Neštenko izkulsies no šīs ķezas. Bet kuģim laikā vajadzēja uzņemto kravu nogādāt Peru. Un galu galā kuģa komandai trūka tikai misiņa, jo dezertējušā Jenča vietā Buenosairesā pieņēma citu jaunāko matrozi.

Tajā rītā, kad šis mazā auguma vīrelis, zaglīgi visapkārt glūnēdams, parādījās uz «Hercoga Jēkaba» klāja, es pirmais pagadījos viņam ceļā. Viņš laikam mani noturēja par kādu no kuģa virsniekiem, jo citādi viņa mugura neliektos tādā kūkumā.

—           Mani sauc Miķelis Dzērvēns, un kas jūs būtu? — viņš cukurotā balsī vaicāja.

Redzēdams, ka manā priekšā nostājies tāds savāds putns, joka pēc gribēju uzdoties par bocmani, bet apdomājos, ka vīrelis varbūt ir kādas firmas aģents vai konsulāta darbinieks. Pamatīgāk viņu aplūkojot, gan varēja pamanīt, ka viss, kas vīrelim mugurā, bija krietni apbružāts. Pabālā seja ar tumšajiem maisiņiem zem acīm atgādināja īstu uzdzīvotāja tipu. Simpātisks viņš man nelikās.

—    Ko jūs vēlaties? — es viņam noprasīju.

—    Vai nevarētu pie jums dabūt šanci?

—           Šanci? Viens matrozis gan mums aizlaidās… Bet, ja jums darba vajag, tad jāgriežas pie kapteiņa.

Kapteini traucēt vēl bija par agru, un es Dzērvēnam pajautāju, kā viņš te gadījies.

—           Kamēr atrados pilsētā, mans kuģis «Reģenta» aizpeldēja jūrā. Tā es paliku malā.

—           Jā, jā, ar to malā palikšanu bieži atgadās, izsakoties jūrnieku valodā, nodzert kuģi. Vai nav tā?

—           Nē, tas nebūt tā nav, goda vārds, tā tas nebija! Es sīvo nelietoju, nesmēķēju arī…

—    Tad meitenes mīli, vai?

—    To nu gan jūs uzminējāt…

—           Nu tad iesim, varbūt kapteinis pieņems, ja tikai neesi tāds pats jēlnadzis kā tas, kas mums aizlaidās.

Aizvedu Dzērvēnu pie kapteiņa.

—           Kapteiņa kungs, — teicu. — Te viens tautietis, malā palicis no «Regentas», grib pie mums stāties darbā.

—    Par ko jūs braucāt? — vaicāja kapteinis.

—           Es braucu par stjuartu, — Miķelis Dzērvēns atbildēja, izstiepies kā stīga kapteiņa priekšā.

—     Bet kā būs ar matroža pienākumiem, vai tie jums patiks?

—    Man patīk visi darbi.

—    Nu labi, jūs tiekat pieņemts.

Kad iznācām no kapteiņa salona, kamēr gājām uz Pē- tersona kajīti, Miķelītis, kā mēs viņu vēlāk saucām, man. izstastīja piedzīvotās nedienas Buenosairesā.

—     Vairāk nekā divas nedējas klejoju pa pilsētu, bet nekādu darbu nedabūju. Beidzot iegriezos sūtniecībā pie Oliņa kunga, viņš jau zināja, ka uz «Hercoga Jēkaba» vajagot matroža. Viņš man iedeva dažus peso, tos man atvilkšot no algas. Bet ar to taču nevarēja iztikt. Lielāko tiesu staigaju gar ostā ienākušajiem kuģiem, lai sabičotu priekš vēdera. Šī klaiņošana man bija tā apriebusies, ka nezinu, ko būtu iesācis tālāk, ja nebūtu «Hercogs Jēkabs» gadījies.

Tā Miķelītis nokjuva Jenča pamestajā kojā Pētersona kajītē.

—     Kas tad tu īsti esi, kārtīgs jūrnieks vai tikai tāds mīkstpēdiņš? — Pētersons noprasīja savam jaunajam kajītes biedram. — Mums viens tāds Riodežaneiro ostā aizlaidās pie Puntūža laimi meklēt.

—    Sevi lielīt negribu, dzīvosim — redzēsim, — lepni atbildēja Miķelītis.

Jau no pirmajām dienām bija skaidri redzams, ka Mi- ķelītim matroža pienākumi sveši, zināmi vienīgi, cik no malas pavērojis. Toties viņš, kā izrādījās, bija meistars pielīšanā. Vispirms viņš visādi centās izdabāt bocmanim un nekad neaizmirsa viņu pagodāt par «bocmaņa kungu», kaut gan pārējie matroži iztika bez šī vārdiņa «kungs». No netīrākiem darbiem Miķelītis vairījās, tos lai citi padara, bet pats pa to laiku noknibinājās tur, kur mīkstās, baltās rociņas nevajadzēja nosmērēt. Drīz vien matroži to visu pamanīja un Miķelīti sāka uz katra soļa apcelt. Taču āda viņam bija bieza — visu pacieta, neapvainojās, izlīdzējās ar humoru.

Kapteinis uzdeva telegrāfistam izsaukt «Reģentu» un noskaidrot, kas Miķelītis īstenībā ir par putnu. Pēc dažām minūtēm viss bija skaidrs. Kad «Reģenta» atradusies Buenosairesā, uz kuģa paklīdušas valodas, ka tas tūliņ došoties atpakaļ uz Rīgu. To padzirdējis, bijušais aizsargs Dzērvēns, baidīdamies, ka viņu neaizved atpakaļ uz dzimteni, kur viņu gaidīja alimentu maksājumi, vakarā pa galvu pa kaklu aizbēdzis,no kuģa, uzvilcis vienīgi savu labāko uzvalku, pat nežēlodams pārējo mantību, ko iegādājies, braukdams uz «Regentas». Tā aiz pārliekām bailēm Dzērvēns bija zaudējis kuģi un vieglo stjuarta darbu.

Redzēdams, ka Miķelītis špleisēt neprot, ar vinčām apieties nemāk, pat krāsu podu viņam nevar uzticēt, kapteinis noprasīja:

—    Vai stūrēt proti?

—    Protu, — Miķelītis bezkaunīgi meloja.

—    Tad stājies pie stūres!

Miķelītis tūliņ aizskrēja uz stūres māju un nomainīja Spriedēju.

Pēc kāda laika Kalniņš ielūkojās kompasā, lai pārbaudītu, kā jaunais stūres vīrs pilda uzticēto pienākumu. Stūrmanis ieraudzīja, ka «Hercogs Jēkabs» novirzījies no kursa par divdesmit grādiem.

—           Kur tu stūrē? Vai tev ir kāda sajēga par stūrēšanu? Vai kompasu pazīsti? — Kalniņš noskaities vaicāja.

—    Pazīstu gan! Tikai bez brillēm to vāji saredzu.

—           Nepūt pīlītes! Tev brilles tikpat vajadzīgas kā sivēnam pildspalva. Pasaki man labāk — cik kompasā ir grādu?

—    Trīs simti piecdesmit.

—    Un kam tos desmit pārdevi? — Kalniņš ironizēja.

Tā Miķelītis iestūrēja pavāra Gūtmaņa kambīzē un sāka pildīt virtuves zēna pienākumus.

PA MAGELĀNA CEĻU

Nesen vēl mūsu bronzas krāsas muguras karsēja svilinoša dienvidu saule, tad pēkšņi no melnajiem mākoņiem pār kuģi baltām strūklām gāzās krusas graudi. Krusai sekoja spēcīga sniega vētra. Kuģa klājs vienā mirklī kļuva balts un saplūda ar necaurredzamo sniegputeni. Biezais sniegs, kas gāzās no debesīm, aizsedza skatienam visu apkārtni.

Priekšā piepeši izauga milzīgs ledus kalns. Stūres vīrs Pētersons tikko spēja novirzīt «Hercogu Jēkabu» sāņus. Taču tas nebija vienīgais ledus kalns, kas stājās mums ceļā, un Pētersonam nācās parādīt visu savu māku, lai, pildot loča komandas, izmanevrētu starp šiem klejojošiem briesmoņiem. Mēs bijām iebraukuši Magelāna jūras šaurumā.

Kad sniega vētra pārstāja, sarkanā saules ripa grima aiz apvāršņa.

Mēs virzījāmies pa dabisko kanālu, kas savieno Atlantijas okeānu un Kluso okeānu, pa šaurumu, ko 1520. gadā bija atklājis Fernāns de Magelāns. Tas ir pārpilns viltīgām zemūdens klintīm un bojā gājušo kuģu vrakiem. Tikai locis te spējīgs kuģi nevainojami izvadīt no viena okeāna otrā.

Magelāna šauruma abās pusēs slejas augsti kalni ar stāvām kraujām, pa kurām lejup gāžas ūdenskritumi. Milzīgi mežu masīvi no šejienes iesniedzas Cīlē un Argentīnā. Iezemieši tajos medī zvērus un dzīvo primitīvās, no žagariem vītās būdiņās.

Vakarā locis «Hercogu Jēkabu» ievadīja līcī kalnu ielokā. Līcis bija tikai nedaudz lielāks par mūsu kuģi.

Drīz pie ieejas līcītī parādījās laiva, taču kuģim klāt nebrauca, turējās pieklājīgā attālumā. Laivā sēdēja indiānis un uzmanīgi mūs novēroja. Kad Pētersons viņu spāniski uzrunāja, indiānis kjuva drošāks un, joprojām ieturēdams distanci, kaut ko atbildēja. Ko viņš sacīja, to mēs varējām tikai nojaust, jo ne vārda nesapratām. Viņš bija viens no šo vientuļo mežu iemītniekiem, kam sveša tā pasaule, kurā mēs dzīvojam un kuru dēvējam par civilizēto pasauli. Vīrs bija vecs un droši vien nezināja, cik viņam gadu. Ari mēs to nevarējām pateikt, bet viņa krunkainā, gluži kā izmiecētā tumši brūnā sejas āda gan izskatījās tāda, it kā to vairāk nekā simt gadu būtu žāvējusi saule un vējš.

Pavārs Gūtmanis pirmais attapās, ko vecajam indiānim vajag. Viņš iebēra spainī sāli un iemeta dažas sērkociņu kārbiņas. Kad pavārs spaini nolaida pie kuģa sāniem, indiānis tūliņ pieīrās un visu pavāra sūtījumu pārvietoja savā laivā.

Mēs lūdzām, lai vecais vīrs uzkāpj uz kuģa, bet viņš atmeta ar roku un noraidoši pakratīja galvu, acīmredzot baidījās, ka viņu neaizved jūrā. Gribējām tuvāk aplūkot indiāņa apģērbu, kas bija darināts no koka mizām, un viņa savdabīgo niedru platmali, kuras apmales sniedzās pāri pleciem. Lai viņu vēl brīdi aizkavētu,' mēs ar Pētersonu nolēmām indiāni pacienāt. Sadabūjām sviestmaizes un cienastu nolaidām laivā. Brūnais vīrs gan sirsnīgi mums uzsmaidīja, bet neēda un norādīja ar pirkstu, ka viņš labprāt vēl saņemtu sāli un sērkociņus. Papildinājis savu guvumu ar vēl vienu sāls un sērkociņu devu, indiānis tūliņ žigli atirās no kuģa, aizbraucot pavēcināja lielo platmali un nozuda tumsā tanī virzienā, kur liesmoja ugunskurs. Tur viņu gaidīja ģimene.

No rīta mazā gaismiņā «Hercogs Jēkabs» turpināja ceļu. Un vakarā, tikko sāka krēslot, «Hercogs Jēkabs» ieslīdēja Klusajā okeānā. Tā pirmais sveiciens bija draudīgs — uz rifiem uzdzīts tur gulēja kāds okeāna laineris, kas, glābdamies no vētras, nebija pratis ar vajadzīgo precizitāti ieiet Magelānā.

— Diez vai kāds kuģis no Latvijas ir šķērsojis šo jūras šaurumu? Iespējams, ka mēs esam pirmie, — sprieda kapteinis. Varbūt viņam bija taisnība.

MUMS JĀMAINA KURSS UZ VLADIVOSTOKU

Klusais okeāns tajā naktī bija mierīgs, un «Hercogs Jēkabs» bez grūtībām turpināja ceļu gar Čīles krastiem. Taču kapteini piepeši satrauca kaut kas cits. Telegrāfistam beidzot pēc ilgām pūlēm bija laimējies uztvert Liepāju. Visu laiku traucēja augstie Andi. Kaut dzirdamība bija vāja, Ariņam tomēr telegrammu izdevās pieņemt. Un nu viņš, pēc piepūles sviedrus slaucīdams, to nolasīja kapteinim. Mihelsons klausījās un saprata, ka rīkojums, kas viņam tagad jāpilda, nav ikdienišķs, tam ir vēsturiska nozīme. Acīmredzot Latvija mainījusi kursu, un tagad tas jāmaina arī «Hercogam Jēkabam».

—    Telegrammas saturu neizpaudiet, pretēja rīcība var traucēt rīkojuma izpildīšanu, — noteica kapteinis un lika tūliņ salonā ataicināt abus stūrmaņus un mehāniķus.

Bija krietni pāri pusnaktij, un kuģa virsnieki saprata, ka atgadījies kaut kas ārkārtējs, ja kapteinis tik vēlā stundā viņus izsauc. Tāpēc viņi, sapulcējušies salonā, ar neslēptu ziņkāri vērās kapteinī un nepacietīgi gaidīja, ko viņš teiks. Kapteinis, palūdzis savus palīgus apsēsties, bez īpaša ievada pavēstīja:

—    Nupat saņēmām telegrammu, ka visiem kuģiem, kas brauc ar Latvijas karogu un atrodas Atlantijas okeānā ceļā uz Ameriku vai Kanādu vai brauc pretējā virzienā,

2 - 1902 33 nekavējoties jādodas uz Murmansku. Bet kuģiem, kas atrodas Klusajā okeānā, jāmaina kurss uz Vladivostoku. Kuģi, kuri atrodas svešos ūdeņos, drīkst izbraukt no kādas ostas vai iebraukt ostā tikai ar Latvijas valdības atļauju. Izbraucot no ostas, kuģiem jābūt apgādātiem ar degvielu. Tāds ir rīkojums, un mūsu pienākums to izpildīt. Taču apstākļi pašreiz uz kuģa ir tādi, ka mēs tūliņ nevaram uzņemt kursu uz Vladivostoku. Pirmkārt, mēs šobrīd kursu nevaram mainīt tāpēc, ka mums kuģa krava jānogādā Kaljao ostā. Otrkārt, pa ceļam uz Kaljao mums nepieciešams iegriezties Valparaiso ostā, lai tur nogādātu loci, kas atrodas uz kuģa, un saslimušajam mašīnasisten- tam Freijam sniegtu ārsta palīdzību. Cik nopietna viņam tā slimība, kas to lai zina. Bet tas nav viss. Mums vajadzīga degviela, dzeramais ūdens un jāpapildina pārtikas krājumi. Pirms pieņemam lēmumu, es gribētu zināt arī jūsu domas.

—    Šinī gadījumā pats galvenais, pēc maniem ieskatiem, tuvākajā ostā sniegt medicīnisko palīdzību slimniekam. Otrs — bez degvielas nekur tālu netiksim, tikpat nepieciešams papildināt produktu krājumus. Jāziņo uz Liepāju, jāpaskaidro un jālūdz atļauja, taču līdz atbildes saņemšanai jāpaklejo pa jūru, — teica Krūklis.

—    Vai kāds domā citādi? — noprasīja kapteinis.

Abi mehāniķi, tāpat kā kapteinis, bija raduši bez

ierunām paklausīt varas iestādēm, tikai Kalniņš vēl svārstījās un nevarēja izgudrot, kā rīkoties, līdz beidzot atzina, ka cita — labāka varianta nav.

—    Tātad pieņemts Krūkļa priekšlikums, — noteica Mihelsons.

Līdz ar pirmajiem rīta saules stariem kapteinis deva rīkojumu stūres vīram pagriezt^ kuģi par 90 grādiem. Atkal klabēja Morzes aparāts, Ariņš izsauca Liepāju. Bet tā klusēja. Par laimi, pārraidi Baltijas jūrā uztvēra kuģa «Everonika» apkalpe un uzņēmās starpnieka lomu sarunās ar Liepāju.

No rīta locis, kāpdams uz komandtiltiņa, slavēja mūsu kuģa pavāru par garšīgām brokastīm. Brīdi pavērojis, viņš piepeši iesaucās:

—    Kāpēc zeme nav redzama?!

Ieskrējis stūres mājā un ielūkojies kompasā, viņš sāka kliegt uz stūres vīru Dumburu:

—    Kur tu stūrē?! Vai tad uz to pusi ir Valparaiso?

Vecais Dumburs tikai pasmīnēja, nobraucīja kuplās ūsas, pablenza satrauktajā iocī un klusēdams vadīja kuģi agrākajā virzienā.

Stūrmanis Kalniņš tūliņ steidzās locim paskaidrot, ka pirms iebraukšanas Valparaiso ostā pagaidām jātur tāds kurss, jc citādi telegrāfists nevar izsaukt mums vajadzīgo staciju — atrodoties pārāk tuvu krastam, traucē kalni. Locis gan teica, ka saprotot, kāpēc mēs tā rīkojoties, taču nomierināties nevarēja. Viņš laikam steidzās drīzāk nokļūt Valparaiso, tāpēc viņa dusmas atkal un atkal uzvirmoja ar jaunu spēku. Tomēr loča skarbo vārdu plūdi nevienu neiebiedēja, un mēs darījām savu. Beidzot viņš nikni iebrēcās:

—    Turpmāk es vairs par kuģi neatbildēšul

—     Protams, — piekrita kapteinis, — jums nāksies atbildēt tikai tad, kad kuģis tuvosies ostai. Bet tagad es jums iesaku atpūsties, kad būsiet vajadzīgs, es jūs pasaukšu.

Par loci kapteinim bija maza bēda, gan jau izsēdinās krastā, kad saņems atļauju. Kapteinis vairāk bija norūpējies par Freija veselības stāvokli. Viņš nekustīgi gulēja, žēlojās par briesmīgām sāpēm, reizēm kā bērns elsodams raudāja. Neviens nevarēja pateikt, kas Freijam par vainu. Krūklis pārzināja kuģa aptieku un deva slimniekam visādas zāles, taču Freija stāvoklis neuzlabojās.

Bet kuģa pagrieziens par 90 grādiem bija satraucis ne tikai loci. Sākās minējumi: kāpēc, kur? Matrožu mesē brīžiem dūca kā bišu stropā. Katrs izteica savu minējumu: vieni, ka krava esot jānogādā kādā Austrālijas ostā, otri, ka tagad «Hercogs Jēkabs» dodoties uz Latvijas krastiem. Un komandā sākās strīdi, kurš kurss labāks. Spriedējs berzēja rokas un priecājās, ka drīz tiks mājās, bet Miķelītis sašutis klaigāja:

—     Lai velns parauj dzimteni, ko man tā devusi! Ja stūri liks pagriezt uz Rīgu, tad šis ir mans pēdējais brauciens. Es vēl gribu dzīvot, nevis kaut kur pie Skotijas krastiem aiziet dibenā.

—    Tam gan es ticu, ka tu no nāves baidies ne mazāk kā no alimentu maksāšanas dzimtenē, — Slosbergs ironizēja. Viņš pats bija sajūsmā par notikušajām pārmaiņām dzimtenē. Šlosbergam bija stūrmaņa diploms, bet vietu trūkuma dēļ viņam nācās braukt par matrozi. Slosbergs tagad cerēja atrast darbu, kas atbilstu viņa izglītībai. Un šī iespēja varēja rasties tepat uz «Hercoga Jēkaba». Vecie jūrnieki zināja stāstīt, ka uz padomju kuģiem esot trīs maiņas, nevis tikai divas. Varbūt jau tuvākajā laikā «Hercogam Jēkabam» vajadzēs trešo stūrmani, un viņš tad varēs uz šo vietu kandidēt.

—    Ja man laimētos uzmunsturēties uz kāda pieklājīga amerikāņu lainera, kur maksā deviņdesmit piecus dolārus mēnesī un tikpat vēl kara laika piemaksu, tad mana alga būtu deviņi simti piecdesmit latu mēnesī. Lūk, tā būtu īstā alga, kas pienākas par darbu kara laikā, — prātoja motorists Krastiņš. — Bet ko mums šeitan maksā? Nospļauties …

—    Turklāt klīst valodas, ka mums vēl algu samazināšot par divdesmit pieciem procentiem, — izmeta Miķelītis.

—    Ejam pie kapteiņa!

—    Jā, lai viņš nedomā … Piespiedīsim viņu pie sienas!

—    Paga, paga, sākumā vajag ar labu. Ja kapteini mierīgi palūgsim, viņš neatteiks izpildīt mūsu prasības, — karstgalvjus mierināja bocmanis Korns.

—     Šis tevi klausīs, viņam pat slims cilvēks nulles vērtībā. Pagriezt kuģi par deviņdesmit grādiem, kaut Freijs laiž garu ārā, kapteinim nieka lieta. Lūgt? Pieprasīt vajag, dūri viņam parādīt vajag, — kurināja Miķelītis.

—    Slimu cilvēku mēs neļausim laist bojā! — kāds kliedza.

Miķelītis un Krastiņš turpināja kūdīšanu. Atbildes no Liepājas arvien vēl nebija. Iepretim Valparaiso ostai atmosfēra bija sabiezināta līdz sprādziena robežai. Un abi Freija «dzīvības glābēji» ieradās pie kapteiņa ar ultima- tīvu prasību kuģi iebraukt tuvākajā ostā.

—     Mēs visu zinām, kapteiņa kungs, — teica Miķelītis, — zinām, ka jūs gaidot atļauju no Liepājas, bet mēs uzskatām, ka to nedrīkst darīt, jo tikmēr cilvēks var nolikt karoti.

—    Ja jūs šovakar nedosiet pavēli stūrēt uz Valparaiso, tad motori sāks rīstīties, — piedraudēja Krastiņš.

—     Es to lietu nokārtošu pavisam vienkārši, — bramanīgi teica Miķelītis, — nolaidīšu dzenskrūvē drāšu štropi, un kuģis vairs nekur nebrauks, kamēr kāds cits mūs ievilks tuvākajā ostā.

Kapteinis niknumā nobālēja un pielēca kājās. Pagriezies pret Miķelīti, dusmas valdīdams, viņš nodārdināja:

—     Es tevi aiz žēlastības pieņēmu Buenosairesā, bet tagad tu man sāksi piedraudēt! Kur tu tāds gnīda esi gadījies, no matrožu darbiem nekā nejēdz, bet lielu muti brūķēt un citus uzkūdīt, jā, tur tu esi vīrs. Pagaidi tikai, rēķinus noslēgsim, tiklīdz iebrauksim ostā! Bet, kamēr uz kuģa būšu kapteinis, tikmēr jūs klausīsiet, ko jums pavēlēšu, — un, pagriezies pret Krastiņu, kapteinis piebilda: — Brīnos par jums, Krastiņ, ka pūšat šā klaidoņa stabulē. Jums nav noslēpums, ka esam ziņojuši uz Liepāju par slimnieka un loča atrašanos uz kuģa, tāpat esat informēts, ka gaidām atbildi. Esmu pārliecināts, ka mēs to saņemsim. Varbūt jums liekas, ka mēs valdības rīkojumus drīkstam ignorēt?

Krastiņš nosarcis izgāja no kapteiņa salona. Aiz viņa izmetās arī Miķelītis. Kapteinis uzbrukumu bija atsitis, un nemiera vilnis noplaka. Uz klāja gan tas vēl kādu brīdi nerimās, līdz arī tur apklusa skaļās, satrauktās pārrunas.

Naktī telegrāfists saklausīja, ka «Everonika» izsauc «Hercogu Jēkabu». Drīz viņš kapteiņa salonā ienesa telegrammu no Liepājas. Tajā bija teikts, ka «Hercogam Jēkabam» atļauts iebraukt Valparaiso ostā, lai nogādātu malā loci un nekavējoties sniegtu slimajam ārsta palīdzību. No rīta kapteinis to paziņoja komandai. Vīru drūmajās sejās parādījās priecīgi smaidi.

Pēc divu dienu brauciena locis bez jebkādiem starpgadījumiem kuģi ievadīja Valparaiso reidā, kur «Hercogu Jēkabu» sagaidīja balts loču kuteris ar ārstu. Slimnieku tūlīt izmeklēja. Ārsts Freijam konstatēja apendiksa iekaisumu, aizliedza viņam smēķēt un strauji kustēties, noteica diētu — tikai piena ēdienus. Iešļircināja viņam kādas ampulas saturu un paziņoja Krūklim, ka slimnieks mums jānogādā Kaljao ostas klīnikā.

Loču kuteris ar ārstu aizbrauca, un «Hercogs Jēkabs» varēja turpināt ceļu Kaljao virzienā. Ēterā Kaljao sauca «Hercogu Jēkabu» — kravas īpašnieks gribēja zināt, kad mūsu kuģis iebrauks ostā. Taču kapteinis nekādu rīkojumu vēl nebija saņēmis. Apspriedies ar abiem stūrmaņiem un mehāniķiem, viņš nolēma apstādināt mašīnas un dreifēt okeānā līdz turpmākajam rīkojumam no dzimtenes.

Atkal Kaljao sauca «Hercogu Jēkabu», bet mūsu radiostacija klusēja. Mēs kā bezpajumtes klaidoņi ļāvām straumei un vējam nest kuģi ziemeļu virzienā. Kaljao no mums atradās apmēram divdesmit stundu brauciena attālumā.

Jūrnieki nemierīgi staigāja pa klāju, visādas domas domādami un visādas valodas runādami. Krastiņš ar Miķe- līti bieži apmeklēja slimo Freiju, stāstīja viņam visus kuģa jaunākos notikumus. Blakus Freija kajītei atradās pavāra Gūtmaņa kajīte. Reiz Gūtmanis gluži nejauši bija noklausījies viņu sarunas. Vīri sprieda, uz kuru valstu kuģiem vislabāk maksā, bet, ja neizdotos uzmunsturē- ties uz to kuģiem, tad kādu darbu labāk darīt svešajā krastā. Miķelītis izteicies, ka ienesīgs amats esot zābaku tīrītājam, bet Krastiņš priekšroku devis krāsotāja darbam.

Nākamajā dienā Gūtmanis smīnēdams uzrunāja Miķe- līti:

— Vai zini ko — no tevis nekāds jūrnieks ta vai tā neiznāks, bet zābaku tīrītājs gan pirmā numura. Esmu novērojis, ka tu proti būt pietiekami izveicīgs un pakalpīgs. Varbūt tu, pa kuģiem kuldamies, velti palaid garām savu dzīves laimi?

Miķelītis baltām acīm paskatījās uz Gūtmani un novērsās. Viņš saprata, ka nekad neiegūs šo vīru simpātijas. Vienīgi dumpošanās laikā viņam uz mirkli bija izdevies panākt, ka viens otrs viņu uzklausīja bez smīna.

VAI GRŪTĀKIE ŠĶĒRŠĻI JAU AIZ MUGURAS?

Uz dreifējoša kuģa cilvēku pārņem melanholija, pat drūmas nojautas. Liekas, okeāna plašumos tu kaut kur pazudīsi, nekad vairs zemi un cilvēkus neredzēsi, ka tu esi pilnīgi nokļuvis neaprēķināmās dabas stihijas varā. Jūrnieki tad turas bariņos, drūmo noskaņu kliedējot, stāsta anekdotes, kas jau līdz apnikumam dzirdētas, dzied gan sentimentālas, gan jautras dziesmiņas, cenšoties īsināt dienas, kuras šķiet pastiepušās trīsreiz garākas. Tā ir nostalģija, kuras varā nonāk cilvēki, kas atrodas uz dreifējoša kuģa.

Aizritēja viena diena, aizritēja otra, kuģa motori klusēja, bet telegrammas no tālās dzimtenes kā nebija, tā nebija. Telegrāfists kapteinim ziņoja, ka Kaljao sākot izprašņāt citus kuģus, vai tie nav manījuši «Hercogu Jēkabu», stāstot tā pazīmes — kāds mūsu karogs un kāda marka uz skursteņa. Kapteinis sāka apsvērt, kā aizbildināt mūsu dreifu un klusēšanu, ja Kaljao sūtītu kādu dežurējošu patruļkuģi vai torpēdlaivu mūs meklēt un tā mūs atrastu. Šī problēma tūliņ kļuva par galveno sarunas priekšmetu ēdienu reizēs pie virsnieku galda. Krūklis jokodamies ieteicās: baltās krāsas mums diezgan, viens divi — un skurstenis ar trīs zvaigznēm un karoga svītrām pārvērtīsies par baltu; skurstenim kādu melnu svītru pāri — un būs mums pašiem sava marka un sava republika uz kuģa.

—    Ideja nav zemē metama, — pasmējies teica kapteinis, — bet kur tu biji agrāk? Nu jau par vēlu.

—    Kāpēc?

—    Vai tu neredzēji, ka šorīt viena lidmašīna apmeta loku ap mūsu kuģi un aizdrāzās Kaljao virzienā? Esmu pārliecināts, ka tā bija atsūtīta mūs meklēt.

—    Nu, vai zini, kaptein, ja lidmašīna mūs ir atradusi, tad mēs esam ellē ar visu dziesmu grāmatu. Kā mēs attaisnosimies?

—    Par to mehāniķis ir padomājis. Dažas motora detaļas ir noņemtas, un mēs paši ar saviem spēkiem cenšamies motoru «salabot». Tagad tev skaidrs?

—    Protams, kaptein! Bet kā ar telegrāfu? — vaicāja Krūklis.

—    Ari Ariņam šis tas padomā, tiklīdz tuvosies briesmas.

—    Ir nu gan mums pienākušas nedienas! Vai tie tur Rīgā nemaz nesaprot, kādās sprukās mēs atrodamies?

—    Neko darīt, kaut tikai nebūtu vairāk likstu, tfu, tfu, tfu! — Mihelsons trīs reizes nospļāvās. — Un norunāsim tā: cītīgāk vērosim Peru virziena apvārsni. Tiklīdz tur pamanāt kādu aizdomīgu punktu, kas tuvojas mums, tā tūliņ ziņojiet man.

Brīnišķīgi ir saulrieti Klusajā okeānā, kad tur viena apvāršņa mala, kurā nozūd sarkanais saules disks, zaigo pasakainā krāsu mirgā, bet otra, grimstot tumsā, steidzīgi nāk arvien tuvāk un tuvāk. Tas ir neaprakstāms un laikam arī gleznotāja krāsu ziedā neuzburams skaistums. Tiem, kas to redzējuši, gribas vēl un vēlreiz atcerēties šo izšķērdīgi bagāto krāsu rotaļu. Un tomēr, kaut ax apbrīnu un sajūsmu raudzījos Klusā okeāna saulrietā, prātā nāca mans Baltijas jūras dzimtais krasts Mērsragā. Tur gan nav tik fantastiski krāšņu saulrietu kā Klusajā okeānā, bet Baltijas jūras krastā ir manas bērnības zeme. Cik tuvu tas viss pieaudzis manai sirdij! Un kā gribas būt tur, tālajā Mērsragā, kur puiku dienās skraidīju pa zaļo pludmali, bradāju pa zālliedagu un ar rokām ķēru zivis.

Saule jau sen nozudusi aiz apvāršņa, nav vairs manāma pat atblāzma debesīs, virs galvas mirdz zvaigžņu miljoni, bet es to visu neredzu, domās klejoju pa savu dzimto Mērsragu. Pieeju pie strautiņa, kas burbuļodams gar «Tāšu» mājām steidzas uz jūru, un iemērcu tajā plaukstu. Ūdens ir dzidrs un vēss, cik daudz reižu ar to karstā vasaras svelmē esmu dzesējis slāpes. Aizeju uz Jēķiņu purvu. Tam katrā gadalaikā bija savs pievilinā- tājs — drīz vien pēc Jāņiem tur skrēju lācenes meklēt, vēlāk brūklenes, bet pēc pirmajām salnām lasīju dzērvenes. Nekur citur pasaulē nav tik garšīgas ogas kā Jēķiņu purvā.

Un tad es pasmaidu, man prātā nāk pirmais brauciens uz Rīgu. Toreiz man bija astoņi gadi. Līdz tam vēl ne reizi nebiju ņēmis airus rokā, lai brauktu selgā. Šad tad gan iekāpu loceklī, taču tajā tikai pašūpojos, bet no krasta viens pats nekad projām netiku īries. Tā tas bija līdz tai dienai, kad piepeši sadomāju paraudzīties, kāda tā Rīga izskatās. Iekāpis laivā, atstūmos no sēkļa un sāku airēt. Drīz laiva iekļuva straumē un, vēja dzīta, slīdēja arvien tālāk selgā. Kā tas īsti gadījās, to vairs neatceros, bet piepeši viens airis no duļļiem bija pazudis. Tomēr dūšu nezaudēju, novilku svārkus, un no tiem man buras bija labu labās.

Sāku jau pētīt apvārsni, meklējot Rīgu, kad aizmugurē izdzirdu motorlaivas pukšķināšanu. Tā nāca arvien tuvāk. Tas bija vecais zvejnieks Sakars, kas dzinās man pakaļ.

—    Kurp tu, rakar, gribēji braukt? — viņš noprasīja, piesiedams manu laivu «šlepē».

—    Uz Rīgu, — es, kaunēdamies par savu neveiksmi, viņam klusu atbildēju.

Pagalmā mums pretī iznāca māte.

—     Saņem nu, kaimiņien, dēlu, — teica vecais Sakars. — Turi kādu laiku piesietu, kamēr pāriet vēlēšanās braukt skatīties Rīgu. Tikko noķēru, bija jau pusceļā.

Māte vecajam Sakaram pateica paldies un mani pamatīgi sarāja. Pērienu atlika uz citu reizi, kad kaut kas līdzīgs atgadīšoties. Bet neatgadījās, un tā es iztiku bez pēriena.

Pagāja daži gadi, un es varēju apskatīt ne vien Rīgu, bet arī Liepāju, Ventspili, Salacgrīvu un Pabažus. Mans tēvs brauca uz divmastu un trīsmastu buriniekiem par kapteini. Viņš gar Latvijas piekrasti pārvadāja kokmateriālus un, vēlēdamies no dēla iztaisīt īstu jūrnieku, mani jau no divpadsmit gadu vecuma ņēma līdzi jūrā, sākumā par klāja zēnu, vēlāk par matrozi. Pēc pamatskolas beigšanas sāku strādāt ari ziemā — zvejoju zivis selgā vai cirtu kokus apkārtējos mežos. Tāda bija mūsu ciemata vīru parastā nodarbošanās šajā gadalaikā. Kā man toreiz gribējās redzēt pasauli, redzēt okeānus un svešas zemes, bet tagad skumstu par mazo zvejnieku ciematiņu pie Baltijas jūras! Nostalģija .,.

Otrā dienā saule pazuda aiz biezas, pelēkas mākoņu segas, kas nolaidās līdz pat ūdens virsai. Un Klusais okeāns kļuva nemierīgāks. Viļņi cēlās lielāki un lielāki, dreifējošo kuģi šūpoja arvien augstāk, ūdens mutuļodams vēlās pār klāju. Tas viss vēl vairāk nomāca jūrnieku garastāvokli.

Katrai neziņai reiz tomēr_ pienāk gals. Trešās dienas vakarā kopš dreifa sākuma Ariņam izdevās uztvert «Eve- ronikas» raidīto telegrammu. Tā gan bija stipri saraustīta, kaut telegrāfists pierakstot nopūlējās vairāk nekā pusstundu, tomēr saprast varēja. Atbilde no Rīgas zibens ātrumā izplatījās pa kuģi. Padomju Latvijas valdība atļāva «Hercogam Jēkabam» iebraukt Kaljao ostā un izdot kravu. Pēc tam uz nomas līguma pamata kuģis pāriet «Amtorga» (Padomju Savienības tirdzniecības pārstāvniecība Amerikas Savienotajās Valstīs) rīcībā. Telegrammā bija ari teikts, ka pēc kravas izkraušanas «Hercogam Jēkabam» no Kaljao jādodas uz kādu citu Peru ostu uzņemt balasta kravu — 2000 tonnas cukura — aizvešanai uz Vladivostoku.

Kapteiņa sejā pavīdēja priecīgs smaids, kad viņš telegrammas saturu paziņoja kuģa virsniekiem.

— Grūtākie šķēršļi nu aiz muguras, tagad varam atkal' turpināt ceļu bez bēdām, — viņš vēl piebilda, nododams rīkojumu savest kārtībā motorus un uzņemt kursu uz Kaljao.

Mehāniķi un motoristi steidzās izpildīt kapteiņa pavēli. Stūrmanis Kalniņš karšu mājā cītīgi aprēķināja kuģa precīzu atrašanās vietu, lai, kursu uz ostu noteicot, netiktu lieki zaudēta neviena minūte. Ariņš klabināja Morzes

aparāta atslēgu, ziņojot kravas saņēmējam, ka rit «Hercogs Jēkabs» pienāks Kaljao ostā. Nu mums vairs nebija jābaidās ne apvāršņa malā pamanīta dūmu mutuļa, ne garāmbraucoša kuģa signāluguņu naktī. Tagad mēs paši legalizējāmies.

Sāka darboties spēcīgie dzinēji, un «Hercogs Jēkabs» pilnā jaudā ar trīspadsmit jūras jūdžu ātrumu stundā tuvojās Peru krastam.

KĀPĒC VIŅI TŪĻĀjas?

Telegramma, ko nule saņēmām no Rīgas ar «Everoni- kas» palīdzību, mums atnesa vēl vienu priecīgu ziņu. Kapteinim bija uzdots pārkārtot kuģa komandas darbu, pāriet no divu maiņu darbadienas uz trim maiņām. Kapteinis šo rīkojumu arī tūliņ izpildīja. Darbalaika saīsinājums visā komandā viesa pacilātu garastāvokli. īpaši līksms bija Oskars Slosbergs — viņu iecēla par trešo stūrmani. Tā divkārt priecīgā noskaņojumā mēs tuvojāmies Kaljao ostai.

Nepārredzamais ūdens klajš ņirbēja sīkiem vilnīšiem, kas rāmi čaloja gar kuģa sāniem. Klusais okeāns atkal bija norimis. Man likās, ka tas tagad čukst tik pieglaudīgi un maigi kā mīloša māte pie bērna šūpuļa.

Miķelītis visbiežāk uzturējās pie Freija un viņam pastāstīja katru notikumu, kas atgadījies uz kuģa.

—    Jau var saskatīt Peru krastu krāšņās dabas ainavas, tikai žēl, ka tu, draugs, nevari piecelties un par tām papriecāties, — gaudās Miķelītis.

Freijs kļuva nemierīgs.

—    Jāmēģina pasēdēt. Jo vairāk dzeru tās zāles un guļu, jo slimāks jūtos, — Freijs sūrojās un, ar roku pieķēries pie naktsgaldiņa, piecēlās. Lēnām viņš sāka staigāt pa kajīti. — Jūtos tā nekas, jāiziet uz klāja.

—    Kurp tu gribi iet? — uztraucās Miķelītis.

—    Tepat vien… Tas nāks tikai par labu. Guļot galva dun un visādi ķēmi sāk rādīties.

—    Miķelīt, ko tu tik vārgu cilvēku laid uz klāja! — iesaucās mehāniķis Kalējs, ieraudzījis Freiju sagumušu tipinām uz klāja pusi.

—    Es jūtos gandrīz vesels. Nav nemaz tik traki, kā ārsts to iztēloja, vajag tikai vairāk kustēties, un būs pavisam labi. Par slimošanu man neviens nemaksā, tāpēc šodien pat sākšu strādāt. No pulksten divpadsmitiem ieskaiti mani darbā, člf.

—    Nedrīkstu, — Kalējs atbildēja.

Pienāca kapteinis un, uzzinājis, ko Freijs sadomājis, stingri noteica:

—    Nē, darbā mēs tevi nelaidīsim. Tu slimoji visu brauciena laiku, man tevis dēļ bija jādzird visādi apvainojumi un draudi. Tagad tu zini, ka tuvojamies ostai, rīt atkal kārtējā avansa diena, un šodien tu gribi ieraut. Nē, nē, bez ārsta atļaujas es tevi pie darba nelaidīšu. Skaidrs?

—    Jums nav taisnība, kapteiņa kungs, es biju pa īstam slims. Tagad man patiešām kļuva labāk, — Freijs nedroši atbildēja.

—    Lai arī būtu tā, — kapteinis samierinoši norūca, — tomēr bez ārsta atļaujas es tevi pie darba nedrīkstu laist. Krastā tevi gaidīs ārsta mašīna, un viss atkarīgs no tā, kāds būs viņa lēmums. Ja tevi atzīs par veselu — lūdzu, ej un strādā. Bet tagad atpūties.

«Hercogs Jēkabs», kā bija ziņojis, no rīta pulksten 8.30 lēni ieslīdēja Kaljao reidā. Mums pretī atsteidzās loču kuteris, kas lielā ātrumā apriņķoja mūsu kuģi. Pa trapu uz klāja sabruka vesels bars muitas ierēdņu un policistu. Viņi, tērpušies spožās, raibās uniformās, formalitātes kārtoja uzkrītoši uzpūtīgi un gliemeža gaitā. Kapteini tincināja par kuģa aizkavēšanās iemesliem. Tad divi vietējās varas pārstāvji, neapmierināti ar kapteiņa atbildēm, sāka izprašņāt bocmani. Pa to laiku loča vadībā masīvs velkonis piebīdīja «Hercogu Jēkabu» pie malas. Tūliņ sākās kviešu kravas izkraušana.

Krastā gaidīja mašīna ar ārstu, kas Freiju bez kavēšanās nogādāja slimnīcā. Viņu pavadīja Miķelītis.

Muitas ierēdņi arvien vēl rakņājās pa mūsu kajītēm.- Es vēroju, cik veikli šie pirāti iemanījušies un prot «ievilkt nāsīs» pa cigarešu paciņai. Izgrābstīja un iztaustīja pēdējo sīkumu, pēc tam to visu nometot uz grīdas. Izbrīnījušies pētīja papirosus, ko redzēja pirmo reizi. Uzmanīgi viņi aplūkoja mūsu «Rīgas», '«Rokoko» un «Sporta» kārbiņas, piekodinādami, kad iesim malā, tās neņemt līdzi. Peru par ārzemju cigarešu un sērkociņu ievešanu draudēja bargs sods — 50 solu (27,50 latu). Izkāpuši krastā, mēs drīz sapratām, kāpēc ostas strādnieki mūs tik neparasti silti un draudzīgi sagaida.

Iegādājušies peruāņu laikrakstus, mēs tajos pirmo reizi lasījām informāciju, kas deva skaidrāku priekšstatu par notikumiem Latvijā, nekā mēs zinājām no saraustītajām telegrammām. Stūrmanis Kalniņš, kas labāk par citiem prata spāņu valodu, no avīzēm mums tulkoja rakstus, kuros bija teikts, ka, paužot darbaļaužu gribu, Tautas saeima svinīgi pasludinājusi visā Latvijas teritorijā padomju varu. Tautas saeima pieņēmusi arī lēmumu griezties pie PSRS Augstākās Padomes ar lūgumu Latvijas Padomju Sociālistisko Republiku uzņemt Padomju Savienības sastāvā. Avīzes pastāstīja, ka Ulmanis atkāpies no valsts prezidenta amata un šos pienākumus Tautas saeima uzdevusi pildīt Ministru prezidentam profesoram Augustam Kirhenšteinam. Avīžu jaunākās ziņas vēstīja, ka PSRS Augstākā Padome izpildījusi Tautas saeimas gribu un Padomju Latviju uzņēmusi kā pilntiesīgu locekli Padomju Sociālistisko Republiku Savienības sastāvā. Peru ostas strādnieki priecājās par tālās Baltijas strādnieku revolucionārās kustības panākumiem un visādi pūlējās apliecināt mums savas simpātijas. Visur mūs sagaidīja ar draudzīgiem smaidiem, vēlējās ar mums parunāties, lika mums nojaust, ka arī viņi lolo sapni par skaistāku, taisnīgāku dzīvi.

Kravas izkraušana ritēja pilnā sparā. Uz kuģa valdīja pacilāts noskaņojums.

—    Vēl tikai četras dienas, un mēs uzsāksim ceļu uz mājām, — līksmoja Spriedējs.

—    Nepriecājies par agru, vēl vienā ostā jāuzņem cukurs, — viņa jūsmu centās apslāpēt Krastiņš.

—    Vienalga, arī tas būs solis uz priekšu, tā osta iznāk mums pa ceļam. Un atgriezīsimies nevis vairs fašistiskajā Latvijā, bet gan Padomju Latvijā, kur vara pieder mums — darba cilvēkiem, — atbildēja Spriedējs.

—    Ja tu gribi zināt, tad tāda dzimtene mani vairs nevilina. Es esmu bijis Ļeņingradā un visu zinu. Malā gan nebiju, tāds dulls kapteinis pagadījās — nelaida, baidījās, ka neaizbēgam. Es mīlu brīvību, un man dzimtene būs tur, kur atradīšu darbu un varēšu rīkoties pēc sava prāta. Nu, labi, beigsim, citādi tu domāsi, ka es esmu nezin kas par putnu. Bet nevar jau zināt, kas vēl var atgadīties, — Krastiņš daudznozīmīgi novilka.

—    Kā — nevar zināt? — noprasīja Spriedējs.

—    Vētras …

—    Pie vētrām esam pieraduši.

—    Bet ja cilvēki tās saceļ?

—    Tu pārspīlē, Krastiņ. Mūsu komanda sastāv no apzinīgiem un disciplinētiem cilvēkiem, protams, atskaitot Miķelīti un arī tevi, kas šad tad lec no eņģēm ārā.

Ka viss neritēs tik gludi, kā mēs to domājam, tas laikam jau bija zināms Miķelītim un no viņa arī Krasti- ņam. Par to mēs drīz vien pārliecinājāmies.

Mums priekšā bija tāls ceļš, un vajadzēja sagādāt komandai pārtiku un algas, bet kuģim visādus materiālus. Un kapteinis devās uz pilsētu, lai tur no kravas īpašnieka firmas aģenta saņemtu avansu par piegādāto kviešu kravu no Buenosairesas Kaljao ostā. Bet aģents pateica, ka kravas devējs avansu aizliedzis izsniegt, jo par kravas pārvadāšanu maksa jāsaņemot Ņujorkas kantorī.

Kapteinis izskatījās samulsis un uztraukts, kad vakarā šo nepatīkamo vēsti ziņoja komandai. Nauda mums bija vajadzīga visiem. Miķelītis ar Krastiņu tūliņ kapteinim piedraudēja, ka viņi atteikšoties strādāt, ja triju dienu laikā nesaņemšot avansu. Viņi centās pierunāt arī citus komandas locekļus. Peru tajā laikā pie varas atradās reakcionāra valdība, un tā streikus bija aizliegusi. Streika izcelšanās uz kuģa varēja vēl vairāk sarežģīt mūsu stāvokli.

Kapteinis par mūsu neapskaužamo situāciju telegrafēja «Amtorga» kantorim Ņujorkā. Pēc trim dienām nauda jau atradās Kaljao un mēs saņēmām gaidīto avansu. Likās — nu gan visi šķēršļi no ceļa novākti un mēs varēsim doties pēc balasta kravas, ko vedīsim uz Vladivostoku.

Pirms došanās projām no Kaljao vajadzēja arī iegūt skaidrību par Freija veselības stāvokli, lai varētu izlemt, kā ar viņu rīkoties. Tāpēc kapteinis viņu apciemoja slimnīcā. Izrādījās, ka Freijam sekmīgi izdarīta aklās zarnas operācija, taču kādu nedēļu vēl nāksies slimnīcā pagulēt. Ar slimnīcas vadību tika norunāts, ka Freijs tur ārstēsies, līdz būs izveseļojies. Pēc tam viņš nekavējoties brauks uz Puertočikamu, kur «Hercogs Jēkabs» uzņems cukura kravu. No turienes tad arī Freijs kopā ar mums varēs doties uz dzimteni.

Kuģa izkraušana līdz 15. augustam ritēja normāli, un pēc pāris dienām «Hercoga Jēkaba» rūmēm vajadzēja būt brīvām. Bet 15. augustā bija kaut kādi Peru valsts svētki un visā ostā valdīja klusums. Nedarbojās arī mūsu kuģa vinčas. Pēc vairāku dienu spriega darba patīkams svētdienīgs noskaņojums bija arī uz «Hercoga Jēkaba». Lielākā daļa kuģa komandas aizgāja pastaigāties tepat pa Kaljao, bet mēs ar Pētersonu sadomājām šo dienu izmantot Peru galvaspilsētas Limas apskatei. Kaljao mēs jau bijām krustām šķērsām izstaigājuši. Tā mūsos atstāja gaužām pelēcīgu un nepievilcīgu iespaidu. Tikai viena iela Kaljao pelnīja ielas nosaukumu. Tajā atradās visi lielākie veikali un kinoteātri. Vietām auga palmas. Pārējās ielas bija šauras, līkumotas, netīras. Tiklīdz spēra soli sāņus no Kaljao centra, tā nokjuva nabadzīgo ļaužu mitekļu rajonā ar apdrupušām māla būdām un salmu jumtiem.

Labi zināms rtīums bija arī Kaljao tirgus. No dēļiem celtā tirgus ēka bija diezgan plaša, taču smirdoņa tajā tāda, ka nevarēja paelpot. Netīrība tur bija neaprakstāma, bet preču izvietojums haotisks. Daudz interesantāks bija sīkumu tirgus, kas atradās turpat ārpusē. Tajā varēja nopirkt visu, ko vien sirds vēlējās, sākot ar sulīgiem augļiem un svaigiem medījumiem, beidzot ar jūrnieku ievestām sīkām kontrabandas precēm. Tirgus tuvumā drūzmējās krodziņi, ēdienu veikali, mazas viesnīciņas un šaubīgas naktspatversmes. Visi lielākie izpriecu uzņēmumi — restorāni un naktslokāli — bija ielenkuši ostas rajonu. Tajos jūrnieki notrieca sūri grūti nopelnīto algu.

Kaljao no Limas atrodas apmēram divpadsmit kilometru, un tās abas savieno ne vien šoseja un dzelzceļš, bet arī tramvajs. Tā vagoni gan izskatījās gaužām nožēlojami, nobružāti, maziņi, ar vaļējām platformām, gluži tādi paši, kādi tajā laikā kustējās Liepājas ielās. Mēs tomēr devām priekšroku šim satiksmes līdzeklim, tas mums bija vairāk pa kabatai.

Lima no Kaljao atšķīrās kā diena no nakts. Jau pats Limas novietojums līdzenumā Andu pakājē pilsētai piešķir savu vienreizīgu izskatu. Taču Lima kādreiz bija spāņu kolonizatoru citadele Latīņamerikā. Un viņi te bija uzcēluši ne tikai stipru cietoksni, kur patverties no apspiesto indiāņu cilšu dusmu uzliesmojumiem, bet ari ierī- kojuši savām dzimtām ērtus un izšķērdīgi greznus mājokļus. Kolonizatoriem varas un zelta netrūka, to viņi ari izmantoja, ceļot sev pilis Limā. Taču arī kolonizatoru pēcteči — divdesmitā gadsimta lielbagātnieki — nebija skopojušies, tāpēc Limas viduslaiku arhitektūrai bija pievienots ne mazums ultramodernu celtņu. Turklāt pilsēta slīga dārzos, parkos un ielu apstādījumos. Tas viss atstāja neizdzēšamu iespaidu.

Mēs ilgi klīdām pa Limas ielām un pilsētas centrā apbrīnojām tā skaistumu. Tomēr Limas nomalēs redzējām arī milzīgus kvartālus, kuros kā sēnītes tikko virs zemes pacēlās sašķiebušās koka un māla būdeles.

Vakarā uz kuģa atgriezāmies noguruši, bet bagātu iespaidu pārpilni. Un visur šie milzīgie kontrasti: vienā polā koncentrēta neaprēķināma bagātība un dzīve izšķērdībā, bet otrā — nabadzība un trūkums. Mēs varējām būt laimīgi — mūsu dzimtenē nu reizi par visām reizēm atņemta iespēja bagātībai koncentrēties atsevišķu cilvēku rokās. Tāda bija mūsu tās dienas atziņa par visu redzēto.

Otrā dienā turpinājās kuģa izkraušana. Taču ar katru nākamo dienu darbs kļuva arvien gausāks. Ostas strādnieku skaits pavisam saruka. Jūrnieki sodījās, uztraucās un minēja, ko tas varētu nozīmēt. Bez ierunām matroži stājās pie darba, kas būtu jādara krasta strādniekiem. Bocmanim bija taisnība: ja mēs paši neķersimies pie vinčām, kā visas zīmes rāda, izkraušana vilksies veselu mēnesi. Varēja redzēt, ka Miķelītim gan tas nepatika. Viņš neapmierināts grozījās pa klāju un meklēju kādu, uz ko izgāzt žulti.

—    Es runāšu atklātu valodu, — beidzot viņš sadūšojās un teica Kornam. — Tu, bocīt, gribi izdabāt kungiem. Tagad, kad tev vajadzētu uzsist ar dūri pa kapteiņa galdu, tu izmanto mūsu cilvēkus pie tādiem darbiem, kuri veicami ostas strādniekiem.

—    Es nevienam nepavēlu. Bet mūsu cilvēki paši visu redz, saprot un zina, kas darāms. Ja tev nepatīk, vari iet malā un skalot savu rīkli «Zaļajā čūskā».

—    Paldies, bocīt, par vērtīgo padomu. Good-bye! — Miķelītis nošņācās un aizmetās uz kajīti.

—    Uz kuģa viens tāds gnīda jauc gaisu arī pārējiem,— Korns teica, noskatīdamies, kā Miķelīša galva pazuda lūkā.

Pārģērbies savā apnēsātajā uzvalkā, pēc brīža Miķelītis, atpakaļ neskatīdamies, noskrēja no kuģa.

Visi mierīgi pildīja savus pienākumus ar tādu apziņu, lai kuģis drīzāk varētu doties jūrā. Nevienam nebija pat nojausmas, kādi draudīgi mākoņi savelkas pār «Hercogu Jēkabu» un tā jūrnieku galvām.

Astotās dienas vakarā jūrnieki pabeidza kuģa izlādēšanu un gatavojās rīt atstāt Kaljao ostu. Tādēļ komandas locekļi vēl pēdējo reizi aizsteidzās malā iegādāties tālajam ceļam nepieciešamos sīkumus un piemiņas lietiņas tuviniekiem un draugiem. Visos valdīja priecīga ceļa jūtu noskaņa.

Atgriežoties uz kuģa, pirmo ieraudzīju Miķelīti. Divas dienas viņu te neviens nebija manījis. Saburzītām drēbēm, jautrā omā viņš grozījās pie stūrmaņa kajītes.

—    Tātad ari tu beidzot esi nācis pie prāta un īstajā brīdī ieradies uz kuģa, lai varētu reizē ar mums braukt mājās, — es viņam, garām ejot, puspajokam izmetu.

—    Netrāpīji. Es komunistu vergs negribu būt.

—    Varbūt pateiksi skaidrāk, par kādiem komunistu vergiem tu runā?

. — Par tādiem, par kādiem jūs visi gribat kļūt. Bet tas jums neizdosies, ir pasaulē vēl stiprāki spēki nekā jūs.

—     Ko tad tu vēl te slaisties, ej pie saviem stiprākajiem spēkiem, kamēr nav par vēlu.

—    To es pats zināšu, kas un kad man darāms. Bet mani jūs vēl ilgi atcerēsieties.

Miķelīša žultainā izrunāšanās jau tā bija pierasta, ka īpašu vērību tai nepiegriezu. Tikko ieradies no krasta, vēl nezināju, kas notiek uz kuģa. Miķelīša vārdu īsto jēgu sāku aptvert tikai pēc tam, kad satiku Pētersonu. Viņš uztraukts stāstīja, ka ieradušies divi augsti ierēdņi ar mapēm padusē un atnesuši vēsti par mūsu kuģa arestu. Abi stūrmaņi varasvīrus esot ielūguši kapteiņa salonā, kur tagad notiekot liela strīdēšanās. Kapteiņa uz kuģa neesot, tāpēc Krūklis un Kalniņš viņa vietā sirdīgi aizstāvot kuģa un komandas intereses.

«HERCOGS JĒKABS» ARESTĒTS

Augstie ierēdņi, nesagaidījuši kapteini, aizgāja. Viņus pavadījuši, abi stūrmaņi sapulcināja komandu uz klāja. Krūklis, nekā neslēpdams, visiem paziņoja par kapteiņa salonā notikušo sarunu. Kuģim uzlikts pagaidu embargo — tas nozīmē, ka mēs esam arestēti un vismaz desmit dienas nedrīkstam atstāt ostu. Komandas locekļiem aizliegts nokāpt krastā. To visu klausoties, sašutums pārņēma jūrniekus. Bira jautājumi: kas uzlicis arestu, kāpēc?

—     To mēs jautājām arī tiem kungiem, kas mums paziņoja par embargo uzlikšanu, taču arī viņi neko jēdzīgu nespēja paskaidrot. Kaut kāda Ņujorkas firma mūs apsūdzot, ka mēs tai nepakļaujoties un gatavojoties pamest šo puslodi, — atbildēja Krūklis.

—     Kur piepeši mums Ņujorkā piedzimis tāds «saimnieks», kas var diktēt, pa kuru zemeslodes pusi mēs drīkstam vai nedrīkstam braukt? — noprasīja Korns.

—     Dzīvosim, uzzināsim, bet pagaidām varam tikai rokas noplātīt! — Un abi stūrmaņi neziņā paraustīja plecus.

Drīz tika atvesti trīs bruņoti kara flotes jūrnieki ar durkļotām šautenēm plecā. Vienu no viņiem nostādīja uz komandtilta, divus norīkoja uz klāja. Tur viņi staigāja no viena gala uz otru. Ap pusnakti vēl divi karavīri sāka staigāt pa krastu šurpu turpu gar «Hercoga Jēkaba» bortu. Tātad ļoti stingra uzraudzība, lai naktī «Hercogs Jēkabs» neizčibētu . ..

Bija jau vēla vakara stunda, kad atgriezās kapteinis, bet uz kuģa neviens negulēja. Vīri grozījās pa klāju, dusmīgi blenza uz bruņotajiem sardzes vīriem un minēja, kas īstenībā slēpjas aiz noslēpumainās firmas izkārtnes. Protams, mums toreiz nevienam nevarēja ienākt prātā doma, ka bijušie Ulmaņa Amerikas kontinenta diplomāti izstiepj roku pēc «Hercoga Jēkaba», lai to iebāztu savā kabatā. Tobrīd patiesību nezināja arī kapteinis. Notikušais viņu ļoti pārsteidza un sarūgtināja. Uzklausījis stūrmaņu ziņojumu, Mihelsons skaļi, tā, lai visi viņu varētu sadzirdēt, teica:

—     Man jau bija tāda sajūta, ka tuvojas kaut kas nelāgs. Paši zināt, kā mums kavēja naudas saņemšanu, tāpat vilcinājās ar kravas izkraušanu. Taču tāpēc nezaudēsim dūšu, taisnība ir mūsu pusē, tai arī jāuzvar. Uz mūsu kuģa ir divdesmit deviņi spēcīgi un godīgi vīri, mums jāturas stingri, bez panikas, bez šķelšanās, tad arī panāksim savu taisnību, par to esmu pārliecināts.

Vīri pasmaidīja, kapteiņa uzmundrinājums gāja pie sirds, un visiem kļuva gaišāks prāts.

Kapteinis ar abiem stūrmaņiem un mehāniķi Kalēju iegāja salonā apspriesties, bet komanda vēl labu bridi turpināja debates uz klāja.

Miķelītis, pavilcis sāņus savu draugu Krastiņu, viņam pusčukstus teica:

—    Lai kapteinis neiedomājas, ka viss tik vienkārši nokārtosies, nē, nē, dažs labs vēl galvu palauzīs. Es jau vakar zināju, ka «Hercogs Jēkabs» nekur nebrauks. To es tikai tev kā čomam pasaku, citiem ne pušplēsta vārda — saprati?

Matrozis Grauss bija dzirdējis viņu sarunu un uztraucies stāstīja citiem:

—    Miķelītis muld, ka mūsu kuģis nekur nebraukšot, par to noteicēji būšot citi.

—    Lai muld vien, no tā mums ne silts, ne auksts. Vai tad nezini, kas nāk pēc muldēšanas? — Grausam atbildēja Spriedējs.

Tikai dziļā naktī jūrnieki beidzot izklīda pa kajītēm un apgūlās savās kojās. Miegs bija saraustīts, visi nepacietīgi gaidīja rītdienu — kādu ziņu kapteinis atnesīs no malas.

Taču no rīta, kad kapteinis gatavojās doties krastā, pēkšņi uz kuģa sabruka vesels bars kara flotes virsnieku, kareivju un policistu. Piebrauca bruņotas motorlaivas, kuru pavadībā «Hercogam Jēkabam» pavēlēja pārcelties un noenkuroties trīs jūdzes no krasta. Tur mūs gaidīja divas kaucošas bojas un peruāņu kara flote ar kādu kreiseri priekšgalā.

Jūrnieki, it kā gaidīdami pavēli, cieši un apņēmīgi raudzījās kapteinī. Likās — kuru katru brīdi policisti viņu sagrābs un vedīs kaut kur projām. Bija redzams, ka mūsu kapteinis tikko spēj valdīties. Viņu acīmredzot plosīja pazemojums un sava nespēka apziņa.

—    Uz mums jūs varat paļauties, kaptein! — tā bija Spriedēja balss, kas piepeši pārtrauca drūmo klusumu — Kuģi mēs svešiniekiem neatdosim. Ja vajadzēs, kau- simies, bet neatdosim! Un kaut vai man tāpēc būtu jāsēž viņu kazemātos. Nevar būt, ka netaisnība uzvarētu.

Kapteinis ar sirsnību un pateicību paskatījās Spriedējā.

Kad kuģis bija noenkurojies, kapteinis vēl labu laiku neatstāja komandtiltu. Viņš nevarēja un' nevarēja sevi pārliecināt, ka rīkojies pareizi, pakļaudamies sardzes virsnieka pavēlei. Vai viņš drīkst izlaist no rokām varu, ko viņam piešķir jūras starptautiskie likumi? Uz kuģa tagad izrīko ne viņš, bet karaspēka apsardze. Un tālāk? Viņš atbild par ļaudīm, atbild savas valsts priekšā. Bet kur lai meklē palīdzību? Peru pat nav Padomju Savienības pārstāvniecības.

Kapteinis staigāja pa komandtiltu un meklēja atbildes uz jautājumiem, kas viņam nedeva mieru. Tad viņš paskatījās uz kuģa pakaļgalu. Tur dzenskrūve arvien vēl kūla ūdeni baltās putās.

—     Cīf, kāpēc neapstādini motorus? — kapteinis noprasīja pirmajam mehāniķim Kalējam.

—    Varbūt pārdomāsiet, kaptein? Man tikai atliek pagriezt kloķi — un atiet!

—     Tu gan esi velna pilns! Tomēr galva jāpatur skaidra. Redzi, kur peruāņu flote novēro katru mūsu kustību. Pagaidām no tādām domām jāatsakās.

Kapteinim tika piekodināts, lai pēc pulksten vienpadsmitiem vakarā kuģa lielais traps būtu pacelts tik augstu, ka neviens no laivas uz tā nevarētu uzkāpt. Tas nozīmē, ka visai komandai pulksten vienpadsmitos jābūt uz kuģa. Stingri aizliegts uzņemt svešas personas.

Jūrnieku sejas bija pavisam drūmas. Viņus nodarbināja jautājums: kad varēs doties uz dzimteni? Un atbilde bija vienkārša: ne ātrāk par to bridi, kad no komandtilta un kuģa klāja nozudīs bruņotie sardzes vīri. Bet kad viņi nozudīs? Stāvoklis likās bezcerīgs. Pusdienas stāvēja uz galda neaizskartas. Jūrnieki nervozi klīda pa klāju. Citi kļuva pavisam mazrunīgi, citi apcerēja visfantastiskākos bēgšanas plāna variantus.

Krastā kapteinis nokļuva tikai pievakarē, kad atbrauca motorlaiva, kuru nodeva viņa rīcībā. Kapteiņa atvestās ziņas jūrniekus mazliet nomierināja. Neesot jau nekas briesmīgs — kāda Ņujorkas mākleru firma pret «Hercogu Jēkabu» iesniegusi tiesā prasību par parādu — dažiem tūkstošiem dolāru. Pēc desmit dienām tiesa visu izlemšot un mēs būšot brīvi. Par mums labvēlīgu tiesas lēmumu kapteinis bija vairāk nekā pārliecināts. Kapteinis zināja — kuģim nekāda parāda nav. Turklāt viņš mūsu aizstavībai sarunājis izcilu Limas advokātu Audesado. Kapteinis jau kopīgi ar advokātu iesnieguši tiesā protestu un pretprasību par 1500 dolāriem dienā, lai segtu zaudējumus, kuri kuģim rodas sakarā ar uzlikto embargo. Mūs iepriecināja arī ziņa, ka izdevies panākt kuģa komandai brīvāku režīmu — tiesības braukt malā,

Pagāja desmit dienas, bet tiesas sēdes arvien vēl nebija. Kapteinis velti minēja, kādi mistiski spēki iejaukusies un mēģina noteikt «Hercoga Jēkaba» likteni. Beidzot zināmu skaidrību viņš ieguva no advokāta Audesado, kurš izdibinājis, ka bijušais Latvijas diplomāts Bīlmanis Amerikas Savienotajās Valstīs uz ātru roku nodibinājis kaut kādu koncernu vai trestu, kurā ieskaitījis arī «Hercogu Jēkabu». Bīlmanis šī «koncerna» vai «tresta» vārdā kādai Ņujorkas firmai izdevis pilnvaru, uz kuras pamata firma kuģi esot aizturējusi. Advokāts Audesado zināja arī pastāstīt, ka šis izbijušais buržuāziskās Latvijas diplomāts esot ieradies Limā.

Aina nu bija samērā skaidra. Latvijas bijušie varasvīri, sameistarojuši fiktīvu komercuzņēmumu, izmantoja amerikāņu firmas izkārtni, lai piesavinātos «Hercogu Jēkabu». Nebija šaubu — arī parāds ir fiktīvs, izdomāts, lai iegūtu tiesības izmantot Peru valsts likumus, kas atļauj dažādu prasību noskaidrošanai uzlikt kuģiem desmit dienu embargo. Bilmaņa parādīšanās Limā liecināja, ka viņš, nepaļaudamies tikai uz firmu, arī pats personiski Peru iestādēs sācis mēģināt «Hercogam Jēkabam» aizšķērsot ceļu uz Vladivostoku. Tātad bijušais diplomāts pārvērties par jūras pirātu, kas uzbruka Padomju Latvijas kuģim, kurš atradās ārvalstu ūdeņos.

Pagāja vēl desmit dienas, bet tiesa klusēja. Acīmredzot tai nebija nekāda pamata apmierināt amerikāņu firmas prasības, šai firmai trūka pat rēderejas tiesību. Mahinatorus vēl vairāk atmaskoja Mihelsona uzrādītā ģe- nerālpilnvara, kuru viņš bija tikko saņēmis no Latvijas. Taču Bīlmaņa aktīvā darbība valdības vīru aprindās panāca tiesas sprieduma novilcināšanu. Arī tā varēja izraisīt sekas, kas nāktu par labu mūsu ienaidniekiem. Katra diena, kuru kuģis stāvēja dīkā, to tuvināja arvien lielākām materiālām grūtībām. Mahinatori cerēja, ka pienāks brīdis, kad kuģa komanda vairs nesaņems algas. Tad sāksies kurnēšana, šķelšanās, streiks, nekārtības, un to tikai gaidīja tie, kas atbalstīja Bīlmaņa kungu. Policija komandu ar visu kapteini novāktu no kuģa un tās vietā komplektētu tādu, kura brauc, kur kungiem patīk. Kapteinis to ļoti labi saprata un darīja visu iespējamo, lai no «Amtorga» saņemtu vajadzīgo naudu algām un citiem izdevumiem.

Bet komandas viri pa to laiku nedzīvoja dīkā. «Hercogs Jēkabs» ar katru dienu kjuva skaistāks. Pazuda rūsas traipi un netīrie eļļas plankumi no kuģa sāniem. Korpuss pārklājās ar svaigu, saulē mirdzošu gaišpelēkas un zaļas krāsas kārtu, sniegbalti kļuva virsbūves slaidie masti un apdzīvojamie korpusi. Komanda padarīja daudzus tādus darbus, ko grūti paveikt ceļā.

Pēc Bīlmaņa parādīšanās īpaši rosīgs kļuva Miķelītis. Pašapzinīgs, gluži kā oficiāla pilnvarota persona, viņš pūlējās pierunāt jūrniekus, lai viņi pamet kuģi. «Hercogs Jēkabs» tā kā tā drīz braukšot ar amerikāņu karogu, un uz kuģa strādāšot tikai Amerikas Savienoto Valstu jūrnieki. Esot jau izraudzīts jauns kapteinis, kas tikai gaidot mūsu kapteiņa atcelšanu. Miķelīša runas apstiprināja arī Krastiņš, kuram malā esot piedāvāta prāvāka naudas summa, ja viņš labprātīgi atstāšot kuģi. Krastiņš to čukstēja katram, tiklīdz atradās zem četrām acīm, vienmēr uzsvērdams, ka tik lielisku izdevību nedrīkstot palaist garām, jāslēpjot vienīgi no kapteiņa, lai tas nevarētu likt kādus šķēršļus. Citi šīm baumām ticēja, citi neticēja. Jūrnieki strīdējās, bet Miķelītis ar Krastiņu uzmanīgi vēroja, kas būtu ar mieru kuģi pamest, kas ne.

Reiz Miķelītis arī mani pasauca sānis un brīdināja:

—    Ja tu domā braukt uz Rīgu, kur tagad saimnieko komunisti, tad es uzskatu, ka tu esi galīgi prātu zaudējis.

—     Kāpēc?

—     Tur notiek trakas lietas.

—     Kā tu zini, kas tur tagad notiek?

—    Es tev varu parādīt vēstuli, ko man atrakstīja māte. Ja kāds cits to būtu rakstījis, es neticētu, bet savai miesīgai mātei es varu ticēt.

—    Un ko tad viņa tev raksta?

—    Raksta, ka viņas māsīcai, kura dzīvo Zūru pagastā, noņēmuši kuļmašīnu, gateri un lopus. Bet mēnesi vēlāk sadalījuši zemi.

—    Kā dzirdu, bagāta tev tā mātes radiniece, — es paironizēju. — Varbūt vajag arī paplucināt valsts labā. Nodibinājusies taču strādnieku valsts un kungi padzīti.

Baumas uz kuģa jaucās ar patiesību, cilvēku prāti bija satraukti. Miķelīša darbošanās vienu otru svārstīgo padarīja domīgu ar noslieci uz apceri par dzīvi svešā krastā. Turpretim darba vīri — Spriedējs, Pētersons un daudzi citi bija stingri apņēmušies nokļūt Padomju Latvijā.

Kad vakarā paprasīju Miķelītim, lai viņš parāda vēstuli, ko saņēmis no mājām, vīrelis atbildēja, ka iedevis izlasīt slimnīcā Freijam, kurš arī neesot ticējis. Uz slimnīcu Miķelītis brauca katru vakaru, bet vēstuli vienmēr «aizmirsa atvest».

Spriedējs vairākas reizes par mutes palaišanu grasījās Miķelītim sadot, kā nākas, bet apdomājās un atmeta ar roku — nav vērts nagus smērēt, un diez ko teiktu kapteinis. Miķelīša pūles saduļķot ļaužu prātus palika bez viņam vēlamiem rezultātiem. Par to matroži viņu izsmēja, bet šīs zobgalības Miķelītim bija kā pīlei ūdens — viņš vienmēr bija sauss un jutās gluži omulīgi, kā saimnieks savās mājās. Uz krastu devās, nevienam atļauju neprasījis, tāpat arī tur pārnakšņoja, kad labpatika, jutās pilnīgi neatkarīgs.

BĪLMAŅA KUNGAM TALKĀ IERADIES OLIŅA KUNGS

Versmīgā tropu saule bija krietni izbalinājusi kapteiņa mundierim plecus. Jau gandrīz veselu mēnesi viņš neatlaidīgi katru dienu brauca uz pilsētu rūpēties, lai drīzāk notiktu tiesa un varētu panākt kuģa atbrīvošanu. Pa šo laiku pat Freijs bija paspējis izveseļoties un atgriezties uz kuģa. Un nu šī tik gaidītā tiesas sēde bija notikusi. 11. septembrī, braucot uz Limu uzzināt spriedumu, kapteinis apmierināts atcerējās tiesas sēdē izcīnīto kauju ar Bīlmaņa kungu, jā, arī ar Oliņa kungu, kas bija šurp atskrējis no Argentīnas. Advokāts Audesado pierādīja, ka ar Padomju Latvijas valdības lēmumu visi agrākie Latvijas diplomāti ārzemēs ir atcelti no amatiem un tiek atsaukti uz Latviju. Nevienas valsts diplomātiskā dienesta darbiniekiem nav nekādu tiesību neatzīt savas valsts valdību un ignorēt tās lēmumu. Tāpēc Bīlmaņa kungs un Oliņa kungs vairs nav Latvijas, pārstāvji ārzemēs, bet ir privātas personas un viņu pretenzijas pret «Hercogu Jēkabu» kvalificējamas kā mēģinājums piesavināties Latvijas īpašumu. Abi kungi, to dzirdot, neveikli grozījās krēslos un slaucīja sviedrus. Taču Audesado mierīgi turpināja noārdīt pamatus viņu pilnvarām. Viņš lieliski orientējās starptautiskajās attiecībās un prata savas zināšanas izmantot prāvā. Abi kungi no tiesas aizgāja kā nopērti. Ari viņiem bija skaidrs, ka tiesa atcels «Hercogam Jēkabam» embargo.

Diena gāja uz vakara pusi, un visi kuģa ļaudis ar nepacietību gaidīja atgriežamies kapteini. Pēc darba neviens pat nedomāja doties uz pilsētu. Kādas ziņas viņš atvedīs?

Es vēroju, kā dzidri zaļajā īidenī gar kuģi klejo haizivis. Bija labi redzams, ka šīs plēsoņas ātri apsviežas uz muguras,' atpleš milzīgās, zobainās rīkles, lai satvertu laupījumu, kas neuzmanīgi aizmirsis briesmu tuvumu. Vai šīm plēsoņām līdzīgi nav arī tie, kas uzbrūk mūsu kuģim un mēģina to dabūt savās rokās?

Paskatījos uz krastu un ieraudzīju tuvojamies pazīstamo motorlaivu.

Kapteinis ieradās pacilātā noskaņojumā. Viņš tūliņ sasauca komandu un paziņoja tiesas lēmumu: kuģim uzliktais embargo atceļams kā nepamatots. Embargo atcelšanas raksts no Limas augstākās tiesas tiks atsūtīts Kaljao tiesnesim, kas to oficiāli paziņos ostas iestādēm. Tiesnesis Limā kapteini laipni uzņēmis un atklati pateicis, ka mums esot darīšanas ar afēristu bandu un kapteinis rīkojoties pareizi, paklausīdams savas valdības rīkojumiem. . — Pirmdien bunkurēsimies, uzņemsim dzeramo ūdeni, papildināsim provīzijas krājumus — un tad pēc cukura! — kapteinis priecīgi pabeidza.

Jūrnieki jauno ziņu uzņēma ar gavilēm. Tikai Miķelītis, Freijs un Krastiņš neslēpa ironisku smīnu.

Kapteinis tūliņ steidzās pasūtīt loci, lai kuģi aizvestu uz krastmalu. Kuģd dokumentus ostas komandants apsolīja atvest ar loču kuteri. Ariņš priecīgo vēsti darīja zināmu Rīgai: «Tiesas lēmums labvēlīgs. Oficiālā atbrīvošana pēc dažām dienām. Iesniegsim tiesā prasību atlīdzināt zaudējumus 1500 dolāru dienā.»

Bet Miķelītis bija pilnīgi pārliecināts, ka mēs nekur nebrauksim. Viņš zobojās par stjuartu Tauriņu, kurš, uzmeties uz ceturtās lūkas, pīpi kūpinādams, kalkulēja, cik miltu, putraimu, desu, sviesta, putnu, cūkas un vērša cisku komanda nolocīs garajā ceļā. Rēķināja arī citi. Kalniņš aplēsa, cik vajadzēs dzeramā ūdens, krāsas un citu materiālu. Kalējs ar saviem palīgiem aprēķināja degvielas, smēreļļas un zaļo ziepju daudzumu, kas nepieciešams ceļam.

Pienāca rīts, kad vajadzēja ierasties loču kuterim. Viss bija sagatavots. Nepacietīgi gaidījām sniegbalto kuteri, kas atvedīs kuģa dokumentus un loci. Bet pie kuģa piebrauca noplukuši motorlaiva. Pa trapu uzkāpa nepazīstams vīrelis ar padusē iežmiegtu biezu mapi. Uzrādījis sargkareivim atjauju, vīrelis aizsteidzās uz kapteiņa salonu. Pēc stundas ceturkšņa svešais aizbrauca. Gaidītais loču kuteris arvien vēl nerādījās.

No salona gurdi iznāca kapteinis un lika sasaukt komandu.

—    Nekur pagaidām nebrauksim, — kapteinis pavēstīja. — Kuģim uzlikts atkārtots embargo stundu pēc pirmā embargo oficiālās atcelšanas.

Šī ziņa jūrniekus pārsteidza un satrieca vēl vairāk nekā pirmo reizi, kad bija uzlikts embargo. KJuva skaidrs, ka pretinieks negrib atkāpties un izlietos visus līdzekļus, lai panāktu savu. Tātad nelīdz pat tiesas lēmums.

Vakarā Miķelītis aizbrauca uz pilsētu un atgriezās tikai pēc divām dienām. Viņš kapteinim stāstīja, ka dzēris kopā ar vācu jūrniekiem, mazliet skaļāk patrokšņojis un nokļuvis policijā. Kapteinis šaubīdamies gan pagrozīja galvu, taču Miķelīša saldeni laipno atvainošanos pieņēma. Kā mēs vēlāk uzzinājām, patiesība bija pavisam citāda, nekā Miķelītis stāstīja kapteinim. Izrādījās, ka Limā kopā ar Oliņu bija ieradies arī kapteinis Grīviņš, kuru izbijušie diplomāti gatavojās celt «Hercoga Jēkaba» kapteiņa godā Mihelsona vietā. Grīviņš sāka vervēt sev sabiedrotos un Miķelīti bija ielūdzis uz sarunām par vienotas frontes noslēgšanu pret tiem kuģa ļaudīm, kuri vēlējās atgriezties dzimtenē.

Ko viņi tur norunāja, to mēs varējām tikai minēt, bet Miķelīša uzvešanās pēc ierašanās uz kuģa atšķīrās no agrākās. Miķelītis likās neparasti nervozs, brīžiem domīgs, tad atkal piepeši bravūrīgs. Izrāvis no kabatas dažus zaļos dolāru papīrīšus, viņš plātīdamies ar tiem apskraidīja kajītes. Vai kādam neesot sataupījusies šampanieša vai viskija pudele?

—    Kur rāvi dolārus? — noprasīja bocmanis.

—    Ko tu, bocīt, brīnies! Cik ilgi tā bez naudas var nīkt? Nācu pie slēdziena, ka paspekulējot var gluži labi nopelnīt.

—    Tad pasaki man arī to robu, varbūt darbosimies kopīgi?

—    Nē, bocīt! Šitā šancīte tev nepiestāvēs, tu esi nosvērts cilvēks. Bet vienam otram gan tā der!

Kuģa virtuves ēdieni Miķelītim vairs negāja pie dūšas. Kad matroži brokastoja, Miķelītis tikai pabāza mesē galvu un atmeta ar roku.

—    Man tādas brokastis sen jau apnikušas. Katru rītu olu kultenis ar speķi vai speķis ar vēršaci, līdz riebumam.

Arī tajā rītā Miķelīša rīcība likās dīvaina. Viņš piepeši aizmetās uz kajīti un pēc brīža atgriezās uz klāja, uzcirties savās izejamās drēbēs. Un tas notika tajā mirklī, kad pie kuģa piebrauca sveša motorlaiva, kurā sēdēja četri vīri. Trīs no viņiem tūliņ rausās pa trapu uz kuģa. Izskatījās, it kā Miķelītis būtu steidzies viņus sagaidīt.

Atbraucēji bija Oliņa kungs, angļu konsuls Peru republikā un kapteinis Grīviņš. Bocmanis tūliņ steidzās ziņot mūsu kapteinim par negaidīto ciemiņu ierašanos. Mihelsons iznāca pretī uz klāja un sasveicinājās ar viesiem. Pēdējais mūsu kapteinim roku sniedza Grīviņš.

—     Nu redzi, Hugo, kur mūsu ceļi atkal satiekas, — viņš augstprātīgi teica. — Kas to varēja iedomāties, ka man būs jāpamet «Abgars» un jāpārņem tavs «Hercogs».

—    Dzīvē viss var atgadīties! — Mihelsons pasmaidīja un lūdza atbraucējus salonā. Tur jau atradās advokāts Audesado un «Amtorga» pārstāvis Freidmanis, kas bija kuģim atvedis naudu.

Grīviņš centās būt lietišķs. Neielaižoties garās sarunās, viņš uzrādīja papīrus, kas viņu it kā pilnvaroja ieņemt kapteiņa posteni uz «Hercoga Jēkaba».

—    Vai tu, Grīviņ, neesi sajaucis adreses? — Mihelsons ar izsmieklu viņam noprasīja, atdodams atpakaļ papīrus. — Tie taču ir viltoti, nelikumīgi papīriņi. Nē, nē, es vēl esmu pie pilnas saprašanas, lai spētu atšķirt īstus dokumentus no safabricētiem. Es kategoriski atsakos atzīt jūsu pilnvaras.

—    Vai tas nozīmē, ka jūs mani neatzīstat par Latvijas interešu pārstāvi, kā tas noteikts Latvijas un Anglijas nolīgumā, kas noslēgts tūkstoš deviņi simti divdesmit sestajā gadā? — jautāja angļu konsuls.

—     Ņemiet vērā, konsula kungs, ka Padomju Latvija tagad atrodas Padomju Savienības sastāvā. Latvijas intereses tagad aizstāv PSRS pārstāvniecības. No tā izriet, ka agrākie Latvijas nolīgumi, kas paredz citus pilnvarotos, uzskatāmi par anulētiem, — kapteiņa vietā atbildēja Audesado.

—    Tātad jūs neatzīstat?

—    Protams, ne, nekādā ziņā, — atbildēja Mihelsons.

—    Tad es jūs piespiedīšu atzīt!

—    Šaubos…

—           Kaptein Mihelson, jūs gribat kuģi aizvest boļševikiem, bet tas jums neizdosies! Ja gribat ar veselu ādu tikt cauri, tad iesaku pakļauties ar labu, nevis ar ļaunu — ņemiet to vērā … — draudēja Oliņš. Taču Grīviņam nekas cits neatlika — bija vien jābāž papīri atpakaļ kabatā un jāatstāj salons.

Uz klāja pie Oliņa piegāja Miķelītis un glaimīgā balsti ņā nočivināja:

—    Oliņa kungs, vai es drīkstu ar jums runāt?

—           Protams, — Oliņš bija pati laipnība. — Es kā Latvijas pārstāvis uzklausu ikvienu latviešu jūrnieku. — To viņš pateica tik skaļi, lai visi dzirdētu, bet, ko Miķelītis ar Oliņu runāja, mēs nedzirdējām. Mēs tikai redzējām, ka Miķelītis iztapīgi kā šunelis saitē soļoja līdzās Oliņām uz trapa pusi. Kad viņi jau kāpa lejā, uz klāja iznāca Mihelsons un ieraudzīja Miķelīti aizejam kopā ar Oliņu.

—           Matrozi Dzērvēn! — kapteinis uzsauca. — Es jums neesmu atjāvis atstāt kuģi!

Miķelītis neatbildēja un, galvu nodūris, sekoja saviem saimniekiem.

Kapteinis lika bocmanim sasaukt kopā komandu. Visiem pēc kārtas viņš noprasīja:

—    Varbūt arī jūs vēlaties pamest kuģi?

Atbildes bija noraidošas.

—           Tātad komanda vēlas palikt uz kuģa un atgriezties mājās? — vēlreiz noprasīja kapteinis.

—    Jā, visi!

—           Ja Dzērvēns pēc trim dienām neatgriezīsies, ziņošu par viņa dezertēšanu. Bet tagad paziņošu jums priecīgu vēsti: šodien ieradās «Amtorga» pārstāvis no Ņujorkas un atveda mums naudu. Nu vairs nebūs nekādu kavējumu algu izmaksās.

UZBRUKUMS TURPINĀS

Nākamajā dienā, kad kapteinis ieradās advokāta kantorī, viņš tur uzzināja daudz jaunumu. Audesado rīcībā jau bija diezgan plaša informācija par pretinieka nodomiem. Advokāts zināja pastāstīt, ka Bīlmaņa—Oliņa—Grī- viņa kompānija grib panākt, lai kapteini un lielāko daļu komandas noņemtu no kuģa un ievietotu vecā cietokšņa kazemātos. Audesado bija izdevies uzzināt arī to, ka Bīlmanis esot griezies pie Peru ārlietu ministra. Tas piekritis, ka vietējais angļu konsuls tiek pilnvarots pārstāvēt Latvijas intereses Peru republikā. Konsuls tūliņ ar steigu safabricējis dokumentu, ko Bīlmanis jau iesniedzis tiesā un kas prasa Mihelsona noņemšanu no kuģa.

—           Tad jau drīz var sagaidīt, ka ieradīsies policija un mani arestēs, — teica kapteinis.

—           Neticu. Tas būtu nelikumīgs akts. Atcerieties, es jau vakar mūsu pretiniekiem paskaidroju, ka divdesmit sestā gada nolīgums pašreizējos apstākļos vairs nav spēkā.

—           Bet no piedzīvojumiem redzu, ka šeit viss nelikumīgais var kļūt likumīgs.

—           Jums ir pamats izdarīt šādu secinājumu, taču neticu, ka tiesa sankcionēs šo afēru. Gaidīsim otrreizējo tiesas prāvu. Nepadodieties nekādām provokācijām un nepametiet kuģi.

—    Citas izejas laikam nav?

—    Nav! — Audesado bezspēcīgi noplātīja rokas.

Kamēr advokāta kantorī Limā norisinājās šī saruna,

tajā pašā laikā notikumi uz kuģa apstiprināja Audesado vārdu patiesīgumu.

Pie kuģa piestāja motorlaiva, no kuras uz «Hercoga Jēkaba» klāja uzkāpa divi policijas virsnieki.

—    Kur kapteinis?

—    Pašreiz nav uz kuģa.

—    Un viņa palīgs?

—           Pirmais stūrmanis esmu es! — Kalniņš nostājās visiem priekšā.

—           Man jānopratina jūsu ļaudis sakarā ar komunistisko apspriedi, kas notikusi uz kuģa.

—           Bez kapteiņa un advokāta klātbūtnes jums nekāda pratināšana te neiznāks. Es jums to noliedzu darīt.

—    Kā jūs iedrošināties!

—    Neaizmirstieties, jūs neatrodaties Peru teritorijā!

—    Ak tad tā gan? Tātad jūs arī esat komunistu piekritējs! Kurš te ir bocmanis?

—    Es! — Korns nostājās līdzās Kalniņam.

—    Norādiet, kuri piedalījās komunistiskajā apspriedē!

—    To es nedarīšu, jūsu prasība ož pēc pratināšanas.

—    Gribat slēpt komunistus? Varbūt arī pats esat viens no tiem?.

—    Atļausiet neatbildēt uz šo jautājumu.

—    Prasiet man! Es jums visu kā no grāmatas nolasīšu, — ņirgājās Spriedējs.

—    Izskatās gan, ka jūs esat viens no tiem īstajiem.

—    Pamēģiniet tikai kādu aiztikt, tad īstie būsim mēs visi, — kāds draudoši atcirta.

Tikko dusmas valdīdami, abi policisti nikni blenza izaicinošajā jūrnieku barā, kas viņus bija ielencis. Kuģa komandas uzbudinātais, kaujinieciskais noskaņojums bija tik acīm redzams, ka policijas virsnieki uzskatīja par labāku atmosfēru nesakarsēt un bez vilcināšanās atkāpties. Vienīgi atrodoties drošībā laivā, viņi aizbraucot uzbļāva, ka par šādu izturēšanos pret policiju liks maksāt sodu. Šo uzbrukumu mēs bijām atsituši, taču Bīlmaņa—Oliņa kompānija krastā turpināja rīkoties. Tajā pašā dienā kāds cits policists atveda rakstisku paziņojumu, ka visiem komandas locekļiem, ari kapteinim, noliegts braukt malā. Tas sacēla veselu sašutuma vētru.

Mums bija skaidrs, ka viss, kas notiek uz kuģa, kļūst zināms krastā. Miķelītis to pačukstēja saviem saimniekiem, bet viņam — viņa draugi. Tie tad arī ir pastāstījuši, ka mēs apspriedāmies, kā atzīmēt Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas divdesmit trešo gadadienu. Taču Krastiņš un Freijs izlikās nevainīgi kā jēriņi.

Advokāts Audesado, vairākas dienas nesagaidījis kapteini savā kantorī, ieradās uzzināt, kas ar mums atgadījies. Ta"cu kareivji viņam neļāva kāpt uz klāja. Sarunāties nācās tāpat no motorlaivas. Stāvēdams uz klāja, kapteinis viņam pastāstīja, kas te noticis. Audesado apsolīja darīt visu iespējamo, lai aizliegums komandas locekļiem izkāpt krastā tiktu atcelts. Pēc trim dienām tas viņam arī izdevās. Advokāts atbrauca ar to pašu motorlaivu, kas visu laiku bija nodota mūsu rīcībā, un pasniedza kareivim atļauju, ko izdevis ostās komandants.

Drīz kapteinis Grīviņš un angļu konsuls atkārtoja savu vizīti. Viņus pavadīja ostas kara komandanta adjutants ar diviem apbruņotiem policistiem. Grīviņš šoreiz sveiciena vietā Mihelsonam uzvaroši sniedza ar daudziem ģerboņiem rotātu dokumentu. Kad kapteinis Mihelsons dokumentu noraidoši atstūma, Grīviņš sašutis kliedza:

—    Kā tu to nespēj saprast, man taču jāpārņem kuģis! Galu galā — cik ilgi man nāksies gaidīt, un kāda nozīme tev ilgāk tielēties? Ārlietu ministra apstiprinātajā dokumentā melns uz balta rakstīts, ka angļu konsuls atzīts par «Hercoga Jēkaba» vienīgo rīkotāju. Bez viņa atjaujas kuģis nekur nekustēsies. Bet mani konsuls iecēlis par šā kuģa kapteini. Tava ietiepība nāks tikai tev pašam par Jaunu.

Šajā brīdī salonā ienāca stūrmaņi Kalniņš un Krūklis. Angju konsuls, viņus ieraudzījis, pikti izmeta:

—    Vai tad bez lieciniekiem parunāties nav iespējams?

—    Pie manis ienākt nav liegts nevienam mūsu kuģa komandas loceklim, kur nu vēl maniem tuvākajiem palīgiem, — atbildēja Mihelsons. — Un galu galā tas, ko mēs te runājam, jāzina arī viņiem.

—    Viņi to uzzinās, kad pienāks laiks, — atrūca konsuls.

—    Mūsu spēle ir godīga, un tāpēc mums noslēpumu nav.

Grīviņa un konsula iepriekš izstrādātais plāns piespiest Mihelsonu atteikties no kapteiņa pienākumiem draudēja izjukt. Turpināt uzbrukumu, lietojot draudus, nebija vairs nekādas jēgas. Šo divu palīgu klātbūtnē Mihelsons jutās vēl drošāks. Taču plāna ietekmīgākā daļa vēl nemaz nebija laista darbā. To darīt drīkstēja tikai zem četrām acīm. Šie divi stūrmaņi te bija vairāk nekā lieki. Grīviņa balss piepeši kļuva medaini pieglaimīga:

—    Neņem ļaunā, Hugo, man mazs lūgums, kuru es uzdrošinos izteikt mūsu ilgās pazīšanās vārdā: man tomēr nepieciešams dažus vārdus ar tevi parunāt divatā. Es domāju, kungi mūs atvainos, ja mēs uz brītiņu ieiesim blakus telpā,

Mihelsons negribīgi piecēlās un izgāja no salona. Grīviņš viņam sekoja.

—    Tagad runāsim atklāti un nopietni, Hugo, — teica Grīviņš, kad viņi bija divi vien. — Kāpēc un kā labā mēs te abi karojam? Kam tu gribi izdabāt? Krieviem? Kas tev par to atlēks? Varbūt tev iedos, teiksim, divus vai trīs tūkstošus rubļu. Kas tas ir priekš kapteiņa algas? Nospļauties!

—       Visu nevar par naudu nopirkt. Ja tu nesaproti tādus jēdzienus kā dzimtene, tauta, gods, tad tu varbūt sapratīsi vismaz to, ka man mājās ir bērni un sieva. Tāpat visai mūsu komandai Latvijā ir tuvinieki. Tev sieva dzīvo Ņujorkā.

—      Gan jau pienāks laiks, kad tiksi atkal pie bērniem un sievas, bet saproti jel, ka nebūs vairs otras tādas izdevības dabūt «Hercogu Jēkabu» mūsu rokās. Mēs tevi varētu ieskaitīt par līdzīpašnieku. Lai kuģis brauc gar Amerikas krastiem ar Amerikas Savienoto Valstu karogu. Pejņu mēs dalīsim kristīgi. Padomā labi! Prātīgs cilvēks tādu laimi nekad nelaidīs garām.

—       Ko tu sauc par laimi, tā man būtu nelaime. Svešu mantu nekad neesmu iekārojis.

—       Labi — cik tu prasi atkāpšanās naudas? Maksāšu bez kaulēšanās. Saņem kaut vai tūliņ un brauc, kur vēlies — uz Latviju vai kādu citu zemi.

—    Nekā tu nesaproti, man tavas naudas nevajag!

—    Nesteidzies, Hugo, padomā …

—       Mēs velti tērējam laiku, mums katram citādi uzskati par dzīvi. Tu mani uz blēdībām nepierunāsi, — Mihelsons atmeta ar roku un atgriezās salonā.

Kamēr Grīviņš ar piekukuļošanu centās dabūt nost no ceļa Mihelsonu, arī konsulam salonā bija līdzīga saruna ar abiem stūrmaņiem. Viņš iztālēm uzsāka sarunu par Miķelīti, stāstīdams, ka matrozis Dzērvēns lūdzis konsulātā patvērumu. Konsuls domājot, ka labam piemēram jāseko, kamēr nav par vēlu. Malā palicējiem maksāšot pilnu algu, līdz viņi dabūšot darbu citur. Bet, ja kāds gribēšot braukt uz mājām, tam ceļa izdevumi tikšot segti.

—      Kāpēc mums darbs būtu jāmeklē citur? — jautāja Krūklis.

—       Iespējams, ka notiks kapteiņa maiņa. Jaunais var izvēlēties citu komandu.

—    Bet mēs nekādu maiņu nepieļausim.

—    Jūs par to esat pārliecināts?

—    Pilnīgi!

—    Tad drīz ar jums runāšu citu valodu.

—    Runājiet kaut vai tūliņ.

—    Tā būs mana darīšana — kad!

—      Jūsu valodu mēs jau dzirdam trīs mēnešus, kopš «Hercogs Jēkabs» atrodas Kaljao ūdeņos.

—    Mums laika netrūkst, mēs varam ari gaidīt. Jūs esat mūsu gūstekņi, un izbēgt jums neizdosies.

—    Un tomēr jūsu vergi nebūsim. Uz to neceriet.

Tā bez panākumiem beidzās arī Grīviņa un angļu konsula otrā vizīte uz «Hercoga Jēkaba». Ne no viena neatvadījušies, viņi kopā ar saviem bruņotajiem sargiem klusēdami iekāpa motorlaivā un aizdrāzās krasta virzienā.

MUMS PIEDĀVĀ VIESNĪCU

Cerību uzplūdi mainījās ar vilšanās bēgumu. Laiks, kaut arī gausi, topiēr ritēja uz priekšu. Bija pienācis septītā novembra rīts.

—    Zināt ko, puiši! Dzimtenē šodien svin lielus svētkus, — mesē pie brokastu galda ieminējās bocmanis.

—    Nu kā tad! Šodien taču Oktobra revolūcijas svētki! — attapās arī kuģa vecais galdnieks Krūmiņš. — Kaut biju piemirsis, kas šodien par dienu, tomēr šis tas man atmiņā no jaunības gadiem aizķēries, kad Krievijā revolūciju taisījām. Jā! Tas nu gan, brālīši, bija laiks, jūs to pat iedomāties nespējat. Jā, šodien mums ir lieli svētki!

—     Pareizi! Tāpēc šodien sarenes rokā neņemsim un svētkus nosvinēsim, kā pienākas. Reiz ieminējies, tad pastāsti, kā jūs to revolūciju taisījāt, — ierosināja bocmanis.

Un Krūmiņš nebija divreiz lūdzams. Nekad nebiju domājis, ka šim mierīgajam, klusajam cilvēkam tik bagāts mūžs. Arī stāstīt par pieredzēto viņš tā prata, ka gandrīz vai elpa aizrāvās klausoties. Tas bija stāsts par pirmā pasaules kara zaldātu, kas gājis caur uguni un ūdeni, daudz ievainoto vaidu dzirdējis un asiņu redzējis. Par kaujām Nāves salā, pie Ložmetēju kalna un Juglas upes mēs šad tad agrāk tikām dzirdējuši, bet par Oktobra revolūcijas vētrainajām dienām gan maz ko zinājām. Vecā galdnieka Krūmiņa atskats pagātnē daudziem jaunajiem jūrniekiem izvērtās par interesantu vēstures mācības stundu, kurā uzzinājām patiesību par Padomju valsts sākumu.

Bocmanis atnesa no kajītes pudeli vīna, un mēs pirmo reizi nosvinējām Lielās Oktobra revolūcijas svētkus.

Pēc pāris dienām mēs, astoņi jūrnieki, atgriezāmies no pilsētas uz kuģa. Tuvojoties «Hercogam Jēkabam», pamanījām, ka uz klāja atkal ir policija. Ko tā tur meklēja?

Mūsu motorlaiva jau gatavojās piegriezt pie trapa, kad policijas virsnieks uz kuģa sāka kaut ko kliegt un vicināt rokas, rādīdams, lai netuvojamies. Laivinieks apstādināja motoru un gribēja laivu novirzīt no kuģa, taču mēs to neļāvām darīt un likām stūrēt tieši pie trapa. Laiva lēnām paslīdēja garām policijas motorlaivai un apstājās. Bet uz kuģa mēs tomēr netikām. Trapa galā saskrēja policisti un nikni, ka neesam paklausījuši virsnieka pavēlei, lika mums pārkāpt viņu laivā. Mēs arī šo pavēli neizpildījām.

—    Vienalga, lai notiek kas notikdams, bez mūsu kapteiņa ziņas no kuģa prom nekustēsimies, — nospriedām.

Iedegās strīds. Policisti kļuva pavisam neganti, kāds jau izšāva gaisā.

Nezinu, kā šis konflikts būtu beidzies, taču šāviena troksni laikam bija izdzirdējis arī kapteinis un īstajā brīdī parādījās uz klāja. Pienācis pie policistiem un ieraudzījis mūs lejā stāvam laivā, kapteinis tūliņ aptvēra situāciju.

—    Kas te notiek? — Mihelāons bargi noprasīja policijas virsniekam.

—    Ak tas esat jūs, kapteiņa kungs?

—    Jūs neesat kļūdījies.

—    Mēs taču esam pazīstami.

—    Iespējams, ka esmu jūs kaut kad redzējis. Bet sakiet — ko jūs te darāt?

—    Jūsu komanda negrib pakļauties valsts varai. Mēs viņiem aizliedzām kāpt uz kuģa, bet viņi nepilda mūsu pavēli.

—    Tā ir nelikumīga pavēle, un viņiem tāda nav jāpilda. Puiši, kāpiet veicīgi augšā!

Mums tas nebija divreiz jāatkārto. Visi astoņi jau nākamajā mirklī atradāmies uz klāja. Policijas virsnieks nogrozīja galvu — tas laikam nozīmēja: mežoņi, nudien mežoņi.

Pārējie kuģa komandas locekļi jau bija nostādīti ierindā. Arī mums pavēlēja stāties viņiem līdzās. Mēs nesapratnē raudzījāmies cits citā: vai tiešām mūs visus tūliņ sasēdinās policijas motorlaivā un nogādās krastā, lai iebāztu cietumā? Ko mēs bijām noziegušies?

Satraukti gaidījām, kas notiks.

—    Ko viņi te mērkaķojas! — kāds nikni nošņāca.

—    Nesarunāties! — viņam uzbļāva policists.

Mūs visus no galvas līdz zābaku purngaliem nopētījis, * beidzot ierindas priekšā nostājās policijas virsnieks.

—    Kurš no jums prot spāņu valodu? — viņš noprasīja.

Mēs klusējām.

—    Es pārtulkošu, — pieteicās otrais stūrmanis Krūklis.

Policijas virsnieka runa maz atšķiras no tās, kuru mēs dzirdējām, kad te bija ieradies angļu konsuls. Vispirms mums centās iestāstīt, ka Padomju Savienībā cilvēki staigājot kaili, ar tukšiem vēderiem. Tad piedraudēja, ka par komunistisku propagandu varot noņemt no kuģa un ietupināt cietumā. Kāpēc gan mums riskēt un doties uz Vladivostoku, ja mēs varot dabūt angļu konsula aizbildniecību, saņemt kārtīgu gratifikāciju, darbu un visādus citus labumus?

—     Dodu jums piecas minūtes laika pārdomām un vēl piecas mantu sakravāšanai. Jūs varat tūliņ pārcelties uz hoteli ar visām ērtībām. Padomājiet labi! Gaidu jūsu atbildi, — virsnieks pabeidza savu diezgan garo runu.

Nevar teikt, ka virsnieka vārdi būtu palikuši gluži bez atbalss. Viens otrs jūrnieks kļuva domīgs. Varbūt paklausīt un sekot aicinājumam? Ej nu sazini, ko viņi darīs ar tiem, kas nepakļausies ar labu. Vesels bars kara jūrnieku un policistu tepat klaiņoja pa klāju. Likās, viņi tikai gaidīja komandu, lai varētu mums uzbrukt.

kapteinis, salicis rokas uz muguras, staigāja gar ceturto lūku un bažīgi reizi pa reizei paskatījās uz mūsu pusi.

—     Nu, puiši! — Krūklis iesaucās. — Sirēnu dziesmu noklausījāties, varbūt kāds Leiputriju sakāroja? Lieliskas iespējas, komforts viesnīcā … Tikai par uzturu neko nepateica. Un nav brīnums. Kur tādi eņģeļi redzēti, kas visu šo baru uzturētu kaut vai vienu mēnesi? Beigās droši vien pateiks: «Par uzturu gādājiet paši, ja ne citādi, tad ejiet zagt!» Nu, kā tad paliek, ko mēs viņiem atbildēsim?

—     Mums nekāda komforta nevajag, — atrūca Spriedējs.

—     Un tev, un tev, un tev? — Krūklis visiem pēc kārtas noprasīja.

Virsnieka runas iespaids bija pagaisis. Visi kā viens atbildējām, ka paliekam uz kuģa.

—    Tad tā arī pateiksim: «Mēs paliekam uz sava kuģa, mums nekāda komforta nevajag!» — ierosināja Krūklis.

—    Piekrītam! — mēs gandrīz vienā balsī atbildējām.

—    Nu tad: viens divi, reizē! — komandēja Krūklis.

Un pār visu klāju draudīgi noskanēja mūsu vienotais:

—           Mēs paliekam uz sava kuģa, mums nekāda komforta nevajag!

Kapteinis paskatījās uz mūsu pusi un piekrītoši pamāja ar galvu. Pār klāju vēlreiz kā zvērests korī noskanēja: «Mēs paliekam uz sava kuģa!»

—           Ko tas nozīmē, stūrmaņa kungs? Demonstrācija pret Peru valsts varu?

—           Neko vairāk, virsnieka kungs, kā tikai to, ka komanda no jūsu piedāvātā komforta atsacījās.

—    Skaidrs. Pēc jūsu komandas?

—           Kāpēc tāds jautājums? Ja kāds vēlas, lai brauc ar jums malā, mēs nevienu piesietu neturam.

—           Vismaz jūs, kuģa virsnieks, varējāt viņiem rādīt labu priekšzīmi.

—           Pateicos jums, senjor, es arī uzskatu par pareizāku palikt savā republikā uz kuģa un dalīties tā liktenī.

Policijas virsnieks vērīgi palūkojās jūrniekos, kas uzmanīgi klausījās viņa un Krūkļa vārdu divkaujā. Taču arī mūsu sejās virsnieks izlasīja to pašu, ko dzirdēja no Krūkļa.

—           Tā, tā, — viņš draudīgi novilka un aizsteidzās pie kapteiņa, kas sarunājās ar kara jūrnieku komandieri — ostas komandanta adjutantu. — Un tagad, kapteiņa kungs, parādiet mums kuģa mašīntelpas! — policijas virsnieks pavēlēja.

Izrādījās, ka abi peruāņu virsnieki bija diezgan sīki informēti par visu, kas notiek uz kuģa. Arī to viņi zināja, ka pašu spēkiem remontējam motoru. Taču, iegājuši ma- šīntelpā, abi mundierotie peruāņi bija mazliet pārsteigti — izrādījās, te kaut kas ir savādāk, nekā viņiem krastā tika ziņots.

—           Kad jūs motoru atkal paspējāt izjaukt? — policijas virsnieks izbrīnījies jautāja kapteinim.

—    Es jūs nesaprotu, senjor.

—           Kā — nesaprotat? Motors taču pirms mūsu ierašanās bija salikts.

—           Kādas blēņas! Motors vēl nav izremontēts. Un kāpēc gan mēs bez vajadzības motoru samontētu un atkal izjauktu? Varbūt paskaidrosiet, kas jums šādu dezinformāciju piegādā?

—    Ostas komandantam šorīt zvanīja angļu konsuls, — kapteinim atbildēja ostas komandanta adjutants. — Angļu konsulātā vakar esot ieradusies vesela grupa «Hercoga Jēkaba» jūrnieku un stāstījusi, ka viņu kuģim samontēts motors, lai šonakt varētu aizbēgt no mūsu ostas.

—    Un jūs patiesi ņēmāt par pilnu šo pasaciņu, aizmirstot, ka uz «Hercoga Jēkaba» nepārtraukti dežurē jūsu bruņotā sardze, ka tepat, gandrīz mums līdzās, noenkurojies jūsu valsts kara kuģis, ka uz mums notēmēti jūsu krasta artilērijas lielgabalu stobri? Gandrīz vai negribas ticēt, ka jūs tā var vazāt aiz deguna, — kapteinis ironizēja.

Adjutants noplātīja rokas.

—    Reizēm gadās ari tā, tomēr pārbaudīt vajadzēja.

Nekādas bēgšanas pazīmes neatraduši, bruņotie vīri

aizbrauca. Policijas virsnieks gan, no kuģa nokāpdams, kapteinim vēl atgādināja, ka mēs esot svinējuši Oktobra svētkus. Policija to uzskatot par komunistisku sarīkojumu, un, ja uz kuģa vēl kaut kas līdzīgs atkārtošoties, nakamajā reizē viņš varot ierasties ar apcietināšanas orderiem kabatā. Tad mēs iepazīšoties ar cietokšņa kazemā- tiem.

Aizvadījis policistus un kara jūrniekus, kapteinis teica:

—    Kaut gan liekas, ka mēs visi turamies cieši kopā, tomēr mūsu vidū atrodas nodevēji, kuri pienes ziņas angļu konsulam. Pat par septīto novembri viņam viss zināms.

Kapteiņa vārdi trāpīja mērķī. Krastiņš un Freijs steidzās pazust savā kajītē un no tās neiznāca līdz pat ritam.

Ilgajā stāvēšanas laikā pamazām vien izsīka mūsu pārtikas krājumi. Angļu konsuls, izmantodams viņam piešķirtās aizbildņa tiesības, mūsu kuģa virtuvei piegādājamo pārtikas normu bija noteicis arestantu devas līmenī. Ar šādu stingru pārtikas piegādes ierobežojumu viņš acīmredzot cerēja reizē nošaut divus zaķus: likt, lai izsīkst mūsu produktu rezerve, bez kuras mēs nevarējām doties tālajā ceļā, un ar bada normas palīdzību piespiest mūs drīzāk pamest kuģi. Taču kuģa vadība arī no šīs situācijas atrada izeju. Kapteinis sadraudzējās ar peruāņu zvejniekiem un izmantoja viņu palīdzību. Naktīs, kamēr kara flotes sargs savā postenī gulēja saldā miegā, matroži dežurēja un sagaidīja zvejnieku. Viņš parasti piestāja jūras pusē pie kuģa sāniem un uzsūtīja mums uz klāja svaigas zivis. Pēc tam ātri atīrās no kuģa, lai neviens nepamanītu šo darījumu. Par laimi, šo zivju piegādes avotu neuzokšķerēja arī angļu konsula pakalpiņi uz mūsu kuģa, un tā viņam neizdevās mums uzspiest arestantu bada devu. Ar zvejniekiem kapteinis norēķinājās malā.

KĀPĒC VIŅIEM NEPIECIEŠAMA DIVERSIJA?

Atrodoties krastā, mēs parasti iegriezāmies «Zaļajā čūskā». Kādu dienu tur sastapām arī Miķelīti. Viņš izskatījās gaužām nelaimīgs. Kungi sākot no viņa novērsties. Un tikai tāpēc, ka neesot spējis pierunāt nevienu jūrnieku pārcelties no kuģa uz viesnīcu.

Izsūdzējis bēdas, Miķelītis beidzot sarūgtināts izmeta:

—    Lai velns viņus rauj, bet klausieties jaunumu: šonakt uzmanieties! Oliņa kungs ar kapteini Grīviņu sadomājuši «Hercogam Jēkabam» uzspridzināt stūri un dzenskrūvi.

—    Tas patiešām ir jaunums, ko tu stāsti. Bet kādēļ tad šie uz tādām domām nākuši? — pavaicāju.

—    Baidās, ka jūs varot aizbēgt.

—    Kā gan mēs varam bēgt, ja kuģim uzlikts embargo un mūs uzrauga?

—    Krastā runā, ka tiesa esot kapteiņa pusē. Embargo atcelšot.

Pie glāzītes Miķelītis kļuva pavisam grūtsirdīgs un sāka nožēlot grēkus. Kāpēc viņam vajadzējis iepiņķēties šajā draņķīgajā lietā? Tagad viņam par to jāsaņem atmaksa. Šonedēļ viņu nosūtīšot uz Ņujorku. Kādā darbā? Padomājiet tikai: par lifta apkalpotāju! Lai neuztraucoties — lifta zēni Ņujorkā labi nopelnot.

—    Ir tāds sakāmvārds, — es teicu, — no vilka bēg, uz lāci krīt. Krastiņš ar Freiju tomēr prātīgāki par tevi. Viņi turas pie kuģa. Kas tevi spieda skriet kungiem līdzi? Vismaz atraksti mums, kā tev tur Ņujorkā iet.

—    Atrakstīšu, katrā ziņā atrakstīšu, — Miķelītis šķiroties apsolīja.

Atgriezies uz kuģa, izstāstīju kapteinim, ko biju dzirdējis no Dzērvēna. Kapteinis pastiprināja sardzi, naktī to trīskāršojot. Bocmanis ar stūrmaņiem savukārt stingri uzmanīja, lai vīri posteņos nesnaustu.

Dežurēt nācās ari man ar Pētersonu. Tumsā vērojām kādu motorlaivu, kas braukāja šurpu turpu gar kuģa pakaļgalu. Mēs ieslēdzām lielo prožektoru un pagriezām staru kūli pret laivu.

—    Vai redzēji? — Pētersons noprasīja.

—     Redzēju un pazinu, — atbildēju. Laivā sēdēja Grīviņš, Oliņš un mūsu motorists Krastiņš, kas vakarā nebija atgriezies uz kuģa. Krastiņš ierāva galvu plecos, bet pārējie uzlika saules brilles. Redzēdami, ka esam viņus pamanījuši, vēlīnie viesi pagrieza laivu uz krasta pusi un aizbrauca. Mēģināju saskatīt laivas numuru, taču tas bija nomaskēts.

No rīta kapteinis, apspriedies ar stūrmaņiem, nolēma sagatavot ogļu maisus, biezākas plankas un apsiet visapkārt stūrei un dzenskrūvei. Šo darbu paveikt pieteicās Pētersons.

—    Vai spēsi? Ir mērens vilnis, — kapteinis it kā pārbaudīja Pētersona apņēmību.

—    Spēšu. Nepagūsiet ne papirosu izsmēķēt, kad būšu izdarījis.

—    Peldēt proti?

—     Kur tie gadi, kad jau sāku plunčāties Talsu ezerā pie pilskalna.

—    Nu tad labu veiksmi!

Darbs nebija no vieglajiem. Lai apsietu stūri un dzenskrūvi, Pētersonam vajadzēja prast ne vien labi peldēt, bet arī līst zem ūdens un tur strādāt.

Kad darbs bija padarīts un Pētersons noguris uzrāpās uz klāja, kapteinis viņu uzslavēja:

—    Malacis, korķa veste, kā redzams, tev bija pilnīgi lieka. Tiklīdz nokļūsim Vladivostokā, ieteikšu tevi apbalvošanai. Bet pagaidām — izsaku tev pateicību.

—     Paldies, kaptein! Es gan to nedarīju ne pateicības, ne apbalvojuma dēļ. Gribu, lai mūsu «Jēkabs» no šejienes izkļūtu sveiks un vesels. Bet, ja paliksim dzīvi un izdosies sasniegt dzimto krastu, tad ari par apbalvojumu priecāšos.

«MANJANA»

Daudz darba tajā laikā bija «Hercoga Jēkaba» telegrāfistam Ariņam. Par mūsu nedienām kapteinis centās pēc iespējas sīkāk informēt kuģniecības pārvaldi Rīgā. To visu Ariņam nācās pārraidīt. Tagad šīs telegrammas dod iespēju ar «Hercoga Jēkaba» kapteiņa acīm paraudzīties uz to dienu notikumiem un labāk izprast situāciju.

Novembra sakuma apritēja menesis, kopš «Hercogam Jēkabam» bija otro reizi uzlikts embargo. Advokāts toreiz bez kavēšanās iesniedza tiesai protestu, taču Mihelsons 10. novembrī bija spiests telegrafēt uz Rīgu: «Spriedums tiek solīts no dienas uz dienu [. ..], lielu lomu šinī lietā spēlē tagadējais tieslietu ministrs, jo viņa kantoris ved mūsu pretinieka lietu, un, tā kā priekš viņiem, t. i., mūsu pretējai pusei, spriedums sagaidāms nelabvēlīgs, tiesneši, iespaidoti no pretinieka advokātiem, apzināti vilcina sprieduma parakstīšanu, aizbildinādamies ar ļoti daudzām prāvām [. . .]. Šeit visur Dienvidamerikā plaši tiek lietots vārds «manjana» (rītu), un to arī katru dienu dzirdu mūsu lietā, kad interesējos par spriedumu. Esmu gribējis protestēt par lietas vilcināšanu, bet mūsu advokāts Dr. Audesado saka, ka ar to var panākt tikai pretējo, jo tiesnešiem neviens nevar pavēlēt lielas prāvas spriedumu sasteidzināt.»

Jā, tiesas kungi ilgi rakstīja spriedumu. Lietu par «Hercogam Jēkabam» nelikumīgi uzlikto otrreizējo embargo Limas Augstākā tiesa jau izskatīja 15. oktobri. Un tikai 12. novembrī tika pasludināts spriedums. Kapteinis Mihelsons 16. novembrī telegrafēja uz Rīgu: «Tiesā atzīts, ka otrreizējais embargo uzlikts nelikumīgi, un to atceļ. Pārrunājot tiesas spriedumu ar mūsu advokātu Dr. Audesado, lai panāktu ātrāku oficiālo atbrīvošanu, piekritu advokāta priekšlikumam mēģināt pretiniekus atturēt no lietas vilcināšanas ar dažādiem muļķīgiem pieprasījumiem tiesā […]. Lai to panāktu, pretinieku advokāti jāiespaido materiāli [. ..]. Pēc ilgas tirgošanās vietējie advokāti savā starpā panāca vienošanos […]. Pretinieka advokāti apsolīto summu saņems tikai pēc tam, kad kuģis būs atstājis Peru valsti. Tā kā termiņš klarifikācijas lūgumam izbeidzas šodien, tad pretinieki tomēr termiņu nav palaiduši garām un minēto lūgumu tiesā iesnieguši. Saprotams, viņi to jaunnedēļ var atsaukt, ja saņems piekrišanu no Ņujorkas, bet bez tās viņi (pretinieku advokāti. — R. K.) atklāti nevar nostāties pret saviem klientiem. Pēc mūsu advokāta izteicieniem, viņu simpātijas tagad esot mūsu pusē un viņi nožēlojot, ka nācies mani visādi muļķot.

Gadījumā ja Ņujorka stūrgalvīgi liegsies lietu izbeigt, tad, kamēr oficiālā atbrīvošana nonāks šeit, līdz Kaljao, lieta vēl, pēc advokāta domām, var vilkties vismaz pāris nedēļu.»

Pagāja divas nedēļas, taču «Hercogs Jēkabs» vēl arvien atradās Kaljao ostā, un kapteinis 1. decembrī Rīgai telegrafēja: «Pagodinos ziņot, ka mūsu lietā stāvoklis ir uzlabojies, un ceru, ka jaunnedēļ varēšu bunkurēt un pieņemt nepieciešamo smēreļļu, kas mums līdz šim bija noliegts. Advokāts cer, ka apmēram ap 10. š. m. kuģim vajadzētu būt atbrīvotam, jo viņš pēc oficiāla tiesas paziņojuma saņemšanas Kaljao nekādas tālākas grūtības mums neparedz, un tad arī varēsim netraucēti uzņemt kravu, ja tāda būtu jāuzņem. Vairākas iespaidīgas personas, kuras atradās mūsu pretinieku pusē, tagad pārnākušas mūsu pusē. Mazākais, tik daudz, ka viņi solās mums vairs nekādus šķēršļus ceļā nelikt, un tas tomēr nozīmē daudz. Mūsu aizturēšanā daudz pūļu ir pielikts no. divu iespaidīgu lielvalstu sūtņiem, nemaz nerunājot par Polijas sūtni Vašingtonā, kurš arī šeit bija ar lūgumu pie šejienes ārlietu ministra, lai viņš panāktu mūsu aizturēšanu. Ārlietu ministrs gan solījies šinī lietā neinter- vēt (neiejaukties. — R. K.), tomēr piezvanījis flotes ministrijai, lai tā, kamēr kuģis ir zem tiesas, nedotu atļauju kuģim kustēties […]. Tādēļ arī mūsu pūles bija veltīgas dabūt atļauju kuģi iedokot. Pagājušajā nedēļā mūsu lieta ir pārrunāta arī ministru kabineta padomē, kur tomēr, cik man zināms, nolemts, ka Peru valdība mūsu lietā ne- intervēs, ka lieta piekrīt tiesai un, ko tā lems, tas būs saistošs. Jaunu embargo šinī lietā tiesa vairs nepieņemšot, tā izsakās advokāts. Tad atliek vēl divu lielvalstu (Anglijas un ASV. — R. K.) flotes vienības, kuras mūs varētu jūrā aizturēt, jo viņu kuģi braukā šajos ūdeņos.»

Un lasām kapteiņa ziņojumu 10. decembrī: «Vēl līdz šim bunkurus neesam dabūjuši. The International Petroleum Co, kurai šeit ir eļļas tanki, atrunājas, ka neesot no Toronto Kanādā rīkojuma mums eļļu dot, lai gan «Amtorgs» eļļu sen jau pasūtījis.»

Tālāk Mihelsons norāda, ka «atrunā» vainojams angļu konsuls, kas ar Peru Ārlietu ministrijas sekretāra palīdzību ostas iestādēs panācis, ka mums aizliedz piegādāt jebkādus materiālus braucienam. Taču kapteinis meklē izeju un telegrammā turpina: «Pēc ienākušām ziņām, ārlietu ministrs ir mums labvēlīgi noskaņots. Tagad mēģinām ejļu saņemt no Peru valdības krājumiem. Ja tas neizdosies, tad, tiklīdz saņemšu atpakaļ mērgrāmatu un flagpatenti, došos ceļā bez eļjas, lai tikai tiktu ārā no šejienes, kamēr atkal nav izdomāts kāds jauns triks — «embargo». […] jūrā tad dabūšu no «Amtorga» rīkojumu, kur bunkurēt […]. Malā spiegi vaktē katru izdevību, lai tikai varētu [kaut ko] iztulkot man un kuģim par sliktu. Pat tagad, pēdējās dienās, neuzdrošinos vairs malā rādīties, lai vēl pēdējā momentā mani neapcietinātu, un ar to lieta būtu zaudēta.»

Kapteiņa Mihelsona pēdējais ziņojums Kaljao ostā datēts ar 15. decembri. Tajā aprakstīti apstākļi, kādos mēs atradāmies un kādi bija vēl pēc divām dienām, kad «Hercoga Jēkaba» kapteinis deva komandu iedarbināt kuģa motorus un pacelt enkuru. Šajā dokumentā lasām: «Ar šo pagodinos ziņot, ka š. m. 13. d. kuģim tika noņemts embargo, un bija [tā] nokārtots, ka man vajadzēja tajā pašā pēcpusdienā saņemt atpakaj kuģa dokumentus, bet, kad bijām pie ostas kapteiņa pēc dokumentiem, tas paziņoja, ka viņam iepriekš jāsaņem rīkojums no štāba priekšnieka. Griežoties pie štāba priekšnieka, viņš apsolīja dokumentus atsūtīt oficiāli uz kuģa š. m. 14. d., bet, tā kā bija sestdiena, kad iestādes strādā tikai līdz pusdienai — 12-tiem, tad dokumentus neviens neatsūtīja. Griežoties pie mūsu advokāta, tas apgalvoja, ka es dokumentus saņemšot pirmdien, t. i., 16. decembrī, bet, tā kā pret kuģi intervē divu lielvalstu sūtņi, t. i., Lielbritānijas un Amerikas Savienoto Valstu, tad man būs ostas valdei jādod solījums, ka es, saņemot dokumentus, ostu neatstāšu. Ja man iznāks izbraukšana, tad tikai ar neizpostu kuģi, t. i., bez tā saucamā «despatch». Man ir «Amtorga» telegrāfisks rīkojums: pēc _atbrīvošanas izbraukt jūrā un tur saņemt norādījumus. Arā jūrā maisās angju patruļkuģi, un viens no viņiem šodien bija šeit ostā, mūs nofotografēja un atkal izgāja jūrā. Iespējams, ka tam ir kāds sakars ar mūsu atbrīvošanu, jo angļu konsuls mūs uzmana un ir jau reizēm sacēlis trauksmi, ka es gribot bēgt, saprotams, tam nekāda pamata nav bijis, jo es bez kuģa dokumentiem nekur nevaru braukt, citādi ir, ja man tie būs uz kuģa un kara jūrnieku sardze tiks noņemta. Redzēsim, kā lieta virzīsies tālāk.»

MĒS RISKĒJAM

17. decembra rītā kapteinis aizbrauca uz pilsētu. Komandai ne prātā nebija darbs, tā satraukta gaidīja kapteiņa atgriešanos. Saņems vai nesaņems kuģa dokumentus, atjaus vai neatļaus pacelt enkuru? Ap pusdienas laiku kapteinis atgriezās bez dokumentiem. Matroži, to padzirdējuši, sapulcējās uz klāja un sarūgtināti lādēja alkatīgos bijušos Latvijas diplomātus, kuri kā senie jūras pirāti bija uzbrukuši «Hercogam Jēkabam». Bet kapteinis pa to laiku sasauca kuģa virsniekus salonā uz apspriedi.

—     Beidzot mums jāizšķiras — gaidīt jaunu embargo vai riskējot iekļūt okeānā. Laika nav daudz, mēs nezinām, kas var notikt jau rīt, — kapteinis, manāmi uzbudināts, uzrunāja savus palīgus.

—    Bet mums taču nav kuģa dokumentu, — piezīmēja Kalniņš.

—     Godīgā spēlē, protams, pat šāda mūsu saruna būtu nepieļaujama, bet šoreiz mums darīšana ar īstiem blēžiem, kas iekārojuši svešu mantu, — kapteinis atcirta.

—    Neapšaubāmi, risks ir liels. Ja mūs noķers, tad visi dabūsim pamatīgi iepazīties ar Kaljao cietokšņa kaze- mātiem. Taču jāņem vērā, ka šī varbūt ir vienīgā un pēdējā iespēja atgriezties mājās, — situāciju apsvēra Krūklis.

—    Nekur nav rakstīts, ka mums nenāksies iepazīties ar kazemātiem ari tajā gadījumā, ja gribēsim sagaidīt to laimīgo brīdi, kad mūs likumīgi laidīs no ostas ārā. Simt divdesmit septiņas dienas mēs te jau esam gūstā. Viņi «Hercogu Jēkabu» negrib izlaist no rokām, un viņiem spēlīte ar mums var apnikt. Rīt pat viņi var ierasties ar policiju un mūs visus nocelt no kuģa kā komandu, kura nepakļaujas «likumīgajam» Latvijas «pilnvarotajam» — angļu konsulam. Tātad katorga tā vai tā. Es esmu par risku, ja tas katorgas vietā mums sola brīvību. Jārīkojas! — Krūklim dedzīgi atbildēja Kalējs.

—    To es saprotu! Cīfs ir jaunākais no mums, bet runā īsta vīra valodu, — kapteinis uzslavēja Kalēju. — Rādās, citas izejas nav …

—    Bez degvielas un pārtikas? — neticīgi jautāja Kalniņš.

—    Degvielas pietiks divām nedējām, — Kalējs viņam tūliņ atbildēja.

—    Bet pārtikas dienām piecām… — norūca Kalniņš.

—    Pievilksim siksnas, ari pārtikas pietiks divām nedēļām, — neatlaidās Kalējs.

—     Varbūt vēl kāds vēlas ko teikt? — jautāja kapteinis.

Bridi salonā valdīja saspringts klusums. Pirmais to pārtrauca Krūklis:

—    Nu jau laikam visiem skaidrs, ka šonakt jāsāk atceļš uz mājām.

—    Lai notiek, — piekrita arī Kalniņš.

Kapteinis atviegloti nopūtās. Acīmredzot viņš visvairāk bija gaidījis Kalniņa piekrišanu.

—    Tad mums atliek rīkoties, lai mēs tieši pulksten divdesmit četros varētu pacelt enkuru, — Mihelsons mierīgi ievadīja tālāko sarunu. — Līdz vakaram salieciet izjauktās mašīnu detaļas. Atbrīvojiet stūri un dzenskrūvi no ogļu maisiem. Pulksten divdesmit trijos visas ugunis uz klāja un kajītēs nodzēsiet. Drošības labad iluminatorus aizsedziet. Lai deg vienīgi enkuruguns. Tiklīdz iziesim atklātā jūrā, kursu nolieciet Galapagu salu virzienā. Pēc tam pagriezīsimies nostāk no kuģu ceļa, bet, ja jautā, kāpēc tā rīkojamies, atbildiet, ka rīt laikam saņemsim atļauju bunkurēties un tāpēc kuģis savedams kārtībā. Vietas ieņemsim piecpadsmit minūtes pirms enkura pacelšanas.

—    Ko darīsim ar kareivi? — jautāja Krūklis.

—    To pagaidām neizlemsim — līdz vakaram, kad atgriezīšos no pilsētas.

—    Jūs šodien vēlreiz dosieties malā? — Visi ar izbrīnu noraudzījās kapteinī.

—     Mūsu pretinieks ir viltīgs, un es arī esmu sadomājis rīkoties pēc viņu metodes. Embargo atcelšanai un gaidāmajai dokumentu atgūšanai par godu ielūdzu restorānā uz vakariņām kara ostas štāba priekšnieku un ostas kapteini. Nežēlošu ne skotu viskiju, ne Jamaikas rumu, ne franču konjaku un šampanieti. Ar to es šovakar sūtņu kungus izolēšu no viņu pavēļu izpildītājiem un novērsīšu aizdomas, ka tūliņ pēc vakariņām mēs varētu doties jūrā, — kapteinis izklāstīja savu plānu un piebilda: — Pulksten divdesmit trijos es atgriezīšos uz kuģa.

Mums, matrožiem, ne prātā nenāca, ka salonā pieņemts tik svarīgs lēmums un jau naktī sāksies ceļš uz mājām.

Nekādas aizdomas mums neradīja pat Kalēja cītīgā darbošanās mašīntelpā.

Pievakarē, kad kapteinis devās uz pilsētu, viņam līdzi laivā aizbrauca arī vairāki matroži. Neviens viņus ne- f atturēja. Vienīgi Krūklis, pie trapa stāvēdams, uzsauca, ka rīt laikam būšot bunkurēšana, lai vīri pārāk nesasvi- ķojoties un parastajā laikā — pulksten divdesmit trijos — atgriežoties uz kuģa, citādi nedabūšot kārtīgi izgulēties, bet strādāt vajadzēšot.

Es malā nebraucu, jo man tonakt bija jādežurē. Atspiedies pret bortu, raudzījos, kā laiva ar kapteini un pārējiem aizbrauca uz krastu. Piepeši man līdzās nostājās » Krūklis.

—    Sameklē Pētersonu. Man viņam uzdodams speciāls darbiņš, — Krūklis teica.

Šis «speciālais darbiņš» nebija nekas cits kā stūres un dzenskrūves atbrīvošana no apsēja, kuru Pētersons nesen uzlika.

—    Vai to bandāžas noņemšanu līdz ritam nevar atlikt? Kas var galvot, ka tā «slepenā biedrība» šonakt nedarbosies, — Pētersons iebilda.

—    Nevar vis atlikt. Kapteinis teica, ka rīt brauksim pie steķiem, visam jābūt kārtībā. Bet no «slepenās biedrības» Freijs aizbrauca malā. Krastiņš, salāpījis vakar- nakts paģiras, saldi krāc savā kojā. Nu jau ir pietiekami tumšs, lai neviena sveša acs neredzētu, — skaidroja Krūklis.

Ap pulksten divdesmit diviem pārradās gandrīz visi kuģa ļaudis, nebija tikai divu — Freija un Olanda. Tieši divdesmit trijos piebrauca arī kapteinis. Mēs ar Spriedēju nolaidām trapu, un kapteinis ātri uzskrēja uz klāja.

—    Vai visi atgriezušies no pilsētas? — viņš noprasīja.

—    Nav vēl Freija un Olanda.

—    2ēl Olanda, — kapteinis it kā pie sevis noteica un aizsteidzās uz salonu.

Notikumi sāka risināties ātri. Salonā kapteini jau gaidīja pārējie kuģa virsnieki.

—    Ziņojiet! — kapteinis teica.

—   Mašīnas kārtībā, gaidām jūsu pavēli, kaptein, lai tās iedarbinātu, — Kalējs militāri raportēja.

—    Stūre un dzenskrūve atbrīvotas. Arī pārējie jūsu norādījumi izpildīti. Esam gatavi, — tūliņ sekoja Kalniņa ziņojums.

—            Pateicos. Bet vispirms mēs tiksim vaļā no sargkareivja. Tauriņ, uzliec pudeli viskija un pasaki, lai atnāk Spriedējs, — kapteinis uzsauca stjuartam.

Tauriņš bez kavēšanās izpildīja kapteiņa rīkojumu. Drīz galdā atradās pudele viskija un glāzes. Ieradās arī Spriedējs. Kapteinis viņam pavēlēja:

—    Ej un atved šurp sargkareivi!

Pēc dažām minūtēm samiegojies sargkareivis ar visu šauteni jau stāvēja salonā un nesapratnē jautāja:

—     Ko kapteiņa kungs vēlas?

—           Mums šonakt lieli svētki, gribu, lai tu mūsu svētkiem par godu iedzer kārtīgu malku viskija. — Un kapteinis kareivim sniedza pilnu tējas glāzi ar stipro dzērienu.

—    Nedrīkst, kapteiņa kungs, atrodos postenī…

—           Nieki, būs priecīgāks prāts. Un mēs jau tavam priekšniekam to neziņosim. Iedzer!

—           Jūs esat pārāk laipns, kapteiņa kungs, nespēju atteikt. Salut, par godu jūsu svētkiem! — Un kareivis vienā paņēmienā izdzēra viskija glāzi.

—    Varbūt vēl vienu?

—    Pilnu gan vairs ne, pusīti. Labs dzēriens.

—    Ielej, Tauriņ!

Kareivis izdzēra arī Tauriņa pasniegto glāzi. To nolikdams uz galda, viņš priecīgi runāja:

—           Paldies par uzcienāšanu. Jums taisnība, kapteiņa kungs, prāts nu kļuva pavisam jautrs, dziedāt vien gribas!

—           Tas man patīk, bet saki — vai tu esi kristīgs cilvēks?

—           Jā, kapteiņa kungs, esmu svētās katoļu baznīcas loceklis.

—           Nu tad tā — ja tu negribi, lai mēs tevi aizvedam uz bezdievju valsti, tev tūlīt jāatstāj kuģis! Pie trapa jau gaida motorlaiva.

Kareivis brīdi nesapratnē blenza kapteinī. Tad attapās un jau ar stīvu mēli sāka buldurēt:

—           Nē, kapteiņa kungs, to es nedrīkstu darīt, man nav tiesību to darīt…

—           Nu tad brauc mums līdzi, tikai vēlāk nesūdzies, ka esam tevi aizveduši uz zemi, kurā dievu nelūdz.

—    Nē, nē, to es arī nedarīšu, līdzi jums nebraukšu!

—    Ko tad tu darīsi?

—    Es šaušu.

—           To nu gan mēs tev nejausim darīt! — Un kapteinis pameta ar galvu Spriedējam. — Drošības dēļ pievāc to viņa spēļu lietiņu.

Jau nākamajā mirklī Spriedējs satvēra kareivja šauteni ar uzsprausto durkli un izrāva viņam no rokām.

—    Atdod arī patronu somu! — kapteinis pavēlēja.

Kareivis paklausīgi noraisīja jostu ar patronsomu un

pasniedza Spriedējam. Pagriezies pret kapteini, atbruņotais viņam jautāja:

—    Bet ko es teikšu savam oficiera kungam?

—           Klausies uzmanīgi un neaizmirsti. Saki, ka tu saslimi, briesmīgi sāka sāpēt vēders, un lūdzi mūs iedot kādas zāles. Mums nekā cita nebija, un mēs tev iedevām viskiju. Bet, kas notika pēc tam, tu neatceries.

Kareivis piekrītoši pamāja ar galvu.

—           Aizved, Spriedēj, viņu uz motorlaivu. Bet jūs, Kalniņ un Krūkli, dodiet komandu visiem ieņemt savas vietas.

Laivinieks izbrīnījies vēroja «nogurušo» sargkareivi, kas ar Spriedēja piepalīdzību tikko spēja ierausties laivā un bez apbruņojuma gatavojās doties uz krastu. Pasmaidījis par nesakarīgo šļupstēšanu, ka viņam jādodas malā pie ārsta, laivinieks iedarbināja motoru un devās uz krastu.

Pa to laiku Krūklis apstaigāja kajītes un deva rīkojumu visiem ieņemt vietas. Matroži un motoristi samiegojušies un apjukuši uzreiz nespēja saprast, kas katram darāms un vispār — vai pašā pusnaktī būtu kaut kur jābrauc?

Kā katru nakti ap šo laiku, kuģis grima tumsā. Gaiši mirdzēja vienīgi enkurugunis, tas nozīmēja, ka «Hercogs Jēkabs» stāv noenkurojies. Enkurugunis dega, līdz kuģis izkļuva no ostas.

Bocmanis lika pacelt divas tonnas smago enkuru — vienu, tad otru. Iedarbojās varenie dīzeļi, un, dzenskrūvei ūdeni kuļot, «Hercogs Jēkabs» pagriezās uz jūras pusi.

Beidzot! Beidzot sperts pirmais drosmīgais solis ceļā uz dzimteni! Ar cerību pilnām sirdīm mēs devāmies ārā no Kaljao ostas.

Pēkšņi kāds uz klāja nelabā balsī iebļāvās:

—    Nolādēti! Kur jūs braucat!?

Es pagriezos uz to pusi un ieraudzīju Krastiņu, kas, korķa vesti rokās sažņaudzis, kā prātu zaudējis skraidīja pa klāju.

—           Ko tu ālējies, mēs braucam uz mājām! — es mēģināju viņu nomierināt.

—    Uz Vladivostoku?

—    Uz Vladivostoku.

—    Nolādēti! Es nekur nebraukšu!

Troksni izdzirduši, atsteidzās arī Mihelsons ar Krūkli.

—    Kas te notiek? — kapteinis bargi noprasīja.

—           Apturiet mašīnas, apturiet mašīnas! Es lūdzu, apturiet! — izmisīgi kliedza Krastiņš.

—           Krastiņ, esi prātīgs, netrako! Ja tu negribi braukt, es tev atļaušu nokāpt krastā pirmajā ostā, kur piestāsim. Bet tagad savaldies.

—           Nē, kaptein, es nebraukšu, nekur es nebraukšu! Es mīlu vienu meiteni un viņai apsolīju, ka viņu nepametīšu.

—           No Meksikas varēsi atbraukt uz šejieni un dzīvot ar viņu laimīgs. Tāpēc jau nav jāzaudē galva.

—    Es neticu, ka jūs brauksiet uz Meksiku!

—           Tici vai netici, bet pagaidām tev citādi līdzēt nevaru, — kapteinis noteica.

Kuģis lēnām virzījās arvien tālāk projām. Krastiņš izmisīgi metās pie borta. Kapteinis viņu cieši satvēra.

—           Kāpēc jūs mani nelaižat? Kaptein, es gribu būt pie Marinas! Neviens nespēs mani no viņas atturēt!

—           Ne jau no viņas tevi atturu, bet no nāves. — Tad, pagriezies pret Krūkli, kapteinis jautāja: — Varbūt ieslēgt viņu mesē, kamēr nomierināsies?

—           Kāpēc cilvēku piespiest? Nav jau vairs maziņais, lai dara, kā pats uzskata par labāku, — Krūklis atbildēja.

Visi klāja ļaudis bija ielenkuši Krastiņu. Ikviens centās viņu nomierināt, deva padomus, bet nekas nespēja Krastiņu ietekmēt. Viņš stāvēja, ieķēries reliņā, un stīvi raudzījās Kaljao ugunīs, nelikdamies dzirdam, ko viņam mēģina iestāstīt. Un tad, it kā visu būtu pārlicis un izdomājis līdz galam, viņš klusēdams nokāpa kajītē. Mēs jau nodomājām, ka Krastiņš samierinājies ar likteni. Bet viņš ar koferi rokā atkal parādījās uz klāja.

—           Krastiņ, — es mēģināju viņu vēl aizturēt, — vai tu esi padomājis, ka te visapkārt ložņā haizivis?

—    Kā nu ne, — viņš atbildēja. — Ja grasīsies mani aprit, grūdīšu viņām koferi rīklē.

Gribēju teikt, lai nedzen velnu, lai brauc līdzi ja ne uz dzimteni, tad vismaz līdz Meksikai, bet nepaspēju ne lāgā muti atvērt, kad viss tālākais noritēja zibens ātrumā. Vispirms pār bortu pārlidoja koferis, tad uz brīdi tumsā virs borta pavīdēja pats Krastiņš, un no šā mirkļa viņa vairs nebija mūsu vidū. Vai tas tika darīts mīlestības vai nodevības vārdā, grūti pateikt.

«Hercogs Jēkabs» turpināja ceļu, braucot bez signāl- ugunīm. Vēl joprojām dega vienīgi enkuruguns.

Motori strādāja ar pilnu slodzi, tomēr maksimālo ātrumu uzņemt mums neizdevās. Kuģa zemūdens daļa pa ilgo stāvēšanas laiku bija apaugusi ar biezu jūras gliemežu kārtu. Pavisam lēnām mēs attālinājāmies no Kal- jao ugunīm. Malā sāka zibsnīt spoži gaismas signāli.

—    Esam pamanīti, viņi pavēl mums atgriezties ostāl Ko darīsim, kapteini? — uztraukti jautāja Kalniņš.

—    Atpakaļceļa mums nav.

—    Bet ja kāds kara kuģis mūs noķers?

—    Ja baidies — nedari, ja dari — nebaidies! Mums jāvadās no pēdējā padoma.

Krūklis karšu mājā cītīgi stradaja ar zīmuli un trijstūri, aprēķinot un iezīmējot kartē mūsu atrašanās vietu. Kapteinis laiku pa laikam iegāja pie viņa, brīdi apspriedās un tad atkal devās uz komandtiltu.

Malā nemitīgi zibsnīja gaismas signāli. Pulksten 1.45 piepeši nodārdēja krasta artilērija. Vienreiz, otrreiz, trešo reizi. Jūru sāka taustīt starmeši, taču līdz mums to pirksti nesniedzās. Mēs jau bijām lielā gabalā un virzījāmies prom no parastajiem kuģu ceļiem.

Pēc neliela pārtraukuma šāvienu dārdi atkārtojās.

—    Kāds stulbums — velti tērē munīciju! Vai tiešām viņi mūs uzskata par tādiem muļķiem, kas nesaprot, ka ar šaudīšanos bez koordinātēm var nobiedēt vienīgi zvirbuļus? — brīnījās kapteinis, dodot komandu kuģi pagriezt vēl vairāk uz ziemeļiem, uz Galapagu salu pusi.

Beidzot artilērijas šāvienu troksnis norima un iestājās klusums. Bija jūtama vienīgi motoru darbība un dzirdama dzenskrūves kultā ūdens vienmuļā šļakstēšana.

Kad atausa rīts, Peru krastu vairs neredzēja. Laiks bija skaidrs. Uzlēca saule. Okeāns vēla garus, rāmus viļņus. Mēs jau atradāmies ārpus Peru teritoriālajiem ūdeņiem.

Mūsu sardzes laiks jau sen bija beidzies, bet kapteinis arvien vēl nepameta komandtiltu. Sasarkušām acīm viņš uzmanīgi vēroja okeāna klaidu, bažīdamies, ka pie apvāršņa varētu parādīties kāds patruļkuģis, kam zināma mūsu bēgšana.

No rīta pirmais pie kapteiņa ar savām rūpēm ieradās mehāniķis Kalējs. Viņš ziņoja, ka mašīnnodaļā trūkst trīs cilvēku: mašīnasistents Valdis Freijs un divi moto- risti — Malvīns Krastiņš un Jānis Olands.

— Jāpārbauda komanda, varbūt vēl kāds palicis Kaljao ostā, — kapteinis, pasaucis Krūkli, viņam uzdeva.

Stūrmanis ar kuģa komandas sarakstu rokā apstaigāja visas kajītes un darba telpas, atzīmējot katru cilvēku. Trūka vēl vienīgi Miķeļa Dzērvēna, pārējie atradās uz kuģa.

Trīs cilvēkus — Miķelīti, Freiju un Krastiņu — neviens nenožēloja. Tādu likteni viņi paši sev bija izvēlējušies. Apbēdināja tas, ka nav Olanda. Pievakarē, kā parasts, viņš aizbrauca uz pilsētu, bet ar pēdējo motorlaivu uz kuģa neatgriezās. Janka — tā mēs Olandu saucām — «Zaļajā čūskā» bija stingrāk «uzņēmis uz krūts». Būdams «kunga dūšā», nepaklausījis saviem biedriem, kas aicinājuši reizē braukt uz kuģi. Atmetis tikai ar roku un atbildējis, ka «Hercogs Jēkabs» nekur nepazudīšot, bet no rīta pie darba būšot laikā. Mēs varējām iedomāties Jankas izmisumu, kad viņš attapās, ka, jūrnieku valodā runājot, nodzēris kuģi. Jānis Olands vienmēr bija kopā ar tiem, kas vēlējās atgriezties dzimtenē, kur viņu gaidīja sieva un mazais Jānītis. Bet nu viņš atradās viens pats svešā pasaules malā. Kas zina, cik ilgi viņš kā saimnieku pazaudējis suns izmisis klīda pa Kaljao ostmalu un no- nolādēja to vieglprātības mirkli, kad nebija paklausījis biedru aicinājumam, un vai kādreiz vēl redzēja sev tuvos cilvēkus.

MĒS ATGŪSTAM ĀTRUMU

Motori strādāja ar pilnu jaudu, taču divu diennakšu laikā nobrauktās jūras jūdzes liecināja, ka kuģis agrāko trīspadsmit jūdžu vietā stundā vairāk neveica kā tikai sešas. Mēs gan jau atradāmies ārpus Peru teritoriālajiem ūdeņiem, tomēr šās valsts varas iestāžu interese par mums vēl nebija zudusi. Peru īsviļņu raiditajs neatlaidīgi izprašņāja okeānā kuģus, vai nav redzēts «Hercogs Jēkabs». Tā kā mēs turējāmies tālāk no parastajiem jūras ceļiem, pagaidām mums bija laimejies un neviens kuģis «Hercogu Jēkabu» vēl nebija pamanījis. Bet kā būs rit vai parīt? Un ja nu piepeši rastos vajadzība bēgt?_ Protams, tad jebkurš patruļkuģis mūs notvers bez grūtībām.

Nervozēja kapteinis, nervozēja arī komanda. Visus nodarbināja doma, kā okeānā atbrīvoties no biezās gliemežu kārtas uz kuģa zemūdens daļas. Galu galā virsnieki nolēma, ka jāpagatavo vairāki lāpstiņveidīgi tērauda asmeņi, tie jāpiestiprina apmēram divus metrus garos kātos un ar šiem rīkiem jānokapā gliemežu kolonijas no kuģa sāniem.

Sagatavošanās darbi drīz tika paveikti. Tad ar vinčām okeānā nolaida glābšanas plostu, un pa virvju kāpnēm, turēdami rokā «štekerētājus» (tā nosaucām šos jaunos darba rīkus), mēs, vairāki vīri, devāmies uz plostu. Okeāns bija nemierīgs. Drošības labad mums katram pie rokas bija piesieta aukla, kuras otrs gals atradās uz kuģa. Atbrīvojām plostu no vinčas, un darbs varēja sākties.

Daži, uz klāja stāvēdami un vērodami, kā mēs tur lejā sagatavojamies neparastajam darbam, ironiski smīnēja, bet citi pat nikni izmeta pa kodīgai piezīmei, kas tika adresētas kapteinim un stūrmaņiem: kā drīkstot cilvēkiem pavēlēt, lai dara okeānā tādu darbu, kas veicams vienīgi mierīgos ostas ūdeņos!

—    Kapteinis laikam vairs nav pie pilna prāta, — kāds šausminājās. — Šitā jau cilvēkus par kropļiem var pataisīt, ja ne gluži noslīcināt.

—    Ja tev reibst galva un nelaba dūša no tā, ko redzi, tad vismaz neklāsti to citiem un aizver savu maizes lādi lai mums neparadītu, cik tu vārgs, — Spriedejs viņu apsauca.

Darbs patiešām bija grūts un riskants. Gliemeži cieši biezā kārtā bija piecementējušies kuģa sāniem. Lai tos notīrītu, nācās cirst un grūst, cik vien spēka. Bet plosts un kuģis nemitīgi šūpojās. Brīdi pa brīdim uzbrukumu gliemežu kolonijām nācās pārtraukt, lai nogaidītu atkal īsto mirkli, kad kuģis vilnī sazvelsies uz pretējo pusi un atklās to sānu, kuru mēs apstrādājam. Tiklīdz grumbuļainais sāns izlīda no ūdens, metāmies tam virsū, cik vien jaudājām, lai neviena sekunde netiktu velti izšķiesta bez cirtiena gliemežu apaugumā. Kad viena maiņa bija piegurusi, tās vietā stājās otra. Un tā bez pārtraukuma līdz vakaram, kad pabeidzām tīrīt pēdējos kvadrātmetrus no 240 metru garās un 1 metru platās kuģa zemūdens joslas.

Mūsu darbs nebija veltīgs. Kad reizē ar saulrietu uzcēlām plostu atpakaļ uz klāja un «Hercogs Jēkabs» iedarbināja dzenskrūvi, kuģis nu jau varēja virzīties vismaz ar deviņu jūdžu ātrumu stundā. Kapteinis mūs uzslavēja un sirsnīgi pateicās. Katra atgūtā jūdze mums palīdzot drīzāk nokļūt dzimtenē. Un tas mums bija lielākais gandarījums par uzvaru, ko tajā dienā izcīnījām grūtajā un bīstamajā darbā.

Jā, viss beidzās labi. Nebija ne sakropļoto, ne noslīkušo. Bet daudz netrūka, un Spriedēja vairs nebūtu mūsu vidū. Tas notika tajā brīdī, kad «Hercoga Jēkaba» viens sāns bija notīrīts un to vajadzēja pagriezt pret vēju, lai arī otra sāna atbrīvošanu no liekā svara varētu veikt aizvēja pusē. Tā, kuģim manevrējot, plosts nokļuva atklātos viļņos un sagāzās uz sāniem. Vīri, lai noturētos uz plosta, tūliņ nometās guļus uz dēliem un ieķērās tajos ar abām rokām. Sajā mirklī Spriedējs noslīdēja no plosta, un vijņi viņu parāva zem kuģa. Vienīgi mehāniķa Kalēja zibenīgā.rīcība izglāba Spriedēju, jo laikā tika apturēta dzenskrūve un tā nepaspēja Spriedēju samalt. Jā, varēja teikt, ka viss beidzās tikai ar izbīli. Galu galā sājais okeāna ūdens, ko diezgan pamatīgi sarijās Spriedējs, un puns galvā, ko viņš ieguva, atsitoties pret kuģi, bija tādi sīkumi, kurus nav vērts pat pieminēt, ja nāve atradusies turpat deguna galā.

Tās dienas vakarā Ariņam izdevās sazināties ar Liepāju. «Hercogam Jēkabam» tika pavēlēts doties uz Meksikas ostu Mansaniljo, lai tur saņemtu pārtiku un degvielu. Visiem redzami uzlabojās oma, uz kuģa atkal sāka skanēt smiekli un dzirkstīt asprātības. Tātad dzimtene par mums rūpējas.

Stūrmaņi tūliņ aprēķināja attālumu no mūsu atrašanās vietas līdz Mansaniljo. Kapteinis, uzzinājis rezultātu, brīdi kaut ko apsvēra, tad Kalniņam un Krūklim teica:

— Ja brauksim ar maksimālo ātrumu, tad Mansaniljo ostā ieradīsimies sestdienas rītā. Man liekas, izdevīgāk būtu iebraukt klusākā laikā — svētdienas rītā, kad visi kungi vēl gulēs. Samazināsim ātrumu.

Abi stūrmaņi tam piekrita.

20. decembra vakarā Ariņš uztvēra pārraidi no «Am- torga» Ņujorkā. Ari «Amtorgs» ieteica doties uz Mansa- niljo ostu, kur viss nepieciešamais mums tikšot nodrošināts. Tas vēl vairāk pacēla jūrniekiem garastāvokli. To pat nespēja sabojāt stjuarta paziņojums, ka rīt galdā būs pēdējie vērša gaļas konservi. Un vēsts, ka pāris dienu nāksies savilkt siksnas, tika uzņemta bez kurnēšanas. Sāka izsīkt ari dzeramā ūdens krājums. Bet naktī uznāca spēcīga tropu lietusgāze. Mēs uz klāja nolikām mucas, un drīzi vien tās jau bija pilnas līdz malām ar saldūdeni.

Svētdienas rītā «Hercogs Jēkabs» iepeldēja Mansaniljo ostā un pietauvojās pie steķiem. Krastā mūs sagaidīja meksikāņu strādnieki. Viņi sargāja mums krastā pievesto pārtiku. Mēs to bez kavēšanās nogādājām uz kuģa saldētavā un noliktavās. Tūliņ tika piegādāts arī dzeramais ūdens. Mehāniķi un motoristi steidzās iesūknēt tvertnēs degvielu. Par to visu bija parūpējies no Ņujorkas atbraukušais PSRS sūtniecības darbinieks.

Mūsu rosību vēroja pa krastmalu klejojoši aizdomīgi vīri. Pienācis tuvāk, kāds no šiem svešiniekiem man jautāja: no kurienes kuģis nākot, uz kurieni tas dodoties? Atbildēju, kā kapteinis to mums bija piekodinājis, ka esam ieradušies no Sansalvadoras un dosimies uz Sanfrancisko pēc kravas.

Bija gādāts par visu, lai mums nekā netrūktu, pat ne cigarešu un lieliska alus. Viss tālajam ceļam nepieciešamais uz kuģa tika nogādāts sešās stundās, un «Hercogs Jēkabs» atkal varēja pacelt enkuru, lai turpinātu ceļu.

Locis komandēja stūres vīru Pētersonu, par cik grādiem pagriezt kuģi uz vienu vai otru debess pusi. Kapteinis, atspiedies pret komandtilta margām, vēroja, kā kuģis lēnām virzījās ārā no ostas. Viņš bija apmierināts — viss noritēja labāk, nekā to varēja paredzēt. Pal lielvalstu konsulāti, kuri varētu «Hercogam Jēkabam>> stāties ceļā, šodien slēgti, un paši konsuli mierīgi sūc savu vīkenda kokteili. Viņiem nav nekāda pamata aizdomām, ka «Hercogs Jēkabs», ja arī būtu ieradies Mansaniljo ostā, šodien atgrieztos atklātā okeānā. Satumsusī debess un spēcīgās vēja brāzmas, kas sitas sejā un gaudo kuģa mastos, vēstī vētras tuvošanos, bet tādā laikā kuģi nemēdz pamest ostas, gluži otrādi, meklē tajās patvērumu. Bet rīt, kad viņi attapsies, «Hercogs Jēkabs» jau atkal būs nozudis okeāna plašumos.

Locis ar izbrīnu un bažām raugās dīvainajā kapteinī, kas, ignorējot stihijas tuvošanos, tomēr liek kuģi izvadīt no ostas. Beidzot locis nenociešas un saka:

—    Jūs riskējat, kaptein! Vai nebūtu pareizāk griezt kuģi atpakaļ uz piestātni?

—    Mans kuģis ir pietiekami stiprs, lai nebaidītos no tādiem pūtieniem, — strupi atbild kapteinis.

Pie izejas okeānā viļņi jau sāka loču kuterīti tik stipri svaidīt, ka draudēja to sadragāt pret «Hercoga Jēkaba» sāniem. Locis, nobažījies, ka vēlāk vairs nebūs iespējams atgriezties uz kutera, nokāpa no kuģa. Vēl gabaliņu kuteris mūs pavadīja, tad, ar viļņiem cīnīdamies, atgriezās ostā. Nu stūres vīram blakus stāvēja kapteinis un koriģēja kuģa kursu.

«Hercogs Jēkabs» uzmanīgi manevrēja pa šauro izeju starp rifiem, lai nokļūtu atklātā okeānā,

—    Lai dievs nedod, ka mūs uzdzen uz tiem… — kāds bažījās.

—    Kāpēc gan uzdzīs? Mums taču motori strādā ar pilnu slodzi! Pār stihiju valdām mēs, ne otrādi, — kapteinis atteica.

Beidzot kuģis ieslīdēja okeānā. Viļņi nemierīgi cēlās un grima, brīžiem veldamies pāri «Hercoga Jēkaba» klājam. Mēs braucām, būdami pārliecināti, ka mūsu kuģis ir stiprs un spēj izturēt ne vien tādu pārbaudījumu, kādu nule mums pieteica Klusais okeāns.

Lēnām mūsu skatienam gaisa Meksikas krasts, līdz pavisam nogrima aiz apvāršņa. Par sauszemes tuvumu vēl vienīgi labu brīdi mums atgādināja augstu gaisā virs kuģa lidojošais albatrosu pāris.

UZ PASAULES MALU, KUR SAULE LEC

Izrādījās, ka uz «Hercogu Jēkabu» tiešām var paļauties. Kaut bez balasta, tomēr godam tas izturēja vētru, kas mūs sagaidīja Klusajā okeānā, kad izgājām no Mansaniljo ostas. Un, kad Vecā gada pēdējā dienā okeāns atkal nomierinājās, mēs ar priecīgu prātu varējām gatavoties Jaungada saņemšanai.

Nu mēs vairs nebijām nekādi tukšinieki. Noliktavā un saldētavā glabājās visādi gardumi, ko varēja celt svētku galdā. Kapteinis stjuartam un pavāram to ari lika darīt. Galdi vai lūza no dažādām uzkodām: sieriem un desām, gaļas un zivju konserviem, svaigiem un žāvētiem augļiem. Un, protams, Jaungada tostam tika ierādīta vieta arī vienai otrai dzirkstošai vīna pudelei.

Sēdēdami pie bagātīgi klātajiem galdiem, mēs priecīgi pasmējāmies par pārvarētajām grūtībām, līksmojām par gaidāmo tikšanos ar tuviniekiem dzimtenē un gan nopietni, gan jokodamies spriedām par nākotnes nodomiem.

—    Kā tikšu mājās, tūlīt apprecēšos, — teica Pētersons.

—     No vienas nelaimes vēl neesi izsprucis, bet sapņo jau par nākamo, — smējās Spriedējs.

—    Līgava gaida.

—     Ka tikai nav pārgaidījusies un aizgājusi pie cita, — mēļoja Spriedējs, bet tūliņ nopietni piebilda: — Kad es pārbraukšu mājās, mēģināšu iekļūt jūrskolā un izmācīties par kapteini. Tādu kā mūsējais …

—    Tad iesim, Nikolaj, uz jūrskolu abi reizē, — iesaucās jaunākais matrozis Jānis Grauss. — Arī es gribu kļūt par īstu, izglītotu jūrnieku.

Pulksten divpadsmitos mēs, kapteiņa aicināti, iztukšojām vīna glāzes un no sirds novēlējām cits citam laimīgu jauno — tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmo gadu. Un mēs bijām pārliecināti, ka mūsu lielie un mazie nodomi piepildīsies. Mēs taču devāmies uz to pasaules malu, kur saule lec. Mūsu kuģis nu pieder pie tās zemes, kurā darba cilvēks kļuvis pats savas laimes kalējs.

Mansaniljo ostā kapteinim izsniedza dokumentu — PSRS pagaidu flagpatentu (tas kuģim dod tiesības braukt ar attiecīgas valsts karogu), ko izdevusi Padomju Savienības sūtniecība Amerikas Savienotajās Valstīs. Mansaniljo ostas valde šajā dokumentā apstiprināja, ka «Hercogs Jēkabs» no Meksikas krastiem dodas uz Sanfrancisko. Tagad mūsu kuģis vairs nebija bēglis bez dokumentiem, kuru tiesības aizturēt jebkuras valsts varas pārstāvim. Tomēr kapteinis baidījās uzvilkt mastā Padomju Savienības karogu, lai tas, ja mūs aizturētu, nekaitinātu kādu britu admiralitātes Klusā okeāna korsāru. Kapteinis no preses ziņām labi atcerējās atgadījumu ar Padomju Savienības kuģiem «Vladimirs Majakovskis» un «Se- lenga», kurus patvaļīgi arestēja angļu patruļkuģi.

«Selengas» jūrniekiem pat nācās kādu laiku izbaudīt koncentrācijas nometnes «viesmīlību» Malajas pussalas džungļos. Mihelsons cerēja, ka šāds liktenis neķers «Hercoga Jēkaba» komandu, ja mūs aizturēs bez sarkanā karoga. Taču, lai notiktu kas notikdams, mēs bijām droši, ka par mums rūpēsies lielā Padomju valsts, kuras aizsardzībā nu atradāmies. Ja arī mūs aizvestu uz kādu no Austrālijas vai Kanādas ostām, visur mūs atrastu un palīdzētu mums atgriezties mājās.

Mēs darījām visu, lai izvairītos no sastapšanās ar kara flotes patruļkuģiem. Visu laiku turējāmies tālāk no jūras ceļiem, naktīs braucām bez signālugunīm. Dežurējošā sardze vienmēr vērīgi uzmanīja pretim nākošos kuģus, lai tiem laikus padotu ceļu, īpaši naktīs, kad mūsu vainas dēļ varēja notikt sadursme.

Apmēram divdesmit stundas braucām Kalifornijas pussalas virzienā. Pēc tam pagriezāmies uz Vladivostokas pusi. Kapteinis nolika kursu uz punktu 60 jūdzes atstatu no Havaju salām. Un atkal mēs kuģojām, izvairoties no ceļiem, kas uzrādīti jūras karšu un lociju grāmatās.

Mūsu telegrāfists dzirdēja kādu amerikāņu raidstaciju ziņojam, ka nezināms pelēkas krāsas motorkuģis redzēts Kalifornijas krasta tuvumā. Tumsai iestājoties, tas esot braucis bez signālugunīm. Kad Ariņš to paziņoja kapteinim, viņa sejā pavīdēja šķelmīgs smīns. «Hercogs Jēkabs» jau sen bija pagriezis stūri ziemeļu un ziemeļrietumu virzienā. Bet nu jau mēs metām atkal jaunu cilpu — pagriezāmies uz dienvidiem. Ķer nu zaķi, kad tas jau mežā …

Taču tā nebija vienīgā ziņa, ko par mums uztvēra radists. Pēc dažām dienām pasaulei tika pavēstīts, ka «Hercogs Jēkabs» esot bez vēsts pazudis. Peru valdība esot pavēlējusi saviem kara kuģiem mūs notvert. Tomēr viņiem mūs neizdevās panākt. Un rietumu prese notikumu ar «Hercogu Jēkabu» nosauca par kaut ko pēdējos gados neredzētu un nedzirdētu. Jā, tas laikam tiešām rietumu pasaules gangsteru tikumu sargiem bija rets gadījums, kad tik trekns kumoss izslīd no rokām.

Lai ko par mums spriedelēja, mēs klusēdami turpinājām uzņemto ceļu uz Vladivostoku. Aiz muguras palika Havaju salas, 18. janvārī šķērsojām 180. grādu meridiānu. Mūsu diezgan vienmuļajā dzīvē tajā dienā notika mazs starpgadījums, par kuru mēs vēl ilgi smējāmies.

Vecākajam matrozim Pēterim Dumburam, ko mēs pamatoti uzskatījām par īstu, rūdītu jūras vilku viņa ilgā kuģinieka stāža dēļ, 17. janvārī bija dzimšanas diena. Viņš to gatavojās atzīmēt, bet, kad, pēc viņa aprēķina, šī diena pienāca, tad tā, Pēterim par lielu izbrīnu, tika datēta kā 18. janvāris. Izrādījās, ka 17. janvāris no mūsu laika rēķina bez pēdām pazudis. Par to, protams, visvairāk bija sarūgtināts Pēteris Dumburs, jo viņš bija palicis bez dzimšanas dienas. Stūrmanis Kalniņš mums izskaidroja, ka, pārbraucot 180 grādu meridiānu, kuģiem, kuri dodas rietumu virzienā, zūd šā meridiāna pārbraukšanas diena līdz ar datumu, turpretī tiem, kas iet austrumu virzienā, to pašu dienu skaita divas reizes. Pēteris tam noticēja tikai tad, kad arī kapteinis apstiprināja stūrmaņa vārdus un smaidīdams vēl piebilda:

—    Tā nu ir, Pēter, dzimšanas diena pazuda. Bet neskumsti, toties esam par vienu dienu tuvāk dzimtenei.

Katru dienu «Hercogs Jēkabs» mūs tuvināja Vladivos- tokai par 216 jūras jūdzēm, un pēc 25. janvāra kapteinim jau vajadzēja pieņemt lēmumu, pa kuru ceļu no Klusā okeāna iebraukt Japāņu jūrā. Sasaucis salonā kuģa virsniekus, kapteinis kopā ar viņiem apsvēra visus iespējamos ceļus, lai no tiem izvēlētos pašu drošāko.

—     Būtu vasara, tad mums atkristu lielā galvas lauzīšana, — teica kapteinis. — Mēs caur Kuriļu salām varētu doties uz Laperūza šaurumu, kurā tālbraucēju kuģu kustība mazāka, un Japāņu jūrā mēs nokļūtu bez bēdas. Bet tagad ir ziema un Laperūza šaurums aizsalis. Vienīgie vārti ir Cugaru šaurums, bet to taču zina arī Klus.ī okeāna policisti — angļu patruļkuģi. Sāpīgi būtu, ja pēc visa, ko esam paveikuši, mūs sagūstītu dažu simtu jūdžu attālumā no Vladivostokas. Taču cita ceļa nav. Tātad jāriskē. Kaut esmu pārliecināts, ka mums šoreiz veiksies, tomēr jābūt gataviem uz ļaunāko. Tāpēc iesaku šādu rīcības plānu: lai «Hercogs Jēkabs» nekristu angļu rokās, ja tam aizšķērsos ceļu, mēs kuģi uzsēdināsim kādā sēkli Japānas teritoriālajos ūdeņos. Tā tomēr būsim tuvāk dzimtenei.

Stūrmaņi piekrita kapteiņa priekšlikumam. Pēc tam viņi visi kopīgi pētīja jūras kartes, lai atrastu visizdevīgāko vietu «Hercoga Jēkaba» «kapam». Acīmredzot ari atrada, taču to izmantot nevajadzēja.

Naktī no pirmā uz otro februāri «Hercogs Jēkabs» atkal iededzināja savas gaišās signālugunis, un otrā februāra rītā mums tik bīstamais šaurums jau palika aiz muguras. Kopā ar citiem kuģiem, kas tajā naktī devās caur Cugaru jūras šaurumu Japāņu jūras virzienā, izbrauca arī «Hercogs Jēkabs». Iepretī Hakodatei gan kāds kuģis čakli mirkšķināja, izrādīdams nepārprotamu vēlēšanos uzsākt ar mums sarunu, noprasīdams mūsu kuģa nosaukumu, no kurienes mēs nākam, taču mēs to izli- kāmies neredzam. Klusēdami pilnā gaitā traucāmies uz priekšu.

Un otrā februāra rītā «Hercogs Jēkabs» uzņēma kursu uz Vladivostoku. Pēc ilgas klusēšanas sāka darboties ari mūsu radioraidītājs. Vladivostoka atbildēja ar sirsnīgu telegrammu, apsveikdama mūs, ka esam laimīgi pārvarējuši visus šķēršļus un tuvojamies Padomju Savienības krastam.

Beidzot bija pienācis ilgi gaidītais brīdis, kad jau skaidri varējām saredzēt savas odisejas beigas. Vairs tikai viena nakts, tad «Hercogs Jēkabs» piestās Vladivostokas ostā. Un tikai tagad, kad visas briesmas aiz muguras, sākām īsti apjaust izcīnītās laimes lielumu. Mēs esam atguvuši dzimteni! Gribas no prieka pilnā balsī kliegt, bet mēs to nedarām, tikai uzsmaidām cits citam un pošamies nokāpt krastā.

Nakts pagāja bez starpgadījumiem, un trešā februāra rītausmā «Hercogs Jēkabs» sasniedza Vladivostoku. Pa gabalu jau redzējām, ka loču kuteris lauž ledu, lai «Hercogam Jēkabam» atbrīvotu ceļu uz ostu. Pēc stundas uz klāja uzkāpa locis un «Hercogu Jēkabu» aizveda uz piestātni. Četrdesmit septiņās diennaktīs mūsu kuģis bija veicis desmit tūkstošu divi simti jūras jūdžu (18 870 km).

Bet krastā notiek kaut kas neredzēts un negaidīts. Tur jau sapulcējušies milzum daudz vladivostokiešu ar sarkanajiem karogiem un transparentiem un nāk un nāk vēl klāt. Spēlē pūtēju orķestris, ļaudis priecīgi smaida, māj mums, aplaudē, sauc «urā!». Mēs esam pārsteigti un līdz asarām saviļņoti par tik sirsnīgu un grandiozu sagaidīšanu. Gandrīz negribas ticēt, ka tā veltīta mums.

Un tomēr viss, ko redzam, domāts mums. Tiklīdz nolaiž trapu, uz kuģa steidzas Vladivostokas strādnieku dele- cijas, jūrnieku pārstāvji, partijas, sabiedrisko organizāciju un padomju darbinieki. Viņi sniedz mums ziedus, ilgi un cieši spiež rokas, daži apkampj un skūpsta kā brāļus vai senus, mīļus draugus. Tā ir līdz sirds dziļumiem aizkustinoša, neaizmirstama tikšanās.

Piepeši orķestris sāk spēlēt Internacionāli. Mēs sastingstam miera stājā un ar lepnumu raugāmies, kā «Hercoga Jēkaba» mastā, vējā plīvojot, uzvijas Padomju Savienības karogs. Tas apliecina, ka mūsu kuģis nekad vairs nekalpos naudasmaisiem, bet tai pasaulei, kurā valda taisnība un darbs.

Uz klāja sākās mītiņš. Mūs cildināja par vīrišķību un uzticību dzimtenei, par uzvaru, ko esam guvuši cīņā pret strādnieku šķiras ienaidniekiem. «Sociālistiskā revolūcija uzvarējusi jūsu dzimtenē — Latvija kļuvusi par padomju republiku,» mums teica. «Bet jūsu kuģis, kura komanda šajā vēsturiskajā brīdī turējusies kopā ar latviešu darbaļaudīm, ir pelnījis, lai tas pasaules jūrās turpmāk nestu Padomju Latvijas vārdu.» Mēs ar sajūsmu klausījāmies šajos vārdos un, tiklīdz tie izskanēja, atbildējām ar skaļu «urā». Bijām līdz sirds dziļumiem saviļņoti par godu, kāds tika parādīts mūsu kuģim. Lai kurā ostā tas piestās, visur atgādinās, ka pasaulē pastāv tāda republika, kuru sauc par Padomju Latviju, republika, kurā vara pieder darbaļaudīm.

Pēdējais mītiņā runāja mūsu kapteinis.

— Biedri, es pateicos jums visas kuģa komandas vārdā par sirsnīgo sagaidīšanu, — viņš teica. — Jūsu dāvātie ziedi, draudzīgie rokasspiedieni, mīļie vārdi, kurus mums veltījāt, — tas viss mani tā satraucis, ka grūti pat runāt, kur nu vēl pateikt to, ko sirds patlaban jūt. Paldies, mīļie sagaidītāji, ka atzinīgi novērtējāt mūsu rīcību. Tas mums ir liels gandarījums par pārvarētajiem šķēršļiem, kuri tika likti mums ceļā uz mājām. — Tad kapteinis pagriezās pret mums, pret savu komandu, un turpināja: — Paldies jums, jūrnieki! Jūs esat izturējuši smagu pārbaudījumu, savu kuģi veselu atvezdami Padomju Savienības krastā, kas nu ir arī mūsu dzimtenes krasts. Mūsu pretiniekam nepalīdzēja ne provokācijas, ne iebiedēšana, ne vilinošie solījumi, jūs palikāt uzticīgi dzimtenei un neatdevāt kuģi. Man liels prieks, ka mūsu pretiniekam nebija pa spēkam saraut tās saites, kuras mūs vieno ar dzimto zemi. Nodevība cieta sakāvi, dzimtenes mīlestība uzvarēja.

ODISEJAS NOSLĒGUMS

Astoņas dienas mēs pavadījām Vladivostokā. Tās reizē bija mūsu atpūtas un svētku dienas. Vladivostokiešu viesmīlībai nebija robežu. Viņi lepojās ar savu pilsētu, ar tās revolucionāro pagātni un sasniegumiem, kuri gūti padomju varas laikā. Visu viņi gribēja mums parādīt, par visu pastāstīt, ar visgaršīgāko mūs pacienāt. Tā bija vispatiesākā krievu tautas sirsnība, kas mūs apņēma ik uz soļa, kur vien parādījāmies. Mēs neviens savā mūžā kaut ko tamlīdzīgu nebijām pieredzējuši, tāpēc tas viss likās neparasts kā sapnis.

Tā bija mūsu pirmā iepazīšanās ar Padomju zemi, un redzētais te izrādījās citāds, nekā mums tika stāstīts. Ne vēsts no tā, ko rakstīja buržuāziskās Latvijas prese, ka Padomju Savienībā valdot ekonomikas sabrukums un haoss, ka cilvēki tur sen jau esot aizmirsuši smaidīt. Ielūkojoties Vladivostokas ikdienā, vajadzēja būt aklam, lai tajā nesaskatītu milzīgo jaunās dzīves celtniecības vērienu, kas valda šajā zemē.

Mūs pārsteidza plašā, modernā osta ar bagātīgo tehniku un neredzēti dzīvo rosību. Bet pati pilsēta runāja vēl daudz spilgtāku valodu par to, kas te paveikts padomju varas gados. Pat no reida, pametot skatienu Vladivostokas sejā, nevarēja nepamanīt, ka platās, asfaltētās ielas un jaunās daudzstāvu mājas, izvietojušās kā amfiteātrī no jūras līča krasta līdz pat sopku virsotnēm, celtas pēdējos gados. Bet tā bija tikai daja no paveiktā, ko pamanījām jau pirmajā dienā pēc ierašanās Vladivostokā. Vēlāk, kad mūs iepazīstināja ar gleznainā līča piekrasti pilsētas apkaimē, kur atradās nesen celtās sanatorijas, atpūtas nami, pionieru nometnes un vasarnīcas, mēs īsti sākām aptvert, cik daudz šajā zemē tiek darīts cilvēka labā.

No Vladivostokas atvadījāmies, līdzi paņemot neaizmirstamus mirkļus, ko mums tik dāsni dāvāja šīs brīnišķīgās pilsētas darbaļaudis. Es turklāt vladivostokiešiem vēl paliku parādnieks par manas dzimšanas dienas un vārda dienas svinībām, ko viņi man sarīkoja. Tā bija pirmā reize mūžā, kad saņēmu tik lielu ziedu klēpi un tik daudz vislabāko novēlējumu. Par to mūsu jaunajiem Vladivostokas draugiem biju bezgala pateicīgs.

Un tad sākās neaizmirstamais, gandrīz desmittūkstoš kilometru garais ceļojums pāri visai plašajai Padomju zemei. Pa dzelzceļa līniju Vladivostoka—Maskava abos virzienos plūda gari preču vilcieni ar kokmateriāliem, akmeņoglēm, dzelzsrūdu, naftu — pašu zemes bagātību, kas nepieciešama rūpniecībai. Bet, ka rūpnīcas te strādā ar pilnu jaudu, liecināja visās lielākajās pilsētās vienmēr kūpošie augstie fabriku dūmeņi. īpaši biezs augsto dūmeņu mežs bija vērojams Urālu pilsētās. Stacijās, kur vilciens ilgāk stāvēja un uz brīdi varēja atstāt vagonu, izbrīnījušies lasījām mums tik neparasta satura sludinājumus: visur darbam meklēja strādniekus, dažādu arodu speciālistus.

— Tad nu reiz arī Latvijā bezdarbu varēsim apbedīt uz visiem laikiem, — to lasīdams, mūsu visu domas skaļi pateica Spriedējs.

Deviņas diennaktis pa Tālo Austrumu, Sibīrijas un Krievijas Eiropas daļas sniegotajiem laukiem traucās mūsu vilciens, satiekot savā ceļā vairāk nekā simt stacijas un pieturas. Vagona pavadone mums teica, ka simts vienpadsmitā būšot Kazaņas stacija Maskavā. Nezināju, cik liela ir Maskava, tāpēc nepajautāju, vai to simts vienpadsmit skaitā ir ierēķinātas arī Maskavas priekšpilsētas stacijas, kurām mūsu vilciens, pat nesamazinot ātrumu, steidzās garām. Bet man šo priekšpilsētas staciju vēlāk likās tik daudz, ka sāku jau bažīties, vai Kazaņas stacijai neesam paskrējuši garām un vai vispār vilciens maz pieturēs Maskavā. Tikai gandrīz pēc stundas brauciena pa Maskavas sliežu ceļiem mūsu vilciens samazināja ātrumu un apstājās.

Izrādījās, arī Maskavā mēs bijām gaidīti viesi. Mūs novietoja labā, mājīgi iekārtotā viesnīcā pašā pilsētas centrā, mūs iepazīstināja ar Maskavas muzejiem, teātriem, ievērojamākajām vietām, jaunceltnēm, mums rīkoja tikšanos ar uzņēmumu strādniekiem. Mēs stāstījām par Latviju un savu piedzīvojumiem bagāto ceļojumu. Mūs visur vērīgi uzklausīja, izvaicāja, cildināja par uzticību dzimtenei. Un tikšanās ar šo miljonu pilsētu atstāja atmiņas visam mūžam. Sirmais Kremlis, Sarkanais laukums, Ļeņina mauzolejs, grandiozās metro stacijas — tas viss apžilbināja un pārsteidza. Un tāds — arvien jauniem pārdzīvojumiem pārsātināts — bija katrs solis, ko spērām Maskavā.

Beidzot, nedēļu viesojušies Maskavā, mēs devāmies ceļā uz Rīgu. Pēdējo nakti, noslēdzot mūsu braucienu apkārt zemeslodei, neviens negulējām. Satrauca gaidāmā tikšanās ar vairāk nekā gadu neredzētajiem mīļajiem cilvēkiem dzimtenē.

Kad Maskavas vilciens apstājās Rīgas stacijā, tās perons bija ļaužu pārpildīts. Mūsu tuvinieku bariņu, kas bija nostājies iepretim vagonam, kurā mēs atradāmies, ielenca simti priecīgi smaidošu cilvēku. Viņi visi bija ieradušies mūs sagaidīt. Pēc pāris dienām — 1. marta numurā — «Cīņa» par šo notikumu rakstīja: «Šinīs dienās Maskavas vilcienam pienākot Rīgas stacijā, pāri peronam plūda svinīgās Internacionāles skaņas. Daudz sagaidītāju kupliem sārtu tulpju pušķiem rokās vērās vagonu logos. Jūrnieku un transporta strādnieku arodbiedrības sarkanais karogs, daudzie jūrnieku tērpi un zīmot- nes liecināja, ka atbraucējiem ir kāds sakars ar jūru.

Tā arī bija. Padomju Latvijā atgriezās 25 «Hercoga Jēkaba» jūrnieki sava kapteiņa b. Mihelsona vadībā. Pēc dažādām visneticamākām dēkām un klaiņošanām mūsu varonīgie jūrnieki pārbrauca dzimtenē — tagad jau Padomju zemē. Viņi godam pildījuši Padomju jūrnieka pienākumus — nogādājuši kuģi savas sociālistiskās dzimtenes ostā — Vladivostokā un paši atgriezušies Padomju Latvijā.

Aizkustināti līdz asarām, bet prieka pilnu smaidu mūsu jūrniekus sagaida sievas, māsas, līgavas un pārējie tuvinieki.»

Tā beidzās šis mūsu neparastais ceļojums, kas ilga vairāk nekā gadu. Beidzot mēs atkal bijām dzimtenē, bijām laimīgi, ka atkal esam kopā ar saviem tuviniekiem, draugiem un agrākajiem darba biedriem. Bet šo laimes sajūtu vēl pilnīgāku darīja apziņa, ka lielo vēsturisko pārvērtību laikā, kad Latvijā gāza buržuāzijas kundzību, mēs, būdami tālu no savas dzimtenes, tomēr bijām kopā ar tās darbaļaudīm un arī devām savu ieguldījumu padomju varas atjaunošanā Latvijā.

SATURS

Priekšvārds…………………………………………………………………….. 5

Odisejas sākums……………………………………………………………… ?

Cauri mīnu laukiem……………………………………………………….. 10

Arī Atlantijas okeānā nav mierīgi ….. 13

Brazīlijā esot laba kafija……………………………………….. i 15

Riodežaneiro…………………………………………………………………. 17

Velti meklēt paradīzi . . . ………………………………………………… 21

Vēsts, kura satrauc visu kuģa komandu …. 24

Miķelītis nav labāks par Jenču…………………………………………. 28

Pa Magelāna ceļu……………………………………… … 31

Mums jāmaina kurss uz Vladivostoku i … 33

Vai grūtākie šķēršļi jau aiz muguras? …. 38

Kāpēc viņi tūļājas?…………………………………………………………. 42

«Hercogs Jēkabs» arestēts……………………………………………….. 48

Bīlmaņa kungam talkā ierodas Oliņa kungs … 54

Uzbrukums turpinās………………………………………………………. 59

Mums piedāvā viesnīcu………………………………………………….. 63

Kāpēc viņiem nepieciešama diversija………………………………… 68

«Manjana»……………………………………………………………………. 69

Mēs riskējam………………………………………………………………… 73

Mēs atgūstam ātrumu……………………………………………………… 80

Uz pasaules malu, kur saule lec……………………………………….. 84

Odisejas noslēgums……………………………………….. . i 90

Рихард Карлович Кадикиа ОДИССЕЯ «ГЕРЦОГА ЕКАБА» Документальная повесть Литературная обработка Петериса Баугиса Издательство «Лиесма» Рига 1976 На латышском языке Серия «Рассказы об истории» Художник Аугуст Клодав

Rihardo Kārla d. Kadiķis «HERCOGA JĒKABA» ODISEJA

Redaktore O. Līvensone. Māksi, redaktors A. Lipins. Tehn. redaktors L. Rudzītis. Korektors I. Tirāns. Nodota salikšanai 1976. g. 30. aprīli. Parakstīta Iespiešanai 1976. g. 12. augustā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 3 fiz. iespiedi.; 5,04 uzsk. iespiedi.; 5 izdevu, 1. Metiens 30 000 eks. JT 05399. Maksā 28 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 444/28027-J-2577. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 1902-Ļ. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrālijā Vienības gatvē 11. Pašūt. Nr. 916.

[1] latvijas tautas valdība 1940. gada 29. jūlijā no diplomātiskā dienesta visiem ieņemamajiem amatiem atcēla: ASV — A. Bilmani, Argentīnā un Brazīlijā — P. Oliņu.

Content

Kadiķis Rihardo «Hercoga Jēkaba» odiseja

PRIEKŠVĀRDS

ODISEJAS SAKUMS

CAURI MINU LAUKIEM

ARI ATLANTIJAS OKEĀNA NAV MIERĪGI

BRAZĪLIJĀ ESOT LABA KAFIJA

RIODEŽANEIRO

VELTI MEKLĒT PARADĪZI

VESTS, KURA SATRAUC VISU KUĢA KOMANDU

MIĶELĪTIS NAV LABĀKS PAR JENČU

PA MAGELĀNA CEĻU

MUMS JĀMAINA KURSS UZ VLADIVOSTOKU

VAI GRŪTĀKIE ŠĶĒRŠĻI JAU AIZ MUGURAS?

KĀPĒC VIŅI TŪĻĀjas?

«HERCOGS JĒKABS» ARESTĒTS

BĪLMAŅA KUNGAM TALKĀ IERADIES OLIŅA KUNGS

UZBRUKUMS TURPINĀS

MUMS PIEDĀVĀ VIESNĪCU

KĀPĒC VIŅIEM NEPIECIEŠAMA DIVERSIJA?

«MANJANA»

MĒS RISKĒJAM

MĒS ATGŪSTAM ĀTRUMU

UZ PASAULES MALU, KUR SAULE LEC

ODISEJAS NOSLĒGUMS

SATURS