Jamščikova Ludmila

Jūras gēzi

Art. Feliče

Jūras gēzi

.

PRIEKŠVĀRDS

Pilsētas centrā uz cilvēku roku radīta neliela pakalna stāv koka tornis ar apsūnojušām, robotām malām. Torņa vidū sakuplojuši ozoli, kas slēpj no ļaužu acīm sadrupušus akmens pakāpienus. No šejienes paveras skats uz brīnum jauku pilsētu. To visos virzienos šķērso liepu, vītolu un papeļu aizēnoti kanāli. Pār kanāliem liecas mūra tiltiņi. Taisnas namu rindas ar šauriem logiem virknējas līdz pašai cietokšņa sienai. Viņpus sienas plešas ganības ar šur tur izmētātiem birztalu puduriem un augļu dārziem, bet pie apvāršņa pret palsajām debesīm iezīmējas netālo kaimiņpilsētiņu torņu smailes.

Pilsētu apņem plašs līdzenums. Tikai tālumā paceļas augsti dambji. Aiz tiem paslēpusies jūra.

Pilsēta radusi pie darbīgas dzīves. Jau agri no rīta, tiklīdz nodimd zvani, daudzajās darbnīcās sākas rosība. Vienmuļi klab audēju stelles; virs kubliem veikli kustas ar krāsu piesūkušās krāsotāju rokas; pār kūkumainajiem tiltiņiem dodas nesēji ar milzīgām, no aizjūras zemēm atvestām vilnas ķīpām vai tepat izgatavotiem smalkas vadmalas baķiem, kuriem paredzams tāls ceļš.

Bet cik dzīva rosība vienmēr valda Audēju laukumā! Tur ar savu spēku un veiklību dižojas ņipri zeļļi; stāv bikli pusaugu mācekļi, kurus gaida grūts darbs pie meistara. Vīri pusmūža gados — labi amata pratēji — ir drūmi un nerunīgi, apmulsuši, tāpēc ka viņi spiesti meklēt darbu. Tālus ceļus nākuši saules nokveldēti, noputējuši zemnieki, lai pilsētā sev nopelnītu maizes kumosu, — visi šie ļaudis parasti pulcējas Audēju laukumā, lai salīgtu darbā pie bagātiem meistariem un tirgoņiem.

Ar Audēju laukumu ļaužu biezumā var sacensties vienīgi osta, kur upju tirdzniecības kuģos tiek iekrauta un izkrauta prece. Tur starp kastu, mucu un ķīpu grēdām šaudās matroži, krāvēji, namdari, tirgoņu aģenti. Ļaužu pūli krasi izceļas bagāts tirgonis ar savu košo, grezno apģērbu; viņš ieradies, lai pats redzētu, kā tiek iekrauta viņa prece. Trīsstūra laukumā pie baznīcas drūzmējas ubagi, gaudulīgā balsī murmina lūgsnas un stiepj pretī rokas pēc žēlastības dāvanām. Viņiem garām staigā dievbijīgas pilsētnieces, ar saviem kuplajiem zīda brunčiem aizķerdamas ubagu skrandas.

Tāda parasti izskatās pilsēta. Bet patlaban tajā kaut kas pārvērties līdz nepazīšanai. Darbnīcas ir slēgtas un noliktavas tukšas. Ielās un laukumos nav gandrīz neviena cilvēka. Cieši aizvērti visi pilsētas vārti. Retajiem gājējiem izmocītas, briesmīgi izģindušas sejas. Tikai uz cietokšņa mūriem un pie sargtorņiem drūzmējas ļaudis: tur salasījušies apbruņoti pilsētnieki. Kādreiz ziedošās pļavas apkārt pilsētai tagad ir nobradātas un drūmiem redutu grāvjiem izrakņātas. Tātad, lūk, ar ko izskaidrojamas pārmaiņas! Pilsēta ir aplenkta. Pārtiku nevar pievest — pilsētā valda bads un slimības. Tur, redutēs, atrodas ienaidnieks, spēcīgs un nežēlīgs, neskaitāmi karapūļi. Aiz nocietinājumu zemes vaļņiem brīžiem pazib dzelzī kaltas ķiveres ar augstām sekstēm, iemirdzas zaldātu draudīgie ieroči. Ienaidnieks ir nekaunīgs, izaicinošs. Viņš pārliecināts par savu uzvaru. Visi zina, ka vīrišķīgo pilsētas aizstāvju spēki ir galā: aplenkums ilgst jau daudzus mēnešus. «Ei jūs, ubagi!» aplencēji kliedz pilsētniekiem. «Domājat, jums palīgā nāks jūra?»

Te pēkšņi iepretī dambjiem pie apvāršņa cita pēc citas parādās buras. Sākumā tās izskatās kā balti, tik tikko samanāmi plankumi. Tie kļūst lielāki, un nu jau var saredzēt kara kuģu slaidos apveidus. Bet kas tad tas? Vai tie virzās pa sauszemi, vai arī jūra patiesi nolēmusi tuvoties varonīgajai pilsētai, lai apslīcinātu tās ienaidniekus? Milzīgi ūdens kalni gāžas pār līdzenuma ganībām, ko cilvēki neatlaidīgā darbā nosusinājuši. Ūdens pārplūdina jaukās birzis, vecos dārzus un ļaužu pamestos ciemus. Bet tas pārplūdina arī ienīstās redutes, piespiež ienaidnieku bēgt, un draugi no jūras nāk palīgā aplenktajiem. Pilsēta ir glābta. To nav izglābis brīnums. Kaut gan tas, kas notici», tik ļoti līdzinās pasakai! To paveikuši cilvēki: lai nosargātu savu brīvību, viņi nopostīja aizsprostus, ko jūrai ceļā bija uzcēluši viņi paši un viņu senči.

Kur atrodas šī neparastā pilsēta, un kad bijusi šī varonīgā un pārsteigumu pilnā cīņa?

Sie notikumi risinājušies pirms četrsimt gadiem nelielā valstī, kas atrodas starp Franciju, Vāciju un. Ziemeļjūru, — Nīderlandē. Šajā zemē bija dziļas upes un neskaitāmi jūras līči, smilšu kāpas un plašas ganības, biezi meži un staigni purvi. Kad jūrā sākās vētra, bangas vēlās pār zemajiem piekrastes līdzenumiem un jūra milzu platībā applūdināja auglīgu, neaizsargātu zemi.

Ap 16. gadsimtu Nīderlande jau bija pārdzīvojusi daudzu gadsimtu garu vēstures posmu, kur bija gan ražens darbs, gan cīņa. Šī valsts kļuva par vienu no bagātākajam un attīstītākajām valstīm Eiropā. Tomēr tās bagātības nepiederēja pašiem darba darītājiem. Laukos noteicēji bija feodālie muižnieki. Zemnieki bieži vien sacēlās pret netaisnīgo kārtību, tomēr spēks bija feodāļu pusē. Viņu rokās bija armija, tiesa un visa valsts vara.

Nīderlandes pilsētās, par kuru bagātību tā jūsmoja svešzemju atbraucēji, daudzi dzīvoja trūkumā un pilnīgā nabadzībā. Nīderlandes audumi daudzu valstu tirgos tika pārdoti par augstām cenām, bet cilvēkiem, kas tos darināja, bieži nebija pat maizes kumosa. Nīderlandes kuģi šķērsoja jūras un okeānus, piestāja tālās aizjūras ostās, izkrāva un iekrāva preci Spānijā un Portugālē, Anglijā un Francijā, Norvēģijā un Vācijā, Krievijā un Baltijā, bet drosmīgie jūrnieki, kas vadīja šos kuģus, tik tikko spēja uzturēt savas ģimenes. Toties tirgoņi un augļotāji, kuģu īpašnieki un turībā iedzīvojušies amata meistari sarausa sev milzu bagātības.

Ap 16. gadsimtu ražošana jau bija tiktāl attīstījusies, ka vecā, feodālā sistēma kļuva nederīga; radās jaunas ražošanas organizācijas formas. Vairāki tirgotāji un bagātie amata meistari sāka pieņemt darbā daudz mācekļu un nabadzīgos amatniekus un no viņu pūliņiem iedzīvojās vēl lielākā turībā. Radās uzņēmēji un algoti strādnieki — dzima kapitālisms. Jaunā tipa bagātnieki — buržuāzija — centās iznīcināt feodāļu nodibināto kārtību un pārņemt varu savās rokās.

Gan zemnieki, gan pilsētu strādnieki, gan buržuāzija — neviens nebija apmierināts ar feodālo iekārtu. Bet viņi nav apmierināti katrs citādi. Zemnieki un pilsētu strādnieki cerēja, ka, uzveikuši feodāļus, viņi nokratīs no saviem pleciem nabadzību un apspiestību. Bet buržuāzija sapņoja radīt tādu iekārtu, kur tā varētu netraucēti iedzīvoties mantā un būt noteicēja visās valsts lietās. Taču šo jauno bagātnieku nebija daudz, un viņi vieni paši nespēja salauzt feodāļu varenību. Buržuāzija to varēja izdarīt vienīgi tad, ja tā apvienojās ar tautu.

16. gadsimtā Nīderlande nebija patstāvīga valsts. To pārvaldīja Spānijas karalis. Tolaik Spānija bija varena lielvalsts. Tai piederēja plašas kolonijas Amerikā, daļa Itālijas un Nīderlande. Tomēr varenā feodālā Spānija bija atpalikusi zeme salīdzinājumā ar Nīderlandi, kurā jau sāka veidoties jaunā iekārta. Spāņu feodāļi ar karali priekšgalā izsūca no Nīderlandes milzu bagātības. Baidīdamies pazaudēt ienesīgo īpašumu, viņi pūlējās tur nostiprināt savu varu. Augstākajos Nīderlandes pārvaldes amatos karalis iecēla spāņus vai arī Spānijai pilnīgi uzticīgus nīderlandiešus. Nīderlandē pastāvīgi atradās spāņu karaspēks. Tas jo sevišķi izraisīja sašutumu vietējos iedzīvotājos. Spāņu zaldāti aplaupīja iedzīvotājus, visādi ņirgājās par čaklajiem zemniekiem un pilsētniekiem un plātījās ar savu dīkdienību. Ar katru gadu Nīderlandē pieauga naids pret spāņiem.

1555. gadā par Spānijas karali kļuva Fīlips Otrais. Tas bija drūms un cietsirdīgs cilvēks.

Viņa valdīšanas laikā Spānijā sāka trakot īpaša baznīcas tiesa — inkvizīcija. Pēc inkvizīcijas sprieduma uz sārta sadedzināja cilvēkus, par kuriem radās kaut niecīgākās aizdomas, ka viņi ir ķeceri — tā sauca tos, kas kaut kādā ziņā atkāpās no katoļu ticības. Jo sevišķi nikni inkvizīcija izrīkojās pašā Spānijā ar moriskiem — kādreizējo Spānijas iekarotāju mauru pēctečiem. Daži no viņiem slepeni izpildīja savu senču ticības rituālus.

Fīlips Otrais centās ari Nīderlandē padarīt katoļticību par savas varas balstu un ieviest inkvizīciju.

Ar savu politiku Nīderlandē viņš radīja neapmierinātību gandrīz visos iedzīvotāju slāņos. Pat augstmaņi bija nemierā ar karali. Nīderlandes bagātie augstmaņi paši gribēja pārvaldīt valsti. Viņi nevēlējās dalīties ar spāņiem nedz varā, nedz naudā. Daļai muižnieku bija kopējas ekonomiskās intereses ar buržuāziju, un tādēļ tos traucēja tā kārtība, kas neļāva attīstīties amatniecībai, tirdzniecībai un pa jaunam pārkārtotajai lauksaimniecībai. Muižnieku kārtas virsniekus un ierēdņus kaitināja spāņu virskundzība karaļa dienestā.

Ar spāņu valdības politiku neapmierinātie muižnieki 1565. gadā noslēdza «Muižniecības savienību». Taču šī savienība nerīkojās pietiekami enerģiski. Tā aprobežojās vienīgi ar to, ka iesniedza Fīlipa Otrā ieceltajai Nīderlandes pārvaldniecei Pannas Margaritai lūgumu. Tajā viņi ierosināja valdībai izdarīt dažas reformas, norādīja, ka tautā pieaug neapmierinātība. Nīderlandes feodāli baidījās, ka tautas dusmas var nākt vispirmām kārtām pār viņu galvām. Lūgumu zemes pārvaldniecei iesniedza liela grupa nabadzīgās drānās ģērbušos muižnieku. Viens no galminiekiem viņus nosauca par gēziem — ubagiem. Šī iesauka viņiem palika. Opozicionāri noskaņotie muižnieki sāka sevi dēvēt par gēziem, bet daži pat nēsāt līdzi ādas tarbu un koka bļodiņu.

. . Dimd baznīcu zvani, aicinādami ticīgos uz dievnamiem. Padevīgi klausīdami šim aicinājumam, lēnām plūst ļaužu bari. Baznīctelpu greznība ir pārsteidzoša: zelts, sudrabs un dārgakmeņi, samts un brokāts, dārgas statujas, gleznojumi un smalki kokgriezumi — kādas bagātības tur savāktas! «Cik daudz izsalkušo varētu pabarot par vienu pašu tur tās svētbildes rāmi!» domā nabadzīgais. «Cik daudz darbnīcu varētu ierīkot par šīm dārglietām un cik kuģu apgādāt ar visu nepieciešamo!» prāto bagāts pilsētnieks. Bet resnais mācītājs, tērpies spožā rizā, sludina paklausību un pazemību, to, ka baznīca un pastāvošā iekārta ir nesatricināma.

Tomēr sanākušo baznīcēnu acīs nav lasāma ne paklausība, ne pazemība. Viņu sirdīs mājo naids un vēlēšanās atbrīvoties no gadsimtiem ilgi ciestā mantkāro un liekulīgo svēto tēvu jūga. Kaut kur ārpus pilsētas sienām, starp piekrastes smilšu pauguriem vai mežos, paslēpušies no karaļa ierēdņiem un inkvizīcijas okšķeriem, ļaudis klausās pavisam citus sprediķus. Sludinātājs ir tāds pats vienkāršs cilvēks kā viņa klausītāji — drēbnieks vai kurpnieks, kalējs vai galdnieks. Viņš nav mācījies teoloģiju un diezin vai prot rakstīt, tomēr šeit sapulcējušies zemnieki un amatnieki, jūrnieki, sīktirgotāji klausās viņā ar aizturētu elpu. Viņš nikni uzbrūk pasaulei, kurā vieni slīgst greznībā, bet citi mirst badā. Nav ko gaidīt paradīzi debesīs — jācīnās par paradīzi tepat zemes virsū, kur visi būs vienlīdzīgi un laimīgi…

Tādi sprediķi skanēja visā zemē. Bieži vien sapulcējušos izklīdināja ar varu, ja viņu sanākšanas vieta tika atklāta. Sludinātājus un viņu klausītājus meta cietumos. Tomēr viņu radās arvien vairāk un vairāk.

Tajos laikos zinātne vēl bija vāji attīstīta. Par dažu domātāju drosmīgajiem atklājumiem zināja tikai nedaudzi. Lielajam vairumam cilvēku par apkārtējo pasauli bija gaužām primitīvi un naivi priekšstati. Tādēļ viņu protests pret sabiedrisko iekārtu dažkārt izpaudās reliģiskā formā. Nabadzīgie neieredzēja mācītājus un mūkus, kas iedzīvojās no viņu darba, un vairs neticēja melīgajai reliģijai, kas kalpoja feodāliem. Tomēr viņi vēl neuzdrošinājās pavisam noliegt dievu, tikai gribēja kungu uzspiesto reliģiju apmainīt pret savējo, kas aicināja taisnīgi un vienlīdzīgi sadalīt visas bagātības.

Nīderlandē pret kātoju baznīcu uzstājās ne tikai nabadzīgie vien. Turīgie pilsētnieki radīja jaunu baznīcu, kuras uzturēšanai nebija vajadzīgi lieli izdevumi, un tā aizstāvēja nevis feodāļu, bet buržuāzijas intereses. No visām jaunajām reliģijas mācībām, kas uzradās Eiropā 16. gadsimtā, Nīderlandes buržuāzijai vispiemērotākā šķita kalvinisms. Ar šīs jaunās reliģijas palīdzību buržuāzija tīkoja nogāzt feodāļu varu, nodibināt savējo un turēt paklausībā nabadzīgos. Kalvinisma sludinātāji, tāpat kā nabago ļaužu sludinātāji, sacīja, ka jāatņem baznīcām un klosteriem to neskaitāmās bagātības; arī viņi bija sašutuši par katoļu mācītāju un mūku liekulību un alkatību. Tomēr viņi nesludināja, ka visa manta būtu jāsadala vienlīdzīgi. Tad jau bagātajiem pilsētniekiem nāktos atdot nabadzīgajiem savu naudu un preces, kuģus un darbnīcas, namus un greznās drānas. Nē, viņi to negribēja' Viņu ticība mācīja, ka ikvienam cītīgi jādara tas, ko dievs tam nolēmis: bagātajam jāvairo sava bagātība, bet nabagajam — vaiga sviedros jāstrādā.

Kalvinisti izveidoja savas organizācijas — konsistorijas, kas nodarbojās ne tikai ar lūgsnu skaitīšanu. Tās gatavojās cīņai pret ienīsto spāņu režīmu, vāca naudu no bagātajiem pilsētniekiem, lai varētu algot karaspēku, kuram būs jāizdzen spāņu zaldāti no Nīderlandes. Kalvinistiem pieslējās arī daudzi nabadzīgie, kas ienīda kātoju mācītājus un feodālo iekārtu, bet nesaprata, ka jaunā reliģija viņiem neatnesīs brīvību, tikai uzliks jaunas važas. Par kalvinistiem kjuva arī daži muižnieki, kas bija nemierā ar valdošo iekārtu un kātoju baznīcu.

Nīderlandē nobriedušais tautas naids pirmo triecienu deva baznīcām. 1566. gada augustā daudzās pilsētās lieli ļaužu pūļi sāka postīt dārgos baznīcu rotājumus. Tur tu ja sanākuši kalēji un namdari, audēji un vilnas pluciu.ilaji, krāvēji un zemnieki, visvisāda darba darītāji. Starp licin bija daudz jaunatnes; visenerģiskāk rīkojās zeļļi. Dažās pilsētās šajos nemieros piedalījās arī bagātie pilsētnieki. Apbruņojušies ar rungām, akmeņiem, veseriem, nemiernieki dauzīja un lauza svētbildes, statujas, altārus, saplēsa gabalos dārgos audumus, mīdīja kājām ienīstos viltus svētumus, kuru priekšā viņi tik ilgi bija spiesti krist ceļos. Baznīcās pa grīdu mētājās dārgakmeņi, zelts un sudrabs, taču nabadzīgie ar nicinājumu un naidu šīs vērtības sabradāja. Dažās vietās, kur sacelšanās bija organizētāka, baznīcas dārgumus savāca,'lai palīdzētu trūcīgajiem vai arī organizētu pilsētas aizsardzību pret valdības karaspēku.

Sīs sacelšanās dalībnieki izpostīja vairāk nekā piecus tūkstošus baznīcu un klosteru. Bet tā nebija vienīgi svētbilžu un baznīcas piederumu iznīcināšana — tā bija stihiska tautas sacelšanās pret feodālo iekārtu. Postīdami baznīcas un klosterus, ļaudis cerēja uz visiem laikiem atbrīvoties no ienīstās katoļu baznīcas spaidiem. Ar šo sacelšanos sākās Nīderlandes revolūcija. Nemiernieki izgāja cīņā ar saukli: «Lai dzīvo gēzi!» — un šis sauklis kļuva par revolucionāru kaujas saucienu, kas nemierniekus pavadīja visu revolūcijas laiku. Tas nozīmēja — lai dzīvo tie, kas cīnās pret spāņu režīmu.

Filips Otrais nolēma ar spēku un nežēlību savaldīt nemiera pārņemto Nīderlandi. Viņš nosūtīja uz turieni jaunus karapulkus ar hercogu Albu priekšgalā. Tādam uzdevumam būtu grūti sameklēt piemērotāku kandidatūru par hercogu. Tas bija pieredzējis karavadonis, kļuvis slavens ar savu nežēlību. Viņš bija iemantojis godu un apbalvojumus jau Filipa Otrā tēva — Kārļa Piektā laikā. Kārlis Piektais pilnībā uzticējās Albam, iecēla viņu par sava mantinieka audzinātāju un, 1555. gadā atsacīdamies no troņa, ieteica viņu dēlam kā visuzticamāko un drošāko padomdevēju. Kad no Nīderlandes sāka pienākt sliktas ziņas, Alba ieteica Fīlipam nogaidīt piemērotāku brīdi, «kad varēs nocirst galvas visiem tiem, kas to būs pelnījuši». Patlaban karalis un hercogs uzskatīja, ka piemērotais brīdis ir pienācis. 1567. gada augustā Alba ar karaspēku iegāja toreizējā Nīderlandes galvaspilsētā Briselē.

Pirms ieradās hercogs, sacelšanās jau bija apspiesta ar vietējiem spēkiem. Lai apspiestu šos nemierus, Spānijas karaļa ieceltā Nīderlandes pārvaldniece Parmas Margarita bija ķērusies pie viltības: viņa apsolīja aizliegt Nīderlandē inkvizīciju, tik nikni nevajāt ķecerus un piedot muižniekiem, kuri bija iedrošinājušies sacelties pret Spānijas valdību. Ar šiem solījumiem viņai izdevās dabūt savā pusē daudzus muižniekus un panākt, ka viņi palīdz valdībai apspiest sacelšanos. Bet, kad nemiernieki tika sakauti, Margarita atsacījās no visiem saviem solījumiem. Daudzi opozicionāri noskaņoti muižnieki, uzzinājuši par Albas tuvošanos, aizbēga no Nīderlandes.

Šķita, ka Albam vairs nav ko apspiest. Un tomēr viņš sāka izpildīt karaļa iecerēto plānu. Fīlipa Otrā instrukcija hercogam atļāva nerēķināties ne ar kādām Nīderlandes iedzīvotāju tiesībām, nežēlīgi sodīt dumpiniekus un visus tos, ko turēja aizdomās. «Dzelzs hercogs» izvietoja garnizonus lielākajās pilsētās un pavēlēja tur uzcelt cietokšņus; viņš nodibināja speciālu «Dumpju lietu padomi», ko tauta iesauca par «Asiņaino padomi». Pietika pašu niecīgāko aizdomu, apmelojuma — un cilvēku notiesāja uz nāvi, bet visa viņa manta pārgāja karaļa rokās. «Asiņainā padome» piesprieda simtiem nāves sodu. Pār darbīgo un dzīvespriecīgo Nīderlandi bija savilkusies melna debess. Pilsētas un laukus ietina dūmu sega, kas cēlās no sārtiem — tur dedzināja ķecerus. Pie seno, daudz pieredzējušo pilsētu robotajām sienām un kokos šūpojās pakārto līķi: Albam jau sāka pietrūkt karātavu. Bet viņš joprojām nerimās. Alba taču bija karalim apsolījis, ka līdz ar viņa ierašanos Nīderlandē no nepakļāvīgās valsts Spānijas kasē straumēm sāks plūst zelts un sudrabs. Katrs nāves sods bija tīrais ienākums. It sevišķi, ja nāves sodu piesprieda muižas īpašniekam, tirgonim vai bagātam amata meistaram. Daudzi amatnieki, tirgoņi, uzņēmēji, kas bija kalvinisti, baidīdamies no izrēķināšanās, aizslēdza savus veikalus un darbnīcas un slepus aizmuka uz citām zemēm. Albas terors deva smagu triecienu visai valsts saimniecībai.

Bet vai tiešām Nīderlandi tik ļoti stindzināja bailes, ka tā atsacījās no jebkura protesta? Vai tiešām brīvību mīlošā un čaklā tauta nekurnēdama pakļāvās asiņainajam hercogam? Nē, tauta nesamierinājās. Velti Alba līksmo un sūta uz Madridi pašpaļāvīgas vēstis. Pretošanās nav salauzta. Visā zemē sākās sīva cīņa. Piejūras apgabalos tā izvērtās īpatnējā formā.

. . . Nelielas holandiešu ostas pilsētiņas kuģu piestātne ir ļaužu pilna. Sanākušos cilvēkus nebaida ne apdugušās debesis, ne asais, saltais jūras vējš. Visi satraukti un skaļi sarunājas, enerģiski plātīdamies rokām. Kur palikusi holandiešu parastā atturība un nosvērtība? Kad jūrai izdodas nomākt balsis, iesāktais teikums tiek pabeigts ar gaisā pasviestu dūri vai izteiksmīgu rokas mājienu pret pilsētu, ko acīm noslēpj augstais dambis. Varbūt šeit gaida ierodamies kuģu karavānas ar precēm no Portugāles vai Anglijas? Vai varbūt gatavojas doties jūrā siļķu zvejas kuģu flotile? Pēkšņi visu uzmanību saista uz mucas uzlēcis plecīgs, iededzis matrozis. Viņš apgalvo, ka jau šodien pat esot jāiziet jūrā. Rīt varot būt par vēlu: kuru katru brīdi var ierasties spāņu garnizons. Lai jau pilsētas varas vīri svārstās un nogaida: maģistrātā taču sēž bagātie, kuri trīc un dreb vienīgi par savu mantu. Nabagajiem ļaudīm nav ko zaudēt: jūrā viņus gaida brīvība. Tur viņi kļūs par gēziem. Jūras gēziem! Bet žēlastību viņi lūgs no tiem nolādētajiem spāņiem tikai lielgabalu valodā.

Turpat pie matroža sāk veidoties kuģa ekipāža. Te ir gan zvejnieki, kam nav nekādas kaujas pieredzes, toties viņi labi pazīst jūru, ir tirdzniecības kuģu matroži un kara jūrnieki. Pie viņiem caur drūzmu laužas divi zeļļi — vilnas plucinātāji, kurus nav grūti pazīt pēc darba priekšautiem un pelēkajām, putekļiem klātajām sejām. Jā, viņi neprot rīkoties ar burām, toties var darīt jebkuru smagu darbu. Lai tikai viņus pieņem, tad jau viņi parādīs, ko spēj. Vai viņus nebaida jūra un karš? Bet vai iespējams vēl kas ļaunāks par viņu dzīvi šeit, uz sauszemes?.

Kuģos iekrauj pārtiku, ko izdevies slepus savākt no turīgajiem pilsētniekiem. Pat bagātie kuģu īpašnieki gatavi dot savu artavu šim pasākumam, tikai lai tas nenāktu karaļa ierēdņu ausīs. Un cik daudz ir tādu, kas grib piedalīties šajos iekraušanas darbos! Smagās sālīto siļķu mucas un kastes ar siera rituļiem krāvējiem šķiet tīrais nieks — tas viss taču domāts jūras gēziem, tiem, kuri dodas cīnīties par brīvību. Viņi savu likteni uztic nīderlandiešu darbarūķu mūžsenajam draugam un ienaidniekam — jūrai. Viņi klīdīs pa tās bezgalīgajiem plašumiem, meklēs ienaidnieku un vajās to, sargādami savas dzimtenes krastus. Viņi jau šodien pacels enkuru — tomēr viņi atgriezīsies — kā uzvarētāji. Lai dzīvo gēzi!

Tādi kuģi devās jūrā no daudzām Nīderlandes ziemeļu piejūras provinču ostām. Jūras gēzi uzsāka niknu partizāņu cīņu pret spāņu floti. Ar saviem ātrajiem, izveicīgajiem kuģiem tie vienmēr panāca ienaidnieku, uzbruka tam un guva bagātīgu laupījumu. Gēzi atbildēja uz Albas teroru: viņi neņēma gūstekņus. Reizēm gēzi devās drosmīgā pēkšņā uzbrukumā uz sauszemes. Piejūras ļaudis viņus atbalstīja un apgādāja ar pārtiku. Jau pats nosaukums «jūras gēzi» iedvesa šausmas spāņiem un viņu atbalstītājiem Nīderlandē. Ar katru mēnesi gēzu spēki pieauga. Viņi rīkojās aizvien organizētāk.

Arī zemes iekšējos, no jūras attālākajos novados tauta nesamierinājās. Drosmīgajiem šeit patvērumu sniedza biezie meži. Pa tikko manāmām taciņām, ko zināja vienīgi vietējie, pār purviem uz mežu biezokņiem devās simtiem nelaimīgo zemnieku un pilsētu darbaļaužu. Uz turieni bēga no Albas inkvizīcijas un karātavām gan kalvinisti, gan izputējušie muižnieki. Biezajos mežos izveidojās cīnītāju vienības. Tās uzbruka nelielām karaļa karaspēka daļām, atņēma apcietinātos patriotus, nogalināja katoļu mācītājus, kuri atbalstīja spāņus, uzbruka pārtikas un ieroču vezumiem. Pie meža gēziem no svešuma atgriezās daudzi nesen aizceļojušie pilsoņi. Meža gēzi uzturēja sakarus ar kalvinistu konsistorijām, kas joprojām slepeni darbojās vairākās pilsētās.

Spāņiem pretī stājās ne tikai tauta — jūras un meža gēzi, bet arī Nīderlandes muižnieku savāktais algotņu karaspēks. Pirms Albas ierašanās uz svešatni aizbēgušo opozicionāri noskaņoto muižnieku priekšgalā atradās Orānijas princis Vilhelms, viens no bagātākajiem un ietekmīgākajiem augstmaņiem. Kas lika šim aristokrātam uzsākt cīņu pret Spānijas karali? Vilhelms gribēja pats pārvaldīt valsti kopā ar citiem nīderlandiešu augstmaņiem. Tomēr izcīnīt brīvību viņš centās nevis ar savas tautas spēkiem, bet ar citās zemēs noalgotā karaspēka palīdzību. Princis baidījās no tautas sacelšanās un tai neuzticējās. Viņam nebija iebildumu saistīties ar Nīderlandes buržuāziju, kas varēja dot viņam nepieciešamos līdzekļus, lai uzturētu algotņu karaspēku. Uz Vāciju, kur slēpās Orānijas princis, sāka plūst nauda, ko bija savākušas konsistorijas daudzās pilsētās — Antverpenē, Amsterdamā, Leidenē un citās. Prāvas summas bija ziedojuši arī daži augstmaņi.

Tomēr algotņu armijas karagājieni bija lemti neveiksmei, tāpēc ka šiem zaldātiem bija vienaldzīga cīņa par Nīderlandes atbrīvošanu. Viņi cīnījās un klausīja saviem priekšniekiem vienīgi tik ilgi, kamēr viņiem labi maksāja. Kad naudas aptrūkās un gadījās, ka alga kādreiz netika izmaksāta, viņi vairs nevienam neklausīja un sāka aplaupīt vietējos iedzīvotājus.

1571. gada vasarā Alba pavēlēja ņemt no iedzīvotājiem īpašu nodokli — alkabalu. Šis nodoklis nozīmēja to, ka par jebkuru pārdotu preci tiks ņemti desmit procenti no tās vērtības par labu karalim.

Nīderlandē, kur milzīga nozīme saimnieciskajā dzīvē bija amatniecībai un tirdzniecībai, katru dienu tika daudz pirkts un pārdots. Bieži viena un tā pati prece vairākkārt pārceļoja no rokas rokā. Un katru reizi vajadzēja maksāt alkabalu. Tāds nodoklis iedragāja valsts ekonomiku.

Uzliktā alkabala izveda no pacietības pat tos, kuri līdz šim bez kurnēšanas bija nesuši jūgu. Neviens vairs neslēpa savu sašutumu par Albu. Tirgoņi un amatnieki nolēma boikotēt alkabalu. Tirgoņi vairs nenoslēdza darījumus, sīktirgotāji aizvēra savus veikaliņus, uzņēmēji vairs nedeva darbu. Darbnīcas tika aiztaisītas ciet.

Tāds bija stāvoklis valstī, kad 1572. gada 1. aprīlī jūras gēzi ieņēma Brili — svarīgu stratēģisku punktu jūras piekrastē. Šī drosmīgā un ienaidniekam negaidītā operācija panāca lūzumu revolūcijas attīstības gaitā un pamudināja sākt sacelšanos daudzās Nīderlandes ziemeļdaļas pilsētās. Līdztekus meža un jūras gēzu cīņai uzliesmoja atklātas sacelšanās veselās pilsētās un provincēs. Pēc Briles sekoja Flisingena, Enkheizena, Dordrehta, Hārlema, Leidene un daudzas citas Nīderlandes ziemeļu pilsētas. Tauta cīnījās ne tikai pret spāņiem, bet arī pret saviem pašu apspiedējiem. Tika ievēlētas jaunas pilsētu pārvaldes — maģistrāti. Tie feodāļi un bagātie pilsētnieki, kuri negribēja līdzšinējās iekārtas maiņu, bēga no nemiernieku rokās nonākušajām ziemeļu provincēm uz valsts dienvidiem — turp, kur bija saglabājusies Albas vara. Viņu zemi un mantu konfiscēja revolucionārā valdība. Katoļu garīdzniekus un spāņu varas piekritējus arestēja. Baznīcām un klosteriem piederošā zeme tika atsavināta.

Tā Nīderlandes ziemeļos bija likti pamati jaunai valstij — buržuāziskai republikai. Bet kāpēc buržuāziskai?

Vai tad pati tauta nebija tā, kas padzina no piejūras provincēm spāņus un reakcionāros muižniekus, garīdzniekus un pilsētu varasvīrus? Jā gan, sacelšanos ziemeļos bija izdarījusi tauta. Šajā cīņā galvenie spēki bija darbnīcu strādnieki un lauku algādži, matroži un zvejnieki, ostas krāvēji, zemnieki un sīktirgotāji. Taču revolucionārajās pilsētās varu savās rokās saņēma buržuāzija — bagātie tirgoņi, kuģu īpašnieki un uzņēmēji. Lai gāztu veco iekārtu, viņi balstījās uz nabadzīgajiem, tomēr nabadzīgos pie varas nelaida.

Tagad, kad revolūcija Nīderlandē bija izcīnījusi tik lielu uzvaru un gandrīz visi valsts ziemeļi atbrīvojušies no Albas virskundzības, Orānijas Vilhelms saprata, ka viņš gūs panākumus tikai tad, ja ar saviem spēkiem pievienosies revolucionārajai kustībai. Viņš aizsūtīja savu pārstāvi uz sarunām ziemeļos, un no spāņu varas atbrīvojusies buržuāzija viņu pasludināja par ziemeļu provinču pārvaldnieku. Taču Orānietis vēl neatsacījās no mēģinājuma cīnīties ar Albu, ņemot palīgā spēkus no ārienes. 1572. gada vasarā viņa brālis Nasavas Ludvigs, izmantojot franču karaspēku, ieņēma lielu pilsētu Nīderlandes dienvidu daļā —• Monsu, bet Vilhelms ar vācu algotņiem devās viņam palīgā. 1572. gada rudenī šī operācija, tāpat kā visas iepriekšējās, cieta sakāvi, un Alba, tādējādi dienvidos guvis iespēju izbrīvēt savas armijas galvenos spēkus, nolēma tos virzīt pret revolucionārajām ziemeļu provincēm.

Nīderlandes ziemeļu provincēm bija izdevīgi dabas apstākļi aizsardzībai. Seklā jūra piekrastē lielajiem kara kuģiem nebija pieejama. Jūras gēzu flotē bija mazi kuģi, piemēroti vietējiem apstākļiem. Tādēļ spāņu uzbrukums no jūras bija lemts neveiksmei. Uz sauszemes daudzās upes, ezeri, kanāli un purvi apgrūtināja kājnieku virzīšanos uz priekšu un neļāva izvērsties kavalērijai. Bet, kad pienāca ziema un visi ūdeņi aizsala, priekšrocību vairs nebija. Virzīt galvenos spāņu spēkus uz ziemeļiem Alba nolēma tieši pirms ziemas iestāšanās. Provincēm, kuras dažu brīvības mēnešu laikā bija kaut cik atžirgušas, atkal draudēja briesmas, ka atgriezīsies spāņu režīms. Liktenis, kāds bija piemeklējis jau pašas pirmās spāņu ieņemtās pilsētas valsts ziemeļos, parādīja, ko var gaidīt no šiem karaļa varas aizstāvjiem. Tajās tika iznīcināti gandrīz visi iedzīvotāji. Izrēķinājās pat ar tām pilsetam, kuras padevās, paļaujoties uz uzvarētāju augstsirdību. Tā notika ar Nārdenu, kuras maģistrāts pats piedāvāja spāņiem pilsētas vārtu atslēgas. Karaspēks, kura priekšgalā bija Albas dēls Frederiks de Toledo un ar savu cietsirdību pazīstamais karavadonis Huljans Romero, iesoļoja pilsētā un zvēriski nogalināja visus iedzīvotājus; pēc tam Nārdenu nodedzināja.

Tomēr ienaidnieka nežēlība nespēja salauzt tautu, kas cīnījās par savu neatkarību. Kad Nārdena bija nopostīta, Frederiks de Toledo devās uz Amsterdamu, kur spāņiem sacelšanās laikā izdevās noturēties. Šeit uzpūtīgais spāņu feodālis nolēma gaidīt padevības apliecinājumus no pārējām ziemeļu pilsētām. Pazemīgi lūgumi pēc apžēlošanas tomēr nenāca. Pilsētas gatavojās aizsardzībai. Tikai no Hārlemas, kur maģistrātā bija ietikušas personas, kas sliecās samierināties ar spāņiem, aizsūtīja pie Frederika trīs deputātus ar lūgumu dot pilsētai dažas dienas pārdomām. Bet, kamēr deputāti bija ceļā uz Amsterdamu pie spāņiem, Hārlemā guva virsroku revolucionārie spēki, maģistrāts tika pārvēlēts un tā jaunais galva Riperda sauca pilsētas iedzīvotājus izšķirošā cīņā. Holandes pilsētas Hārlema, Alkmāra, Leidene ar savu varonīgo aizstāvēšanos ierakstījušas slavenas lappuses atbrīvošanās cīņas vēsturē. Spāņu zaudējumi pie aplenktās Hārlemas bija tik lieli, ka Frederiks de Toledo pat prasīja tēvam atļauju izbeigt šīs pilsētas aplenkšanu. Bet, ja novārdzināto un ļaužu pustukšo Hārlemu spāņiem tomēr izdevās ieņemt ar milzīgiem zaudējumiem, tad no Alkmāras viņi bija spiesti atkāpties, jo gēzi draudēja izjaukt tuvējos dambjus, kas sargāja sauszemi no jūras. Pilsēta, par kuru rakstīts šīs grāmatas priekšvārda sākumā, ir Leidene, kuru 1574. gadā bija aplenkuši spāņi un izglāba jūras gēzi, kas ar savu floti caur izjauktajiem dambjiem ielauzās līdzenumā.

Tajā laikā Albas vairs nebija Nīderlandē. Fīlips Otrais viņu atsauca 1573. gada decembrī. Karalis bija pārskaities par sava uzticamā rokaspuiša pastāvīgajām neveiksmēm. Spānija ne tikai neguva nekādus ienākumus no Nīderlandes, bet vēl izdeva milzīgus līdzekļus, tur nemitīgi karojot. Visu valsts ziemeļu daļu Spānija faktiski bija zaudējusi. Izdaudzinātā spāņu karaspēka piedzīvotās neveiksmes ziemeļos galīgi sagrāva Albas prestižu. Sadūrusies ar revolūciju, «dzelzs hercoga» nežēlīgā vara sabruka. Savas pēdējās dienas Nīderlandē viņš pavadīja nikns un pagalam apjucis, visu ienīsts, naudas grūtībās iestidzis. Amsterdamā Alba bija sataisījis milzīgus parādus — gan personiskus, gan valsts. īsi pirms aizbraukšanas viņš lika paziņot, lai visi, kam viņš ir parādā, ierodas pie viņa noteiktajā dienā. Iepriekšējā naktī viņš ar visu savu svītu slepus atstāja pilsētu. Kur bija palikusi tā varenība un spožums, ar kādu hercogs pirms sešiem gadiem ieradās Nīderlandē?

Albas vietā atsūtītais zemes pārvaldnieks bija spiests atsacīties no līdzšinējās politikas. Alkabalu vairs nepieprasīja, «Asiņainā padome» vairs nepiesprieda nāvēs sodus, un pat tika pasludināta dumpinieku amnestija. Tomēr ar šiem nožēlojamiem centieniem nevarēja apturēt revolūciju. Tagad arī valsts dienvidu daļā uzliesmoja revolucionārās cīņas ugunsgrēks. Spāņu ieliktenis arī tur zaudēja savu varu. 1577. gadā notika tautas sacelšanās Gentē, Briselē, Arasā un daudzās citās pilsētās.

Dienvidnīderlandes feodāli, nobijušies no tautas kustības, nolēma vienoties ar Filipu Otro un atzīt viņa varu. Sacēlusies tauta bija slikti organizēta un skaidri neapzinājās savas cīņas mērķus, bet buržuāzijas šajā valsts dajā vēl bija pārāk maz, tādēļ Nīderlandes dienvidu provincēs jaunā iekārta nespēja uzvarēt. Nīderlandiešu un spāņu feodāļi kopīgiem spēkiem apspieda tautas kustību un padarīja Dienvidnīderlandi par nožēlojamu, padevīgu, ekonomiski atpalikušu Spānijas provinci. Toties ziemejos izveidojusies republika spēja noturēties pret visiem uzbrukumiem, kaut arī vēl ilgus gadus tai nācās atvairīt daudzus mēģinājumus laupīt tai brīvību.

Ziemeļnīderlande, nometusi no saviem pleciem svešzemju jūgu un novecojušās valsts iekārtas pinekļus, izvērtās par plaukstošu zemi. Holandes republikas kuģi brauca uz visām pasaules zemēm. Visur tai bija plaši tirdzniecības sakari. Šīs nelielās valsts flote bija divreiz lielāka par Anglijas un Francijas floti, kopā ņemot. Pilsētās auda vilnas un zīda, lina un samta drānas; lielas flotiles devās jūrā zvejot. Tomēr darbaļaužu dzīve nekļuva vieglāka — visas bagātības bija buržuāzijas rokās. Ziemeļnīderlandē bija uzvarējusi revolūcija, bet tā bija buržuāziskā revolūcija, kas neatbrīvoja tautu no ekspluatācijas.

M. Gromiko

.

PIRMĀ DAĻA

..

I PLAŠAJĀ PASAULE

Tūkstoš piecsimt piecdesmit sestā gada janvāris. Vējš sadzinis sniegu gar ceļa malām, un kailā zeme skan zem zirgu pakaviem. Sasalušie kukuržņi lido uz visām pusēm, baidīdami kovārņus. Spalgi ķērkdami, putni paceļas blāvi zilajās debesīs.

Trīs jātnieki dodas uz Nīderlandes galvaspilsētu Briseli, kas ir lielākā pilsēta Brabantes provincē. Jau pagājusi vairāk nekā nedēļa, kopš viņi pametuši dzimto pili Groningenē valsts ziemeļos, tur atstājuši tuvus cilvēkus un pavasaros ziedošos līdzenumus.

Lai gan jaunākais no viņiem — četrpadsmit gadus vecais Henrihs bija noguris, viņš ziņkāri aplūkoja katru ciemu, katras dzirnavas, tiltu, katru pretimnācēju. .. Un kā gan citādi — soli pa solim viņam pavērās jauna, līdz šim neredzēta pasaule! Un Henrihs gandrīz vai dusmojās uz tēvoci Rūdolfu van Gāļu, kas jāja viņam blakus. Vecais karavīrs visu ceļu bija sadrūmis. Biezā uzacs virs viņa vienīgās acs reižu reizēm saraucās. Henrihu sarūgtināja arī kalps Mikels. Jau kopš paša ceļa sākuma vecais brīžiem notrausa pa asarai no savām rudajām skropstām. Skaļi nopūzdamies, viņš sakārtoja pie segliem piesieto ādas maisu ar Henriha mantību. Maisā atradās zābaku pāris ar sudraba piešiem, veļa, grezns kamzolis ar mežģīņu apkakli un cepure, ko rotāja strausa spalva, — viss, kas Henriham bija ticis no van Gāļu dzimtas kādreizējās bagātības. Vecais kalps nekādi nespēja samierināties ar jaunajiem apstākļiem.

«Kādēļ puisēnu ved prom no mājām?» viņš domāja. «Pāris gadiņu vēl varēja pagaidīt, kamēr kļūst vīrišķīgāks. Vēl taču pavisam bērns. Turklāt apaļš bārenis… Par viņu kādam jārūpējas. Un patlaban arī karš! …»

—    Ko tu visu laiku tur puksti, Mikel? — smaidīdams jautāja Henrihs.

Mikels neatbildēja. Viņš domāja par savu sievu — Henriha kādreizējo zīdītāju. Kad Katrīnai apmira pašas bērni, viņa iemīļoja puisēnu kā savu dēlu. Lādzīgā sieva droši vien nespēj aizmirst savu lolojumu. Laikam skumst viena pati mājās, nekur nevar rimties …

Sirmais, vienmēr nopietnais Rūdolfs van Gāls beidzot pārtrauca klusēšanu. Viņš sakārtoja pārsēju uz iztecējušās acs un svinīgi iesāka:

—    Jums vajag visu krietni apdomāt un apsvērt, manu krustdēl. Man, jūsu vienīgajam tuvākajam radiniekam, jau laikus jābrīdina: jūs dodaties uz kristīgo valstu lielākā valdnieka — Fīlipa Otrā galmu. Jums jāaizmirst, ka esat uzaudzis lauku plašumā, starp kalpotājiem, zemniekiem un ganiem. Tagad jums pavērsies citi plašumi: kalpošana tronim un dzimtenei. Jūsu pienākums — turēt godā senās van Gāļu dzimtas slavu, kaut arī šobrīd šīs dzimtas mantas un sabiedriskais stāvoklis nav spožais. Jūs esat šī kādreiz slavenā nama pēdējā atvase.

Mikels sagrozījās seglos un gandrīz skaļi pateica:

«Bet vai šī slava jums pašam daudz devusi, kalpojot ķeizara armijā?»

It kā uzminējis Mikela domas, bruņinieks turpināja:

—    Mans laiks ir pagājis. Patlaban ir citas prasības. Tagad valda Kārļa Piektā dēls — spānietis no galvas līdz kājām. Lieciet aiz auss, mans krustdēl, ka iepatikties karalim Fīlipam var, vienīgi aizmirstot savu vienkāršību un jautro dabu, kāda piemīt mums, nīderlandiešiem.

I lenrihs gandrīz vai iespurdzās. Tēvocim esot jautra il.iba! . . . Vienmēr tāds cienīgs, stīvs un gauss. Bet tagad balsi skan pat slēpts nemiers. Kas tēvoci uztrauc? Hennlis zināja, ka pirms vairāk nekā gada Kārlis Piektais bija nolēmis aiziet klosterī. Karaļa troni viņš atdevis brālim Ferdinandam, Vācijas un Austrijas valdniekam, bet visas pārējās Spānijas zemes līdz ar Nīderlandes septiņpadsmit provincēm atstājis dēlam. Par ko gan tēvocis tā raizējas? Jaunais valdnieks visas tautas priekšā devis zvērestu saglabāt tās brīvības, kuras Nīderlandei bija atļāvuši līdzšinējie zemes valdnieki. Kas tad būtu Ko baidīties? Karalis valdīs saskaņā ar svēto zvērestu.

Henrihs jau tur, Groningenes pilī, sev nosolījās stāvēt par taisnību un cīnīties pret meliem un varmācību…

Par to viņš sapņoja sen, lasīdams peļu apgrauztās grāmatas pils pamestajā bibliotēkā. Grāmatās bija stāstīts par varoņdarbiem, aizstāvot vājos, par ceļojumiem uz svešām zemēm, par nemirstīgajiem seno laiku varoņiem. Tā viņu mācīja arī biktstēvs un audzinātājs pāters Jeronims — vecs mūks no kaimiņu klostera — un tēvocis, kas tikai izskatījās bargs. Tēvocis viņam iemācīja rīkoties ar ieroci, jāt ar zirgu. Bet rudais resnītis Mikels un viņa labsirdīgā sieva — māmuļa Katrīna — ticēja Henriha solījumam un bija lepni uz viņu. Atvadoties māmuļa Katrīna teica: «Dodies ceļā, manu puisīt, un lai tev vienmēr ir skaidra sirds un drosmīgs prāts!»

Mīļā, krietnā māmuļa Katrīna!…

Atmetis galvu, Henrihs lūkojās uz pirmo iedegušos zvaigzni. Bet lejā baltas mirgoja irdenas sniega kupenas. Slēpjot to apveidus, pār tām jau gūlās zilganas vakara ēnas. Valdīja tāds klusums, ka zirgu pakavu kliksti šķita kā skanīga mūzika. Bija tik labi domāt — iztēlē pārcelties atpakaļ vecajā Groningenē, tad ielūkoties vilinošajā nākotnē. Zvaigzne trīsuļoja, zaigoja, it kā deva Henriham starojošus signālus. Ap viņa lūpām vērpās viegli garaiņi. Viņš joprojām smaidīja.

Ceļš kļuva nelīdzens — paugurains, stipri līkumots.

Uzjājis pakalnā, Henrihs tālumā ieraudzīja ēku rindas. To robotās līnijas skaidri iezīmējās sārtajā rieta blāzmā.

— Kaut kāds liels ciems, tēvoc! — priecīgi iesaucās zēns.

Van Gāls izslējās kāpšļos.

—           Tā ir pilsēta, — viņš pārliecināti sacīja un parāva pavadu.

'Nogrimušās saules neredzamajos staros viegli sārtojās jumtu dakstiņi. Bet baznīcas torņa smaile liesmoja gaisā kā liela, nokaitusi adata.

Jātnieki paskubināja zirgus. Pakalns bija noslēpis viņu acīm tuvo pilsētu. Vientuļš, aizkavējies kovārnis smagi pacēlās no zemes un laidās atpakaļ uz tālumā tumstošajiem krūmiem.

Pēkšņi iečirkstējās ragavu slieces. Atskanēja klusinātas balsis. Ceļa līkumā parādījās zemnieku ragavas ar govi un aitām valgā pie izrakstītā atbalsta. Ragavās uz sakrautajām mantām sēdēja vīrs vienkāršu ļaužu svārkā, aiz viņa — pusmūža sieviete, bet tai blakus — divas meitenes, abas līdzīgas kā divi ūdens pilieni. Pārjūga zirgiem nebija viegli vilkt smago vezumu.

Henrihs jau gribēja nogriezties sāņus, lai palaistu garām piekrauto vezumu, taču zemnieks pats iebrauca ceļmalas kupenā un apstājās.

—           Labvakar, — viņš paklanījās, noņemdams tūka cepuri.

—    Labs vakars arī jums, — laipni atsaucās Mikels.

Palūkojies visapkārt, braucējs tramīgi apvaicājās:

—           Vai jūsu godības nebūtu tik laipni un nepateiktu, kā tur… tālāk ceļā viss mierīgi?

—• Kas tad ir? — Rūdolfs van Gāls apturēja zirgu un neviļus satvēra pistoli. — Vai atkal laupītāji sākuši sirot pa ceļiem kā sendienās?

—           Ko nu par laupītājiem, jūsu godība! … — Zemnieks nokāra galvu. — Laupītāji būtu maza bēda: viņi nabagos parasti neaiztiek, vairāk jau tirgoņus… — viņš sastomījās.

—           Tu, draugs, nebaidies, — Mikels drošināja zemnieku. —• Viņa godības ir augstas kārtas ļaudis: viņi, ja būs vajadzība, tev palīdzēs un arī padomu neliegs. Saki — no kā tu baidies?

—    No karaļa zaldātiem …

—    Karaļa zaldātiem? … — van Gāls pārprasīja.

Zemnieks atkal palūkojās apkārt, tad, uzmetis grožus

zirgam uz muguras, piegāja tuvāk.

—           Kā ta. . . Viņi gan jāmielo ar pašu labāko, gan dāvanas viņiem jādod. Dažreiz pat pēdējo kreklu no muguras novelk, un visu par velti. Bet, ja tu atsacīsies dot, — paņems ar varu. Mūs, vīrus, piekauj, draud aukstus pataisīt. Ar sieviešiem apietas vēl ļaunāk… Tad nu (•s nolēmu pamest sētu un pārcelties pie jūras, tālāk no viņu garnizoniem. Viņu dēļ nav iespējams mierīgi zemi .irt, varbūt ļaus zivis zvejot. . .

Aiz zemnieka muguras ieraudājās sieviete.

—           Rimsties, rimsties! — pagriezies pret sievu, zemnieks pikti uzsauca. — Mūsu ciems nav vienīgais pasaulē! Arī citur dzīvo cilvēki.

Nu sieviete sāka skaļi vaimanāt:

Vai, vai, mēs braucam nez uz kādu pasaules malu! Manas nabaga meitiņas, jūs vairs nevarēsiet savu tēvu un māti apglabāt dzimtajā pusē, bet apraksiet mūs svešā stūrī, svešās jūras smiltīs! …

—    Mā-ā-miņ! — abas meitenes reizē ieraudājās.

—   Mums bail. . . Mēs negribam pie jūras…

—           Ak negribat pie jūras, — zemnieks aizsvilās, —varbūt jūs gribat, lai jums uzšķērž vēderus, tāpat kā to izdarīja kaimiņu ciemā?

Henrihs aizturēja elpu.

Van Gāls sakārtoja pārsēju uz acs.

—           Jums gan nevajadzēja braukt prom, — viņš sadrūmis teica. — Karš drīz beigsies. Miera sarunas ar Franciju jau sākušās. Beigsies karš — zaldātus .atlaidīs mājās, un jums vairs neviens nedarīs pāri.

—           Par šīm «miera sarunām» mēs dzirdam jau nezin cik mēnešu, jūsu godība, — zemnieks nodūra galvu.

—   Bet mēs . . . vairs nevaram gaidīt…

—    Kālab tāda steiga? — van Gāls norūca.

Viņa vārdi zemniekam bija kā pātagas cirtiens.

—           Steiga tāda, jūsu godība, ka mums arī ir sava bagātība. Citiem tā varbūt tikai par smieklu, bet mums pati lielākā…

Viņš aprāva valodu un novērsās.

Trīsbalsīgajām sieviešu vaimanām pēkšņi pievienojās vēl viena balss, žēlabaina un izmisīga:

—    Tā nerunā… tē-ētiņ!

Henrihs ieraudzīja, ka ragavās sakustas milzīgs aizsainis un laukā izspraucas sīka roka, paceldama siltā lakata stūri. Divas asaru pilnas acis palūkojās uz jātniekiem un atkal steigšus paslēpās aiz mantu kaudzes.

«Tur viņiem ir vēl kāds,» Henrihs saprata, «pats galvenais, ko viņi slēpj.»

Viņš piebikstīja Mikelam.

—     Pasaki viņiem, pasaki, lai viņi nebaidās.

Mikels pačukstēja:

—    Kā redzams, mēs ar Katrīnu pareizi esam teikuši: no spāniešu kara mums, nīderlandiešiem, tikai posts un asaras vien ir… — Un, pagriezies pret braucējiem, līdzjūtīgi sacīja: — Brauciet droši, labie ļaudis. Mēs nesastapām ne zaldātus, ne laupītājus, ne arī vilkus.

—    Paldies par laipnu vārdu, — pārceļotā]'s palocījās. — Ka tik mums neuznāktu nakts klajā laukā un neieputinātu sniegā. Raug, tur jau kāpj melna debess…

Viņš saraustīja grožus, un zirgi rāvās uz priekšu, izvilkdami ragavas atpakaļ uz ceļa. Izbiedētas ieblējās aitas, iemāvās govs.

—    Ilgojas pēc kūts… — Mikels nopūtās un uzsauca aizbraucējiem: — Ja pasteigsieties, līdz tumsai sasniegsiet fermu ceļa malā! Mēs pajājām tai garām pirms kādām pāris stundām!

—    Pal-die-ies!… — atskanēja no sabiezējušās krēslas.

Slieču čirksti pamazām attālinājās, balsis saltajā gaisā

apklusa.

—    Gļēvuļi un muļķi! — noskaldīja van Gāls, un viņa uzacs bargi savilkās. — Nakts melnumā laižas ceļā ar diviem bērniem! Varēja vismaz nakti pārlaist pilsētā.

Henrihs jāja klusēdams. Viņam ausīs vēl arvien skanēja izmisuma pilnā balss: «Tā nerunā, tētiņ!»

Tad, lūk, par kādu «bagātību» runāja braucējs! Ne Mikels, ne tēvocis laikam taču nepamanīja, ka zemnieks savā vezumā slēpa vēl arī vecāko meitu. No kā viņš to slēpa?…

Suņu riešana iztraucēja viņu no pārdomām. Viņš saoda dūmus, kas cēlās no pirmo namu skursteņiem. Henriha zirgs iezviedzās, sajutis steliņģa tuvumu. Nespodru zvaigžņu nosētās debesis šķita nolaidušās līdz pašiem jumtiem. Baznīcas smaile bija apdzisusi un miglā izgaisusi. Tās vietā pret sniegbalto āri iezīmējās divu vējeņu tumšie spārni.

Jātnieki bija sasnieguši nelielas pilsētiņas pievārti. Dīķa malā pie »āliņģa aiz sarmas nobārstīta kārklu pudura varēja dzirdēt skaļus vīrieša smieklus. Tiem atsaucās brāzmaini sieviešu smējieni. Šķindēja spaiņi. Šļakstēja ūdens. Pa noledojušo celiņu klaudzēja koka tupeles. Skanēja līksmas balsis un naiva, draiskulīga dziesmiņa. Nesenajā

Klusumā dzima desmitiem skaņu un kliedēja Henriha nelāgo nemiera sajūtu.

Zem neaizdegta luktura koka izkārtne ar apzeltītu meža kuili ce|avīriem vēstīja, ka viņi beidzot sasnieguši mājvietu. Saimnieks, kas bija tikpat resns kā viņa apzeltītais meža kuilis, stāvēja uz sliekšņa un klanīdamies aicināja iekšā no zirgiem nokāpušos jātniekus. Pa atvērtajām durvīm nāca kārdinoša ceptas cūkgaļas un siltas maizes smarža.

Mikels, pret vakaru jau krietni izsalies savā vecajā vatētajā vamzī, ņēma nost zirgiem seglus. Lopiņi kārpīja zemi un nepacietībā zviedza.

Henrihs, sekodams tēvoča garajam, kalsnajam stāvam, iegāja namā.

Virtuve, ko reizē izmantoja arī kā ēdamtelpu, bija gaiša un karsti sakurināta. Spoži kurējās pavards. Tam tuvāk sēdošo sejas bija sviedriem norasojušas. Kuldā šņākdams cepinājās cūkas šķiņķis. Resna virēja, ģērbusies sarkanā, pašaustā kleitā, grozīja iesmu, un tauki lieliem pilieniem tecēja paliktajā māla bļodā.

—    Ei, Marta! … — smējās garš zellis, sēžot draugu pulkā pie alus krūzes. — Tu izskaties kā pats sātans elles speltē!…

—    Pielūko, ka neapcepies pati līdz ar šķiņķi, — piebalsoja viņa kaimiņš.

Slaucīdama priekšautā pieri un smagi pūzdama, Marta mierīgi atbildēja:

—    Tu labāk nāc uz šejieni nevis irgāties un lētu alutiņu tempt, bet gardu cepeti nobaudīt. Nokodīsi savu pļāpīgo mēli, ka pat nemanīsi!

Iedams garām, saimnieks lepni sacīja pie atsevišķa galda sēdošajiem tirgoņiem:

—    Ne jau velti «Zelta meža kuilis» slavens visā apkaimē ar šķiņķiem.

—     Kā tad, kā tad! — draiski piekrita tas pats garais zellis un norādīja uz saimnieka platajām biksēm: — Tauku tur atliku likām!

Draugu skaļie smiekli pārskanēja vaļīgo joku.

—    Labākas par jebkuru izkārtni!…

25

Nelikdamies zinis par zobgalību, -saimnieks aicināja van Gāļu un Henrihu pie brīvā galda.

Uz platā sola ar izgrieztām krustiskām kājām varēja labi atpūsties. Uz letes sarindotās baltās fajansa krūzes lika domāt par lielisko «Pētermani» — īpašas šķirnes alu, kas brīnišķīgi veldzēja slāpes. Sulīgajā gaisā vēdīja kārdinošas smaržas, kas rosināja ēstgribu. Henrihs kāri metās uz ēdienu. Rīku zēns ar nebēdnīgu izskatu un strupu degunu tik tikko jaudāja viņu apkalpot. Van Gāls nesteidzīgi grieza pasniegto cūkgaļu un, kā vienmēr, turējās taisni un cienīgi.

Henrihs palaida acis apkārt. Istaba bija liela, augstiem, tumsā gaistošiem griestiem. Pie sijām šūpojās zeltainu sīpolu, baltu ķiploku virtenes un izkaltētu zāļu saišķi. Virs letes, tuvāk saimnieka nazim, karājās pamatīgs kūpināts šķiņķis un desu līkumi. Uz grīdas stāvēja ar ādu apsists steķis, uz kura bija uzvelta milzīga alus muca. Grozā no salmiem lūkojās vīna pudeļu kakli, aizlipināti ar krāsainu vasku. Stāvas kāpnes ar margām veda uz augšistabām.

Pie tuvākā galda divi mūki, ģērbušies siltās, ar linu auklām apjoztās ceļinieku sutanās, no apaļa kausiņa lēnām sūca saldo malvāziju. Viņu sejas un pēc katoļu baznīcas likuma izdzītās tonzūras pakausī spīdēja kā notaukotas.

Līdzās krietni iereibis vīrs nosvieda no pleciem kādreiz grezno apmetni ar dārgu, bet tagad noplukušu kažokādas oderējumu un ņēmās cienāt kalsnēju bakalauru1 tumšos svārkos un ar brillēm alvas ietvarā.

Pie trešā galda trīs tirgotāji, nelikdamies par citiem ne zinis, lietišķi pārbaudīja kaut kādus rēķinus, bēdīgi grozīja galvas un kasīja pakaušus.

Bet tuvu pie paša pavarda sēdēja bars jautru mācekļu ar vaļējām kreklu apkaklēm. Viņi smējās un visu laiku ķircināja labsirdīgo virēju.

Vīrs, kas cienāja bakalauru, pagriezās, ar rokas mājienu sveikdams van Gālus.

— Esmu sajūsmā, cēlie bruņinieki, — viņš ierunājās, — ka redzu jūs te, šajā iebraucamajā vietā, kur pārlieku netaisnais liktenis atvedis arī mani, dzimušu īstu muižnieku. Līdzīgas izcelsmes ļaužu sabiedrība dara mani cildenāku un mīkstina ļaunā likteņa triecienus ..«

Viņš ar pūlēm piecēlās un grīļīgiem soļiem piegāja pie van Gala. Bakalaurs sekoja viņam kā ēna.

—    Lūdzu, iepazīstieties: mācīts vīrs, kas savu dvēseli pārdevis velnam. Bet viņu var izmantot arī dievam patīkamiem darbiem.

Van Gāls negribīgi palocījās.

—     Jūs mani sapratīsiet, — muižnieks turpināja. — Tikai jūs un neviens cits, zvēru pie sava ģerboņa un zobena. — Tuvu noliecies pie vecā karavīra sejas, viņš noslēpumaini čukstēja: — Vai jūs redzat tos divus dienaszagļus, — muižnieks slepus parādīja uz mūkiem, — ar piebāztajiem vēderiem un tikpat piebāztajiem maisiem, kur viņi slēpj savu naudiņu?… Šis te mācītais vīrs pēc maniem norādījumiem uzrakstīs ziņojumu, bet es to nodošu mūsu valdniekam. Tajā papīrā būs sacīts …

Ienāca Mikels, berzēdams nosalušās rokas, un apsēdās nomaļus pašā sola galā. Henrihs piestūma viņam glāzi vīna.

—    Iedzer, Mikel, — tūlīt kļūs silti.

—    Kas tad būs sacīts tajā papīrā? — drūmi vaicāja van Gāls.

Muižnieks jau bija aizmirsis, par ko viņš runāja.

—     Papīrā? … Kādā? Ak tā … Vai tad es nepateicu? … Papīrā būs rakstīts: «Jūsu majestāte, Jums līdz nāvei uzticīgie Nīderlandes muižnieki ir parādos līdz ausīm. Bet tai pašā laikā mūkiem un mācītājiem zelta ir kā spaļu un pieder neskaitāmi zemes īpašumi. Kristus taču bija nabags un arī saviem sekotājiem mācīja nedzīties pēc mantas. Atņemiet mūkiem to nepiedienīgās bagātības un sadaliet tās mums, muižniekiem. Un Jums vienmēr būs pie rokas lieliska kavalērija, kas sargās Jūsu kroni.»

—     Labi sacīts! — Mikels izgrūda, atguvis jautrību.

—     Tikai bruņinieka godavārds! Es jums vieniem pašiem esmu uzticējis šo noslēpumu. Svētulīgie bestijas mūki mani dzīvu apēdīs, ja dabūs zināt…

Van Gāls, pavirzīdamies tālāk, sausi atbildēja:

—     Nebaidieties, mans kungs. Tā nav pat jūsu izdoma. Tādas valodas jau klīst starp muižniekiem. Taisnības labad jāsaka, tajās tomēr ir kaut kāda jēga. Taču es izvairos apspriest nopietnus jautājumus ar svešiem cilvēkiem.

Muižnieks pielika pirkstu pie lūpām.

—    Tssl… Tas tikai starp dižciltīgiem ļaudīm.

Henrihs bija pārsteigts. Kā gan tēvocis uzklausīja šo svešinieku, kas nosodīja katoļu garīdzniecību? Ne tikai uzklausīja, bet gandrīz vai piekrita viņam. Kādēļ tad Mikels un māmuļa Katrīna tā baiļojās, ka tik tēvocis neuzzinātu par klejojošiem protestantu sludinātājiem, kas slepus pie viņiem pārnakšņoja? Sie sludinātāji savās runās arī nosodīja klosteru bagātības un pat izsacījās pret paša pāvesta varu. Henrihs netika gudrs, kam taisnība: viņa sirmajam biktstēvam mūkam Jeronimam un tēvocim vai šiem jaunajiem cilvēkiem un «dieva baušļu» skaidrotājiem. Viņam patika klausīties gan rāmajos, kopš mazotnes pazīstamajos katoļu garīdznieka vārdos, gan māmuļas Katrīnas noslēpumaino viesu sludinātajā mācībā.

Arī pašreiz Henrihs ar interesi klausās, ko runā visapkārt.

Tirgotāji vēl nav tikuši galā ar saviem rēķiniem. Laiku pa laikam viņi piemin valstis, par kurām Henrihs tikai grāmatās lasījis, nosauc kuģu vārdus, uzskaita kaut kādas kravas, preces. Gados vecākais, pirkstus citu pēc cita noliekdams, ilgi spriež par gaidāmo peļņu no kuģiem, kas jau rudenī devušies uz tālo Portugāli. Otram prece nosūtīta uz ziemeļiem, uz Baltijas jūru, bet pašam jaunākajam — uz Anglijas ostu Jārmutu. Visi trīs vienā mutē žēlojas par karu — tas viņus traucē mierīgi tirgoties, — viņi atceras ķeizara Kārļa kādreizējos karagājienus. Tie arī prasīja valstij milzu naudu.

—    Ko nu par naudu!… Nauda nav nekāda lielā bēda!… — burkšķēja vecākais. — Ar laiku naudā var atkal iedzīvoties, bijis tikai kuģiem brīvs ceļš. Bet kad aiztaisīs Zundu — ziemeļi mums pagalam. Un angļi pa to laiku …

Beidzot atstājis mierā virēju, garais zellis ar vienu ausi arī sāka iekļausities tirgoņu sarunā un piebikstīja saviem biedriem.

—    Viņi vienmēr tikai domā par naudu!… Nepiepildāmie badakāši!

Henrihs ir neizpratnē: noplukušais muižnieks teica gandrīz to pašu par mūkiem, bet tagad šie te ļaudis — par tirgotājiem… Pasaule it kā sadalīta divās daļās — nabagajos un bagātajos. Kāpēc?… Vai nevar izdarīt tā, lai visi būtu apmierināti? Visu sadalīt kaut kā taisnīgāk, lai nebūtu ne šī izsmiekla, ne ļaunuma, ne naida… Bet tad vajadzīga liela vara, liels spēks, lai piespiestu bagātos (Jnlīlies ar nabagajiem… Vai tiešām karalis to nevar l/darīt? Varbūt tur, pilī, viņš nemaz nezina, kas notiek Nl.irp viņa pavalstniekiem?

Pēkšņi aiz durvīm atskanēja skaļas balsis. Piešus un līvas šķindinādami, virtuvē iebruka četri karavīri.

—           Zaldāti!… — iespiedzās rīku zēns un nobēga patrepē.

Saimnieks viņpus letes nezināja, kur likties. Bet karstumā pietvīkusi Marta sastinga ar pavārnīcu rokā. Tirgotāji steigšus noslēpa uz galda izliktos rēķinus un cits pēc cita cēlās augšā.

Garais zellis nepalaida garām izdevību iedzelt:

—           Re, re, kā «viņu labdzimtības» glābj mantu! Mums gan nekā cita nav ko glābt kā vien savas dzīvības.

Viens no ienācējiem, ar virsnieka plecu lentu, biezu ziemas apmetni un cepuri ar spalvu, nopētīja klātesošos.

—           Ei, saimniek! — viņš uzkliedza. — Kur tu esi noslēpis savus iemītniekus?

—           Noslēpis? — pārprasīja krodzinieks. — Es nevienu neslēpju, jūsu žēlastība.

—           Tu nemelo, resnais vepri! Te nav redzami visi. Kur ir bēgle? Kur tu esi nobēdzinājis veselu varzu no kaimiņu ciema?

—           Es, jūsu žēlastība, nudien nesaprotu, ko jūs no manis prasāt…

Virsnieks satvēra zobena spalu un, apcirties uz papēžiem, pavēlēja zaldātiem:

—           Pārmeklēt visus kaktus, kambarus, pieliekamos, bet galvenais — stadulu. Skuķe nav adata! Viņu tik viegli nenoslēps ar visu ģimeni.

Zaldāti metās uz visām pusēm izpildīt pavēli. Nočīkstēja kāpnes, kas veda uz augšstāvu. Noklaudzēja ārdurvis.

Visi apstulbuši klusēja.

—           Ko skaties, muti iepletis? — Virsnieks iegrūda dunku Mikelam, kas bija vistuvāk, un, pievērsies mūkiem, skaidroja: — Aizbēdzis kāds stulbs zemnieks ar visu ģimeni. Bet viņam bija nenomaksāts parāds: es kauliņu spēlē novinnēju viņa meitu, smuku skuķi.

—           Novinnēja?… — Henrihs pacēla izbrīna pilnas acis uz van Gāļu.

Vecais uzmeta dusmīgu skatienu virsniekam, bet neteica ne vārda.

Tirgotāji, saspiedušies barā, centās nemanīti aizlavīties uz augšstāvu, kur zaldāti varēja izvandīt viņu guļvietas, ko Marta viņiem bija uzčubinājusi no rīta.

—    Kā tā — novinnējāt, mans kungs?… — jautāja muižnieks.

Amatnieki ieinteresēti klausījās, kas te notiek.

—     Ļoti vienkārši. Skuķe iepatikās visam garnizonam. Tāda labi noaugusi, sārtiem vaigiem, īsts paradīzes ābolītis! Acis, lūpas, kakls!… — Viņš piemiedza vienu aci un noklakšķināja mēli. — Tad nu mēs aiz gara laika nolēmām spēlēt uz viņu. Es vinnēju un gāju pie viņas tēva prasīt, lai atsūta skuķi pie manis par kalponi. Bet nekā, vecais lops ietiepās! Es viņu, protams, mazliet pabaidīju. Šodien, paņēmis savus zaldātus, devos nekauņu pārmācīt, bet no viņa un visas ģimenes vairs ne smakas. Aizbēguši!… Kā jums tas patīk? Bet viņi esot redzēti ceļā uz pilsētu. Tā nu mēs meklējam šos putniņus pa visiem krogiem un mājvietām.

Mikels pačukstēja Henriham:

—    Tie tak bija tie paši pārceļotāji, nudien!

—    Jā… Ciet klusu! Es redzēju pie viņiem noslēptu meiteni… — Henrihs tikko dzirdami pasacīja.

Visa māja rībēja un dārdēja.

—    Iztukšosim vienu blašķi, mans kungs, — muižnieks uzaicināja virsnieku, — un pastāstiet kaut ko tuvāk par visu to notikumu.

—    Mēs steidzamies, mans kungs. Mums laikus jātiek atpakaļ kazarmās.

Henrihs redzēja, ka garais zellis pēkšņi nobālēja un sažņaugtām dūrēm tuvojās virsniekam, kas bija piecēlies no sola. Draugi satvēra viņu.

—     Kur tu skriesi, trakais! — tie čukstēja viņam ausī. •— Kailām rokām!… Vai tavu līgavu apsmēja, vai?

Māceklis nošņirkstināja zobus un atlaida vaļā dūres.

—    Ejam, — viņš nikni teica. — Alus uzreiz nez kāpēc kļuva rūgts, nelien rīklē. Ei, saimniek, mēs Martai samaksājām, neaizmirsti!

Viņi izgāja ar lielu troksni, durvīs palaizdami garām divus zaldātus. Pa kāpnēm noskrēja lejā otri divi. Tie cits caur citu steidzās ziņot:

—    Pārmeklējām visas malas, nekur nav, kaptein. Kā ūdenī iekrituši.

Tiešus un āvas šķindinādami, virtuvē iebruka četii karavīri

—    Toties pieliekamais pilns visa kā!

—    Vietējie dzīvo zaļi!

—    Ak nelieši! — virsnieks lādējās. — Velns parāvis, draugi taču ņirgāsies par mani!

Viņš piegāja pie alus mucas un ielaida sev un zaldātiem pilnas krūzes. Biezās, zeltainās putas nošķieda viņam piedurkņu atlokus. Viņš atkal nolamājās, izdzēra kausu tukšu un pārlaida acis letei. Ieraudzījis saimniekam virs galvas karājamies šķiņķi, norāva to no sijas un iedeva saviem smīkņājošajiem padotajiem. Tad, pamājis ar galvu mūkiem un muižniekam, grīdu rībinādams, izgāja ārā. Zaldāti viņam sekoja.

Saimnieks metās pie durvīm.

—    Ei!… Jūsu augstība!… Kas maksās par tēriņu? — Uz sliekšņa viņš apstājās un bezcerīgi atmeta ar roku. -— Vai tad no tiem ko dabūs? …

Marta vaimanāja:

—    Svētā madonna! Kas tik šajos laikos nenotiek! Gāžas iekšā pie godīgiem cilvēkiem kā savās pašu mājās. Glītas meitenes vinnē kauliņu spēlē. Medī tās kā paipalas! Nav kas viņus savalda!…

Mūki iesmējās.

—    Dievs kungs savā žēlastībā nav tev piešķīris kairinošu ārieni, mana meita, — viens no tiem pateica, un viņa vēders neskanīgos smieklos sāka līgoties kā uzrūgusi mikla abrā. — Tālab tu vari teikt to dievu un dzīvot bez bažām.

Nesadzirdējusi sacīto, Marta piegāja viņiem klāt un gaidīja pavēles.

—     Dienu un nakti teici to kungu, — otrs stīvu mēli nomurmulēja, — un, cik vien tavos spēkos, dari patikšanu viesiem.

Viņi piecēlās un, paņēmuši līdzi neizdzertos kausus ar malvāziju, sekoja līdzi virējai, kas viņiem nemitīgi kniksēja.

—    Laiķs iet pie miera, krustdēl, — skarbi izmeta van Gāls un piecēlās.

Rīku zēns, apgaismodams viņam kāpnes ar sveci māla tureklī, skaļi nožāvājās un devās pa priekšu. Henrihs negribīgi vilkās nopakaļ. Viņš būtu vēlējies papļāpāt ar Mikelu.

Galīgi gurdeno muižnieku, zem padusēm balstīdams, aizveda viņa uzticīgais draugs. Zinību vīrs pēc mūku parauga paķēra līdz pilnu šķīvi treknā mērcē peldošas cūkgaļas un pusi milzīga pīrāga.

Saimnieks nokopa leti un, slēpdams dienas ienākumus plato bikšu kabatā, bēdīgs šūpoja galvu.

Mikels lūdzoši ierunājās:

—    Es nolikšos tepat pie pavarda — tomēr tuvāk zirgiem . .. No siltuma negribas iet uz stalli. Kā būtu, saimniek?

Mikels lietišķi piebāza auzu maišeli ar salmiem, kārtīgi to izklāja uz sola, pagalvī nolika cepuri un apgūlās. Nemierīgais prāts neļāva viņam tūlīt aizmigt. Viņš domāja.

Jo ilgāk viņi jāja pa savu zemi, jo lielākas šausmas un netaisnību redzēja: zemnieki bēga no tēvutēvu mājām; zaldāti bija noteicēji par citu dzīvībām un svešās sētās rīkojās kā saimnieki; muižnieki nav mierā ar mūkiem; tirgotāji gaužas par karu; pilsētas amatniekiem arī droši vien nav nekāda saldā dzīve… Kāds liktenis tālāk gaidāms? Bet tajā sasodītajā galvaspilsētā dzīve laikam būs kā īsta elle! … Nabaga Henrihs, kas viņu sagaida Briselē? Ne jau velti pats van Gāls tik sadrūmis. Spānijas karaļa dienestā nekas labs nav paredzams! Nekas labs!

Pavardā malka bija izdegusi. Pamazām izplēnēja ogles. No klona sāka vilkt aukstums. Mikels iespieda degunu cepurē un centās ne par ko nedomāt. Cirpstēja circenis. Skurstenī vienmuļi dziedāja vējš. Kādas rokas viņu apskāva. Mikels miegā pasmaidīja un svētlaimīgi nopūtās.

Katrīna?… Vai viņš patiesi atkal ir Groningenē? Lūk, arī dobes dārzā aiz viņu sargmājiņas. Bet starp zilgani zaļajām kāpostgalvām līkņā «māmuļa Katrīna», kā viņu iesaucis puisēns… Uzticīgā laulātā draudzene līdz elkoņiem uzrotījusi piedurknes. Cik dzīslainas viņas sastrādātās rokas!

—    Mikel! Es nevaru gulēt. Man visu laiku jādomā,..

Balss ir satraukta, dreboša.

Mikels atvēra acis.

—    Henrih? Manu zēn! Kas tev kait?

—     Es nevaru gulēt, Mikel. Nespēju aizmirst tos, kuri nakts laikā, ziemas aukstumā bēga no zaldātiem nezin uz kurieni…

Mikels noglaudīja Henriham galvu un čukstēja:

— Nebēdājies vis! Liktenis ir žēlīgs pat pret zvirbuli ziemā. Labāk sastumsim kopā solus un liksimies blakus. Ceļš nav nekāds īsais līdz tai,.. tavai Briselei…

II galvaspilsĒtĀ

Jau vairāk nekā pusotra gada Henrihs van Gāls ar tēvoci un Mikelu dzīvoja sava slavenā attālā radinieka Nasavas un Orānijas prinča Vilhelma galvaspilsētas namā. Henrihs princi bija redzējis tikai dažas reizes uz īsu brīdi. Tēvocis viņu nepasauca pat tad, kad apsprieda ar princi krustdēla likteni. Bet pēc tās sarunas zēns bieži juta sev pievērstu Orānieša vērīgo skatienu. Princis bija apsolījis van Galam pirmajā izdevīgajā gadījumā personiski aizlikt karalim kādu labu vārdu par Henrihu. Viņš ari pats reiz bija iesācis savu dzīves ceļu kā ķeizara Kārļa Piektā uzticības pāžs. Un Henrihs pacietīgi gaidīja izšķiramies savu likteni.

Vecais Mikels, par spīti bažām, jutās kā septītajās debesīs galvaspilsētas greznajā pilī. Ja vienmēr neurdītu domas par sievu, viņš būtu gatavs palikt Briselē uz visiem laikiem. Vecais vīrs sadraudzējās ar daudzajiem prinča sulaiņiem un atstāstīja Henriham dzirdēto, it kā Orānijas Vilhelms esot ļoti vienkāršs ar cilvēkiem un visi viņu cienot jau no pašiem jaunības gadiem.

Bet Henrihs garlaikojās. Nekā neteicis tēvocim, viņš bieži vien pazuda no mājām un klaiņoja pa pilsētu.

Pirmajās dienās Brisele viņu apstulbināja. Trokšņainās ielas laidās lejā no stāva kalna, ko apņēma birzis un dārzi. Sennas dzidrie ūdeņi skalojās gar pilsētas sienām ar septiņiem vārtiem. Briseles augšdaļas pašā centrā kā no milzīga akmens bluķa izcirsts pacēlās lieliskais rātsnams. Kalna galā slējās Brabantes hercogu sensenās rezidences torņi. Aiz tiem — Nīderlandes augstmaņu pilis. Pilsēta no rīta līdz vēlai naktij dūca tūkstoš balsīs. Piecdesmit divu cunftu darbnīcas pildīja nenogurstoša, rosīga darba duna, tās dūca kā milzīgi bišu stropi.

Kādā tūkstoš piecsimt piecdesmit septītā gada oktobra dienā Briselē sāka skanēt visu septiņu lielāko baznīcu zvani. Pilsētas laukumi tika izgreznoti triumfa arkām. Pa balkoniem un logiem izkāra paklājus un greznus audumus. Visās malās stiepās ar lentām un brokātu apņemtas rudens rožu vijas. Ielās izvēla alus mucas. Krodziņu un vīnūžu priekšā salika galdiņus. Uztaisīja milzīgus iesmus, kur cepināt veselus liemeņus. Sagatavoja lāpas, ar ko gaismot svētkos, kad pienāks nakts.

Brisele posās sagaidīt karali un karaliskās kavalērijas virspavēlnieku grāfu Egmontu Lamoralu, kas bija guvis uzvaru cīņā par franču cietoksni Senkantēnu. Šī uzvara deva cerības, ka iestāsies miers. Galvaspilsētā un visā zemē valdīja līksmība.

No rīta pilsētā atskrēja ziņneši. Ap dienas vidu atauļoja heroldi, un galvenajā laukumā rātsnama priekšā viņu taures vēstīja, ka tuvojas Fīlips Otrais. Sakustējās pilsētas sardzes rindas, nostādamās priekšzīmīgā kārtībā. Grezni ģērbušos briseliešus un uz svinībām ieradušos ļaudis no kaimiņu pilsētām un laukiem pārņēma uztraukums, ikviens centās ieņemt ērtākās vietas.

Abi van Gāli un Mikels, ģērbušies savās labākajās drānās, izlauzās caur pūli un tika augšā uz rātsnama kāpnēm. Laukumu šķērsoja paklājiem nosegts plats ceļš, gar kuru kā mežs slējās āvas. Košās krāsās margoja vesela jūra greznu cepuru. Logi, jumti, balkoni — viss bija ļaužu kā nosēts. Valdīja nerimstoša dūkoņa.

Satraukuma pilnajā gaisā atskanēja spalgs sauciens. Kāds puišelis, kas bija uzrāpies jumta čukurā blakus rātsnamam, pavēstīja:

— Jāj, jāj! …

Laukums uzreiz norima. Tad iedziedājās taures, atskanēja atsevišķi sveicieni. Henrihs nenovērsa acis no turienes, kur pacēlās ziediem apvītā galvenā triumfa arka.

Vēlāk viņam bija grūti visos sīkumos atstāstīt šā svinīgā mirkļa pirmos iespaidus. Viss bija sajucis tūkstošbalsīgā, daudzkrāsainā haosā. Zem arkas parādījās jātnieki košām segām klātos zirgos, ar plīvojošiem spalvu pušķiem un saulē mirdzošiem ieročiem. Likās, debess satumsa no gaisā pasviestajām cepurēm un ziedu jūras. Ļaužu saucienus pārskanēja zvanu dunoņa.

Nupat jātnieki nokāpj no zirgiem. Ieroču nesēji satver tos pie iemauktiem. Ņirb ar zeltu un sudrabu izrakstītas krumpenes, daudzkrāsaini apmetņi, plecu lentas, mežģīņu apkakles, dārgakmeņi!.,. Atjājušie augstmaņi lēnām tuvojas. Henrihs skatās.

Pašā priekšgalā iet neliela auguma cilvēks ar palsiem matiem un tādām pašām palsām, gluži kā tukšām, izvelbtām acīm, ģērbies melnā spāniešu kamzolī un īsā apmetnī, ar vienu pašu Zelta Aunādas ordeņa1 dārgu ķēdi pār krūtīm un melniem cimdiem rokās. Viņam pa priekšu, cepuri noņēmis un kūkumu iztapīgi uzmetis kā vienkāršs kalps, atmuguriski kāpjas pats pilsētas galva. Henrihs saprot, ka viņš redz karali. Viņš redz ledainu skatienu, nicīgi izstieptu apakšlūpu, un viņam nezin kāpēc kļūst baigi.

Fīlips tuvojas, galvu augstprātīgi atmetis. Viņa seja ir nekustīga. Viņam nopakaļ nāk pulks tikpat saltu un klīrigu spāniešu.

Bet laukumā tūkstošiem balsu kliedz:

—    Lai dzīvo viņa majestāte karalis!…

—    Lai dzīvo grāfs Lamorals Egmonts! …

Henrihs meklē Nīderlandes karavadoni. Tur jau viņš ir: stalta auguma, ģērbies gaišzilā zīdā, ar plīvojošām, baltām spalvām virs skaistās, sievišķīgās sejas. Viņš klanās. Ziedi birst viņam uz pleciem. Viņš smejas un kaut ko saka cilvēkam, kas iet viņam blakus. Tam ir bieza, melna bārda un daudz vienkāršākas drānas.

—     Kas tas tāds, tēvoc? — Henrihs grib tūlīt zināt.

—    Admirālis grāfs Horns, — van Gāls pačukst viņam ausī.

Pēkšņi Henriha lūpas izstiepjas smaidā. Viņš ieraudzījis pazīstamu seju — divdesmit četrus gadus vecu vīrieti, kas tērpies oranžā kamzolī un baltā apmetnī — Orāniešu nama krāsās.

Henrihs nenovērš acu no Orānieša. Viņu skatieni sastopas, un Henriham liekas, ka prinča tumšās acis īsu mirkli kavējas pie viņa. Aiz laimes un lepnuma viņš pietvīkst, uzsviež augstu gaisā cepuri un skaļi iesaucas:

—    Lai dzīvo Nasavas un Orānijas princis Vilhelms! …

Van Gāls nepagūst viņu apsaukt — zēnam vēl sveša

galma etiķete.

—     Lai dzīvo viņa majestāte karalis! — viņš cenšas izlabot krustdēla pieļauto kļūdu.

Bet Henrihs jau ieraudzījis citu augstmani: viegla

'Zelta Aunādas ordenis — nīderlandiešu aristokrātu apvienība. Ordeņa zīme bija zelta ķēde ar jēra attēlu — Nīderlandes lēnprātības un nacionālās bagātības simbolu (vilna).

Raita, smaidoša seja zem platās bīskapa cepures, baltas, labi koptas rokas tur briljantu rožukroņi, violeta samta mantija velkas tam nopakaļ pa tepiķi kā aste.

—    Kas tas tāds? Kas viņš ir, tēvoc? . . .

—• Arasas bīskaps Antuāns Perreno, — bruņinieks savelk pieri, — dzimis Burgundijā, kādreizējais ķeizara padomnieks, bet tagad — karaļa. No vjņa daudz kas atkarīgs, to ņem vērā …

—    Arasas bīskaps… Antuāns Perreno… — Henrihs neviļus atkārto.

Pie pašām rātsnama durvīm karalis apstājas — viņš kādu gaida. Galminieku pulks pašķiras, un augšup pa kāpnēm smagā gaitā, muguru taisni izslējis, dodas kalsens, vecs liela auguma vīrs ar vaska dzeltenu seju, ko izvagojušas dziļas, kā ar nazi iegrieztas grumbas gar iesirmo b^rdu un ūsām. No tumšajiem dobuļiem raugās asas, nedaudz piemiegtas, ļaunas acis kā vanagam.

—     Hercogs Fernando Alba de Toledo… — čukst van Gāls. — Labākais karavadonis un stratēģis Eiropā… «Dzelzs Alba», kā viņu dēvē karaspēka daļās.

Karalis pamāj ar roku, un viņam katrā pusē nostājas divi slaveni karotāji: jaunais, par savu uzvaru lepnais nīderlandietis Egmonts un drūmais, augstprātīgais spāniešu hercogs. Un pretstats starp šiem abiem cilvēkiem ir tik liels, ka Henrihs pagriežas pret tēvoci, meklēdams viņa sejā savas domas apstiprinājumu: «Kā diena un nakts!… Kā liesma un Iedus!… Kā Nīderlande un Spānija! …»

Karaļa melnais stāvs nozūd aiz griezumiem rotātajām rātsnama ozolkoka durvīm. Augstmaņu pulks viņam.seko.

Henrihs izdzirdēja Mikelu atviegloti nopūšamies. Smagi elsdams un krekšķēdams, nosvīdis gluži slapjš, viņš izspraucās ārā no savas slēptuves aiz koka notekas. Rudā pūka uz viņa galvas bija kļuvusi tumšāka un spurojās miklām šķipsnām.

—    Ko tad tu, Mikel? — Henrihs iesmējās.

—    Gribējās tuvāk apskatīt tos mūsu tagadējos «saimniekus» spāniešus, — vecais atbildēja no piepūles aizsmakušā balsī, — bet baidījos, ka mani nenotriec lejā pa kāpnēm. Tālab es paslēpos aiz šitenā sātana… Bet tas mani gandrīz vai beigtu nospieda!

Mikels padraudēja ar dūri notekai, kas atgādināja briesmīga zvēra atplestu rīkli.

Viņi nolēma todien neapgrūtināt princi ar savu klātbūtni un ieturēt pusdienas kādā no pilsētas krodziņiem.

Audēju kvartālā viņi atrada pēc izskata patīkamu krodziņu «Trīs jautras atspoles» un tur pasūtīja īstu svētku mielastu.

Visapkārt pie galdiem to vien runāja, kā par karaļa Fīlipa Otrā ierašanos un Egmonta uzvaru, kas solīja drīzu mieru.

Henrihs aiz satraukuma bija kā uz adatām.

Šodien viņam gribējās, lai visi būtu laimīgi, labsirdīgi un līksmi. Ieradies taču karalis slavenā varoņa —franču uzvarētāja grāfa Egmonta pavadībā. Atgriezies Orānijas princis. Drīz viņš izpildīs savu solījumu aizlikt karalim kādu vārdu par Henrihu. Un tuvākajā laikā Henrihs jau pats apgrozīsies starp šiem izcilajiem, varenajiem augstmaņiem — «saimniekiem», kā tos nosauca Mikels. Bet tad… tad sāks piepildīties visi viņa sapņi…

Viņš izdzirdēja bēdīgu balsi:

—    Tātad es vairs nevarēšu paplašināt savu tirdzniecību. Bet mans tēvs, guļot uz nāves gultas, man vēlēja nodibināt sakarus ar kādu angļu firmu, kas iepērk labību Baltijas jūras ostās. Es jau, redziet, gandrīz pasūtīju izkārtni: uz zila pamata septiņi balti miltu maisi. «Septiņi» Briselē ir laimes skaitlis. Apkārt — zeltains vārpu vaiņags un vārdi: «Kristofs Renonkls». Es, redziet, nupat kā apprecējos ar Zannu — mēs jau no bērnības esam saderināti. Mums tieši pašā reizē būtu derējis pamest maiznīcu un uzsākt kaut ko lielāku. Jūs jau zināt, nāks bērni, un vispār…

Jaunais briselietis, kas savos divdesmit gados jau bija paguvis uzaudzēt taukus, ar apaļu seju, sārts kā sivēns, brīdi apklusa, gaidīdams līdzjūtību no daudz solīdākā kaimiņa, tad ņēmās atkal gausties:

—     Redziet, tas anglis, tā sakot, ir ķeceris, bet karalis, jau uzkāpdams tronī, izdeva ķeizara Kārļa tūkstoš piecsimt piecdesmitā gada ediktu, kas vēršas pret visādām sektām un ķeceriem. Un nu man bail, ka es viņa ticības dēļ neiekuļos nepatikšanās.

—     Ko tad jūs tā uzreiz nobijāties no vecā edikta? — jautāja sarunu biedrs, sparīgi nogriezdams gabalu cepeša.

Henrihs izstiepa kaklu, lai labāk dzirdētu.

—          Klīst valodas, ka tagad nevienu neatstāšot neso(Utu. Tiklīdz kaut kas — vīriešus uz sārta, bet sievietes dzīvas aprakšot zemē. Karalis Fīlips nav ķeizars. Tam jau tikai vajadzēja naudu un zaldātus. Bet viņa majestāte tagadējais karalis, kā stāsta, esot tik dievbijīgs, tik dievbijīgs…

—    Naudu jau nu viņš arī mīl.

—    Un kā vēl! — iesmējās Renonkls. — Bet kurš gan tagad to nemīl? Varbūt tie esam mēs abi?

Sarunu biedrs iesmējās un piekrītot pamāja ar galvu. Mute viņam bija piestūķēta pilna.

—    Jā, naudiņa… naudiņa! — Kristofs turpināja.—Tagad, vai zināt, pienākuši tādi laiki, ka nupat tā pār mums valdīs.

—     Jums taisnība, — izēdis muti, piebalsoja kaimiņš. — Bez naudas pat karalim nav dzīvošanas. Tagad, kam ir nauda, tam arī vara. Par piemēru, ar mums, audējiem, ir tas pats. Bagātnieki pat ar cunftes likumiem reti kad rēķinās. Lai tu būtu nezin kāds amata meistars, bet, ja tev nav naudas, — tu neesi vairāk vērts kā vienkāršs māceklis. Cunfte it kā būtu, bet tāds naudasmaiss var izputināt jebkuru cunftes meistaru un pataisīt par ubagu, lai klīst bez darba. Un tādu klaidoņu tagad netrūkst!… Bet vai tā ir viņu vaina? Nē, šajos laikos tikai naudiniekiem un garīdzniekiem ir zelta dzīvē.

—    Tāpēc jau es saku: mans darījums ir vējā, — žēli novilka Renonkls. — Tas nozīmē, ka manai 2annai visu mūžu būs jāpaliek par vienkāršu maiznieci.

—    Beigsies karš, un veikali varbūt uzplauks, — audējs centās viņu mierināt.

—     Kur nu uzplauks!… Kā runā, atkal būšot nodokļi. Tad jau atkal būs jāmaksā, it kā mans nelaiķis tēvs ķeizara laikā jau nebūtu pietiekami maksājis. Karalis taču no jauna prasot štatiem [1] naudu…

—     Spāniešiem Nīderlande ir otra Amerika, — audējs pateica un kalpones pasniegtajā saldajā pīrāgā dusmīgi iecirta dakšiņu. — No pieciem miljoniem zelta, ko ik gadu kādreiz saņēma ķeizars, divus miljonus maksājām mēs, nīderlandieši, bet pati Spānija — tikai pusmiljona.

Varat man ticēt, es droši zinu… Ai, cik grūti mums nācās sagādāt tos divus miljonus! Bet viņi dabūja laupīdami. Sarīko kara kuģi, aizsūta kādu bendesmaisu pie mežoņiem, kas pulveri ne acīs nav redzējuši, un atklāj pret viņiem uguni. Pēcāk atgriežas mājās, līdz mastu galiem piedzinuši kuģus ar zeltu, ko nolaupījuši mežoņiem. To viņi sauc par «pagānu pievēršanu Kristus mācībai» … Tpū! — Viņš tik spēji atgrūda pīrāgu, ka dakšiņa nolidoja uz grīdas.

Henrihs neticēja savām ausīm. Viņa priekšā it kā pavērās aizkars uz milzīgu noslēpumu. Tad tāpēc slavenie spāniešu iekarotāji dodas uz aizjūras zemēm!… Viņš palūkojās uz tēvoci.

Van Gāla vaigs bija apmācies. Viņš iztukšoja alus kausu, noslaucīja kuplās ūsas un piecēlās no krēsla, ko rotāja kokā griezta krodziņa emblēma — trīs atspoles.

—    Laiks iet, krustdēl! — viņš stingri sacīja. — Mes jau tā pārlieku esam aizsēdējušies.

Mikels pēc daudzajiem dienas iespaidiem bija galīgi saguris, viņš snauduļoja. Viņu nācās uzmodināt.

—    Ja klausītos, ko melš spānieši, — audējs nicīgi piebilda, — tad iznāktu, ka Ameriku iekaroja vienīgi ticības vārdā un lai pagāniem nestu gara gaismu.

Van Gāls ar krustdēlu izgāja no «Trim jautrajām atspolēm», kad debesis jau dega rieta blāzmā. Svētās Gudulas baznīcas torņi šķita neparasti viegli sārtajā gaisā. Krāsainie logu stikli zaigoja un liesmoja. Bija silts, kā jau vasaras vakarā.

Namnieki bija izkāruši pie savām mājām krāsainus lukturīšus un ielās aizdeguši eļļas kvēpenes. Rātsnama priekšā vēl aizvien drūzmējās ļaudis, lai gan karalis ar visu savu galminieku svītu jau sen bija aizgājis uz Brabantes hercogu pili.

Henriha uzmanību saistīja liela papīra lapa pie rātsnama durvīm starp bronzas skavām.

—     «Aizliegts,» — viņš izdzirdēja kādu pūli skaļi lasām, — «djrukāt, rakstīt, turēt pie sevis, pirkt un pārdot, izdalīt baznīcās, uz ielām un citās vietās visus Mārtiņa Lutera, Ulriha Cvinglija, Johana Kalvina un" citu ķeceru vadoņu, viltus mācības sludinātāju un svētās baziik .i , nosodīto nekrietno ķecerīgo sektu dibinātāju sace101 Oli lakstus . . .»

—    Tēvoc, atļaujiet man noskaidrot, kas tur īsti ir, — I Ienrihs lūdza.

—    Karaļa pavēle, krustdēl, ko mēs varam uzzināt ne līkai no ielas slaistiem.

Bet Henrihs jau bija uzskrējis augšā pa rātsnama kāpnēm.

—     «Aizliegts,» — lasītājs turpināja, — «savās mājās teikt nelikumīgas runas vai rīkot saiešanas, kā arī pašiem piedalīties tādās saiešanās, kur augstāk minētie ķeceri un sektanti slepus sludina savu viltus mācību… lāpāt aizliegts jebkuram lasīt, mācīt un skaidrot svētos rakstus; to drīkst darīt tikai tie cilvēki, kuri studējuši teoloģiju un kuriem ir universitātes atestāts.»

Henrihs atskatījās uz Mikelu. Tas stāvēja baltāks par savu svētdienas kreklu. Abi tūlīt atcerējās klejojošo protestantu slepenās sarunas māmuļas Katrīnas virtuvē.

—    «…Tādus pavēles pārkāpējus,» — tālāk bija teikts, — «sodīs: vīriešus — ar zobenu, sievietes — apraks…»

—    Iesim, iesim… — Mikels vilka Henrihu aiz piedurknes.

—     «… dzīvas zemē, ja tās no saviem maldiem atsacīsies. Ja neatsacīsies — viņas sadedzinās uz sārta. Abos gadījumos viņu manta tiek konfiscēta par labu valsts kasei …» [2]

III PA JAUNU CEĻU

Briseli nomāca drūma neziņa, lai gan beidzot bija paredzēts noslēgt mieru. To parakstīs Parīzē, un tam visām vajadzēja beigties ar nupat kā atraitņa kārtā tikušā Spānijas karaļa un Francijas princeses Elizabetes Valuā saderināšanos. Piecpadsmit gadus vecā princese vēl nesen skaitījās Fīlipa Otrā dēla — troņmantnieka, Astūrijas prinča dona Karlosa līgava. Tomēr situācijas dēļ sākotnējie plāni mainījās. Uz Francijas galvaspilsētu tika nosūtīta spoža svīta ar Egmontu, Orānieti, Arasas arhibīskapu un Albu priekšgalā.

Pirms došanās ceļā Orānietim bez lielām pūlēm izdevās iekārtot Henrihu. Jaunekli ieskaitīja galma pāžos un viņam lika pārcelties uz pāžiem paredzētajām telpām Brabantes hercogu pilī. Pašā pēdēja brīdī Henriham bija grūti šķirties no tēvoča un Mikela. Vecais bruņinieks veltīgi pūlējās apslēpt saviļņojumu. Kad viņš deva svētību krustdēlam jaunajā dzīvē, balss viņam drebēja. Mikels raudāja un lūdzās, lai ņem viņu līdzi kaut vai uz laiku. Tomēr galma stingrie likumi neatļāva pāžiem turēt sev kalpotājus. Henrihs bija spiests viņam atteikt. Abiem vecajiem vīriem jau sen bija laiks atgriezties mājās, Groningenē. Jau bija pagājuši vairāk nekā divi gadi, kopš viņi to atstāja. Taču viņi nolēma uzkavēties Briselē, kamēr zēns apradīs ar galma ieražām.

Henriham tūlīt sākās vienmuļas dežūras pie karaļa apartamentiem: bezmiega stundas naktīs, pelēcīgas un bālas dienā, bez jebkādiem notikumiem, bez iespējas redzēt karali vienatnē. Bet tas viņam bija tik ļoti nepieciešams, lai piepildītu savu nodomu — pastāstītu Fīlipam par zaldātu nekrietnībām! Mieru tik drīz nenoslēgs, bet neaizsargātie ļaudis tikmēr būs spiesti joprojām paciest laupīšanu un varmācības.

Citi pāži bija dižciltīgi jaunekļi, atbraukuši no Spānijas kopā ar karali. Tie viņam likās vēsi un augstprātīgi. Kāda viņiem daļa par nīderlandiešu tautai nodarītajām pārestībām!…

Arī viņpus pils sienām, šķiet, nekas nenotika. Pie rātsnama durvīm izkārtā pavēle, kas viņus abus ar Mikelu tā nobaidīja, it kā neko negrozīja pilsētas ikdienā. Dzīvodams noslēgtajās pils telpās, Henrihs brīžiem raudzījās pa logu un nekā īpaša nemanīja. Noteiktās stundās mainīdamies, pār pagalmu pārgāja sardzes vīri. Bet iedzīvotāji it kā vairījās no šīs vietas Briselē. Un vispār ielās cilvēku kļuva mazāk. No tuvējām darbnīcām vairs retumis atskanēja jautras dziesmas.

Pilī arī valdīja klusums. Tikai kāpnēs, ejās un galerijās dienām un naktīm varēja redzēt āvas, krūšu bruņas, bruņucepures, zobenus… Šurp un turp steidzās desmitiem dežurējošo virsnieku, desmitiem pāžu. Klusināti skanēja pavēles, ieroču šķinda. Aiz neskaitāmi daudzajām zālēm, ēkas pašā attālākajā spārnā, vienmēr aizslēgtas durvis slēpa no citu acīm cilvēku arvien melnā kamzolī, bālu, nekustīgu seju un izvelbtām, blāvām acīm. Viņš sēdēja pie papīriem, sūtīdams uz visām pusēm pavēles, ediktus, vēstījumus… Būdams skops vārdos, viņš neskopojās ar garu garām vēstulēm. Samākslotais stils tajās palīdzēja noslēpt patieso domu un deva iespēju atkāpties no jebkura solījuma. Karaļa dzīve Briselē, tāpat kā Spānijā, ritēja pēc vienas, sen nosacītas kārtības: īsa atpūta naktī, pirms gulētiešanas un pamostoties — lūgšana, pēc l im — garas stundas pie rakstāmgalda.

Taču pils otrā spārnā atradās telpas, kas nepavisam nelīdzinājās karaļa apartamentiem. Tur, valdnieka tuvumā, mita viņa pirmais padomnieks un ministrs — Arasas bīskaps burgundietis Antuāns Perreno. Viņa eminences kabinets bija vienos paklājos. Flandrijas audumiem, ar ko bija iztapsētas viņa istabas, piemita smalka krāsu un zīmējuma saskaņa. Bet daudzo kalpotāju livrejas apskauda nīderlandiešu augstmaņu gaitnieki.

Aiz platā venēciešu loga iedegās zvaigznes. Brisele tinās vakara krēslā.

Bīskaps diktēja sekretāriem dažādās valodās. Augsti mācītais prelāts [3] lepojās, ka viņš pārvalda septiņas valodas un spēj no vienas tūlīt pāriet uz otru.

Vēstījums nevainojamā latīņu valodā tika adresēts svētajam pāvestam Romā. Katra rinda pauda kvēlu dedzību vairot katoļu baznīcas slavu. Vēstuli Spānijas sūtnim Vatikānā viņš diktēja spāņu valodā. Miglainiem izteikumiem, ko sekretāri nesaprata, Antuāns Perreno lika manīt, ka jautājums par apsolīto bullu pret Nīderlandes ķeceriem patlaban ir ārkārtīgi svarīgs.

Bīskaps izņēma no ādas vākiem papīru ar zeltā iespiestu ģerboni — vēstuli no Savojas hercoga, kas bija Nīderlandes pārvaldnieks pirms karaļa ierašanās, un pārlaida tai acis.

«Viņa majestāte vēl nav samaksājusi vācu algotņiem vienu miljonu kronu… Ja ministri neatradīs iespēju tikt pie naudas, par ko es šaubos, viņa majestāte nonāks tik grūtā stāvoklī, kādā vēl nav bijis neviens valdnieks…»

Vēstule bija rakstīta pirms miera noslēgšanas. Tomēr finansiālais stāvoklis neko daudz nebija uzlabojies. Karalim ir nepieciešama nauda. Spānijas sabrukusi saimniecība sagādā vienīgi zaudējumus, bet spītīgie nīderlandieši vairs negrib maksāt. Viņi atsaucas uz savām sensenis iegūtajām privilēģijām.

«Tomēr,» domāja Perreno, «ķeizars Kārlis kādreiz prata izspiest no šīs tirgoņu zemes krietnas summas. Taču karalis Fīlips šeit nav populārs. Ģenerālštati apspriežas par katru guldeni, katru \dukātu, iekams to atdod savam valdniekam. Sī stūrgalvība jāsalauž, nepakļāvīgie jāpiespiež noliekt savas galvas. Pāvesta bulla šajā ziņā palīdzēs. Brīvību mīlošie spītnieki no tās uzzinās, ka viņu zemē no vienas vietas tiks izveidotas bīskapijas[4]. Katrā bīskapijā būs tronim un baznīcai uzticīgi deviņi bīskapi — vesela «garīgās sardzes» vienība. Tāds jaunievedums dos iespēju sekot katram nīderlandiešu solim. Bet no grēksūdzēm valdīšanai būs zināmas pat viņu domas. Redzēsim, kurš tad uzdrošināsies nepakļauties… Taču līdz zināmam laikam bullai jāpaliek visstingrākajā slepenībā.»

Trešā vēstule bija rotaļīgajā franču valodā. Tajā starp bezbēdīgām rindām tika dotas veikli apslēptas pavēles aģentam Parīzes galmā. Aģents bija nosūtīts uz Francijas galvaspilsētu, lai ziņotu Briselei par katru kaut cik aizdomīgu frāzi, ko viņš dzirdēs galmā.

Perreno, kā vienmēr, bija apmierināts ar sevi. Beidzis diktēt, viņš atlaida sekretārus un pagājās pa kabinetu, čaukstinādams zīda sutanu. Viņš bija pārliecināts, ka bīskapa sutanu drīz nomainīs kardināla sutana.

Klauvējiens pie durvīm iztraucēja tīksmīgo klusumu telpā.

—    Ienāciet!

Durvis atvērās. Nošvīkstēja smagās brokāta portjeras. Parādījās slaids zēna stāvs tumšbrūnā pāža kamzolī.

—    A-ā… — laipni iesaucās bīskaps. — Jaunais muižnieks van Gāls, viņa majestātes pāžs! Vai jūs nākat no savas gribas vai esat valdnieka sūtīts, mans bērns?

Apstājies uz sliekšņa, Henrihs zemu palocījās un piegāja klāt, lai saņemtu svētību.

—    Viņa majestātei labpatika mani sūtīt, lai personiski jūsu eminencei nododu šo vēstuli.

Svētījot Perreno mīkstā, siltā roka pieskārās Henriha pierei. Henrihs šo roku noskūpstīja un atkal palocījās, gribēdams aiziet.

—    Kur tik steidzīgi, mans dēls? Varbūt viņa majestāte prasa tūlītēju atbildi. Pagaidiet šeit! Te jums būs firziķi, sārti kā flāmu meiteņu vaidziņi. Un te kauss viegla, veselīga vīna. Nesarkstiet, mans bērns. Vīns priecē sirdi, ja nelieto pār mēru. Jūsu tautieši to labi zina un šo īpašību prātīgi izmanto.

Henrihs samulsis piemetās uz krēsla, kas bija pārvilkts ar sudraba cauraustu samta drānu.

Bīskaps atvēra aploksni. Fīlips viņam bija atgādājis ziņas no Londonas sūtņa, kas atradās nupat kā tronī uzkāpušās Elizabetes Tjūdoras galmā. Pats karalis ziņas bija sanumurējis un sašuvis, lai neviena sveša roka tām nepieskartos.

—    Redziet, mans dēls, — Perreno atkal ierunājās,

—    cik vēlīgs ir valdnieks: viņš jums uztic svarīgus valsis papīrus.

Henrihs paskatījās uz laipno prelātu un sarūgtināts sacīja:

—    Jūs maldāties, jūsu eminence. Es vēl arvien neesmu pratis iegūt viņa majestātes labvēlību vai pat pievērst sev uzmanību. Valdnieks raugās uz mani gandrīz kā… — viņš nepabeidza teikumu un dedzīgi piebilda: — Un man būtu gribējies viņam tik daudz ko pateikt!…

—    Bet viņa majestāte, — Perreno pasmaidīja, — kā šķiet, ved jūs līdz uz Spāniju?

—    Jā, lai ieskaitītu viņa augstības dona Karlosa — Astūrijas prinča svītā.

—    Infanta svītā? Pasaulē lielākās karalistes nākamā ķeizara svītā! Jūs gaida karjera, mans jaunais draugs!

—    Jūsu eminence ir pārāk labs. Man nav ne mazāko dotību, lai taisītu karjeru. Tam nepieciešams gaišs prāts un lielas zināšanas.

Perreno uzlika roku Henriham uz pleca. Vēsās briljanta lūgšanu krelles pieskārās jaunekļa vaigam.

—    Prāts? — prelāts lēnām atkārtoja. — Jā-ā! Prāts vajadzīgs vienmēr. Taču to var attīstīt, bet zināšanas — iegūt.

Sutanas mēļā krāsa atblāzmojās bīskapa sejā, un Henrihs neredzēja, ka burgundieša zilās acis viņu vērīgi nopēta.

—    Prāts un zināšanas? — Perreno vēlreiz atkārtoja.

—     Tomēr galvenais ir oža. Oža kā medību sunim. Tur, Spānijā…

Henrihs neviļus viņu pārtrauca:

—    Es biju sapņojis, ka palikšu dzimtenē un mani pieņems Orānijas prinča svītā.

Bīskapa roka, lūgšanu krellēm iemirdzoties, noslīdēja no Henriha pleca. It kā nebūtu dzirdējis, Perreno pieglaimīgi teica:

—    Tagad jums vienīgi jāpaļaujas uz vecāku cilvēku dzīves pieredzi, mans dēls, un jāiztop, jāiztop. Tā, piemēram, — viņš apsēdās līdzās, — viņa majestāte vēl īsti labi nepazīst savus jaunos pavalstniekus… jūsu tautiešus. Jūs varētu būt noderīgs viņa majestātei un par sniegtajām ziņām, protams, iegūt viņa labvēlību.. .

Henrihs pacēla neizpratnes pilnu skatienu. Ko cienījamais bīskaps grib viņam ieskaidrot?

Taču Perreno pārtrauca sarunu pusvārdā un no jauna iedziļinājās karaļa sūtījumā. Karalis vēstīja, ka beidzot esot izraudzījies sev vietnieku Nīderlandē. Visus nīderlandiešu augstmaņus viņš kategoriski noraidījis un izvēlējies savu pusmāsu Margaritu, Parmas hercogieni, slavenā Loijolas1 skolnieci. Tēva ķeizara gars viņu vadīšot grūtajā darbā — pārvaldīt spītīgo zemi, bet dižā jezuīta kādreizējās mācības, protams, nesīšot augļus.

Tātad — Parmas hercogiene… Bīskaps kļuva domīgs. Tad lūk, ar ko viņam nāksies dalīties varā. Jo labāk —• hercogiene Nīderlandē būs vientuļa. Līdz šim vēl nevienam nebija izdevies iegūt šīs vīrišķīgās sievietes, pārgalvīgās mednieces, taču pazemīgās katolietes uzticību.

Bīskaps apsēdās pie galda un uzrakstīja godbijīgu atbildi, darīdams zināmu, ka ieradīšoties kā parasti — līdz ar pirmo saules staru. Vēstules beigās bīskaps ieteica Fīlipam aizvest sev līdz uz Spāniju hercogienes «drošības ķīlu» — viņas dēlu Aleksandru Farnesi. Beidzis rakstīt, Antuāns Perreno pasniedza Henriham papīru un ar uzsvērtu laipnību piebilda:

—     Pasteidzieties, mans bērns, nodot šo vēstuli, iekams viņa majestāte vēl nav sācis pusnakts lūgšanu. Mums jāsargā šī dižā cilvēka veselība un miers, jo šo cilvēku pats dieVs izredzējis tik augstam un grūtam amatam.

'Loijola Ignācijs (1491 —1556) — spāņu muižnieks, kas nodibinājis jezuitu ordeni — ietekmigu garīgo organizāciju, kura kalpoja Romas pāvestiem un feodālajai aristokrātijai kā spēcīgs ierocis ciņa pret topošās buržuāzijas reformatorisko un politisko kustību.

Henrihs aizgāja, galīgi samulsis. Visuvarenā bīskapa draudzīgajos padomos, šķiet, palika kaut kas neizteikts līdz galam. Bet kas?… Un kāpēc viņa eminence nekā neatbildēja par Orānijas princi?

—    Nē, zēns nevarēs būt noderīgs! — nočukstēja Perreno, kad aiz Henriha aizvērās durvis.

IV «TRĪS JAUTRĀS ATSPOLES»

Mikelam bija iepaticies krodziņš «Trīs jautrās atspoles», kur pirms daudziem mēnešiem viņš tai dienā, kad atbrauca karalis un notika svinības par godu Egmonta uzvarai, pirmo reizi ieturēja pamatīgas pusdienas.

Krodziņa saimniece Fransuāza, gados vēl tīri pajauna atraitne ar ziedošu veselību, bija izveicīga un kārtīga flāmiete. Viņas jaunās kalpones Roza un Berta čakli rosījās ap galdiem, kas bija apklāti ar baltiem linu galdautiem. Apmeklētājiem neapnika ķircināt labsirdīgo saimnieci:

—    Jūs, mīļā Fransuāza, ar savu Rozu un Bertu tik tiešām esat kā trīs jautras atspoles: šaudāties cita par citu ātrāk!

—    Mūsu Fransuāza ir visa kvartāla karaliene!…

Fransuāza patiesi jutās kā audēju kvartāla valdniece.

Kas tik nav apmeklējis viņas krodziņa abas gaiši izbalsinātās istabas ar sniegbaltajiem aizkariņiem, ar spoži nospodrinātajām alvas krūzēm! Kas tik nav priecājies par viņas kalpoņu priekšautiem! Kas nav jūsmojis par pašas Fransuāzas kuplo, skaisti krokoto aubi! Sī aube kā linaudekla kronis slējās aiz mirdzošās letes, ko greznoja kokā grieztas atspoles.

Čaklā Fransuāza Mikelam atgādināja viņa Katrīnu pirms divdesmit gadiem. Un, juzdamies kā labs paziņa, vecais vīrs bieži aizsēdējās krodziņā vēlāk par citiem. Fransuāza augstu vērtēja Orānijas prinča pils kalpotāja parādīto uzmanību. Dienā noskrējušās, Roza un Berta savā bēniņu istabiņā dažreiz jau saldi sapņoja, bet saimniece vēl arvien tērzēja ar viesi pie virtuves dziestošā pavarda.

Tūkstoš piecsimt piecdesmit devītā gada aprīlī krodziņš «Trīs jautrās atspoles» bija ļaužu tik pilns kā vēl nekad. Kalpones krita vai no kājām nost. Fransuāzai pašai nācās pasniegt pieprasītos ēdienus, skriet lejā uz pagrabu un plūkt putnus.

Izsludinātais sēru laiks sakarā ar ķeizara Kārla nāvi — viņš bija miris Spānijas klosteri — beidzot bija pagājis. Miers, kā rādās, bija drošs. Un nīderlandiešu jautrā daba lauztin lauzās uz āru — svinības sekoja cita pēc citas. Ikviena cunfte centās citas pārspēt ar izpriecām un dzīrēm. Dzēra vīnu un alu, neskaitīdami mucas un vērpeles, rīkoja uguņošanas, dejoja, mūzikai nepārtraukti spēlējot. Mājas un baznīcas bija zariem un puķu vijām izgreznotas. Laukumos tika cepināti veseli liemeņi. Jaunieši spēlēja vistiņas, rāpās stabos, sacentās skriešanā aizsietos maisos. Veikli mednieki nekļūdīgi šāva mērķī. Bet galvenais, ka visi, kas vien bija jauni, aizrautīgi smējās un dziedāja.

Gados vecāki ļaudis, vairāk pieredzējuši, sanāca kopā patērzēt. Viņiem bija par ko runāt. Viņi nojauta, ka tur augšā, pilī, tiek gatavotas kaut kādas lamatas. Sarunas grozījās galvenokārt ap ediktu un naudu.

Mikels centās pierunāt van Gāļu doties uz «Trim jautrajām atspolēm» ieturēt pusdienas. Uzticīgajam kalpam gribējās kaut vai mazlietiņ izklaidēt savu kungu.

—    Jūsu augstība, pietiek tupēt mājās, — viņš mīlīgi runāja. — Jūs jau neesat mūks. Un arī tie, kā visiem zināms, šad tad sev atļaujas nobaudīt kādu malku laba vīna un gabaliņu treknas zoss. Jūs pats to zināt… Bet krodziņš, kā jau redzējāt, ir ļoti pieklājīgs. To apmeklē labi, godīgi ļaudis.

Mikela platā seja laistījās uzvarošā smaidā, kad viņš drošu soli veda van Gālu pa labi zināmajām šķērsieliņām uz Priecīgās iebraukšanas ielu, kur atradās iemīļotais krodziņš.

Glaimotā Fransuāza zemu palocījās godbijīgā reveransā «ķeizara slavenā cīņu biedra» priekšā. Viņa nosēdināja goda viesi pie labākā galda loga tuvumā un steidzās sagatavot maltīti.

Pavasara vējiņš plivināja spodros aizkarus, Rozas un Bertas sniegbaltie priekšauti aprīļa saules staros žilbināja acis. Van Gāls nenožēloja, ka ļāvis sevi pierunāt, un papliķēja Mikelam pa ceļgalu.

—    Tev bija taisnība! Šis te izdaudzinātais krodziņš ir patīkams kā piekusušam karavīram oāze tuksnesī.

Sarkdama kā jauna meitene, Fransuāza piedāvāja:

—    Neatsakieties nobaudīt jēra ribiņas, jūsu godība, ar mērci, kas īpaši jums pagatavota no salda krējuma ar ingveru un kanēli… Un te būs ābolu sidrs, jūsu godībai… Sie zosu taukos ceptie pīrādziņi ar ķidām daudziem iet pie sirds …

—    Māmuļai Fransuāzai šie pīrādziņi padodas īpaši labi, — Mikels aizrautīgi slavēja. — Bet ābolu sidrs ir saldāks un stiprāks par jebkuru vīnu!

Pieradis pie trūcīgās iztikas savā paputējušajā Groningenes pilī, van Gāls drīz vien atpalika no Mikela, kas jau bija pieradis pie Fransuāzas smalkajiem ēdieniem. Lēnām baudīdams zeltaino sidru, vecais bruņinieks nolūkojās apmeklētājos.

Pie atsevišķiem galdiem, kur bija uzlikti ceriņu pušķi, sēdēja cienīgi vīri: vietējie audēju meistari un atbraucēji tirgoņi. Mikels viņus gandrīz visus pazina.

—    Redziet, jūsu augstība, tur to kalseno vīru ar bēdīgo seju… Tas ir audējs, labs meistars. Un tebe nu, drīz, kā stāsta, viņam būšot jākar ubaga tarba kaklā… Ģimene liela, agrāk strādājuši vairāki cilvēki… Parādu dēļ viss esot izputējis.

No ļaužu istabas, kur bija salasījušies jaunie mācekļi, studenti un jūrnieki, atskanēja brāzmaini smiekli un fleites pavadījumā jautra dziesmiņa:

Tra-ta-ta-td-ta-td, Melna tumsa vakarāl Mēness upē pavērās, Nobijās — un novēlās …'

Kalsnējais audējs ar bēdīgo seju sirdīgi nopukojās, klausoties dziesmā:

—    Dzied, smejas, dzīro. Bet drīz varbūt pienāks laiki, kad par ķeizaru dziedās citiem vārdiem.

Van Gāls sāka ieklausīties.

—    Kālab par ķeizaru? — iebilda vīrs ar biezām uzacīm un smailu degunu kā knābi, ģērbies vienkāršās, tumšās drānās.

—    Tas, jūsu godība, — Mikels paskaidroja van Gājām, — ir ļoti bagāts tirgotājs un rūpnieks no Antverpenes. Jūs neskatieties, ka viņš tik gauss, — stāsta, šis savās rokās apgrozot tūkstošus.

Antverpenietis runāja sausi un nosvērti:

—    Kad ķeizars bija dzīvs, rībēja bungas un dārdēja lielgabali. Kad viņš nomira, skanēja klostera lūgšanas. Neviens pat nemanīja viņa nāvi.

—     Tiesa gan, nemanījām, kā viņš nomira, — atsaucās pie blakus galda vadmalnieks no Leidenes, — bet, kā mēs paši tālāk dzīvosim, drīz vien matīsim. Miers varbūt vairs neliksies labāks par karu.

—    Nu gan pateicāt! — sarunai piebiedrojās zivju tirgotājs no Amsterdamas. — Vispirmām kārtām mūs atbrīvos no liekēžiem un laupītājiem — no algotņiem…

—    Jūs sakāt, ka atbrīvos? — vadmalnieks aizsvilās. — Ak tad atbrīvos gan, ko?

—    Vai jums kaut kas zināms, jūsu godība? — zivju tirgotājs kļuva nemierīgs.

—     Nekā skaidri nezinu, bet nojaušu. Man gadās būt visur. Esmu apbraukājis puspasaules, šo to mācījies. Galvenais — neticēt solījumiem…

—     Bet vai tad mums kaut ko solīja? — Pret viņu pagriezās plecīgs holandiešu siera meistars ar sārtiem, mūsainiem vaigiem. — Par karaspēku vēl arvien nav bijis ne runas. To mēs paši tā domājam, sak, ja nav kara, nav vajadzīgi karalim arī zaldāti.

—     Tur jau ir tas āķis! — Vadmalnieks vienā rāvienā iztukšoja vīna glāzi kā ūdeni. — Un tad vēl kas… Tas varbūt visiem nemaz nav interesanti. Bet jūs, cienītais, —• viiiš norādīja uz apklusušo antverpenieti, — droši vien labāk zināt nekā es par pašreizējām vilnas cenām Spānijā…

Visi pievirzījās tuvāk.

—     Tai uzlikta tāda muita, ka nevar saprast, kā lai tiek klāt. Ar Jauno Spāniju viņpus okeāna arī nav labāks stāvoklis. Mēs, nīderlandieši, tur nedrīkstam pat degunu rādīt, kur nu vēl tirgoties. Pat tirdzniecībai ar Angliju mums sākuši likt šķēršļus. Ar An-gli-ju, jūs saprotiet! — Viņš pietvīka sarkans no sašutuma. — Grib mūs sanaidot ar Angliju, ar kuru mums jādzīvo saticībā, jo tā mūs apgādā ar vilnu un alvu! . ..

—    Baidās, ka no turienes preču ķīpās pie mums neievazā «protestantu sērgu», — antverpenietis smīnēdams noteica.

—    Un Anglija atriebdamās sākusi gremdēt mūsu kuģus. Bet par Dāniju, Zviedriju, Livoniju un Prūsiju viņu

Lutera dēļ vairs nedrīkstam pat domāt… Kaut arī nelai* ķis ķeizars mūs lieca āža ragā, tomēr saprata…

—    … kur mēs viņam zelta guldeņus zvejojām! —zivju tirgonis izmeta joku.

—    Nu, protams! — dzēlīgi apstiprināja vadmalnieks. —• Un ka Nīderlande pie turības tikusi vienīgi ar tirdzniecību un amatniecību. — Viņš paņēma Bertas pasniegto šķīvi ar kūpošu zoss porciju un ņēmās drūmi ēst.

—    Nu gan jūs te sarunājāt briesmu lietas, — labsirdīgi pašūpoja galvu mūsainais siera meistars. — Pēc jūsu vārdiem iznāk, ka mēs drīz pat lāgā elpot nevarēsim. Es domāju tā: aizbrauks karalis uz savu Spāniju, un mēs atkal dzīvosim pamazītiņām …

—    … un siesim savus sierus! — skaļi nosprauslojās students, apstājies uz otras istabas sliekšņa un pamirkšķinājis Rozai, kas aizsteidzās garām ar pilnu bļodu desiņu.

—    Ko tad citu?… Un siesim ar, — nesatricināmā mierā apstiprināja holandietis. — Tur nav nekā smejama. Tālab ka Nīderlandes labklājības pamats vienmēr bijis un būs amatniecība un tirdzniecība. Tāda ir mūsu zeme. Tāda tās slava. Mēs šo slavu par velti neesam ieguvuši! … Mūsu tēvi un tēvutēvi ne jau vienu dienu vien pūlējās, lai mūsu zemi padarītu tādu, kāda tā ir patlaban. ļ

—    Kā tad, zinām, zinām! … — nerimās jautrais students. — Jau nelaiķe vecvecmāmiņa stāstīja vectētiņam, kā mūsu senči cīnījušies ar jūru, nosusinājuši purvus, ierīkojuši dambjus un cēluši pilsētas…

Studenta skatiens apstājās pie van Gāla, kas bija bargi savilcis uzaci zem melnā acs pārsēja. Students samulsa un iegāja blakus istabā pie smejošajiem draugiem.

Vadmalnieks nosodoši noskatījās viņam pakaļ un nicīgi izmeta:

—    Redzēsim gan, ko tu, garstilbi, savā mūžā uzcelsi un cik mucu iztempsi! Trumpas sitot, alus krūzes cilājot un skrienot pakaļ sieviešu brunčiem, daudz dambju laikam gan neuzcelsi. Atradies štu-den-te!…

—1 Viņš jau neko ļaunu nedomāja, — labsirdīgais siera meistars atmeta ar roku. — Vēl jauns un paviegls. Prātā tikai pekstiņi un smiekli. Bet. sirds, man domāt, lādzīga!

—    Tagadējā jaunatne ir aušīga, nav vārdam vietas, — bikli ierunājās Mikels un pačukstēja van Gālam: — Bet mūsu zēns tāds nav. Viņš, protams, var stāties pretī dažam labam skolotam vīram, tomēr rupju vārdu nekad nepasacls. Bet sirds …

Vecais bruņinieks kļuva grūtsirdīgs. Viņš skuma pēc Henriha. Drīz karalis aizvedis krustdēlu uz Spāniju. Vai viņi, pēdējie no van Gāļu dzimtas, vēl kādreiz redzēsies?… Gadi liek sevi just, mūža vakars nav tālu. Bet dienas skrien. Nu jau viņi nez cik ilgi dzīvo Briselē…

Viņam bija apnicis klausīties tirgoņu zūdlšanos, un viņš piecēlās. Viņu vilktin vilka iemīļotā nodarbība — pārlūkot ieročus Orānieša pagrabos. Gribējās, lai tad, kad ieradīsies princis, viss būtu savests priekšzīmīgā kārtībā. Viņš atvadījās no saimnieces un gandrīz vai līdz sirds dziļumiem viņu apvainoja, gribēdams samaksāt par cienastu.

—    Apžēliņ, jūsu godība, — viņa pie katra vārda knilcsēja, >— jūsu kalps man tikpat kā rada. Nesmādējiet un atnāciet biežāk. Tas taču ir prieks pakalpot tik slavenam bruņiniekam…

Durvīs van Gāļu apturēja vēl pajauns cilvēks tumšā samta kamzolī, bieziem, cirtainiem matiem.

—    Atvainojiet, mans kungs, — viņš sacīja. — Šīs mājas kalpone man teica, ka jūs esot viņa gaišības Nasavas un Orānijas prinča Vilhelma radinieks.

—    Jā, mans kungs, — ar cieņu atbildēja van Gāls,— man ir tā laime būt nīderlandiešu muižniecības labakā pārstāvja attālam radiniekam.

Svešinieka sejā parādījās laipns smaids.

—     Bet man ir tas gods būt personiski pazīstamam ar viņa gaišību, jo esmu maestro — diriģents, muzikants un dziedātājs. Mani sauc Jākobs Brumelis no Hārlemas. Viņa gaišība ieteicis mani karalim. Un man piedāvāta godpilnā vieta viņa majestātes kapelā. Bet tādā gadījumā man būtu jāpamet Nīderlande. Taču Hārlemā man ir sieva un divas mazgadīgas meitas. Atsacīdamies no tik glaimojoša piedāvājuma kā galma galvenā muzikanta vietas, es baidos apvainot viņa gaišību princi. Turklāt viņa gaišības pašreiz nav Briselē. Vai jūs man nedotu labu padomu, kā rīkoties? Es pārak mīlu dzimteni, lai to apmainītu pret naudu un godu.

Van Gāls ar izbrīnu noskatīja svešinieku. Tik cildeni, pēc viņa domām, varēja spriest vienīgi īsts bruņinieks.

—     Mans kungs, — viņš svinīgi atbildēja, — viņa gaišība patlaban viņa majestātes karaļa uzdevumā kārto valstiski svarīgas lietas un tik drīz neatbrauks. Bet es zinu, ka viņš sapratīs jūsu sirdsbalsi un nenosodīs jūsu cildeno atsacīšanos.

Viņš palocīdamies atsveicinājās un kopā ar Mikelu izgāja fto istabas, fleitei jautri skanot.

—     Tu dzirdēji? — viņš sacīja blakus ejošajam kalpam. — Dzimtenes mīlestība dārgāka par visas pasaules labumiem.

—     Tiesa gan, jūsu augstība, — Mikels nopūtās un pacēla lūdzošu skatienu. — Kālab gan zēns jāsūta prom uz Spāniju? …

Van Gāls atkal sadrūma un neatbildēja.

Vadmalnieks no Leidenes drīz vien nomākts atvadījās no sarunu biedriem un aizgāja. Cēlās kājās arī holandiešu siera meistars un zivju tirgotājs. Antverpenietis no jauna pasūtīja divas krūzes alus savam noskumušajam kaimiņam.

—     Tu veltīgi, mans draugs, bēdājies, — viņš pusbalsī ierunājās. — Katram kādreiz gadās kādas grūtības.

—     Bet man ir ģimene, — audējs izmisis atsaucās. — Mazi bērni, slima sieva, veca māte.

—     Tādēļ es tev piedāvāju palīdzību: aizdošu naudu, ar ko pārcelties uz Antverpeni. Tikai tur var tikt uz kājām. Tā ir visbagātākā pilsēta kristīgajā pasaulē. Upes un kanāli to savieno ar Vāciju un Franciju, bet jūra — ar Angliju. Biržā dažkārt salasās turpat vai pieci tūkstoši tirgotāju no visām pasaules malām.

—    Man ir parādi…

Antverpenietis iesmējās:

—    Ko nu šajos laikos runāt par parādiem! Tie paliks Briselē.

Audējs paskatījās uz viņu gandrīz bargi.

—    Es, jūsu žēlastība, esmu godīgs cilvēks.

—     Tieši tādēļ es nemaz neraizējos, aizdodams tev naudu. — Viņš nesteigdamies piecēlās un papliķēja audējam pa pirkstiem: — Zelta rokas! Un tādas rokas Antverpenē nebūs bez darba… Tātad līdz rītam, mans draugs. Atnāc uz manu šejienes kantori, norunāsim galīgi. — Viņš norēķinājās ar saimnieci, cienīgi palocījās Jākobam Brumelim un izgāja ārā. Audējs palika sēžam ar nokārtu galvu. Maestro piegāja viņam klāt.

—    Jūs, kā es nejauši dzirdēju, esat nonācis grūtībās? — viņš līdzjūtīgi apjautājās. — Piedodiet, es nezinu jūsu vārdu.

—     Vēl nesen mani pazina ne tikai kvartālā vien, bet visā pilsētā, — audējs sarūgtināts izmeta. — Nikols Liārs[5] mans vārds. Laikam liktenis man to piešķīris par apsmieklu.

—    Jūs sakāt — par apsmieklu? Cāļus skaita rudeni. Vai es jums kaut kā nevaru izlīdzēt?

—    Iedodiet liāru!

—    Lūdzu! — Un Brumelis nolika uz galda naudas gabalu.

—    Uzminiet: raksts vai ērglis?

—    Nu, protams, ērglis!

Audējs pasvieda gaisā liāru, un abi noliecās pār galdu.

—    Jums taisnība, ērglis! — audējs gandrīz iekliedzās. — Lai notiek pēc jūsu prāta: braucu ar bagātnieku Sneisu uz Antverpeni meklēt laimi. Ardievu, mans kungs, sniedziet roku uz labu veiksmi. Paldies — jūs man iedevāt tikpat kā jaunu dzīvību. Bet liāru saglabājiet, varbūt tas patiesi nes laimi.

Viņš vienā paņēmienā izdzēra alu un aizgāja ņiprā solī, mazlietiņ grīļodamies.

—     Ja jūsu godība zinātu, kas tas bija par lielisku meistaru cunftē! — saimniece sacīja Brumelim. — Lai dievs dod viņam laimi Antverpenē. Matejs Sneiss zina, ko pie sevis aizvilināt.

V MAZAIS NĪDERLANDIETIS

Aizvadījis van Gāļu mājās, Mikels atprasījās un griezās atpakaļ uz Priecīgās iebraukšanas ielu. Viņam patika līksmā jaunatne, viņš labprāt pasmējās par tās jokiem un izdarībām.

Debess jau bija kļuvusi nespodra. Ielās iestājies novakares klusums, gluži neparasts šajās svētku dienās. Cilvēki atpūtās, krādami spēkus jaunām izpriecām. Tikai šur tur pašmāju spēlmaņi sāka skaņot savus instrumentus. Tuvojoties «Trim jautrajām atspolēm», Mikels jau

notālēm izdzirdēja smieklus un to pašu jautro fleites meldiju.

«Pie lādzīgās Fransuāzas steidzas dzīvot, droši vien dejo uz nebēdu,» nodomāja Mikels un jau tvēra durvju rokturi.

Pie paša sliekšņa viņš uzgrūdās nomērējušam, gadus desmit vecam zēnam.

—    Apžēliņ! Ko tu te dari, mazais?

Bērns sakustējās.

—    Es… gribu… ēst…

—           Ēst? — Mikels atkārtoja. — Ak kungs, visapkārt cilvēki līksmojas, dejo, bet viņš ir izsalcis kā tāds noklīdis kucēns! Nāc, nāc labi aši, pats dievs tevi atvedis pie māmuļas Fransuāzas. Kā tevi sauc?

—    Jo-hans…

—     Kur tu dzīvo?

—    Nekur…

—           Kā tā — nekur? Vai tāds te muļķa bērns var būt bez sava kakta? Kas tavi vecāki?

—    Viņi… — Zēns sastostījās. Balss viņam aizlūza.

Vecā vīra platā seja noliecās pie zēna galvas, un rudās skropstas sāka ātri mirkšķināties.

—    Kur tad viņi ir? Saki, nebaidies!

—    Viņi… nomira . ..

Mikels apjuka. Piespiedis raudošo zēnu sev klāt, viņš atvēra durvis.

Pirmā istaba bija gandrīz tukša. Visi bija saspiedušies ap lielistabas durvīm, no kurienes plūda nebēdnīgas fleites skaņas, smiekli un kāju dimdoņa. Vienīgi maestro Jākobs Brumelis no Hārlemas lēnā garā sūca alu un meldiņa taktī šūpojās uz krēsla. Pamanījis ienācējus, viņš draudzīgi bilda:

—           Vēlu gan, vēlu! Saimniece droši vien jūs vairs nepacienās ar saviem brīnum gardajiem pīrādziņiem. Viss atdzisis. Toties tur, — viņš parādīja uz blakus istabu, — karsts kā speltē.

Mikels pieveda zēnu pie viņa un pačukstēja — kas un kā. Bērns neuzticīgi palūkojās uz Brumeli un pieķērās vecā kalpa svārku stērbelei.

—           Tu no manis nebaidies, — teica maestro. — Tavs jaunais draugs tūlīt atgriezīsies, tikai atnesīs tev kaut ko ēdamu. Ja negribi ar mani runāt, varbūt padziedāsim. Negribi dziedāt, klusēsim. Esmu ar mieru visādi, lai tik

tu ātrāk sasiltu un nomierinātos. Bet vispār tādi bērni kā tu mani mīl. Man pašam ir divas mazas meitenītes: Elfrīda un Irma.

Zēns uzmanīgi klausījās.

Mikels iespraucās blakus istabā. Tur jautrība sita augstu vilni. Rozas un Bertas baltie priekšauti lidot lidoja garām ziņkārīgo baram. Jaunieši, kājas piecirzdami, braši lēcd sarežģitus dejas soļus. Students, kam nebija pāra, dejoja ar krēslu. Galdi bija novākti, trauki salikti uz palodzēm. Lai gan logi bija vaļā un aizkari atvilkti, iekšā bija smacīgs karstums. Pīpju dūmi kāpa līdz pašiem griestiem. Fransuāza, sasārtusi un apmierināta, iztālēm nolūkojās uz dejotājiem un smaidīja. Kad Mikels viņai pastāstīja, ka atradis zēnu, viņa tūdaļ satraucās.

—  Tagad, šajā laikā, izsalcis cilvēks? Ai, kāds kauns! Roza, Berta, viena nāciet šurp! Tomēr nē, nē, dejojiet vien, dievs ar jums, es pati.

Viņa piesteidzās pie Johana, notupās tā priekšā un novaidējās:

—   Kā tu esi novārtījies, mans mīļais! Nāc, nāc drīzāk šurp! — Un vilka bērnu prom uz virtuvi.

Mikels aizkustināts skatījās, kā prasmīgās rokas aši nomazgāja zēnu, pieglauda viņa gaišos, izspūrušas matus, nomainija netīro krekliņu pret tīru sieviešu blūzi, bet

kājās uzāva jaunas koka tupeles. Zēns nedabūja ne attapties, kad jau sēdēja uz spilvena, nolikta uz sola, un kāri ēda karstu biezputru ar pienu.

—   Ēd, ēd! — mudināja Fransuāza.

—   Ēd, cik tik lien, — Mikels piebilda.

Zēns gluži kā labi pazīdies kaķēns beidzot atgāzās no galda un svētlaimīgi pasmaidīja.

—  Pal-dies… — viņš kautrīgi nočukstēja.

Fransuāza noglaudīja viņam galvu.

—    Cik tu esi jauks un piemīlīgs!

Viņu sauc par Johanu, — Mikels pateica priekšā, l'-pns par savu atradumu.

.Johans? — Fransuāzas acīs sariesās asaras. — Tā шик а arī manu dēliņu. Viņš man nomira vēl zīdainītis. No kurienes tu esi, Johan?

—    No Mariemburgas, — zēns atbildēja.

—           No Mariemburgas? Kurā pusē tā ir? — Mikels vaicāja.

Zēns nenoteikti parādīja uz logu.

—    Tur… tālu… Nīderlandē…

Jākobs Brumelis piegāja tuvāk.

—           Bet kur tu tagad atrodies? — viņš jautāja. — Šī taču ir Brisele, Nīderlandes lielākā pilsēta. Galvaspilsēta.

Zēns izbrīnījies visus uzlūkoja, tad stingri pateica:

—           Nē, Nīderlande ir tur. Bet te dzīvo svešs karalis. Mēs ar vectētiņu viņam nesām papīru …

Fransuāza, ciešāk ielūkojusies zēna vājajā sejiņā, jautri iesmējās:

—           Tu taču būsi laimes bērns, mans mazais nīderlandieti! Paskatieties: viena acs viņam kā zila rīta debess, bet otra — kā melna nakts. Tas nozīmē, ka viņš savu laimi meklēs gan gaišā dienā, gan tumšā naktī, kamēr atradīs. Tā veci ļaudis saka.

—           Bet ko viņš te runāja par karali un papīru? — gribēja zināt maestro. — Nu, brālīt nīderlandieti, Johan no Mariemburgas, kas tas par papīru, ko jūs ar vectētiņu nesāt karalim?

Zēns pēkšņi saspurojās kā vajāts zvērēns. Mazās dūrītes sažņaudzās. Acīs iezalgojās naida uguntiņas.

—           Lūgumu… svešajam karalim, lai viņš aizvestu no mums prom savus zaldātus… — Bērna zods sāka drebēt, lūpas saviebās, un pār iekritušajiem vaigiem aumaļām sāka līt asaras. — Viņi… nogalināja . .. tēti. .. Visus aplaupīja .. . Māmiņa pārbijās un nomira . .. Bet vectētiņš … tas nebija mans vectētiņš… Viņu sūtīja kaimiņi … pie karaļa … Viņš paņēma mani līdz, bet tad …

Fransuāza apkampa bērnu.

—           Diezgan! Diezgan! Tu plosi savu sirsniņu! Nejautājiet viņam vairs neko, jūsu godība. Lai vispirms atpūšas, izguļas. Iesim, iesim, es tevi apguldīšu. Neraudi vairs, nu jau viss ir garām…

Zēns ieslīga viņas plašajos apkampienos, un Fransuāza viņu aiznesa.

Jākobs Brumelis piesēdās pie Mikela.

—     Trakas lietas!… — Viņš papurināja savas viļņainās krēpes. — Un tas notiek svētku dienās, kad visi dzied un dejo! Bet par kādu papīru puišelis tomēr stāstīja?

Mikels sēdēja, galvu nodūris. Viņš atcerējās ce[u uz Briseli pirms trim gadiem un sastaptos bēguļojošos zemniekus. Cik grūti viņiem klājas jau bez visa tā! Vienus diendienā spiež strādāt kungu tīrumā, bet pašu zemes ielāpiņi paliek novārtā. No otriem plēš pārlieku smagas nodevas. Citiem uzliek lielu nomu vai arī vispār tos padzen no zemes. Bet par klosteru un baznīcu ipašumiem pat nav ko runāt: tie vāc meslus, nodokļus, desmito tiesu… Atcerējās mājvietu, kur izrīkojās zaldāti. Atcerējās satraukto Henrihu tajā naktī, kad viņš, nemiera tirdīts, klusiņām pienāca pie dziestošā pavarda, lai uzticētu savus sapņus, kā palīdzēt tautai. Nē, tas viss tomēr nebija tik viegli, kā zēnam toreiz likās… Viņu, nabadziņu, iespundēja karaļa pilī gluži kā cietumā. Bet drīz aizvedīs pavisam no mīļajām Provincēm. Kāda var būt runa par palīdzību dzimtenei, ja Henrihs pats ir Spānijas karaļa nebrīvs kalps!

Atgriezās Fransuāza, turēdama rokā salocītu, nodriskātu papīru ar sapluinītām malām.

—    Te ir tas papīrs. Johans laikam runāja par to. Es atradu viņa svārķeļos. Nupat kā aizmiga, nabadziņš: visu laiku raudāja, stāstīja, ko zaldāti viņiem nodarījuši. Tēvu nogalinājuši, māte no šausmām nomirusi. Viņu pieņēmis kaimiņu večuks. Vecajam vīram uzdevuši nogādāt lūgumu karalim no visa novada. Vecais cejā sasirdzis un kādā ceļmalas krodziņā arī nomiris. Krodzinieka sieva taisījusies puisēnu paturēt pie sevis, bet viņš aizbēdzis… Laikam jau pats dievs atvedis bērnu uz Briseli. Te ir tas papīrs! Izlasiet, jūsu godība. — Viņa sniedza papīru maestro.

Muzikants apsēdās pie loga, nogludināja saņurcīto papīra lapu un tik tikko varēja salasīt padzisušos, ar neprasmīgu roku rakstītos burtus:

«Mūsu žēlīgajam un labajam karalim, mūsu aizstāvim un tēvam. Mēs, apkārtējo ciemu ļaudis, nezinām, kur mums tverties, tāpēc ka karaspēks, kas apmeties pilsētā, izlaupa mūsu mājas, tīrumus un lopus, ar varu aizved pie

sevis mūsu sievas un meitas, visādi ņirgājas, apkauno mūs, sizdami sakropļo un jebkuru pēc savām iegribām nogalina bez tiesas un taisnības. Saucam pēc tavas palīdzības, mūsu aizstāvi un tēvs, tu, kuram dievs kungs no savas gribas licis valdīt pār mūsu dzīvībām un zemi, izlem un liec…»

Lūgums bija garš, juceklīgs, ar daudziem pirkstu nospiedumiem, kas palikuši, turot to rokā kā vienīgo cerību uz glābiņu.

— Ak šis brašais nīderlandietis! — iesaucās Mikels. — Savu novadnieku asaras tomēr atnesis līdz Briselei.

Tagad Mikelam bija radies svarīgs iegansts, lai piepildītu savu dedzīgo vēlēšanos satikties ar Henrihu. Kurš gan cits, ja ne viņš, nodos karalim Johana lūgumu?

No rīta līdz vakaram Mikels grozījās ap karaļa rezidenci. Izdresētā sardze neatbildēja ne uz vienu viņa jautājumu. Ja Mikels neizskatītos tik nekaitīgs un piemīlīgs, viņš jau sen būtu iedzīvojies nepatikšanās.

«Trīs jautrajās atspolēs» vecais vīrs iegriezās katru dienu. Lādzīgā Fransuāza jau bija paguvusi likumīgi pieņemt Johanu par savu audžudēlu, un pēc viņas Mikels skaitījās zēnam vistuvākais cilvēķs.

Maestro Jākobs Brumelis, tā arī nesagaidījis Orānieti, taisījās atpakaļ uz dzimto Hārlemu. Pirms aizbraukšanas viņš arī aizgāja apmeklēt mazo nīderlandieti. Fransuāza uztraukta viņam pastāstīja, ka draudzes mācītājs licis visādus šķēršļus viņai ceļā un negribējis dot atļauju pieņemt Johanu par audžudēlu.

—    Viņš prasīja Johana krustāmzīmi. Neticēja arī krustam ap zēnā kaklu. «To,» viņš saka, «jūs viņam varbūt tikai nupat uzkārāt.» Lika bērnam skaitīt lūgšanas, klaušināja viņu kā nez kādu svēto rakstu pratēju.

Mikels mulsi noplātīja rokas.

—    Tomēr nācās sameloties tam resnvēderim, dievs, piedod zaimošanu. Es jau arī esmu tāds pats nobarojies pie jaukās Fransuāzas … Laba darba dēļ uzņēmos grēku. Apzvērēju, ka savām acīm redzēju, kā Johanu Mariemburgā kristīja. Bet kur ir tā viņa Mariemburga — ne savu mūžu neesmu dzirdējis.

—    Ai-ai-ai! — maestro pašūpoja galvu. — Viltus zvērests, turklāt katoļu mācītājam — ir vislielākais grēks.

Vienīgi Romas pāvests var atlaist tādu grēku un tad ari tikai par lielu naudu.

Mikels aizdomīgi uz viņu pašķielēja. Tādas izsmējīgas valodas viņš ir dzirdējis tikai no klejojošiem jaunās ticības sludinātājiem savā Groningenē… Bet, pamanījis Brumeja tumšās, skaistās acis jautri iezibamies, pats šķelmīgi pamirkšķināja, un viņa augums sāka drebēt aizturētos smieklos.

—    Es, jūsu godība, kad zvērēju, sāku klepot un līdz ar klepu klusiņām nočukstēju: «Zvēru, ka neredzēju, kā kristīja…»

—    Dievs savā lielajā žēlsirdībā piedos šo mazo blēdīšanos, — Fransuāza nopūtās un pārmeta krustu.

—    Dievs piedos, — muzikants droši apliecināja, — jo labi zina, kādēļ draudzes mācītājs tik loti noraizējies, ka Fransuāzai uzradies «likumīgs mantinieks». «Trīs jautrās atspoles» droši vien dod labu pelņu.

Mikels vērīgi paskatījās uz muzikantu. Atkal viņš no šī holandieša mutes dzird kaut ko līdzīgu kādreizējām sarunām māmuļas Katrīnas virtuvē. Vai tik viņš savā Hārlemā nav saklausījies protestantu sludinātājus un neizsmej katoļu baznīcas kalpu? …

—    Un kur tad ir pats likumīgais mantinieks? — jautāja Brumelis. — Kur ir laimes bērns ar dažādajām acīm?

Fransuāzas seja izplūda laimīgā smaidā. Viņas apaļie vaigi vēl vairāk pietvīka.

—    Johans ar Bertu aizgāja pie skrodera. Bērns taču jāapģērbj, ja jau viņš tagad ir mans īstais dēls.

—    Protams! Protams! — Brumelis skaļi iesmējās. — «Trīs jautro atspoļu» mantiniekam neklājas staigāt ar saplīsušiem elkoņiem un nodilušiem ceļgaliem. Nu, ko tad vairāk, cienītais, — viņš uzrunāja Mikelu, — iztukšosim pa alus kausam uz labās saimnieces veselību un pagaidīsim likumīgo mantinieku. Bet kā ar viņa lūgumu? Iesim pie jauniešiem, apsēdīsimies viņu pulciņā. Tagad vairs tikai no jauniešiem var dzirdēt labus jokus.

Viņi iegāja lielistabā un apsēdās pie kopējā galda. Mikels sāka zūdīties par savām grūtībām ar Johana lūgumu.

Bet pa to laiku Johans līdzās Bertai sojoja pa ielām. Viņš bija ģērbies skrodera nupat kā pašūtā jaunā, zilā jaciņā ar koka pogām un biksēs, ko greznoja brūnas aukliņas. Kupli krokotās piedurknes plecos vēl nebija saplakušas, tādēļ pleci izskatījās plati kā lielam vīram. Bet pats galvenais — viņš bija dabūjis kurpes ar košiem atlokiem. Johanam likās, ka visi uz tām vien skatās. Tas viņu gan mulsināja, gan iepriecināja. Ņiprā Berta arī brīžiem iesānis uz viņu nolūkojās un mēļoja:

—    Tu tak esi īsts skaistulis, Johan! Ne jau velti saimniece tev pareģoja laimi. Tu atnāci vārgāks par vārgu, taisni jābrīnās, kā tevi vējš nenogāza no kājām! Bet tagadīt! Paskat, kāds nīderlandietis no Mariemburgasl Kāds laimes bērns ar dažādām actiņām!

Viņa satvēra Johanu, pacēla un skaļi nomutēja. Viņas aubes lentas kutināja zēna kaklu.

Viņš iesmējās.

—     Re nu, jau sen tā vajadzēja! Citādi kā tāds slims vecītis — ne reizi nepasmaidīji. Visu laiku par kaut ko domā, it kā kavējies kādās atmiņās…

Aizmugurē atskanēja klusa, saldena balss:

—    Viņam, nabadziņam, ir ko atcerēties. Savu grēcīgo dzīvi pie ķecerīgajiem vecākiem.

Berta apgriezās un ieraudzīja draudzes mācītāja saimnieci, kas netālu no pilsētas ūdens sūkņa kādu izspiegoja. Berta noskaitās:

—     Kā tik maziņam var būt grēcīga dzīve? Kādi ķeceri? Ko jūs melšat, Trūdēs kundze?

Saimniece saknieba lūpas un, atdarinādama savu maizes tēvu mācītāju, pārgrieza acis.

—     Ak dievs, vai tu dzirdi, kā mūslaiku meičas atbild vecākiem cilvēkiem? Nekaunība! Nepaklausība! Patvaļība! Brīvdomība! Mana Emīlija ir tāda pati. Aizgāja it kā pēc ūdens, bet patiesībā droši vien kaut kur mēli kulsta, sliņķe tāda, gvelž nepiedienīgas runas! Bet dievs visu redz un dzird!

—    Jūs, Trūdēs kundze, gribat būt bargāka par pašu dievu! — Berta atcirta. — Jums visur rēgojas grēks. Zēnam varbūt vēl nav ne desmit gadiņu, bet jūs viņam pārmetat grēkus. Viņa vecākus neesat ne acīs redzējusi, bet saukājat par ķeceriem. Jūsu Emīlija varbūt gaida savu rindu pēc ūdens, bet jūs viņu izsekojat kā zagli. Būtu labāk padomājusi pati par savu godu, vai tas ir tik nevainojams!

—     Apžēliņ! — saimniece iesaucās, un viņas pelēko svārku stingrās krokas ap kaulainajiem gurniem saviļņojās. — Un tādai negantniecei uztic mazu bērnu! Ko visu viņš nepieredzēs un nesaklausisies tajā krogā, kur saimniece ir negudra atraitne, bet kalpones — nekaunīgas vējagrābsles!

Berta aizsvilās:

—     Bet ko tad jūs ik pārdienām skrienat pie tās negudrās atraitnes gan pēc vīna, gan sidra, gan treknāka un gardāka kumosiņa? Jūs vienmēr mangojat tikai līdz rītdienai, bet maksāt domājat viņsaulē… Re, kur ir tā jūsu Emīlija! Esat viņu galīgi nodzinusi, tikko kājas velk. Nāc, Johan!

Zēns, novērsis savu pārbiedēto skatienu no satracinātās saimnieces nobālušās sejas, tipināja līdzi Bertai.

—     Un šitādam čūskulēnam ar dažādām acīm tiks visa tās muļķes Fransuāzas bagātība! — saimniece nošņāca viņam nopakaļ.

—     Pasteidzies! — Berta uzsauca bālai, vājai, piecpadsmit gadus vecai meitenei, kas, galīgi salīkusi, nesa pilnus, smagus spaiņus. — Tava saimniece taisās tevi sunīt. Nesaprotu, kāpēc tu pie viņiem kalpo! Tad jau labāk strādāt vistrūcīgākajā mājā nekā pie tādas raganas! Tu kādreiz atskrien pie mums, parunāsim par tavu dzīvi. Varbūt mūsu Fransuāza iežēlosies un paņems pie sevis.

—    Aiziešu… — tikko dzirdami atbildēja Emīlija un klupdama steidzās prom, šļakstīdama ūdeni.

Berta iedrāzās virtuvē, pagalam sašutusi. Tomēr Fransuāza viņā neklausījās. Ieraudzījusi Johanu, viņa bija sajūsmināta, tūlīt paņēma zēnu pie rokas un veda rādīt viesiem.

Zēnam aizmirsās nepatīkamā sastapšanās, un viņš staroja. Viņš bija laimīgs — viņu mīlēja šī labsirdīgā, laipnā sieviete. Arī viņš to mīlēja, jutās mierīgs tās spodrajā, siltajā mājā. Briesmu pilnās dienas Mariemburgā bija palikušas aiz muguras un jau sāka pagaist no atmiņas. Tēva un m^tes sejas viņš vairs nevarēja skaidri atcerēties. Ilgā klaiņošana pa lielceļiem jau bija aizmirsusies kā baigs sapnis. Novārgusī miesa baudīja atpūtu, bet sirds atsila^

—    Jūsu 'godības, paskatieties uz šito skaistulīti! —< Fransuāza runāja, grozīdama Johanu uz visām pusēm.

— Kurš pateiks, ka šis mazais bezmaz vai badā nomira pie «Jautro atspoļu» sliekšņa? Drīz ar viņu leposies viss kvartāls.

Mikels mīlīgi noglāstīja zēna gaišmataino galvu.

•— Labdien, Johan! Kā tu esi uzcirties!

—     Labdien, vectēv Mikel. Manu jauno cepuri māmuļa Fransuāza lika atstāt virtuvē, bet kurpes… — Viņš pastiepa kāju un lepni parādīja jaunos apavus.

Visi iesmējās.

—     Nevis māmuļa Fransuāza, bet vienkārši māmuļa, —izlaboja Jākobs Brumelis. — Tagad viņa tev ir māte.

Johans nosarka un strauji pieplaka pie Fransuāzas ceļiem. Viņa skaļi ieraudājās un ar plaukstām aizsedza seju.

—     Paldies tev, debesu tēvs! Es dzīvoju un pati nezināju, kālab un kam. Tu man esi devis dēlu.

Viņas apaļīgie pleci drebēja. Mikelam pār vaigiem ritēja asaras. Maestro paskatījās uz jauniešiem, kas bija sadrūzmējušies apkārt, un tīši skaļā balsī uzsauca:

—     Nu, Roza, daiļaviņ, nesiet šurp mums visiem alu! Iedzersim par jaukās Fransuāzas un viņas uzpostā dēla veselību! Iedzersim par «Trīs jautro atspoļu» mantinieku!

Melnacainā kalpone bija klāt kā uz burvja mājienu. Viņa valšķīgi palocīja celi laipnīgā viesa priekšā un kā vēja spārniem aizšāvās uz pagrabu.

Drīz viņas abas ar Bertu uznesa veselu mučeli vislabākā alus un salēja krūzēs. Visi sasēdās pie kopējā galda. Fransuāza katrā ziņā gribēja pirmo tostu pacelt par to, lai maestro laimīgi atgrieztos savā Hārlemā, un par viņa ģimenes veselību. Nākamais tosts tika svinīgi uzsaukts par «Trīs jautro atspoļu» uzplaukumu, par saimnieces zelta sirdi un par Briseles jauno mazo pilsoni. Pēc tam uzdzēra par katru klātesošo. īpaši uzdzēra par Bertu un Rozu — Fransuāzas cienīgām palīdzēm. Mikels ierosināja divus tostus: par Orānijas princi un par slaveno bruņinieku ķeizara Kārļa karagājienos Rūdolfu van Gāļu. Viņam jau uz mēles bija Henriha vārds, bet kāds no iereibušajiem zēlandiešu jūrniekiem viņu pārtrauca:

—    Bet es dzeru par to, lai laimīgi atgriežas mājās…

—     Par mani jau dzēra, draudziņ, — Jākobs Brumelis viņu pārtrauca.

Jūrnieks šķelmīgi iesmējās:

«— Nē, mans kungs, par jūsu prombraukšanu negribas dzert. Labāk uzdzert par jūsu atbraukšanu citreiz. Es gribēju teikt: par to, lai ātrāk un laimīgi atgriežas mājās mūsu žēlīgais karalis!

Visi no pārsteiguma apstulba. Fransuāza, gribēdama glābt neveiklo stāvokli, aizsūtīja Bertu pēc fleitista. Ja jau svētki, tad svētki, lai jaunieši atkal padejo. Viņa aizveda Johanu un apguldīja. Pēc tik daudziem iespaidiem mazais nīderlandietis bija pagalam samiegojies. Atgriezusies lielistabā, viņa izdzirdēja vārdus:

—    Tātad vēlreiz — labu ceļavēju, ar kuru lai atstāj Nīderlandes krastus mūsu žēlīgais karalis Fīlips Otrais!

—    Nu-nu-nu!… — draugs apsauca jūrnieku. — Tu pārāk bieži sāc pieminēt mūsu žēlīgo karali! Nepalaid mēli, tā tev nav bura!

—     Ko tad es? — jūrnieks nerimās un savilka godbijīgu ģīmi. — Es tikai kā uzticīgs pavalstnieks lūdzu dievu to kungu…

Students Albrehts, «Jautro atspoļu» pastāvīgais viesis, šķelmīgi piemiedza acis.

—    Labāk mazāk runā par dievu, draudziņ. Zini, kādi tagad laiki. Esi aizmirsis no jauna ieviesto ediktu? Vienkāršs mirstīgais par dievu nedrīkst ne runāt, nedz domāt. Tam jādomā…

—    … par velnu!… — pateica priekšā pirmais jūrnieks.

—    Nē, — iebilda Brumelis. — Tie, kas domā par velnu vai spriedelē par dievu, var tikt uz sārta …

Ienāca fleitists un turpat jau no sliekšņa sāka spēlēt senas Brabantes dziesmiņas melodiju. Vīriešu balsis tūdaļ tai pievienojās, taču Fransuāza teica:

—    Jūs, kungi, laikam esat aizmirsuši, ka mums ir tas gods šodien atvadīties no īsta maestro? Labāk palūgsim šo negaidīto svinību laipno vaininieku mums kaut ko nodziedāt, iepriecināt mūsu sirdis.

Lūdzam! Lūdzam visi]

Mums sirdis ielīksmo!

Jau iepriekš pasacisim …

Iereibušais jūrnieks nodejoja savas improvizācijas taktī un sastomījās.

Tev paldies jūsmīgo! — pabeidza Albrehts, piesizdams ar krūzi.

Jākobs Brumelis netielējās. Viņš nodungoja fleitistam motīvu un, atgrūdis krēslu, sagatavojās.

—    Es jums, draugi, nodziedāšu par drosmīgo nīderlandiešu karavadoni Lamoralu Egmontu.

Viņa seja uzreiz kļuva apgarota un īpaši skaista. Bertas ienesto sveču gaisma apspīdēja augsto, balto pieri un mirdzošā atblāzmā slīdēja pār cirtainajām matu šķipsnām. Dzidrā, sirsnīgā balsī maestro iesāka:

Jau apseglots ir kumeļš bērs, Un zobens spulgo palss … Jā, atkal kara gaitas sāk Grāfs Lamorals.

Ar košiem ziediem maijs ir klāt, Mirdz debess zilums tāls . .. Ak, kāpēc gan vēl nepārjāj Grāfs Lamorals.

Vai netrūks pušu pavediens? Dreb grāfienilei balss .. . Kādēļ gan steigties apglabāt? Viņš pārnāks, Lamorals.

Klau, torņos līksmi zvani dun, Vai tiešām bēdām gals? Jā, uzvaru nu visi svin — Ir mājās Lamorals]

Sāka rībēt krūzes, dimdēt papēži, visi aplaudēja. Tā bija vispārēja sajūsma.

Durvju spraugā parādījās Johana vājā sejiņa. Viņa acis staroja. Izdzirdējis dziesmu, viņš bija izlēcis no gultas un vienā krekliņā piezadzies pie durvīm. Vai tiešām tas nav sapnis, ka viņš dzird šo brīnišķīgo dziedāšanu? Nē, tur stāv tas, kurš dziedāja, — viņš smejas un spiež pretī pastieptās rokas. Un māmuļa Fransuāza priekšautā slauka acis. Viņas seja izskatās vēl mīlīgāka, vēl daiļāka. Viņa neredz Johanu. Viņa pagriežas pret vectēvu Mikelu un saka savā laipnajā balsī:

—    Kad jūs beidzot atvedīsiet šurp savu puisēnu? Vai es tiešām tā arī nedabūšu redzēt jauno bruņinieku Henrihu van Gāļu, pirms viņš aizbrauks uz Spāniju?…

Johans kļuva domīgs. Kas tas ir par zēnu — šis bruņinieks Henrihs, kuru vienmer piemin vectēvs Mikels? …

VI DZIED VISA ZEME

Viss notika daudz vienkāršāk, nekā Mikels bija domājis. Karalis nolika savas aizbraukšanas dienu, un Henrihs beidzot dabūja brīvu laiku. Viņa rīcībā bija tikai divas dienas, lai atvadītos no tuviniekiem un sagatavotos jūras ceļojumam.

Briseles veikali, kur pārdeva mežģīnes, juvelieru darinājumus, ieročus, tepiķus, austas tapetes un visu to, ar ko bija slavena Nīderlandes galvaspilsēta, tagad bija greznu galminieku pilni. Spānieši atgriezās mājup, apkrāvušies ar bagāto Provinču mākslas vērtībām. Arī Henriham gribējās iegādāties kaut ko atmiņai no dzimtenes un dāvanas nākamajiem spāņu draugiem. Bet viņa maks bija gandrīz tukšs. Viņš atlika iepirkšanos uz pēdējo dienu un steidzās uz Orānieša pili.

Tur gatavojās sagaidīt princi. Viss nams bija kājās. Savu tēvoci Henrihs atrada kādā no pagrabiem. Vecais bruņinieks, ieraudzījis viņu, izmeta no rokām ieroču sarakstu un aizkustināts devās pretī brāļadēlam.

Viņa priekšā stāvēja nevis kādreizējais jūsmīgais zēns ar lielo, pelēko acu trauksmaino, jautājošo skatienu, bet jauneklis, kas prot sevi apvaldīt, mazlietiņ skumīgs, it kā sevī glabātu kādu noslēpumu, kaut ko īpaši savu, ļoti nozīmīgu … Van Gāls sniedza viņam roku kā gados līdzīgam. Henrihs iesmējās un metās viņam pie krūtīm.

—   Bet kur ir Mikels? — viņš tūlīt jautāja. — Kur ir mūsu labais, uzticamais draugs? Vai aiz skumjām pēc mājām, pēc māmuļas Katrīnas devies atpakaļ uz Groningeni, negaidīdams jūs?

Van Gāls izstāstīja, kā Mikels dzīvo, par viņa draudzību ar krodziņa saimnieci un par viņa atrasto bāreni.

—   Viņš jūs gaida, krustdēl, tāpat kā cietumnieks gaida brīvību. Aizejiet pie viesmīlīgās Fransuāzas viņas «Trīs jautrajās atspolēs» — patiesi jauka vietiņa, — un tur jūs uzņems kā pašu pāvestu.

—   Bet priifcis Vilhelms?

—  Viņš ieradīsies šodien pievakarē … Paskatieties, kādu pārsteigumu es viņa gaišībai sagatavoju.

Van Gāls ar lepnumu pārlaida acis pagraba zemajām, velvētajām telpām un norādīja uz mirdzošajām āvām, kas bija saliktas piramīdās gar mūra sienām, norādīja uz vairākām rindām smalku, uzasinātu florešu un šķēpu, uz zobeniem ar gravētiem asmeņiem un smagiem rokturiem, uz izkārtajiem vairogiem un ķiverēm, uz dunču grēdām, uz arbaletēm un musketēm, kas bija sakrautas kā malka, uz tērauda bruņu krekliem un bruņām, kas tumšajos kaktos noslēpumaini mirdzēja kā sastinguši, apburti sargi.

—    Te atrodams viss, ar ko apbruņot veselu armiju, mans krustdēl. Es visu sakārtoju. Viņa gaišībai pat nav ne jausmas, kādas bagātības viņam rūsēja bez uzraudzības.

Vecais vīrs vadāja Henrihu pa visām pagraba telpām. Paņēmis vienu zobenu, kas bija nolikts atsevišķi uz vadmalas gabala, viņš saudzīgi kā dzīvu būtni to pienesa Henriham klāt.

—    Pievērsiet uzmanību, krustdēl, mūsu nīderlandiešu ieroču meistaru darbam. Šis te nemaz nav sliktāks nedz par slavenajiem Toledo, nedz sensenis izdaudzinātajiem Jemenas zobeniem. Mūsu meistaru rūdītie zobeni atšķiras ar vienkāršību . . . Bet es redzu, ka jūs manī nemaz neklausāties. Jūsos nemana van Gāļu iedzimto kaislību uz ieročiem. Jūs degat nepacietībā drīzāk sastapt sarkanmataino Mikelu. Es brīdinu: jūs viņu vairs nepazīsiet. Viņš kļuvis resns kā prāv,a alus vāts.

Henrihs, nenoklausījies līdz galam, vēlreiz apkampa tēvoci un izskrēja uz ielas.

Mīļā, jaukā Brisele! Cik sen, kopš Henrihs tā, pilnīgi brīvs, nav gājis pa tās ielām! Visus šos garos mēnešus viņš bija dzīvojis līdzās karalim it kā ļauna burvja pilī. Retos izbraukumus Filipa svītā — klīrīgo spāniešu.augstmaņu acu priekšā, galma stingrās etiķetes žņaugos — nav ko skaitīt.

Te nu ir šī mīļā Nīderlande! … Smēde ar vaļējām durvīm kā smejošu muti, ar līksmām ēzes liesmām. Vesera skanīgie sitieni ritmiski sasaucas ar vienkāršas dziesmiņas melodiju.

Uzsit — viens: tuk, tak!

Uzsit — div: tuk, takl

Tris —

Nu jau drīz —

Tuk, takl

Henrihs apstājās pie namdaru kvartāla, kur virmoja sveķu un lakas aromāts, čaukstēja un čabēja ēveļskaidas, dziedāja zāģi, šņāca. ēveles. Vējš visapkārt bija izkaisījis smalkās zāģskaidas, kas klusināja soļus kā mīksts, smaržīgs paklājs. Kājas slīdēja kā pa zīdu. Te arī dziedāja:

Zaneta apsolīja Uz dančiem nākt man līdz, Tai māte pikta bija: Sēž meitēns ieslodzīts. Ko darīt mums, Zaneta? Ak, kas mums palīdzēs?

—     «Ak, kas mums palīdzēs?» — Henrihs atkārtoja un sveicinādams pamāja dziedātājam. — Labs rīts! …

Namdara mūsainajā sejā atplauka plats baltzobu smaids. Viņš stāvēja durvīs ar uzrotītām piedurknēm un sīkām skaidām aplipušu priekšautu.

—    Labrīt, cienītais kungs! Vai tas tiesa, ko runā, ka mūsu žēlīgais valdnieks braukšot prom? — viņš jautāja, bailīgi pašķielēdams apkārt.

—    Jā, — Henrihs atbildēja, — parīt karalis ar savu galmu dodas uz Genti. Tur sapulcēsies deputāti no visām provincēm, lai atvadītos no valdnieka.

Namdara smaids kļūst vēl žilbinošāks. Acīs zib līksmas uguntiņas. Viņš sāk dedzīgi klanīties. Tad, aizmirsis savas nesenās bažas, skaļi iekliedz darbnīcā:

—    Te kāds cilvēks zina teikt… — Un viņš pazūd aiz durvīm.

Drīz Henrihs izdzirdēja kori dziedātu dziesmu:

Zaneta apsolīja Uz dančiem nākt man līdz, Tai māte pikta bija …

Henriham ari kļūst īsti jautrs prāts. Viņš pārskrien ielas otrā pusē. Viņa rīcībā divas dienas, tikai divas dienas, bet tās ir tik gaišas, tik līksmas kā nīderlandiešu meistaru dziesmas.

Logā starp atvilktajiem aizkariem zib sievietes roka. Veiklajos pirkstos rīta saulē met dzirkstis sudrabots diegs. Augsta, tīra balss nevis dzied, bet dūdo:

Teci pa vīlītei, Teci pa šuvltei,

Adatiņ manai Vijie3 pa līkločiem Krāsainiem dūrieniem, Dzijtiņa manai

/

Cik priecīgi dzied visa Nīderlande! Cik līksmi steidz aizvadīt savu karali! Tā pirms saules lēkta mežā čivina putni, gribēdami drīzāk atgūt tumšajās nakts stundās zaudēto.

Kad Henrihs ieradās «Jautrajās atspolēs», tur izcēlās liels uztraukums. Mikels gandrīz vai paģība. Rozai izkrita no rokām kauss ar sidru. Berta sastinga ar vaļēju muti, nepagūdama aiz pārsteiguma ne iesaukties. Pati māmuļa Fransuāza jau grasījās ceremoniāli paklanīties, taču Henrihs pasteidzās pirmais un pēc sena paraduma noskūpstīja viņu kā labu paziņu.

Kad pasauca Johanu, kas rotaļājās pagalmā, Henrihs jau sēdēja jauno draugu pulkā, bet Mikels nenovērsa no viņa sajūsmas pilnās acis. Dabūjis zināt, kas vēlas viņu redzēt, mazais nīderlandietis pietvīka un apstājās uz sliekšņa. Jaunajam van Gālam jau bija paguvuši visu pastāstīt par viņu un iedevuši izlasīt lūgumu, kas rūpīgi bija noglabāts futrālī kopā ar latīņu bībeli. Henrihs pacēla skatienu no papīra un sastapa sev pievērstas vērīgas bērna acis: vienu gaišu, zilu, otru — tumšu, piesardzīgu …

—    Te viņš ir, mans jaunais dēliņš, jūsu augstība, — Fransuāza pieveda zēnu klāt. — Sasveicinies ar viņa augstību, Johan… Vēl arvien baidās no svešiem cilvēkiem, — viņa atvainodamās piebilda.

Henrihs iesmējās.

—    Vēl nesen es pats tāds biju, — viņš nosarkdams teica un draudzīgi nosēdināja zēnu sev uz ceļiem. — Kā mums vislabāk rīkoties ar tavu papīru, Johan? Tas jānodod karalim pēc iespējas ātrāk — karalis brauc prom…

Johans neatbildēja. Viņš kā apburts skatījās uz Henriha zobenu, tad uzmanīgi pieskārās tā spalam. Henrihs pieliecās pie gaišajiem, vēja sabužināfajiem zēna matiem un nopietni sacīja:

—    Es izlūgšos no tēvoča tev mazu bērnu zobentiņu. Esmu pārliecināts, ka tu ar laiku kļūsi drosmīgs karavīrs un izpelnīsies tiesības nēsāt īstu ieroci.

Johana sejā parādījās mulss smaids. Ar viņu vēl nekad neviens tā nebija runājis. Zobens! Ierocis! Karavīrs!…

Henrihs labi atcerējās savu paša neseno bērnību un ar vienu teikumu bija iekarojis mazā nīderlandieša sirdi.

Fransuāza neatlaidās un, lai gan Henrihs ļoti steidzās, viņu pacienāja gods godam. Roza un Berta viena pēc otras nesa klāt ēdienus, aizmirsušas savus parastos pienākumus. Dažs labs «Jautro atspoļu» viesis pirmo reizi mūžā jutās pat neapmierināts ar māmuļas Fransuāzas kalponēm.

Pa ceļam uz mājām Mikels apbēra Henrihu ar jautājumiem. Dabūjis zināt, ka pēc divām dienām viņiem nāksies atvadīties uz ilgu laiku, viņš apraudājās. Bet Henrihs bija kā noreibis. Tik daudz domu, iespaidu, jauni paziņas, sarunas pēc bezgala nogurdinošās ikdienības pils dienestā! Gribējās jo ātrāk tikties ar Orānieti, pēc sirds patikas iztriekties ar tēvoci, ar Mikelu, pagūt visu nokārtot, bet galvenais — palīdzēt nezināmajiem Mariemburgas ļaudīm, palīdzēt mazajam nīderlandietim ar dažādajām acīm, kurš sapņoja par zobenu.

Orānieša pils torni līksmi uzvijās oranžbaltais karogs. Princis bija darījis zināmu, ka viņš kuru katru brīdi ieradīsies.

—     Nē, mans draugs, — vēlu naktī savā kabinetā teica Orānietis, — mazā nlderlandieša lūgums karaļa sirdi neradīs atbalsi. Tas ir viens atsevišķs gadījums, ko viņš pat netaisīsies izmeklēt. Mēs, visu septiņpadsmit provinču pārstāvji, gaidām no valdnieka vispārēju pavēli…

—     Kura pasargās zemi no zaldātu varmācībām? — Henrihs steidzās pajautāt.

—     Ne tikai pasargās, bet ari atbrīvos … Gaidām, ka no Nīderlandes izvedis armiju, jo karš ir beidzies.

VII atvadĪŠanĀs

Uz ielām, mājās, darbnīcās un krodziņos — visur jautri dziedāja, nenojauzdami, ka Provinču atvadīšanās no sava karaļa tiks aptumšota un svinīgās sapulces kārtība izjaukta. Tas kļuva zināms tikai Gentes senlaicīgās pils pieņemšanas zālē, kur bija sapulcējušās pašas ievērojamākās Nīderlandes amatpersonas, visi svešzemju sūtņi, viss Filipa Otrā līdzatvestais galms.

Henrihs stāvēja starp citiem pāžiem, kas bija izkārtojušies troņa abās pusēs. Aizmugurē bija sastingusi goda sardze bruņu tērpos, ar spalvu pušķiem izgreznotām ķiverēm galvā. Pie durvīm — vēl viena sardzes vienība un četri heroldi ar sudraba taurēm. Heroldiem būs jāpaziņo tautai par karaļa un nācijas pārstāvju atvadu vienošanos.

Fīlips sēdēja tronī zem brokāta baldahīna. Viņa seja bija salta un augstprātīga kā vienmēr. Nīderlandiešu sejās bija lasāma piesardzība. Spāniešu galminieki un sūtņi saglabāja svinīgajam brīdim piemērotu saspringtību. Vienīgi uz Arasas bīskapa Antuāna Perreno lūpām plaiksnījās parastais vēlīgi pašapzinīgais smaids.

Muižnieki stāvēja ar cepurēm galvā, bet pilsētas augstmaņi — ar cepurēm rokā. Visi gaidīja. Satraukts gaidīja arī Henrihs. Ko galu galā karalis uz atvadām paziņos? Kāds liktenis gaida dzimteni? …

Augstie, spraišļotie logi ovālos svina ietvaros labi apgaismo zāli. Henrihs redz visu ļaužu pulku līdz pēdējam cilvēkam. Viņš redz, kā rindas tikko manāmi saviļņojas. Karalis pamājis, lai pirmais ministrs lasa.

Antuāns Perreno mierīgi nostājas uz troņa pakāpiena, tādējādi likdams saprast, ka viņš runās paša valdnieka vārdā. Maigā, pieglaimīgā bilsī viņš dara zināmu, ka valdnieks savos tagadējos lēmumos vadījies vienīgi no dziļām simpātijām pret «mīļo Nīderlandi», kā arī no «nemitīgām rūpēm par tās interesēm». Par to liecinot nauda, kas kādreiz paņemta no valsts. Tā esot izlietota vienīgi tās labklājībai. ..

Henrihs ar acīm meklē Orānieti. Tas vērīgi klausās. Viņa vaibsti ir neizdibināmi. Toties pusmūža birģelis viņam blakus nodur galvu un sadrūvējas. Bīskaps turpina:

—    Viņa majestāte no savas puses cer, ka štati izturēsies ar vislielāko nopietnību pret viņa iesniegto «Prasību par trim miljoniem dukātu», jo vairāk tāpēc, ka arī šo naudu izlietos vienīgi Provinču labklājībai…

Pilsētas vīri saskatās.

—    Bet, — bīskapa balss sāk dārdēt, — tā kā daudzas zemes tagad ir pilnas ar visādām sektām, kas pelnījušas bargu nosodījumu…

«Tūlīt būs par ediktul…» Henrihs nojauš.

Patiesi, uzskaitījis visādas «šausmas un nelaimes», kas neizbēgami piemeklēšot tos, kuri pievērsīsies citai ticībai, Perreno saka:

—     Ņemot vērā visus šos apstākļus, viņa majestāte uzdod jaunajai zemes pārvaldniecei… stingri un nelokāmi . .. izpildīt ediktu, ko izdevusi vēl viņa ķeizariskā majestāte, lai iznīdētu visas sektas un ķecerus…

Tālāk nāca viens un tas pats: iznīdēs sektas, piespriedīs nāves sodu, notiesās… Bet kur tad paliek tik ilgi gaidītie vārdi par zemes atbrīvošanu no algotņu zaldātu patvaļas?… Kur paliek solījumi samazināt pārmērīgos kara nodokļus?… Runa beidzot bija galā. Bīskaps apklusa un atgriezās savā vietā. Klusēja ari deputāti.

Grāfs Egmonts pārtrauca klusumu.

—     Pēc senu laiku paražas, — viņš teica mazliet samulsis, — mēs lūdzam jūsu majestātes visžēlīgo atļauju atlikt sēdi, lai mēs varētu apspriesties par dažiem ārkārtīgi svarīgiem jautājumiem …

Todien heroldiem nekas nebija ko paziņot tautai.

Pēc Fīlipa pavēles pilī steigšus tika atsaukti mūrnieki, lai tie aizmūrētu vienu no karaļa guļamistabas logiem, kas izgāja uz Gentes galveno laukumu. Karalis negribēja redzēt pilsētu, kur nepaklausīgie pavalstnieki viņu tik dziļi bija aizvainojuši: atsacījušies bez ierunām paklausīt karaļa gribai.

Tajā pašā vakarā Fīlips atrada savā lūgšanu grāmatā Mariemburgas iedzīvotāju lūgumu. Šī jaunā pārdrošība viņu galīgi satracināja. Sajā ienīstajā zemē valdniekam vairs nebūs miera pat savā lūgšanu telpā! Karalis pavēlēja šo lietu izmeklēt un noskaidrot, kurš uzdrošinājies būt par nīderlandiešu nekauņu nelūgto aizgādni. Asarām slacīto papīru viņš ar riebumu iemeta kamīna liesmās.

Saburzītais, pie sirds ilgi nēsātais lūgums acumirklī uzliesmoja smaržīgajos paegļos … Vienkāršie, nemākulīgie vārdi iedegās spožā liesmā un apdzisa. Pārogļojies papīrs saritinājās melnā sēru tīstoklī un pārvilkās ar pelnu plēvīti. Mariemburgas zemnieku cerība bija sadegusi dažos mirkļos.

Henrihs veltīgi priecājās par necerēto izdevību, kas deva iespēju palīdzēt mazajam nīderlandietim. Vispārēja burzmā viņam bija izdevies ielikt lūgumu starp karaļa lūgšanu grāmatas lapām.

Deputāti no jauna sapulcējās Gentes pilī. No jauna troņa aizmugurē pie durvīm nostājās goda sardze. Četri heroldi aveņsārtos apmetņos ar ģerboņiem uz muguras un krūtīm ieņēma savas vietas.

Karalis lika sevi ilgi gaidīt. Deputāti sačukstējās. Beidzot ceremonijmeistars pacēla zizli un pavēstīja:

—    Viņa katoliskā majestāte! . . .

Visi piecēlās. Fīlips, ne uz vienu neskatīdamies, izgāja caur pūli, kas bija pašķīries, un apsēdās tronī. Klātesošajiem tika pateikts, ka karalis grib saīsināt ceremoniālu un uzaicina izsacīties tūlīt.

Deputāti runāja par savu dziļo mīlestību pret karaļnamu un par to, cik lielā godā tiek turēta mirušā ķeizara piemiņa. Šo mīlestību viņi jau sen pierādījuši, pacietīgi panesdami ilgo karu grūtības. Viņi to pierādot arī patlaban, piekrizdami maksāt jaunos meslus. Tomēr viņi lūgšus lūdzot, lai viņa majestāte viņus atalgojot par lielo uzticību un pavēlot algotņu karaspēkam atstāt Nīderlandi.

Fīlips sāka kliegt:

—    Es redzu, cik vērti ir jūsu uzticības apliecinājumi! …

Deputāti sakustējās — priekšā panācās slaids stāvs gaiši oranžā kamzolī.

—    Jūsu majestāte, — atskanēja Orānieša rāmā balss, —1 mēs runājam visas mūsu valsts vārdā. Tāds ir mūsu pienākums pret nīderlandiešu tautu, kuras pārstāvji mēs šeit esam.

Pēc Orānieša runāja arī citi. Viņi visi palika pie sava: karš beidzies, un svešzemnieku armija ir lieks un pārlieku smags slogs.

Karalis pielēca kājās, trakās dusmās viņam gandrīz aizrāvās elpa. Viņš ātriem soļiem devās uz durvīm, pa ceļam izmezdams:

—    Es arī esmu svešzemnieks! .. . Vai šeit nepieprasīs, lai arī es, būdams spānietis, atsacītos no jebkādas varas šai nekaunīgajā zemē?!

Ceremonijmeistars galīgi apjuka — valstiski svarīgā augstā sanāksme izjūk jau otro dienu pēc kārtas.

Heroldiem atkal nebija nekā ko ziņot.

Jautājums par karaspēku palika atklāts.

Tomēr, kabineta klusumā apspriedies ar Arasas bīskapu, Fīlips viņam uzdeva sagatavot divus dokumentus. Vienu — ar izvairīgiem solījumiem deputātiem, otru — augstākajam tribunālam Mehelnā, kurai bija jākļūst par baznīcas galvaspilsētu Nīderlandē, ar pavēli nekavējoties visus ķecerus bez jebkādas žēlastības sodīt ar nāvi, bet viņu mantu konfiscēt.

Viņi abi tīri labi saprata, ka, protestējot pret svešzemniekiem, deputāti patiesībā saceļas pret karaļa varu un paša pāvesta izdotajiem likumiem.

Pēdējās dienas Nīderlandē bija nemiera pilnas: tika rīkotas atvadu pieņemšanas, slepenas un atklātas apspriedes, sūtītas šifrētas un parastas vēstules. Kārtodams daudzās darīšanas, Fīlips nepainteresējās, kas noskaidrots par viņa lūgšanu grāmatā ielikto papīru, un tā Henrihs brīnumainā kārtā izbēga no tirdīšanas.

Midelburgā, ceļā uz jūru, karali beidzot iepriecināja svarīga ziņa: svētais pāvests Pijs IV atsūtījis ilgi gaidīto bullu, kas atļāva dibināt Nīderlandē jaunus «baznīcas cietokšņus» — bīskapijas.

Henriham uzpūta dzestrā jūras elpa. Smaržoja pēc ūdenszālēm, zivīm un vēl kaut kā nenosakāma, jauna un vilinoša, tāpat kā zilzaļā tāle, kas pletās viņa priekšā. Flisingenas osta izskatījās kā milzīga bļoda, pilna neparasti lielu puķu — kuģu. Viļņos šūpojās karaļa flotes deviņdesmit kuģi, smagi piekrauti ar pārtiku un dārgām precēm no bagātajām Provincēm. Tie tikai gaidīja signālu, lai trauktos prom ar rīta saules sārtotajām burām. Augstu gaisā starp slaidajiem mastiem plīvoja krāsaini karogi. Kā zeltaini tīmekļi uz visām pusēm stiepās takelāža. Uz kuģiem, kuru sānus rotāja kokā cirstas nimfas, ērgļi, pūķi un putni, šurp un turp šaudījās matroži. Taisnās garo airu rindas it kā turēja viena varena roka. Airi nekustīgi gulēja uz ūdens kā milzu kokles stīgas. Krastā (Inl/mējās pavadītāju bari un ziņkārīgie, kas gribēja reil/vt neparasto skatu.

Pie pašas piestātnes šūpojās karaļa apzeltītā galera. Purpursārtā zīda nojume uz klāja, šķiet, trīsēja aiz nepacietības. Vējš rotaļājās ar garajām bārkstīm. Pie trapa, kas bija nolaists līdz ūdenim, nostājās ar āvām bruņota sardzes vienība. Cita vienība apsargāja laivu. Tai bija jānogādā karalis līdz galerai. Laivinieki, padevīgi sastinguši savās vietās, nenolaida acis no kapteiņa.

Karalis deva pēdējās pavēles. Ap viņu grozījās līdzbraucēju spāņu svīta. Nīderlandieši godbijīgi atvadījās, cits pēc cita locīdami ceļus karaļa priekšā.

Henrihs samulsis atskatījās. Viņu pavadīt atbraukušais tēvocis un Mikels stāvēja nomaļus, vienkāršu ļaužu pūlī. Van Gāla seja bija tik bāla kā vēl nekad. Roka, kas pēc paraduma liela satraukuma brīžos plucināja acs pārsēju, lāgiem nevarīgi noslīga lejup. Mikels raudāja. Henrihs no jauna metās pie viņiem.

—     Es nekad, nekad neaizmirsīšu jūsu rūpes un mīlestību, tēvoci — viņš steigšus runāja. — Jums laiks doties mājup uz Groningeni atpūsties… Jūs esat nomocījies, pārguris… Arī tu, Miķeli… Mans bērnības draugs!… Sen, jau sen bija laiks arī tev doties pie māmuļas Katrīnas .. . Pasaki viņai: man nav bijis citas mātes kā vienīgi viņa. Esmu viņai bezgala daudz pateicības parādā …

—    Mūsu puisēn! … Mūsu puisēn! … — Mikels rūgti raudāja.

Pēkšņi Henrihs atcerējās.

—     Neaizmirsti nodot mazajam nīderlandietim apsolīto bērna'zobentiņu. Tēvocis to nolicis īpaši viņam. Novēli, lai viņš aug liels un kļūst par drosmīgu karavīru. Pasveicini Fransuāzu, Rozu un Bertu , ..

Van Gāls nemierīgi iekāsējās.

—     Jums jāpasteidzas, krustdēl, — balss skanēja padobji. — Viņa majestāte jau dodas lejā uz laipām.

Henrihs izmisis nezināja, ko iesākt.

—    Bet viņa gaišība princis Vilhelms?… Es vēl arvien neesmu paguvis no viņa atvadīties …

—    Ejiet, ejiet, krustdēl, jūs nokavēsiet! — Bruņinieks gandrīz ar varu atrāva Mikelu no Henriha krūtīm.—Nu rimsties, rimsties, vecais, turies kā vīrs.

Henriham gar acīm aizslīdēja divas mīļas, tuvas sejas un nozuda biezajā ļaužu drūzmā. Viņš laidās skriešus uz piestātni, tā arī neuzdrošinājies pieiet pie Orānieša, kas stāvēja attālāk no augstmaņiem, kuri pavadīja karali. Henriham gribējās skaļi kaut ko uzsaukt. Varbūt tad princis pagrieztu galvu un no acīm nolasītu visu, ko galma etiķete nebija ļāvusi Henriham pasacīt. Viņš redzēja, ka Orānietis piegāja pie jaunās zemes pārvaldnieces, noskūpstīja tai roku, tad paklanījās tās pavadoņiem un ašiem soļiem devās pie zirga, kas viņu gaidīja. Vairāki cilvēki ieslēdza viņu ciešā lokā, un nelielā jātnieku grupa aizauļoja, nenogaidījusi, kamēr flote dosies ceļā. Princis acīmredzot tīši neievēroja nosacīto atvadīšanās rituālu. Henrihs nezināja, ka Orānietis šajās dienās sapratis: starp Spānijas karali un Nīderlandi uzliesmojis atklāts naids. Un Orānietis būs pirmais, pret kuru tiks gatavots trieciens. Ja viņš kopā ar citiem uzkāptu uz karaļa galeras, lai oficiāli pēdējo reizi atvadītos, — kas zina, vai viņam vairs izdotos atgriezties mājās… Viņš itin viegli varēja kļūt par Fīlipa gūstekni.

Arasas bīskapam, kas bija Parmas Margaritas svītā, aiz svētulības maskas perinājās tās pašas domas. Viņš nepalaistu garām laimīgu gadījumu un ieteiktu karalim nodrošināt sevi, slepus arestējot šo pārāk tālredzīgo nīderlandieti.

Izmantodams apkārtējo burzmu, Henrihs pēdējo reizi uzmeta skatienu dzimtajiem krastiem un diviem vientuļiem cilvēkiem. Cik maziņi tie izskatījās no tālienes! Viņu sejas vairs nevarēja lāga atšķirt. Tēvocis ar melno pārsēju likās jo sevišķi izdēdējis un vecišķi nevarīgs. Cepure Mikela rokā gurdi karājās gaisā — vecais vīrs to vairs nevicināja. Viņš laikam atkal raudāja.

Kuģi ar piepūstām burām traucās atklātā jūrā, atstājuši Nīderlandi joprojām karaļa algotņu armijas varā, jaunās, sarežģītās baznīcas uzraudzības sistēmas varā, kas bija apstiprināta ar īpašu pāvesta bullu.

VIII sanildefonso kolĒĢija

Senā Alkalas pilsēta Spānijā. Tūkstoš piecsimt sešdesmit pirmā gada rudenī te ieradās Astūrijas princis infants dons Karloss ar savu gados jauno tēvoci Austrijas Huanu, Parmas brālēnu Aleksandru Farnesi un troņman-

tinieka pāžu nlderlandieti Henrihu van Gāļu. Slavenajai universitātei vajadzēja dot šiem četriem vispusīgu izglītību. Pārcēlies uz šejieni, Henrihs atkal juta, ka viņš dzīvo.

Visus šos divus gadus, kopš Henrihs atstāja Flisingenu, viņš vienmēr it kā šķita jūtam nāves tuvumu. Tas jau sākās ar neganto vētru, kas vienā naktī izklīdināja karaja floti un nogremdēja lielāko daļu kuģu. Lai glābtu pārējos, nācās pamest satrakotajos viļņos milzu bagātības, ko bija savācis jau nelaiķis ķeizars. Karalis Fīlips bija domājis ar tām izdaiļot Spānijas galvaspilsētu, bet galvenais — nolūkoto jauno Eskorjala pili netālu no Madrides, pēc paša gaumes izraudzītu par pastāvīgu rezidenci. Cik spilgti Henriha atmiņā iespiedušās toreizējās nakts šausmas! … Viss likās kļuvis nedrošs: masti, kas no augšas līdz apakšai brīkšķēja un stenēja, kad pret tiem triecās milzīgie ūdens kalni; kā dzīvi drebošie galeru sāni. Tiem nemitīgi gāzās virsū šalkojošas lietus straumes. Sāļās strūklas šaustīja seju un cirtās acīs. Cilvēku izkliegtās vārgās komandas pārmāca it kā velnišķīga zobu griešana un simtiem rēcošu balsu …

Bet pāri visam plaiksnījās zibens un dārdēja pērkona grāvieni.

Beidzot vētras brāzmas pamazām pierima, auri kļuva klusāki, zibens uzliesmojumi — retāki, un saplosīto mākoņu plaisās parādījās bālas rītausmas debesis. Blāva, gluži kā ziemā, saule pēdīgi apgaismoja vēl arvien putās sakulto jūru. Sur tur redzēja peldam sadragāto kuģu atliejkas. Celdamās un grimdamas griezās sašķaidītas mucas un kasies. Ūdeni pludurēja simtiem nobarotu kapaunu, kas, zaudējuši spēkus, pazuda dzelmē. Viņu raibās spalvas sajaucās ar pērļainajām putu vērpetēm.

Uz galeras sākās drudžains darbs: tika apskatīti korpusa bojājumi, labota takelāža, sietas pārrautās tauvas, lāpītas buras… Bālās, pa nakti sakritušās sejas noraudzījās uz projām peldošo mākoņu pusi, pleci atliecās taisni, sāka apžūt izmirkušās drānas… Henrihs jutās vārgs kā pēc ilgas, grūtas slimības. Kājas viņam ļima, pirksti drebēja. Viņš palūkojās apkārt un vairs nepazina grezno galeru. Kokā cirstās nimfas un pūķi izskatījās kā zvēru apgrauzti. Neredzami ilkņi bija atstājuši dziļas brūces zeltītajos sānu ornamentos. Krāšņā purpura nojume bija norauta, un pierimušais vējš purināja slapjās skrandas. Pie salauztajām rājām vairs nebija neviena karoga. Airu taisnās rindas kļuvušas retākas, tikpat ka zobi veca vīra mutē. Košā krāsa noplukuši, un matroži slaucīja sašķaidītos koka gabalus kā gružus no klāja ūdenī. Henrihs dzirdēja piesardzīgu mēļošanu. Pie vētrām pieradušie nīderlandiešu jūrnieki mēģināja pat jokot:

—    Karalis un nelaiķis ķeizars aptīrīja mūsu zemīti, lai savāktās bagātības atdotu okeānam!…

—    Varen koši viņi izpušķoja viļņus ar Flandrijas brokātu. Tikpat kā karaļa līgavas …

—    Laikam jau ne velti mēdz teikt: «Zagtais neiet labumā …»

—    Pievaldi mēli, ka nedabū lidot pār bortu tvarstīt kapaunus!…

Henriham lika kopā ar citiem noklausīties pateicības mesu. Uz piekoptā klāja sapulcējās visa komanda, visi kalpotāji un galminieki. Dievkalpojumu noturēja karaļa biktstēvs Pedro de Svensa, tērpies garā mantijā ar mežģīnēm. Skanēja lūgšanas latīņu valodā, saplūzdamas ar kora gari stiepto dziedāšanu.

Karalis bija nometies uz ceļiem, acis aizvēris. Viņa bālā seja, atgādinādama ģipša masku, izskatījās kā mironim. Pārciestās nāves šausmas bija ļoti pārvērtušas viņa vienmēr saltos, nicīgi augstprātīgos vaibstus.

Ap saules rietu pie galeras piestāja laiva. Kāpnes vētra bija norāvusi, un matroži nolaida virvju trepes. Uz klāja uzkāpa plecīgs gara auguma vīrs ar īsi apcirptiem, iesirmiem matiem zem melnas bruņu cepures. Virs viņa tumšās bārdas braši spurojās īsi apgrieztas ūsas.

Tā kā Henrihs tobrīd bija dežurējošais pāžs, viņam nācās pieteikt karalim kara korvetes priekšnieku Lazāru Svendiju, kas bija ieradies uz galeras, lai ziņotu par nakti ciestajiem zaudējumiem. Henrihs zināja, ka Svendijs ir viņa tautietis, vecs kavalērists. Viņš devās atpakaļ uz Madridi, lai stātos augstā militārā amatā. Tur viņu jau vairākus gadus gaidīja sieva spāniete.

Kad kara korvetes priekšnieka laiva atīrās no galeras, Fīlips lika pasaukt Pedro de Svensu. Henrihs steidzās izpildīt pavēli. Viņš ar cerībām nodomāja:

«Par kādu labvēlības parādīšanu karalis, apspriedīsies ar biktstēvu? Cik daudz cilvēku viņš tagad varēs aplaimot pateicībā par savas dzīvības izglābšanu!…»

Tikai Spānijā Henrihs uzzināja, kādu pateicību Fīlips Otrais gatavoja tam, kuru tik dedzīgi bija pielūdzis uz galeras klāja. Henriham pirmo reizi iznāca būt klāt vissvinīgākajā «ticības akta» norisē — autodafē. Viņš kaut ko jau agrāk bija dzirdējis par šo šaušalīgo skatu, tomēr nespēja iedomāties ne simto daļu no tā, ko viņš ieraudzīja īstenībā.

Tas notika Valjadolidas laukupā drīz vien pēc Fīlipa atgriešanās, kādā dzestrā oktobra dienā. Henrihs toreiz stāvēja infantam aizmugurē īpašā, ar sarkanu samtu nodrapētā ložā, ko rotāja valdnieka kronis. Tur bija sapulcējusies visa karaliskā ģimene, gaidīdama reliģiskās ceremonijas sākumu. Pretī atradās tāda pati loža ar inkvizīcijas tribunāla ģerboņiem uz melna samta drapējuma. Laukumu bija aplenkuši sardze, kas nevienu nelaida klāt pie divkāršā koka nožogojuma pašā vidū. Vienā pusē pacēlās amfiteātris piecās rindās. Tā pakāpieni un margas bija noklātas ar violetu samtu un izgreznotas ar sudrabotām auklām un pušķiem. Pretim atradās otrs amfiteātris, šaurāks, apsists ar vienkāršu melnu drānu. Turpat blakus bija sanaglots liels koka būris. Abos amfiteātros un būri sākumā neviena nebija.

Pēkšņi atskanēja dobja katedrāles zvanu dunoņa. Tai pievienojās desmitiem baznīcu. Pūli, kas blenza uz karaļa ložu, pārņēma uztraukums. No inkvizīcijas tribunāla pils puses parādījās «ticības aizstāvji» — īpaša zaldātu vienība, apbruņota ar musketēm, āvām un pīķiem. Tai sekoja dominikāņu ordeņa mācītāji un mūki, nesdami kārtī garu baznīcas karogu. Tūlīt nopakaļ dominikāņiem, kas bija tērpušies baltās sutanās, uz melniem zirgiem lēnām jāja spāņu grandi — ievērojamākie augstmaņi. Viņi bija ģērbušies ar zeltu un sudrabu cauraustos melna samta kamzoļos, ar dārgakmeņiem izgreznotām melnām cepurēm galvā. Viņi jāja klusēdami, saspringti. Tikai zirgu pakavi dobji klaudzēja pret ielas bruģi…

•Šalkoņa laužu pūlī vēstīja, ka tuvojas notiesātie. Vispirms gāja pulciņš «nožēlnieku» — spīdzināšanā un pratināšanā nomocīti cilvēki ar neaizdegtām dzeltenām vaska svecēm rokās. Ar savu «nožēlu» viņi bija sevi paglābuši no sārta. Mezgli auklā ap viņu kaklu norādīja, cik pletnes sitienu katram piespriests. Pēc tam viņus nosūtīs atpakaļ uz cietumu mūža ieslodzījumā vai ari uz galerām.

Henriha skatiens pievērsās nākamajai procesijas grupai, Vai viņam nerēgojās? Gaisā pretīgi šūpojās no salmiem un rupjas maisu drēbes atveidoti cilvēki, ko garās kārtīs nesa tribunāla kalpotāji. Baismīgo leļļu nekustīgās sejas ar spožiem piķa gabaliem acu vietā un sarkanu krāsu iezīmēto muti bija vienaldzīgas, bet pārāk vieglās rokas un kājas lēkāja un raustījās kā ākstīgā dejā. Šausmīgajiem nāves āmekļiem vajadzēja aizstāt tos, kuriem bija izdevies izbēgt no inkvizīcijas tiesas vai arī nomirt pirms laika. Tiem «izpildīs nāves sodu» tāpat kā dzīvajiem.

Pūlis sakustējās. Cilvēki staipīja kaklus, cēlās pirkstgalos. Tie, kuri sēdēja uz namu jumtiem, balkoniem un palodzēm, liecās lejup, lai labāk redzētu.

— Atkritēji!… — no visu mutēm atskanēja čuksti. — Ķeceri! … Tie, kurus sadedzinās …

Notiesātie bija ietērpti dzeltenos paltrakos — sanbenito, uz kuriem bija uzzīmētas visas elles mokas, galvā viņiem bija uzliktas nerru cepures — karoči ar velnu attēliem un «elles uguns» liesmu mēlēm. Nostādīti kolonnā jau pie tribunāla pils, notiesātie pa ceļam bija padrūzmējušies nekārtīgā barā. No nepierastās gaismas un zvanu dunoņas viņi streipuļoja kā akli un pinās savās garajās kauna drānās.

Henrihs aizvēra acis un sagrīļojās. Pārvarējis vājuma mirkli, viņš pacēla plakstus.

Procesija virzījās uz priekšu. Garām pagāja dažādu ordeņu mūki, uz zirgiem aizjāja augstās tiesas kalpotāji ar melniem zižļiem rokā, bet garīdznieki sēdēja uz mūļiem, apsegtiem ar melnu drānu. Šķirstu ar tiesas spriedumiem veda īpašs zirgs — tam nopakaļ pa zemi vilkās garš, violets pārklājs ar zelta bārkstīm. Aizpeldēja inkvizīcijas purpura karogs. Vienā pusē tam mirdzēja ar zeltu, sudrabu un zīdu izšūts valsts ģerbonis, otrā pusē — kails zobens lauru vaiņagā un svētais Dominiks. Bet aiz viņa jāja tas, kura priekšā drebēja visa Spānija: lielinkvizitors, slavenais Fernando Valdess. Uz spoži melna, 1āsmojoša zirga jāja cilvēks koši sarkanā tērpā, kas liesmoja kā uguns pusdienas saulē. Viņu ielenca pāži un ar āvām bruņota vienība.

Te nu viņi bija, abi blakus kā divas rokas, kas sažņaugušas savas tautas sirdi: karalis Fīlips un lielinkvizitors. Pār viņiem abiem mirdz pāvesta dotā svētība.

Pūlis norima. Valdot kapa klusumam, lielinkvizitors piejāja pie tribunāla ložas. Pāži pielieca savus ceļus, palīdzēdami viņam nokāpt no zirga. Baismīgās svinības galvenās darbojošās personas mokoši lēni ieņēma savas vietas: inkvizitori — iepretim karaļa ģimenei, augstmaņi — uz violetā amfiteātra pakāpieniem.

Sākās rituāls. Sarkanajai mantijai pa zemi velkoties, Valdess piegāja pie lasāmā galdiņa. Divpadsmit degošās lāpas, šķiet, iekvēlojās vēl spožāk, tuvojoties šai staigājošajai liesmai. Lielinkvizitors pacēla rokas pret krustu. Diakonu kvēpināmie trauki sāka šūpoties garīgās dziesmas vārdu taktī. Gaisā pacēlās vīraka dūmu strūkliņas un ietina krusta melno šķidrautu biezā mākonī.. .

Un visas šīs izdarības svinīgais rituāls notiek tikai tādēļ, lai iznīcinātu saujiņu bezpalīdzīgu cilvēku, kuru vienīgā vaina tā, ka viņi pieslējušies citai ticībai! Lai liktenis ir žēlīgs un pasargā mīļo Nīderlandi no šiem baismīgajiem noziegumiem! . ..

Šoreiz liktenis apžēlojās par vienu no nīderlandiešiem: vārgulīgajam infantam pēkšņi kļuva nelabi, un Henriham ar galma ārstu nācās aizvest Astūrijas . princi uz viņa pils apartamentiem. Tādējādi Henriham gāja secen pats atbaidošākais skats — ķeceru sadedzināšana.

Otrreiz no šādas ceremonijas, ko sarīkoja par godu Filipa sievas — Francijas Elizabetes atbraukšanai, Henriham izdevās izmukt. Dons Karloss viņam bija uzdevis sadabūt naudu no spāņu augļotājiem. Reliģijas fanātisma dzīvās lāpas, ar kurām spāniešu karalis apgaismoja savas trešās laulības svinības, jau bija nodzisušās, iekams Henrihs atkal atgriezās pie saviem ikdienas pienākumiem.

Jaunekļiem ierādīja veselu virkni istabu Sanildefonso kolēģijā blakus universitātes ēkai, lai viņiem nebūfu nekādas saskares ar pārējiem studentiem. Henrihs to nekādi nevarēja saprast. Kāpēc infanta audzinātājs dons Garsija tik cītīgi sargā princi no citiem viņa vecuma jaunekļiem, kuri mācās tās pašas zinības pie tiem pašiem skolotājiem? Viņš zināja, ka dons Karloss, tieši otrādi, vairījās no galma aprindām, kur viņam neveltīja nedz mīlestību, nedz sevišķu uzmanību. Henrihs zināja, ka Spānijas troņmantinieks pārģērbies bieži vien aizbēg uz visai apšaubāmas slavas krodziņiem. Neviena nepazīts, viņš tur sev atļaujas nodoties rupjām, apkaunojošām izpriecām un žūpošanai. Tam visam infants tad ari tērē pret ķīlām dabūto naudu.

Henrihs cerēja, ka universitāte viņam un Karlosam daudz dos. Arī patlaban, kad stundas bija beigušās, viņš vērīgi ieklausījās prinču sarunās. Cik viņi ir dažādi, lai gan tuvi pēc radniecības. Pārākais no viņiem, skaļākais un žilbinoši skaistais dons Huans teica:

—    Es savu zvaigzni redzu pavisam skaidri. Šī zvaigzne mani aicina — sola kaujas, varoņdarbus, spožu dzīvi, laimi un brīnumdaiļas, tālas princeses roku…

Neglītais Karloss dzēlīgi iesmējās.

—    Tomēr pēc mirušā ķeizara gribas, — viņš teica neizteiksmīgā, ķērkstošā balsī, — taviem lieliskajiem sapņiem būs jābeidzas ar garīdznieka augsto amatu. Varoņdarbu vietā tev nemitīgi būs jāskaita lūgšanas. Tavi pirksti pieradīs dienu un nakti virpināt rožukroņi. Bet tavu lepnumu — zeltainās cirtas pakausī rotās spīdīga tonzūra…

Austrijas Huans pielēca kājās un ātrās dusmās iesaucās:

—    Nekad nē!… Es bezgala cienu sava tēva, ķeizara, piemiņu, bet zvēru pie madonnas, ka neļaušu sevi pataisīt par svētuli!… Es aizbēgšu no jebkura klostera. Ar zobenu, nevis ar lūgšanām es kalpošu mūsu svētajai katoļu baznīcai! Pie tās kājām es noguldīšu tūkstošiem neticīgo, un tā atbrīvos mani no ķeizara izteiktās gribas…

Aleksandrs Farnese, kas sēdēja vienu pakāpienu zemāk, ar vieglu izsmieklu viņu pārtrauca:

—     Tu, Huan, tik vieglprātīgi nezvēri vis! Un nesteidzies skaitīt vēl nepaveiktos varoņdarbus. Mēs abi gribam vienu un to pašu — kaujas laukā iegūt slavu. Tas ir vienīgais, par ko vērts sapņot. Bet starp mums ir atšķirība. Es vispirms labi apdomāju, apsveru un tikai tad nekļūdīgi rīkojos… Mēs abi vienādi neciešam mācīšanos. Bet, lai izvairītos no audzinātāju sprediķiem, es tomēr šā tā mācos, turpretī tu lāpi slinkumu un viņus kaitini. Tu esi nepacietīgs, nesavaldīgs. Mācies gaidīt.

—     Es neesmu sieviete, — Huans aizsvilās, — lai pacietīgi gaidītu! Bet kas attiecas uz mācībām… Kam gan visa šī garlaicība var patikt? Gramatika ir tīrās muļķības! Retoriku[6] aizstās iedzimtas runas dāvanas! Loģika? Neloģisks ir tikai muļķis! . .. Bet teoloģija … Es dziļi cienu šo augsto zinātni, kas uz mums runā ar svēto mutēm, bet… nejūtu uz to nekādu aicinājumu… No mums četriem vienīgi van Gāls mācās pašaizliedzīgi. Lai nu kurš, bet viņš jau nu katrā ziņā gatavojas mūku kārtai. — Huana skaistās lūpas sašķobījās.

Henrihs atsaucās nelabprāt:

—     Jūsu augstībai ir zināms, ka es paukoju tikpat labi kā mācos. Atļaušos atgādināt, ka vēl vakar es jums, Alkalas labākajam paukotājam, izsitu no rokas floreti.

—     Bet saki man, Kārlos, par ko tu sapņo? — jautāja Aleksandrs.

Karloss paraustīja plecus un ērcīgi atbildēja:

—     Slava pati atnāks pie manis reizē ar karaļa kroni. Es esmu plašu zemju troņmantinieks, tādu zemju, kur, kā mēdz sacīt, «saule nekad nenoriet»… Kaut arī es būtu galīgs idiots, galma lišķi slavinās manu prātu, ģenialitāti un varoņdrosmi. Bet tas mani nepavisam neuztrauc …

Viņš spēji piecēlās un, atmetis rokas aiz galvas, devās uz dārzu. Henrihs viņam sekoja.

—     Kā man apnikuši šie tītari! … — infants novilka caur zobiem, tiklīdz viņi nokāpa pa platajām kāpnēm uz alejas smiltīm. — Viņi tīšuprāt uzplēš manu apslēpto brūci.

Henrihs noprata, ko infants ar to domāja. Apmēram pirms diviem gadiem dons Karloss pirmoreiz bija ieraudzījis jauniņo Elizabeti Valuā, savu kādreizējo līgavu.

—     Karalis Fīlips atņēmis manu laimi… — Karloss ievaidējies nočukstēja. — Es būtu atdevis visu savu nā-, kotni, lai tikai varētu viņu saukt par savu! Nekas cits kā vienīgi mīlestība var sniegt īstu laimi! Bet mani neviens, it neviens nemīl… Un vismazāk … viņa!

— Kaunies, Kārlos, tu runā kā gļēva sieviete! Kāda nozīme vienas sirds mīlestībai, ja tevi var mīlēt veselas tautas?…

—     Tu runā par to laiku, kad es kļūšu karalis? Bet mans tēvs dzīvos mūžīgi!… Viņš jau manis dēļ neatsacīsies no troņa, kā to viņa dēļ izdarīja vectēvs.

Lai izklaidētu infantu, Henrihs ierosināja:

—    Apsēdīsimies kaut kur un palasīsim. Esmu paņēmis līdzi poēmu par Aleksandru Lielo. To sarakstījis slavenais spāniešu rakstnieks Huans Lorenso Segura, kas dzīvojis trīspadsmitajā gadsimtā. Ja gribi, paklausies.

Infants laiski apsēdās uz tuvākā sola, atlaidās pret atzveltni un izstiepa tievās, līkās kājas. Henrihs sāka lasīt:

—     «Es jums pastāstīšu par kādu dižu pagānu karali, kurš bija garā stiprs un vīrišķīgs (pacentīšos to attēlot nevainojami, lai iemantotu laba rakstnieka slavu), — par princi Aleksandru, Grieķijas karali, kurš bija atklāts, drosmīgs, apveltīts ar augsti attīstītu prātu un uzvarēja divus varenus valdniekus — Poru un Dāriju. Nebija otra tāda cilvēka, kurš būtu tik daudz izcietis kā viņš. Princis Aleksandrs jau kopš bērnības …»

No Karlosa krūtīm izlauzās skaļas elsas.

—    Izbeidz!… Izbeidz!… Jūs visi šodien gribat mani mocīt! Kāda man daļa par nezkādu Aleksandru!… Viņu nenievāja paša tēvs, kā mani nievā Filips Otrais!… Tu nezini — nesen pamātes klātbūtnē viņš nāvīgi apvainoja mani, teikdams, ka man sirds vietā laikam esot sviesta pika…

—    Bet tas taču ir smieklīgi, Kārlos!…

—    Ak, tu esi nīderlandietis un nesaproti!. Spānijā tas ir lielākais apvainojums. Kam ir tāda sirds, to uzskata par gļēvuli un niecību, tāda ir šo vārdu nozīme. Viņš tīšām to teica tieši viņas klātbūtnē!…

Karloss pielēca no sola un metās prom, vēl stiprāk nekā parasti pieklibodams ar vienu kāju, kas kopš dzimšanas bija īsāka.

Kolēģijai visapkārt bija liels, labi kopts dārzs ar taisnām alejām, dīķiem, lapenēm, grotām un puķu dobēm. No rītiem, kad kolēģijā visi vēl gulēja, dārzā ieradās stalta auguma vīrs ar garu, baltu bārdu. Viņš lēnām apstaigāja zālienus, daudzās puķu dobes, vijīgās kaprifolijas, glicīnijas un rozes, apcirpa, apgrieza, piesēja smaržīgos zarus. Dažreiz viņam līdzi gāja melnīgsnējs jauneklis ar austrumnieciskām acīm un uzacu līniju. Viņi aizslīdēja garām kā ēnas, nedzirdami, ne vārda nerunādami, padarīja savu darbu un atkal nozuda. Karloss, bieži mocīdamies ar bezmiegu, ne vienreiz vien bija viņus redzējis pa guļamistabas logiem. Bet tie nemodināja viņā nekādu interesi — kolēģijas kalpotāji un nekas cits.

Henrihs gāja nopakaļ infantam un vēroja viņu. Karloss sapīcis košļāja kādu zāles stiebru. Henrihu nomāca parastās skumjas. Viņš atcerējās tālo dzimteni. Cik ļoti šis dienvidu dārzs atšķīrās no tā, kur viņš kādreiz rotaļājās bērnībā! Tur, zem šalcošajām liepām, arī viņš sapņoja par nākotni. Bet viņa sapņi bija pavisam citādi nekā šiem trim prinčiem. Krāšņā dienvidu daba cilvēku laikam padara slinku, bet slinkums — savtīgu. Tādēļ ari viņa jaunie draugi sapņo par žilbinošu slavu, par varu un ārēju spožumu. Kāpēc neviens no viņiem nealkst pēc citas slavas — aizstāvēt taisnību, aizstāvēt cilvēkus pret pārestībām? …

Izgājuši caur aleju, jaunekļi nonāca pašā dārza dziļumā. Ar katru soli tas kļuva biezāks. Cilvēka roka šeit nebija pieskārusies kokiem, un tie auga pilnīgi savā vaļā.

—    Vakar, — infants atsāka sarunu, — Huans trīs reires pēc kārtas atvairīja manus cirtienus.

Henrihs uzlika viņam roku uz pleca.

—    Lai nu paliek, Kārlos! Nav vērts noskumt par nieka neveiksmi ar floreti.

—    Tā jau ir. Bet kāpēc liktenis pret mani tik netaisnīgs? Es esot karaļa Fīlipa karikatūra — kā viņš pats saka. Tā runā mans miesīgais tēvs!

—    Es neko lielu nesaprotu no vīriešu skaistuma, — Henriha balss skanēja patiesi sirsnīgi, — bet, kad tu

skaties ļaunām acīm, tu man patiesi nepatīc. Taču es atceros, kad mēs reiz devāmies izjādē, tu runāji par…

—           Pagaidi! — pēkšņi infants viņu apturēja. — Tu dzirdi? Kas tas ir?

Viegls vējiņš atnesa maigu, skumju melodiju. Sievietes balss dziedāja:

Tu pirki sev māju, ai jaunekli, Un šķities nu tagad bagāts … Ak, ziedi, saldmandele, ziedi[7]tu pirki sev zirgu un lopus Un dižojies ar savu laimi.. . Ak, ziedi, saldmandele, ziedi! Kā rīta migla, saulei lecot, Izplēnēs manta un laime … Ak, vitīs saldmandele, vītis!

Jaunekļi apstājās. Viņu priekšā slējās mūra siena ar pazemu, apaļu torni. No biezi saaugušajām, tumšajām efejām raudzījās laukā skulpturāli ciļņi — augstprātīgu, cienīgu lāču figūras ar bruņu cepurēm, kroņiem galvā un vairogiem ķepās. Starp sīko mauru rožu krūmiem stāvēja meitene un grieza dienā izplaukušos ziedus.

Karloss satvēra Henrihu aiz rokas.

—           Zvēru pie sava goda, viņa ir īsta skaistule, šī melnīgsnējā driāda1 ! …

Izdzirdot balsis, meitene izmeta puķes no rokām un nozuda aiz zemajām, ar dzelzi apkaltajām torņa durvīm.

—    Sekosim viņai!

—     Nevajag, Kārlos, viņa nobijās.

Infants pikti atmeta ar roku un devās uz torni.

Uz sliekšņa pretī iznāca vecais dārznieks.

—           Labvakar, kabaljero… — viņš teica, bet, palūkojies ciešāk uz infantu, zemu palocījās. — Jūsu augstība … piedodiet… es nezināju…

—           Tu nezināji, ka pie tevis slēpjas tāda skaistule? — Karloss skaļi iesmējās. — Kā viņu sauc? Lai viņa iznāk un mums padzied. Viņai ir brīnišķīga balss.

Vecā vīra skatiens ar neuzticību vēroja infantu.

—• Jūsu augstībai labpatīk zoboties par nabadzīgu

'Driāda — seno grieķu un romiešu mitoloģijā meža dieviete.

meiteni. Ei, Rodrigo, panāc šurp! .. . Viņa augstībai Astūrijas princim labpaticis visžēlīgi mūs apmeklēt.

Durvīs parādījās jauneklis. No ogļu melno, cirtaino matu apakšas naidīgi kvēloja lielas, valgi mirdzošas acis. Virs skaisti veidotās mutes iezīmējās tumša dīgstošo ūsu svītriņa. Zema, samtaina balss, tāda pati kā meitenei, kas dziedāja, atturīgi jautāja:

—    Ko jūsu augstība pavēlēs?

No vecā vīra un jaunekļa skatieniem infants samulsa. Viņa vietā atbildēja Henrihs:

—           Mēs aizrautīgi klausījāmies brīnum daiļās meitenes dziesmā un neviļus viņu nobiedējām, par ko mēs no visas sirds lūdzam piedošanu.

Kvēle jaunekļa acīs apdzisa. Viņš pasmaidīja, pamirdzinādams žilbinoši baltus zobus.

—           Vai jūsu augstība neparādīs godu manam trūcīgajam mājoklim?… — dārznieks aicināja. — Rodrigo, piedāvā augstajiem viesiem krūzi bebidas', kas ir vēsa kā kalnu sniegs.

Infants jutās neērti un atsacījās iet iekšā.

—    Pateicos, mēs ieiesim citu reizi…

Godbijīgi klanīdamies, dārznieks un jauneklis pavadīja viņus līdz galvenajai alejai.

—           Vai Rodrigo ir tavs dēls? i— Karloss jautāja, lai būtu ko runāt.

—    Nē, jūsu augstība. Viņš ir mans brāļadēls, bārenis.-

Infants nevērīgi pasniedza vecajam vīram dublonu un

novērsās. Dārznieks negribīgi iebāza zelta monētu kabatā un, pasaucis Rodrigo, devās mājup.

—           Aizdomīgs dārznieks un aizdomīgs brāļadēls! — tuvojoties kolēģijai, izmeta Karloss.

—    Bet man viņi iepatikās, — iebilda Henrihs.

—           Viņos kaut kas nav spānisks. Droši vien viņi ir moriski — kristīti mauri…

Infanta audzinātājs dons Garsija de Toledo viņus sagaidīja ar bargiem pārmetumiem:

—           Jūsu augstība acīmredzot tīšuprāt nosebo vakara lūgšanu… Es ieteiktu donam Henriham vairāk domāt par saviem augstībai tuvu stāvošas personas pienākumiem.

— Nolādētā harpija1 ! … — infants pačukstēja draugam un spēji uzrāva plecus, kā to parasti darīja dusmu brīžos.

No kolēģijas baznīcas jau plūda gari stiepta dziedāšana un ērģeļu dobjā dūkoņa.

IX tĀlajĀ GRONINGENĒ

Caur sniega nopārslotajiem logiem raudzījās zilgmaina novakare. Kamīnā sprakstēdami dega žagari, un augšup skurstenī cēlās tieva dūmu strūkliņa.

Vecais bruņinieks Rūdolfs van Gāls gluži mehāniski pabīdīja šaha figūru. Viņa spēles partneris pāters Jeronims, sirms sīka auguma mūks no tuvējā klostera, bēdīgs nogrozīja galvu.

—   Ai-ai-ai, mans labais draugs! … Es jūs vairs nepazīstu, kopš esat atgriezies no Briseles. Tāds izklaidīgs, domīgs… Kā jūs drīkstējāt pavērt ceļu manai dāmai? …

Van Gāls lūkojās uz šaha dēli un netika gudrs:

—   Tie gan ir brīnumi! Es pat nemanīju! Bet kādreiz maz bija tādu, kas varēja mani uzveikt šahā, vienīgi nelaiķis ķeizars. Ko lai dara, ņemiet zirgu.

Un viņš atkal iegrima domās.

Cik tagad bija skumji dzimtajā pilī! Visapkārt pamestība, nabadzības rēgs. Visas zāles un istabas ir aizslēgtas. Tur visu klāj putekļi, zirnekļu tīkli un pelējums. Izbalējušie mīkstie krēsli un audekla tapetes ir žurku sagrauztas. Durvis izkaltušas un nosēdušās. Augšstāvā staigā caurvējš. Pa izbirušajām logu rūtīm iekšā lido sikspārņi. Ziemas naktīs sen netīrītajos, ķieģeju lauskām piebirušajos dūmeņos gaudo vējš. Koka paneļi zaudējuši krāsu un atlupuši gluži kā miza no satrunējušiem celmiem. Grīdas dēļi saplaisājuši. Resnās ozola sijas satrupējušas, un kuru katru brīcli griesti var iegāzties. Uz apsūnojušā jumta aug krūmi. Kūtī govju vietā uzradušās kazas. Stallī — ja

noskaita divus zirgus, ko atvadām uzdāvināja Orānijas princis, — stāv vecs kleperis stīvām kājām un divi ēzeli. Vientuja gaiļa dziesma rītos modina pustukšo putnu māju. Kādreiz daudzo medību suņu vietā apkārt klimst vienīgi vecais vilku suns. Ogu krūmi ir aizlaisti. Ābeles, plūmes un bumbieres kļuvušas par mežeņiem. To dobumos iemitinājušās pūces un naktīs ar saviem baigajiem brēcieniem biedē cilvēkus.

Pils dzīve saglabājusies vienīgi šeit, sargtorņa apakšstāvā, un māmuļas Katrīnas namiņā pie vārtiem. Uzticīgā kalpone līdz pēdējam brīdim rūpējās par šiem diviem apdzīvotajiem stūrīšiem. Kā īstena nīderlandiete, viņa prata turēt tīrībā un kārtībā van Gāla dzīvojamās telpas, piešķirdama mājīgumu viņa divām istabiņām un virtuvei. Bet tagad viņa negaidīti savārga un nu jau otro nedēlu neceļas no gultas. Mikels pa dziļajām sniega kupenām skraida no sargmājiņas uz torni un atpakaļ. Viņš, nabags, netiek ar visiem darbiem galā. Bet ej tu sazini, ko no netālā ciema varētu pasaukt palīgā. Ciems gluži kā izmiris: turpat vai puse vīru aizgājuši peļņā uz pilsētu, un vairs ne ziņas, ne miņas, neviens nesūta ne plika patara1 nomas, kaut vai tiesājies ar viņiem. Bet ko lai ņem no palikušajām sievām? Pašas ar bērniem 'dzīvo pusbadā. Kur gan viss izputējis?

Van Gāls atkal izdarīja nepareizu gājienu.

Pāters Jeronims pārsteigts sasita savas mazās bērna plaukstiņas.

— Svētā madonna! Jūs taču esat kā apmāts, mans draugs! Kas jūs tā satraucis? Labās Katrīnas slimība vai skumjā šķiršanās no krustdēla? Pastāstiet man, jūsu biktstēvam, kas jūs tik ļoti nospiež, atvieglojiet sirdi. Es lūgšu šķīsto jaunavu, un tā jūs remdinās un dos agrāko dvēseles mieru.

89

Van Gāls atstūma dēli ar šaha figūrām. Viņš patiesi šodien bija neparasti izklaidīgs. Bet, kas ir viņa nemiera cēlonis, viņš arī pats īsti nesaprot. Kad viņi ar Mikelu veda Henrihu uz Briseli, likās, viss būs citādi. Iekārtojuši zēnu pie paša karaļa troņa, viņi abi varēs mierīgi atgriezties Groningenē un rāmi vadīt savas atlikušās mūža dienas. Viņiem viss jau pagātnē, bet zēnam priekšā garš

dzīves ceļš… Lai viņš brīvi un līksmi peld pa plašo dzīves jūru kā labi apgādāts kuģis. Trīs mīloši vecīši iztālēm priecāsies par viņa panākumiem… Tomēr izrādījās, ka dzīve ir daudz sarežģītāka, nekā viņi bija domājuši. Kad Henrihs nokļuva galmā, laiks nebūt nebija rāms. Viņa kuģim, kā rādās, būs jāiztur ne mazums vētru. Taču vecais bruņinieks domā ne tikai par Henrihu. Viņš atstāja Briseli ļoti nemierīgā laikā. Dzimtenes ievērojamākie ļaudis raižpilni vēro notikumus, nojauzdami tuvojamies nelaimi. Šajā tālajā, pamestajā nostūrī nepienāk gandrīz nekādas ziņas. Reti jo reti te iemaldās kāds klejojošs amatnieks vai mūks, kas vāc naudu klostera vajadzībām, kāds zaldāts, kas meklē, kur varētu salīgt darbā, sīktirgotājs vai bez vietas palicis algādzis… Domas par Briseli uzjundīja vecā karavīra kādreizējās jūgtas, modināja jaunas domas. Van Gālam kļuva mokoši skumji Groningenes klusajās zemienēs, kas bija kā snaudā iegrimušas. Kaut kur tur, tālumā, mutuļo dzīve, kaut kur gatavojas cīnīties pret varmācību un netaisniem likumiem… Karaļa atvadīšanās no Provincēm nebija lāga. Aizdomīga šķiet karaļa padomnieka Arasas bīskapa Antuāna Perreno izturēšanās. Tagad pāvests iecēlis viņu kardināla godā. Jaunizceptais kardināls Granvela jau ar pirmo dienu atstūma no hercogienes — zemes pārvaldnieces — visus nīderlandiešu augstmaņus un sāka pats neierobežoti valdīt. Vai tik ķeizara Kārļa meita nekļūs par paklausīgu ieroci visvarenā prelāta rokās?.. . Nē, nē! Vadības grožus paņēmis nevis karavadonis, bet ar krustu un spalvu apbruņojies viltnieks. Kur vairs tagad ir divkaujas, kas kādreiz izšķīra strīdu bruņnieciski, godīgā cīņā? . . . Bruņnieciska goda vietā stājusies aizplīvurota noslēpumainība un blēdīgs, pērkams smaids. Grūti kaut ko izprast pašreizējā valsts stāvoklī. Viņa gaišība princis Vilhelms, protams, varētu visu paskaidrot, pamācīt, dot padomu … Bet viņš atrodas tik tālu! …

Viegli knikstēdami, sabirza pārogļojušies žagari. Uzšāvās gaiša liesma. Sirmā galva ar melno acs pārsēju noslīga uz krūtīm.

Pāters Jeronims satraucās ne pa jokam. Viņš uzmeta virs sutanas siltu apmetni un steigšus devās uz sargmājiņu pie Mikela.

Jau iedegās pirmās zvaigznes. No mākoņiem lēni iz

peldēja mēness. Un kupenas, kas pacēlās visapkārt pilij k,i cietokšņa vaļņi, pēkšņi iezaigojās zilganiem atspulgiem. Simtgadīgo liepu kailie zari meta melnas ēnas. Nedzirdamiem soļiem pie mūka piegāja pinkainais vilku suns, lietišķi apostīja sutanu, apmetni, slinki pavēcināja .isli un atkal nozuda.

Pāters Jeronims bija noraizējies. Viņa vecā drauga mājā vairs nav labi: tajā ienācis posts un slimība… Seno van Gāļu pili pēkšņi it kā būtu skārusi nāves elpa. An no Henriha sen nav nekādu ziņu. Zēns rakstīja, ka taisoties kopā ar infantu iestāties Alkalas universitātē. Un prātīgi darīs. Mācīšanās vienmēr nāk tikai par labu. t agad bez mācībām nevar iztikt. Par piemēru, kaut' vai viņš pats, pāters Jeronims. Bijis viņš vairāk skolots, būtu dabūjis ienesīgāku vietu. Svētais pāvests licis visā zemē nodibināt jaunas bīskapijas, iespējams, kaut kas būtu atradies arī viņam. Bet kas to dos! .. . Turklāt ļaudis paklusām runā: «Mums uzsūtīti kaklā inkvizīcijas okšķeri.» Inkvizīcija?… Ne visai saprotams, dīvains vārds: «izmeklēšana». Tiesa. Kurš var tiesāt otra sirdsapziņu? . .. Esi ticīgs, lūdz dievu, nedari ļaunu, un dieva priekšā tu būsi bez grēka. Tā mācīja arī Kristus. Bet inkvizīcija prasa, lai cilvēks lūgtu dievu, ticētu un domātu tā, kā to liek Roma. ļ

Sargmājiņas logā dega gaisma. Kustējās Mikela ēna. Viņš, nabadziņš, laikam vairs nezina, par kuru rūpēties vispirms: par savu uzticīgo sievu vai par kungu…

Jau priekšnamā varēja sadzirdēt svešu balsi. Pāters Jeronims pārsteigts apstājās. Kāds svešinieks klusi, bet saprotami runāja:

— «Tas laiks nāks, kad tas, kas jūs nokaus, šķitīsies ar to dievam kalpojis .. .»

91

Pāters Jeronims pazina šos vārdus. Kāds lasīja tulkotu sešpadsmito nodaļu no Jāņa evaņģēlija. Pātera Jeronima sirds izbailēs sāka dauzīties . . . Kāds uzdrīkstējies darīt neatļauto: tulkot evaņģēliju. Par to jau zināmais «1550. gada edikts» nepaklausīgajiem draud ar nāves sodu. Pāteram Jeronimam aizrāvās elpa. Viņš, kā izrādās, kļuvis par visbriesmīgākā nozieguma — ķecerības liecinieku. Un kur?… Savu draugu mājā — pie lādzīgā vecā Mikela un viņa čaklās, prātīgās sievas. Pāteram Jeronimam, kā jau katoļu mūkam, jāizpilda karaļa rīkojums, ko

4*

apstiprinājis svētais pāvests, un tūlīt jāziņo par noziedzniekiem. Jāziņo par slimo Katrīnu, par labsirdīgo resnīti Mikelu un varbūt pat par cildeno bruņinieku Rūdolfu — par saviem garīgajiem bērniem… Mazās, krunkainās rociņas pacēlās pie lūpām, lai aizturētu vaidu. Nē, nē, viņš to nespēj izdarīt. Viņš visu aizmirsīs, it kā nekad neko nebūtu dzirdējis sargmājiņas priekšnamā. Rīta agrumā viņš atstās pili un atgriezīsies savā klosterī. Tur viņš līdz mūža galam lūgsies no dieva sava briesmīgā grēka piedošanu par to, ka nav klausījis svēto Romas pāvestu…

Drebēdams pie visām miesām, pēkšņi zaudējis spēkus, pāters Jeronims grīļodamies izgāja no sargmājiņas priekšnama.

Gar sudrabotajiem mākoņiem rāmi peldēja spožs mēness. Trīsuļoja, zaigoja zvaigznes. Krakšķēja veco liepu zari. Viņpus kupenām atkal parādījās vilku suns, piegāja pie mūka un, smagi palēkdamies, nolaizīja viņam seju. Pāteram Jeronimam pār vaigiem ritēja asaras. Van Gāļu pilī kaut kas vairs nav lāgā. Kaut kas nav lāgā arī pašā Nīderlandē. Kāpēc tā? … Visapkārt valda tāds klusums un miers. Zeme, glābdamās no ziemas sala, cieši ietinusies baltā, siltā villainē. No debesu augstumiem pār to savu gaismu lej mēness un zvaigznes. Suns apsveic cilvēku. Bet cilvēks iegrūž nāvē otru cilvēku par to, ka tas grib pats izprast sava dieva vārdus …

Viņš atgriezās tornī sagumis, it kā uzreiz būtu stipri novecojis, un klusiņām piemetās dziestošā kamīna tuvumā.

Rūdolfs van Gāls sēdēja pie veca rakstāmgalda un rakstīja. Čirkstēja zoss spalva, nepieradušas rokas turēta. Melnais acs pārsējs krasi atšķīrās no īsi apcirptajiem, sirmajiem matiem. Kuplā uzacs no lielas piepūles bija saraukta, lūpas čukstēja vēstules tekstu.

«Jūsu gaišība . .. mans godātais princi…» — vecais karavīrs lēni vilka burtus..

Mikels saraudātām acīm nenovērsdamies raudzījās nekustīgi guļošās Katrīnas sejā. Vai tiešām viņš viens pats redz nāves ēnas sievas iekritušajos vaigos? Vai tiešām vairāk neviens nemana, cik smagi viņa elpo?

Nē, šī slimība nepāries kā tās citas. Tā paņems viņa uzticamo dzīves draugu, kā jau savulaik paņēmusi viņu

Sajā klusajā stūrīti grasījās ielūkoties nāve

bērnus vienu pēc otra. Ko Mikels iesāks, kad Katrīna viņu atstās uz visiem laikiem?

Pusmūža vīrs gaišiem matiem un gaišām acīm, ģērbies klejojoša tirgotāja garā svārkā, izdzirdēja Mikela nopūtu, pārtrauca lasīšanu un vērīgi paskatījās uz veco vīru.

Viņš saprata, ko pauda šīs Mikela izbaiļu pilnās acis. Klejotāja dzīve, sastapšanās ar dažādiem cilvēkiem viņam bija iemācījusi bez vārdiem uzminēt citu slepenās domas.

Viņš tagad trešo reizi apstājies paputējušās pils sargmājiņā un paguvis labi iepazīt tās iemītniekus. Pirmajā reizē viņš pamēģināja iekaisīt viņu vienkāršajās, patiesajās sirdīs savas mācības sēklu, otrajā reizē Mikela nebija mājās — viņš pavadīja savus kungus uz Briseli; nācās runāt ar Katrīnu vien. Gudrā, godīgā sieviete ar visu sirdi tiecās pretī viņa sludinātajai mācībai, kas nosodīja katoļu garīdzniecību par tās mantkārību, par to, ka tā tīši sagroza evaņģēlija patiesības. Toreiz viņš nosauca savu īsto vārdu un patieso aicinājumu: pāters Gabriels, sludinātājs no Šveices, viņš iet no ciema uz ciemu, no pilsētas uz pilsētu, no valsts uz valsti, lai izplatītu īsteno Kristus mācību un stāstītu par tā mācekļiem. Viņš tai lasīja tulkoto evaņģēliju, salīdzināja no māņticības brīvo protestantu mācību ar katoļu garīdz-' nieku sludināto mācību, norādīja uz pāvestu apgrēcīgo dzīvi.

Un Katrīna klausījās viņa vārdos kā atklāsmē. Līdz šim nesaprotamais latīņu teksts ieguva skaidru jēgu. Ikvienu jaunās mācības pierādījumu apstiprināja piemērs no evaņģēlija, tika parādīts katoļu baznīcas pasaulīgums un liekulība. Katrīna iegaumēja pātera Gabriela pārrunas un. kā prazdama visu atstāstīja Mikelam, kad tas atgriezās.

— Tie draudzes gani, — viņa klāstīja Mikelam, — ir novērsušies no Kristus mācības. Viņiem vajadzētu dzīvot vienkāršībā un pazemībā, bet patiesībā viņiem pieder milzīgas bagātības. Pāvesti sevi sauc par «dieva vietniekiem zemes virsū», bet paši staigā vienā zeltā. So zeltu viņi savāc no ticīgajiem it kā baznīcas vajadzībām. Lai iedzīvotos vēl vairāk, pāvesti sadomājuši pārdot grēku atlaides. Pat cena noteikta. Ja ir nauda, katrs var nopirkt

sev atlaidi ne tikai par jebkuru jau nodarīto grēku, bet ari par vēl nedarīto. Katoļu mācītāji prasa nevis patiesu ticību dievam un dedzīgu nožēlu, bet vienīgi naudu un lai tiktu ievērotas baznīcas ceremonijas.,. Vai to māca evaņģēlijs?

Pāters Gabriels bija pieķēries savai māceklei un viņas vīram. Viņš jutās labi šajā mazajā, mājīgajā namiņā. Bet tagad šajā klusajā stūrītī grasījās ielūkoties nāve. Šveicietis izstiepa roku un līdzjūtīgi noglāstīja Mikela plecu. Vecais vīrs nodrebēja, piecēlās un steigšus izgāja priekšnamā, lai neuztrauktu slimnieci ar savām asarām, kas sāka plūst no jauna.

—   Jūs … apklusāt… pāter Gabriel… — Katrīna čukstēja vārgā balsī. — Es neesmu aizmigusi… Es dzirdu… Un visu saprotu… un man sāpīgi, ka šajā brīdī kopā ar mums nav zēna… mūsu Henriha … Ak, pāter Gabriel! Jūs viņu nedabūjāt redzēt… Viņš ir tālu. .. Varbūt tur valda vienīgi ļaunums un netaisnība … Viņš būtu visu sapratis … būtu atsaucies ar visu sirdi… tāpēc ka… nav gaišākas sirds par viņējo… Paprasiet Mikelam… Bet kur tu esi, Mikel? … Mikel!…

Viņa sāka klepot un ilgi nevarēja atgūt elpu. Pāters Gabriels pasauca veco vīru. Tas atgriezās pārsalis, trīcošām rokām ņēmās liet krtizē ūdeni, domādams, ka sieva grib dzert. Odens klunkstēja augstajā māla krūkā un lija garām.

—    Aizej, Mikel, pie viņa augstības uz pili… — smagi elpodama, no jauna ierunājās Katrīna. — Tu nedrīksti aizmirst mūsu kungu… Varbūt viņam esi vajadzīgs… Bet tu visu laiku sēdi pie manis-… visu laiku pie manis.. . Tā nav labi. Man nekā cita nevajag, kā vien patiesības vārdus. Pār mums nākusi liela žēlastība… Labais pāters Gabriels atvēris mūsu gara acis… Ej, Mikel, pie kunga, ej …

—    Tur ir Pāters Jeronims, — vecais vīrs mēģināja iebilst.

Katrīnas acis negaidot iemirdzējās.

—    Ak, ja visi katoļu baznīcas kalpi būtu tādi kā pāters Jeronims! — viņa aizkustināti sacīja. — Svēts cilvēks! .. . Vai patiesi viņš neredz to, ko redzat jūs, pāter Gabriel?… Ej, ej uz pili, Mikel… Un esi jautrāks, kāds biji kādreiz agrāk… Neuztrauc kungu… Viņš jau tāpat ir nobedajies… Lūdzu, palasiet man vēl kaut ko, pāter Gabriel.

Mikels uzmauca galvā zvērādas cepuri un nobēdājies tuntuļoja uz pili.

—           Jūsu augstība, — teica Mikels, — uzrakstījusi vēstuli viņa gaišībai princim Vilhelmam, un tieši tagad radusies negaidīta izdevība: pie mums sargmājiņā pārnakšņo klejojošs tirgotājs.

Pālers Jeronims dziļi nodūra galvu.

—           Rīt, — turpināja Mikels, — viņš taisās doties ceļā. Viņam iznāks būt arī Briselē, kur iegādāsies jaunu preci…

Van Gāls, apkaisīdams aprakstīto papīra lapu ar smiltīm, priecīgi atsaucās:

—           Taisni pašā reizē!… Es ar viņu nosūtīšu divas vēstules: vienu — tieši rokās viņa gaišībai, bet otru — nosūtīšanai uz Spāniju Henriham. Lai tirgotājs to nodod, kur nākas.

Mikels samulsis palūdza:

—           Vai jūsu augstība nebūtu tik labs un nepalīdzētu arī man uzrakstīt vēstuli labajai Fransuāzai, «Trīs jautro atspoļu» saimniecei? Droši vien atceraties?… Es gribu viņai pavēstīt par manām bēdām . ..

Vecajam bruņiniekam izlauzās vārdi:

—    Vai tad mūsu nabaga Katrīnai tik slikti? …

Mikels nespēja atbildēt.

X sĒj vĒtru

Grāfs Lamorals Egmonts mirdzošām acīm raudzījās uz Orānijas Vilhelmu. Viņš nupat kā bija atnesis zīmējumu, kas gāja no rokas rokā, — tajā bija attēlota vista uz olām. No tām šķīlās cāļi. Vistai un cāļiem bija cilvēku sejas.

Saprotu, ko tas nozīmē! — Orānietis brīdi skatījās pasniegtajā papīrā, tad iesmējās. — Ne jau velti jums, gi.il, tik šķelmīgs izskats. Vista — tā ir viņa eminence

Antuāns Perreno, bijušais Arasas bīskaps, tagad kardinals Granvela …

—    Bet cāļi, — skaļi smējās Egmonts, — ir jaunie bīskapi, ko izperējusi šī svētā vista!

—    Apbrīnojama līdzība! . . . Kas to zīmējis?

—    Nezinu. Brisele pilna tādu zīmējumu. Nīderlandieši nejūt sevišķu bijību pret karaļa pirmo ministru.

Egmonts un Orānietis, gaidīdami pārējos nīderlandiešu augstmaņus, stāvēja loga nišā netālu no Nasavas un Orāniešu dzimtas gleznu galerijas durvīm. Caur loga apaļajām sīkrūtīm varēja redzēt dzīvespriecīgo Briseli. Ziema atkāpās, par to liecināja skanīgi pilošās palāses no jumtiem un žogiem, žilbinoši mirdzošās, ar plānu ledus kārtiņu pārvilkušās peļķes, ņiprais zvirbuļu bars, kas čiepstēja pie ārdurvīm uz slapjajām akmens plāksnēm, zirgi, kas lāsmojošām mugurām vilka vezumu ar pilniem labības maisiem. Pavasarīgi spožajā saulē vedējs miedza acis zem filca cepures malām un, braši svilpodams, vicināja pātagu. Divas aizkavējušās namamātes, skaļi tērzēdamas, steidzās uz tirgu, aubīšu lentām vējā plīvojot. Briselē, kā likās, ritēja parasti darbīgā, možā dzīve.

—     Esmu redzējis arī citus zīmējumus, — Egmonts smiedamies runāja. — Visos izsmiets uzpūtīgais kardināls.

—     Un ko no tā var secināt? — nopietni jautāja Orānietis un pamāja uz logu. — Ka arī tie tur pašreizējo stāvokli saprot tikpat labi kā mēs. Mums nekavējoties tas jāapspriež un jāparedz iespējamās sekas. Ejam, grāf. . . Namzinis ziņoja, ka vairums jau sapulcējušies medību zālē.

Viņi devās prom pa galeriju garām prinča senčiem, pa platajām kāpnēm nokāpa apakšstāvā, kur sastapa skaļu sabiedrību. Te arī sprieda par Granvelu. Visus citus ar savu balsi pārspēja Brederode, milzīga auguma vīrs ar sārtu seju, liels joku mīļotājs un ķildnieks, kas jau no paša rīta bija paguvis iekampt mēriņu.

—     Lieku savu galvu ķīlā, ka šiem skribentiem un pindzelmaņiem ir. taisnība! Tas sasodītais izlēcējs tā pamatīgi jāpavelk uz zoba! Es izdomāju amizantu joku. Jau rit noraušu spalvu no savas cepures un izgreznošu to ar lapsas asti — par godu karaļa ieliktenim ar viņa lapsas niķiem un vilka rijību!

Visi piecēlās no galda, lai apsveicinātos ar namatēvu un Egmontu. Kalpotāji ienesa vīna kausus un vieglas uzkodas. Kad tie izgāja, Orānietis aicināja viesus apsēsties.

—    Draugi un tautieši, — viņš iesāka, — lai briestošie notikumi neaptumšo mūsu parasto dzīvesprieku. Bet lai šis dzīvesprieks savukārt neaptumšo mūsu skaidro saprātu. Nezaudēsim laiku tukšiem jokiem un ākstīgiem izlēcieniem. Mūsu valstī netrūkst īpašu ļaužu, kam labi padodas indīgs izsmiekls .. .

—    … lai izņirgātu uzpūtīgo burgundieti! — Brederode trieca dūri galdā.

Admirālis Horns, savilcis kuplās uzacis, pārtrauca viņu:

—    Nīderlandiešiem kopš senseniem laikiem ir sava konstitūcija, kas nav mazāk svēta par jebkuras valsts karaļkroni. Šī konstitūcija neatzīst svešzemnieku varu mūsu zemē.

—    Bet burgundietis rīkojas kā neierobežots valdnieks! — Montiņjī piekrita brālim. — Viņš uzskata, ka viņam ir tiesības iejaukties pat citu personiskajās darīšanās.

—    Atvainojiet, baron, bet mēs, kā man šķiet, esam sapulcējušies, lai apspriestu visai svarīgu kopīgu jautājumu, — piezīmēja Orānietis.

—    Protams, protams! Paklausīsimies, ko teiks princis! Mēs, baron, vēl atgriezīsimies pie mūsu personiskajiem apvainojumiem.

—    Mēs klausāmies, Vilhelm! — Egmonts gandrīz ar varu nosēdināja Brederodi sev līdzās.

—    Draugi un tautieši, — atkārtoja Orānietis, — es skaidri redzu trīs ļaunumus, kas piemeklējuši mūsu tēvzemi. Pirmais tas, ka mums uzkundzējies svešzemnieks Granvela, otrais — inkvizīcija, trešais — nodibinātās jaunās bīskapijas. Nesen bija vēl arī ceturtais ļaunums — karaspēks, kas postīja mūsu pilsētas un laukus. Taču ar šo sērgu mums izdevās tikt galā. Provinces vienprātīgi un kategoriski paziņoja, ka nemaksās karaļa kasei nevienu guldeni, kamēr algotņi netiks aizvākti no mūsu zemes. Lai nezaudētu savu cieņu, valdnieks atrada it kā dibinātu ieganstu. Izrādās, karaspēks esot «vajadzīgs dienvidu robežu aizsardzībai», un viņš pavēlēja to izvest. Es cieš, ticu, ka mēs uzveiksim arī pārējās nelaimes. Kamēr viss vi I nav aizgājis pārāk tālu, mēs cīnīsimies, balstoli' s uz savām izsenis likumīgajām tiesībām. Kāpdams troni, pats karalis ar savu parakstu, zīmogu un svinīgu zvērestu tās atklāti atzina. Konstitūcija nepieļaus, ka pār mums valdītu svešzemnieks. Nīderlandei atradīsies pašai savi valstsvīri.

Visapkārt sauca:

—    Un tie ir princis Vilhelms un grāfs Egmonts!…

—          Un zemes pārvaldniece hercogiene Parmas Margarita, — dedzīgi piebilda Egmonts.

Orānietis pacēla roku.

—           Ļaujiet man pateikt līdz galam, draugi! Abi jautājumi par inkvizīciju un jaunajām bīskapijām ir tik cieši saistīti, ka tie nav dalāmi. Jauno bīskapiju izveidošana ir pirmais solis, lai Nīderlandē tiktu ieviesta spāņu asiņainā inkvizīcija. Jaunie bīskapi ir tie paši inkvizitori.

Staltais, kalsnējais marķīzs Bergens dusmīgi paraustīja savu Zelta Aunādas ordeņa ķēdi un skarbi sacīja:

—           Kurš uzdrīkstēsies izliet asinis reliģiskās pārliecības dēļ? Garīdzniecības misija ir samierināt, nevis nogalināt.

—           Mūs grib piemuļķot, pārgrozot vienīgi nosaukumu, nevis būtību! — atka! noducināja grāfa Horna balss.

—    Viltīgais lapsa Granvela nesen karalim rakstīja: «Nīderlandiešu tauta baidās no vārda «inkvizīcija» un to ienīst. Vai nebūtu labāk nemaz [nepieminēt vārdu, kurš tik ļoti nepatīk?»

Sašutuma pilni saucieni apslāpēja viņa balsi. Montiņjī pačukstēja Orānietim:

—    Tautā briest nemiers. Man stāstīja . ..

—           Vienu mirkli, baron, — Orānietis viņu pārtrauca un piecēlies skaļi sacīja: — Mani draugi, par tautas nemieru vislabāk var pastāstīt cilvēks, kurš nupat kā izstaigājis visu zemi.

Pasaucis kalpotāju, princis lika atvest tirgotāju, kurš vakar bija viņam atvedis vēstuli no Groningenes pils.

Ienācis zālē, pāters Gabriels paklanījās. Viņš bija ģērbie's tajā pašā garajā vadmalas svārkā.

—    Sēdieties, lūdzu! — Orānietis norādīja uz krēslu.

—    Jūs esat bijis daudzās mūsu zemes pilsētās. Pastāstiet viņu augstībām, ko jūs Nīderlandē esat redzējis un dzirdēj is.

Pāters Gabriels apsēdās. Klātesošie apstāja viņu no visām pusēm.

—    Esmu redzējis un dzirdējis tik daudz, ka visu uzreiz nemaz nevar izstāstīt. Turklāt ne jau viss var interesēt tik augstus kungus, kādus es redzu savā priekšā. Varu teikt vienu: Provincēs bango nemiers kā jūrā viļņi pirms vētras.

—    Kas tad Provincēs rada nemieru? — Egmonts apsēdās viņam blakus. — Karaspēks, kas cilvēkiem bija tā sariebis, ir aizgājis. Ar ko tauta tagad nav mierā?

—    Karaspēks rikojās nelikumīgi, un tauta cerēja, ka likums to aizsargās. Bet tagad tauta uzskata, ka pats likums vairs nav likumīgs, un tādēļ tauta nezina, kur meklēt aizsardzību.

—    Likums vairs «nav likumīgs»? …

Visi saskatījās.

—    Tā tas ir, — turpināja Gabriels. — Tie, kuriem vajadzētu būt īstiem draudzes ganiem, patiesībā ir asinskāri kā vilki un sēj vētru.

—    «Sēj vētru» … — domīgi atkārtoja Orānietis.

—    Jā, jūsu gaišība. Nīderlandē kopš seniem laikiem notikušas atklātas tiesas, kur ikviens cilvēks ar aizstāvja palīdzību ļaužu priekšā varēja attaisnoties. Turpretī tagan tiesas vara nodota jauno atnācēju — bīskapu rokās, bet tie nekā nezina par mūsu zemes kārtību. Viņi tiesā vainīgu vai nevainīgu pēc saviem ieskatiem, bez aizstāvības, slepenībā, pamatojoties vienīgi uz aizdomām vai uzrādītāju ziņojumiem. Cilvēku dzīvība un manta ir viņu rokās. Tauta jau sen dzirdējusi valodas par briesmīgajiem nāves sodiem Spānijā, par spīdzināšanām un sārtiem … Bet tagad arī Nīderlandē sākusi plosīties šī sērga. Cietumi pārpildīti, spīdzināšanas un nāves sodi notiek arvien biežāk, liesmo sārti. Inkvizitors Pēteris Titelmanis braukā no pilsētas uz pilsētu, un viņa ceļu iezīmē asinis un dūmi. Notiesāto vienīgā vaina ir tā, ka viņi mājās noturējuši lūgšanas, lasījuši bībeli, evaņģēliju un dziedājuši svētās dziesmas. Arī te, Briselē …

—    Kas ir Briselē?… — Marķīzs Bergens sagrāba viņa roku. — Vai tad Briselē kāds jau sodīts ar nāvi?

—     Nezinu, jūsu augstība, — Gabriels paraustīja plecus, •— varbūt te notiek kas cits … Es tikai vakar ierados un pagaidām vēl nekā lāgā nezinu. Man vajadzēja nodot vēstuli kāda krodziņa saimniecei, bet es tajā ielā neatradu ne saimnieci, ne pašu krodziņu. Kam vien prasu, visi minstinās, smagi pūš, saka, nezinot, it kā baidītos no kada. Tā nu es nesāju to vēstuli līdzi.

Viņš izņēma no kabatas salocītu papīra lapu. Orānietis to paņēma un izlasīja ar pazīstamu rokrakstu uzrakstīto adresi:

«Brabantē, Briseles pilsētā, Priecīgās iebraukšanas iela, kas ir audēju kvartālā, svētās Zenevjevas draudzē, nodot «Trīs jautro atspoļu» saimnieces, krietnās māmuļas Fransuāzas rokās no dižciltīgā bruņinieka Rūdolfa van Gāla padevīgā kalpa Mikela, kas sūta ar labvēlību un mīlību.»

—    Esmu dzirdējis par to krodziņu, — teica Orānietis. — Kas gan būtu varējis notikt ar tā saimnieci?

—    Man bail pat iedomāties, jūsu gaišība . .. Stāsta, esot bijusi ļoti laba sieviete.

—    Es aizsūtīšu cilvēkus, lai noskaidro, kas tur īsti ir, — sacīja Orānietis un piecēlās. — Es jums pateicos, mans draugs. Ejiet pie namziņa. Lai viņš ierāda jums istabu un iedod ēst. Mēs vēl parunāsimies.

Pāters Gabriels atkal paklanījās. Satrauktu balsu dūkoņa viņu pavadīja līdz pašām durvīm.

Kad visi aizgāja, Orānietis no jauna uzkāpa galerijā.

Orānietim patika šīs vakara stundas, kad rieta saule sārtoja vecās, satumsušās gleznas, kurās, it kā no laika tālumiem iznirušas, šķita atdzīvojamies viņa senču sejas. Lūk, pagājušā gadsimta pirmajā pusē mirušais grāfs Engelberts Pirmais, kurš, apprecēdams bagātu mantinieci no Polalenu dzimtas, ieguva Bredas lielos zemes īpašumus Brabantē un Gertreidenbergas īpašumus Holandē. Bet tas tur ir tā dēls Joans Ceturtais, kuram bija liela loma jau Burgundijas galmā. Tālāk — Nasavas Henrihs, Joana brāļa mazdēls, viens no ķeizara Kārļa audzinātājiem un slavens viņa karavadonis. Bet tur — tā dēls no otrajām laulībām ar Orānijas princesi, «brālēns Renē» — Nīderlandes ievērojamākais augstmanis. Viņš bija Holandes, Zēlandes, Utrehtas, Frislandes un Gelderlandes pārvaldnieks. Dabūjis nāvīgu ievainojumu kāda cietokšņa aplenkuma laikā, viņš paguva novēlēt visus savus milzīgos īpašumus un titulu viņam, Vilhelmam, savam brālēnam, vienīgajam vīriešu kārtas radiniekam. Orānietis iegrima domās. Vai viņš spēs padarīt slavenu savu dzimtu? Vai ari Spānijas karaļa tirāniskā roka salauzīs viņa gribu un aptumšos slavu? Tādā gadījumā viņa dēls, mazgadīgais Filips, kas no savas agri mirušās mātes mantojis grafa Bīrena titulu, dabūs vienīgi kādreizējā diženuma novītušu vainagu. ..

Oranietis iegāja savā kabinetā. Tur bija vēstule no viņa brala Nasavas Ludviga. Tā gaidīja noteiktu un tūlītēju atbildi. Brālis izteica domu, kas jau sen bija ienākusi prāta ari pašam Orānietim: savu stāvokli nostiprināt ar jaunām laulībām.

Starp Nīderlandi un Spānijas troni sākusies neganta cīņa. «Sēj vētru»… Jā, Spānijas karalis ir sējis,-vētru, un kādam būs jāpļauj baismīgs pļāvums. Nedrīkst pieļaut, ka tiktu paverdzināta zeme, bet galvenais — tās augstmani. Taču Spānijas valdnieks ir pārāk varens. Pie viņa kājām atrodas puspasaules. Nīderlandei, šim nelielajam zemes gabaliņam, kas atkarots jūrai simtiem gadu sūrā darbā, var uzbrukt puspasaules. Nepieciešami sabiedrotie, stipri, uzticami sabiedrotie, kuri būtu cieši saistīti ar Nīderlandes interesēm. Radniecības saites vienmēr skaitījušās visdrošākās. Ja kāds no ievērojamiem nīderlandiešiem saradotos ar kaimiņvalsts valdnieku, tad viņi dabūtu tieši tādus sabiedrotos. Par to arī rakstīja Nasavas Ludvigs. Par te domāja arī Orānijas Vilhelms.

Abiem bija prātā viena un tā pati līgava: Anna, kūrfirsta Augusta brāļameita un slavenā Saksijas Morica meita, tā paša Morica, kurš reiz bija piespiedis «neuzvaramo» ķeizaru Kārli mukt no Insbrukas. Laulības ar Saksijas princesi dos patiesi varenus sabiedrotos. Bet šīm laulībām ir, viens šķērslis — reliģija. Orānietis ir katolis, Saksijas Anna — protestante. Taču arī par šo jautājumu laulības līgumā varēs ierakstīt atrunu. Pašam Orānietim teoloģiski strīdi ir vienaldzīgi.

Princis apņēmīgi nosēdās pie galda. Vairs nedrīkst vilcināties. Nīderlandes pilsētās jau trako inkvizīcija. Svešzemnieka Granveļas patvaļa vēršas plašumā. Karalis ienīst Provinces un prasa no tām pilnīgu paklausību. Spānijas finansiālais stāvoklis ļoti sarežģīts, tai ir milzīgi parādi, tāpēc karalim Fīlipam Nīderlande liekas vienīgais neizsīkstošais avots, no kurienes smelt līdzekļus, lai segtu savus milzīgos izdevumus un zaudējumus. Tukša karaļa kase ir tikpat kā izbadējies maitu ērglis. Un tas gatavs nikni mesties virsū brīvību mīlošajai tautai.

XI PIE PILSĒTAS ŪDENS SŪKŅA

Ūdens sūknis vecajā tirgus laukumā sievietēm bija labākā vieta, kur uzzināt visus jaunumus.

Tāpēc pāters Gabriels no paša rīta devās uz turieni.

Lejup pa ielu guldzēdamas traucās uz Sennu burzgainas ūdens straumes. Puišeļi, nometuši savas koka tupeles un uzrotījuši bikšeles, līdz ceļiem bradāja pa ūdeni. Viņi iedomājās sevi par tiltiem un, skaļi spiegdami, vēroja skaidas, kas peldēja kā kuģi starp viņu kājām. Meitenes taisīja dambjus un šos rotaļu aizsprostus izdaiļoja ar akmentiņiem un dakstiņu lauskām. Daudzās akās ūdens bija kļuvis duļķains, un namamātēm gribot negribot nācās doties uz ūdens sūkni.

Pāters Gabriels ar savu grozu ierīkojās uz vecas koka renes un sāka ieklausīties. Cauri pavasarīgajām šalkām, putnu čivināšanai un bērnu skaļajām klaigām varēja dzirdēt sievietes tērzējam.

Atskrēja jauna meiča ar apaļiem vaigiem, kuplos, sastīvinātos brunčos un spoži notīrītiem skārda spaiņiem rokās. Viņa nostājās rindā, palocījusies pusmūža sievai, kas vēl bija ģērbusies siltā ziemas jakā.

—    Labrīt, mīļo Betkin! Kā jums ar veselību?

—    Paldies, dārgā! Es, redz, baidos saaukstēties. Mana māsa nu jau otro nedēļu nevar pacelt galvu no spilvena.

—    Jūs atsauciet pie viņas veco Sirliju, — deva padomu kāda gara, kaulaina sieva, kas līdzās skaloja koka ķipi. — Viņa labi dziedējot ar zaļu tējām …

—    Ko nu! Ko nu! Viņa tak esot burve!

Meitenei no šausmām acis kļuva apaļas kā spoles.

—    Bur-ve?!

—     Vakarnakt viņa esot saņemta ciet un aizrauta uz cietumu. Tur viņu spīdzināšot, pēc tam sadedzināšot vai aprakšot dzīvu.

—    Lai dievs apžēlojas un nogriež no tāda grēka! … — garā pārmeta krustu. — Bet viņa tak ļaudīm daudz laba darījusi, kauču arī burve …

—    Tie ir salti meli. Viņa nav būrusi! — no sāniem pielēca klāt kāda sieva ar nokvēpušu aubi un priekšautu, laikam kalējiene. — Kādam bijusi skaudība, ka viņai tādi podi un katli, tālab nosūdzējis. Un tur cilvēku viegli io.dzi't sprukās. Spīdzināšanas laikā var sarunāt par sevi un citiem nezin ko… Palaidiet mani ārpus rindas, kaimiņien. Redziet — tādā izskatā kauns uz ielas rādīties.

—    Laidiet viņu, laidiet! …

—    Ak manu dieniņ, kādi laiki pienākuši! — sievas apkārt šausminājās. —Jāiet nāvē par baltu velti!

—     Bet vai esat dzirdējušas, — sarunā iejaucās vēl viena, — aizvakar pie pulksteņmeistara, kas dzīvo Labā kara|a ielā, ieradušies svētie tēvi mūki un viņu saņēmuši ciet.

—    Par ko tad viņu, mīļā Omme?

—    Cepuru meistars Knoss nosūdzējis, ka pulksteņmeistars esot ķecerīgi izrunājies, lamājis pāvestu, nosodījis indulgenču pārdošanu un runājis vēl daudz ko citu neatļautu.

—    Vai, vai, kas tagadīt notiek!…

—    Pulksteņmeistars labāk nebūtu lamājis indulgences, bet sapircies tās simt gadu uz priekšu… — teica kalēja sieva un pacēla pilnos spaiņus.

—    Jūs runājat aplam, — Betkina viņu pārtrauca. — Indulgences pasargā no visiem citiem grēkiem, tikai ne no ķecerības.

—    Vai patiesi? To es nemaz nezināju!'— brīnījās kalēja sieva un, prom iedama, piebilda. — Dažreiz svētais tēvs, kā stāsta, piedodot pat nāves grēkus. ..

—     Piedod gan, tikai ne vienmēr. Mēģini tikt pie viņa klāt!

—     Kam ir nauda, tas tiks, kur vien gribēs! — pikti izmeta nākamā rindā stāvētāja. — Bet pamēģini tu bez naudas tagad izdzīvot. Visvisādas nodevas, desmitā tiesa žņaudz vai elpu ciet, drīz daža laba no mums ar saviem bērniem uzkārs ubaga tarbu kaklā! — Viņa nikni uzsvieda nēšus plecos un, ne uz vienu vairs neskatīdamās, teciņiem aizsteidzās mājup.

—     Nelaimīgā! — noteica Betkina. — Sitas kā plika pa nātrēm ar savu bērnu bariņu, kur cits par citu mazāki.

—     Tas nozīmē, ka vīrs nekam nav derīgs, — nicīgi nosmīkņāja drukna sieva. — Bernu vesels vezums, bet maizes ne . druskas. Par gādīgiem cilvēkiem pats dievs ir nomodā.

—    Nesakiet vis, nesakiet, — Omme strīdējās pretī. — Apcietinātajam vairs nav ne plika graša, jo valsts kase pievāc ne tikai naudu, bet ari visu māju līdz pēdējai naglai.

—    To tikai no apcietinātā!

—     No tās pašas mantības maksā arī ziņu pienesējam, — Omme neklausījās un turpināja. — Kā es dzirdēju, tad Knosam tikšot brangs atalgojums par pulksteņmeistaru.

—    Tas nolādētais jūdass! — Betkina nospļāvās. — Kā no tāda atalgojuma rokas nenokalst!

Pāters Gabriels arī mēģināja iespraust kādu vārdu:

—     Ko nu par rokām! Dažam labam pat sirdsapziņa sen nokaltusi. Pienākuši antikristu laiki, tur tā nelaime!

Izd'zirdušas vārdu «antikrists», sievas tūlīt aprāvās. Bīstama saruna pie laba nenovedīs. Turklāt ar svešu cilvēku.

Meiča ar apaļajiem vaigiem un zilajiem brunčiem, visu laiku kāri klausījusies veco sievu tērgāšana, nupat gribēja ielūkoties pātera Gabriela mantu grozā, taču Betkina pamirkšķināja un vedināja viņu prom, purpinādama:

—     Ko var zināt, kas tas par tirgotāju? Varbūt atsūtīts kāds okšķeris! Drīz jau visur bāzīs savu degunu: ko kurš ēd, kas pie kura iet, cik reižu kurš metas ceļos pātaru laikā. Nedod dies kāda svētā priekšā nepārmest krustu vai gavēņa laikā neviļus apēst kaut ko aizliegtu — posts un bēdas, pieskaitīs pie ķeceriep. Nudic, antikristu slaka, kaut viņi…

—     Kas ir tā antikristu slaka, mīļo Betkin? … — pāters Gabriels izdzirdēja jaunu balsi. — Jādomā, jūs runājat par ķeceriem, mūsu svētās katoļu baznīcas ienaidniekiem? Vai ne tā?

Betkinai aiz pārsteiguma gandrīz izkrita krūze no rokām.

—     Par viņiem, kā tad, ka par viņiem, mīļā Trūdēs kundze, — viņa uz karstām pēdām steidzās piekrist. — Par ko gan citu? … Kālab jūs tik ilgi neesat redzēta? Būtu atnākusi papļāpāt. Mana meita cep gardus pīrādziņus ar ingveru. Varējāt nogaršot — parādītu lielu godu manai meitiņai. Arī svētajam tēvam kādu būtu pasniegusi brokastīs.

—     Dievs ar jums, mīļo Betkin. Man nemaz nav laika: te uz baznīcu jāiet, te jāpalīdz nabagajiem, cik nu tas ir manos spēkos…

—     Jūs esat svēts cilvēks, mīļā Trūdēs kundze, patiesi svēts cilvēks!… Un to jau var saprast: turpat vai visu mūžu esat nokalpojusi pie cienīgtēva par saimnieci… Lūdzu atvainošanu, man jāiet apraudzīt slimo māsu. Nododiet cienīgtēvam manus vispazemīgākos sveicienus.

Pieglaimīgi smaidīdama un mādama ar galvu, Betkina devas uz laukuma otru pusi. Uztraukumā viņa šļakstīja ūdeni un, ceļu nevērodama, brida tieši pa šķīdoņa dubļiem.

«Lai dievs viņu pasargā no tik «svēta» cilvēka,» nodomāja pāters Gabriels. «Droši vien jau šodien pat Betkina aizsūtīs savu meitu ar pīrādziņiem, lai pielabinātos tai svētulei…»

Viņš piecēlās un uzrunāja saimnieci:

—    Piedodiet, cienītā kundze, esmu svešinieks šajā pilsētā, tomēr redzu, kā jūs šeitan ciena. Pat rindā neviens \airs nav palicis. Visi tik labprāt atdevuši jums savu vietu.

Saimniece aizdomīgi viņu nopētīja no galvas līdz kājām. Ieraudzījusi grozu, viņa piegāja tuvāk. Pāters Gabriels iztapīgi parādīja preci.

—    Ņemiet, cienītā kundze, — viņš pastiepa pretī zīdā izšūlu lakatu. — Naudu es varu pagaidīt, ja jau esmu iepazinies ar tik ļoti tikumīgu cilvēku..

Saimnieces plānās lūpas izstiepās smaidā.

—     Apžēliņ, cienītais kungs, kā nu tā var! Jūs mani nemaz nepazīstat!

—    Godājamus ļaudis es pazīstu no pirmā acu uzmetiena. Klejojošam cilvēkam gribot negribot iznāk iepazīt savus tuvākos. Brisele ir lieliska pilsēta, tomēr es tajā jau esmu pamanījis pārmaiņas. Nav, nav vairs tās dievbijības kā senāk! .. .

—     Kā ta, kā ta! — saimniece priecigi atsaucās un paļāvīgi apsēdās līdzās uz renes. — Visiem labajiem katoļiem tas tūlīt duras acīs. Ļaudis sevi iedomājušies pārlieku gudrus. Ņemas spriedelēt par karaļa un pat paša pāvesta izdotajiem likumiem. Kādreiz ikviens uzskatīja par lielu laimi, ja varēja dieva kalpam kaut ko ziedot. Bet tagad tā vien skaties, ka paši pilsētas tēvi prasīs arī no garīdzniecības, lai tā dotu naudu laicīgām vajadzībām. Svētās Zenevjevas draudzes gans, pie kura es kalpoju, nes mājās satraucošas ziņas …

—     Svētās Zenevjevas draudze? … — iesaucās pāters Gabriels. — Protams, protams, esmu dzirdējis. Kā stāsta, viņš esot patiesi godājams baznīcas kalps. Tā nu gan ir veiksme šai pilsētā svešam cilvēkam! Es meklēju vietu, I ur apgrozās ļaudis un kur bez īpašām pūlēm vienā dienā varētu pārdot savu atlikušo preci. Man ieteica kādu krodziņu tieši svētās Zenevjevas draudzē.

—    Kādu krodziņu? — saimniece aizdomīgi jautāja.

—    Saucoties «Trīs jautrās atspoles». Nosaukums gan liekas tāds aizdomīgs… Baidos, ka tur varu nokļūt pārlieku «jautrā» sabiedrībā, kur mani apkrāps. Vai jūs nepateiktu, kas tas par krodziņu un kas tur ir saimnieks? Es ticu katram jūsu vārdam.

Saimniece caur sakniebtām lūpām nošņāca:

—    Ak, nepieminiet to grēcīgo vietu! Pats dievs tas kungs paglābis jūs no čūsku midzeņa!

—    Jūs mani baidāt, cienītā kundze. No kā tad es esmu paglābies?

Labu brīdi saimnieces kaklā kaut kas it kā klunkstēja. Šaurās, pelēkās ačeles meta zibeņus. Pāters Gabriels saprata, ka trāpījis naglai uz galvas. Atguvusi elpu un pārmetuši sev krusta zīmi, vecā sāka stāstīt.

—    Man vienmēr likās, ka tajā krodziņā notiek kaut kas nelāgs. Visi tur lipa kā mušas ap medus podu. Saimniece vēl jauna, no ģīmja arī tā nekas, pat baznīcā gāja un grēkus sūdzēja — darīja visu kā īsta katoliete… Bet patiesībā noņēmās ar burvestībām.

Pāters Gabriels piesēdās tuvāk.

—    Aiziet pie viņas skuķe kalpot — vieni kauli un āda, tik tikko velk garu, no vaiga neglīta, bet padzīvo pie viņas pāris dienu — un uzplaukst kā roze. Viņai bija viena kalpone, ko tā ari sauca — par Ilozu. Viņa izgāja par sievu pie bārddziņa tāda kupla un sārta, bet, līdzko saimniece vairs nebūrās ap viņu, uzreiz gluži kā novīta. Tad nu tās Rozas vietā šī burve aizmānīja no mani skuķi Emīliju — bija īsta mirla un neglītene… Un ko jūs teiksiet? Nepagāja ne divas nedēļas, uņ Emīlija kļuva gluži tāda pati kā Roza. Un cik viņai veikla mēle! Pie manis runāja tikai čukstus un vienmēr klepoja, dažreiz pat asinis spļāva … Nonāca nešķīstās Fransuāzas nagos un tūlīt atplauka: dzied, smejas. Nu, vai tā nav burvestība?

Pāters Gabriels nolaida acis un tikko dzirdami pateica:

—     Bez burvestības tādas pārmaiņas, protams, nav iespējamas.

—     Kā ta, kā ta! Es jau arī saku. Savā velnišķīgajā zintē, — turpināja saimniece, — viņa bija apmācījusi arī otru kalponi, Bertu. Un tai pavisam galva sagriezās: kļuva īsta bezgode. Smējās platu muti, vai tā svētdiena vai darba diena.

—    Jūs, godājamā kundze, teicāt «smējās», — pāters Gabriels viņu pārtrauca. — Vai tad viņa vairs nesmejas?

Saimnieces seja kļuva noslēpumaina.

—    Nē, vairs nesmejas. Atradās cienījami ļaudis, kas pačukstēja, kam pienākas …

—    Viņas apcietināja? — Pāters Gabriels gandrīz sevi nodeva.

Saimniece uzrāva uzacis un pārgrieza acis:

—    Ak, mans kungs, nav viegli cīnīties ar sātanul Viņš un tā kalpi ir briesmīgi viltīgi. Es vēl visu neesmu izstāstījusi. Nolādēto «Trīs jautro atspoļu» saimniece bija ne tikai burve — viņa vēl pieņēma audzināšanā puiku, īstu velnēnu, kas no dzimšanas iezīmēts ar dažādu krāsu acīm, kungs, piedod grēku, kaut kādu ķeceru atvasi, un norakstīja uz viņa vārda visu savu mantu. Jūs jau zināt, ka velns visādi palīdz saviem kalpiem. Burve bija bagāta, turklāt bezbērnu atraitne. Viņas vietā ticīga katoliete visu savu mantību jau sen būtu novēlējusi draudzes baznīcai, lai labie kristieši lūdz par dāvātājas dvēseles svētlaimi, bet viņa …

—    Kur viņi visi ir tagad? — Pāteram Gabrielam bija grūti tālāk izlikties.

—    Nezinu. Pārcēlās uz citu pilsētu. Kaut gan klīst baumas, ka viņi esot svēto tēvu inkvizitoru rokās.

Pāters Gabriels iesaucās:

—    Itin visi? Saimniece, audžudēls un trīs kalpones?

—    Nē jel, mans kungs! Es taču teicu, ka trešā, Roza, apprecējās ar bārddzini, dzīvo tepat Briselē un droši vien priecīga, ka izrāvusies no sātana valgiem. Starp citu, viņa arī tiek turēta aizdomās …

Pāters Gabriels saprata, ka diezin vai izdibinās ko vairāk, un paskatījās uz pulksteni baznīcas tornī. Saule žilbināja acis. Baložu bars kā gaisā uzsviesti balti lakatiņi riņķoja ap ciparnīcu.

—    Ak, cienījamā kundze, — Gabriels kļuva nevaļīgs, — tik interesanti tērzējot ar jums, es pat nemanīju, ka varu nokavēt uz pili pie viņa gaišības Orānijas prinča! Viņa gaišības kalpotāji man pasūtījuši dažas preces.

Saimniece atkal saknieba lūpas.

—          Neieteicu jums ielaisties darīšanās ar Orānieti. Kaut i: m viņš ir ievērojams augstmanis, tomēr pie mūsu valdnieka nav lielā godā.

—    Kādēļ tā?

—    Atnāciet pie mūsu svētā tēva, par cieņas zīmi kaut ko uzdāviniet, un viņš jums visu izstāstīs kā no grāmatas… Tātad šis ir mans lakats?

—    Lūgtu, lūgtu, man prieks pakalpot ir jums, ir svētajam tēvam. Katrā ziņā aiziešu. Lai svētā jaunava jūs abus sargā!

Viņi izšķīrās. Saimniece teciņiem aizsteidzās pie sūkņa, bet pāters Gabriels, noslaucījis sviedrus no sejas, uzcēla plecos grozu un gāja meklēt bijušo kalponi Rozu, bārddziņa sievu.

Pēc ilgas meklēšanas viņš to atrada pilsētas otrā malā, tīrā, mājīgā dzīvoklītī līdzās veikalam. Pār visu ielu greznojās milzīga, zelta krāsā nokrāsota bļota un pavasara saulē mirdzošs bārdas nazis.

Viņam pretī iznāca stalta tumšmate ar skaistām, izbiedētām, melnām acīm. Kad viņa dabūja zināt, kādēļ svešais nācis, un ieraudzīja viņa rokās vēstuli «Trīs jautro atspoļu» saimniecei, viņa saka gauži raudāt un metās pasaukt vīru, jaunu liela auguma flāmu. Viņi aizgūtnēm sāka iztaujāt par Mikelu, bet pēc tam izstāstīja krodziņa iemītnieku bēdīgo likteni.

Izrādās, ka kopš tā laika, kald Fransuāza pieņēma Johanu par audžudēlu, draudzes mācītājs un viņa saimniece sākuši izsekot katru viņas soli un stāstījuši par viņu visādas aplamības. Tad viņa nolēmusi pamest mājas un pārcelties uz kādu citu pilsētu. Fransuāza gribējusi klusumā un mierā audzināt likteņa atsūtīto dēlu.

—     Tā viņa sāka sarakstīties ar Hārlemas muzikantu Jākobu Brumeli, — stāstīja bārddzinis. — Dzīvodams Briselē, viņš bija pieķēries puišelim un pat gribēja mācīt viņam dziedāšanu. Jākobs Brumelis pierunāja Fransuāzu pārcelties uz viņa kluso Hārlemu. Viņa domāja, domāja un pēdīgi sāka kravāties. Pārdeva liekās mantas, māju, visas citas ēkas, lopus, atstāja tikai divus pārus zirgu un ar Johanu un abām kalponēm devās ceļā. Mēs viņus pavadījām līdz pašai Luvenai…

—    Tur, — Roza iešņukstējās, — mājvietā, es apkampu saimnieci pēdējo reizi. Viņa mani noskūpstīja un teica: «Nu, Roza, skaistulīt…» Piedodiet, jūsu godība, tā viņa savā labsirdībā mani sauca… «Es katrā ziņā atbraukšu

kristīt tavu pirmdzimto.» Un tagad… vairs nekā… Bet

es .. ,

Viņa apklusa pusvārdā. No viņas spoži melnajām acīm atkal sāka līt asaras.

—   Redziet nu! . .. Redziet nu! — bārddzinis noplātīja rokas. — Tā viņa vienmēr, līdzko sāk runāt par saimnieci.

—    Ak, Robert, — Roza jau raudāja pilnā balsī, — tu viņu nepazini tik labi kā es! Viņa tik tiešām bija svēta, jūsu godība! Pat pēdējo noklīdušo kaķi bija gatava aprūpēt. Kalpones žēloja kā īstā māte. Mani izprecināja labam, manis iemīļotam cilvēkam. Sataisīja pūru tikpat kā pašas meitai. Bet Johanu mīlēja neprātīgi. Kad viņa brauca prom, viss kvartāls raudāja. — Roza pēkšņi atjēdzās un priekšautā noslaucīja acis. — Vai die, ko mēs te tā stāvam gandrīz vai uz sliekšņa! Stāsti, Robert, bet es tūdaļ uzklāšu galdu.

Tikpat izveicīga kā senāk, viņa sāka rosīties, un trauku šķinda jaucās ar viņas skaļajām nopūtām.

Bārddzinis nosēdināja ciemiņu goda vietā pie loga un turpināja:

—    Viņi aizbrauca, bet mēs ar Rozu atgriezāmies mājās un sākām gaidīt ziņas, kā viņi tikuši līdz Hārlemai. Pagāja krietni ilgs laiks, te kādu dienu pie mūsu durvīm pēkšņi klaudzina svešs cilvēks un atnes vēstuli. Te tā ir, jūsu godība, izlasiet pats .. .

Viņš izņēma dziļi lādē noglabātu papīra gabaliņu, kur ar bērna roku bija rakstīts:

«Mūs visus Roterdamā saņēma ciet, aizveda uz cietumu, prasīja naudu — atņēma, dikti sita. Prašņāja par burvestībām, par sātanu, spīdzināja. Pēc tam mani izdzina ārā no pilsētas. Māmuļu, Bertu un Emīliju aizveda prom. Es nogāju līdz Hārlemai. Kur palika māmuļa — es nezinu …»

Apakšā ar pieauguša cilvēka roku bija pierakstīts:

«Zens pastāstīja briesmu lietas. Viņš ilgi slimoja. Es pūlējos uzzināt, kas noticis ar krietno Fransuāzu un viņas abām kalponēm. Nekur neviens nekā nezina. Roterdamas mājvietā cilvēki klusē kā ūdeni mutē ieņēmuši. Vai pie jums nav kaut kas dzirdams? Johans atlaba un palika pie manis. Nemitīgi raud. Aizejiet pie prinča Vilhelma un lūdziet viņa palīdzibu. Ja būs vajadzība, es atbraukšu pats. Jākobs Brumelis.»

Pāters Gabriels nolika vēstuli un paskatījās uz bārddzini.

—    Ko jums izdevās uzzināt?

—     Neko, jūsu godība, visas trīs sievietes kā akā iekri1 tīšas. Orānijas princis tolaik nebija Briselē. Atbrauca Jākobs Brumelis, gāja gan šur, gan tur — ari nekā. Pēcāk paklīda valodas, ka māmuļa Fransuāza apvainota kalpošanā sātanam un sen vairs neesot starp dzīvajām… un arī abas kalpones.

Roza, kas tobrīd nesa iekšā uz pannas čurkstošu olu kulteni, neizturēja un sāka visā galvā raudāt.

Pāters Gabriels atvirzījās no galda. Viņš nespēja baudīt nevienu kumosu.

XII aizliegtĀ grĀmata

Henrihs ar Karlosu sāka bieži ciemoties pie dārznieka. Ikreiz viņus tur uzņēma aizvien laipnāk.

Henrihu ieinteresēja melnīgsnējā Rodrigo darbs — viņa darinātais majolikas trauks, ko rotāja īpaši smalks, sarežģīts zīmējums. Valensijā, kur Rodrigo uzauga, viņš bija apguvis mauru seno podiļiekmeistaru mākslu. Henriham patika jaunekļa mīlestība, ar kādu viņš izturējās pret šo darbu. Ar īsta mākslinieka dedzību Rodrigo sēdās pie podnieka ripas un apgleznoja trauku dzidrām krāsām. Henrihs pūlējās uzminēt, ko savā zīmējumā jauneklis grib attēlot, un tas viņam bieži vien arī izdevās. Uz zeltainā, it kā metāliskā māla jauneklis iedzīvināja dārznieka — sava tēvoča — rūpīgi izaudzēto ziedu un stādu līnijas.

Karloss pret Rodrigo izturējās augstprātīgi, nekad neaizmirsdams lielo starpību starp viņu, infantu, un trūcīgo podnieku. Tornī viņu saistīja dārznieka meita. Meitene neapzinājās savu skaistumu un tāpēc ļoti atšķīrās no koķetīgajām un pašapzinīgajām spānietēm… Uzzinājis, ka viņas vārds ir Isabella, tāpat, kā Spānijā tika saukta viņa pamāte Elizabete Valuā, viņš piesarka un negaidīti skumji sacīja:

—    Tā sauca ari manu līgavu, bet man viņu atņēma. ..

Kopš tās reizes Isabella vairs nevairījās no viņa. Tieši

otrādi, viņa centās kaut kā remdēt infanta bēdas: vai nu atnesa pašus svaigākos ziedus, piedāvāja nobaudīt garšīgu, vēsu dzērienu, vai nodziedāja kādu no savām dziesmām. Un iniants klausījās viņā, jūsmīgi lūkojās viņas lielajās, biklajās acīs un it kā guva mierinājumu. Bet meitenes balss iespiedās viņa sirdī.

Ņem rokā, bērns, apelsīnu, Ņem zeltaino apelsīnu. Tikai negriez ar nazi, Nē, ar nazi to negriez … Kā mātes sirds asinis Izplūdis granātsarkanā sula, Iztecēs asinssarkanā sula No zeltītā apelsīna …

Henrihs bija priecīgs, iepazinies ar dārznieka ģimeni. Viņam šķita, ka saskare ar vienkāršajiem, godīgajiem ļaudīm spēj -labvēlīgi ietekmēt Karlosa nevaldāmo raksturu. Pēdējā laikā viņam bija grūti tikt galā ar infanta slimīgajām dusmu lēkmēm. Karloss plosījās, nolādēja likteni, skuma pēc pamātes, sapņoja par atriebību tēvam, par nākamo uzvaru.

—    Esmu jauns, — viņš uzbudināts runāja, — bet man dzīve jau apnikusi… Diendienām ciest un gaidīt…

—    Ko tad?

—    Gaidīt, kad atbrīvosies tronis. Kad es beidzot varēšu kļūt tas, par ko esmu piedzimis.

Henrihs bija sašutis.

—    Sapņojot par varu, tu nedrīksti aizmirst, ka būsi karalis ne tikai Spānijā ar tai piederošajām zemēm Amerikā un citur, bet arī visaugstāk attīstītajā Eiropas valstī.

—    Ak nu, tu mūžīgi runā tikai par savu Nīderlandi!

* — Jā. Nīderlandieši ir augsti attīstīta tauta. Pār tiem var valdīt arī tikai tādi paši augsti attīstīti cilvēki.

Karloss moži atsaucās:

—    Lai notiek, esmu gatavs! Es tik daudz esmu saklausījies no tevis par tavu zemi, ka dažreiz nudien pieķeru sevi domājam par to. Mans vectēvs, ķeizars, kā stāsta, esot mīlējis Nīderlandi. Es labprāt sekošu viņa piemēram. Es taču arī saucos Karloss …

Viņš brīdi klusēja, tad piemetināja joprojām grūtsirdīgi:

—    Ja es būtu vecāks, tēvs mani tūlīt sūtītu turp kā troņmantnieku. Un es jau būtu tavas zemes valdnieks. Par saviem padomniekiem es ņemtu tavu iemīļoto Orānieti, Egmondu, Hornu un, protams, tevi…

Henrihs strauji viņu apkampa.

-         Tu būtu labsirdīgas, jautras, čaklas tautas saprā» llļ.;s, taisnīgs valdnieks! Un šī tauta tev atmaksātu ar k \ i-lii mīlestību. Vairs nebūtu ne miņas nd" tavām taga«li ļ.im raizēm, un tu būtu laimīgs!

Tikpat laimīgs, piemēram, kā patlaban mans tēvs! — inlants pilnā kaklā iesmējās.

Henrihs bija noguris no šīm nemitīgajām dusmu lēkmēm. Viņš ilgojās pēc labas, skaidras draudzības, ilgojās pēc dzimtenes. Tādas pašas ilgas viņš dažreiz pamanīja nrī Rodrigo melnajās acīs. Un tas viņus abus tuvināja.

No dzimtenes jau sen nebija nekādu ziņu. Ko dara tēvocis? Kā klājas Mikelam, māmuļai Katrīnai? Vai bez viņa vecā Groningenes pils nešķiet tukša? Bet pats galvenais — kas notiek Nīderlandē? Vai Provinces ir mierā ar Pannas Margaritas un kardināla Granvelas valdīšanu? Henrihs atkal jūtas tikpat kā cietumā. Tikai šim cietumam apkārt ir nevis mūra sienas kā Brabantes hercogu pilij Briselē, bet vētraina jūra.

Taču viņš tūlīt nokaunējās par savu mazdūšību. Arī šeit viņš taču taisās kalpot savai augsti attīstītajai dzimtenei …

Todien viņi abi ar Karlosu, tāpat kā pirmoreiz, ap saules rietu devās uz dārznieka torni. Puķu dobes kvēloja pēdējos saules staros. Sārtojās oleandru alejas, ko nomainīja jau satumsušo bārbeļu un granātkoku biezoknis. Ciprešu melnās kontūras meta ēnu uz pazīstamajiem celiņiem un tiecās augšup kā apburti, sastinguši konusi… Pavīdēja sienas apveidi ar lāču figūrām un mazie vārtiņi, kas veda uz braucamo ceļu zem arkas, ap kuru vijās rozes. Viņu dzirdi sasniedza satraukta saruna, kāda sveša balss. Caur zariem viņi ieraudzīja zālienā pie torņa ar nastām apkrautu ēzeli. Lopiņš sniedzās pēc zāles klēpja Isabellas rokās. Blakus stāvēja kāds cilvēks ceļa apmetnī, cepuri noņēmis, un kaut ko skaidroja vecajam dārzniekam un Rodrigo.

—    Lai svētā madonna jūs sargā, senjor cirrieros— viņam atbildēja vecais vīrs, — neesmu radis atsacīt viesmīlībā, es to skaitu par grēku. Bet mums uz visstingrāko aizliegts uzņemt kādu Sanildefonso dārzā. Vioa godība senjors rektors …

Iznācis no krūmiem, infants uzsauca:

—    Blēņas! Rektors nezinās, bet mēs nenodosim.

Vecais vīrs atskatījās un sāka dedzīgi klanīties.

—           Lai nāk pār jums dieva svētība, jūsu augstība! Jūs esat nabago laužu aizstāvis …

—           Kas gan cits palīdzēs nabagajiem, ja ne prinči? — infants lepni atmeta galvu.

Dzinējs zemu paklanījās Karlosam, tad pētījoši paskatījās uz Henrihu.

Dārznieks piegāja pie infanta un pačukstēja:

—           Jūsu augstība var būt pilnīgi drošs, šis cilvēks ir kristietis. Atļaujiet piebilst: ne mauriem, nedz ebrejiem nemēdz būt tik gaiši mati un zilas acis.

Infants iesmējās:

—           Toties cik melnas ir tavas acis, vecais! Bet īsta patriarha baltā bārda tās vēl vairāk izceļ.

Dārznieks uzmeta ašu skatienu Rodrigo. Tas paņēma ēzeli aiz iemauktiem un aizveda pie sienas, kur stāvēja muca ar ūdeni un podnieka ripa ar māliem. Ēzelis nepacietībā skurināja ausis, uz sasvīdušā kakla iešķindējās zvaniņi, un sudrabaini pelēkās, mīkstās lūpas kāri pieplaka ūdenim.

—           Ave Maria— skaļi noteica dzinējs, palaizdams pa priekšu infantu un Henrihu, tad pats pārkāpdams pār torņa slieksni.

Kad ievērojamie viesi bija apsēdušies, arī viņš piemetās uz piestumtā ķebļa. Isabella pasniedza olju[8]. Viņš pateicās, pārkrustījās un sāka ēst.

Henrihs apjautājās:

—    Spriežot pēc izrunas, jūs neesat spānietis?

—           Nē. — Dzinējs bridi vilcinājās. — Esmu no Nīderlandes.

—           No dienvidu provincēm? — pārstejgumā pietvīcis, Henrihs mēģināja uzminēt.

—    Jā … no dienvidiem.

—           Henrihs pats ir no Nīderlandes, — iejaucās infants. — Viņš ļoti slavē šo zemi. Bet spānieši nezin kāpēc to uzskata par neaptēstu lauķu zemi.

Dzinējs^neviļus paraustīja plecus.

—    Man liekas, spānieši slikti pazīst Provinces. Vai arī

n i/.mirst, cik daudz visāda labuma no turienes saņem: vadmalu, audeklu, samtu, tapetes, mežģīnes, paklājus,' mēbeles, krāsas, zivis. . . Visu nevar nemaz uzskaitīt. «Neaptēstiem lauķiem», man liekas, nepietiktu pratina, lai k 1 utu par labākajiem kuģu būvētājiem, krietnākajiem rūpniekiem un bagātākajiem tirgotājiem . .. Vienīgi noilokļi valsti dzen postā.

Henrihs piesēdās viņam tuvāk.

—    Esmu dzirdējis, ka Nīderlandē arvien vairāk izplatoties Kalvina mācība?

—     Tā jau stāsta. Dažs labs pat braucot prom uz citām zemēm, baidīdamies no soda. Bet mūsu zemei tas nāk par ļaunu .. . Senāk par sārtiem un spīdzināšanām dzirdēja likai pa ausu galam, bet tagad… — Beidzis ēst, dzinējs domīgs knibinājās ap ceļa somas siksnām. — Taisnību sakot, es nekā lāgā nezinu. . . Nīderlandē vēl nav iemācījušies turēt mēli aiz zobiem. Bet es esmu klaidoņa dvēsele, tālab man gadījies daudz kā nevajadzīga dzirdēt… Jaunās ticības piekritēji saka, it kā viņu ticība esot tā īstenā — pēc Kristus mācības. Saka, evaņģēlijs esot jālasa dzimtajā valodā, lai to saprastu. Saka, mācītāji esot lādi paši cilvēki kā visi citi, arī pašu pāvestu nestādot augstāk par pārējiem. Viņi uzskatot, ka indulgenču pārdošana esot neganta mantkārība un liels grēks… Vai nu mazums ko vēl runā… visu nevar ne prātā paturēt, kad nekur ilgāk par divām trim dienām neiznāk uzkavēties .. .

Henriham acis degtin dega.

Dzinējs piecēlās.

—    Iešu atpūsties pie sava Pelēča, piedodiet. Rīt mazā gaismiņā man jākluburo augšā kalnos — tirgoņi gaida preci. Es to vadāju no vienas malas uz otru, darbs nav no vieglajiem. Ar labu nakti, dižciltīgie kabaljero. Ar labu naktij senjorita.

Viņš pieklājīgi paklanījās un atstāja istabu. Henrihs izmetās viņam pakaļ un sāka runāt savā dzimtajā valodā.

—    Es saprotu, jūs negribējāt svešu cilvēku klātbūtnē stāstīt par dzimtenes ciešanām. Bet man jāzina patiesība. Es aizbraucu no Nīderlandes nemierīgā laikā. Mans vārds ir van Gāls.

Dzinējs skatījās uz viņu un smaidīja.

—     Es par jums zinu vairāk, nekā jūs domājat. — Viņš atskatījās uz torņa durvīm. — Ja gribat zināt patiesību, šonakt atnāciet uz šejieni. Bet pagaidām ņemiet šo te grāmatu, tikai nevienam nerādiet.

Viņš ielika Henriham rokās no azotes izvilktu grāmatu, pamāja ar galvu un gāja uz nojumi pie ēzeļa, kas rāmā garā gremoja zāli.

Hennha vaigos iesitās sārtums. Viņš aši pāršķirstīja grāmatu. Neliela formāta ādas vākos bija holandiešu valodā nodrukāts evaņģēlijs. Henriham atmiņā tūdaļ atausa tālā Brisele, laukums rātsnama priekšā un pie durvīm pienaglota lielā papīra lapa.

«Aizliegts drukāt, rakstīt, turēt pie sevis, no rokas rokā dot citiem … Mārtiņa Lutera, Ulriha Cvinglija, Johana Kalvina sacerējumus . . .»

—    Tūkstoš piecsimt piecdesmitā gada edikts! — viņš nočukstēja un, aši paslēpis grāmatu zem kamzoļa, atgriezās tornī.

Tovakar infants aizgāja agri gulēt.

—    Liecies arī tu uz auss, Henrih, — viņš kaprīzi sacīja. — Es ar savu muļķīgo raksturu tevi nomoku. Dažreiz pats sevi nesaprotu… Nu kādēļ es velkos pie tās skaistās skuķes? Kas man, princim ar karaliskām asinīm, var būt kopējs ar dārznieka meitu? Vai tiešām tikai viņas vārda dēļ? Isabella!… Isabella — «Olīvas zars»… Bet man šis miera zars ir pilns asu ērkšķu …

Viņš atmeta ar roku un aizrāva ciet gultas aizkarus ar karaļa ģerboni — Kastllijas zelta torņiem un Leonas lauvu.

Henrihs bija priecīgs, ka beidzot radusies iespēja palikt vienatnē. Visas viņa domas nodarbināja dzimtene, viņš bija satraukts no negaidītās tikšanās ar noslēpumaino dzinēju, kas viņam iedeva aizliegto grāmatu. Aizvēris augsto, gotisko logu, lai tvanīgais magnoliju aromāts netraucētu infanta miegu, un pārbaudījis, vai dežurējošais pāžs savā vietā, viņš teciņiem laidās uz savu istabu kolēģijas augšējā stāvā.

Viņa mazā, kailā istabiņa, skopi iekārtota ar pašām nepieciešamākajām mēbelēm, bija vienīgais kaktiņš, kur viņš jutās samērā brīvs. Kalpotājs jau bija aizdedzinājis svečturi, un sveces liesma kā oranžs taurenītis plivinājās virs galda pie vaļēja loga. Henrihs aizslēdza durvis un no kamzoļa apakšas izvilka grāmatu.

«Lai svētīts ir tas,» Henrihs pirmajā lapā izlasīja ar roku rakstītus vārdus latīņu valodā, «kurš, izlasījis šīs rindas, pats ieraudzīs, vai tajās ir kaut niecīgākie meli1 ' nu ķecerība, par ko mūs dedzina uz sārtiem, pūdē cietumos, par ko izputina visu mūsu mantību. Pāters Gabriels, šveicietis.»

Henrihs aizrautīgi sāka lasīt. Viņš šķīra lapu pēc lapas, steigdamies līdz pusnaktij visu izskatīt.

Kur gan te ir ķecerība? … Kur noziedzība pret kristīgo baznīcu?

Viņš paķēra papīra lapu un taisījās rakstīt. Kam? Tēvocim? Mikelam? Orānietim? Jā, jā, katram no viņiem rakstīs par to, kas šajos pēdējos gados iespiedies prātā un sirdī. Šis viņam galīgi svešais «pāters Gabriels», kas ar savu Pelēci klīst no vienas vietas uz otru, protams, atgriezīsies Nīderlandē un nodos vēstules pēc piederības. Kāda laime, ka liktenis atsūtījis tādu cilvēku! Kuram gan ienāks prātā, ka vienkāršā dzinēja ceļa somā glabājas Henriha vēstules? . . . Viņš uzrakstīja tēvocim, uzrakstīja Mikelam — mīļiem vārdiem stāstīja par savām ilgām pēc viņiem, pēc brīvības, pēc mīļās dzimtenes, raizējās par viņu veselību, viņu dzīvi, apjautājās par draugiem. Viņš centās tos pārliecināt, ka atšķirtību pacieš viegli, ka nākotnē cer gūt panākumus un, iespējams, drīz atgriezīsies.

Rakstīdams Orānietim, Henrihs nogrima domās. Viņam gribējās, lai vēstule būtu pralīga, lietišķa, bez liekiem vārdiem, taču pilna cieņas un mīlestības. Un viņš uzrakstīja, ka Orānijas princis viņam vienmēr šķitis pārāks par daudziem citiem, kam dota vara. Henrihs lūdza viņam ticēt, ka viņš ir gatavs par dzimteni atdot visus savus spēkus un pat dzīvību. Viņš jautāja, vai nevarētu būt kaut kā noderīgs jau tagad, iekams vēl nav izdevies atgriezties dzimtenē. Viņa sapnis esot aizbraukt nevis vienam, bet sagaidīt, kamēr no Spānijas turp došoties kāda persona, kurai, iespējams, būšot milzīga nozīme jautājumos, kas attiecas uz Provincēm. Henrihs uzmanīgi deva mājienu, ka šī persona nav neviens cits kā nākamais valdnieks dons Karloss.

Beidzis rakstīt, Henrihs noglabāja aizliegto grāmatu un vēstules zem kamzoļa, nopūta sveci un slepus pa loga dzegu nokāpa uz tuvākā koka. No turienes viņš nolēca tieši puķu dobē un, slēpdamies krūmu ēnā, aizsteidzās uz torni.

XIII MAURU LAPENE

Vecais dārznieks bija priecīgs, ka otrā rītā dzinēju vairs nesastapa zem nojumes. Tas bija aizgājis jau pirms saules, atstādams uz podnieka ripas dažas monētas kā pateicību par naktsmītni.

—    Labi, ka viņš nepalika ilgāk, — vecais vīrs teica krustdēlam. — Viņa augstība princis dons Karloss ir lāga cilvēks, tomēr … kristietis.

—    Kas attiecas uz infantu, es nezinu, — iebilda Rodrigo, — bet van Gāls, kā man rādās, pat spīdzināts nenodotu draugus.

—    Nodos vai nenodos, tomēV mēs arī viņam neatklājām savu noslēpumu. Viņš taču tevi sauc par «Rodrigo», tāpat kā visi gjauri[9], nevis svētajā vārdā par Ruslamu. Gilzari viņiem abiem ir Isabella, bet manu vārdu viņi vispār nezina. Lai mūžu mūžos nolādēta mana šakāļa iesauka «Pedro», un lai allaha dārzos slavēts gaišais musulmaņu vārds Mustafs!

Gilzari izbijusies atskatījās uz durvīm. Retu reizi tēvs uzdrīkstējās skaļi runāt par savu senču ticību. Viņa pārbaudīja durvju aizbīdni un ciešāk aizvilka loga aizkarus. Bija pienācis lūgšanas laiks. Ar zagļa piesardzību vecais Mustafs izņēma zem grīdas dēļa paslēptās musulmaņu lūgšanu krelles ar svēto mezglu galā, augstu čalmu un paklajiņu. Slepenā ticība viņam lika piecreiz dienā noturēt lūgšanu. Piecreiz dienā viņš un viņa ģimene riskēja nokļūt briesmīgās spāņu inkvizīcijas nagos.

—    Allahs ir varens, — vecais nočukstēja, — bet dzīve ir grūta, mani bērni, ai, cik grūta! Mums, mauriem, Spānijas zemē klājas briesmīgāk nekā pabērniem pie ļaunas pamātes.

Viņš godbijīgi noskūpstīja čalmu, tad uzlika to galvā, nometās uz paklājiņa un sāka skaitīt lūgšanu. Rustams un Gilzari nolaidās līdzās uz ceļiem. Caur aizkariem spīdēja rīta saule un apmirdzēja meitenes skumjo vaigu. Rustams ieraudzīja viņas skropstās asaras. Viņi abi acīmredzot domāja par vienu un to pašu: vai tiešām visu mūžu būs jāmelo un jāslapstās?…

Beigusi lūgšanu, viņi rūpīgi novietoja atpakaļ grīdas cl»*Ii un sēdās pie brokastīm. Vecais vīrs, kā parasti, klusēja, bet tad pēkšņi ar sāpēm un skumjām balsī ierunājas:

—    Kādreiz, kad šī tagad nolādētā pussala piederēja mauriem, tā zaļoja un ziedēja kā īsta paradīze zemes virsū. Kur palikusi mūsu agrāko laiku slava? . . . Vai jūs, l>erni, dzīvodami Sanildefonso paspārnē, zināt, ka mūsu dzimtenes lepnums kādreiz bija septiņdesmit grāmatu krātuves! Katrs varēja tajās ieiet un smelties gudrību un zināšanas. No mūsu senčiem Spānija mantojusi daudzas zinātnes: zinātni ārstēt cilvēkus un dzīvniekus, zinātni par debesu spīdekļiem, zinātni par augiem, skaitļu zinātni, mūziku un brīnišķīgāko no visām spējām, kādas cilvēkam dotas, — spēju sacerēt vārsmas. Mauri ar savam rokām uzcēluši pasakainas pilis, kas vēl šobaltdien ir daudzu pilsētu lepnums. Mauri ierīkojuši kanālus un ūdensvadus, kas padarīja ziedošus neauglīgos smiltājus un akmeņainos līdzenumus. Mauri iemācīja spāniešiem izaudzēt briedīgus graudus un sulīgus augļus. Mauru vīna dārzi un ganāmpulki bija slaveni visā pasaulē. Traukiem un zīda audumiem bija zelta vērtība. Bet ko mēs par visu to esam iemantojuši? Postu, zaimus un nāvi. ..

Viņš nokāra galvu. Garā bārdaļ kā sudrabaina kaskāde nosedza viņa krūtis.

Gilzari apkampa veco vīru un piespieda savu vaigu pie viņa tumsnējās, sausās rokas.

—    Nē, — Mustafs nopūtās, — mauri tā neapgājās ar spāniešiem, kad bija saimnieki «Pravieša dārzos» — Andalūzijā. Mēs ļāvām cilvēkiem dzīvot un priecāties par dzīvi. Vajājam vienīgi slepkavas un laupītājus. Bet tagad? Spāniešu acīs maurs un ebrejs — ļaunāks par laupītāju. Kristiešu acīs maurs un ebrejs — ļaunāks par čūsku. Viņus mīda dubļos, viņus apspļauda, no viņiem riebumā novēršas kā no spitālīgajiem. Ar varu piespiež ticēt tam, kas viņu sirdīm derdzīgs. Ja bendēm pietiktu roku, spānieši noslaucītu no zemes virsas visus musulmaņus un jūdus līdz pēdējam .. .

—    Bet tagad, — Kustamam iedzalkstījās acis, — viņi ķērušies ari pie nīderlandiešiem, saviem pašu ticības brāļiem. Dzirdējāt, ko stāstīja dzinējs?

Gilzari saausījās:

—    Kāds nāk!

—    Tie būs infants un Henrihs, — Rustams atvilka aizkarus. — Šodien nez kāpēc agri.

—    Lai allahs stāv viņiem klāt, ja viņi patiesi ir tādi, kādi radās! — noteica Mustafs un gāja saņemt viesus.

—    Labrīt! — infants teica ienākdams. — Bet kur ir vakarējais dzinējs?

—     Lai svētā madonna jūs sargā, jūsu augstība, un arī "jūs, senjor kabaljero! Dzinējs aizgāja jau pirms saules lēkta . . .

—    Cik žēl! — Karloss kaprīzi nopukojās. — Es gribēju no viņa uzzināt kaut ko vairāk par Nīderlandi.

Infants meloja. Nakti viņš bija mocījies ar bezmiegu un aizsūtījis pāžu pēc Henriha. Bet pāžs paziņoja, ka senjora van Gāla istabas durvis no iekšpuses aizslēgtas un uz viņa klauvējieniem neviens neesot atsaucies. No rīta Karloss tūlit ievēroja, ka ar Henrihu kaut kas noticis. Viņš bija neparasti bāls, nerunīgs, bet gaišajās acīs infants lasīja slēptas sāpes un nemieru. Karloss sāka iztaujāt, bet netika ne pie kādas skaidrības. Tad viņš sāka novērot Henrihu. Bet, kad zem viņa logiem ieraudzīja izbradāto puķu dobi, saprata, ka Henrihs naktī kaut kur gājis. Bet kur?… Nu, protams, uz dārznieka torni tikties ar Isabellu. Kā redzams, mīlestība uz zinātnēm un sapņi par dzimteni nebūt netraucē Henriham iemīlēties. Kāds viņš tomēr viltnieks! Katru dienu uzklausa jūtu izplūdumus, bet par sevi klusē, svētulis! Viņš laikam piedzīvojis neveiksmi, tādēļ tik bēdīgs. Isabella, protams, dod priekšroku troņmantiniekam, nevis nabadzīgam muižniekam. Un troņmantinieks jau šodien panāks viņas atzīšanos mīlestībā. Vēlēšanos parunāties ar dzinēju Karloss minēja tikai kā ieganstu, kāpēc tik agri atnācis uz torni. Bezmiega nakts, par laimi, viņu bija atbrīvojusi no ienīstajām mācībām.

Arī Rustams uzreiz ievēroja Henrihā pārmaiņas. Kas gan būtu varējis ar viņu atgadīties šajās īsajās nakts stundās?…

Maurs paaicināja Henrihu zem nojumes, lai parādītu vakar iesākto trauku ar mālā veidotām vīnogu lapām.

Izvīstījis trauku no mitrajām lupatām, Rustams piesardzīgi pārlaida savus smalkos, garos pirkstus izrotātajām malām. No viņa sejas nozuda parastais skarbums, un viņš tūdaj kļuva apbrīnojami līdzīgs māsai. Acīs parādījās tās domīgā, mazliet skumjā izteiksme.

Tas būs tavs labākais darbs, Rodrigo, — Henrihs Irica. — Lapas ir kā īstas, ikviena dzīsliņa gluži kā saules caurausta.

Jā… Trauks varbūt izdosies tīri labs, kad to izkrāsošu. — Viņš brīdi klusēja, vērīgi uzlūkodams Hennhu. — Vai jūsu godība dabūja zināt no dzinēja kaut ko ļaunu par savu dzimteni?

—    Kā tu to zini? — Henrihs spēji pacēla galvu.

—    Man tā rādās.

—    Tu mani redzēji naktī?

—    Nē. Vai tad jūsu godība naktī bija šeit?

Pēkšņi Henrihu pārņēma dedzīga vēlēšanās dalīties ar šo vienkāršo, nopietno jaunekli savās visslepenākajās domās un jūtās.

—    Es šonakt biju šeit un runājos ar dzinēju.

—    Tātad es tomēr nojautu. Kāpēc jūsu godība mani nepamodināja? Es būtu iznesis solu un, ja vajadzētu, sargājis, lai jūsu godību kāds neiztraucē.

—    Rodrigo, nesaki man «jūsu godība»! Es gribu, lai tu būtu mans draugs.

Rustams paļāvīgi uzsmaidīja. Henrihs satvēra viņa roku un cieši paspieda. Viņi apsēdās uz siena klēpja, un Henrihs sāka ar skubu stāstīt par savu vientulību pēdējos gados, par kvēlajām ilgam pēc dzimtenes un bažām par to. Izstāstīja arī par noslēpumaino dzinēju, kas viņam iedevis grāmatu, par kuru inkvizīcija notiesā cilvēkus uz mokpilnu nāvi. Rustams klausījās viņā kvēlošām acīm. Henriha vārdi viņam bija tuvi un saprotami. Arī viņus ar tēvoci un Gilzari jebkuru dienu varēja sagrābt un notiesāt uz nāvi par musulmaņu svēto grāmatu — korānu, kas kopā ar čalmu un lūgšanu krellēm paslēpta zem grīdas dēļa.

Henrihs atstāstīja Rustamam daudz no tā, ko bija darījis zināmu pāters Gabriels. Parādīja naktī, dabūto tēvoča vēstuli ar Mikela pierakstītajiem vārdiem. Abi vecīši rakstīja par māmuļas Katrīnas slimību. Bet, kad viņš pastāstīja, ko dzinējs bija teicis par Eransuāzas un viņas abu kalpoņu nāvi, Rustama pirksti savilkās dūrē, bet no krūtīm izlauzās nikni vārdi:

—    Tieši tāpat viņi vajā arī maurus!

121

—     Fransuāzai, — Henrihs skumji sacīja, — bija audžudēls, bārenis. Viņa vecākus bija nogalinājuši karaļa algotņu zaldāti. Nez kā viņam tagad klājas. Viņam jau ir

5 — Jūras gēzt

kādi trīspadsmit gadi. Es labi atceros viņa neuzticības pilno skatienu. Gluži viens, tik tikko dzīvs, gandrīz badā pamiris, viņš bija atvilcies līdz Briselei, lai nodotu karalim savu novadnieku lūgumu… Tajā reizē nelaimīgā Fransuāza tad arī viņu paņēma pie sevis.

Henrihs nodūra galvu un apklusa. Klusēja ari Rustams. Viņam ari gribējās jaunajam draugam atklāt sirdi — pateikt, ka viņu tautu likteņi daudzējādā ziņā ir līdzīgi. Tomēr viņš neuzdrošinājās traucēt Henrihu viņa skumjajās pārdomās.

—    Man jāiet!… — nočukstēja Henrihs. — Jāatgriežas kolēģijā. Dons Garsija, infanta audzinātājs, būs neapmierināts, ka mēs tik ilgi esam projām.

Abi piecēlās un aizgāja atpakaļ uz torni. Jau durvīs viņi izdzirdēja Gilzari dziedam. Mustafs pie loga cītīgi sēja puķu pušķus Sanildefonso baznīcai. Bet Gilzari, trinšķ mādama lautas stīgas, dziedāja. Infants klausījās viņā, laipnīgi smaidīdams.

Ja tūkstoš dzīvību man būtu, Es visas tev dotu par mīlu! Bet, lūk, tikai viena pieder man, To tūkstoškārt sniedzu par ķīlu!

Rustama vaigs apmācās. Viņam nepatika infanta sejas izteiksme. Kā viņš drīkst tā skatīties uz viņu Gilzari, uz viņu lakstīgalu Gilzari!

—    Muļķīga dziesma, — viņš skarbi pateica un uzlika plaukstu uz lautas stīgām.

Stīgas nodrebēja un žēlā akordā apklusa. Meitene pacēla uz brāli pārsteigtu skatienu. Vai tiešām Rustams nesaprot karaļa dēla ciešanas? Viņam atņemta līgava, atņemta mīlestība … Ja cilvēkam nav mīlestības un veselības, tāds ir vēl nožēlojamāks par ubagu. Kāpēc Rustams negrib, ka viņa mierina infantu ar maigām dziesmām? Dziesmas ir dzīves prieks. Tās dziedē sirds brūces. Rustams pats ne reizi vien to teicis, klausīdamies viņas dziedāšanā.

Bet infants līksmoja: vai vēl varēja šaubīties, ka meitene viņā iemīlējusies līdz ausīm?

—    Kāda garlaicība! — infants laiski sacīja un sniedzās pēc savas cepures, kas bija nomesta uz galda. — Pavadi mani, Isabella. Man tavā sabiedrībā ir patīkamāk nekā

ar visiem tiem Olivaresiem un Garsijām … Paliec sveiks, vecais!

Mustafs godbijīgi palocījās. Gilzari paklausīgi uzkāra pie sienas lautu, uzmeta plecos lakatu un, paņēmusi klēpi ziedu, reizē ar infantu izgāja ārā. Henrihs un Rustams sekoja viņiem.

KaTloss aizvilināja Gilzari tālu uz priekšu, lai tas «svētulis» pamokās greizsirdībā. Kāda nozīme nīderlandieša si.iltajam augumam, viņa pelēkajām acīm un biezajām, tumšajām cirtām salīdzinājumā ar tiesībām uz Spānijas karaļa kroni? Un viņš iesāka runāt:

—    Kad es būšu karalis, mana Isabella, es tevi padarīšu par galma dāmu, un tu ar savu skaistumu aizēnosi visas pārējās!

—    Jūs esat pārāk laipns, jūsu augstība, — meitene samulsa. — Es taču tur nepratīšu pateikt ne vārda.

—    Tev nevajadzēs runāt, — smējās infants. — Tu tikai dziedāsi.

Soļodams līdzās Henriham, Rustams nenocietās un pēdīgi atklāja draugam savas ģimenes noslēpumu. Henrihs nozvērējās nekad nevienam to neizpaust.

Pa to laiku infants un Gilzari tuvojās mauru lapenei, kas bija uzcelta mākslīgi izveidota paugura galā. Žilbinoši mirdzēja baltās marmora kolonnas, ko savienoja trauslas arkas. Gluži kā viegls vaiņags tās apņēma pauguru, līksmā gaismēnas rotaļā uzskrējušas tur augšā. Platas akmens kāpnes veda grotā. Tās pustumšajā dziļumā šalkoja strūklaka.

—    Man gribas dzert, — aizsmakušā balsī teica Karloss un, spēji nogriezies sānis, sāka kāpt augšup.

Gilzari apstājās kā apburta. Viņas acu priekšā 'bija cilvēku roku darināts brīnums. Tievās kolonnas patlaban bija saules gaismas apņemtas un šķita kā sārtas valgmes pilnas. Bet no augšas, no grotas melnās, noslēpumainās tumsas, gulgodams un zaigodams lejup strāvoja dzidrs ūdens…

Gilzari nepamanīja, ka Karloss pēkšņi paslīdēja un nokrita. Meitene piesteidzās viņam klāt, bet šausmas tūlīt atsprāga atpakaļ. Pār nāves bālo prinča seju tecēja tumši sarkana asins strūkliņa.

—    Jūsu augstība! … — Gilzari nezināja, ko iesākt, un, pēc palīdzības saukdama, metās atpakaļ. Viņa pat neievēroja, ka no pleciem noslīdēja lakats.

Henrihs jau iztālēm ieraudzīja pārbijušos meiteni. Viņš skrēja tai pretī.

—    Kas noticis? — Henrihs uztraukts jautāja.

Meitene raudādama pieplaka pie Rustama krūtīm, neskaidri murminādama:

—    Viņa augstība … tur… uz kāpnēm… asinīs .. .

Henrihs saprata, ka notikusi nelaime, un steigšus uzsauca:

—           Ejiet tūlīt abi mājās! .. . Jūs nedrīkstat būt iejaukti infanta likstā. Es viens pats tikšu galā.

Viņš atrada Karlosu nesamaņā. Pacēlis viņu un atbalstījis pret balustrādi, Henrihs drāzās uz kolēģiju. Dons Garsija pavēlēja kalpotājiem aiznest infantu uz guļamistabu. Ārsts Olivaress konstatēja bīstamu galvaskausa sasitumu.

Lekcijas pārtrauca. Studentiem lika pārvākties uz ēkas pretējo spārnu un pavēlēja nekur neiet ārā. Austrijas Huanam un Aleksandram Farnesem aizliedza apmeklēt slimo. Bija sacelta kājās visa kolēģija. Ziņnesis aizauļoja uz Valjadolidu, kur atradās karaļa ģimene.

Dons Garsija pratināja Henrihu viņa istabā.

—           Senjor van Gāl, jums ir jāzina, kas ar infantu notika. Jūs esat viņa draugs un uzticības persona. Turpretī jūs viņu nevis atturat no pārsteidzīgas rīcības, bet acīmredzot atbalstāt. Puišelis, kas tā rīkojas . . .

—           Es neesmu nekāds puišelis! — Henrihs aizsvilās. — Un, ja donam Garsijam labpatiktu cīnīties, es parādītu, cik labi protu rīkoties ar zobenu!

—           Ak šitā! — iekliedzās audzinātājs. — Varbūt jaunajai dāmai arī bija vajadzīgs jūsu zobens? Jeb vai jūs uzdrīkstēsieties apgalvot, ka šis te manās rokās nav sievietes lakats?

Henrihs nolaida acis.

—           Nu, — dons Garsija uzstāja, — es ceru, ka jūs, «vispatiesākais no patiesākajiem», atradīsiet par vajadzīgu tomēr pasacīt, kā tur īstenībā viss bija. Kam pieder šis lakats? Nemēģiniet izlocīties — Spānijā māk pratināt. Vai tā ir mīlas dēka?

Henrihs nolēma sameloties, lai izpestītu Gilzari.

—    Jā. Esmu iemīlējies meitenē.

—    Bet infants?

—           Viņa augstība gribēja atnākt dārzā pirms manis, lai izjauktu šo tikšanos… un viņam paslīdēja kāja.

-Esiet tik laipns un atdodiet savu zobenu, senjor, — i ii uis Garsija salti pavēlēja. — Jūs esat arestēts, kamēr atbrauks viņa majestāte.

Viņš atņēma Henriham zobenu un strauji izgāja ārā, «uzslēgdams istabas durvis.

Henrihs bija izmisumā. Tik mu]ķlgi traģisks atgadījums! Gilzari lakats ir tiešs pierādījums. Tikjīdz atbrauks Korālis, sāks pratināt visu kolēģiju pa īstam. Spānijā < ilvēki atzīstas pat tādos nodarījumos, kuros viņi nemaz nav vainīgi. Rupjas, nežēlīgas rokas sagrābs Gilzari, sagrābs Mustafu un Rustamu, izokšķerēs visu torni, atradīs liktenīgo čalmu, lūgšanu krelles, korānu. . . Un tad tiesas viri sāks interesēties nevis vairs par mīlas dēku, bet gan par slepeno turēšanos pie musulmanisma. Gilzari apvainos mēģinājumā nogalināt infanlu. Visu to lietu izpūtīs par valsts mēroga noziegumu. Iejauksies inkvizīcija. Dārznieka ģimeni notiesās …

Aizmirsis itin visu, ar vienu vienīgu vēlēšanos — glābt draugus — Henrihs, tāpat kā tonakt, nolaidās lejā pa logu un, ko kājas nes, skrēja uz torni. Viņš centās nedomāt, ka dārzs ir spožas saules pieliets, ka no kolēģijas logiem viņu var ieraudzīt. Viņš skrēja aizelsies, mēģinādams apvaldīt mežonīgos sirds pukstus.

— Tūlīt bēdziet prom no Alkalas, — Henrihs jau pie durvīm uzsauca. — Kolēģijā drīz kjūs zināms, ka mēs ar infantu mēdzām nākt uz šejieni. Jūs pratinās, šeit izokšķerēs visus kaktus.

Veselu mēnesi infanta dzīvībai draudēja briesmas. Pēdīgi Astūrijas princis pārstāja murgot. Satūkums, kas ilgu laiku neļāva atvērt acis, noplaka, un sasitums pamazām sadzija.

Henrihu vairs nepratināja un, kad atbrauca karalis, viņam atdeva arī zobenu. Infanta slimības laikā Henrihs klaiņāja pa dārzu, iegriezās arī dārznieka tornī. Redzēja ātrumā bēgot pamestās lietas: lautu, kuras pavadījumā Gilzari bija dziedājusi, vecā Mustafa novītušos puķu pušķus, uz Rustama podnieka ripas sakaltušus mālus. Nepabeigto trauku ar vīnogu lapām Henrihs paņēma par piemiņu no cilvēkiem, kuriem jau bija paguvis pieķerties un starp kuriem atradis patiesu draugu. Un tagad draudzība pārtrūkusi pusvārdā kā līdz ga'lam neizlasīta

grāmata… Vērīgi apskatījis grīdu, Henrihs atrada ari slēptuvi. Zem steigā atgrūstā dēja bija tukšums. Savas tautas svētumu Mustafs bija aiznesis līdzi nezināmajā ceļā.

Ilgas stundas Henrihs nosēdēja zem nojumes, kur naktī bija runājies ar dzinēju, kur atklājis savu sirdi Rustamam. Pie sienas ar lāču figūrām tagad valdīja klusums, tukšums un pamestība. Vienīgi mauru rožu krūmos joprojām zuzēja bites, joprojām saule savus karstos starus lēja pār lapām, zāli un puķēm… Taču pa vaļā atstātajām torņa durvīm vairs neplūda aizkustinošā balss:

Ja tūkstoš dzīvību man būtu,

Es visas tev dotu par mīlu'

Bet, lūk, tikai viena pieder man …

Henrihs neizsakāmi sāpīgi izjuta savu vientulību.

XIV BET DZIMTENĒ…

Līdz ar Katrīnas nāvi arī Groningenes pils šķita kā mirusi. Rūdolfs van Gāls nolēma savu dzīvi sākt no jauna un atlikušo mūža daju veltīt dzimtenei. Patiešām — kas gan cits vairs bija viņam atlicis? Manta? Dzimtas gods? Kaut kas, no kā sirdij būtu grūti šķirties? Itin nekā. Viņš ir pārāk nabags un nevarīgs, lai nestu augstu virs galvas paceltu senču kareivisko ģerboni. Bet dzimtene ir tepat līdzās. Tā cieš, tā iet bojā, un ikvienam godīgam cilvēkam tās glābšanai jāatdod viss, kas vien vēl ir. Kaut gan vecajam karavīram ir tikai viena acs, toties tā ļoti redzīga, viņam ir ausis, kas spēj dzirdēt, viņam ir rokas, kas var kaut kur noderēt. Pirms četriem gadiem šīs rokas taču bija spējušas savākt princim Vilhelmam veselu arsenālu ieroču.

Saņēmis no Orānieša laipnu atbildi un uzaicinājumu pārcelties pie viņa un palīdzēt kādā visai svarīgā lietā, van Gāls ilgi nesvārstījās. Viņš sataisījās doties uz Bredu, kur^princis nesen bija pārvedis jauno sievu, Saks; jas Annu, un deviņgadīgo dēlu — Fīlipu Bīrenu. Van Galu kavēja vienīgi Mikels, kurš pēc sievas nāves bija gluži kā galvu pazaudējis. Vecajam kalpam nebija viegli pamest mazo smilšu kopiņu tuvējā klostera kapsētā, kur tagad gulēja viņa dzīves draugs. Un van Gālam nācās lietot sen aizmirsto kunga varu, lai pielauztu veco vīru.

— Te ikviens solis tev atgādinās Katrīnu un sāpinās lavu sirdi. Mēs vēl atgriezīsimies, kad pār dzimteni no jauna atmirdzēs saule… Pāters Jeronims svēti nozvērējās līdz sava mūža galam rūpēties par kapu.

Neviens no viņiem abiem pat nenojauta, cik lielas dvēseles mokas pāteram Jeronimam sagādāja zvērests rūpēties par «ķeceres» kapu un aizlūgt par viņas dvēseles mieru. Šis jaunais, briesmīgais katoļu baznīcas pavēles pārkāpums tajās dienās vēl vairāk salieca viņa plecus.

Van Gāls bija pārsteigts, ieraugot, cik ļoti Orānietis pārvērties. Princis nupat kā bija sasniedzis trīsdesmito gadskārtu, bet viņa novājējušo seju jau izvagoja grumbas. Mikels no kalpotāja, ko pazina kopš Briseles laikiem, bija uzzinājis, ka princis mokoties ar bezmiegu.

— Viņa gaišībai ir par ko galvu lauzīt, — vecais karavīrs van Gāls piekrita. — Kopā ar citiem nīderlandiešu augstmaņiem viņš bija cerējis, ka līdz ar Granvelas aizbraukšanu, ko tik ļoti gaidīja, valstī stāvoklis uzlabosies. Bet noticis pavisam citādi. Ļaunums, kas nāca, kā šķita, vienīgi no šī cilvēka, tagad' izvērties par daudzgalvainu pūķi, kā trāpīgi izteicies viņa gaišība, un vēl niknāk plosa Provinces. Turklāt arī prinča ģimenē nav viss kārtībā . . .

Tālāk viņš neturpināja — par Orānieša personisko dzīvi nebija tukšu ko pļāpāt. Bet pats klusībā domāja, ka laulības ar Saksijas princesi pagaidām nav devušas cerētos labumus, bet jau radījušas Orānieša namā daudz smagu brīžu. Neglītā, untumainā sieviete neieredzēja visu to, ko viņas vīrs mīlēja un kam viņš veltīja uzmanību. Viņa jau bija panākusi, ka mazais padēls lūdza viņu nodot aizbildnībā pie mātesmāsas — kāda sieviešu klostera priekšnieces. Saksijas Anna ienīda arī van Gāļu. Neuzdrošinādamās aizraidīt projām veco karavīru, kurš kādreiz plecu pie pleca bija cīnījies kopā ar ķeizaru, kas tik apkaunojošā kārtā dabūja bēgt no viņas slavenā tēva, viņa lika novietot abus groningeniešus mitrā, pamestā pils nostūrī un pacentās aizmirst viņu esamību.

Bet todien viņai pret savu gribu nācās atcerēties nomaļo kambari, kur mitinājās van Gāls. Viņai kāds pasacīja, ka ziņnesis no Briseles, kas viņai, sievai, bija atvedis tikai īsu, laipnu sveicienu, vecajam «bezpajumtes» bruņiniekam nodevis garu prinča vēstuli un pacietīgi gaidot tūlītēju atbildi. Kādas darīšanas viņas vīram var būt ar šo ubagu? Kā šis sīkais cilvēciņš drīkst sarakstīties ar dzimušu princi kā ar sev līdzīgu? Viņa bija gatava atdot nezin ko, lai tikai izdibinātu viņu noslēpumu!

Rūdolfs van Gāls sēdēja pie šaura loga, kas atgādināja šaujamlūku, un lasīja prinča vēstuli. Pie viņa kājām bija nometies Mikels. Uz sava lielā, bezveidīgā deguna uzstutējis brilles alvas ietvarā, vecais vīrs cītīgi vēra diegu adatā. Kopš Katrīna ir mirusi, viņš pie sava kunga darīja visus viņas kādreizējos darbus: lāpīja viņa drānas, mazgāja veļu, uz neliela pavardiņa gatavoja pavisam vienkāršus ēdienus, ar skumjām atcerēdamies nabaga Fransuāzas smalkās maltītes galvaspilsētā. Un kaut gan van Gāls visādi centās iestāstīt, lai taču viņš ir «īsts vīrietis», Mikels stūrgalvīgi atbildēja:

—    Jūsu augstība, Katrīna man uzdeva rūpēties par jums. Ja es viņas pavēli nepildīšu, tad jau manai dzīvei vairs nebūs nekādas jēgas. Es sākšu kurnēt uz savu likteni, bet tas ir liels grēks. Pāters Gabriels mācīja…

Bet viņš tūdaļ attapās un labu brīdi klusiņām grūti pūta, asaru pilnām acīm lūkodamies uz savu kungu. Tad viņš sāka gudrot, kā varētu abu van Gāļu — tēvoča un krustdēla — «dvēseles paglābt» no «katoļu ticības nekrietnajiem maldiem».

Klusi murminādams, van Gāls lasīja vēstules tekstu. Vērdams diegu, Mikels pļāpāja:

—    Es nekādi nesaprotu, jūsu augstība, kā gan viņa gaišība, būdams, tā sacīt, visādi gudrs cilvēks, negaidot apņēmis par sievu, piedod, dievs, greizu, noplukušu kaķeni?

Rūdolfs nedzirdēja. Viņš bija nogrimis lasīšanā. Orānietis atkal griezās pie viņa ar uzdevumu apbraukāt vēl veselu virkni pilsētu un savākt sīkas ziņas par varasvīru pastrādātajām ļaundarībām pret nīderlandiešu mierīgajiem iedzīvotājiem. Augstākā muižniecība taisījās sūtīt uz Madridi uzticības personu ar lūgumu revidēt pārvaldes sistēmu viņu zemē, jo pašreizējā var izraisīt ļoti nopiotnas sekas. Par sūtni bija izraudzīts grāfs Egmonts, kas nesenajā karā jau tik daudz bija darījis Spānijas karaļa slavas labā. Orānietis rakstīja:

«Lai viņa majestāte no Nīderlandes varoņa mutes dabū dzirdēt patiesību. Lai beidzot saprot, ka ešafotu, jaunu bīskapiju un vecā benžu, dekrētu, inkvizīcijas un spiegu sistēma uz laiku laikiem jāatceļ.. .»

Princis rakstīja, ka visu zemi pārņēmusi mantrausības nn varmācības sērga. Likums kļuvis par Visejošāko preci, to pārdod katram, kurš maksā vairāk. Nabagais var dabūt vienīgi pletnes sitienus un cietumu, bet, ja radīsies aizdomas, ka viņš ir ķeceris, — tad sārtu vai bendes cirvi. Apžēlošana par visneģēlīgākajiem noziegumiem, neaizskaramības raksti, augsti un izdevīgi amati tiek pārdoti gluži kā ūtrupē. Orānietis lūdza īpašu uzmanību pievērst, tiem gadījumiem, kas liecinātu par inkvizitora Pētera Titelmaņa — šī zvērīgā fanātiķa briesmu darbiem, jo viņš, nu jau vairākus gadus braukādams pa Nīderlandi, nobendējis neskaitāmus pilnīgi nevainīgus cilvēkus.

Bruņinieks saprata, cik svarīgs ir šis jaunais uzdevums, un ķērās pie tā ar pukstošu sirdi. Tik milzīga uzticība!… Šis uzdevums viņam nebija nekāds jaunums. Nesen viņš tādā pašā sakarībā un tikpat slepeni bija devies uz Udenardu, kur Titelmanis licis nožņaugt un sadedzināt uz sārta skolmeistaru Heleinu Milleru par to, ka tas lasījis bībeli; uz Turnu, kur audējs Tomass Balbergs sadedzināts dzīvs, tāpēc ka izrakstījis baznīcas dziesmas no grāmatas, kas izdota Kalvina pilsētā Zenēvā; uz Dikemuidu — tur par ķecerību sadedzināts Valters Kapels, kuru apraudāja visa pilsēta. Kad inkvizitora rokaspuiši Valteru sējuši pie staba uz sārta, kāds nabadzīgs vīrs sācis kliegt: «Bendes! Asinssūcēji!… Šis cilvēks nekā Jauna nav darījis, viņš man allaž iedeva paēst…» — un meties liesmās, lai glābtu notiesāto. Ar lielām pūlēm viņu atvilkuši nost. Otrā rītā viņš atnācis pie atdzisušā sārta, paņēmis nobendētā pārogļojušās atliekas un nesis prom pa ielām uz birģermeistara māju. Tur patlaban notikusi jauna inkvizīcijas sēde. Kā neprātīgs viņš iedrāzies pie viņiem un nolicis savu nesumu tiesnešu priekšā. «Te jums būs, slepkavas! Jūs aprijāt viņa miesu, tagad rijiet arī kaulus. Un esiet nolādēti mūžu mūžos!…» Nu, saprotams, ka Dikemuides ļaudis šo drosminieku nekad vairs neredzēja.

Nākamajā gadā Titelmanis Roselē. apcietinājis Robēru Ožijē ar sievu un diviem dēlēniem. Viņi nav gājuši uz mesu baznīcā, bet noturējuši lūgšanas savā mājā. Kad viņiem jautāts, kā šī ceremonija notiekot, viens no zēniem atbildējis:

— Mēs nometamies uz ceļiem un lūdzam dievu, lai apskaidro mūsu sirdis un piedod mums mūsu grēkus. Mēs lūdzam par mūsu karali, lai tas varētu mierīgi un laimīgi valdīt, lūdzam par visiem mūsu tiesnešiem un priekšniekiem, lai dievs tos sargā un gādā par tiem…

Bērna naivie vārdi padarījuši svārstīgus pat tiesnešus, tālab inkvizitors šo lietu nodevis izskatīt laicīgajai tiesai. Un tomēr tēvam un vecākajam dēlam piespriesta nāve uz sārta. Drīz viņiem sekoja sieva un otrs dēls.

Citā reizē necilvēks un fanātiķis Titelmanis ieklupis kādā mājā un tur sagrābis ciet Johanu Svartu ar sievu un četriem bērniem. Turpat apcietināti arī divi jaunlaulāto pāri un vēl divi cilvēki. Visi bijuši pieķerti mājas lūgšanā un bībeles lasīšanā. Tiem tūlīt bez tiesas, izmeklēšanas un likumīgas aizstāvības piespriesta nāve uz sārta.

Bet, jo vairāk inkvizīcija plosījās, jo skaļāka kļuva tautas kurnēšana. Bieži sašutums izlauzās uz āru, un tad pilsētnieki skaļi pauda savu līdzjūtību nogalinātajiem un viņiem par godu dziedāja aizliegtas svētās dziesmas un nolādēja bendes.

Pirms trijiem gadiem Valansjenā apcietināja un notiesāja divus cilvēkus — Favo un Mallaru — par to, ka viņi, nebūdami teoloģijas doktori, teikuši svētrunas. Tie bijuši pilsētā tik pazīstami un cienījami ļaudis, ka vietējie tiesas vīri vairāk kā gadu nav varējuši sadūšoties un izpildīt spriedumu. Kardināls Granvela, kas toreiz vēl bija savā amatā, par katru cenu prasīja, lai tie nekavējoties tiktu sodīti, un šajā jautājumā pat sarakstījās ar Madridi. Dienām un naktīm cilvēki drūzmējās pie cietuma logiem, solīdamies apcietinātajiem iet palīgā, ja viņu dzīvībai draudētu briesmas. Gaišā aprīļa dienā, saņēmuši bargu pavēli no augšas, tiesneši beidzot izveda apsūdzētos laukumā, kur viņus gaidīja sakrautie sārti. Ļaužu pūlis, klusi kurnēdams, sekoja inkvizīcijas procesijai. Simons Favo skaļā balsī skaitīja lūgsnu. Mallars dziedāja, pacēlis acis pret dzidrajām pavasara debesīm. Kad bende ņēmās siet Favo pie staba, kāda sieva noāva tupeli un iesvieda nupat kā aizdedzinātā sārta pašā vidū.

ra bija jau iepriekš norunāta zīme. Pūlis metās uz soda vietu, salauza aizžogu un izsvaidīja degošās pagales. Nāves sods netika izpildīts, tomēr bruņotajiem sargiem i/devās aizvest notiesātos atpakaļ uz cietumu. Vietējie varasvīri samulsa. Inkvizitori pieprasīja, lai sludinātājiem tūlīt uz vietas izpildītu nāves sodu kamerā. Apgriešanās notika līdz vēlam vakaram. Bet satraukti laužu pūļi staigāja pa pilsētu, dziedādami neatļautus I' . Imus. Kad iestājās tumsa, cilvēki kā lavīna ielenca < lētumu un pēc īstas kaujas izrāva iemīļotos sludinātājs no cietumsargu rokām. Izmantojot nakts melnumu, .iliiem izdevās aizbēgt no pilsētas.

Nepiekāpīgie valansjenieši par savu pārdrošību dabūja dārgi samaksāt. Pēc nesenā izbīļa inkvizīciju pārņēma gļēvs naids. No Madrides un Briseles nāca niknas pavēles. Tika atsūtītas karaspēka vienības. Cietumi bija pārpildīti ar vīriešiem un sievietēm. Bet nākamā mēneša vidū sākās slaktiņš: dedzināja cilvēkus un cirta galvas. Seru zvaniem skanot, Valansjena pamira …

Rūdolfs van Gāls atlieca sasāpējušo muguru un piecēlās. Jā, jā, tagad viņš dosies uz Antverpeni. Tur, kā raksta viņa gaišība, tauta esot sašutusi par protestanta Kristofa Fabricija nobendēšanu, kurš esot miris kā īsts moceklis. Viņš dosies ari uz Brigi, kur cietumi jau sen pārpilni ar cienījamiem pilsoņidm. Van Gāls neaizmirsīs no jauna iegriezties Roterdamā — vēlreiz pamēģinās kaut ko sīkāk uzzināt par «Trīs jautro atspoļu» nelaimīgās saimnieces nāvi.

— Rīt es dodos prom, — viņš svinīgi pavēstīja un no jauna apsēdās, lai uzrakstītu Orānietim atbildi.

Mikelam izkrita no pirkstiem adata ar diegu. Brilles nošļuka uz paša degungala.

—• Paldies dievam, mēs brauksim prom no tās greizās raganas! … — viņš starodams nočukstēja.

XV ŠĶIRŠANAS ZIEMSVĒTKOS

Slavenā Hārlemas maestro Jākoba Brumeļa mājā svinēja ziemsvētkus. Bez viņa ģimenes un kalpones, kas pēc sentēvu paraduma ziemsvētkos tika aicināta kopējās vakariņās, pie galda sēdēja ari no Nārdenas atbraukušais

Brume|a kundzes brālis, latiņu akadēmijas rektors Lamberts Hortenziuss ar sievu, meitu un dēlu. Rija uzlūgts ari galdniekmeistars Plters Meijs, kurš tieši uz šo laiku bija paguvis salabot Hārlemas katedrāles lielās ērģeles. Visus svētkus mesas laikā maestro būs jāspēlē uz šim ērģelēm. Jau no paša rīta pārbaudījis Meija darbu, Brumelis nevarēja vien nopriecāties par instrumentu, kas skanēja gluži kā jauns. Ērģeļu meistari bija retums, un tos bieži dabūja aicināt pat no tālienes. Tādēļ Hortenziuss bija ieteicis izsaukt no Alkmaras viņam pazīstamo Pīteru Meiju — lielisku meistaru, kas pieprata visādus smalkus darbus.

Gaišajā, plašajā ēdamistabā bija uzklāti divi galdi: viens — pieaugušajiem, otrs — bērniem, «kaķu galds», kā to pa jokam sauca. Pie bērnu galda namamātes lomu pildīja vienpadsmit gadus vecā Elfrīda Brumele. Viņa noskatījās, kā māte cienā pieaugušos, un ar sev raksturīgo nopietnību darīja tāpat. Turpretī visu mīlule — septiņgadīgā Irma nelikās zinis par māsas ieturēto svinīgo kārtību un nemitīgi pļāpāja.

—    Paskat, paskat, Johan, — viņa smiedamās bikstīja zēnam, kas sēdēja blakus, — Henijai negaršo muskata mērce, bet Frīda, kā par spīti, to uzlēja viņas zivij!

Johanam bija piecpadsmit gadu, un viņš jutās kā īsts vīrietis. Viņš ar pieauguša cilvēka gādību apmainīja Henijas šķīvi un noglaudīja viņas mīkstos, pelnu pelēkos matus. Henija pateicīgi paskatījās uz viņu un uzsmaidīja. Viņa zināja, ka Johans nav viņas radinieks kā pārējie Brumeli, tomēr no viņa nezin kāpēc mazāk kautrējās nekā no citiem. Sis zēns ar tik neparastām acīm — vienu melnu, otru zilu — vienmēr viņu aizstāvēja. Viņa bija dzirdējusi, ka Johans ir apaļš bārenis, un nojauta, kādas grūtības viņš pieredzējis. Viņai bija žēl Johana, tomēr dažkārt viņa meklēja pie tā glābiņu no spriganās, draiskās Irmas. Bet tā joprojām pļāpāja:

—    Frīda, vai tad saimnieces tā dara? Paskaties, māmiņa pati nemaz neēd, tikai rūpējas par citiem. Bet Martina šķīvis ir tukšs.

Henijas brālis Martīns, labsirdīgs resnītis, bija liels kārumnieks. Viņš labāk -priekšroku deva saldajiem ēdieniem.

—    Vai tas taisnība, — viņš jautāja Johanam, — ka tūlīt pēc svētkiem tu braukšot uz Briseli?

—    Jā, tas ir izlemts. Maestro vairs nemēģina mani atrunāt,— atbildēja Johans.

—    Viņš ir dumjš, — iejaucās Irma. — Viņš grib būt vienkāršs audējs, kaut gan varētu kļūt slavens muzikants un dziedātājs, tāpat kā tētis. Tētis saka, viņam esot ļoti skaista balss, bet dzirde . ..

—    Johans vēl apdomāsies, — bilda prātīgā Elfrīda, uzlikdama pusbrālim vēl gabaliņu. — Kur viņš brauks tik nemierīgā laika?

—    Tētis saka . . .

—    Maestro mani saprot, — Johans pārtrauca Irmu pusvārdā. — Gribu kļūt par audēju tāpēc, ka audēju kvartālā man kādreiz deva pajumti. ..

—    Tev deva pajumti arī muzikanta mājāl — nepārdomāti izgrūda Irma, bet, ieraudzījusi māsas pārmetošo skatienu, tūlīt iekoda mēlē.

Johans kļuva nopietns.

—    Tieši tāpēc man ātrāk jākļūst patstāvīgam, lai neapgrūtinātu citus cilvēkus. Es salīgšu "pie kāda pazīstama audēja par zelli.

Pēkšņi Irma pielēca no galda un, apkampusi Johanu, sāka raudāt.

—    Es jau tā nedomāju, Dažādaci! Es pārteicos. Neļaunojies uz mani! Tas man paspruka neviļus. Es negribu, ka tu brauc projām. Es tevi mīlu!… Mēs visi tevi tik ļoti mīlam! Tu taču esi mūsu brālis, Dažādaci. Kā pats īstākais brālis.

Kad Irma jutās vainīga un gribēja būt sevišķi mīlīga, viņa visus sauca nevis vārdā, bet pēc iesaukas. Par «dažādaci» Johanu iesauca pats maestro, kad pirmoreiz stāstīja savai ģimenei par notikumiem krodziņā «Trīs jautrās atspoles».

—    Paliec pie mums, Dažādaci! — Irma glaudās klāt. — Nebrauc uz to pretīgo Briseli. Mums ar Frīdu būs garlaicīgi bez tevis.

Pieaugušie ievēroja, ka pie «kaķu galda» nav viss kārtībā, ūn Brumeļa kundze gāja uzzināt, kas noticis. Johans smiedamies paskaidroja:

—    Irma negrib, ka es braucu prom. Viņa nesaprot pašu galveno . ..

Bet tobrīd Jākobs Brumelis sacīja svainim:

—     Zēns savā sirdī glabā dziļas sāpes. Jau no mazotnes viņam bijis jāiztur viens likteņa trieciens pēc otra.

Sākumā nonāvēti viņa vecāki, tad audžumāte. .. Tagad Johans nolēmis atriebt saviem pāridarītājiem. Lai iet. Tā viņš iepazīs dzīvi. Bet nākotnē mūsu dzīve būs vētraina. Krājas negaisa mākoņi…

Rektors Hortenziuss domīgs teica:

—    Jau sen tie krājas. Droši vien mēs visi kļūsim veci, iekams sāksies vētra.

Pilers Meijs, kas sēdēja viņam iepretī, īsi iesmējās.

—    Pie mums Alkmārā, jūsu godība, mēdz teikt: «Jo ilgāks klusums pirms vētras, jo tā spēcīgāka.» Un saka arī tā: «Pat laba govs sāk sperties, ja to slauc bez apstājas.»

Johans no visas šīs sarunas dzirdēja tikai atsevišķus vārdus. Viņš palūdza Brumeļa kundzei atļauju piecelties un aiziet pie lielo galda.

—    Ar Nīderlandi izrīkojas kā ar savu īpašumu, — sašutis teica maestro. — Sākumā blakus zemes pārvaldniecei nosēdināja svešzemnieku Granvelu kā tādu ķēdes suni, bet tagad, skata pēc aizsūtījuši viņu uz Burgundiju, joprojām neiztiek bez viņa padoma, nemaz nerēķinādamies ar nīderlandiešiem. Valsts ievērojamākie ļaudis raksta karalim par pārvaldīšanas nelikumībām, sūta uz Madi"li pārstāvjus… Arī pati Parmas hercogiene sāk sapsist taisnīgo sašutumu Provincēs. Bet Fīlips nevienu citu mi klausa kā tikai Granvelu. Viņš visādi mānās, izlokās — tēlo, ka, sašutis par sava mīluļa rīcību, aizsūtī11; to projām, apsolās pats ierasties Nīderlandē un no jauna pārskatīt visus rīkojumus… Bet šoruden licis izšūdināt jaunu briesmīgu ediktu — «Tridentes koncila lēmumu» pēc kura iznāk, ka tiesības dzīvot ir vienīgi katoļiem. Pārējie nīderlandieši nododami bendes rokās.

Johana balss aizlūst, kad viņš tikko dzirdami čukst Brumelim:-

—    Māmuļa Fransuāza bija īstena katoliete …

—    Jā. . . Bet viņai bija nauda, manu zēn … — skumji iebilst maestro un pievelk viņu sev klāt. — Un karalim I dipam jau sen aptrūcies naudas.

Johans cieši saspiež Brumeļa roku. Pa šiem gadiem viņi tā sadraudzējušies, ka saprot viens otru no pusvārda. Johans raugās viņa acīs, raugās uz viņa kuplajiem matiem un pirmo reizi pamana smalkus sudraba pavedienus. Johans zina — Brumelis kvēli mīl dzimteni, lepojas ar to un cieš tai līdzi.

Rektora tuklā sārtvaidze sieva garlaikojas. Viņai nepatīk gudras «vīru» sarunas. Kā nu tā var bojāt ziemsvētkus? Re nu, visi apklusuši,i sēž kā bērēs. Pat pie «kaķu galda» ir neparasts klusums. Agrākos laikos bija pavisam citādi! Ziemsvētki pagāja kā viena gara, līksma diena. Kur palikuši seno dienu joki, smiekli, dejas, rotaļas? Vai tad vīns, sidrs, saldās uzlieves un alus vairs neielīksmo sirdis? Vai bērniem atņemta viņu bērnība?

Viņu glābj Brumeļa kundze. Tā atgriežas pie lielo galda un laipni paskubina:

—    Lūdzu dārgos ciemiņus neaizmirst savus šķīvjus. Ej pie galda, Johan. Tūlīt Irma, jo viņa ir pati jaunākā, visiem pienesīs dāvanas.

Atkal sāka šķindēt naži, skanēt glāzes, dzirkstīt un putot alus. Jauniņā kalpone Tanekene, kas bija atbraukusi līdzi Hortenziusiem, tumši pietvīka, kad Piters Meijs viņai ielēja alu, un samulsusi pēkšņi aizrijās, vīriem par uzjautrinājumu.

'Tridentes koncils — augstāko garīdznieku apspriede; lajā katoļu baznīcu pilnīgi šķīra no protestantu baznīcas, kuru nolādēja.

—     Klusāk! … Klusāk! … — uzsauca Irma. — Visi aiztaisiet acis. Tētis ar Johanu tūlīt dziedās, un katram šķīvī birs dāvanas …

Brumelis skanīgā, zemā balsī uzsāka bērnu ziemsvētku dziesmu. Johans vilka līdzi.

Bim-bam-bam! Tili-bam! Tili-baml Tevi sveicam, gaišais nams! Bim-bainl Zvaigzne mūs it atvedusi …

—     «Zvaigzne mūs ir atvedusi! Bim-bam! Bimbam! …» — Irma atkārtoja un pieskrēja pie loga, kur stāvēja senatnīga ozolkoka lāde un uz tās, ar dvieli apsegtas, atradās dāvanas.

Brumeļa kundze čukstēja meitai vārdus un citu pēc cita ņēma aizsainīšus, izgreznotus ar āmu]iem vai palmu zariņiem — šiem līksmo ziemsvētku zaļumiem. Meitene uz pirkstgaliem piegāja katram klāt. Cenzdamās turēties klusītiņām, viņa nolika blakus tiem paredzētās dāvanas un gandrīz vai ticēja, ka sainīšus viņu mājā atnesušas baltās, mirgojošās sniegpārsliņas, kas šajā svinīgajā brīdī dejoja aiz loga rūtīm .. .

Piegājusi pie Johana, viņa mirkli uzkavējās, aizsedza viņam acis un pačukstēja tieši ausī:

—    Nebrauc projām, Dažādaci! Pie mums Hārlemā ir tik jauki!

Samtainā daudzbalsīgā korī dūca ērģeles, bet no augšas pār dievlūdzēju galvām lija spožas gaismas straumes. Vitrāžās liesmoja lokumainajos svina ietvaros.

Johans vērīgi klausījās. Šoreiz maestro pārspēja pats sevi. Vēl nekad viņa spēlētā himna nebija skanējusi tik vareni, tik svinīgi. Sākumā ērģeles zem viņa rokām it kā dvesa skaļas nopūtas. Augšup lidz pašām griestu velvēm kapa gari stieptas, žēlas vaimanas un lidinājās tur kā putni, traucās pretī gaismas straumēm un sauca tās pēc palīdzības. Bet nu jau tās saplūdušas grandošā uzvaras akorda. Tad ērģeles atkal skanēja dobjāk. Likās, tās kādam draudēja. Tas bija pats maestro, kas tur pauda savu sašutumu, kaut ko draudīgi prasīja. Bet gaismas straumes plūda un plūda pār pleciem un svētdienīgajām galvassegām. Svētlampiņas un sveces dega ar vienmērīgu, nekustīgu liesmu.

Kā Johanam patika tādi brīži, kad varēja domāt nevis |>.ir sīkām ikdienišķām lietām, bet par lielām kā visa p.isaule! Tādās reizēs viņu nemocīja atmiņas. Senās pāi' stibas norima. Sirdī modās gaišas jūtas, kuras viņš nezināja saukt vārdā. Prieks?… Nē. Prieka nojausma?… \ cir jau būt. Tieši ar tādām izjūtām viņam vajadzētu atsi.it iemīļoto Hārlemu.

«Tu būsi laimes luteklis, mans mazais nīderlandieti!» kādreiz bija teikusi māmuļa Fransuāza. «Gan gaišā dienā, / i. melnā naktī tu meklēsi laimi, kamēr to atradīsi…» Ja, jā, viņš meklēs laimi — gan savējo, gan zudušo dzimti nes laimi. Šajā pašā brīdī, kad tik vareni dūc ērģeles un tik krāšņi skan maestro spēlētā himna, viņš solās atrast laimi.

Irma, stāvēdama savējo vidū, nenovērsa no Johana pārsteigumā pilnu skatienu. Kas ar viņu noticis? Kāpēc viņš ir tik bāls, bet acis kvēlo kā divas uguntiņas? Viņš atmetis galvu un raugās augšup griestu velvēs, un viņa matus un pieri apmirdz liesmaini saules stari…

Meitene piebikstīja māsai.

—    Skaties, Frlda, mūsu Johans stāv kā sludinātājs

kancelē.

Elfrīdai notrīsēja skropstas. Viņa noliecās un, iebāzusi degunu lūgšanu grāmatā, nočukstēja: •

—    Ko tu runā! Vai tad drīkst svešos cilvēkos pieminēt sludinātājus?

Irma paskatījās apkārt. Paldies dievam, neviens nebija viņu dzirdējis. Viņa bija aizmirsusi, ka par protestantu sludinātājiem nedrīkst teikt ne vārda. Viņi jāuzņem mājās tikai lielā slepenībā, citādi var apcietināt, tāpat kā Johana audžumāti, un aizvest uz cietumu, no kurienes neviens vairs neatgriežas.

Ērģeles apklusa. Baznīcā kopā ar vīraka dūmiem gaisā it kā lidinājās pazīstama, mīļa balss. Dziedāja tēvs. Pār hārlemiešu rindām pāršalca jūsmīgi čuksti. Jā, tēvs sen tā nav dziedājis kā šodien. Tiesa gan, svešā latīņu valoda mazliet traucēja. Mājās tēvs dzied tikai holandiešu dziesmas. Tajās viņš apdzied sauli, zemi un visu, ko cilvēks redz sev apkārt. Jaukas, saprotamas, līksmas dziesmas! . .. Bieži vien Johans dzied kopā ar viņu. Tad tīri neviļus pievienojas ari visi citi. Johanam ir dzidra, skanīga balss, kas tā vien aicina sev līdzi.

Un tagad Dažādacis brauc prom … Irma pastiepjas uz pirkstgaliem un čukst Brumeļa kundzei ausī.

— Nelaid Johanu uz Briseli, māmiņ! — viņa dedzīgi lūdz.

Brumeļa kuudze pārmetoši pašūpo galvu, un Irma zina, ko viņa domā: «Uzvedies pieklājīgi baznīcā…» Un vēl: «Vai tad var noturēt ērglēnu, ja viņam izauguši spārni?» Tā viņa atbildējusi ne vienreiz vien.

Ziemsvētku pēdējā vakarā Brumeļa kundze uzkāpa Johana istabā. Plīvojošās sveces gaismā viņa vēlreiz pārlūkoja veļas kaudzīti, ko bija sagatavojusi viņam līdzi ceļā, izklāja uz krēsla rūpīgi salocīto silto vamzi, vilnas kreklu un garās zeķes. Bet, kad Johans apgūlās, apsēdās līdzās uz gultas malas un uzlika viņam roku uz krūtīm.

Johans pārsteigts paraudzījās viņai sejā. Brumeļa kundze augām dienām bija aizņemta vai nu saimniecībā, vai ar meitenēm. Johana'm reti gadījās palikt ar viņu vienatnē. Var teikt, ka no visas ģimenes viņš vismazāk pazina šo kluso, rāmo sievieti ar mazliet skumjām un sapņainām acīm. Viņa ierunājās:

—    Es nupat jūtu, kā pukst tava sirds, Johan. Visus šos gadus, kamēr tu dzīvoji kopā ar mums, tā vienmēr pukstējusi vienmērīgi un skaidri, kā jāpukst veselīga zena sirdij. Bet tu aiziesi no mājām tieši pirms pašas vētras. Es nemitīgi lūgšu dievu par tevi, lai tuvais negaiss pasargātu tavu jauno sirdi. Un, lai kur tu būtu, manas domas par tevi, manas bažas par tevi kā par pašas dēlu pavadīs tevi līdz mana mūža galam …

Johans, no saviļņojuma drebēdams, saņēma viņas roku un pieplaka tai ar savu karsto vaigu.

—    Man . . . man bail… jūs saukt par māti… Vienai es jau atnesu nāvi…

Viņa iesmējās un pagrieza pret sevi Johana seju.

—    Māņticība ir liels grēks, manu zēn. Kā tu vari būt vainīgs? Bet es cieši ticu: kas nebija vēlēts izjust tām abām nelaimīgajām mirušajām, tas nolemts man, trešajai…

—     Par kd jūs runājat?

Viņa atkal iesmējās un noskūpstīja zēna augsto, skaidro pieri.

—          Man būs lemts lepoties ar ērglēnu, kas, izaudzis nicina ligzdā, tagad izpletis spārnus un gatavs aizlidot plašajā pasaulē.

No viņas vārdiem Johanam pēkšņi kļuva ļoti gaiši un priecīgi ap sirdi.

—    Dodiet savu svētību, māmiņ, — viņš teica, smaidīdams caur asarām, — dodiet savu svētību dzīvei, cīņai, manai nāvei, ja dzimtenei tā Būs vajadzīga.

—    Tikai dzīvei! Tikai uzvarai, manu puisīt!

No rīta ģērbjoties Johans sava „vamža kabatā atrada pabiezu naudas maku. Kas to bija ielicis — Brumeļa kundze vakar vakarā vai maestro, gandrīz vai simto reizi viņu apkampdams, — Johans atvadīšanās burzmā tā ari nebija pamanījis. Starp citu, maestro vēl pasacīja, ka Briselē viņš kādreiz iepazinies ar audējmeistaru. To visādi slavējusi nelaiķē Fransuāza. Meistaru saucot par Nikolu Liāru. Bet viņš droši vien aizbraucis uz Antverpeni pie bagātā fabrikanta un tirgotāja Mateja Sneisa. Brumelis izstāstīja, kā viņš nejauši kļuvis par Liāra likteņa lēmēju, to izšķirdams ar naudas gabalu — raksts vai ērglis.

—        Māņticība, protams, ir grēks, — maestro pasmaidīja, palūkojies uz sievu, — tomēr paņem šo monētu — iespējams, ka tā atnesīs laimi. Ēs no tās reizes esmu to saglabājis. Parādīsi monētu audējam, ja kādreiz iznāks sastapties. Viņš mani atcerēsies un varbūt palīdzēs tev iekārtoties. Neaizmirsti arī Rozu ar tās bārddzini. Citādi būsi Briselē gluži viens, tāpat kā pirmo reizi.

XVI LAZĀRS ŠVENDIJS

Spānijā no Nīderlandes bija ieradies sūtnis, kuram karaļvalsts bija pateicību parādā par uzvarām karā un noslēgto mieru ar Franciju. Lieliskais grāfs Lamorals Egmonts, šķiet, bija apbūris visu Madridi, sākot ar pašu karali. Fīlips Otrais, kā vienmēr, klausīja sava bijušā ministra padomam sēt sāncensības garu un ķildas nīderlandiešu augstmaņu vidū, vieniem rādīdams laipnību un tos visādi lutinādams, bet otrus vajādams. «Skaldi un valdi» — tāds bija sens visu valdnieku princips.

Šoreiz grāfs nokļuva lutināmo skaitā. Būdams lētticīgs un vieglprātīgs, viņš bija sajūsmā par uzņemšanu. Cik loti maldīgās domās bija mani draugi, prātoja nīderlandiešu tautas apdziedātais varonis, kad. viņi, izvadīdami mani uz šejieni, nodeva grāfienei Egmontai ar savām asinīm parakstīto aktu. Šajā dedzīgajā rakstā augstākā muižniecība zvērēja pie sava bruņinieku goda atriebties katram, kurš mēģinātu laupīt viņu slavenajam tautietim dzīvību vai brīvību.

Starp citām vēstulēm Egmonts atveda arī Henriham van Gālam ilgi gaidīto Orānieša atbildi. Princis dzimtenes vārdā pateicās «jaunajam patriotam, kurā vēl nebija mirušas pienākuma un taisnības jūtas». Viņš ieteica nenoniecināt pazīšanos ar tik cildeniem cilvēkiem, kāds, piemēram, ir Lazārs Svendijs — spāniešu ka Valērijas virspavēlnieks, kurš kopā ar karali atbraucis no Provincēm. Viņš ir gudrs un drosmīgs, bet viņam diemžēl galmā pārāk maz domubiedru. Vēstules beigās Orānietis deva mājienu, ka cilvēks, kurš grib palīdzēt dižā lietā, vienmēr pats var atrast, kā to izdarīt. Par infantu viņš pat neieminējās.

Lazārs Svendijs? .. . Henrihs zina, kurš tas ir. Viņš to atceras no vētrainās nakts, kad gandrīz aizgāja bojā visa karaliskā flote. Lazārs Svendijs bija kara korvetes komandieris un pirmais ieradās uz Fīlipa galeras ar ziņojumu par vētras nodarītajiem zaudējumiem. Vēlāk Henrihs retumis redzēja viņu galma pieņemšanā. Kāpēc Henriham ne reizi nebija ienācis prātā tuvoties savam tautietim? . ..

Nebūs viegli atrast laiku, lai tiktos ar Lazāru Švendiju. Infants bija untumaināks un drūmāks nekā parasti. Nesenā slimība bija padarījusi Karlosa raksturu neciešamu.

Sākumā viņu interesēja atbraukušais slavenais karavadonis. Viņš ar ziņkāri iztaujāja Egmontu par Provincēm, skaļi smējās, klausīdamies stāstījumus par Brederodes trakulībām.

—    Ak dievs, es atdotu nezin ko, lai tiktu tavā dzimtenē! — viņš teica Henriham. — Tur patiesi ļaudis prot dzīvot un priecāties.

—    Nīderlandē prot ne tikai priecāties, bet arī strādāt, Kārlos, — van Gāls centās pārliecināt.

—    Muļķības! Darbs — tas ir tikai lauķiem un amatniekiem! Tu kļūsti tikpat garlaicīgs kā mūks ar saviem ['^mācošajiem pātariem. Paskaties uz Egmontu — tas ir i t bruņinieks: drosmīgs kā lauva, jautrs kā… — nev.īrēdams atrast salīdzinājumu, Karloss pēkšņi ievaidējās: Iedomājies tikai, tas laimesputns Aleksandrs Farnese brauks viņam līdzi uz Provincēm, lai mātes galmā nosvi[lietu kāzas ar portugāļu princesi! Kā veicas šiem abiem laimes lutekļiem — manam tēvocim Austrijas Huanam un Aleksandram! Viens ir skaists kā Apolons, otrs… Zini ko, Henrih, aizbēgsim! Sadabūsim labi daudz naudas un kūdīsimies pie taviem tautasbrāļiem. Galu galā es taču esmu viņu nākamais karalis!

Henrihs palika vienaldzīgs pret bezdarbībā nīkstošā prinča mūždien mainīgajiem plāniem. Viņš sāka šaubīties par Karlosu. Kāpēc īstenībā Nīderlandei būtu vajadzīgs karalis? Provinces lieliski var iztikt ar pašu ievēlētiem pārvaldniekiem. Šim nolūkam netrūkst cienījamu cilvēku. Gar viņa acīm cits pēc cita aizslīdēja paši ievērojamākie nīderlandieši un visu priekšgalā — viņa elks Orānijas Vilhelms.

Vēlu vakarā, kad mēness ielās lēja savu zilgmaino gaismu, Henrihs caur dārzu un iekšpagalmu nonāca pie Svendija nelielā namiņa durvīm. Tās atvēra veca kalpone. Viņa jau gāja to pieteikt, bet šajā mirklī no istabas izskrēja jauna meiča. Kastaņbrūnie mati garām cirtām brīvi krita pār pleciem. Brūnās acis zem izliektajām uzacīm aši viņu nopētīja, un dzidra balss jautāja:

—    Jūs esat steidzamā lietā, senjor kabaljero?

—    Jā, senjorita. Es gribētu sastapt senjoru kavalērijas virspavēlnieku. Es saņēmu vēstuli. ..

—     No jūsu brīnišķīgās dzimtenes? — Brūnās acis iemirdzējās spožāk. — No Nīderlandes?

—    Kā jūs uzminējāt, senjorita? — Henrihs brīnījās.

—     Nezinu. Tāpat vien iedomājos. Es tūlīt pateikšu. Marikita, paņem no kabaljero apmetni! — Un viņa kā vējš aizdrāzās dziļāk telpās.

Sniegdams kalponei apmetni un nojozdams zobenu, Henrihs jautāja:

—    Tātad senjoram Švendijam ir meita?

—     O nē, senjor kabaljero, tā ir senjoras -krustmeita, apaļa bārene. Viņa te dzīvo jau no mazotnes, kā pašu bērns.

—    Tēvoc! Tēvoc! — pa visu māju skanēja saucieni.

—     Kur jūs esat? Pie jums atnācis ciemiņšl Pēc jums jautā senjors kabaljero no Nīderlandes!

Henrihs pārkāpa pār slieksni un apstājās. Istaba viņam atsauca atmiņā dzimteni. Jā, jā, tādas pašas lielas lādes ar kumpainiem vākiem stāvēja arī pie viņiem Groningenē. Tāds pats smags galds ar resnām ozola kājām un no kārklu klūgām pīti četrstūraini krēsli ar platiem sēdekļiem. Un pat bronzas svečturi ar linu drānu apklātā galda vidū, šķiet, viņš jau kaut kur bija redzējis. Tā bija pārsteidzoša ilūzija. Henrihs uz mirkli pat aizmirsa, ka atrodas Spānijā; tik skaidri viņš izjuta dzimtenes tuvību, mīļās, līksmās, viņa senču dzimtās zemes mājīgumu, ka sirds sāpīgi sažņaudzās. Viņš aizvēra acis, lai vēl brīdi pakavētos tīkamajās, smeldzīgajās izjūtās… Kleitas čaukstoņa lika viņam atgūties.

Meitene ar brūnajām acīm smaidīja, lūkodamās viņā.

—    Lūdzu, es atvedu tēvoci. Viņš domāja, ka es jokoju.

Ienāca Lazārs Svendijs. Mājās viņš nelikās tik liela

auguma un tik nopietns. Vaļējā krekla apkakle virs bifeļādas vestes vērta viņa atklāto, vīrišķīgo seju vienkāršāku. Zilās acis raudzījās laipni. Tikai balss tāpat skanēja kā bazūne.

—    Vai man ir tas prieks redzēt savu tautieti?

—   Jā, senjor kavalērijas virspavēlniek, esmu nīderlandietis, — Henrihs palocījās.

—    Astūrijas prinča kamerpāžs van Gāls?

—    Jā. Lūdzu atvainot, ka ierados nelaikā. Bet es saņēmu vēstuli…

—    Droši vien no tā paša cilvēka, no kura saņēmu arī es, — Svendijs sirsnīgi uzsmaidīja un norādīja uz krēslu.

—   Lūdzu, sēdieties.

Istabā ienāca pēc izskata vēl pajauna sieviete. Viņas lielās, biklās acis Henriham atgādināja itāļu meistaru gleznoto madonnu acis. Ietinusies baltā, siltā šallē, viņa piegāja pie meitenes un apkampa to.

—    Atļauj tevi iepazīstināt, Marija, — noducināja Svendijs, — ar manu tautieti, dižciltīgu nīderlandiešu jaunekli, Orānijas prinča attālu radinieku.

Henrihs atkal palocījās. Svendija sieva sniedza viņam roku. Viņš godbijīgi to noskūpstīja.

—    Bet jūs, kā liekas, jau esat pazīstami? — Svendijs jautāja meitenei.

—     Nē, senjors kabaljero mani nepazīst. Es esmu Inese de la Sedra, senjoras Marijas krustmeita, — viņa paskaidroja Henriham.

Viņš atkal palocījās.

Pēkšņi Švendijs sāka pilnā balsī smieties.

—     Tas nekur neder! Mūsu iepazīšanās ir tāda, it kā mēs nebūtu nīderlandieši! Redziet nu, ko nozīmē dzīvot ceremoniju zemē Spānijā! Tātad, — Švendijs turpināja,

—      jūs no prinča Vilhelma saņēmāt vēstuli, kurā viņš ieteic doties pie tādiem cilvēkiem, kas jūt simpātijas pret katru, kurš par savu dzimteni uzskata Nīderlandi…

Senjora Marija piecēlās, lai netraucētu sarunu, un izgāja iekšpagalmā, aizvezdama līdzi Inesi.

Henrihs mulsdams aizgūtnēm izteica sava nāciena iemeslu. Viņš lūdza, lai jau šeit, Spānijā, vinu iemāca būt noderīgam dzimtenei. Švendijs, vērīgi viņu uzlūkodams, sacīja:

—    Princis man par jums rakstīja. Viņš jūs atceras vēl kā mazu zēnu. Jūsu tēvocis, vecais, drosmīgais karavīrs, pametis savu pili, pievienojies princim uzticīgiem ļaudīm un, tāpat kā jūs, gatavs ziedot savu atlikušo mūža daļu nelaimīgajai dzimtenei.

—     Jūs kaut ko zināt arī par manu tēvoci? … — Henrihs satraucās. — Es atkal vairs nesaņemu no mājām nekādas ziņas. Bez tēvoča man tur vēl palikuši draugi. Esmu noraizējies par viņiem.

—     Pēc karaļa pavēles vēstules no Nīderlandes tiek pārtvertas, — Švendijs paraustīja plecus, — tāpat kā vēstules uz Nīderlandi. Turpmāk varu jums izpalīdzēt, nosūtīdams un saņemdams jūsu korespondenci.

—    Es jums pateicos! — Henrihs dedzīgi satvēra Švendija roku. — Šī pilnīgā neziņa par tuviniekiem mani nomoka .. . Tātad ko jūs man ieteiktu darīt?

Švendijs brīdi vilcinājās.

—    Līdz Orānijas princim, — viņš nopietni iesāka,

—     bieži vien nonāk ieinteresētu cilvēku tīši sagrozītas ziņas. Viņam nepieciešams zināt patiesību, pagaidām tas ir viss. Par šiem maniem vārdiem labi padomājiet.

Henrihs sāka atvadīties.

—    Palieciet pie mums vakariņās, — namatēvs vienkārši palūdza. — Manas dāmas dzīvo pārlieku noslēgti un būs priecīgas draudzīgi patērzēt ar jaunu cilvēku.

Henrihs atsacījās. Viņš nepiederēja pats sev — infants jebkuru bridi varēja pēc viņa prasīt.

—    Kā nu jūs redzat, — Švendijs teica, — tomēr neaizmirstiet mūsu kluso ieliņu.

Istabā ieskrēja Inese.

—    Jūs jau ejat prom?… Nē, es jūs lūdzu tikai vienu brīdi — paskatieties uz dārzu, uz šīvakara debesīm!

Viņa stāvēja durvīs un rādīja uz spožo mēness ripu, kas peldēja pār koku galotnēm. Tad pagriezās pret Švendiju.

—    Un tomēr, tēvoc, Spānijā ir īpašs mēness un īpašas naktis, pat ziemā.. . Paraugieties uz cipresi — tā izskatās pēc mūķenes, kas melnās drānās lūdz dievu lielas sudraba svētlampiņas priekšā …

Svendijs iesmējās.

—    Jūs viņai neņemiet ļaunā, van Gāl. Viņas abas man ir fantazētājas un visu ko salasījušās no senās Grieķijas dzejniekiem. Neaizkavē, Inese, kabaljero — viņš ir dienestā, grūtajā galma dienestā.

Henriham negribējās iet projām. Viņš bija sajūsmā par gaišo nakti, kas likās tik silta kā vasarā.

—    Marija! — Svendijs sauca dārza dziļumā. — Vai tā nebiji tu, kas mani brīdināji, ka Madrides naktis esot viltīgas? Tava šalle tevi neglābs no Sjerragvadaramas[10]saltās elpas.

—    Eju-ū!… — līdz viņiem atskanēja senjoras Marijas noskumusi balss, un mēness gaismā ienāca balts stāvs. — 2ēl šķirties no'tādas nakts …

Henrihs sagaidīja atnākam senjoru Mariju un sāka atsveicināties. Inese pamāja viņam ar galvu un uzaicināja:

—    Atnāciet, lūdzu, biežāk pie mums.

Visi trīs izgāja viņam līdzi priekštelpā. Vecā Marikita ar viņa apmetni rokā atnesa sveci. Henrihs noraudzījās uz šo ģimeni priecīgi smejošām acīm. Tātad arī Spānijā ir vienkārši, gaiši ļaudis, kuri spēj sasildīt sirdi! Viņš aplika zobenu, pārsvieda pār plecu apmetņa malu un paņēma cepuri.

—    Katrā ziņā atnāciet! — atkārtoja Inese.

—    Atnāciet, — pasmaidīja senjora Marija. — Mēs jūs gaidām, van Gāl.

Henrihs gāja, un viņam gribējās dziedāt. Roka balstījās uz zobena spala, bet ausīs visu laiku vēl skanēja vārdi: «Katrā ziņā atnāciet!» Nu, protams, viņš atnāks uz šo brīnišķīgo māju, kur Spānija tik harmoniski sadzīvo ar Nīderlandi, kur karavīrs nomet savu skarbumu, kur mīt brīnišķīga sieviete, kur atskan jaunavīgi smiekli un dzidra balss paļāvīgi lūdz: «Atnāciet, lūdzu, biežāk pie mums!»

Henrihs atgriezās mājās kā spārnots. Viņš zināja, kas jādara. Viņam jāsūta Orānietim ziņas par visu, kas notiek Madridē. Tikai nupat viņš pa īstam saprata savu kādreizējo sarunu ar Arasas bīskapu Granvelu. Cik ļoti atšķirīgi ir mērķi, pēc kuriem tiecas šie abi cilvēki — karaļa pirmais ministrs un nīderlandiešu karavīrs Švendijs. Kalpot taisnībai, palīdzēt nabagajiem brāļiem — lūk, kā labā nav žēl pat dzīvību atdot!

XVII senas vietas — jaunas DZIESMAS

Johans atkal soļoja par Briselep ielām. Cik sen viņš te nav bijis! Toreiz, kad vecais Mikels viņu ieveda «Trīs jautrajās atspolēs», bija aprīļa diena. Torīt dārzos tāpat smaržoja izplaukušie ceriņi, tikpat dzidri zilas bija pavasara debesis. Tikai pilsēta bija trokšņaināka, daudzbalsīgāka, skanēja joki, smiekli. Tiesa gan, toreiz smiekli viņam nebija ne prātā. Tomēr viņš atdotu nezin ko, lai tie laiki atkal atgrieztos.

Svētās Gudulas baznīcas tornī skaļi sāka dimdēt zvans. Tam sīkā balsī atsaucās svētās Zenevjevas draudzes baznīcas zvans audēju kvartālā. Priecīgās iebraukšanas iela. Bet kāpēc te tik neparasts klusums šajā, kaut arī agrajā rīta stundā? Cik maz gājēju! Johans pieiet pie nama, kur kādreiz atradās «Trīs jautrās atspoles». Lūk, pakāpieni pie durvīm, kur viņš, desmitgadīgs puišelis, bija nespēkā sabrucis. Pazīstamais durvju kliņķis… Taču virs durvīm karājas nevis māmuļas Fransuāzas izkārtne— kokā grieztas atspoles, bet milzīgs zeltīts kliņģeris.

—     «Kristofa un Zannas Renonklu maiznīca», — Johans pilnīgi neapzināti izlasa.

Durvis "stāv pusviru. Viņš pārkāpj pār slieksni. Krodziņa gaišā istaba pārvērtusies līdz nepazīšanai. Galdu vairs nav. Gar visām sienām ir gari plaukti, bet uz tiem rindojas maizes klaipi un veģi. Tomēr tīrība un kārdinošā smarža šķiet tāda pati kā senāk. Aiz Ieies, durvīm muguru uzgriezusi, stāv sieviete — Johans sastinga — ar kuplu, kruzu|otu aubi galvā, ap vidu — sastivināts priekšauts ar platu mezglu. Tuklās, baltās rokas pasniedzās pie viena no augšējiem plauktiem. Johans stāvēja, elpu aizturējis, un nekustējās. Vai viņš sapņo vaļējām acīm? Pati māmuļa Fransuāza… Kad durvis iečīkstējās, sieviete pagriezās, un sapnis izgaisa. Pretī laipni smaidīja sveša seja ar sārtiem vaigiem un strupu degunu.

—    Labrīt, jūsu godība!

—    Labrīt… — Johans ar pūlēm pārvarēja uztraukumu. — Piedodiet… man vajadzēja pieklauvēt…

—    Ko nu, ko nu, jūsu godība! Veikals ir atvērts — nupat jāsāk tirgoties. Ko pavēlēsiet?

—    Esmu atbraucējs, — Johans paskaidroja. — Mani vecāki sūtīja mani uz šejieni… Te kādreiz dzīvoja viņiem pazīstama krodziniece… māmuļa Fransuāza…

Maizniece skumīgi pašūpoja galvu.

—    Ak, jūsu godība, tas bija sen! Ne krodziņa, ne pašas krodzinieces vairs nav. Kā stāsta, tas bijis bēdīgs notikums. Mūs ar vīru pat centās pierunāt, lai pārdodam šo māju — esot nelaimīga vieta. Bet, paldies dievam, tajos gados šī vieta bija tīrā zelta bedre. Sākumā viena netiku galā. Arī patlaban puisi, manu palīgu, aizsūtīju uz tirgu. Bet vīrs jau mazā gaismiņā aizsteidzās uz biržu nez kādus jaunumus klausīties… Tagad nedroši laiki, jūs jau pats to zināt. Tā nu es viena ar savu dēlēnu cenšos visu piekopt, iekams nāks pircēji. Jūs esat pirmais — un no pirmā naudu nedrīkst prasīt: tā būtu slikta zīme. .. Laipni lūdzu, ņemiet, ko sirds kāro, un cienā j ieties.

Johans papurināja galvu.

—    Paldies, es neesmu izsalcis… Jā, tie laiki pagājuši …

—    Ko?,— maizniece nesaprata. — Nav vārdam vietas — laiki nedroši! Ļaudis mūk no pilsētām. Pircēju kļuvis krietni mazāk. Miltu un citu produktu cenas tik aug un aug … Bet par ko jūs runājāt, jūsu godība? ^

—          Es tāpat vien… — Johans palūkojās apkārt. — Ja jūs atjautu, es ļoti gribētu palūkoties uz māju, pagalmu, saimniecības ēkām.

Maiznieces acis aiz pārsteiguma kļuva gluži apaļas. Kas par ērmīgu svešinieku! Grib paskatīties uz pagalmu, uz saimniecības ēkām, bet viņas veģiem, kas izslavēti visā kvartālā, pat acis neuzmet!

—           Mani vecāki ļoti mīlēja māmuļu Fransuāzu, — Jobans attapās pateikt, — dažu labu reizi arī mani šurp atveda. Man gribētos atcerēties bērnību ,..

Maiznieces sejā atplauka mīlīgs smaids.

—           Ak, jūsu godība, bērnība — tie ir zelta laiki, patīkami atcerēties … Georg! — viņa pasauca.

Pa iekšdurvīm, kas Johanam bija tik labi pazīstamas, palēkdamies ieskrēja gadus sešus vecs puisēns un piekļāvās pie mātes brunčiem. Johans juta, ka viņam krūtis kaut kas sažņaudzas. Tāpat arī viņš kādreiz bija piespiedies pie māmuļas Fransuāzas ceļiem.

—           Georg, dēliņ, — maizniece skaļi nošmaukstināja bērnu uz pierītes, — parādi viņa godībai mūsu māju.

«Mūsu māju»!… Johans aiz skaudrām žēlām gandrīz vai iekliedzās.

Zēns pagrieza pret Johanu savu prātīgo sejiņu ar vērīgajām acīm. Mazā roķele pavilka viņu aiz piedurknes.

—    Nāc, es tev parādīšu mūsu māju.

—           Gan māju, — sevi pārvarējis, Johans pasmaidīja, — gan pagalmu, dārzu, pagrabu…

—    … un bēniņus! — jūsmīgi piebilda Georgs.

—    Nu, protams, vispirms bēniņus.

Maizniece labsirdīgi smējās. No jauna iečīkstējās durvis — ienāca pircēja. Georgs, juzdamies ārkārtīgi lepns, palaida Johanu pa priekšu.

—    Nepakrīti — te ir pakāpiens!…

—           Zinu, zinu, mans mazais likumīgais pēcteci, — Johans sacīja un atcerējās, cik pats bija samulsis, kādreiz sēdēdams uz ceļiem svešam jauneklim no pils… Diezin kā tagad klājas tam Henriham van Gālam?

Johans bezmērķīgi klīda pa Briseli. Ar lielām pūlēm viņam izdevās šo to uzzināt par Rozu, kādreizējo «Trīs jautro atspoļu» kalponi. Izrādās, ka viņa ar savu vīrut , bārddzini Robertu, sekojusi daudzu briseliešu piemēram un aizbraukusi no Nīderlandes vai nu uz Angliju, vai kādu citu protestantu zemi. Johanam pilsēta bija kļuvusi galīgi sveša. Viņam pat negribējās meklēt pazīstamos audējus. Tiesa, arī no viņiem maz bija palikuši galvaspilsētā. Cilvēki mūk no dzimtenes. Kādreizējā dzīve pagājusi uz visiem laikiem. Jāsāk jauna, jaunā vietā, ar jauniem cilvēkiem.

Roterdamā, kur Johans bija nodzīvojis gandrīz pusotra gada, viņš nekā jauna nedabūja zināt par māmuļas Fransuāzas likteni. Johans ari neko lielu nebija cerējis. Viņš palika pilsētā,> lai varētu nosūtīt atpakaļ naudu, ko Brumeļi bija ielikuši viņam kabatā. Tagad viņš ne no viena negribēja būt atkarīgs. Jau tāpat cilvēki ilgus gadus viņam tik daudz palīdzējuši! . .. Laiks maksāt vecos parādus.

Sākumā viņš iestājās kuģu būvētavā par krāvēju. Bet piecpadsmit gadus vecajam zēnam nebija pa spēkam šajā smagajā darbā sacensties ar pieredzējušiem, pieaugušiem vīriem. Viņš saslima un labu laiku novāļājās bez īstas kopšanas un palīdzības kādā būdā Rotas krastos. Kāda nepazīstama veča, zvejnieka atraitne, iežēlojās par «izdēdējušo holandieti» un ar savām zāļu tējām viņu kaut kā izdziedināja. Tad Johans nokļuva tauvu darbnīcā, kur viņš tik tikko varēja nopelnīt trūcīgam uzturam un nožēlojamai maksai par kaktu līdzjūtīgās zvejnieces būdā. Kādu dienu viņš saprata, ka ilgāk vairs nevarēs saglabāt neskartu Brumeļu naudu. Pārāk bieži viņu mocīja bads. Viņš nolēma aizsūtīt naudu atpakaļ uz Hārlemu, lai nekristu kārdinājumā un to neizdotu. Bet kā lai aizsūta?…. Kam uzticēt? . .. Liktenis atkal nāca viņam palīgā.

Reiz, iedams pa lepno Hogstrates ielu, viņš izdzirdēja sarunu par netālo antverpenieša Sneisa kantori. Sneiss?… Matejs Sneiss? … Kur viņš jau dzirdējis šo vārdu? … Ak jā, tas taču bija maestro, kas atvadīdamies nosauca bagāto fabrikantu, pie kura bija atbraucis audējs Liārs. Bagātajam kantorim, protams, ir pastāvīgi sakari ar tirdzniecisko Amsterdamu un varbūt pat ar kaimiņpilsētu Hārlemu. Johans ātri vien atrada šo kantori. Un viņam, tiesa gan, ne bez grūtībām, izdevās sastapt arī pašu Sneisu, kas, par laimi, nupat kā bija atbraucis darīšanās uz Roterdamu. Bagātnieka kumpais deguns ne visai noskaņoja būt atklātam. Bet nekā nevarēja darīt. Johans paskaidroja, kāda viņam vajadzība. Lai gan Sneiss savilka melnās, biezās uzacis, tomēr apsolija reizē ar saviem kantora papīriem nosūtīt arī naudu un vēstuli pēc

piederības.

—    No kā tu dzīvosi tālāk? — viņš drūmi jautāja.

Johans sadūšojās un, pašam pilnīgi negaidot, izgrūda:

—    Varbūt jūs man palīdzēsiet nopelnīt iztiku?

Tā sākās viņu attiecības: bagātnieka un bezpajumtes zēna attiecības. Sneiss gluži kā preci novērtēja Johana godīgumu un jauneklīgo dedzību un pieņēma viņu darbā savā kantorī.

Drīz no Hārlemas pienāca vēstule ar Brumeia kundzes svētības vārdiem, maestro pārmetumiem par atsūtīto naudu un Elfrīdas rakstīto zīmīti no Irmas:

«Brauc atpaka], Dažādaci! Mums bez tevis skumji. Bet zobens karājas virs manas gultas. Es skatos uz to un pat raudu. Bet tētis smejas un Frīda arī. Es priecājos, ka tu neatsūtīji liāru. Tas ir laimīgs. Raksta Frīda, bet es vēl slikti māku. Tava māsa Irma. Brauc atpakaļ!»

Meitene atgādināja Johanam par monētu, kas tik sen bija iešūta vamža oderē. Viņš to bija pilnīgi aizmirsis. Varbūt tā patiesi viņam palīdzēs iemācīties audēja amatu, ja viņš sameklēs pazīstamo audējmeistaru? Taču nerunīgais Sneiss tā arī neatbildēja uz jautājumu, vai viņš nepazīst audējmeistaru Nikolu Liāru.

Gāja laiks. Johanam apnika kvernēt pie putekļainajām kantora grāmatām, rēķiniem un pavadzīmēm. Viņš gribēja strādāt īstu darbu, gribēja redzēt paša roku paveikto. Roterdamā viņam vairs nebija ko gaidīt — par māmuļas Fransuāzas likteni viņš nekā nevarēja izdibināt.

Tā nu Johans ir Briselē — arī te gluži svešs. Pilsētā varēja manīt slēptu nemieru. Klusumā bija jaušama tāda kā piesardzība. Biržā, uz kurieni no paša rīta aizskrēja Renonkls, valdīja neparasts juceklis. Neviens nekā īsti nezināja. Visi cits citam kaut ko jautāja. Jau rītausmā, ieejot pilsētā, Johanu bija pārsteigušas daudzās sardzes vienības. Pēcpusdienā ielās sāka pulcēties ļaužu bari. Cilvēki noslēpumaini sačukstējās, virzīdamies uz pilsētas galveno vārtu pusi. Acīmredzot šeit kāds tika gaidīts. Ielu krustojumos parādījās sargi. Ap sešiem vakarā nemiers pārņēma visus kvartālus. Johans tik tikko varēja izspraukties caur biezo ļaužu drūzmu. Virs Sennas pļavām vēl nebija pacēlusies migla, kad gaidīšana jau kļuva neciešama. Ļaudis, it kā nedzirdēdami aicinošās zvanu SKaņas uz vakara dievkalpojumu, ņēma nost cepures un krustījās.

Pirms paša saules rieta sasprindzinājums beidzot izgaisa — pilsētas vārtos parādījās gara procesija: ciešās rindās krāšņi ģērbušies jātnieki. Viņi lēni iejāja pilsētā. Ieraugot viņus, pūlis sāka dedzīgi plaukšķināt.

Johanam pēdīgi izdevās noskaidrot, kas te īsti notiek. Viņam īsumā pastāstīja, ka trīssimt muižniecības pārstāvju noslēguši savstarpēju savienību un ieradušies Briselē, lai iesniegtu hercogienei pavaldonei lūgumu sūtīt uz Madridi jaunu pārstāvi. Kamēr pienāks karaļa atbilde, viņi esot nolēmuši prasīt, lai hercogiene katrā ziņā aptur inkvizīcijas darbību. Pēc viņu aprēķiniem, kopš pēdējiem izdotajiem dekrētiem Provincēs sodīti ar nāvi jau kādi piecdesmit tūkstoši cilvēku. Grāfa Egmonta deputācija bijusi tikai tāda «izpriecas pastaiga» un neesot devusi Nīderlandei nekādu atvieglojumu.

«Sabiedrotie» svinīgi virzījās pa ielām, kur abās pusēs drūzmējās pilsoņi. Skaļiem saucieniem briselieši sveica virus, kas bija uzdrīkstējušies pacelt balsi pret karaļa izdotajiem likumiem. Nasavas un Orānijas prinču pils priekšā procesija apstājās. No tās nošķīrās divi jātnieki un kāpa nost no zirgiem.

—   Lai dzīvo grāfs Brederode! … — pūlī atskanēja saucieni. — Lai dzīvo mūsu jautrais Brederode! … Mūsu karstgalvis! … Lai dzīvo Nasavas Ludvigs!…

Johans ziņkāri aplūkoja otro jātnieku, neliela auguma vīru spridzīgām tumšām acīm un mazu smailu bārdiņu. Tad redz, kāds viņš ir, šis slavenais protestants, viens no Orānijas Vilhelma brāļiem!

Abi muižnieki nodeva zirgus kalpotāju rokās un paši gaja uz pili. Plecīgais liela auguma Brederode rudām matu sprogām, kas pavirši plivinājās līdz pleciem, ar skaistu, bet sarkanu, uzbudinātu seju, skaļi smējās, rādīdams uz zemes pārvaldnieces pils pusi:

—    Tie tur ne visai ticēja, ka mēs ieradīsimies! … Bet mēs esam ieradušies visi kā viens, un es ceru — aiziesim ar labākām vēstīm, nekā atnācām!

N'asava» Ludvigs, pagriezis galvu, skatījās, kā pārējie no viņu pulka Izklīda pa pilsētas kvartāliem.

—    Vai tiešām Marniks neapmetīsies kopā ar mums? — jautāja Brederode. — Lai nu kam, bet Sentaldegondam, mūsu papīru sacerētājam, pieklājas būt pirmajās rindas.

— Marniks ir pārlieku kautrīgs, — lietišķi izmeta Ludvigs. — Par to jau arī brālis viņu tā ciena. Viņi iegāja pilī. Kalpotāji aizveda zirgus.

Pēc divām dienām briselieši no jauna saskrēja pablenzt uz atbraukušajiem muižniekiem. «Sabiedrotie» bija sapulcējušies laukumā, no kurienes plata, taisna iela veda uz Brabantes hercogu pili, kur pēc karaļa aizbraukšanas dzīvoja Parmas Margarita.

Desmitos no rīta muižnieki sastājās pa divi un saskaņotā solī pa galvenajām durvīm devās iekšā sēžu zālē. Tur valstsvīru vidū viņus jau gaidīja zemes pārvaldniece. Klīda valodas, ka hercogiene divas dienas bailēs drebējusi, iekams izlēmusi uzklausīt tik daudzus augstmaņus, kas bija nemierā ar valdīšanu.

Johans negaidīja, kamēr deputācija nāks atpakaļ. Droši vien viņi atkal atgriezīsies ar tukšiem solījumiem. Tad viņi aiz priekiem sāks plītēt, dzīrot, bet tautas dzīvē viss paliks pa vecam.. . Nē, vardarbību nevar mīkstināt ar lūgumiem — tā vienmēr mēdza teikt maestro Brumelis. Lūgumi parāda lūdzēja nespēku. Spēkam pretī jāstājas ar spēku. Johans iesmējās, atcerēdamies, ka viņš pats priekš vairākiem gadiem ar savām bērna kājām tipināja uz Spānijas karaļa pili, lai aiznestu novadnieku asarām slacīto lūgumu. Papīrs tika nodots paša Fīlipa rokās. Un kas no tā iznāca? Vai «svešais karalis» uzklausīja aplaupīto Mariemburgas zemnieku vaimanas? … Svilpodams skumīgu dziesmiņu, Johans gāja prom.

Pa to laiku aiz vecā tirgus kādā pamestā šķūnī paslepen notika cita sanākšana. Uz šā tā sanaglota paaugstinājuma daži mācekļi un studenti steidzās samēģināt kādu joku ludziņu, kas saucās «Divi kūmas». Visus izrīkoja kādreizējais students Albrehts, kas nākamā zinātņu vīra slavu bija apmainījis pret retorikas biedrības «Pavasara vijolīte» locekļa daudz jūtamāko šodienas popularitāti. Biedrības devīze bija: «Pavasara vijolīte atjauno zemes krāšņumu un slavina brīvu augšanu.»

Jau savā studiju laikā Albrehts bija savācis draugu pulciņu no krodziņa «Trīs jautrās atspoles» apmeklētāju vidus un kopā ar viņiem spēlēja paša sacerētas vienkāršas ludziņas par sasāpējušiem jautājumiem. Šādas nodarbības kādreiz bija iecienītas ne tikai tautā, bet arī Nīderlandes valdošajās aprindās. Kopš tronī nāca Fīlips Otrais, uz šīm izrādēm sāka raudzīties greizi. Šajā laika kavēklī tika saskatīta klaja ņirgāšanās par valdību un garīdzniecību. Granvela tās uz visstingrāko aizliedza. Bet, kad kardināls aizbrauca, tās atsākās no jauna. Tomēr ar šīm izrādēm neuzdrošinājās uzstāties pārāk plašas publikas priekšā, tās rādīja nomaļās vietās par prieku tiem, kam bija pa kabatai lēta izklaidēšanās.

Kāds večuks, resns un uzbildis kā baļļa, ar sarkanu lieko degunu un spilvenu zem platās mūka sutanas, apmulsis plātīja rokas ar tajās samiegtām burgundieša pudelēm un gaudās Albrehtam:

—    Es, mans kungs, neesmu skolots cilvēks. Es jau labprāt gribētu atcerēties savu lomu vārds vārdā, tikai dažbr: d iedomājos par savām nelaimēm un aizmirstu, kas man jārunā. Bet smieklu vietā iznāk sazin kas.

—    Būs labi, būs labi, Mikel, mans draugs! — Kādreizējais students uzmundrinoši papliķēja pa viņa neīsto vēderu. — Tev pašam nemaz nevajag smietiesS-Tu tikai iznāc priekšā un runā — cilvēki smiesies līki palikdami, tevi tādu redzot. — Viņš atskatījās. — Ahā, «dzērājs mūks» jau ir savā vietā, bet nu atkal «velns» izčibējis!

Spriganais māceklis Antuāns Sāžs izbāza savu galvu ar kartona ragiem no mucas, kas stāvēja stūrī, un spalgā falsetā iekliedzās:

—    «Te es esmu! Pats velns, sātans, nelabais, lucifers, ļaunais gars, dēmons un tā tālāk, un tā tālāk! Vai tas esi tu, lielvēderi, kas mani sauc kūmās pie sevis?»

—    «Es, jūsu godība, es pats…» — pavisam vienkārši atbildēja pārģērbies mūks.

Klātesošie iespurdzās.

—    Dievs tam vecajam devis īstu talantu! — Albrehts pačukstēja vienam no blakus sēdošajiem mācekļiem. — Nu, tālāk, tālāk!

—    «Kālab tu traucēji mani, tik svarīgu personu, tu dumjais mļlks?»

—    «Man, jūsu godība, šodien kristības pēc vislabākā katoļu parauga ar latīņu virtuvi, nešķīstiem elku dieviem. aizdaram sprediķi, kas drukāti pašā Romā un pirkti uz nomu, bet rēķini jāmaksā viņpasaulē…» — Vecais

sastomījās. — Re nu, man aizmirsās… Viņpasaulē «šķīstītavā» vai «ellē»? …

—    «Šķīstītavā», — Albrehts pateica priekšā.

—    «Šķīstītavā …» — atkārtoja vecais.

—« «Bet kas tev kristījams, lielvēderi?» — prašņāja «velns».

—           «Mana mīlā meitiņa, vārdā Indulgence, visiem iekārojama, par jebkuru naudu dabūjama, ikvienam piepaslga meiča…»

Vecais sabāza pudeles kabatā un šķelmīgi uzsita knipi. Visi smējās locīdamies. «Velns» izrausās no mucas un žēli lūdzās:

—' Tā neiet, lai viņš tik trakoti nešķoba ģīmi, citādi es, nudien, vairs nekā nevaru pateikt…

Albrehts sirdīgi piecirta kāju.

—           Nemuļķojies, Antuān! … Mums jāpabeidz mēģināt «Divus kūmas» un drīzāk jārīko izrāde, kamēr muižnieki vēl nav izklīduši katrs uz savu pusi.

Kad pēc mēģinājuma visi gāja laukā no šķūņa, Albrehts pamanīja no sienas aizšmaucam ēnu.

—    Kas tur par nelieti mūs izspiego? — viņš nolamājās.

Ejot garām Vecajam tirgum,! Johans saskrējās krūtīs ar draudzes mācītāja saimnieci. Viņš to vēl labi atcerējās. Kādreiz viņš briesmīgi baidījās no tās un centās netrāpīties tai acīs.

Atrāvusi savu garo degunu no spraugas sienā, saimniece, tāpat kā senāk, pārgrieza baltas acis un nošņāca:

—           Ņirgāties par garīdzniecību! Pārģērbties par sātanu— cilvēku lielāko ienaidnieku! Apžēlojies, svētā jaunava, par šiem neprātīgajiem!

—           Jūs, kā es skatos, vēl arvien neesat atmetusi savus nekrietnos niķus! — Johans skali sacīja.

No pārsteiguma vecā atsprāga sāņus un aiz pārbijā pietupās.

—           Labāk būtu gājusi mājās, okšķeru un pienesēju arī bez jums ir daudz uz nabaga nīderlandiešu kakla.

Pelēcīgais stāvs izslējās un cieši nopētīja Johanu.

—           Apžēliņ! .. . Cik mūsdienu jaunatne ir rupja! — viņa uzsāka pazīstamo meldiņu. — Bet kur es jūs, jaunekli, jau esmu redzējusi?

—     Savos svētulīgajos sapņos, Trūdēs kundze! — Johans pavīpsnāja.

—    Jūs mani pazīstat?

Johans zobgalīgi nocēla viņas priekšā cepuri un, vairs neteicis ne vārda, gāja savu ceļu. Saimniece sastinga kā zemē iemieta.

—     Kur es esmu redzējusi viņa acis — vienu melnu, otru gaišu? Ak, mana atmiņa nekur vairs nav derīga … Viena melna kā nakts, otra gaiša kā diena… — viņa murmināja sev zem deguna. — Svētā madonna! Vai tik tas nav tās pašas Fransuāzas zeņķis? Vai tiešām palicis dzīvs?

Viņa jau gribēja uz karstām pēdām skriet mājās, lai šo jaunumu pavēstītu svētās Zenevjevas draudzes mācītājam, bet, atcerējusies vēl daudz svarīgāku atklājumu, no jauna pieplaka pie spraugas sienā.

Johans bija nolēmis atstāt Briseli. Pilsēta viņu kaitināja. «Sabiedroto» muižnieku pārplūdināta, tā šajās dienās līksmoja un svinēja uzvaru, it kā visā zemē vairs nenotiktu inkvizīcijas tiesas, nāves sodi, spīdzināšanas, mantas konfiskācija. It kā nebūtu pacēlušās cenas visvairāk vajadzīgajām precēm un Zannas Renonklas sadārdzinātās maizītes nestāvētu plauktos un nekalstu … Pilsētā viņš tā arī neatrada nevienu pazīstamu. Likās, visi labākie cilvēki apmiruši, aizgājuši, nozuduši — palikusi vienīgi vecā okšķere ar savu žurkas ģīmi. Turklāt tā droši vien pazina viņu. Kādēļ bez vajadzības pakļaut sevi briesmām?

Sākumā viņš gribēja doties uz dienvidiem, uz sen aizmirsto Mariemburgu, bet pēcāk pārlika. Kāpēc? Kas viņu vēl saista ar šo agrā bērnībā izpostīto ligzdu? Kas viņu tur atceras?

Jā, bet viņš taču pavisam aizmirsis audēju Nikolu Liāru!… Viņš tagad, protams, ies uz Antverpeni, uzmeklēs audēju, iemācīsies amatu, nostāsies pats uz savām kājām, bet tad kopā ar jauniem draugiem un biedriem veltīs savu dzīvi senajam sapnim — cīņai pret karali, inkvizīciju un netaisnību …

Johans vairs ilgāk nekavējās. Ieskrējis atvadīties no maiznieka Renonkla ģimenes, no viņu jaukā dēlēna, no māmuļas Fransuāzas mīļajām mājām, viņš devās uz pilsētas ziemeļu vārtiem.

XVIII ANTVERPENĒ

Johans tuvojās Antverpenei, jautri dziedādams. Nejuzdams ceļasomas smagumu plecos, viņš dziedāja:

Klau, torņos liksmi zvani dun,

Vai tiešām bēdām gals?

Jā, uzvaru nu visi svin —

Tr mājās Lamorals.

Un, it kā paklausīdami viņa dziesmai, no pilsētas puses cits pēc cita sāka skanēt zvani.

«Šodien svētdiena,» Johans nodomāja.

Viņš pielika soli. Gribējās atpūsties svētdienīgi ģērbtu ļaužu vidū, aiziet uz baznīcu, paklausīties ērģeles.

Klau, torņos liksmi zvani dun …

Nē, tie nav zvani… Tas ir vesels ļaužu balsu koris. Cik varens koris! It kā dziedātu tūkstošiem cilvēku. Ko tur dzied? … Viņa mīļākā melodija. Johans ieklausījās. Nu, protams, tā pati dziesma, ko pēdējā ziemsvētku dienā Hārlemā bija sacerējis maestro Brumelis. Kā šis maestro sacerējums nokļuvis šejt?

Johans teciņiem laidās uz priekšu. Skaņas pieņēmās spēkā, likās, tās pārplūdināja visu zemi un debesis. Jau varēja dzirdēt vārdus.

Sirds Johana krūtis sāka dauzīties, viņu it kā sauktin sauca tuvi cilvēki. Viņš saprata: ļaudis izgājuši ārpus pilsētas, kurā nebija atļauts pielūgt dievu tā, kā viņi to gribēja. Un, nebīdamies no inkvizīcijas nāves sodiem, viņi klaju lauku bija padarījuši par savu baznīcu..,. Viņiem atbalsoja zeme un debesis — kaut kur augstu gaisā savus treļļus bārstīja cīrulis.

Birzī starp kokiem Johans ieraudzīja milzīgu ļaužu pūli — amatniekus, tirgoņus, zemniekus, kas bija apbruņojušies ar musketēm, pīķiem un metamajiem šķēpiem. Visapkārt kopā sagrūduši ratus un izlikuši sargus, ļaudis acīmredzot gatavojās klausīties kādu cilvēku tumšās ceļa drānās. Viņš stāvēja mazliet nosāņus, sieviešu un bērnu ielenkts. Trīs sargi apturēja Johanu kādus soļus četrdesmit no pūļa.

— Kas tu esi? No kurienes?

—           Tāds pats nīderlandietis kā jūs. Nāku no Briseles uz Antverpeni meklēt darbu.

—           Briselē neatradi — domā, ka te laimēsies? Te ir krietna puse tādu kā tu. Ej vien savu ceļu.

—    Iestājies mūkos! — viens no sargiem rupji izmeta.

—    Pat strādāt nevajadzēs. Nodzen pliku pauri, paņem rokās rožukroņi, uzmet sutanu pār savu lieso vēderu — un tūlīt mutē tev skries pladiņas ar sviestu…

Citi sāka smieties.

—           Man patīk jautri cilvēki! — Johans uzsmaidīja viņiem. — Par mūku es nederu, bet kopā ar jums padziedāt gan varu. — Un viņš tīrā, skanīgā balsī nodziedāja sen pazīstamo meldiju.

Viens otrs no ļaužu bara atskatījās. Daži pienāca klāt., gribēdami zināt, kas tur notiek. Sargi papliķēja Johanam pa muguru un ļāva iet. Neuzticību un ļaunos smieklus nomainīja labsirdīgi joki.

—    No kurienes tāds cīrulis te uzradies?

—           Nāc tuvāk, brāl, ja gribi paklausīties sludinātāju,— noducināja varena auguma kalējs ar veseri pār plecu.

—    Šodien viņš te sprediķos pēdējo reizi. Viņš ies tālāk sēt patiesības vārdus.

—           Tu, draudziņ, neņem ļaunā, — Johanam pačukstēja dusmīgais sargs. — Pats saproti, tie nolādētie okšķeri parādās visvisādā izskatā! Bet par mūsu sludinātāja galvu jau izsolītas septiņsimt kronas.

Kalējs nikni pakratīja dūri.

—    Vai tad mēs pieļausim, lai kāds pērkams nelietis…

—    Klusāk, brāļi! — abus apsauca kāda sirma sieviete.

—   Klausieties! Viņš taisās runāt…

Sieviešu un bērnu ielenkts, vīrs ceļa drānās piegāja pie vienkārša, no dēļiem sanaglota paaugstinājuma starp četriem pīķiem un kāpa augšā pa pieslietām redelēm. Pār ļaužu pūli gluži kā vējš pār lauku aizšalca vārdi:

—    Klusāk, brāļi!…. Klau-sie-ties!…

Rāma, maiga balss iesāka savu sprediķi ar lūgšanu flāmu valodā.

Ļaudis atgriezās mājās. Johans gāja blakus kalējam. Tas sašutis runāja:

— Viņu pagānu tempļus riebjas ne tikai apmeklēt, tiem pretīgi pat garām iet!… Kurš gan to nesaprot, ka dieva nams nav jāceļ tik grezns kā tāda pagānu svētnīca! Viņu nešķīstajās baznīcās skan nevis lēnīgas dziesmas un lūgšanas, bet ellišķīgs troksnis un zvanu dimdoņa. Viņu baznīcu kalpi staigā zīdā un mežģīnēs. Augstprātīgas lepnības pārņemti, viņi nogrimuši pasaulīgos priekos un izvirtībā un šajā greznībā nesaskata nekā ļauna un apkaunojoša. Savās zaimojošajās svētbildēs un statujās viņi izķēmo paša dieva vaigu! .. . Re, kur ir tas viņu galvenais pagānu templis. Pat no šejienes redzams, kā viņi to izgreznojuši, — kalējs rādīja uz pilsētas pusi.

No namu gūzmas gluži kā kuģis, izpeldējis no rifiem, parādījās slavenā Antverpenes Dievmātes katedrāle. Saule laistījās smailajā, smalki izrobotajā tornī, kas mirgodams traucās augšup pretī debesu zilgmei.

Johans nespēja novērst acis no skaistās celtnes.

—    Vai tādās sienās var skaitīt svētas lūgšanas un gremdēties grēku nožēlā? — kalējs gremzās. — Tas ir greznības un neķītrības perēklis. Zelts, sudrabs, dārgs brokāts un dimanti, kas tur savākti, vienīgi apžilbina acis un aizved maldu ceļos, prom no Kristus mācības šķīstās vienkāršības. Balsu jūklis un zvanu dimdoņa apstulbina ticīgos tikpat kā elles šņirkstoņa, un viņu balsis nogrimst tajā, nepaceldamās līdz visusvētā ausīm. Paskat, re, kur ir viņu sātaniskie elkudievi, tie raugās pretī no katra ķieģeļa, no katra krāsainiem stikliem izraibinātā loga par apsmieklu īstenajai ticībai un par prieku apgrēcībai. ..

Kalējs apklusa pusvārdā, jo viņi jau bija tuvu pilsētas vārtiem. Laizdami iekšā pa vienam, sargi aizdomīgi nopētīja vareno kalēju, kas nupat nezin kam bija draudējis ar savu veseri.

—    Ej iekšā! Ej!… — kāds rupji uzkliedza Johanam, kad tas sastomījās, nezinādams, uz kuru pusi doties. — Pasākuši veseliem bariem nez kur blandīties!

Atvadīdamies no kalēja, Johans pajautāja, vai viņš nezinot, kur dzīvo antverpenietis Matejs Sneiss. Kalējs izbrīnījies paskatījās uz viņu un iesmējās:

—    Oho, cik tu augstu mērķē, puis! Nu, tādā gadījumā mums nav pa ceļam. Sneiss? … Tā tik ir galviņa! Bet ne vienmēr var saprast, uz kuru pusi tā galva skatās… Tas tur aizvedīs tevi līdz šā mājām. Paklau, draugs, parādi briselietim Sneisa māju. Nu, dzīvo vesels, briseliet! … Tu man likies lāga zēns.

Spiezdams kalēja milzīgo ķepu, Johans ar jautru nebēdnību atbildēja:

—    Lai gan man no augstuma galva negriežas, bet ar tādiem draugiem kā tu, man rādās, ari zemāk nav slikta dzīvošana. Pie Sneisa es strādāju Roterdamā. Bet tev taisnība — toreiz patiesi likās tā kā par augstu. Es meklēju vietu, kas man būtu pa prātam.

—    Nu, lai dievs tev palīdz!

Viņi atvadījās. Pie Johana piegāja pagalam nonīcis pusmūža virs, izģindis kā skelets, un, ne vārda nesacīdams, veda viņu tālāk pilsētā.

Antverpene pārsteidza Johanu pat pēc Briseles. Toreiz galvaspilsētā sabraukušie augstmaņi nespētu sacensties ar to krāsu daudzveidību, kādu Johans ieraudzīja šeit. Bet cik daudz svešu valodu viņš dzirdēja daudzbalsīgajā troksnī! Pilsēta patiesi bija Eiropas vārti, caur kuriem ieplūda svešzemju preces. Jā, var redzēt, ka valdošā Brisele neliek līdzi tirdznieciskajai Antverpenei!…

Johans un pusmūža vīrs gāja pa skaistu, tīru ielu ar augstām mājām, kas bija cita citai tik līdzīgas, ka likās, it kā tās būtu cēlis viens cilvēks. Dakstiņu jumti vienmērīgā, robotā līnijā noveda līdz segtai galerijai ar ciļņiem rotātām divām arkām abpus ieejas. Marmora kāpnes visā ielas platumā veda pagalmā, kas bija gandrīz tikpat liels kā Briseles galvenais laukums. Divi torņi ar vējrādītājiem tievās smailēs, viens — pie ieejas lieveņa, otrs — pie izejas lieveņa, it kā sargāja šo neparasto celtni. Ļaudis steidzās šurp un turp pa abām kāpnēm un bruģēto pagalmu.

—    Kas tā par ēku? — jautāja Johans.

—    Birža, — drūmi atbildēja pavadonis.

Ā-ā!… Tātad šī ir visā Eiropā slavenā Antverpenes birža!

Johans apstājās un ņēmās apbrīnot šo arhitektūras mākslas brīnumu. Iekšpusē gar milzīgo četrstūraino pagalmu virknējās arkādes un kolonnas, ko greznoja mākslinieciski darināti ciļņi.

«Kas te vēl nenotiek darbdienās,» Johans nodomāja, «ja pat svētdienā, kad birža droši vien slēgta tirdznieciskiem darījumiem, tā pilna ļaužu? Cik bagātai jābūt pilsētai, kurai bijis pa spēkam uzcelt tādu ēku! … .»

Tagad Johans stāvēja kādas pelēkas, drūmas mājas priekšā ar augstu iebūvētiem logiem un smagiem, dzelzs

bultām nostiprinātiem ozola aizvirtņiem pagrabstāvā. Viņa pavadonis, ne vārda nesacījis, norādīja uz namu un gāja prom, atpakaļ neskatīdamies.

—           Tas jau ir īsts cietoksnis! — Johans brīnījās un sāka iet gar sienu, kas likās neiedragājama. — No kuras puses var tikt iekšā?

Viņš paraudzījās apkārt, lai pajautātu kādam garāmgājējam.

Taja brīdī viņam virs galvas nočīkstēja logs un vecišķa balss viņu apstādināja.

—    Vai jūsu godība kaut ko meklē?

Johans pacēla acis. Aiz pārsteiguma viņam pat mute palika vaļā. No tumšā loga rāmja kā no senas gleznas ieloga blakus vecai sievai ar aubi galvā uz viņu lejup nolūkojās jauna meiča un smaidīja. Atmetis galvu, Johans stāvēja kā pienaglots. Viņš vēl nekad nebija redzējis tik zeltainus matus un tik mirdzošas acis.

—           Vai jūsu godība nav no Hārlemas? — vecā atkal jautāja.

—    Jā… — Johans tik tikko spēja pateikt. — Kā jūs

to zināt?

Vecā noliecās un vēl klusāk pateica:

—           Mēs jūs gaidām jau vairākas dienas. No Hārlemas atnākusi vēstule.

—    No maestro?

—           Nezinu. Vēstulē teikts par kādu jaunekli, kas droši vien ieradīšoties Antverpenē. Tad jau tas esat jūs. Mēs redzējām: jūs atveda tieši tas nelaimīgais Liārs.

—     Kas?!

—           Audējs Nikols Liārs no Briseles. Par to arī sacīts vēstulē.

—           Tātad tas bija audējs! — Johans atjēdzās. — Atvainojiet mani, varbūt es viņu vēl panākšu!

Un viņš jau gribēja drāzties prom. Bet meitene iesmējās un skaļi vaicāja:

—    Vai Hārlemā patiešām visi tik neaptēsti?

—    Kāpēc neaptēsti? — Johans samulsa.

Vecā neapmierināti norūca:

—           Tak jau neaptēsts! Stāv uz ielas, sarunājas pats nezina ar ko. Bet garāmgājēji jau blenž… Tu gribi, lai sākas nevalodas?

Un abas tikpat pēkšņi nozuda, aizcirtušas logu. Johans palika stāvam aizvērtā loga priekšā, pietvīcis sarkans

no apjukuma. Divas sievietes, garām iedamas, sāka irgāt un rādīja uz viņu ar pirkstu:

—    Skatieties, mīļā, kāds atradies! Sācis savas acis bolīt uz skaistāko meiteni visā Flandrijā! …

Johans galīgi samulsa. Uzgrūzdamies pretimnācējiem, viņš metās skriešus, lai panāktu Nikolu Liāru.

Panākt audēju viņam tomēr neizdevās. Gribot negribot vajadzēja griezties atpakaļ uz Sneisa māju un beidzot uzzināt, kur dzīvo Nikols Liārs. Sneiss, izrādās, bija mājās un saņēma Johanu tikpat kā radagabalu. Kur bija pagaisusi vienmēr drūmā izteiksme ar savilktajām uzacīm, asās rievas gar muti un pierē? Viņš bija pat runīgāks nekā parasti.

—    Es jau gaidīju tevi — neticēju, ka tu varēsi iekārtoties Briselē. Tur tagad audēji nevienam nav vajadzīgi. Patlaban tā ir muižnieku pilsēta. Bet no muižniekiem daudz trokšņa un maz jēgas. Labi, ka no turienes aizgāji.

Pēc viņa lūguma Johans pastāstīja visu, ko bija izdevies dzirdēt par izdaudzināto prasību, kas līdz nāvei bija pārbiedējusi zemes pārvaldnieci Margaritu. Pastāstīja arī par muižnieku deputācijai doto ņirdzīgo iesauku, ko bija izdomājusi kāda Margaritai tuvu stāvoša persona.

Sneiss iesmējās.

—     Trāpīgi teikts. «Gēzi» — ubagi, skrandaiņi… Sī iesauka patiešām piestāv tiem Briseles tītariem, tādiem pašiem kā tas trakulis Brederode. Viņš jau vairs nezina, cik lieli viņa parādi, un ne tikai man vien. Viņu vienīgā bagātība ir dižciltīgā uzpūtība.

Johans brīdi domāja. Sneisam taisnība: kas nīderlandiešu tautai ir kopējs ar saujiņu ievērojamāko augstmaņu, kuri dzīvo kā trani bišu stropā?

—     Kādreiz bija laiki, — Sneiss turpināja, — kad muižniecība naidojās ar karaļiem pa īstam. Bet šodien, tiklīdz karalis pasolīs augstāku amatu un prāvāku algu, — viņi rāpus aizlīdīs pie troņa. Sie skrandaiņi mums nav vajadzīgi. Ne jau viņi būs tie, kas aizstāvēs mūsu zemi pret Madridi un Romu. Bet pagaidām lai taisa troksni, lai baida zemes pārvaldnieci…

Johans ieklausījās. Sneisa saraustītajos vārdos viņam likās izskanam kāda noteikta, stingra doma. «Šie skrandaiņi mums nav vajadzīgi. Ne jau viņi būs tie, kas aizsargās mūsu zemi pret Madridi un Romu…» Tas nozīmē — pret karali un pāvestu?… Bet tas taču ir tas pats, par ko sapņoja arī maestro un kas bija iespiedies arī paša Johana sirdī kā vienīgā kvēlā vēlēšanās: aizstāvēt dzimteni pret varmācību un patvaļu, pret krustu un zobenu. Vai patiesi liktenis viņu atvedis tieši tajā mājā, kur grib palīdzēt kopu lietai? Tieši tās dēļ viņš jau arī aizgāja no Brumeļu ģimenes pavarda. Un Johans vairs nesteidzās kaut ko izdibināt par audēju Liāru. Galu galā viņa dzīves mērķis nav aušana!

Sneiss uzstāja, lai Johans pagaidām apmestos pie viņa.

—    Gan jau vēlāk redzēsim, — viņš laipni sacīja. — Maestro Brumelis lūdza neatstāt tevi šajos grūtajos laikos bez atbalsta. Tiesa gan, dzīve vairs nav tāda kā agrāk, arī te viss kļuvis dārgāks ….

Viņš aizveda Johanu pār šauru, bruģētu pagalmu uz atsevišķu, nelielu ēku, kur pēc senas flāmu paražas dzīvoja saimnieku ģimene. Johans bija pārsteigts par Sneisa — tik bagāta cilvēka ārkārtīgi vienkāršo mājokli. Nekur nekā lieka, nevienas gleznas, nevienas greznumlietas. Hārlemā, pie tiem pašiem Brumeļiem, bija daudz lepnāk nekā pie tāda cilvēka, ar kura vārdu saistījās svešzemju tirdzniecība, plaši naudas darījumi. Šajā naudas un tirdzniecisko rēķinu mājoklī bija drūmi, salti un valdīja kapa klusums. Pat Sneiļsa kantoris Roterdamā Johanam šķita daudz jaukāks un saulaināks nekā šis pelēkais cietoksnis tādā maija dienā.

Viņi apsēdās pie galda. Vecs kalpotājs, kumpains un izkaltis kā sažuvis pergaments, ienesa dažus zivju un dārzeņu ēdienus. Šis klusums un drūmums Johanu jau sāka nomākt. Viņš bija nācis uz Antverpeni pilns gaišu cerību, viņu laipni saņēma protestantu pulks, kas pielūdza dievu zem klajas debess, bet tagad viņš nokļuvis gandrīz kā pagrabā. Tobrīd Sneiss teica kalpotājam:

—    Pasaki, brāl, manai meitai, lai viņa nonāk lejā un kopā ar mums iebauda maltīti.

Johanam iesitās sārtums vaigos. Laikam tā pati zeltmatainā skaistule ir Sneisa meita. Bet kāpēc viņš kalpotāju sauc par «brāli»? Vai arī šajā namā būtu protestantu ticības piekritēji? Kā Sneisam nav bail, ka viņu nenosūdz inkvizīcijai? …

Istabā cēli ienāca tā pati meitene, kas šorīt bija viņu nosaukusi par neaptēstu. Viņa ienāca tās pašas vecās sievas pavadībā. Krēslainā istaba ar zemajiem, spraišļotajiem griestiem uzreiz it kā pielija ar gaismu.

Sneiss ātri nobēra lūgšanu, un visi, atskaitot kalpotāju, apsēdās pie galda, apklāta ar parupju galdautu. Meitene sēdēja, acu nepaceldama, un Johanam likās kā apburta, valodu zaudējusi pasaku princese. Vecā rūpīgi sakārtoja viņai linaudekla mājas kleitu bez neviena rotājuma, aizpogātu līdz pašam kaklam.

—     Barbara, — tēvs uzrunāja meitu, — šis ir tas jaunais holandietis, kuru mums ieteica mūzikas meistars no Hārlemas. Viņš tevi var iemācīt dziedāt svētās dziesmas un psalmus, ko maestro sacerējis par godu īstajai ticībai un dieva bijāšanai.

Barbara beidzot pacēla acis, un viņas nopietnajā sejā Johans pamanīja tikko jaušamu smaidu.

—    Kā jūs vēlaties, mīļo tēt…

«Viņa taču tā priekšā tikai izliekas!» Johans nodomāja un nolēma atmaksāt meitenei par viņas izsmieklu no rīta.

—    Man jau bija tas gods redzēt jūsu meitu…

Barbaras acis tūlīt satumsa, un viņa cieši paskatījās uz

Johanu, it kā pavēlēdama klusēt.

—     īsu mirkli… — Johans attapās. — Logā. Kad pirmoreiz gāju garām jūsu mājai.

Johans ēda, bet iesāņus vēroja Barbaru. Meitene cienīgi cēla pie mutes mazus gabaliņus, bet viņas zeltainās skropstas trīsēja no kādas slepenas domas. Vecā arī labvēlīgi savilka lūpas. Acīmredzot Johans bija pratis iztapt ir vienai, ir otrai.

Vecā aizveda Johanu uz viņa istabu.

Klādama viņam guļvietu uz vienas no milzīgajām, apkaltajām lādēm caurstaigājamā telpā blakus bēniņu kāpnēm, vecā it kā purpināja kaut ko zem deguna, it kā stāstīja:

—    Meita precību gados … nīkst garlaicībā .. . Skaistums patiesi debešķīgs. Pienapuikam tāda laime ne sapnī nav rādījusies… Ar tādu naudu var dabūt pat augstdzimušu baronu . ..

Johans apgūlās uz lādes un acumirklī aizmiga. Garais ceļš un pēdējās dienas daudzie iespaidi bija viņu nogurdinājuši. Sapnī viņam rādījās tumšs pagrabs bez logiem un durvījn, kuru apgaismoja vienīgi pasakainas skaistules zeltainie-mati, viņš redzēja izsmējīgu skatienu zem nolaistajām skropstām un kādu balsi čukstam: «Ar tādu naudu … var dabūt pašu augstdzimušāko gēzu …»

Nakts vidū viņš uz mirkli pamodās ar domu, ka nokļuvis tādā mājā, kur uzskata, ka par naudu viss ir nopērkams. Tad viņu no jauna uzveica miegs.

«Trakuļi… tādi kā Brederode . .. Viņi nav vajadzīgi… Mēs viņus nopirksim . .. nopirksim . .. nopirksim …» Sneiss, savu kumpo degunu klanīdams, vienmuļi skaitīja.

XIX SOLS ZEM CIPRESES

Lazāra Svendija iekšpagalms bija spožas saules pieliets. Ceriņi ap neļķu un lefkoju dobēm dzirkstīja kā ar zeltu un sudrabu nobārstīti. Biezā ēna zem cipreses un strūklaka, šaudamās augšup no gliemežnīcas, ko turēja Kupi.dons uz delfīna, mazināja svelmi pat pēcpusdienas stundās.

Galds un sols zem vecās cipreses bija Ineses mīļākā vieta, un meitene pieradināja arī Henrihu iemīļot šo ēnaino stūrīti. Kopš viņu iepazīšanās abi te bieži pavadīja laiku tērzēdami, skaļi lasīdami vai zīmēdami.

Inese nolieca tuvākā krūmaļ zaru, kuram bija pieķēries tītenis, un ielūkojās lielā, zilā zvaniņā.

—    Ja sevi iedomātos par mazītiņu kukainīti, tad zvaniņa ziedlapas liktos kā pasaku pils zīdainas sienas. No kurienes rodas šis gaišais mirdzums zieda vidiņā? Vai jūs redzat? It kā tur degtu neskaitāmi daudz uguntiņu. Auglenīca izskatās kā zaļš tronis, bet putekšņlapas — kā princeses zelta kronis. Ak, cik daudz te ir šo neredzamo burvju princešu! Jel paskatieties, Henrih!

Tomēr Henrihs skatās nevis uz ziedu, bet uz viņu pašu — tik līksmu un jauniņu.

—    Jūs, Henrih, šodien esat izklaidīgs, — viņa saka. — Nu tad lasīsim. Palasiet man priekšā šo te jautro grāmatu, tēvocis tikai vakar to dabūja no paša senjora Djego Urtado de Mendosa, lai gan tas neatzīstas, ka būtu sarakstījis «Tormesas Lasariljo».

—    Kā gan citādi!,.. — Henrihs iesmējās. — To grāmatas nodaļu, kurā izsmieta indulgenču pārdošana, inkvizīcija uz visstingrāko aizliegusi drukāt.

—    Vai tad jūs jau esat lasījis «Lasariljo»?

—    Jā, Antverpenes izdevumā. Bet esmu gatavs to lasīt vēl un vēl.

—     Tad es jums nolasīšu to, ko jūs droši vien vēl nezināt: mūsu brīnišķīgās vecās romances. Bet jūs ņemiet papīra lapu un uzzīmējiet šo ziediņu, kas tik līdzīgs zilgrnainai pilij. Katrā ziņā uzzīmējiet arī karalieni zaļā tronī un visas viņas mazās princesītes…

Viņa piestūma Henriham tuvāk papīru un noasinātas zīmējamās ogles, tad paņēma ar lielu rūpību brokātā iesietu grāmatu un sāka lasīt:

Spirgtais avots, milas avots, Kur pulcējas putnu bari Veldzēties skumjās un bēdās.., Tik nava šeit dūjiņas, nava, Pēc drauga tā sēro un raud ..

Viņas lasījums skanēja bērnišķīgi vienkārši. Henriha roka nekustējās — viņš skatījās uz Inesi.

—     Bet jūs taču nezīmējat, Henrih… — meitene sarūgtināta sacīja.

—    Zīmēju, zīmēju! … — Un viņš steigšus sāka skicēt viņas seju, kurā lieliski harmonēja lepns spāniskais skaistums un bērnišķīga paļāvība.

Inese nolika grāmatu un iesmējās.

—     Paskatieties atpakaļ, Henrih, — Marikita slepus mūs novēro. Pēc viņas domām, jauni ļaudis nedrīkst tik ilgi būt divatā. Neslēpies, Marikita, nāc šurp! . . . Jūs vēl nezināt, ka Marikita ir mauriete, viņas tēvs kritis^avu tautasbrāju sacelšanās laikā tūkstoš piecsimt pirmajā gadā… Apsēdies, manu vecenīt, mums blakus un klausies vai arī atnes tepiķi un noklāj to zem cipreses…

Kalpones tumsnējā, grumbu izvagotā seja logā nozuda, aizcirtās slēģis. Visa māja atkal iegrima klusumā.

Pēkšņi slēģis no jauna atvērās, un Majrikitas galva parādījās vēlreiz.

—     Ak, senjorita! Ak, senjor kabaljero! Kur mana galva! Kungs, šorīt aiziedams, lika atdot senjoram kabaljero vēsttdi no dzimtenes.

Vecīgajā, tumšajā rokā blāvoja aploksne. Henrihs pielēca kājās. Bet Inese kā vēja spārniem pieskrēja pie loga, paķēra vēstuli un iedeva viņam.

—     Beidzot! — Henrihs drebošiem pirkstiem atplēsa aploksni.

—    Es iešu jums pagatavot dzērienu, — Inese līdzjūtīgi ieminējās. — Jūs esat tik satraukts!

—    Nē, nē, palieciet! Man no jums nevar būt nekādi noslēpumi. Es nolasīšu vēstuli skaļi.

Viņa tūlīt paklausīgi apsēdās, salikusi rokas klēpī.

Aploksnē bija divas vēstules: viena no Mikela, otra—• no Rūdolfa van Gāla. Vecais karavīrs rakstīja:

—     «Jūs, krustdēl, varat būt pateicīgs liktenim, ka Jums nav jāredz Jūsu dzimtenes ciešanas. Kādreiz visādiem zemes labumiem bagātās Provinces tagad sāk panīkt. Nu mums ir pārpilnām vienīgi ešafoti, sārti, inkvizīcijas tiesas, bendes un nodevēji. Lūk, kas patlaban zeļ Nīderlandes pilsētās un laukos.. .» — Henrihs ievilka elpu. — «Bet lai slavēts dievs — tas savā žēlastībā devis nelaimīgajai dzimtenei pašu tālredzīgāko un gudrāko cilvēku. Visu skatieni paļāvībā raugās uz viņu. Sis dižais princis (Jūs, krustdēl, zināt to, kuru es nenosaucu vārdā, bet kura tēlu glabāju dziļi sirdī ieslēgtu) atklāti, bez aplinkiem, droši savās runās, kas būtu vērtas, lai tās ierakstītu vēstures annālēspauž visas mūsu tautas domas. Tagad mana dzīvība pieder šim cilvēkam, lai viņš to ņem manas tautas labā.»

Henrihs neticēja savām acīm. Vai tiešām to raksta Rūdolfs van Gāls?

Henrihs ar maigumu paņēma Mikela garu garo vēstuli. Nemākulīga roka bija rūpīgi vilkusi burtus bez nevienas pieturzīmes.

—     «Mans labais kungs. Vai Jūs maz gribēsiet atcerēties savu uzticīgo kalpu Mikelu? Bet mana Katrīna šķīrusies no dzīves, viņa vairs negribēja…» — Henrihs apstājās, vēstule viņa pirkstos sāka drebēt.

Inese uzlika viņam roku uz pleca un ielūkojās acīs.

—    Tātad jūsu lādzīgā māmuļa Katrīna mirusi?… Kādas bēdas nabaga vecajam vīram!

—     «…vairs negribēja,» — Henrihs turpināja, — «palikt uz šīs zemes. Atstāja mani apaļu bāreni, bez bērniem un mazbērniem. Viņa nomira kā īstena kristīgā. Un novēlēja mums to pašu…»

«Par ko Mikels runā?…» Henriham iešāvās prātā. ««Nomira kā īstena kristīgā.» Nevis katoliete, bet kristīgā … Tā sevi dēvē protestanti…»

—     «Ar asarām acīs lūdza man Jums pateikt, labais kungs, viņas pēdējos vārdus: sirdsapziņai nevar pavēlēt. Sirdsapziņa ir brīva, un tās vienīgais pavēlnieks ir dievs. Un ticības sludinātāji jāizraugās pēc sirdsapziņas, nevis tie jāieceļ zemes valdniekiem. No grēka un nepatiesības nevar atpirkties ne ar kādu naudu. Uzrakstīju Jūsu godībai, kā pratu. Bet māja un pils pamesta kā ligzda vētras laikā. Ir vēl viens jaunums. Es bieži vien ākstīgā mūka tērpā tēloju visādus sātana kārdinājumus. Sākumā man bija kauns tā ākstīties, bet gudri cilvēki pateica, ka tādā vīzē es palīdzot dzimtenei. Man ar savu vientulību ļaudīs tomēr vieglāk. Par visu to zina tikai mans spilvens un nakts melnums. Mans labais kungs, nenonieciniet manus muļķīgos vārdus un manu padevīgo sveicienu, līdz kapa malai un mūžīgi Jūsu godībai uzticīgais vecais kalps Mikels.»

Henrihs nolaida vēstuli un iegrima domās. Viņa tēvocis sava mūža vakaru veltījis dzimtenei. Mikels, jocīgais, lādzīgais, vientuļais Mikels uz skatuves dēļiem izsmej katoļu garīdzniecību. Un tikai viņš, Henrihs, kurš sapņo par varoņdarbiem, gandrīz nekā nedara. Pāris vēstuļu, kurās pastāstīts par noskaņojumu Madridē un kuras nosūtītas ar Svendija starpniecību Orānietim, — nav nekāds lielais varoņdarbs. «Uzklausīt sirdsapziņas balsi» — bija novēlējusi māmuļa Katrīna. Sirdsapziņa viņu jau sen sauc uz dzimteni, bet viņš vēl arvien ir tepat, nākamā Spānijas valdnieka svītā. Vai tiešām viņa cerības uz Karlosu ir veltīgas un brieduma gadi nepadarīs Astūrijas princi par Nīderlandes aizstāvi?

—    Jūs gribat braukt projām? — klusi jautāja Inese.

—    Jā.

—     Es jūs saprotu… Kad jūs aizbrauksiet, mūsu dārzs man satumsīs. Viskarstākajā dienas vidū man tajā būs auksti. Bet šis nabaga sols zem cipreses… Taču es jūs saprotu.

Viņš saņēma tās roku, mazu, spēcīgu kā zēnam, un piespieda to pie savas pieres.

—    Inese, es5 te atstāšu pusi savas sirds…

Viņa atvilka savu roku un it kā smiedamās, kā raudādama sacīja:

—    Jūsu dzimtenei ar pusi nepietiks — atdodiet tai visu. Bet man… man paliks atmiņas un šis te..,

Inese pašķīra efeju stīgas uz cipreses stumbra

Viņa piecēlās un pašķīra efeju stīgas uz cipreses stumbra. Henrihs ieraudzīja kokā iegrieztus divējus iniciāļus. Vieni jau bija gandrīz aizauguši ar kreveļaino mizu un tikko saskatāmi, otri — pavisam svaigi, no tiem vēl sūcās dzidras lāses. Henrihs izlasīja:

—    «M. L.», «H. I.».

—    «Marija un Lazārs», — paskaidroja meitene. — «Henrihs un Inese».

Van Gāls paslēpa seju plaukstās.

—    Ko jūs ar mani darāt!

Bet viņa smiedamās vilka Henrihu namā.

—     Vai jūs dzirdat balsis, mīļo Henrih? Pārnācis tēvocis un atvedis ciemiņus. Droši vien tie ir jaunie sūtņi no jūsu dzimtenes, Bergens un Montiņjī. Tēvocis bija pārliecināts, ka viņi mūs apmeklēs. Iesim! Viss būs labi. Jūs taču jau rītdien nebraucat? Bet, kad jūs aizbrauksiet, es jūs visu mūžu gaidīšu uz sola zem cipreses… Nāciet taču, citādi sākšu raudāt!

Henrihs piecēlās ar smagu galvu. Pusi nakts viņš pa Madrides krodziņiem bija meklējis Karlosu. Pēdējās nedēļās infants bija neparasti grūtsirdīgs un nekur nevarēja rimties. Pamātes tuvums no jauna sabangoja gandrīz jau norimušās jūtas. Pilnīgā bezdarbība viņu padarīja vai traku.

—     Tēvs tīšām neliek man nekā darīt, lai pazemotu viņas priekšā, — viņš gaudās. — Viņas acis es esmu pilnīgs nullē, kas nav derīgs nekam citam kā vienīgi dīkai dzīvei… Tad es ari attaisnošu šos glaimojošos uzskatus un vismaz jautri pavadīšu laiku.

Un viņš arvien biežāk sāka uzturēties ārpus pils.

Iepriekšējā vakarā padre de Svensa, karaļa biktstēvs, ilgi bija iztaujājis Henrihu par «troņmantinieka domām un vēlmēm».

Sarunas beigās de Svensa teica:

—     Pasakiet viņa augstībai, mans dēls, lai viņš neaizmirst arī dvēseļu dziednieku. Es labprāt uzklausīšu viņa vaļsirdīgo grēksūdzi arī ārpus šim nolūkam paredzētā laika. Nekas tā nepalīdz atveseļoties nīcīgajai miesai kā laikā izdarīta dvēseles šķīstīšana…

Viņš aizgāja. Bet Henrihs atcerējās neskaitāmos svēto tēvu inkvizitoru pulkus, kas pienesa lielinkvizitora Valdesa sekretāram ziņas, kuras viņi smēlās no savas draudzes grēksūdzēm. Cik viegli Karloss var sapīties kara]a biktstēva tīklos un pazudināt ne tikai sevi, bet arī izjaukt visus plānus un cerības, ka viņš varētu palīdzēt Nīderlandei! Klīda valodas par kaut kādām rūpīgi aizšifrētām speciālām burtnīcām, kuras, kad tās esot pierakstītas pilnas, tiekot nosūtītas uz Burgosu. Tur tolaik atradās visa inkvizīcijas tiesvedība.

Un Henrihs van Gāls, nemiera tirdīts, iegāja infanta guļamistabā.

Karloss negulēja. Ieraudzījis Henrihu, viņš pēkšņi sāka pilnā kaklā smieties.

— Kas tev ir? — Henrihs vēsi jautāja, apsēzdamies uz pakāpiena greznās gultas priekšā.

—     Sapnis! Tu saproti — sapnis! It kā es piedalītos tava nīderlandieša Brederodes lepnā banketā. Es, tāpat kā viņi visi, esmu ģērbies pelēkā kamzolī, uz pleciem īss vadmalas apmetnis un galvā filca cepure. Esmu sev uzkāris kaklā tarbu ar ubagu b)odu un šajā gēzu ietērpā devies blandīties pa pilsētu. Piepeši man ienāk prātā spoža doma tādā izskatā parādīties tēvam. Un es ieeju tieši viņa katoliskās augstības kabinetā, nostājos viņa priekšā un saku: «Paskatieties, mīļotais tēvs, uz pēdējo modi, to man atveda drēbnieks par godu jūsu bezgalīgajai mīlestībai pret Provincēm…» — Infants bija gandrīz bez elpas no lieliem smiekliem. — Tad viņa augstība nošņirkstināja zobus un nostājās karalienei priekšā, glābdams viņu no tik piedauzīga un nepiedienīga skata. Bet karaliene nemaz nedusmojās, tu vari iedomāties — viņa smējās kopā ar mani kā maza, jautra meitenīte …

Henrihs joprojām bija nopietns,

—    Tu sapnī redzēji Brederodes ākstīgo izdomu par atbildi tam, ka muižniekus tik aizvainojoši nosauca par gēziem — ubagiem. Es zinu, to tev pastāstīja Montiņjī vai Bergens. Ar savu mu]ķīgo maskarādi muižnieki gribēja šo iesauku padarīt godājamu un paturēt sev. Orānietis, Egmonts un Horns nosodīja tādu ākstīšanos un aizgāja no banketa.

—     Un tomēr, — Karloss kaprīzi iebilda, — «ākstīgā», kā tu saki, trakuļa Brederodes rīcība jau devusi labus augļus.

—    Kada ziņā?

—    Kā nu ne! Nīderlandē jau paklīdušas valodas, ka muižnieku lūgums iedarbojies. Visi gaidot labvēlīgus grozījumus ediktos — hercogiene to atklāti apsolījusi lūdzējiem.

—    Vai tiešām tādam solījumam varēja noticēt?… Tas viss, protams, kā parasti atkal bija tikai meli. Sārta vietā būs virve un ūdens kubls.

—    Netici tām pļāpām!… — infants atmeta ar roku. '— Cilvēki tik daudz melo…

—    Kārlos, es vairs ilgāk nevaru gaidīt! — Henrihs dedzīgi ierunājās. — Nīderlandē jebkuru dienu var uzliesmot īsta sacelšanās. Visu prātus nodarbina jautājums par ediktiem un inkvizīciju. Valstī ļaudis čukstas, ka labāk iet bojā ar ieročiem rokās nekā bez kurnēšanas doties bendes nagos. Pat inkvizitori sūdzoties, ka, pildot savus drausmīgos pienākumus, viņiem draudot briesmas. Bagātie ķeceri it kā izmantojot pieaugošo bezdarbu un spiežot vienkāršos ļaudis pāriet viņu ticībā, dodami darbu tikai kalvinistiem. Vienkāršie ļaudis savukārt, cerēdami uzlabot savu stāvokli, desmitiem un simtiem kļūstot par protestantiem… Rūpniecība un tirdzniecība panīkstot, bet maizes cenas ar katru dienu pieaugot. Tas novedīs pie bada…

—    Nīderlandē bads?… —• infants paraustīja plecus. — Nevar būt!… No kurienes tu visu to zini?

Henrihs apjuka. Viņš bija slēpis no Karlosa savu pazīšanos ar Svendiju ģimeni. Tomēr infants nemēģināja izdibināt kaut ko vairāk — tas viss viņu garlaikoja.

—    Kad karalis iecels mani par Flandrijas pavaldoni, — viņš iesāka, — viss pārmainīsies līdz pašiem pamatiem. Dzirdēju, ka viņš ar Pannas Margaritu neesot apmierināts …

Henrihs pašūpoja galvu.

—    Tagad esmu gandrīz vai pārliecināts, ka karalis neizraudzīsies tevi.

—    Bet kur\i tad? Aleksandrs Farnese jau sen bez jebkādas iecelšanas aizbraucis kopā ar pirmo nīderlandiešu sūtni. Austrijas Huans tagad vairs nebauda labvēlību. Viņa bēgšana uz Barselonu, lai izvairītos -no garīdznieka karjeras, nokaitinājusi karali. Un pat viņa padevīgā atgriešanās Madridē nepalīdzēja mīkstināt karaļa sirdi. Huanam vēl ilgi būs jācenšas izlīdzināt savu vainu. Kurš vēl, izņemot mani, palicis no dzimušajiem prinčiem?

—    Karalis var izvēlēties kādu no tiem, kas nav dzimis princis…

Infanta skatienā bija lasāms apjukums.

—    Ko man darīt, Henrih?

—    Kā jau tu pats ierosināji — jābēg.

—     Jābēg?… — Infants tūlīt iekvēlojās. — Brīnišķīgi! … Es jau sen par to sapņoju. Tā būs īsta dzīve, nevis mokoša nīkšana šejienes pilī kā cietumā! Tūlīt taisi vaļā rakstāmgalda atvilktni — tajā ir Savojas karte. To bija pasūtījis karalis kādiem slepeniem nolūkiem, bet man to izdevās pievākt… Mūsu ceļš uz Flandriju vedīs tieši caur Savoju…

Henrihs sameklēja karti un izklāja to virs segas. Karloss acumirklī pieslējās uz ceļiem un sāka vilkt ar pirkstu kartē.

—     Skaties, kur es rādu!… Lūk, šeit būs mūsu pirmā apstāšanās vieta. Starp citu, man būtu jāpaviesojas Vīnes galmā. Esmu pārliecināts, ka man apsolītās līgavas — Austrijas Annas tēvs neliegs palīdzību. Vīnē, kā stāsta, esot jauka, līksma un… brīva dzīve….

—     Bet cik tā līksma un brīv® būtu Nīderlandē!… — Henrihs sarūgtināts iesaucās.

Pie durvīm klauvēja. Infants nobijies paslēpa karti zem spilvena.

XX laimĪgais LIĀRS

Sneiss nelaida Johanu prom, it kā būtu nodomājis viņu paturēt pie sevis. Labu daļu sava ikdienas darba viņš bija uzvēlis Johana pleciem. No rīta un vakarā, ejot prom uz biržu, viņš vienmēr uzdeva Johanam vai nu pārbaudīt ierakstītos rēķinus un kuģu nomas līgumus, vai pieņemt ostā preču sūtījumus, aizrakstīt uz kādu attālāku pilsētu vai citu zemi atgādinājuma vēstuli, ka pienācis laiks samaksāt vekseli, vai arī saskaitīt pieaugušos procentus. Reiz viņš palūdza aizbraukt uz Antverpenes apkaimi, kur nesen bija nopircis kāda izputējuša muižnieka īpašumu, un tur «nodibināt kārtību». Johans nodibināja kārtību, protams, pēc sava prāta. Un, kaut gan Sneiss, to uzzinājis, pikti sarauca savas biezās uzacis, tomēr ne reizi viņu nopietni neizbāra. Johans patvaļīgi bija svītrojis zemniekiem visus viņu vecos parādus par zemes renti un viņu jaunā kunga vārdā apsolījis palīdzēt tajā apvidū uzcelt vējenes. Pašreizējās, pēc rentnieku apgalvojuma, jebkuru brīdi varēja sagāzties. Bet skaistule Barbara savukārt bija aizrāvusies ar dziedāšanas stundām. Šie brīži Johanam sagādāja patiesu prieku. Dažreiz viņam pat šķita, ka viņš atrodas nevis Antverpenē, bet mīļajā, klusajā Hārlemā. Skanot maestro Brumeja dziesmām un psalmiem, šī māja ar zemajiem griestiem vairs nelikās kā drūms un smacīgs cietoksnis. Meitenei, kā izrādās, bija skaista, spēcīga balss. Viņa ātri uztvēra un iegaumēja meldiju. Turklāt Barbaras zeltainās matu pīnes, viņas mainīgā sejas un acu izteiksme Johanu valdzināja arvien vairāk un vairāk. Viņš tikai nespēja panākt vienu — lai Barbaras dziedājums skanētu sirsnīgi. Barbara dziedāja skaisti, bet tas izklausījās pavēlošā tonī.

Kādu dienu Johans nolēma izmantot brīvo laiku un pēdīgi sameklēt Nikolu Liāru. Viņš apjautājās vecajam kalpam, un tas pastāstīja, kur var atrast audēju.

—    Šis nelaimīgais cilvēks tagadīt ir galīgā postā, — vecais nočāpstināja. — Saimnieks žēlīgi atļāva tam ar savu pamuļķo meitēnu mitināties viņa noliktavās pie kanāla …

—    Pamuļķo? — Johans bija pārsteigts.

—     Tā tas ir. Stāsta, ka viņa kādā Dievmātes katedrāles kaktā atradusi vecu lakatu vai pārklāju — pagalam saplīsušu, bet zīdā izšūtu. Un viņa tajā ievīstījusi malkas pagali, domādama to par lelli. Bet kāds no garīdzniekiem vai mūkiem ieraudzījis savīstīto pagali, uzskatījis to par ķecerību un aizvedis skuķēnu pie inkvizīcijas tiesas. Tur viņu maķenīt pabaidījuši, nopēruši, vairāk neko, un palaiduši, lai iet pie tēva. Pēc tam viņa kļuvusi tāda kā pamuļķe. Laikam no pārbīļa.

Gar Sneisa darbnīcu aizmugures sienām pelēcīgā virknē stiepās koka šķūņi uz mūra pamatiem, Redzot sapluinītos, putekļiem klātos dzelkšņu pudurus starp akmeņu un dakstiņu lauskām turpat netālu no tīrajām, greznajām turīgās pilsētas ielām, sametās skumji ap sirdi. Caur darbnīcu sienām varēja dzirdēt, kā uzmācīgi un vienmuļi dūc desmitiem vārpstu. Taču no turienes neplūda parastās

mundrās dziesmas, kas kādreiz pieskandināja šos čaklā darba stropus. Tagad turpat līdzās klusumā kā vaidi atbalsojās aužamo steļļu klaboņa. Agrāk Antverpenes audēju kvartālos tālu skanēja jautras meldijas kā putnu trelJi.

Johans apstajās un palūkojās apkart, juzdams, ka uz viņu kāds skatās. No durvju spraugas kā no šauras alas uz viņu raudzījās izbiedētas bērna acis. Meitenes bālā sejiņa atgādināja zvērēna purniņu.

«Tā ir audēja meita,» Johans noprata. Un viņš laipni tai pamāja.

—    Labdien 1 Vai tēvs vēl darbā?

—    Jā…

—    Vai drīz pārnāks? Jeb varbūt tikai vakarā?

—    Jā…

Tumsa aiz durvīm kāds sarosījās. Parādījas pusmūža sieviete un satraukta vaicāja:

—    Kas jūsu godībai vajadzīgs no slima bērna?

Johans paskaidroja sava nāciena iemeslu.

—           Nāciet, jūsu godība, pēc saules rieta. Nikols ātrāk nedrīkst apraudzīt savu meitiņu, iekams darbs nav beidzies. Bet es dzīvoju kaimiņos. 2ēl tā bērna — tik garas stundas viena pati. Nupat es viņu pabaroju un iešu uz savu māju.

Pacēlusi acis pret sievieti, meitenīte negaidot pasmaidīja un apķērās viņai ap kaklu.

—           Kluss bērns, jūsu godība… Kluss, cilvēku iebaidīts … uz visu mūžu…

Johans piegāja tuvāk.

—           Es ar viņu varu pasēdēt, kamēr atnāks tēvs, — viņš samulsis teica. — Es zinu daudz pasaku. Varu ari padziedāt …

—           Lai dievs jūs sargā, cienītais kungs! Jūs rīkojaties kā īstens kristietis.

Johans uzlūkoja sievieti. «īstens kristietis» — tā parasti saka protestanti par saviem ticības brāļiem.

Viņš atkal sastapies ar jaunās ticības piekritējiem!…

—           Vai tu gribi, Luīza, lai šis labais cilvēks tev padzied dziesmiņu? — sieviete jautāja.

—           Jā… — Meitenīte apsēdās, vaidziņus iespiedusi dūrēs. Johans sāka dziedāt:

Iesim laukā vasarā, vasarā, Plūksim puķes pļaviņā, pļaviņā.

Pasakas mums puķes stāstīs, Vējiijš tavus vaigus glāstīs.

— Jā… — meitenīte sapņaini novilka.

Viņi sēdēja mazā kambarītī, uguni neiedeguši. Luīza bija aizmigusi tēva klēpī.

—    Lai nolādēts tas nelaimīgais liārs! — teica audējs.

—     Palicis Briselē, es savu bērnu varbūt nosargātu. Nolādētie mācītāji, pat bērnu nežēloja!… Lai izgreznotu savus elka dievekļus, viņi aplaupa tēvus, aplaupa mātes, bet mazu bērnu vecas skrandas dēļ apvaino zaimošanā! Lai nolādēts tas liārs!

—    Liārs pie tā nav vainīgs, — Johans mēģināja iebilst.

—     Un toreiz jūs nemaz to nepaņēmāt no maestro. Es zinu, jūs abi neesat māņticīgi. Bet cilvēks dažreiz nonāk tādos apstākļos… pret savu gribu. Un varat man ticēt, Nikol, es pats jau divas reizes esmu to izbaudījis.

—    Jūs esat jauns, bet es — vecs. Jūs esat viens, bet man bija ģimene.

—    Izstāstiet man visu.

—      Kā es ticēju, ka izraušos no nabadzības! Biju nemierā ar veco cunftes kārtību — tā stājās ceļā visam jaunajam. Bet man bija nags uz izdomāšanu, vienmēr kaut ko izgudroju vispārības labā. Turklāt ticēju, ka Sneiss ir taisnīgs goda vīrs. Bet īstenībā — pie vecajiem parādiem pieskaitīja arvien jaunus . ..

—    Tātad Sneiss jūs piekrāpis?

—     Nemaz nezinu, ko lai saku. Viņš vienmēr labprāt aizdeva naudu, nesteidzināja atdot. . . Bez tam vēl ģimenes pārcelšanās tik grūtos laikos … Vecā māte, padzirdējusi, ka būs jāatstāj māja, kurā uzauguši viņas pašas vecāmāte ar vectēvu, gauži bēdājās… Tā arī nācās aprakt Briseles kapos blakus radiem. Tolaik sieva arī slimoja. Uz rokām zīdainis … Šī te toreiz bija vēl maziņa. Bet lielākais dēls — pusaugu puika. Nekā neatvedām līdzi, visu pārdevām par pusvelti, lai kaut kā

nolīdzinātu parādus. Darba cilvēkam savs gods ir dārgs, viņš nevar pieļaut, ka citi viņu turētu par krāpnieku… Sākām gādāt iedzīvi no jauna. Bet nu jau viss bija divas un trīs reizes dārgāks. Sieva vienmēr slimoja. Nomira zīdainis. Bet parāds pie Sneisa visu laiku auga un auga. Vienalga, cik daudz strādāju, tik tikko vēdera tiesai iznāca… Sneiss piesolījās ari dēlēnu pieņemt darbā.

Pieglaudis vaigu guļošajai meitiņai, audējs centās noslēpt asaru pilnās acis.

—     Bet kāds zēns viņš bija! Spēcīgs, stalts, skaists, lādzīgs — pilnīgi mātē atsities… Pats sadomāja iet pie Sneisa. Nolika viņu pie vilnas plucināšanas. No malas skatoties, darbs liekas viegls, tomēr bērna spēkam par smagu. Pats saslimu… Nomira sieva. Bēres — atkal parāds Sneisam. Viņš, lai viņam paldies, arī šoreiz neatsacīja… Labsirdīgais zirneklis! Lai mazāk izietu naudas — dzīves dārdzība pieauga arvien lielāka —, pārvācāmies uz šejieni. Pats Sneiss — lai dievs dod viņam arī debesu valstībā tādus strādniekus, kādus pa šiem gadiem viņam apmācīju, — allažiņ tikai ar laipnību, ar labu vien. Par šo bedri viņš no manis vēl nav ņēmis ne patara. Tā sacīt, dzīvo, Liār, baudi manu labvēlību un pie viena ari sargā manas noliktavas no zagļiem. Bet pa to laiku dēls…

Audēja balss pārtrūka.

—     Bet dēls… augu dienu līdz vēlai naktij… slims… putekļos… tādas acīm neredzamas, sīkas vilnas pūciņas … Bet naktī šeit, tumsā un aukstumā… Sāka klepot. Vēlāk pat asinis spļaut… Paņēmu viņu prom no darba. Sneiss nekā nesaka, bet redzu — stipri nemierā. Sāka atvilkt no algas vairāk, nekā nāktos. Eju pie viņa. Tā teikt, dziedniekam jāmaksā. Virsū neskatīdamies, pameta divus naudas gabalus kā ubagam. Varat iedomāties, es gandrīz zvēlu viņam! Dievs mans liecinieks, tik tikko noturējos. Bet pēc tam apglabāju dēlu… Un tagad atkal notika nelaime ar meitiņu. Nu jūs pats redzat, kas vairs atlicis no Nikola, kādreiz izslavētā Briseles audēja.

Johans klusēja. Pirmo reizi mūžā gar viņa acīm aizslīdēja cita cilvēka dzīve, no kuras, gluži kā no koka rudenī, cita pēc citas nokrita lapas, atstādamas kailu, daudzo negaisu saplosītu stumbru. Johans juta tādus kā sirdsapziņas pārmetumus: it kā viņš šā cilvēka priekšā kaut kādā ziņā būtu vainīgs. Bet kurš ir īstais vainīgais?

Sneiss? Karaļa vara? Inkvizīcija? Apstākļi visā valstī?… Johans nevarēja atbildēt. Viņš nolika līdzpaņemto naudu audējam uz ceļiem.

—       Te būs, — viņš klusi teica, — atdodiet parādu Sneisam. Un kopā padomāsim, kā mēs viens otram varētu brālīgi palīdzēt.

Nikols atstūma naudu un ielūkojās jauneklim acīs.

—    Vai tad es vairs varu uz kaut ko cerēt?…

Johans paraustīja plecus un piecēlās, lai atvadītos.

—       Pagaidām nezinu, — viņš atklāti pateica. — Tomēr stingri ticu, ka vienīgi nāve var atņemt cilvēkam visas cerības. Bet mēs abi taču esam dzīvi! … Es gribu iet prom no Sneisa. Man kaut kā nepatīk šis «labsirdīgais zirneklis», kā jūs viņu trāpīgi nosaucāt. Un laikam jau Antverpene nav man īstā vieta.

Pie Sneisa sēdēja augsti viesi. Johans atlika sarunu ar viņu un uzkāpa savā istabā.

Cik ļoti viņam patlaban bija vajadzīgs maestro Brumeļa padoms! Nē, mīļā Brumeļa kundze, jūs veltīgi runājāt par ērglēnu, kas izaudzis jūsu namā. Pie jums izaugusi dumja, nedroša vista, kas nezina, kur dēties.

Pie viņa ienāca Barbaras aukle, kā parasti purpinādama:

—      Visu laiku prašņā: «Kur viņš ir? Kur viņš ir?»… Bet viņš sēž kā ūpis un nerāda ne acu…

—    Kas prašņā? — Johans negribīgi atsaucās.

—       Kas? Tak jau viņa. Es nesaprotu — ko tu, zēn, velc garumā… Tāda nauda! Tāda nauda!

Kā viņam bija apnikusi večas nemitīgā gvelšana par naudu! Kāda viņam par to daļa, viņam, tādam nabagam, bez jebkāda amata?

—      Kas tur sēž pie saimnieka? — Johans sausi noprasīja. — Atbraucēji?

—      Kas sēž? Lepnāki par tevi… Kāds iebraucis muižnieks im mūsu birģermeistars van Strālens. Tu nogulēsi! Arī šajā ziņā nogulēsi. Es šai saku, nebūs no tevis nekā jēdzīga… Bet viņa — nē, paliek pie sava: «Es domāju, ka būs!…» Arī tēvs, kā redzu, pie tā paša turas.

—          Velna milti! — Johans noskaitās. — Kā tu, vecā rūcēja, visu samudžini! Runā, ka var beidzot saprast! Kas tā ir — viņa? Vai Barbara? Man šodien prāts nenesas klausīties tavā purpināšanā.

—     «Purpināšanā»! Pieņēmuši savā mājā tādu draņķa puisieti, viņam uztic visu kā pašu cilvēkam. Nauda pati krīt viņam rokās. Šitāda skaistule!… Viņa var stāties blakus ne tikai grāfam, bet arī pašam ķeizaram vai troņ-

• mantiniekam. Bet viņš, muļķis tāds, nudie, neapjēdz savu laimi. Purpināšana!… Būtu kaunējies vecenei pāri darīt! Vēl jau neesi saimnieks!

Tad tur tas suns aprakts! Johana priekšā it kā pavērās slepens lodziņš šajā cietoksnī. Vai tikai skaistulei Barbarai netiek meklēts piemērots vīrs? Nauda nav vajadzīga — kā stāsta, viņa esot bagātākā līgava pilsētā. Par dižciltību viņas tēvs tikai pasmejas. Sneisam vajadzīgs apķērīgs palīgs nākamajās tirdzniecības lietās. Un, kā liekas, arī skaistulei viņš ir pa prātam. Ne jau velti viņa to gaidīja, lūkodamās ārā pa logu tajā dienā, kad viņš ieradās Antverpenē. Johans sagrāba veču aiz rokas.

—     Paklau, tu savai daiļavāi pasaki, ka man ( vēl par agru dziedāt ar viņu mīlestības dziesmas! Un tagad nav ari tādi laiki…

Viņš nedabūja visu pateikt. Istabā ienāca vecais kalpotājs.

—     Saimnieks lūdz jūsu godību nonākt lejā, — viņš teica un pagriezās pret aukli. — Tevi saimnieka meita sauc.

Johans, daudz nedomādams, noskrēja lejā pa kāpnēm.

Pie galda sēdēja milzīga auguma vīrs, ģērbies pelēkās drānās, kādas tagad valkāja «sabiedrotie» muižnieki. īsais vadmalas apmetnis bija nomests uz krēsla atzveltnes. Bet slavenā ubagu tarba ar koka bļodiņu gulēja turpat blakus uz galdauta. Dižciltīgā gēza varenā plauksta svaidīja tarbas siksnas gluži kā spēļu kauliņus. Johans centās atcerēties, kur viņš vēl nesen redzējis šo milzi. Toreiz t^s sēdēja greznā zirgā, ģērbies krāšņās drānās, kas bija izrotātas ar spalvām, dārgakmeņiem un zeltu. Tas taču ir grāfs Henrihs Brederode!… Tātad atkal atnācis pie Sneisa pēc naudas. Bet kāpēc tepat sēž Antverpenes birģermeistars savā melnajā samta svārkā ar kažokādas apmali un cienīgi glauda visā pilsētā tik pazīstamo labi kopto, viļņaino bārdu?

Sneiss iepazīstināja viesus ar Johanu:

—           Sim jauneklim piemīt viņa gadiem neparasti vērīgs prāts, varat man ticēt, kungi. Es labi pazīstu cilvēkus.

Brederode ar lielu troksni piecēlās un uzsita Johanam pa plecu.

—    Nīderlandietis?

—    Nīderlandietis, — atbildēja Johans.

—    Un mīli dzimteni?

—    Ja nemīlētu, es nesauktos par nīderlandieti.

—    Bet vai tu zini, kur slēpjas tās posts un bēdas?

—    Zinu: vienu nabadzībā un citu bagātībā.

Sneiss drūmi savilka pieri. Van Strālens brīdinoši ieklepojās. Brederode pilnā kaklā iesmējās.

—           Brašs puisis! īsi un skaidri. — Viņš paķēra no galda tarbu un to sakratīja. — Bet drīz mēs visi būsim vienlīdzīgi. Un vai tu zini, kas ir mūsu laupītāji?

Johans vilcinājās atbildēt.

—           Pirmkārt — karalis. — Brederode nolieca pirkstu. — Otrkārt — katoļu baznīca!

Johans cieši palūkojās uz Sneisu, un tas sadrūma vēl vairāk.

•— Vai tu gribi kalpot dzimtenei?

—           Vienīgi dzimtenei es taisos kalpot. — Johanam jau sāka kļūt nepatīkama šī bravūrīgā saruna.

—            Brašs zēns! Nudien brašs! īstam mūsu dzimtenes dēlam tieši tā arī jāatbild! — Brederode no jauna uzsita viņam pa plecu. — Kāda būs šī kalpošana, to tev pateiks saimnieks.

—    Man pagaidām nav saimnieka, — Johans nosarka.

Iejaucās Sneiss:

—            Mēs visi pēc savām spējām un saprašanas kalpojam vienam vienīgam saimniekam — dievam tam kungam.

Johans netika gudrs, ko «labsirdīgais zirneklis» ar to grib sacīt. Van Strālens klusēja. Brederode pikti atmeta ar roku.

—            Dievs mājo pārāk augstu. Bet mums darāms darbs tepat uz zemes. Un nevis dievam, bet mums pašiem būs jāiegrožo viņa negodīgie kalpi — mācītāji, mūki, inkvizitori, bīskapi un viss pārējais siseņu bars, kas uzklupis Provincēm. Tu, kā es redzu, esi prātīgs un drosmīgs zēns. Bet vienkāršā tauta ir dumja. Tai gari un plaši jāieskaidro, kas to aplaupa un kurp aizplūst valsts bagātības.

Pirmkārt — karaļa nepiepildāmajā kasē! Otrkārt — tik* pat nepiepildāmajā pāvesta kasē! Treškārt — kaut ari ne-j lielajās, toties pārlieku alkatīgajās katoļu garīdzniecības kabatās! Bet mūsu pašu nīderlandiešiem rit vai parit vairs atliks vienīgi šī te ubagu tarba! Lai dzīvo gēzi!…

Viņš uzmeta uz varenā pleca tarbas siksnu un apgāja apkārt galdam, ar savu augumu aizņemdams gandrīz vai visu telpu.

Ienāca uzposusies Barbara. Skropstas nolaidusi, viņa viesu priekšā zemu palocīja celi. Brederode palika kā pienaglots ar svinīgi paceltu roku.

—    Dārgais Sneis, — viņš aizelsies ierunājās, — jūsu mājās taču atrodas īsts dārgums! Viņa jāpielūdz kā pati pilnība, zvēru pie šis cildenās ubaga tarbas! Sauciet drīzāk šurp slavenos Flandrijas māksliniekus! Tāda skaistuma priekšā nobālēs visi katoļu svētie līdz ar viņu madonnu!

Juzdams, ka viņam vairs nepiegriež vērību, Johans izgāja ārā un, šķērsojis pagalmu, nokļuva uz ielas. Pirms trīsarpus mēnešiem viņš bija staigājis apkārt šim drošajam cietoksnim, nekā nezinādams par skaisto Barbaru, par tās cerībām uz viņu, par viņas tēva aprēķiniem. Viņu tagad taisās iejaukt kādā jaunā, tumšā lietā. Te kaut kas nav kārtībā.

Pēc divām dienām Antverpenē svinēs senus katoliskos svētkus. Jau veselu nedēļu pilsēta tiem gatavojas. Namamātes tīra, berž un mazgā māju sienas, krāso durvis un logu aplodas. Uz jumtiem augusta saulē žūst svaigi krāsotie, vēl mirdzošie jumtu čukuri un vējrādītāju gailīši, bet dakstiņi zem tiem izskatās kā daudzkrāsainas, lielas ūdens lāses. Un kā vēl tiks izgreznota Dievmātes katedrāle! . i. Cik daudz laika un naudas aizies, kamēr atsvaidzinās simtiem svēto statuju, madonnu, Jēzu, krucifiksu un katoļu visvairāk godā turēto, galveno statuju — pašu dievmāti… Un to visu pēc divām dienām dabūs redzēt pusbadā novārgušais Nikols Liārs un viņa Luīza, ko inkvizitori padarījuši nelaimīgu. v

Johans nogriezās ap stūri un saskrējās; krūtīs ar audēju.

—    Nikol?… Jūs šajā laikā neesat darbā?…;

Liāra iekritušās acis drudžaini iezibējās.

—    Sneiss nupat kā atsūtīja pēc manis cilvēku. Es viņam nezin kāpēc steidzīgi esmu vajadzīgs.

Johans negāja atpakaļ pie Sneisa. Viņš gaidīja Liāru un palika viņu tumšajā alā līdz rītam. Nikols atnāca uzbudināts un vienā laidā runāja:

—    Sneisam ir galva uz pleciem. Viņam vajadzētu kārtot visas darīšanas Briselē… Un cik smalki viņš zina evāņģēliju — vēl labāk nekā īsts sludinātājs! Es nudien nevarēju vien noklausīties! Runā ar tādu cieņu, it kā es būtu agrākais meistars, nevis ubags un parādnieks. Izrādās, ka viņa veikalu būšanas vairs nav tādas kā senāk. Zūdījās, ka drīz varot pavisam izputēt, kā jau daudzi no tirgoņu kārtas izputējuši. Saka, gandrīz vai jātaisa ciet visas darbnīcas… Bet kur jūs, darba cilvēki, liksieties? Bez-, maz vai ar asarām acīs man izstāstīja visu kā sev līdzīgam. Teica: ja mūs, saimniekus, vienkāršie ļaudis neatbalstīs — mēs visi līdz pēdējam aizbrauksim uz citām zemēm. Vai tad viņiem, saka, tās katoļu sērgas un spāniešu karaļa dēļ būtu jāiet pazušanā!

—    Viņš tev smuki dziedājis, — Johans drūmi atsaucās.

—    Un tad es domāju tā: ko mēs, vienkāršie cilvēki, gaidām? Ne viens tūkstotis vien mūsējo sapulcējies klausīties sludinātājus, tu pats redzēji. Daudziem ir arī šādi tādi ieroči. Mūsējo, ja visus savāktu vienkopus, būtu daudz — vesels karaspēks! Bet mēs ļaujamies, lai mūs cērp kā aitas. Vai mēs maz esam muguras liekuši? Beidzot pietiek! Mēs no tā nekā cita neesam iemantojuši kā vien nabadzību. Mēs mirstam badu, bet katoļi par godu kaut kādiem svētkiem, par kuriem mēs kopš Kristus laikiem nekā neesam dzirdējuši, izpušķo pilsētas. Mūs gandrīz ar varu spiež tīksmināties, kā viņi, bungām dārdot un taurēm skanot, nēsā savu apzeltīto statuju pa ielām.'— Pagriezies pret meiteni, kas gulēja uz salmu maišeļa, viņš teica: — Un tu, meitiņ, redzēsi, redzēsi, kā viņi savu elkadievu ietērpj brokātā, zīdā un mežģīnēs! Viņi to nesīs garām tev, kuru nevienam nevajadzīgas vecas lupatas dēļ iegrūduši postā!

Viņš atbalstījās pret sienu.

—     Nikol, — Johans klusi teica, — visas zīmes rāda, ka nupat pfcnākuši tādi laiki, kad vairs nevar tikai mierīgi strādāt. Ja nebūtu tavas Luīzas, mēs varētu doties pie tiem, kuri no pilsētām un laukiem jau aizbēguši uz mežiem vai pie jūras… Tu taču pats teici, ka vējš dzen šurp mākoņus. No jūras un pāri mežiem tuvojas negaisa i;iākoņi. Un par gēziem lepni sāk sevi dēvēt ne tikai muižnieki vien… Bet mēs ar tevi esam īstie gēzi!

Liārs bezgala skumji, it kā būtu nāvīgi ievainots, izdvesa:

— Man nav pie kā viņu atstāt… Man saistītas rokas un kājas. Bet tu esi brīvs putns, lido!… Un lai dievs palīdz īstajiem gēziem!…

Atgriezdamies no rīta Sneisa mājā, Johans prātoja, ko tie «dzīves valdnieki» viņam gribējuši uzdot.

Pie Sneisa bija ļaudis. Atkal skanēja Brederodes dārdošā balss, van Strālena maigais tenors un saimnieka sausā, vienmērīgā valoda … Jā, Johans nodomāja, šis bagātnieks, kā liekas, visos viņu darījumos ir pats galvenais. Ne velti visf te klausās viņa «sprediķos».

Kad ciemiņi izklīda, Sneiss pirmo reizi pats uzkāpa pie Johana un tūlīt sāka runāt:

—    Vakar tu taisni kā akā iekriti, bet tā gan nevajadzēja. Tu visiem iepatikies: ir birģermeistaram, ir tam tītaram, kas uz savām Brabantes mežģīnēm uzspīlējis paltraku un dēvē sevi par «dižo gēzu» … Tu vari būt lepns, ka «Vīnkalns» tev uzticas.

Johans neizpratnē iepleta acis.

—    Par «Vīnkalnu» mēs saucam slepeno kalvinistu konsistoriju [11] Antverpenē, — tirgotājs paskaidroja. — Tu taču nebūsi nelga. Vairs neesi nekāds puišelis, bet vīrietis. Novērtē uzticību, kāda tev parādīta lielajā pasākumā taisnības glābšanai. Armantjerā nupat bijuši kādi svarīgi notikumi. Tie tuvojas ari Antverpenei. Jābūt gataviem. «Pumpurs», «Roze», «Ērglis», «Zobens», šejienes «Vīnkalns» — tie visi ir vienas ķēdes posmi, kas saistīti ne tikai savā starpā, bet arī ar Ženēvu, Franciju, Angliju… Pagaidām nepūlies to visu uzreiz saprast, bet kārtīgi izpildi uzdevumu. Es personīgi par tevi galvoju, to neaizmirsti.

Johans centās nepalaist garām nevienu vārdu.

—     Rīt no rīta tu dosies uz Midelburgu. Turienes konsistorija… Paga, kāds nāk augšā pa trepēm. Vēlāk uonāc lejā — es tev iedošu visas adreses un vēstules.

Sneiss durvīs saskrējās ar Barbaras aukli. Tā viņa priekšā salika rokas kā lūgšanā, un Johanara likās, it kā Sneiss dotu viņai svētības zīmi.

«Sasodīta būšana!…» Johans nepatikā nodomāja. «Liktenis mani atvedis tādā mājā, kur notiek sazvērestības un noslēpumi.»

Barbara bija sūtījusi aukli uzzināt, «vai lielais maestro Johans no Hārlemas šodien, kā parasti, nodarbosies ar dziedāšanu».

— Man nav laika, — Johans strupi atbildēja. — Rīt es braucu prom… Pagaidi! Nodod savai daiļavai zīmīti.

Vecā ar aizvainotu izskatu apstājās, lai gaidītu. Tā kā Johana kambarī nebija galda, viņš apsēdās pie palodzes un, noplēsis strēmeli no veciem Sneisa rēķiniem, uzrakstīja dažas rindiņas:

«Barbara! Vai tiešām Jums prātā tikai savs skaistums un Jūs nekā cita neredzat un nedzirdat, kas notiek visapkārt? Aizbraucot Jūsu tēva uzdevumā, izlūdzos no Jūsu sievišķīgās sirds īpašu žēlastību: ja ar audēju Liāru atgadās kaut kas ļauns, neļaujiet viņa mazajai meitiņai nomirt bada nāvē.»

Viņš iedeva vecajai zīmīti un steidzās lejā.

Ļaudis runāja, ka dievmātes statuju, ko pilsētas ievērojamākie vīri svētkos nesuši pa ielām zem brokāta baldahīna, pūlis visādi apsmējis un apsaukājis. Antverpenē paklīda satraucošas baumas. Cilvēki cits citam čukstus stāstīja par šausmām, kādas pārņēmušas pilsētas tēvus un garīdzniecību.

Pilsēta bija trūkumcietēju un bezpajumtnieku pilna, bet lielie dievmātes svētki viņus it kā tīši kaitināja ar grezni izrotātajām baznīcām, lepnajām procesijām un bagātnieku dārgajiem tērpiem. So krāšņumu nikni nosodīja un izsmēja klejojošie protestanti publiskajos sprediķos. Stāvoklis pilsētā kļuva saspīlēts. Rātsnamā cita pēc citas notika apspriedes. Maģistrāta[12] locekļu domas dalījās.

Otrā rītā katedrāli ielenca milzīgs pūlis, kas bija sācis pulcēties jau naktī. Te bija salasījušies arī parasti ziņkārīgie, lai paskatītos, vai neatkārtosies vakarējie izlēcieni, par kuriem ļaudis čukstējās. Bija arī dziļi satraukti cilvēki, kas nojauta, ka notiks kaut kas vēl nebijis. Sa* nāca ari tādi, kas saspringtām sejām nez par ko apspriedās, pēc kaut kā sūtīja, slepus cits citam kaut ko nodeva.

Vēlāk nekā citām reizēm atvērās katedrāles režģotās durvis. Un visi redzēja, ka krāšņi uzpostās dievmātes tēls nav parastajā vietā — baznīcas vidū uz paaugstinājuma. Cilvēki neizpratnē skatījās apkārt.

—    Re-ē-ē, kur tā ir! — atskanēja kāda balss. — To noslēpuši no mums aiz dzelžu restēm luktāļ

Nikols Liārs, stāvēdams nomaļā kaktā, iztālēm ieraudzīja plecīgo kalēju, kurš pavasarī pēc sprediķa ārpus pilsētas viņu palūdza parādīt Johanam Sneisa māju. Tagad tas sev atbrīvoja ceļu baznīcēnu vidū, kas spiedās ap platajām vītņu kāpnēm. Būdams galvas tiesu garāks par citiem, viņš ar savu atklāto, labsirdīgo smaidu piesaistīja vispārēju uzmanību.

—    Nē, — pār visu baznīcu noskanēja viņa sulīgais bass, — viņa pati bailēs no mums aizbēgusi un noslēpusies!

Cilvēki apkārt iesmējās. Viens otrs dedzīgs katolis skaļi izteica savu sašutumu. Par atbildi atskanēja jaunas zobgalības. Nu jau statuju apsmēja pilnīgi atklāti. Katoļi šausmās aizbāza ausis un kaunināja dieva zaimotājus. Tas izraisīja mācekļos vētrainu sajūsmu. Viens no viņiem uzrausās kancelē un vaibstīdamies un locīdamies tēloja mūku sprediķa laikā. Citi caur degunu dziedāja latīņu lūgšanas. Cienīgie pilsoņi pieprasīja, lai tūlīt izbeidz mažošanos. Par atbildi jaunieši saka plaukšķināt rokām un, gribēdami apslāpēt sašutuma pilnās balsis, kliedza:

—    Lai dzīvo gēzi! …

Liāram aizrāvās elpa.

—    Lai dzīvo gēzi! …

Mācekļi kancelē šo saucienu atkārtoja. Vairāki cilvēki metās virsū mācekļiem. Sākās nikna plūkšanās. Pūlis gāzās uz izeju.

Nakts pagāja vēl lielākā satraukumā. Nikols Liārs, neaizvēris ne acu, gaidīja rītausmu. Viņa redzokļi tumsā kvēloja, kad viņš, cenzdamies neuzmodināt Luīžu, kas miegā brīžiem sarāvās, čukstēja iedomātajam Johanam:

—          Gan tu redzēsi, ar to vien nebeigsies! Sneiss zināja, ko runā. Ari mums viņš jāatbalsta. Tie tur, rātsnamā, jau sen būtu aiztriekuši kliedzējus, ja vien drīkstētu… Tātad nedrīkst, baidās. Mēs esam spēks. Lai dzīvo gēzi!

Un viņam šķita, ka dzird Johana balsi, kas kaut kur būdas tumsā atkārto: «Lai dzīvo gēzi!» …

Kalējs dragāja visu pēc kārtas: altārus ar baznīcas piederumiem, svētbilžu lampiņas, svečturus, kroņlukturus, sudraba kristījamos traukus, slavenu mākslinieku darinātas svētbildes, marmora tēlus, smalkus kokgriezumus, bronzas režģus, krāsainās vitrāžas … Vakarējie mācekļi, atveduši līdzi savus draugus, rāpās augšā pa sienām, lēkāja kā vāveres no vienas kolonnas uz citu un rāva nost Zelta Aunādas ordeņa kavalieru, ievērojamu muižnieku dzimtu, pilsētas biedrību unmūku ordeņu karogus, baznīcu karogus, ģerboņus… Āmuri, cirvji un naži grieza, cirta, lauza un dauzīja gabalos it visu. Krēslainajā baznīcā, ko apgaismoja vienīgi lāpu plīvojošās, kūpošās liesmas, skanēja plīstošu stiklu šķinda, metāla rīboņa un šņirkstoņa, ļaužu brēcieni. Bailēs no satracinātā pūļa dievnama kalpotāji, garīdznieki un pilsētas rātes locekļi jau sen bija pametuši baznīcu. Bira mantu kambari un ģērbtuvē atrastie dārgakmeņi, pērles. Kājām tika mīdītas smaržzāles — mirres un vīraks. Ērģeles, ielenktas kā koka cietoksnis, no cirvju sitieniem klusi vaidēja, smagi pūta un krekstēja kā mirstošs milzu dzīvnieks.

Nesdams Luīžu uz rokām, garām aizdrāzās Nikols Liārs. Viņam pakaļ aizelsusies skrēja Liāra kaimiņiene. Pār sievietes vaigiem plūda asaras.

—    Kur tu joņo? Apstājies, neprātīgais cilvēk! Kur tu stiep to bērnu?

Audēja šaudīgās acis skatījās kaut kur uz priekšu. Viņš nevienā neklausījās. Luīza šausmās kliedza un rāvās ārā no rokām. Sievietei izdevās viņu atņemt un paslēpt zem sava lakata. Liārs nekā vairs neapjēdza, nedzirdēja nekādu mierināšanu. Viņš runāja kā pa murgiem:

—    Skaties, skaties, meitiņ, kā brāļi sadod tavai mocītājai!

Sodrējiem notraipītā audēja seja bija zilganbāla. Sirmie mati pielipuši pie nosvīdušās pieres. Krekls bija saplēsts vienās skrandās.

Viņš izrāva bērnu sievietei no rokām un nesa augšā pa kāpnēm uz luktu, kur cilvēki ar virvju un dēju palīdzību centās izkustināt milzīgo dievmātes tēlu. Taču apdullinošs brīkšķis viņu apturēja pusceļā. Smagā statuja sagrīļojās, koka margas priekšā neizturēja, salūza, un tēls ar milzīgu dārdoņu nogāzās lejā uz akmens grīdas.

—    Tā ir nogāzta! — kliedza Liārs. — Ienīstā elka dievekle ir nogāzta!… Skaties, meitiņ, uz viņu, skaties — tā guļ pie tavām mazajām kājiņām!…

Luīza vairs nekā neredzēja. Meitenes galva nevarīgi nokarājās, viņa bija zaudējusi samaņu.

—    Lai dzīvo gēzi!… — auroja kalējs. — Lai pazūd no zemes virsas šis nolādētais elkadievu pielūdzēju templis! … Lauziet, mīdiet kājām šos pīšļus!… Tie mums nav vajadzīgi! Lai dzīvo gēzil…

XXI JŪRAS VĒJŠ

Midelburga, kur vējoja jūras elpa, Johanam tūlīt iepatikās. Viņam gribējās palikt tepat, salīgt uz kāda tirdzniecības burinieka vai, vēl labāk, tikt uz kāda no jūras gēzu — šo brīvo dumpinieku kuģiem… Bet vispirms vajadzēja izpildīt «VInkalna» doto uzdevumu — nogādāt Midelburgas konsistorijai slepenus naudas papīrus un vēstules. Sneiss šo to bija atklājis Johanam, un viņš zināja, ka ar tādām grūtībām karaļa kasei savāktā nauda tagad tiks nodota zaldātu algošanai cīņā pret Fīlipu Otro. Valstī gatavojās dot nopietnu pretsparu.

Adrese noveda viņu pie lepna nama ar zeltītu lauvu uz fasādes. Nams piederēja Jākobam Jansonam, Midelburgas lielākā bagātnieka Pītera Haka znotam.

«Man gan laimējas ar bagātniekiem!» Johans zobgalīgi nodomāja, ieiedams namā.

185

Jaunais saimnieks un saimniece saņēma viņu sirsnīgi, kā senu paziņu, un ierādīja viņam gaišu, spodru istabu ar skatu uz jūru. Māja bija atbraucēju pilna, tikpat kā viesnīca. Te bija galdnieks sludinātājs Heleins ar visu ģimeni — sievu un bērniem. Bija vēl arī otrs sludinātājs, pēc amata kurpnieks, kas, sakot «patiesības vārdus», nepameta ne īlenu, ne piķa drāti. Katru dienu notika jaunās ticības piekritēju vakara sanākšanas. Heleina svētrunām

7 — JOras gfzl

sekoja čaklā kurpnieka pamācības. Starp kalvinistu vecākajiem, ieskaitot Midelburgas maģistrāta ievērojamākos locekļus, bija arī aptieķnieks ar lielām brillēm alvas ietvaros, kāds prasmīgs atslēdznieks un vēl daži amatnieki … Tāda sabiedrība Johanu iepriecināja. Par atgriešanos Antverpenē viņš vairs nedomāja.

Negaidot no turienes atnāca vēsts par «dumpi» un izdemolēto Dievmātes katedrāli. Ziņa satrauca visu māju. Sprediķi tagad notika nepārtraukti. Palaikam ļaudis tika neatlaidīgi aicināti tūlīt sekot Antverpenes, Armantjeras, Kaselas, Gondshotas, Turnē, Valansjenas un citu pilsētu piemēram valsts dienvidos. Johanam šis ziņas bija satriecošs jaunums. Kāpēc viņš par tik ārkārtējiem notikumiem nezināja jau agrāk? … Vai tiešām Sneisa māja Antverpenē bija tāds nepieejams cietoksnis, kur ziņas no plašās pasaules saimnieks glabā vienā no savām milzīgajām, ar dzelzi apkaltajām lādēm? Kas noticis ar Liāru? Nevarēja būt, ka šajos notikumos viņš stāvētu nomaļus. Viņš, bez šaubām, viens no pirmajiem būs gājis demolēt viņa ienīsto dievnamu — šo šķietami nesatricināmo pāvesta izdoto likumu balstu, šo «elkadievu pielūdzēju templi», kā Antverpenes katedrāli bija nosaucis kalējs, Johana nejaušais paziņa. Bet kas noticis ar kalēju?… Katoliskie varasvīri nepiedos ne viņam, ne Liāram baznīcas grautiņu. Kas tagad būs ar nelaimīgo Luīžu? Vai Barbara izpildīs viņa lūgumu parūpēties par slimo meiteni? … Johanu tirdīja bažīgas domas.

Visā pilsētā bija jūtams nemiers. Ļaudis stāstīja par īstu tautas sacelšanos, par to, ka bruņojušies amatnieki un apkaimes zemnieki izpostījuši katoļu baznīcas un klosterus, sadauzījuši svētbildes un svēto tēlus, bet klosteru kancelejās iznīcinājuši parādu rakstus, atbrīvojuši no cietumiem parādniekus un tos, kas arestēti ticības dēļ. Paņemtās dārglietas esot kārtīgi savāktas vienkopus un nodotas pilsētas maģistrātam, lai izdala trūcīgajiem. Esot izveidotas īpašas tautas sargu vienības, lai uzturētu kārtību un vajadzības gadījumā dotu pretsitienu, ja katoliskā valdīšana pret viņiem sūtītu karaspēku.

Midelburgas konsistorijas vecākie sanāca uz ārkārtēju sēdi.

Bez liekas kavēšanās tika izveidotas nelielas uzticamu ļaužu vienības un pie visiem pilsētas vārtiem nolikti sargi.

Redzot tādu gatavošanos, pilsētas rātskungi pieprasīja novākt patvaļīgi izliktos sargus. Taču viņus ne tikai neklausīja, bet lika viņiem līdz ar citiem saukt: «Lai dzīvo gēzi!» — un rīkojās pēc sava prāta. Vakarā rāte dabūja zināt, ka nezkādi ļaudis esot sapulcējušies bruņotās grupās un ar lukturiem rokās devušies uz abatiju. Pa ceļam viņi klaudzinot pie atsevišķām mājām, laikam pie tām, kur dzīvo viņu piekritēji, un aicinot tos līdzi. Abatijā jau izcēlies apjukums. Pie galvenajiem vārtiem sagāzti baļķi un akmeņi, pie pārējiem — nolikti droši sargi.

Ārpus abatijas galvenajiem vārtiem tika uzsāktas sarunas. Karaļa tiesnesis kategoriski pieprasīja, lai «nelikumīgie pūļi» tūlīt izklīst un atstāj klosteri mierā. Tomēr nelīdzēja nedz pierunāšana, nedz draudi.

Agri no rīta cits reformātu pūlis salasījās Pītera Haka milzīgajā noliktavas šķūnī. Tiesnesis steidzās uz turieni.

Viņš tur nonāca Heleina dedzīgās svētrunas pašās beigās un bija sašutis, ka tūkstošiem cilvēku liels pūlis, sadrūzmējies ap mucu, kas aizstāja kanceli, ar bijību klausās vienkāršā, neskolotā galdnieka musinošos aicinājumus. Izlauzies caur pūli, tiesnesis apņēmīgi piegāja galdniekam klāt.

—     Kā tu drīksti, — viņš uzklupa sludinātājam, — musināt godīgus cilvēkus uz dumpi un nepaklausību likumīgās varas pārstāvjiem? Tūlīt pazūdi no šejienes, kamēr es vēl neesmu vērsies pret tevi ar visu likuma bardzību! …

Heleins mierīgi atstūma roku, kas bija viņu sagrābusi aiz vamža, un skaļi teica klātesošajiem:

7*

187

—     Brāļi un māsas, es nezinu nekādu citu likumu kā vien to, ko devis mūsu dievs tas kungs jums, viņa uzticīgajiem bērniem, kas meklē patiesību vienīgi darbā un dievbijībā. Ja es maldos un te ir cits, likumīgāks un patiesīgāks spēks, es pazemīgi samierināšos un aiziešu no pilsētas. Bet tas jāizlemj jums pašiem. Sakiet, ko man darīt: bez vārda runas aiziet, bet viņam, kas nogrimis pasaulīgos melos kā purvā, palikt šepat, vai arī palikt man un joprojām dalīties ar jums patiesības vārdos, kas man iedvesti no augšienes? ,.. Jums vienīgajiem ir tiesības rīkoties ar mums, jo mēs abi esam jūsu kalpi, tautas kalpi…

Tiesnesis tik tikko valdījās, lai neiesistu galdniekam. Bet viņam aiz muguras jau atskanēja milzīgā pūļa saucieni:

—    Lai viņš iet, lai viņš iet!… Un lai netraucē mūs klausīties patiesības vārdus!…

—    Lai vācas prom ar labu, kamēr āda vesela!…

—    Aplauzt viņam sprandu, lai to vairs neloka spāniešu un pāvesta priekšā!…

—    Ej uz Antverpeni, karaļa sulaini, tur tev pastāstīs arī par citām Flandrijas pilsētām!…

—    Lai dzīvo gēzi!…

Bet svētā Pētera baznīcā bija sācies jauns tracis. Tiesnesis drāzās uz dievnamu. Viņš ieraudzīja pūli, kas atzinīgi skatījās, kā viens amatnieks, pamatīgi darbodamies ar mietu, dragā altāri. Kopīgie pamudinājuma saucieni iedvesa karaļa augstmanim vēl lielākas šausmas. Bailēs un galīgā izmisumā viņš pameta baznīcu.

Johans visu to redzēja, iedams garām ar savu neseno paziņu — kādu vecu vīru, kādreizējo matrozi,

—     Redzi, kas notiek?… — tas teica pavīpsnājis. — Bet viņi tādā vīzē nekā nepanāks, piemini manus vārdus! Ja tauta satrakosies pār mēru, no tās novērsīsies visi Sneisi un Haki. Tici pieredzējušam cilvēkam!

—    Man arī pašam būtu interesanti zināt, — Johans domīgi ierunājās, — kā tirgoņi rīkosies tālāk. Teiksim, kad atbrīvosies no Spānijas karaļa un pāvesta …

—    Tikpat viltīgi kā līdz šim. Tu, eče, stāstīji, ka vēl kopš mazotnes atceries pārestības no karaļa zaldātiem un pāvesta inkvizīcijas. Bet vai no saviem paša nīderlandiešiem tu neesi cietis pārestības?

Johans klusēja.

—    Tu, kā es redzu, esi zēns ar gaišu galvu un labu sirdi, tak īsto vietu dzīvē neesi atradis. Esmu vecs, daudz ko savā mūžā redzējis, un tomēr arī man, kā rādās, nav vairs vietas dzimtajā zemē. Bet tu gan pameklē, labi pameklē — tu esi jauns!… Drošsirdīgi ļaudis taču ir atraduši jaunas zemes pāri jūrām… Es tevi kā labu kuģi būtu apgādājis ar visu tālajam ceļam. Man nav vairs dēla. Kādreiz bija — noslīka tālu no dzimtenes. Nav man ģimenes, nav arī mājas. Ir būda kāpās netālu no pilsētas. Iesim tur. Es tev izkratīšu savu atmiņu pūru, kur ilgajā dzīves ceļā daudz kas uzkrājies. Man nav neviena, kam šīs atmiņas atstāt mantojumā… Tālab arī esmu tik priecīgs, ka iepazinos ar tevi. Iesim!… Te notiek kaut kas aplams, kaut kas aplams… Vajadzēja pavisam citādi …

Pelēcīgi dzeltenajās smiltīs izraktā vecā vīra būda gandrīz saplūda ar kāpām un tikko bija saredzama pat dažu soļu attālumā.

—    Te nu es vadu savas atlikušās dienas… •— teica vecais matrozis, palaizdams Johanu pa priekšu. — Te ir divi pakāpieni uz leju, nepaklūpi. Kaut gan tāda sargāšanās dzīvē nekur neder: ja arī paklupsi — gan piecelsies.

«īstenībā nabaga Liārs dzīvo tikpat bēdīgi!» Johans nodomāja, aplūkodams zemes sienas.

—    No kā tu pārtiec?

—    No zivīm. Ūdens — cik uziet.

—    Kā viens, tā otrs!…

—    Ko tu teici? — vecais nesaprata.

Johans pastāstīja, ka viņš Antverpenē pazīstot kādu audējmeistaru ar zelta rokām.

—     Tu saki, viņam ir zelta rokas? Arī man, jādomā, tās nav bijušas no koka, — vecais vīrs sapurināja savas sirmās matu šķipsnas. — Sākumā biju tikai vienkāršs zvejnieks, tomēr nevienam nebija tik pilni tikli kā man. Jau puikas gados viens pats bez tēva devos tālu jūrā. Man nebija bail ne no vasaras pūgām, ne rudens vētrām, ne paša velna, ne sātana. Tad apņēmu sievu. Gribējās vairāk nopelnīt. Sākumā salīgu vienam braucienam. Atceros, kuģojām uz Dancigu pēc labības, bet turp vedām siļķes no Amsterdamas… Mājās atgriezos ar grašiem kabatā. Nu jau iejūdzos garā braucienā1 . Vairākus mēnešus nomētājos pa svešām zemēm, ilgodamies pēc jaunās sievas un sava pirmdzimtā dēliņa. Sākumā tur viss likās tik neparasts. Ko gan netiku redzējis! Bet, kad ieskatījos labāk, — visur tā pati netaisnība: laupīšana, krāpšana, patVāla', pārestības. Beidzot pārrados mājās un atkal nevis bagāts, bet ar tādiem pašiem grašiem. Salīgu no jauna… Bet vai tu zini, kādi ir tie matrožu graši? Par piecus

'Garais brauciens — vairāki tālbraucienu reisi, neiegriežoties dzimtenes ostās.

mēnešus ilgu braucienu — kaut kādi nieka astoņi guldeņi. Tas ir vēl mazāk, nekā nopelnīja vienkāršs vēlējs vadmalas austuvē. Bet ko lai ēd ģimene? Padomā, cik ilgi kuģi nostāv ledus ielenkumā. Dzīve visur draņķīga — kā jūrā, tā krastā!…

Johans klausījās, tāpat kā kādreiz bija klausījies stundās Hārlemas skolā. Taču viņu tagad mācīja nevis grāmatas, bet pati dzīve ar vecā vīra lūpām, un šis vīrs bija zaudējis visu, bet ieguvis vienīgi rūgtas atmiņas par nemitīgo darbu, briesmām, badu, zaudējumiem… Cik muļķīgs Johans pats sev šķita ar saviem miglainajiem sapņiem par palīdzēšanu dzimtenei! Kam viņš taisījās palīdzēt? Sneisiem, Hakiem, Jansoniem ar viņu konsistorijām? Vai varbūt tādiem kā šis te matrozis vai Briseles audējs un Antverpenes kalējs? Un kā īsti palīdzēt?… To neiemācīs pat šis līdzās sēdošais sirmgalvis. Jāmeklē pašam. «Drošsirdīgi cilvēki taču atrada jaunas zemes viņpus jūrām!» Bet pirms tam viņi, jādomā, daudz ko bija mācījušies, daudz uzzinājuši. Un Johans alkaini klausījās, cenzdamies nepalaist garām pašu niecīgāko sīkumu no Midelburgas vecā jūrnieka ilgā mūža.

Bet vecais vīrs joprojām stāstīja par grūto darbu uz jūras. Johans dabūja zināt par šķiperiem, kas, salīguši pie kāda īpašnieka uz kuģa, centās izspiest no matrožiem pēdējos spēkus, bet paši pelnīja astoņreiz vairāk par jebkuru vispieredzējušāko no tiem.

Johans uzzināja par nežēlīgajiem likumiem, kas tur matrožus pilnīgā atkarībā no šķipera, kurš tos pieņem uz noteiktu laiku. Šī atkarība it īpaši liek sevi just braucienā un svešzemju ostās. Tā, piemēram, par bēgšanu no kuģa matrozi it viegli varēja notiesāt uz nāvi pakarot, ja tikai šķiperis uzrādīja divus lieciniekus, ka matrozis aizbēdzis pēc tam, kad saņēmis kaut vai daļu savas algas. Bet vai tad turīgam cilvēkam bija grūti uzpirkt tādus lieciniekus? Vai mazums ir neliešu pasaulē?… Briesmas draudēja ne tikai no šķipera un kuģa īpašnieka, bet arī no fraktmaņa, kas ir tirgoņa pilnvarotais. Ja nesot nejauši sadauzīja kādu preci vai arī tā bija lietus izmērcēta vai jūrā noslīkusi, bez jebkādas izmeklēšanas tika pēc iegribas atvilkts no matroža algas, kas jau tāpat bija niecīga…

Tā viņi norunāja līdz vēlam vakaram, kad saule kā ugunīga ripa jau sāka grimt aiz zilgmainā apvāršņa, bet no jūras stiprāk uzvēdīja sāļā, brīvā vēja elpa.

—    Cik jauks ir šis brīdis! — vecais domīgi sacīja. — Tā diena paiet tāpat kā visa dzīve. Sakļaujas virs galvas kā vilnis…

—    Jā… jauks gan, — Johans mundri atsaucās, — bet rīt no rīta būs vēl jaukāk! …

—     Nu, protams!… — Vecā matroža balss skanēja sevišķi sirsnīgi. — Un to bridi nedrīkst palaist garam. Vel puikas gados es ap to laiku ķēros pie burām vai airiem. Un jūras vējš toreiz manas jaunās krūtis pildīja ar neparastu spēku!

—    Jūras vējš… — Johans atkārtoja, piemiegtām acīm lūkodamies sārtajā rieta blāzmā. — Jūras vējš…

Johans neatgriezās «Zelta lauvas» namā. Viņš atmeta ar roku arī norēķiniem Antverpenes «Vīnkalnam». Visas vēstules un papīri atgādāti bez vainas, bet viss pārējais — nav viņa darīšana!…

Jūras vējš neatvairāmi sauca viņu doties plašumā. Un drīz vien viņš sastapās ar tiem, par kuriem sapņoja.

Nelielā zvejnieku ciematiņā netālu no Midelburgas salasījās bariņš drosmīgu jaunekļu, kurus saistīja ar dzimteni vienīgi bezgalīgā mīlestība uz to. Šīs drosminieku saujiņas priekšgalā atradās kāds kalvinistu muižnieks, izbēdzis no aresta, kur viņam draudēja neizbēgama nāve. Viegls burinieks kļuva par viņu patvērumu jūras plašumā. Viņi cieši ticēja, ka pienāks labāki laiki.

Gaišā, līksmā rītā burinieks atstāja Zēlandi un devās uz Anglijas krastiem. Pirms gada tur aizbēgušie reformāti solījās atbalstīt tautiešus.

Johanu mocīja vienīgi nemiers par Liāru un Luīžu. Vai Barbara grūtā brīdī izpildīs viņa lūgumu?…

Viņš toreiz tā arī nedabūja zināt, ka muižnieki un bagātie tirgoņi, nobijušies no iespējamām sekām, novērsās no vienkāršās tautas un drīz vien piekāpās valdībai. Savukārt Parmas Margarita, lai atšķeltu muižniekus un konsistorijas no nemierniekiem, apsolījās mīkstināt ediktus, piedot «sabiedrotajiem muižniekiem», izbeigt inkvizīcijas darbību un atļaut kalvinistu dievkalpojumus.

Tad vairums augstākās muižniecības neliedza viņai savu palīdzību, lai iztīrītu valsti no «dumpiniekiem».

Starp tiem tika sagrābts un iemests cietumā Antverpenes audējs Liārs.

Barbara ar tēva atjauju aizsūtīja veco kalpotāju pēc Luīzas, kas bija palikusi bez pajumtes.

XXII KARAĻA IZVĒLE

Par notikumiem Nīderlandē Henrihs uzzināja pie Svendija. Tur bija atnākuši arī abi sūtņi no Flandrijas — Bergens un Montiņjī.

Švendijs stāstīja:

—    Katedrālē neatstājuši akmeni uz akmens, citticībnieki skrējuši pa ielām, saukdami: «Lai dzīvo gēzi!» — un turpinājuši grautiņu pārējās baznīcās. Otrā rītā saskaitītas turpat vai trīsdesmit izdemolētas baznīcas. Klosteros sadedzinātas senas bibliotēkas, it visi arhīvi, izdauzīti vīna un alus pagrabi. Mūki un mūķenes paslēpušies pie radiem un paziņām. Bet ņemiet vērā — neviens no viņiem nebijis aizskarts ne ar vārdiem, ne darbiem. No Antverpenes dumpis izplatījies pa visu Flandriju un sācies ari ziemeju provincēs. Un nekur nemieru laikā neesot notikušas laupīšanas vai slepkavības. No četrsimt izpostītajiem dievnamiem nebijusi nozagta neviena vērtslieta, nevienā pilsētā nebijusi izlieta neviena asins lāse…

—    Toties nabaga Flandrija par to samaksās ar īstiem asins plūdiem, — neskanīgā balsī pateica Bergens un satraukts piecēlās. — Ja visus šos gadus cilvēkus dedzināja un kāra tikai par to, ka viņi pārgājuši citā ticībā, tad no tūkstoš piecsimt sešdesmit sestā gada augusta tos sodīs ar nāvi kā dumpiniekus un laupītājus.

—    Tomēr visi godīgie cilvēki apliecina, ka citticībnieki bijuši nesavtīgi. Tumē katedrāle bijusi no vienas vietas izgreznota ar pērlēm, dārgakmeņiem, zeltu. Amatpersonas visu savākuši un noglabājuši aiz atslēgas. Bijuši gadījumi, kad citticībnieki paši nodevuši vērtslietas saviem vecākajiem, lai tās izmanto palīdzībai trūkumcietējiem.

—    Kā pret visu to izturējusies zemes pārvaldniece? —1 jautāja Montiņjī. — Mēs ar Bergenu nekā nezinām, kas noliek Provincēs. Viņa majestāte laikam pavēlējis nevienu pie mums nelaist klāt, kas varētu kaut ko paziņot. Tas, ko mēs rakstām, ari tiek aizturēts…

—     Pārvaldniece sākumā gribējusi bēgt no mūsu zemes, bet Orānietis, Egmonts un Horns pierunājuši viņu atsacīties no tik necienīga sola. Ar grūtu sirdi viņa palikusi. Un divdesmit piektajā augustā parakstījusi ar Nasavas Ludvigu un citiem «sabiedrotajiem muižniekiem» vienošanos, kas atļauj jauno reliģiju tādās vietās, kur tajā laikā tā jau paguvusi izplatīties.

Henrihs pielēca kājās.

—    Ko?… Parmas hercogiene parakstījusi tādu vienošanos? …

—    Jā. Tajā teikts ne tikai par jauno ticību, bet arī apliecināts, ka tiks izbeigta inkvizīcijas darbība, apsolīts nevajāt muižniekus par viņu pagātni un tos pielaist valsts amatos.

—    Tas taču brīnišķīgi! — iesaucās Henrihs. — Tagad Provinces var līksmot!…

Svendijs pašūpoja galvu.

—     Provincēm par agru līksmot. Orānietis nav tik lētticīgs. Un viņam taisnība. Vienošanos parakstījusi zemes pārvaldniece, nevis karalis Fīlips. Parakstījusi aiz bailēm. Kad viņas rokās būs spēkp, vienošanos varēs apiet, kā jau apgāja nīderlandiešu privilēģijas. Jūs, van Gāl, labāk par mums visiem zināt, ka jau vakar karalis aizsūtījis kurjeru uz Romu. Un kurš gan to nezina, ka jaunievēlētajam pāvestam Pijam Piektajam inkvizīcija ir visu pamatu pamats?… No Romas uz karstām pēdām pienāks svētība, kas ļaus nežēlīgi atriebties «kātoju svētumu zaimotājiem» . ..

Ienāca senjora Marija ar Inesi. Marikita uzklāja galdu. Pusdienas pagāja vienmuji.

Kad aizgāja sūtņi, Svendijs apsēdās blakus Henrijam.

—     Es nepastāstīju galveno, van Gāl. Orānietis raksta, ka starp muižniekiem neesot vienprātības. Daudzi nobijušies no varbūtējām nemieru sekām un atsacījušies no kopīgās cīņas. Princis pamatoti nobažījies, ka dzimtenei izšķirošā brīdī vājākie var nostāties uz nodevības ceļa… Orānietim vairāk nekā jebkad nepieciešamas precīzas ziņas par Fīlipa nodomiem. Mums abiem kā diviem patruļniekiem jābūt sardzē. Princis gaida mūsu ziņojumus.

Henrihs cieši paspieda Švendija roku.

—    Esmu laimīgs, ka viņa gaišība nosūtījusi mani pie tāda dzīves skolotāja kā jūs! — viņš izjusti teica un atskatījās.

Svendijs iesmējās.

—    Esmu pārliecināts, ka viņa jūs gaida zem cipreses.

—    Kas?… — Henrihs nosarka līdz matu galiem.

—    Nu, protams, vecā Marikita! … Kurš gan cits? —• Svendijs smējās.

Henrihs izsteidzās dārzā. Viņš sastapa Inesi uz iemījotā sola. Viņas sejā bija lasāms apmulsums.

—    Tas ir labi, ka atnācāt, Henrih. Es šo to sapratu no kopējās sarunas. Man nekā nevajag skaidrot. Es palūgšu tēvocim — viņš man pastāstīs. Bet man gribētos jums pateikt to, par ko es domāju.

Viņa brīdi klusēja, tad sacīja:

—    Cilvēks, tāpat kā it viss dabā, piedzimst, lai kaut ko paveiktu, vienalga, ko, — lielu vai mazu. .. Jums, Henrih, lemts kalpot jūsu dzimtenei. Un nekas jūs nedrīkst no tā atturēt. .. Pat visskaistākais dzīvē — mīlestība …

Viņš klausījās Inesē kā apburts.

—     Bet man… — viņa pēkšņi vainīgi nolaida acis, — man arī vienmēr gribējies būt noderīgai dzimtenei… tas ir, tiem, kuri Spānijā ir nelaimīgi. Bet tagad mani pārņēmušas izbailes …

—     No kā? No kā, Inese? — Viņš satvēra meitenes rokas un piespieda sev pie krūtīm. — No kā jums tieši tagad ir bail?

—    Mēs varam kļūt. .. ienaidnieki… — Viņa izbijusies raudzījās Henrihā. — Atrasties pretējās nometnēs.

—     Ienaidnieki? Ko jūs runājat, Inese? . .. Visi nelaimīgie, apspiestie, paverdzinātie cits citam taču ir brāļi. Un mēs ar jums vienmēr būsim starp tiem! …

Agri no rīta garām sargiem un dežūrpāžiem lēnām aizgāja liels, drūms stāvs ar melnu kruzuļu apkakli un Zelta Aunādas ordeni un nozuda Fīlipa kabinetā. Pili paklīda baumas: karalis steidzami pie sevis izsaucis uzticamo karavadoni «Dzelzs Albu». Vai tiešām atkal gatavojas karš? Ar ko? . .. Kurš uzdrīkstējies uzbrukt Spānijas troņa īpašumiem? Astoņus gadus ilgais miers ar seno ienaidnieku Franciju taču plaukst un jo dienas kļūst stiprāks. Šī miera vaiņagojums — karaliene Isabella, «Olīvas /<irs» — nupat dāvājusi tagad saradotajām valstīm jaunas .itvases: divas brīnišķīgas meitenītes — infantes. Kurš ir Ids, kas naidojas ar Spāniju? Kāds no Itālijas valdniekiem?… Anglija?… Nē, tās sūtņi pavisam rāmi dzīvo Madridē, kārtīgi ierazdamies uz karaļa rīkotajām pieņemšanām.

Tajā pašā rītā pils kapelā Pedro de Svensa norunāja svinīgu sprediķi par apgrēcīgo nepaklausību «dieva svaidītajiem» un neizbēgamo sodu par to. Kāds no galminiekiem ievēroja; ka tobrīd abi nīderlandiešu sūtņi kļuvuši bāli kā krīts,

Ap dienas vidu visiem jau bija zināms, ka karalis devis pavēli nekavējoties savākt pulkus karagājienam pret Nīderlandi un ka hercogam Albam faktiski uzdots nomainīt Parmas Margaritu, kas nav bijusi spējīga pārvaldīt zemi.

Pēc dievkalpojuma pils kapelā infantam kļuva slikti. Viņš locījās Henriha rokās un kliedza:

—    Alba nebrauks uz Nīderlandi! Es viņu nogalināšu, pirms viņš pagūs aiziet ar pulkiem! Es pats braukšu! Es tur nodibināšu kārtību! Es apdzēsīšu visus inkvizīcijas sārtus! Atvēršu cietumu durvļis! Un nīderlandieši paši mani aicinās par valdnieku… Ak, man trūkst elpas Madridē! Ko man darīt? Ko man darīt, Henrih? …

Tad Henrihs viņam pačukstēja:

—    Vai tu esi mēģinājis runāt ar karalieni?

Karloss tūlīt apklusa.

Nosēdinājis viņu kā bērnu, Henrihs turpināja:

—    Kādreiz viņa par tevi jau aizlika labu vārdu. Atceries? … Jāpateicas tikai viņas lūgumam, ka noteica dienu, kad tevi oficiāli pasludināja par troņmantinieku. Viņa droši vien gribēja tevi mierināt, kad viņai piedzima dēls, lai tu nedomātu, ka tas ieņems tavu vietu uz Spānijas troņa. Varbūt viņai no jauna izdosies tev palīdzēt, un mēs aizbrauksim. Bet Nīderlandē jau rīkosimies neatkarīgi.

Karloss sēdēja aizvērtam acīm.

—    Jā… karaliene… «Miera Isabella» … «Olīvas zars» …

Kad Karloss pilnīgi atguvās, viņi divatā nopietni apsprieda šo plānu. Viņi nolēma pagaidīt, kad Filips visā drīzumā pārcelsies uz Aranhvesu. Šis «paradīzes stūrītis», kā Spānijas kara]u vasaras rezidenci bija iesaukusi karaliene, atradās dažu stundu braucienā no Madrides. Elizabetei tā patika labāk nekā Eskorjals, kas vēl arvien tika būvēts un drīzāk atgādināja milzīgu cietumu nekā pili. Aranhvesā kopš senseniem laikiem bija spēkā nerakstīts likums, kas aizliedza nogalināt visu, kas mita tās robežās. Tādēļ dārzi bija pilni ar visādiem meža kustoņiem un putni nebaidījās no cilvēkiem. Runāja, ka pat Fīlips tur neesot parakstījis nevienu nāves sodu, lai gan noliedza vecās rezidences labvēlīgo ietekmi.

Bet «Miera Isabella» — «Olīvas zars» pievīla viņu cerības. Karloss neuzdrošinājās pat ieminēties par savu lūgumu. Karaliene ar savām galma dāmām sēdēja Rožu lapenē un izšuva.

—    Paskatieties, jūsu augstība, — viņa teica, starojoši smaidīdama, — cik brīnišķīgs zīmējums. To izdomājis musu lieliskais mākslinieks Huans de Huaness, loti dievbijīgs cilvēks… Viņa majestāte tam uzticējusi pat Eskorjala apgleznošanu. Viņš parasti ķeras pie darba, iepriekš izsūdzējis grēkus un baudījis svēto vakarēdienu …

—    Uzdrošinos jautāt, jūsu majestāte, — Karloss ar lielu bijību ierunājās, — vai šis dārgais izšuvums, ko skārušas jūsu rokas, izdaiļos kādu altāri? Šepat vai jūsu brīnišķīgajā dzimtenē — Francijā?

—    O nē, — ar manāmu pašapmierinātību atbildēja karaliene, — es beidzu izšūt hercoga armijas svēto karogu.

—     Albas!? — Karloss neviļus atkāpās.

—    Jā… Es šuju un lūdzu madonnu, lai tā dāvā hercogam uzvaru.

—    Uzvaru pār ko? — izlauzās līdzās stāvošajam Henriham.

Karaliene izbrīnījusies pacēla uz viņu acis.

—    Pār atkritējiem, protams. Tuvākajās dienās mums visiem būs jādodas uz Madridi piedalīties svinīgajā procesijā uz kiosteri pie svētās dievmātes. Viņa majestāte gatavojas visas tautas lūgšanai, lai svētais darbs tiktu' laimīgi novests līdz galam.

Henrihs apspieda sašutuma kliedzienu. Karloss, galvu nokāris, klusēdams aplūkoja Albas nākamo karogu. Baltais zīds, zaigodams līčloču krokās, šķita kā milzu čūska ar zeltā un sudrabā izšūtām zvīņām.

—   Lūdzu mani atvainot, jūsu majestāte, — viņš drūmi s.icīja, — bet man jāiet…

Un viņi abi, ceremoniāli palocījušies, kā to prasīja etiķete, izgāja no «karalienes paradīzes».

Henrihs pilnos auļos joņoja uz Madridi. Karloss bija kategoriski atsacījies kaut ko lūgt pamātei.

—   Karaļa Fīlipa Otrā galms, — viņš ar naidu teica, spējis pārvērst pat šo eņģeli!…

Un viņi ar Henrihu gatavojās bēgšanai. Vajadzēja sadabūt pēc iespējas vairāk naudas. Henrihs auļoja uz galvaspilsētu.

«Kāda tā bija muļķība,» viņš ceļā domāja, «izsviest tik traku naudu, lai dzirdinātu krogusbrāļus un padauzas čigānietes! Karloss atjēdzies pārāk vēlu. Diezin vai tagad kāds Madrides augļotājs dos trakulīgajam, karaļa nemīlamajam dēlam kaut sauju maravedi[13]. Karlosam jau bez visa tā sakrājies milzum daudz nesamaksātu parādu. Cik nepiedodama bezrūpība!»

Henrihs sasniedza pilsētu vakarā. Līdz rītam nebija nozīmes kaut ko uzsākt. Viņš pagrieza zirgu uz Svendija mājas pusi. Kopš karaliskās ģimenes pārcelšanās uz Aranhvesu viņš te vēl nebija bijis. Nolēcis no segliem, viņš piesēja zirgu pie dzelzs riņķa sienā blakus durvīm un paņēma āmuriņu. Durvis atvērās it kā pašas no sevis. Uz sliekšņa stāvēja Inese. Priekšnama pustumsā viņam pretī raudzījās laimē starojošas acis.

—    Es zināju, zināju, ka jūs šodien katrā ziņā ieradīsieties! — viņa skanīgā balsī teica, satvērusi Henrihu aiz rokas. — Es jūs visu dienu gaidīju!

—    Kā jūs to varējāt nojaust?

—   To man pačukstēja mūsu ciprese. Tēvoc! Krustmāt! Marikita!.. . Henrihs ieradies! …

Klusajā namiņā atskanēja dažādi trokšņi: tika bīdīti krēsli, dimdināja Svendija balss, bija dzirdams senjoras Marijas lēnīgs izsauciens, virtuvē sarosījās Marikita, spalgi sāka riet kucēns.

—   Kas tad tas?… Manai Inesei ir jaunums? — Henrihs jautāja. — Es dzirdu suni…

—    Jā. Es iegādājos mazu, brlnum jauku radījumu, lai būtu kāds, kam stāstīt par jums. Cilvēkiem jau esmu apnikusi. Skatieties, tas ir mans Lasariljo.

Melns, pinkains kucēniņš kā vilnas kamoliņš pievēlās pie Henriha un sāka apostīt viņa piešus.

—    Lasariljo, — tas ir Henrihs!… Tas ir mūsu Henrihs!.. .

Viņa virpuļoja pa istabu, bet suns skrēja viņai pakaļ un rēja.

Ienāca Švendijs. Viņam sekoja senjora Marija. Viņi priecājās par ciemiņa ierašanos un saņēma to kā tuvu cilvēku.

—    Vispirms par darīšanām, — paziņoja Svendijs, nosēdinādams Henrihu.

Henrihs steigšus pastāstīja par pēdējiem notikumiem galmā.

—    Jā, nebūs viegli aizbildināties un neiet šajā procesijā uz klosteri, par ko runāja karaliene, — nopūtās kavalērijas priekšnieks. — Sievietes šajā ziņā ir laimīgākas par mums, karavīriem, — tās paslēpjas aiz maskām un ietinas mantijās. Grūti pateikt, kura no viņām palikusi mājās.

—    Bet es katrā ziņā iešu uz klosteri, — pēkšņi no sava stūra atsaucās Inese. — Man jāredz ienaidnieki.

Visi atskatījās uz meiteni un vairs nepazina viņu ar bargi savilktajām uzacīm un satumsušo skatienu.

Henrihs stāstīja:

—    Izrādās, ka jau sen slepus vākts karaspēks. Visās malās dzirdamas lielīgas runas. Jaunie virsnieki, mani nesenie biedri no kolēģijas laikiem, staigā, krūtis lepni izgāzuši. Viņi jau paguvuši apkārties ar jaunajiem ieročiem. ..

—    Bet šajās dienās viņiem no arsenāla izsniegs musketes, ko Nīderlandē neviens vēl nepazīst. Es zinu arī to, ka no Lombardijas, Sardīnijas, Sicīlijas un Neapoles izsaukti četri pulki. Tie būs deviņi tūkstoši labāko kājnieku.

—• Bet divtūkstoš cilvēku lielo kavalēriju, — Henrihs pielēca kājās,'— komandēs Albas dēls — dons Fernando de Toledo!…

Viņš pagājās pa istabu.

—    Mieru, van Gāl, — Svendijs viņu apturēja, — vairāk miera, kā māca Orānietis.

—    Vai tad cilvēks var būt mierīgs, ja par dzimtenes izlaupīšanu runā pilnīgi atklāti! Alba karalim apsolījis, runājot viņa paša vārdiem, ka, «tiklīdz ķeceri dabūšot, ko pelnījuši, bagātības no Nīderlandes plūdīšot straumēm un šīs straumes būšot vēl pārākas nekā visi Meksikas un Peru zelta krājumi. ..» Bet karaliene, šī biklā «Miera Isabella», kurai ir eņģeļa skatiens un eņģeļa balss, izšuj karogu šim drausmīgajam karagājienam! …

—    Esiet vīrišķīgs, van Gāl, — Švendijs piegāja viņam klāt. — Rīkojieties, nevis ļaujieties izmisumam!

—    Jā, esmu nolēmis, — Henrihs pacēla galvu.

—    Esmu ieradies Madridē infanta uzdevumā, lai sadabūtu naudu viņa bēgšanai uz Nīderlandi. Ja šis plāns izgāzīsies, es braukšu viens. Te man vairs nav ko darīt…

Viņš gandrīz līdz sāpēm saspieda Ineses roku. Viņa atbddēja ar ciešu spiedienu.

Švendija vaigs bija drūms.

—    Infanta plāns izgāzīsies, — viņš pārliecināti sacīja,

—    Astūrijas princis ir slims neprātis. Jūs veltīgi uz viņu tik ilgi cerējāt.

—     Es pamēģināšu pēdējo reizi. Visu labi apsvēršu, izdomāšu un atnākšu pie jums pēc padoma. Nav nemaz tik viegli šķirties no sapņa. Ja mani pūliņi Madridē būs nesekmīgi, es rīt došos uz Toledo, Barselonu, Salamanku, Burgosu, Saragosu… visur, kur vien būs kāda cerība dabūt nepieciešamo summu.

Atvadoties no Henriha, senjora Marija viņu noskūpstīja uz galvas kā savu dēlu. Švendijs ilgi kratīja viņam roku un uzmundrinot papliķēja pa plecu. Inese klusēja. Tikai pašā pēdējā mirklī viņa izgāja ārā un, kamēr Henrihs atraisīja zirga pavadu, teica:

—    Tuvojas drūmi laiki. Es zinu, būs daudz kas jāaizmirst … Mums nelokāmi jātic taisnības uzvarai un pacietīgi jāgaida tikšanās svētki. Bet es jūs lūdzu, esiet uzmanīgs. Mana nabaga dzimtene Spānija prot nežēlīgi sodīt tādus kā jūs. Mēs ar krustmāti vienmēr domāsim par jums un vēlēsim jums labu veiksmi. Lai jūs sargā karogs, kuram nav pieskārušās karalienes rokas.

Henrihs noslīga uz viena ceļa un noskūpstīja viņas kleitas vīli.

XXIII TAUTAS DĒLS

Henrihs ašiem soļiem gāja pa Veckastīlijas galvaspilsētas Burgosas ielām. Viņš bija atjājis šurp, šķērsodams pusi Spānijas. Infanta iecerētais bēgšanas laiks tuvojās, bet viņam bija izdevies sadabūt vēl gaužām maz naudas. Henriha sirds bija nemierīga. Viņam nepatika pamest Karlosu uz ilgāku laiku vienu. Būdams nenosvērts un slims, viņš bez draudzīga atbalsta varēja izdarīt nezin ko…

Ari Veckastīlijas daba Henrihu neiepriecināja. Skumjš, vienmuļš tuksnesis gandrīz bez ceļiem, bez mežiem, ar šķidriem rozmarīna krūmiem, retām apdzīvotām vietām. Īstenībā zeme likās auglīga, viņš te bija redzējis daudzas upes. Kad viņš apjautājās nejaušam ceļiniekam, kāpēc zeme liekas tāda kā pamesta un aizmirsta, gausais kastīlietis tikai nogrozīja plecus, ceremoniāli paklanījās un paraustīja sava izkāmējušā ēzeļa pavadu. ' — Tā dievs tas kungs nolicis, senjor kabaljero, lai madonna jūs sargā, — viņš nenoteikti atbildēja un lēnā garā devās tālāk pa svelmes izdedzināto ceļu.

Henrihs salīdzināja divas tautas: spāniešus un nīderlandiešus. Ko šajā milzīgajā pussalā būtu darījuši nīderlandieši? Viņi to būtu ietērpuši krāšņā, zaļā rotā. Kādi ciemi priecētu acis šajā skumjajā, izkaltušajā, neiebrauktajā ceļā! Tā tas esot bijis mauru laikā, kā stāstīja Inese. Spānijas zeme ziedējusi kā krāšņs dārzs. «Pravieša dārzi» — Henrihs atcerējās, kā senie mauri dēvējuši Andalūziju.

Viņš tā arī nebija iepazinis šo zemi, kurā nodzīvoja tik ilgus gadus. Un vai tad varēja iepazīt īsto Spāniju, uzturoties vienīgi galmā? Tiesa, viņš jau sen ievēroja, ka daudzi spānieši, tāpat kā droši vien šis sastaptais kastīlietis, lepojas ar savu tīrasinību. Lepnums viņiem liedza strādāt tā, kā to darīja mauri. Labāk cildena nabadzība nekā «pazemojošs» darbs.

Bet nevar'spriest par visu tautu tikai pēc apslinkušajiem muižniekiem un galminiekiem. Viņš jau šo to bija dzirdējis par kādreizējiem šīs pašas Kastllijas zemnieku nemieriem.

Henrihs gāja nokārtu galvu. Viņam pretī tādā pašā

solī nāca tumsnējs cilvēks apdilušā amatnieka vamzī. Viņi nejauši sadūrās, un abi ar parasto spāniešu laipnību atvainojās,

—           Rodrigo?… — Henrihs apstājās, neticēdams savām acīm. — Rustams? Vai patiesi Rustams?…

Cilvēks atskatījās.

—    Henrih!…

—           Tātad tu esi Burgosā? — Van Gāls apbēra podnieku ar jautājumiem. — Un tavs tēvocis? Un Gilzari? Es domāju, ka jūs aizgājāt uz dienvidiem. Ko jūs te darāt?…

Rustama uzacis saraucās, viņš īsi atbildēja:

—    Es te esmu viens.

—    Bet kur tad tavējie?

—    Miruši… — Henrihs tik tikko sadzirdēja.

—           Abi? — van Gāls sakampa viņu aiz rokas. — Abi divi? Ari Gilzari? Skaistākā roze tava tēvoča puķu dārzā? Kas notika? Kāpēc nomira?

Rustams klusēja, zobus sakodis, Henrihs ielūkojās viņam acīs un šausmās nočukstēja:

—    Inkvizīcija?…

Maurs pamāja ar galvu. Atskatījies uz garāmgājējiem, van Gāls aizveda viņu līdz netālajam klajumam un lika viņam apsēsties sev blakus uz kādas mājas drupu kaudzes.

—           Viņus apcietināja? Sodīja ar nāvi? Stāsti!… Es viņus abus tik ļoti mīlēju… Kā tas notika?

Rustama novājējusī seja bija izmocīta.

—           Tev, — viņš dobji teica, — es pastāstīšu. Tev vienīgajam no visiem gjauriem. Tu esi cilvēks. Tu vienīgais … Bet tavi brāļi mušrikini1 ir ļaunāki par meža zvēriem. — Viņš ievilka elpu. — Nu tad klausies. Mēs no Alkalas nebēgām visi kopā. Tēvocis ar Gilzari devās uz Saragosu. Es — uz dzimto Valensiju. Tā bija labāk —• ne tik bīstami… Ceļā Gilzari saslimusi. Bailes, grūtais ceļš kājām, izsalkums un, beidzot, vējš no Sjerragvadaramas kalniem. Kā stāsta, viņa vairs neizskatījusies pēc rozes, bet pēc niedrītes, pēc tievas niedrītes. Bet. kā viņa dziedājusi, saka, dziedājusi, kamēr vien varējusi! Kā lakstīgala … Nē, labāk par lakstīgalu! Lakstīgalai nav vārdu, bet viņai bija maigi vārdi, liela žēluma vārdi…

'Mušrikini — tie, kas pielūdz vairākus dievus. Tā musulmaņi sauc kristiešus, kuri atzīst trīsvienību.

Viņš apstājās. Viņam aizžņaudzās rīkle. No jauna saņēmies, viņš turpināja:

—    Saragosā dzīvoja mūsu radinieks. Viņš tos uz laiciņu pieņēmis, tad iedevis naudu un sūtījis pie manis uz Valensiju. Turienes saulē un jūras gaisā viņa būtu atspirgusi … Tomēr man vairs neizdevās viņus redzēt. Kādā ceļmalas krodziņā Gilzari murgos sākusi dziedāt par «Pravieša dārziem» — dziesmu par ilgām pēc dzimtenes. Krodziņa saimnieks domājis, ka tēvocim ir daudz naudas, un gribējis iedzīvoties. Viņš abus nosūdzējis mūkiem … Tie viņus sagrābuši un iemetuši cietumā.

Rustama balss atkal pārtrūka. Henrihs klausījās, seju rokās paslēpis.

—    Viņus iemetuši cietumā, — Rustams aizsmacis atkārtoja, — un sākuši spīdzināt. Tēvocis turējies ilgi — negribējis pazudināt meitu. Bet, kad uzzinājis, ka Gilzari jau pēc pirmās spīdzināšanas nomirusi, sācis skaļā balsī nolādēt bendes un atzinies, ka vienmēr bijis musulmanis, bet kristietību ienīdis . . . Un viņu sadedzinājuši kopā ar mirušo Gilzari. Nolādētie, viņi sadedzināja veco vīru, kurš savā mūžā nav nodarījis nekā ļauna! Viņi sadedzināja nomocītās Gilzari mirstīgās atliekas. Viņi sadedzināja arī manu sirdi, — viņš gandrīz mierīgi piebilda. — Un tagad sirds vietā man ir viņu sārta uguns. ..

—    Kāpēc tu esi Burgosā? — klusi jautāja Henrihs.

—     Bet vai tu mani nenodosi? — Rustams ļauni iesmējās. — Zinu, ka nenodosi. Nu tad klausies. . . Es dabūju dzirdēt, ka te dzīvojot lielinkvizitors, un tādēļ esmu ieradies te.

—    Kālab?

—     Vai tu domā — lūgties, lai viņš atdod dzīvību sadedzinātajiem, vai gribu viņam uzdāvināt skaistu fajansa šķīvi?… Nē. Es gribu palūgt gjauru «svēto tiesnesi», lai viņš apdzēš liesmu manā sirdī…

Henrihs nenovērsa no viņa acis.

—    Es atnācu šurp no tālienes, lai nogalinātu mušrikinu svēto tiesnesi un ar viņa asinīm nomazgātu savas bēdas, savu naidu, savas mokas . ..

—    Pagaidi! — Henrihs sažņaudza Rustama plecu. — Tu gribi atriebt? Tad esi izraudzījies aplamu ceļu. Tu nogalināsi vienu inkvizitoru, bet viņu ir desmitiem, simtiem, gan lielu, gan mazu… Tu sevi veltīgi pazudināsi.

Rustams klusēja.

—    Nē, šeit, Spānijā, cīņa pagaidām vēl nav iespējama. Spānijas inkvizīcija gluži kā čūska apvijusi visu pussalu. Ko tu viens vari iesākt? Bet manā dzimtenē, Nīderlandē, tādu kā tu ir daudz. Tur visiem sirdī kvēlo tāda pati liesma kā tev. Brauc man līdzi uz Nīderlandi. Manai dzimtenei vajadzīgi tādi vīri kā tu …

Rustams joprojām klusēja …

—     Braucam, Rustam! Braucam! Tur tu esi vajadzīgs. Tur tev būs jauni brāli…

—    Tūlīt? — dedzīgi čukstēja maurs.

Henrihs pašūpoja galvu.

—    Nē… Tiklīdz infants būs sadabūjis pietiekami daudz naudas, mēs izdomāsim galīgu plānu …

Rustams tūlīt it kā apdzisa.

—    Un tu vēl arvien auklējies ar karaļa dēliņu? — viņš salti noprasīja.

—    Rustam, — Henrihs teica, — infants ir mans draugs.

—     Draugs?… — Maurs paraustīja plecus. — Ar neuzticamu draugu tu esi sadomājis atbrīvot dzimteni. — Viņš spēji piecēlās un sniedza roku. — Lai notiek, es vēl pagaidīšu ar savu atriebību. Tev taisnība: novākt vienu inkvizitoru ir par maz. Tā būtu slikta palīdzība manai tautai. Es pagaidīšu, bet ne ilgi. Rīt jau es būšu Madridē. Tu mani varēsi sastapt ik rītu uz Pasta nama kāpnēm.

Viņš aizgāja, atpakaļ neskatīdamies. Henrihs nolūkojās uz slaido, spēcīgo stāvu, kas attālinājās. Viņš domāja, cik liela atšķirība starp šo vajātās tautas vienkāršo dēlu un kaprīzo, svārstīgo un slimīgo Karlosu.

XXIV LAMATAS

Orānietis deva pēdējos rīkojumus. No ārzemēm steidzīgi atsauktais Rūdolfs van Gāls jau bija viņam pilnībā atskaitījies par visu paveikto. Vecais karavīrs kopā ar Nasavas Ludvigu bija apbraukājis ne vienu kūrfirsta un landgrāfa galmu vien, pabijis arī pie Austrijas ķeizara Maksimiliana. Visur viņi dedzīgi bija stāstījuši par notikumiem Nīderlandē, aicinājuši valdniekus sniegt palīdzību viņu zemei.

Vēl nekad dzīve van Gālam nebija šķitusi tik pilnvērtīga. Viņš pirmo reizi iemācījās lasīt cilvēku domas: saprast viņu mērķus, uzminēt viņu personiskos aprēķinus.

Lai slavēts vecums!… Vēl nesen tas viņam bija par nastu, bet tagad atnesa laimi, kādu viņš nebija izjutis pat ķeizara pārdrošo karagājienu gados.

Kopā ar van Gāļu apstaigādams savas Briseles pils pagrabus, Orānietis pirmo reizi pa īstam novērtēja vecā vīra pūliņus. Viņš aplūkoja spožo zobenu grēdas, pie sienām sakarinātās bruņas, bruņu kreklus, vairogus, ķiveres, apskatīja izturīgos šķēpus, arbaletes un draudīgos šaujamrīkus. Un vai desmito reizi spieda sirmgalvja roku.

Vecais bruņinieks pagalam samulsis teica:

—    Es tik lielu pateicību neesmu pelnījis, jūsu gaišība. Man pilnīgi godīgi jāatzīstas, ka es toreiz vadījos vienīgi no van Gāļu iedzimtās mīlestības uz ieročiem…

Orānietis viņu apkampa.

—    Jūs esat kautrīgs kā jauna meiča, mans mīļais slaveno van Gāļu pēcteci!… Starp citu, es sen kopš neesmu saņēmis vēstules no jūsu krustdēla. Svendijs liek noprast, ka viņš nav Madridē, ka viņš rosīgi gatavojot kādas augstas personas braucienu uz Nīderlandi. Domāju, ka runa ir par infantu. Henrihs veltīgi šķiež spēkus šim pasākumam. Nīderlandē infantu nepazīst, un, kā man liekas, viņš nav radīts tautas vadoņa lomai, tādas tautas, kura cīnās par savu dzīvību.

Pie Orānieša kabineta gaidīja jauneklis, ģērbies brūnā samta kamzolī, ar mazu gaišu bārdiņu un gariem matiem, kas krita pār balto apkakli.

—    Iepazīstieties, — Orānietis sacīja, — un esiet draugi kā vienas dzimtenes dēli. Bruņinieks Rūdolfs van Gāls no Groningenes, drosmīgas vīrišķības paraugs, un meistars Antonijs Olivers no Monsas, mākslinieks patriots.

Jaunie paziņas paspieda viens otram roku.

—     Draugi, — princis teica, apsēdinādams abus sev līdzās kabinetā, — tuvākajā nākotnē gaidāmi lieli notikumi, un mums arī tajos jāpiedalās. Bet pagaidām jums, mans draugs, — viņš vērsās pie vecā karavīra, — būs jāpaveic ne visai viegls uzdevums: pilnīgā slepenībā un pēc iespējas drīzākā laikā jānogādā visi sakārtotie ieroči manā pilī Dilenburgā. Mani staļļmeistari ir uzticami cilvēki, viņi iedos jums zirgus. Pasteidzieties, jo dārga ne tikai katra diena, bet katra stunda.

Gāls tūlīt piecēlās, palocījās un steigšus izgāja ārā.

Mākslinieka možā, atklātā seja pauda nepacietīgas gaidas. Orānietis piesēdās viņam tuvāk.

— Es jums jau stāstīju par karaļa nodomiem. Alba gatavs doties ceļā. Karaspēks zem viņa karogiem jau savākts. Laiks traucas neapturami, un drīz vien spāņu karavadoņa smagais zābaks nostāsies uz mūsu zemes. Jums gaidāms vēl grūtāks uzdevums nekā ieroču pārvešana, jūs jau zināt — kāds. Rīt es došos uz tikšanos ar grāfu Egmontu. Uz pēdējo tikšanos, — viņš atkārtoja gandrīz pravietiski un, spēji piecēlies, piegāja pie loga. — Tomēr žēl pamest Briseli! … Es nekad neesmu bijis vienaldzīgs pret šo līksmo pilsētu.

Viņi satikās ciema vecākā mājā, ceļā starp Briseli un Bredu. Orānijas Vilhelms un Egmonts tur ieradās siltā aprīļa vakarā. Pie apdzisušajām debesīm kā tikko mānāms gaišs plankums peldēja bāls mēness. Vienīgi rieta pusē vēl kvēloja sārti zeltaina svītra. Otrā stāva mazajā istabiņā bija klusi. Pa vaļējo logu iekšā plūda agrīnā pavasara spirdzinošās smaržas. Blāvoja vakariņām balti apklātais galds.

Orānietis, zodu rokās atbalstījis, sēdēja un klausījās. Vēl arvien slaidais, jauneklīgais Egmonts, apsēdies jāteniski uz krēsla kā zirga seglos, turēja rokās nesen saņemto vēstuli no Madrides.

—     Valdnieks man pašrocīgi atrakstījis atbildi, — viņš teica. — Un tu pats redzēsi, Vilhelm, ka tavas bažas ir nevietā. Klausies! … — Un viņš sāka lasīt: — «Mon cousin man bija ļoti patīkami no Jūsu vēstulēm uzzināt, ka Jūs, ņemot vērā manus norādījumus, ko esmu devis savai māsai, esat ar mieru nodot zvērestu. No Jūsu puses es to uzskatu kā labu piemēru, kuram, es ceru, būs sekotāji. Ne mazāk patīkami bija uzzināt par Jūsu atbalstu manai māsai un par Jūsu priekšlikumiem, par kuriem esmu Jums pateicīgs.»

Egmonts triumfējoši paskatījās uz Orānieti. Tas joprojām sēdēja tajā pašā pozā.

—    Nu, ko tu tagad teiksi?… — Egmonts nepacietīgi jautāja. — Vai mūsu valdnieks nav viens no cildenākajiem un labvēlīgākajiem kristīgajiem karaļiem? Pie visa vainīgi viņa ministri.

Orānietis klusēja. Egmonts pieleca kajas un pikti uzkliedza:

—    Tev nav tiesību neticēt tik augstsirdīgai vēstulei!

—    Es ticu darbiem, — atsaucās princis, — nevis vārdiem, uzskribelētiem uz papīra, ko var saplēst, sadedzināt, nozagt, no kura var atsacīties. Es ticu vienīgi darbiem. Bet darbi… Par tiem nav vērts runāt. Tos redz un zina katrs nīderlandiešu puišelis, tikai ne grāfs Egmonts. — Viņš satvēra draugu aiz rokas, pievilka viņu sev klāt un sāka dedzīgi runāt: — Kāpēc vajadzēja piekrist prasībai no jauna dot zvērestu, Lamoral?. .. Vai tad mēs kaut reizi esam lauzuši iepriekšējo zvērestu attiecībā pret karali un, pats galvenais, pret dzimteni? Un tam zvērestam jābūt vienīgajam un svētam. Vai tieši karalis nebija tas, kurš pirmais lauza visus zvērestus, nelikdamies zinis par mūsu zemes likumiem un brīvībām?

Orānietis vēl stiprāk saspieda viņa roku.

—    Vai tad tu pats neredzi — tu, dzimtenes mīļotais varoni, tas, kuram par godu tauta vēl nesen sacerēja dziesmas, tas, kura vārds iedvesmoja karavīrus, kura vārdu nosauca māte, sapņodama par sava dēla nākotni, vai tu neredzi, ka visa zeme sastingusi šausmās no Albas? Kas ar to notiks, kad tai uzbruks algotņu karaspēks? To pilnīgi iznīcinās!… Vai tā karalis Filips bija zvērējis valdīt pār Nīderlandi, kad no sava tēva rokām saņēma varu? Vai par tādu «augstsirdību un cildenumu» tu runā?

Egmonts atkāpās no Orānieša un apsēdās uz palodzes.

—    Esi piesardzīgāks, Vilhelm, — viņš nedroši teica, — saskaņā ar zvērestu man ikviens, kurš nostāsies pret karaļa gribu, jāuzskata par savu personisko ienaidnieku …

Orānietis piegāja viņam cieši klāt.

—    Man ir briesmīgi grūti zaudēt tavu draudzību, bet vēl simtkārt grūtāk apzināties, ka tu stāvi bezdibeņa malā.

Egmonts skaļi iesmējās.

—    Tas bezdibenis nemaz nav tik bīstams, Vilhelm! Bija laiki, kad mēs tajā metāmies tīrās izpriecas dēļ. Neveiklākie ņo mums tika cauri vienīgi ar zilumiem.

Orānietis uzkliedza:

—    Beidz smieties, Lamoral! Tu neapturami gāzies lejā! Padomā par savu sievu un bērniem! Aklais, es tev varu apzvērēt, ka par mūsu galvām jau izsolīta samaksa!

Egmonta acīs pazibēja viegla ēna, it ka garam butu .11/šāvies sikspārnis.

—    Nav tiesa! — brīdi klusējis, viņš sacīja un ietiepīgi papurināja galvu. — Skaties, cik saules riets vēl spožs Tas sola rītdien labu laiku.

—    Tas sola tikai labu laiku, tāda ir pazīme, Lamoro 1, — Orānietis skumji atsaucās. — Bet tas vēstī arī dienas galu… Es nojaušu, ka tu būsi tilts, kuru Alba iznīcinās, tikko būs pārgājis tam pāri, lai iekarotu Nīderlandi.

Iestājās klusums. Abi vairs nerunāja. Pļavās vienmuļi grieza grieze. Nolaidās silts mijkrēslis. Pavasara valguma piesūkusies zeme it kā dvašoja zem miglas auta. No apakšstāva atskanēja vienmērīga kūkošana — tur ciema vecākā neparastais pulkstenis nosita deviņi. Iečīkstējās koka kāpnes.

Ienāca namatēvs — spēcīga auguma, sārtiem vaigiem. Viņš jutās lepns, ka viņa namu pagodinājuši tik augsti viesi. Visi trīs apsēdās pie vakariņu galda. Ap uguni sāka lidināties naktstauriņi. Izdzenājis tos, Orānietis negaidot ierunājās:

—    Tātad es esmu viens. Horns pat nevēlējās atbraukt

uz šejieni.

Ieliedams vīnu, Egmonts nebēdīgi sacīja:

—     Vecais lācis! Viņš nolīdis «tuksnesī», kā pats dēvē savu pili, un tur ņurd uz hercogieni, uz visu pasauli un gaida atgriežamies no Madrides brāli un marķīzu Bergenu.

—    Bergens ir miris, — dobji noteica Orānietis. — Mon-

tiņjī — cietumā.

Egmonts neizdzēra savu vīna kausu, viņa roka sastinga gaisā.

Orānietis turpināja:

—     Madridē lauztas starptautiskās tiesības par sūtņu neaizskaramību.

—     Jūs jokojat, jūsu gaišība? — namatēvs spēji izsaucās.

—     Es vairs neprotu jokot, mans labais draugs, pat tik lielisku vakariņu laikā… — princis pavīpsnāja un izdzēra viņam ielieto vīnu. Tad no jauna cieši palūkojās uz Egmontu un jautāja: — Varbūt tagad tu uzklausīsi manu padomu, Lamoral?

Egmonts neatbildēja.

Septembri, jau sen atrazdamies Dilenburgā, Orānijas Vilhelms dabūja zināt, ka Fīlips licis apcietināt Egmontu un Hornu.

XXV BĒGŠANA

Palicis viens, Karloss briesmīgi garlaikojās. Augām dienām viņš necēlās no gultas, nevienu nelaida pie sevis, tikai nīderlandiešu sūtņus. Bet ari tie drīz vien pārstāja viņu apmeklēt.

Milzīgajā, gandrīz tukšajā istabā bija klusi un baismīgi. Infants, pa pusei izģērbies, sēdēja uz gultas malas. Bronzas tornī uz kamīna pulkstenis nosita četras reizes. Karloss nodrebēja, juzdams, ka viņam sastingušas kājas, un palīda zem segas. Atkal būs mokošs vakars un bezmiega nakts. Viņš nevienu negaidīja un neļāva sevi traucēt ar pusdienām.

Kur pašlaik ir Henrihs? Kāpēc viņš tik ilgi nebrauc atpakaļ? Vai daudz dabūs naudas? Vai viņš nav izspiegots? Vai nav saņemts ciet? . .. Spānija ir spiegu pilna. Nesen grēksūdzē Pedro de Svensa pārāk aizdomīgi izprašņāja Karlosu, kad tas tikko ieminējās, ka gribētu dabūt indulgenci par iespējamu grēku nākotnē.

—     Par kādu grēku, mans mīļais dēls? — jautāja jezuīts, urbdamies viņā ar svelošu, pētījošu skatienu. — Ir tādi grēki, kuru atlaišanai vajadzīga paša pāvesta īpaša atļauja. Kādu grēku domā izdarīt jūsu augstība?

Karloss pat nemanīja, kā viņam paspruka vārdi:

—    Nāves grēku …

Svensa brīdi klusēja, tad klusi, zaglīgi sacīja:

—    Ja vaļsirdīgi atzīstas, kas īsti nodomāts, var dabūt atļauju arī tik smagam grēkam. Bet vienīgi tad, ja atzīstas visā pilnībā, mans dēls, nosaucot upura un līdzzinātāju vārdus.

Karloss atģidās.

—     Runa ir par kādu nožēlojamu sāncensi, svētais tēvs… Viņa dzīvība, nudien, nav tā vērta, lai atņemtu svētajam pāvestam tik dārgo laiku. Aizmirstiet manus vārdus!…

Karloss zināja, ka Svensa diezin vai aizmirsīs. Bet grēksūdzes noslēpums? Sacītajam uz mūžīgiem laikiem jāpaliek bikstēva sirdī — tāds ir baznīcas dievišķais likums.

Henrihs atgriezās Madridē un atveda skaidrā naudā tikai pusotra tūkstoša dukātu, pārējo summu cerēdams dabūt pret vekseļiem. Viņš bija atvedis zeltu, paslēptu •/.īda mēbeļdrānu baķos, kastēs ar bārkstīm un pītām auklām, vērtskoku kaudzē mēbeļu vajadzībām. Visās apsardzes vietās viņš uzrādīja papīru ar infanta parakstu un paskaidroja, ka viņa augstība Astūrijas princis gribot atsvaidzināt savu telpu iekārtojumu.

Karloss sagaidīja draugu uzbudināts.

Viņš pasniedza Henriham papīra lapu.

—    Izlasi manu ienaidnieku sarakstu.

Henrihs uzmeta acis papīram un ieraudzīja tikai vienu vārdu: «Fīlips Otrais».

—    Ko tas nozīmē, Kārlos?

—     Tas nozīmē, — infants ātri bēra vārdus, — ka esmu visu labi apdomājis. Bēgšana saistīta ar lielām grūtībām, nemitīgām rūpēm, bet es gribu vienā rāvienā tikt ar visu galā. Tad nevajadzēs braukt prom no šejienes, slapstīties, meklēt vēl naudu… Viss atrisināsies pats no sevis. Vajag spert tikai vienu soli… izdarīt tikai vienu kustību… un uzreiz iegūt visu: brīvību, troni…

Henrihs stāvēja kā sasalis. Karloss piegāja viņam cieši klāt un čukstēja:

—    Es jau sen to esmu nodomājis. Bet agrāk nebija drosmes. Turpretī tagad… tagad esmu cits cilvēks… Manī pamodušās mana vectēva — ķeizara asinis. Es pats nogalināšu Fīlipu. — Viņš izvilka aiz jostas aizbāzto dunci. — Viens dūriens — un vara manās rokās!

Henrihs paskatījās infanta acīs — tās neparasti kvēloja.

— Vara!… Vara!… — Karloss čukstēja. — Vara, diženums, slava un iespēja darīt visu, kas vien ienāk prātā… O, gan tu redzēsi, ko tavs «slimais infants» spēj!… Vispirms —< atriebt. Atriebt visiem tiem, kuri ka,ut reizi uzdrošinājušies pamest greizu skatienu uz manu pusi…

—     Pagaidi! — Henrihs atstūma infanta pacelto roku. — Viss, ko tu patlaban runā, ir tīrie murgi. Atceries: mēs ar tevi taču nebijām domājuši par personisku atriebību. Pēdējā laikā es jau no otrā cilvēka dzirdu par

atriebību. Es satiku Rodrigo, podnieku no Alkalas. Taču viņš grib atriebt par veselu tautu, bet tu…

infants slimīgi saviebās.

—           Tie cilvēki, — viņš lēnām teica, — bija pelnījuši visbargāko sodu. Viņu glītās skuķes dēļ gandrīz aizgāja bojā nākamais karalis… Bet lai slava svētajam Djego — viņš izglāba kroņprinci,

—    Ko tu runā, Kārlos, atjēdzies!…

—           Tātad nolemts, — infants turpināja neklausīdamies, — es izdaru tikai vienu kustību — un Fīlipa vairs nav starp dzīvajiem…

—    Bet Nīderlande? … Albas karagājiens? …

—           Par Nīderlandi arī varēs vēlāk padomāt. Bet vispirms — karaļa kronis!

Henrihs nobālēja.

—           Karaļa kronis! … Vara! … Es ienīstu tādu varu! … Tā rada tirānus. Un ja tu, tikdams pie šīs varas, kļūtu tikpat akls un nežēlīgs kā tavs tēvs, es nostātos arī pret tevi…

—           Ko? — Karloss atkāpās. — Un to man saki tu? Tu, kuram esmu dāvājis savu draudzību? Tad tāda ir tava palīdzība!,., Tu domā tikai par Nīderlandi! Bet es tev neesmu nekas?… Nodevējs! Man tāda viltus mīlestība nav vajadzīga! Ej prom! Tu… tu … Vācies!

Henrihs atkal paskatījās Karlosam acis, tad spēji pagriezās un, neteicis ne vārda, izgāja ārā. Karloss sagrīļojās un izmeta dunci no rokām. Asmenis iekrita galda vaļējā atvilktnē un pāršķēla maisiņu ar dukātiem. Zelts no griezuma vietas sāka plūst kā biezas asinis no brūces.

— Henrih!… Es tikai pajokoju!… Nāc atpakaļ, Henrih!…

Henrihs neatgriezās.

Bet viņš neatgriezās arī savā istabā. Izgājis no pils, viņš uzmeta acis baznīcas pulkstenim. Šajā agrajā rīta stundā varēja cerēt, ka sastaps Rustamu uz Pasta ēkas kāpnēm, kā tas bija solījies. Ko vairs ilgāk kavēties? … Visi nepieciešamie papīri ir kamzoļa kabatā. Ar Spāniju nekas vairs nesaista. Bet Inese?… Henriha sirds iesmeldzās. Viņi taču redzēsies vēlreiz, viņi pavadīs kopā visu šo dienu un vakaru, bet naktī viņš dosies prom, lai līdz ar sauli jau būtu ārā no pilsētas. Jāpasteidzas. Neprātīgais infants jebkuru brīdi var izpaust viņu plānus, un tad visam beigas: gan gaišajiem sapņiem par palīdzību dzimtenei, gan gaišajai cerībai uz laimi — beigas pašai dzīvei… Būtu pārāk muļķīgi tā aiziet bojā.

Viņš atstāja aiz sevis ielu pēc ielas. Madride viņam šķita kā liels ciems. Šur un tur pavīdēja dažādu ordeņmūku stāvi. Sieviešu baltās un melnās mantiļas slēpa ašus, ugunīgus skatienus. Vīriešu platās cepures meta ēnu uz nopietnām, skūtām sejām. Retumis lēni un cienīgi svītas pavadībā garām pagāja kāds dižciltīgs kungs — viņam tā vēl bija neparasti agra rīta stunda. Viegliem soļiem aizskrēja slaidi nēģeri, nesdami greznas nestuvas. Uz stūra zem krodziņa nojumes savu cienītāju vidū kā paradīzes putns sēdēja matadors ar stingri sapītu bizīti, īsu, zeltā izšūtu jaciņu un sarkanu apmetni. Garām aizauļoja daži jātnieki uz tīrasiņu zirgiem, gandrīz samīdami puskailos, brūni iedegušos puišeļus, kas rotaļājās ielas vidū. Bērni spiegdami aizspurdza uz visām pusēm. Smagi apkrautu ēzeļu un mūļu rinda atstāja aiz sevis veselu putekļu mākoni.

Henrihs turējās tuvāk grezno namu sienām un reto koku ēnā. Viņš gāja un atkal domāja par to, ka pa šiem gadiem īstenībā tā labi nemaz nav redzējis Spāniju. Visus dienvidus, visus ziedošās mauru Spānijas jaukumus viņš pazīst vienīgi pēc Rustama stāstījumiem.

Henrihs ieraudzīja draugu jau iztālēm. Viņš stāvēja slaids, stalts, ietinies spāniešu apmetnī, kas pasargāja gan no aukstuma, gan saules svelmes, un bija gatavs kaut vai šo pašu brīdi doties ceļā. Viņi klusēdami paspieda viens otram roku un klusēdami kopā devās prom, it kā tikai vēl vakar būtu norunājuši tikties.

Meitene neteica ne vārda, bet acis pauda vairāk, nekā viņa pati būtu uzdrīkstējusies sacīt. Marikita slaucīja asaras un murmināja:

—    Rustam… Rus-tam… Svētā madonna! Es jūtos gluži kā ceļiniece, kas sausā tuksnesī izdzirdējusi strautiņu čalojam… Es jau domāju, ka savu bērnību esmu aizmirsusi, bet tu no jauna to atsauci atmiņā… Rustam .. . Man varēja būt tāds pats mazdēls kā tu!

Rustams smaidīja.

— Nāc, nāc, Rustam, pie manis… Lai jaunava Marija tevi svētī, — tu man pastāstīsi par manu tautu…

Viņi aizgāja. Henrihs pievilka Inesi sev klāt.

—    Brauksi prom? Pavisam? — Inese čukstēja.

—    Jau šonakt.

—    Nekas… nekas… Tā vajag. Es saprotu… — Viņa nolieca galvu pie Henriha krūtīm. — Es visu saprotu, tomēr man ir grūti…

Brīdi klusējusi, viņa jau mierīgi turpināja:

—    Tēvocis ar krustmāti ir dārzā. Mēs aprušinājām jasmīna krūmus. Nākamajā pavasarī tie uzziedēs vēl krāšņāki. Varbūt mēs ap to laiku atkal tiksimies?… Vai nav tiesa?

Viņš nespēja parunāt, tikai piekrītoši māja ar galvu un vēl stiprāk saspieda viņas rokas. Inese iesmējās.

—    Es pavisam aizmirsu, ka esmu aplipuši ar zemēm un varu tevi nosmērēt. — Viņa parādīja savas rokas, gandrīz līfJz elkoņiem notraipītas ar zemi. — Es tūlīt atnākšu. Ej pie mūsu cipreses. Es pateikšu tēvocim un krustmātei.

Inese aizskrēja, bet Henrihs devās dārzā pie sola zem cipreses.

Pārģērbies amatnieka drēbēs, ar ādas ceļasomu pār plecu, Henrihs atvadījās no Švendiju ģimenes.

—    Paldies jums par visu. Par sevi, par dzimteni… Par laimi, ko esmu atradis jūsu pajumtē… Mēs ar Ruslamu esam gatavi doties ceļā.

Marikita sāka raudāt. Pinkainais Lasariljo, kas pinās pa kājām, žēli iesmilkstējās.

—    Rimsties, manu vecenīt, — Inese apkampa kalponi. — Klusē, mans dumjais Lasariljo! Viņi pavasari atgriezīsi <s, vai arī mēs aizbrauksim pie viņiem.

Svendijs stāvēja, uzlicis rokas Henriham uz pleciem.

—    Mēs aizbrauksim pirms pavasara. Man jau arī kļuvis grūti elpot Sjerragvadaramas gaisu. Bet es te vēl esmu vajadzīgs. Bez jums, van Gāl, un bez manis pārtrūks Madrides sakari ar Orānieti. Bet pašlaik tie tik nepieciešami kā vēl nekad. Sūtņi vairs neatgriezīsies dzimtenē un nepastāstīs patiesību. Bergena lūpas sedz Spānijas zeme. Bet Montiņjī cietuma sienas ir stipras. Tagad jums uzticēts viņu bēdīgais pienākums pavēstīt Nīderlandes aizstāvjiem par karaļa patiesajiem nodomiem.

Henrihs nolaida ceļasomu zemē un pēdējo reizi pārbaudīja tās saturu. Zem Marikitap rūpīgi sagādātās ceļamaizes atradās papīri, vēstules un nauda. Atsevišķā makā bija Montiņjī dubloni, kurus tas bija paguvis atdot Svendijam, lai nogādā sievai.

Senjoras Marijas seja mirka asarās. Satvērusi vīru aiz rokas, viņa čukstēja:

—    Bet ko viņi iesāks, ja nesastaps tavu pazīstamo frislandiešu šķiperi?… Ja viņš būs aizbraucis? Kas viņus tādā gadījumā pārvedīs pār jūru?

—    Tas, kurš vienmēr palīdz taisnīgai lietai, krustmāt, — savā gaišajā balsī pasacīja Inese. — Nemulsini viņus šķiršanās brīdī.

Henrihs saņēma viņas roku. Cik viņš bija pateicīgs par vīrišķību, ko Inese viņam iedvesa, par drošo ticību viņa veiksmei! Ar brīvo roku meitene atsvieda savas cirtas un noņēma no kakla tievu ķēdīti.

—    Aplieciet sev, Henrih, atmiņai no manis. Kad jūs pirmoreiz braucāt projām, es nogriezu vecās cipreses zaru un iedevu no tā izvirpot krustiņu. Tas vēl ilgi nezaudēs jaukā koka smaržu…

Viņa aplika Henriham ķēdīti un krustiņu aizbāza aiz krekla apkakles. Marikita sasita rokas un aizmetās uz virtuvi.

Viņa atgriezās, saudzīgi uz plaukstas nesdama mazītiņu koraļļu rociņu ar diviem izstieptiem pirkstiem kā radziņiem — senlaicīgu mauru amuletu, kas pasargāja no visām nelaimēm. Viņa savu dāvanu pasniedza Rustamam. Tas jutās samulsis. Viņa melnajās, liesmainajās acīs zem smalkajiem uzacu lokiem bija iezadzies miklums.

—    Jāiet, — Svendijs beidzot pateica.

—    Jāiet… — kā atbalss atsaucās Henrihs.

—    Jāiet… — nočukstēja Inese.

Senjora Marija atvēra durvis.

—     Jau nakts, — viņa teica. — Un kāds mēness! Taisni tāds pats kā tovakar, kad jūs, Henrih, pirmoreiz atnācāt pie mums… — Viņas balss aprāvās un izdzisa apkārtējā klusumā.

Kaut kur no tālienes atskanēja ģitāras trinkšķi. Kāds dziedāja serenādi.

«Laimīgais!…» Henriham iešāvās prātā. «Viņš paliks savas mīļotās tuvumā. Viņam nevajadzēs savu sirdi sašķelt uz pusēm …»

Henrihs un Rustams nozuda augstās sētas ēnā. Durvis aizcirtās.

Mēness vēl arvien lēja savu zilgmaino gaismu pār Švendija māju. Bija ļoti klusu. Tikai melnais, pinkainais Lasariljo, gulēdams uz paklāja pie Ineses gultas, brīžiem žēli iesmilkstējās. Viņš vienīgais zināja, ka cilvēki maldās, domādami Inesi aizmigušu. Apnicīgā serenāde aiz loga sen bija apklususi, bet Inese vēl aizvien nedzirdami lēja asaras.

Vecā Marikita vispār nebija likusies gulēt. Sakņupuši uz meldru paklāja pie apdzisušā pavarda, viņa lūdza dievu, jaukdama sen aizmirstās musulmaņu lūgšanas ar katoļu lūgšanām …

Bēgļiem^jau ar pirmajiem soļiem neveicās. Viņi nesastapa frislandiešu šķiperi, pie kura sūtīja Švendijs. Senjora Marija uzminēja — viņš bija aizbraucis ar tirdzniecības kuģi uz Portugāli.

Rustams ierosināja visu ceļu gar Francijas krastu no-

I« t kājām un izlikties par svētceļniekiem. Tomēr Henrihs neuzticējās franču varasvīriem, bet galvenais — viņš steidzās jo ātrāk atstāt Spāniju. Līdz Biskajas līcim bija .iiklīdušas valodas, ka karalis apcietinājis savu dēlu. īpaša komisija ar lielinkvizitoru priekšgalā uzsākusi stingru nopratināšanu…

—    Jābēg… Par katru cenu jābēg!… — viņš palika l>ie sava.

Pēdīgi viņiem izdevās sarunāt ar kādu svešu tirgotāju, kas brauca uz dzimto Brabanti. Tomēr norunātajā dienā pārbijies tirgotājs pateica, ka vairs ne par kādu naudu nebraukšot uz mājām. Tur katru, kuram ir kaut simts guldeņu, gaidot karātavas, cirvis un mantas konfiskācija.

—    Es nupat kā saņēmu vēstuli, kurā man raksta, ka pēc tam, kad hercogs Alba nodibinājis «Dumpju lietu padomi» ', trijos mēnešos sodīti ar nāvi tūkstoš astoņi simti cilvēku. Itin visi — gan vainīgi, gan nevainīgi, gan pāvesta piekritēji, gan kalvinisti, — ikviens jūt, ka viņa galva nav droša uz pleciem. Bet pie visa vainīga nauda!

Tirgotājs sāka čukstēt vēl klusāk:

—    Stāsta, ka hercogs esot nozvērējies katru gadu izspiest no Provincēm piecsimt tūkstošus dukātu. Kāpēc lai es, jūsu godības, tagad brauktu uz dzimteni, ja visi, kas vien var, bēg no turienes kā no mēra piemeklētas vietas?… Vieni, tāpat kā agrāk, bēg uz svešām zemēm, bet citi, galīgi zaudējuši cerības, — uz mežiem vai uz kuģiem pie jūras gēziem. Un arī aizbēgt, kā raksta, nemaz neesot viegli: visiem krāvējiem, kuģu īpašniekiem, vedējiem, piedraudot ar visbargāko sodu, aizliegts bēgļiem palīdzēt.

—    Vajag cīnīties pret varmācību, nevis slēpties, —• Henrihs mēģināja viņu pārliecināt.

—    Ko jūs runājat, jūsu godība! Es esmu īstens katolis, un baznīca māca būt paklausīgam valdniekiem, jo valdnieki ir mūsu dievi zemes virsū, tāpat kā dievs debesīs, kurš…

Bēgji taisījās, ka tiek projām no šī «īstenā katoļa», kurš droši vien varēja viņus arī nodot.

Viņi nolēma laisties ceļā ar vienkāršu zvejnieku laivu, > lai neviens nekā nenojaustu par viņu patiesajiem nodomiem.

Pieredzējuši jūrnieki teica, ka viņu izraudzītais laiks nekā laba nesolot. Ka doties atklātā jūrā, pēc viņu domām, esot lielākais neprāts.

—   Bet palikt vēl vienu dienu karaļa Fīlipa zemē būtu divkāršs neprāts, — Henrihs teica Rustamam. — Vai tad tev, valensietim, kas jau no mazotnes pieradis pie jūras, jābaidās no briesmām?

—   Es nebaidos no vētras, — mierīgi atbildēja maurs, — tomēr tu slikti pazīsti jūru, ja domā, ka tas ir vistuvākais un ātrākais ceļš. Mums ar tevi ir tikai četras rokas, bet jūrai — miljons varenu, sīkstu roku… Taču es no tās nebaidos, jo eju cīņā ar daudz briesmīgāku zvēru — inkvizīciju.

—   Nu tad labu ceļavēju, Rustam!…

—  Labu ceļavēju!

Un viņi laivā ar tīkliem zem sadugušajām debesīm atIrās no sēkļa Biskajas līcī. Līdzās Henriha ceļasomai viņi paslēpa pārtikas krājumus un dzeramo ūdeni.

.

OTRĀ DAĻA

..

I PIE JŪRAS GĒZIEM

Bija tumši un noslēpumaini. Augstu gaisā starp spokainajiem mastiem trīsuļoja zvaigznes. Lielgabali šķita kā milzīgi, strupkājaini dzīvnieki, kas nakts tumsā izstiepuši savus garos, gludos kaklus. Marsā1 kā malduguns šūpojās lukturis, ko turēja matrozis, kārtodams takelāžu. Vidusklājs bija spoži apgaismots — tur vīri apspriedās. Jūrnieku sejas te iznira no ēnas, te no jauna pazuda.

Henrihs ar pūlēm atvēra acis un ievaidējās.

Pazīstama satraukta balss iesaucās:

— Lai slavēts allahs,.beidzot tu esi pie samaņasl…

217

Henrihs raudzījās pār viņu noliektajā sejā, redzēja priecīgas acis un smaidā pavērtus; mirdzoši baltus zobus. Izspūrušie, piķa melnie mati gandrīz neatšķīrās no bezgala tālajām, tumšajām debesīm. Un Henrihs ilgi

nevarēja saprast, kāpēc šajos biezajos matos sapinušās zvaigznes, kas atgādināja naktis spīguļojošās uguntiņas jūras dzelmē.

—    Ko tu tā skaties, Henrih? Varbūt vēl arvien nepazīsti savu Rustamu?

Henrihs atviegloti uzelpoja.

—    A-ā!… Tu esi Rustams… Bet zvaigznes?…

—    Vai tu murgo?

—    Nē. Kur mēs esam?

—    Pie Anglijas krastiem. Mūs uzņēma jūras gēzi.

—    Nīderlandieši?

Pār Henriha novājējušo seju pārlaidās vārgs smaids, un viņš atkal iekrita nemaņā. Rustams rūpīgi noslaucīja sviedrus no slimā sejas un ciešāk ievīstīja viņu apmetnī.

Uzlēca saule. Burās sāka svilpot vējš. Kuģa priekšgalā uz klāja skaļi lamājās. No turienes atskanēja dziesmas vārdi:

Drosmē tik uz priekšu vien, Brīvās jūras dēlil Ļaunais hercogs lai kaklu lauž! Traucamies uz priekšu vien, Acs un auss ir modra! Hercogam Albam nu beigasl

Henrihs atžilba.

— Pasauc tos cilvēkus šurp, Rustam… — viņš pavisam skaidri pasacīja un piebilda: — Esmu viņiem un arī tev pateicību parādā par savu dzīvību… Un es gribu teikt… ka savu parādu es samaksāšu… ar to pašu. ..

Rustams atplauka. Henrihs vairākas dienas bija atradies starp dzīvību un nāvi. Un tagad Rustams saprata drauga jūtas. Kad viņu laivu, ko vētra bija aiznesusi pie Anglijas krastiem, un viņus pašus uzņēma kuģis, Rustams gandrīz vai apraudājās aiz laimes un pateicības. Gēzu skarbā valoda viņam šķita kā pati laipnība. Bet, atguvies pa īstam, viņš pēkšņi ieraudzīja uz kuģa karogu ar izšūtu pusmēnesi un kaut kādu uzrakstu. Tad Rustams saprata, ka tie ir tie paši cilvēki, kurus viņi ar Henrihu savā nožēlojamajā laivelē cauri vētrai bija traukušies meklēt.

Tagad viņš aizgāja uz kuģa priekšgalu. Šajās pāris dienās viņš vēl nenieka nebija iemācījies no šīs svešās va

lodās, tāpēc rādījās ar rokām, saukdams kādu no vīriem pie Henriha.

Gēzi bikstīja Kustamam sānos un skaļi smējās:

—           Nu, melnais, tu jau sāc aprast? Kas tev lēcies? A, tavs draugs!

Viņi apstāja guļošo Henrihu.

—           Zvēru pie sātana, ka tas ir pirmais spānietis, kuram mēs uz vietas neesam apgriezuši sprandu.

Henrihs ar pūlēm piecēlās sēdus un izstiepa viņiem pretī savas nevarīgās rokas.

—            Un labi darījāt, — viņš skaidri izrunāja katru vārdu, — tāpēc ka es neesmu spānietis. Esmu zvērējis Orānijas Vilhelmam savu dzīvību ziedot Nīderlandes brīvībai.

Gēzi saskatījās.

—    Tas tik ir numurs! Viņš nav spānietis!…

—    Viņš runā mūsu mēlē!…

—    Vai tu dzirdi, Johan? Viņš pazīst princi!…

—    Ei, draugi, nāciet šurp! Svešais pazīstot Klusētāju!

Pār Henrihu noliecās gaišmatains jauneklis. Dīvaini pazīstamas acis cieši vēroja viņa seju. Kas ir šis puisis?… Kur Henrihs redzējis šīs atšķirīgās acis — vienu zilu, otru melnu?

Henrihs mazliet paslējās.

—    Pag … es tevi pazīstu…

Jauneklis pasmaidīja.

—           Man arī rādās, ka mēs pazīstam viens otru, tikai nekādi nevaru atcerēties. Laikam tas bija sen… Varbūt bērnībā…

—           Jā-ā! — Henrihs priecīgi iesaucās. — Bārenis Johans… Briselē… pie māmuļas Fransuāzas «Trīs jautrajās atspolēs» … Tu biji mazs ķipars…

Jauneklis uzsita sev pa ceļiem un aizrautīgi iesmējās:

—    Pareizi! Kā es to varēju aizmirst.

—           Lūgums no Mariemburgas… — Henrihs satraukts turpināja, — par zaldātu varmācībām… Karalis to pat neizlasīja… iesvieda ugunī… Tas sadega…

—           Velns ar viņu, ja jau sadega. Mēs bijāmmuļķi, gaidīdami no karaļa aizstāvību.

Johans kļuva nopietns. Pagriezies pret matrožiem, viņš uzsauca:

8*

219

—           Brāļi, es pazīstu šo cilvēku! Viņš ir lāga zēns, kaut arī kalpojis karalim Fīlipam.

Gēzu vidū bija dzirdama kurnēšana:

—           Kalpojis karalim? Mums nav vajadzīgi karaļa pakalpiņi!

—    Kas tas par melno kopā ar viņu?

—    Tūlīt tu mums pastāstīsi, kā jūs aiznesa jūrā!

—    Ziņojiet admirālim Dolenam, lai tas viņu uzklausa.

Viens no gēziem aizmetās uz flotes komandiera kajīti.

Pārējie sadrūzmējās ap guļošo. Henrihs jau taisījās stāstīt, bet Rustams iejaucās:

—           Tu vispirms pasaki — kas tur viņiem zem tā pusmēness stāv rakstīts?

Henrihs nesaprata.

—           Uz viņu kuģa karoga, —< maurs nepacietīgi rādīja gaisā.

Henrihs pacēla acis uz augstu plandošo karogu, tad pārtulkoja Rustamam:

—     «Labāk… kalpot… sultānam… nekā pāvestam»!

Rustams cieši paspieda roku līdzās stāvošajam Joha-

nam.

Gēzi palaida dārdošus, labsirdīgus smieklus.

—    Viņš grib tev pietaisīties par draugu, Johan!…

—    Tu redzējites, kāds tas Melnais!…

—           Rustams… — Henrihs izlaboja. — Viņš ir Spānijas karaļu un inkvizīcijas nomocītas tautas dēls … Uzticams draugs un drošs biedrs. Viņš kopā ar mani bēga no Spānijas pie saviem jaunajiem brāļiem nīderlandiešiem… lai palīdzētu viņiem atgūt Fīlipa Otrā nolaupīto brīvību.

—           Lai dzīvo Rustams! — Jautri izsaucieni noslāpēja Henriha vēl aizvien vājo balsi. — Tagad tu nāksi kopā ar mums uzbrukumos un cīņā.

No apjukuma un priecīga satraukuma galīgi sasarcis, Rustams spieda rokas pie krūtīm un centās kaut ko paskaidrot šiem vienkāršajiem, parupjajiem vīriem, kuri, kā liekas, pieņēma viņu savā pulkā.

—           Labāk nedzesē muti! — matroži smējās. — Tik un tā nekā nesaprotam! — Un pa jokam dunkāja viņu no visām pusēm. — Cik šis melnais puisis dedzīgs! Kaut būtu vairāk tādu!

Johans atkal pievērsās Henriham.

—    Sāc nu stāstīt. Nāk mūsu admirālis.

Henrihs ieraudzīja plecīgu vīru ar zilgansārtu rētu pār visu seju un drūmi savilktām uzacīm. Gēzi pašķīrās viņa priekšā.

—    Kas te notiek? — skarbi noprasīja Dolens.

—    Sis te vētras laikā izzvejotais beidzot atžilbis, — Johans paskaidroja. — Viņš solīja visu pastāstīt par sevi un šo mauru.

Dolens apsēdās uz viņam piestumtās kastes.

Henrihs sāka stāstīt.

II karaĻa dĀvana

Vakarblāzma jau sen bija nodzisusi. Brisele klusēja. Bet neviens negāja pie miera — visi modri klausījās. Jūnija nakts klusumu brīžiem iztraucēja veseru sitieni Lielajā laukumā pie rātsnama.

Audēju kvartālā Kristofa Renonkla maiznīcas bēniņistabā arī negulēja. Māmuļas Fransuāzas agrākajā kalpoņu kambarītī uz galda dega svece. Logs bija cieši nosegts ar aizkariem.

Kādreizējais students Albrehts, retorikas biedrības «Pavasara vijolīte» vadītājs, patlaban beidza rakstīt savu jauno sacerējumu — «Karaļa dāvana par uzticīgu, ilgu kalpošanu». Darbs bija grūts. Jau sen bija pagājuši tie laiki, kad varēja rakstīt atklāti un no sirds pasmieties, attēlojot vistīrāko patiesību. Tagad lugas nācās lasīt slepus, aiz slēgtām durvīm. Klausītāju kļuva aizvien mazāk un mazāk: viens aizbēdzis no Briseles, otrs sēdēja cietumā, trešais nobendēts… Un arī «Pavasara vijolītē» no visa saticīgā, jautrā pulciņa vairs bija palikuši trīs: pats biedrības galva Albrehts, audējzellis Antuāns Sāžs un pirmais komisko lomu tēlotājs Mikels, Orānieša pils kalpotājs, kas bija padzīts no turienes, pēc tam kad tika konfiscēta no Nīderlandes aizbraukušā prinča manta. Antuāns mitinājās, kur pagadījās, bet Albrehts ar Mikelu divatā īrēja mazu istabiņu bēniņos pie Renonkliem.

Šodien Mikels atsacījās strādāt. Visu nakti viņš bija pavadījis pie bēniņloga, no kurienes varēja redzēt rātsnamu un daļu Lielā laukuma. Tagad viņš rūpīgi ģērbās, lai ar pirmajiem saules stariem izietu no mājām.

Albrehts pukojās:

—    Nu kur tu iesi, vecais? Pats tikko turies uz kājām! Ko tu vairs vari līdzēt?

—    Es nespēju… — vecais vīrs iešņukstējās kā mazs bērns. — Es taču viņus atceros… līksmus, bagātus… spēka pilnus… pirmos no pirmajiem… Es atceros, — turpināja Mikels, — kā viņi atgriezās pēc uzvaras pār Franciju. Viņi smaidīja, un visi viņiem sauca: «Lai dzīvo grāfs Lamorals Egmonts! Lai dzīvo grāfs Horns!» Karalis stāvēja viņiem blakus un visžēlīgi sarunājās ar saviem slavenajiem karavadoņiem.

Albrehts teica:

—    Nav nekā ļaunāka, ja cilvēks izšķirošā brīdī svārstās, kā to darīja Egmonts. Orānietis rīkojās daudz prātīgāk. Lai viņu tagad pameklē Dilenburgā! Bet tie abi… — Viņš sirdīgi iemērca spalvu tintē.

—    Vai tik Nīderlandē nav sācies pasaules gals? — Mikels atkal iesāka. — Dzirdi, mans draugs, — viņš pamāja uz loga pusi, — klaudzina… visu laiku klaudzina … Es pasķatījos uz laukumu. Tieši tajā pašā vietā, kur toreiz pacēlās 'triumfa arka, viņi ceļ paaugstinājumu …

Students nosvieda spalvu un sāka staigāt pa istabu.

Mikels piegāja viņam klāt.

—    Albreht, bet varbūt tas nolādētais suns hercogs Alba to visu dara pats uz savu galvu? Es vēl atceros, kā viņš saviebās aiz niknuma, ķad tauta kliedza: «Lai dzīvo Egmonts!» Viņš vienmēr ienīdis mūsu Lamoralu, tāpēc ka tas kļuva tik slavens karā ar Franciju. Varbūt tas -nav karaļa pirksts? Varbūt pirms paša nāves soda karalis augstsirdīgi viņu apžēlos — kā tu domā?

—    Ej pie velna ar visu savu «augstsirdīgo apžēlošanu»! Alba jau pirms gada atvedis uz Briseli karaļa parakstītu nāves spriedumu ne tikai Egmontam un Hornam, bet vēl daudziem citiem nīderlandiešu muižniekiem. Un pirmajam no tiem — Orānietim!

Uz kāpnēm atskanēja aši bērna soļi.

—    Tas rakaris Georgs arī vēl neguļ, — Albrehts noteica un pagriezās pret durvīm.

Ienāca maiznieka astoņgadīgais dēlēns Georgs, ģērbies garā naktskreklā. Viņš bija ļoti uztraucies.

—    Tēvoc Albreht, — viņš ierunājās, pieiedams tuvāk, — kas pie mums notiek? Tētis neguļ. Māmiņa neguļ, raud… Tētis liek viņai rit no rita iet uz laukumu… saka, tam, kurš neiešot, būšot slikti… Bet māmiņai bail. No kā māmiņai bail, es nezinu. Vectēv Mikel, vai tev ari bail? Kas tur ko baidīties? Nāves sods? Un kas par to? … Tagad visu laiku notiek nāves sodi. Mikels saķēra galvu ar abām rokām un ievaidējās: — Žēlīgais dievs! Ar bērna muti runā patiesība. Sājos laikos visiem piespriesta nāve.

Uzlēca saule. Pa bēniņlogu redzami simtiem dakstiņu jumtu un Briseles torņu, kas šajā rīta stundā izskatās kā karstu asiņu aplieti. Mikelam ir baismīgi. Viņš lēnām noiet lejā pa kāpnēm un, nevienam nebilzdams ne vārda, velkas uz Lielo laukumu.

Vārdi?… Cik daudz to viņa garajā mūžā pasacīts! Ko tie devuši? Kā palīdzējuši? Vārdi ir kā vējš, kas skrien pār lauku, tam nav pa spēkam aizdzīt negaidīto vētru… Mikels iet pa labi pazīstamajām ielām. Kad visi brauca prom — gan viņa kungs van Gāls, gan princis Vilhelms —, viņš labprātīgi palika tepat, pilsētā… Sak, ja nu, kā par brīnumu, pēkšņi ierodas viņa zēns no tās nolāpītās Madrides. Zanna Renonkla taču stāstīja par nabadzītes Fransuāzas audžudēlu Johanu, kas pie viņiem kādudien esot atnācis… Pēc Zannas vārdiem, viņš tagad esot īsti nobriedis jauneklis. Neatradis nevienu pazīstamu cilvēku, viņš aizgājis uz nezināmu pusi. Tā, nedod dievs, var notikt arī ar Henrihu… Nē, jāgaida, jāgaida kā vecam sunim pie sabrukušas mājas vārtiem…

Ar melnu drānu apsisto ešafotu ielenkuši trīs tūkstoši spāņu zaldātu kaujas gatavībā. Uz ešafota — divi samta spilveni, divas dzelzs tapas un mazs galdiņš ar sudraba krucifiksu.

Galvenais tiesnesis ar sarkanu zizli rokā apvalda savu zirgu. Lopiņš ar baiļpilnu aci šķielē uz ešafota smagnējo drapējumu, kas noslēpumaini šūpojas. Kustonis nav pieradis pie nāves šodien kā cilvēki un nezina, ka aiz melnās drānas noslēpies bende.

Laukums ir ļaužu pilns. Mikela priekšā — augstā, garā rātsnama ēka.

Pretī rātsnamam — milzīga labības noliktava, pēdējā mājvieta tiem, kurus tūlīt vedīs uz melno paaugstinājumu. Bet visapkārt paceļas lieliskas, senlaicīgas pilis, kuru sienas grezno ciļņi un statujas. Cik daudz svētku pieredzējušas šis ēkas! Cik daudz reižu, iedami tām garām, laimīgi smaidīja divi tagad notiesātie, kuri gaida liktenīgo brīdi. Pulksteņa rādītāji rātsnama stūrī to nenovēršami tuvina.

Jūnija saule nevis silda, bet dedzina. Mikelam trūkst elpas. Galva viņam griežas, it kā viņš stāvētu augstā baznīctornl, bet kājas gluži kā zemē iemietas. Visapkārt valda klusums. Tikai blakus atskan bērna čuksts:

—    Vectēv Mikel… jau ved…

Ā! Tas ir mazais Georgs. Kā viņš to atradis ļaužu drūzmā?

Pa pagaidu cietuma durvīm bīskapa pavadībā stingriem soļiem, ar augsti paceltu, iesirmu galvu iznāca cilvēks. Zem zeltā izšūta apmetņa — sarkana brokāta drānas, galvā melna zīda cepure ar melnām un baltām spalvām. Krekla un kamzoļa apkakles nogrieztas. Kailais kakls zem nelielās bārdiņas ir neparasti balts.

—           Egmonts!… — ļaužu drūzmā caur elsām atskan sauciens.

Aiz notiesātā soli solī iet sardzes vienība ar spāņu ģenerāli Huljanu Romero priekšgalā. Atstatums starp ieslodzījuma vietu un ešafotu ir gaužām īss — Egmonts tikko pagūst skaļā balsī līdz galam noskaitīt psalmu.

Uzkāpis ešafotā, viņš kaut ko jautā Romero. Spānietis, acu nepaceldams, noraidoši papurina galvu.

Egmonts noņem apmetni, ordeņa zvaigzni, novelk kamzoli un nometas uz ceļiem.

—     «Mūsu tēvs…» — viņš sāk skaitīt lūgšanu.

Bīskaps atkārto viņam līdzi vārdus kā atbalss.

Egmonts noskūpsta krucifiksu, kārtīgi noliek uz galda

cepuri un mutautu, uzvelk pār seju īpašu mazu cepurīti un, salicis rokas, skaidri sadzirdami saka:

—           Dievs kungs!… Tavās rokās nododu savu dvēseli! …

Georga mazie pirkstiņi krampjaini ieķeras 'Mikela vamzī.

Uz ešafota parādās bendes stāvs. Nozib cirvis. Iestājies nāves klusums. Tad no visu mutēm izlaužas gari dvests vaids.

Mikels atver acis. Ešafots ir tukšs. Melns drānas

Bīskapa pavadībā stingrā solī gāja Egmonts

gabals slēpj nekustīgu augumu. Mikels grīļodamies atbalstās pret kādu palodzi. Aiz aizkariem klusa balss saka:

—           Nupat noripoja galva, kuras priekšā drebēja visa Francija…

Mikels nezina, ka viņš nejauši dzirdējis Francijas sūtņa Mondusa vārdus.

—    Ved … vēl ved … — čukst Georgs.

Atnācis mājās, Mikels iekrita gultā.

Albrehts nemaz nebija gājis uz laukumu. Uz grīdas gulēja saplēsts manuskripts. «Pavasara vijolītes» dibinātājs bija nolēmis mainīt profesiju. Pietiek niekoties! Pietiek laist papīra bultas! Laiks ņemt rokās ieročus.

—           Ardievu, vecais! — viņš teica. — Es to vairs nevaru izturēt. Eju prom no Briseles, uz mežu pie gēziem… Ja tu, draugs, būtu jaunāks, es tevi ņemtu līdzi!

Apkampis Mikelu, viņš uzmeta plecos steigā savākto mantu maišeli un noskrēja lejā.

Veikalā bija klusi. Zanna sērdienīgi sēdēja aiz letes un raudāja. Georgs raustīja viņu aiz piedurknes un gaudulīgi stiepa vārdus:

—           Mam-m… ne-va-jag… Tētis noliedza raudāt… Viņš teica: kurš šodien raudāšot, tam būšot slikti… Hercogam esot daudz acu un ausu, tētis teica …

—           Kur tad ir tavs tētis, Georg? — garām iedams, jautāja Albrehts.

—     Biržā.

—    Pat šodien? …

Zanna pacēla no asarām satūkušās acis.

—           Ak, Albrehta kungs, hercogs pavēlējis, ka arī šodien visam jānotiek pēc parastās kārtības.

Vienmēr smaidīgā Albrehta seja tagad izskatījās barga.

—            «Visam jānotiek pēc parastās kārtības» — tā esot pavēlējis hercogs?… Labi, jūsu gaišība! Nīderlandiešiem patiešām beidzot jānodibina savās mājās kārtība!

—           Uz kurieni iesiet, jūsu godība? — jautāja Zanna, ieraudzījusi viņam plecos maišeli. — Vai tālu?

Pacēlis augstu gaisā apklusušo Georgu, Albrehts viņu noskūpstīja uz abiem vaigiem un mundri uzsauca:

—            Audz drīzāk liels, stiprs un drosmīgs, Georg, Briseles maiznieka Kristofa Renonkla dēls. Neraudiet, mīļā Žanete, ne jau mūžīgi pie debesīm ir negaisa mākoņi.

Pienāks ari līksmas un saulainas dienas! Palieciet sveika un nepieminiet ar Jaunu «Pavasara vijolīti»! Tagad tā

ir noziedējusi_____ Savu parādu par dzīvokli un uzturu es

atstāju uz palodzes… Saudzējiet Mikelu — viņš ir gaužām vecs…

Pa atvērtajām ārdurvīm ielauzās spoža jūnija saule.

Albrehta staltais stāvs uz mirkli aizsedza saules pielieto Priecīgās iebraukšanas ielu. Viņš uzsāka dziesmu:

Vai netrūks pušu pavediens?

Dreb grāfienītei balss.. .

Kādē) gan steigties apglabāt?

Viņš pārnāks, Lamorals.

Albrehts nepameta Briseli viens pats. Viņam lidzi aizgāja arī audējzellis Antuāns Sāžs — pastāvīgais «Pavasara vijolītes» izrāžu dalībnieks.

—    Kāda tagad vairs aušana! — drūmi teica dzēlīgais jokupēteris Antuāns. — Arī mans meistars sazin kur aizlaidās, tiklīdz padzirdēja par Albu. Bet man pašam savu aužamo stāvu nekad nav bijis.

Un viņi devās uz Šeldas krastiem, kur, pēc viņu saklausītajām ziņām, Odenardas apkaimes biezajos mežos mitinoties meža gēzu vienības. Pa visu valsti klīda ne tikai bēgļi, bet arī spiegi. Vēl pavisam nesen atslēdznieks Pjērs Korneijs kaut kur lejāk uz dienvidiem bija savācis trīstūkstoš vīru lielu vienību — zemniekus, bijušos studentus, no armijas palaistos zaldātus — un apbruņojis viņus ar dakšām, musketēm un āvām. Arī kāds izdaudzināts sludinātājs no Antverpenes, vārdā Datens, bija vadījis prāvu apbruņotu ļaužu pulku Rietumflandrijā.

Un ar ko tas viss beidzās?. .. Pēc niknām cīņām ar spāņu algotņiem viņus sakāva, bet spiegi daudzus izsekoja un nodeva spāņu rokās.

Pjērs Korneijs, kā stāsta, tomēr brīnišķīgā kārtā izbēdzis no šī likteņa un joprojām kaut kur sludinot un aicinot ļaudis pretoties. Vienības no jauna bruņojoties un pulcējoties slepenās vietās mežos.

Bēgļi pagāja garām kavalērijas nomīdītiem tīrumiem un izmirušam ciemam. Puse māju nesen bija pārvērstas melnās krāsmatās. Lietus kā tīšām nebija nomazgājis zvēriskās izrēķināšanās pēdas.

—    Tā jau ir ceturtā reize… — tikko dzirdami viņiem pastāstīja izģindis večuks, ģērbies vienās skrandās, sildīdamies saulē pie nodeguša zvanu torņa. — Pirmo reizi, kā es atminos, tas bija priekš diviem gadiem, kad ticīgie izmeta no baznīcas visus elkudievus. Taču dievs ir mans liecinieks — toreiz nedz kaut ko sadedzināja, nedz kādu nonāvēja. Bet pēc tam… — viņš bezcerīgi atmeta ar izdēdējušo roku. — Kaut kāds Nuarkarms… vai kāds cits no tiem… no karaļa armijas… nodedzināja šo te zvanu torni kopā ar dzīviem cilvēkiem. Aizkrāva durvis, bet visapkārt gar sienām sagāza žagarus, sienu… un aizdedzināja … Bet cilvēki iekšā kliedza … Liesmas — līdz pašai augšai. Kurš lēca laukā, to uzdūra uz pīķiem. Bet pārējie tā arī sadega visi līdz pēdējam ..

Vecais apklusa.

Albrehts pasniedza sirmgalvim gabalu maizes. Tas sākumā pat nesaprata, kas viņam iedots, tad atģidās un pateikdamies māja ar galvu.

—    Bet trešoreiz… — viņš iesāka un paskatījās apkārt, — nesenīt…

Ar pūlēm uzslējies kājās, vecais aizsteberēja aiz zvanu torņa un pamāja abiem ar roku nākt līdzi. Viņš tos aizveda pie dažiem apdegušiem kokiem un parādīja nelielu izpostītu mājiņu ar dakstiņu jumta atliekām un sadragātiem, no virām norautiem kādreiz zaļiem slēģiem.

—     Bet to izdarīja mūsējie — atriebdamies par sadedzinātajiem cilvēkiem zvanu tornī. Atnāca naktī no tiem tur mežiem ar cirvjiem, ķekšiem, dakšām, izdauzīja logus, uzlauza durvis, sienas, grīdu — visu pēc kārtas… un atrada …

—     Ko atrada?… — Albrehts un Antuāns piegāja tuvāk vecajam vīram.

—     Ko? Mūsu abatu. Viņš jau bija tas, kurš nodeva tos tajā zvanu tornī.. . Atnāca un izsprieda … dieva tiesu pār sātana kalpu. Re, kur vēl virve karājas …

Albrehts un Antuāns abi reizē pacēla galvu. Virs viņiem viegli šūpojās virvju gali.

—     Bet tur jau ir vismaz kādas divdesmit, — Antuāns mēģināja saskaitīt.

—    Tur tā, pašā augšā, — tajā karājās abats, — vecais skaidroja. — Bet zemāk — mežabrāļi. Citi aizbēga…

Beigu beigās abi ceļa gājēji tika pie skaidrības par nesen notikušo traģēdiju. Ciemā bija ieradušies meža gēzi, lai sodītu nodevēju — katoļu mācītāju, kurš bija nodevis vietējos zemniekus — citticībniekus, un paši atpakaļceļā no Valansjenas krituši Nuarkarma soda ekspedīcijas rokās.

— Lai dievs tas kungs sargā jūs abus taisnas lietas labā! — atvadoties noteica vecais vīrs. — Es jau vairs nepieredzēšu labākus laikus, bet jūs esat jauni, varbūt nodzīvosiet tik ilgi.

Meža gēzu vienībā viņi nokļuva tveicīgā pavakarē trešajā dienā pēc satikšanās ar sirmgalvi. Viņus pēkšņi sagrāba no ceļmalas krūmiem izlēkušie sargi, sasēja abiem rokas uz muguras un pa līkloču meža takām aizveda uz dziļu, drūmu, slepenu gravu pie sava komandiera. Tur viņus nopratināja: kas viņi tādi, kurp un kādēļ iedami šajos tik nemierīgajos laikos …

Viņi nebija gaidījuši tik naidīgu uzņemšanu un ne pa jokam noskaitās.

—    Kur jums te ir bendes bluķis un kāķis? — Albrehts noprasīja caur sakostiem zobiem.

—     Kā-ķis? … — pinkainās uzacis pacēlis, skarbi pārjautāja vienības komandieris ar rudu bārdu. — Kam tev vajadzīgs kāķis?

—    Pie mums, Briselē, tagad tāda spāniešu mode: vilkt pie kāķa un stiept uz bendes bluķa, — izaicinoši atbildēja students. — Kā citādi bez tiem es varēšu pierādīt, ka mēs nācām šurp no laba prāta, lai kopā ar jums ietu cīņā, lietu asinis, plecu pie pleca stāvētu līdzās gan uzvaras, gan sakāves brīdī, dalītos -maizes kumosā un pajumtē? …

—    Cīņā? — nicīgi atkārtoja rudbārdis. — Par kādām cīņām tu runā, drosminiek?

Albrehts gribēja atbrīvot rokas, taču virve vēl ciešāk savilkās viņam aiz muguras. Viņš trakās dusmās bija gatavs kliegt.

—    Pasaki viņiem tu, Antuān, — man te neviens netic.

Pietvīcis sarkans no sašutuma un aizvainojuma, Antu-

āns pieklupa klāt vienības komandierim.

—    Ar ko gan jūs mums, īstajiem nīderlandiešiem, pavēlēsiet cīnīties, ja ne ar karaļa suni Albu un pārējiem spāniešu suņiem, ko mums par uzticību zvērestam kā dāvanu atsūtījis visžēlīgais karalis Filips?… Vai tu domā, ka mazums esam pieredzējuši viņu ļaundarības savā Briselē vai tagad, ceļā uz šejieni?…

—    Ko tu auro, ka neizkliedz rīkli, — izsmējīgi sacīja rudbārdis. — Atsieniet šiem trakajiem rokas. Lai viņi skaidri un gaiši visu izstāsta.

Viņus atbrīvoja. īsos vārdos Albrehts pastāstīja par sevi un par to, kā viņi nolēmuši meklēt meža gēzus. Beigās viņš uzaicināja klātesošos noskatīties mazu ainiņu, ar kuru atsauks atmiņā vecos labos laikus, kad lūpas un sirdis vēl nebija noslēgtas ar smagajām spāņu atslēgām.

—    So joku sacerējis esmu es, bet Antuāns Sāžs ir labākais Briseles aktieris, — Albrehts piebilda. — Nu, Antuān, — parādi «Kūmu»!

Antuāns pakratīja galvu, sapurināja sprogainos matus un, uzlēcis uz tuvākā celma, smalkā balstiņā iesaucās:

—     «Tas esmu es!… Pats velns, sātans, nelabais, lucifers, ļaunais gars, dēmons un tā joprojām, un tā tālāk! Vai tas esi tu, resnais mūk, kurš sauc mani pie sevis kūmās?»

Albrehts, pūlēdamies atdarināt Mikelu, atbildēja lugas vārdiem.

Meža gēzu drūmās sejas atplauka smaidā, mēles atraisījās. Un todien līdz vēlam vakaram skanēja smiekli — veselīgi, dārdoši smiekli.

Likās, «Pavasara vijolīte» atdzimusi no jauna šajā lazdu, bārbeļu, mežrozīšu, vilkābeļu, dzeloņplūmju un paparžu biežņā.

III orĀnieŠa PAVĒLE

Pagāja vairāki mēneši. Henrihs jau sen bija atlabis. Viņš ar Rustamu dzīvoja pie jūras gēziem, piedalīdamies uzbrukumos citiem kuģiem un laupījuma dalīšanā, kā tas notika pēc nerakstītiem likumiem.

Tomēr Henrihs ilgojās nokļūt pie Orānijas prinča, pie saviem tuviniekiem. Rustamamvētras laikā bija palaimējies izglābt dažus papīrus un vēstules — tās vajadzēja nogādāt pēc piederības.

Kad admirāļa kuģim blakus reiz pietauvojās prinča pilnvarotā — Lembra kuģis, Henrihs bija neizsakāmi laimīgs. Taču gēzi pret šo notikumu izturējās citādi.

Noklausījies Orānieša pavēli, admirālis Dolens pietvīka sarkans. Rēta uz viņa vēja aprautās sejas iezīmējās vel asāk.

—• Pie velna ar visu augstsirdību!… Pie velna laipnu apiešanos ar svešzemju kuģiem!… — trakās dusmās palicis gandrīz vai bez elpas, viņš atkliedza un nosvieda viņam pasniegto papīru. — Ar ko es barošu savus vīrus, ja man grib aizliegt «naidīgos uzbrukumus visiem kuģiem, izņemot spāniešus»?… Kas viņiem nekaiš sēdēt uz sauszemes, kur visapkārt tīrumi un pļavas! Bet man ar ekipāžu laikam jāpārtiek no zivīm vien? … Jā? Man ne prātā nenāk kādam atskaitīties par savām ekspedīcijām, un tas ir viss. Tā arī pasakiet princim!

Pārskaities viņš devās uz kajīti.

Orānieša atsūtītais Lembrs pacēla zemē nomesto pavēli un jautājoši uzlūkoja uz klāja sanākušos gēzus.

—    Es nedomāju, ka nupat šeit sacītais būtu arī visu pārējo viedoklis, — viņš mierīgi pateica. — Admirālis ir senas muižnieku dzimtas cildens bruņinieks un drosmīgs cilvēks. Nelaimīgā dzimtene raugās uz viņu kā vienu no saviem galvenajiem aizstāvjiem. Bet vai nebūtu labāk, ja visu šo aizstāvju rīcību pakļautu vienotai gribai? Zvērs aizmuks no medniekiem, ja viņi to nevajās kopīgiem spēkiem. Medīt katram uz savu roku — tā būtu slikta palīdzība kopīgās ļietas labā. Jūs droši vien to saprotat.

—    Slikta palīdzība? — viens no gēziem viņu pārtrauca. — Kurš gan cits, ja ne mēs, nedod mieru spāniešu tirgotāju kuģiem? Paskaitiet, cik viņu kuģu palicis pie steķiem kanālos un ostās! Viņi ir kā putni ar apgrieztiem spārniem. Kurš gan cits, ja ne mēs, sargā sāļo ūdeni no karaļa Fīlipa flotes? Pašam Albam nācās pārvietoties pa sauszemi, nevis pa jūru, lai sasniegtu Provinces. Kurš uzdrīkstas mums pārmest? …

—    Paliec klusu, — Johans viņu apsauca. — Vispirms noklausīsimies līdz galam.

—   Jā, vispirms noklausieties, tad varat strīdēties pretī, — mierīgi piezīmēja Lembrs.

Gēzi apbēra viņu ar visvisādiem izsaucieniem:

—    Ar runām vien spāniešu vilkus nesavaldīsim!…

—    Egmonts un Horns runāja daudz, bet tagad, kā stāsta, viņu galvas nosūtītas karalim uz Madridi! Par ko viņi tagad runā ar to?

—    Pietiek runāt! Desmit gadus runājām, kamēr Granvelas un Parmas Margaritas vietā pierunājām Albu!…

—   Apklustiet vismaz paši, ja jums tās runas apnikušas! — visus pārkliedza Johana balss.

Iestājās klusums.

—    Un tomēr mums jāsaprotas, — Lembrs no jauna iesāka. Viņš pārlaida acis vēja aprautajām, saules nokveldētajām sejām. — Visu zemi,— Lembrs turpināja, — pārņēmušas šausmas. Tie, kuri paguvuši, jau aizbēguši uz Angliju, uz Baltijas pilsētām, pie meža gēziem, uz jūsu kuģiem. Pilsētas izmirušas, it kā pie katras mājas karātos mēra karogs. Laukos pār tīrumiem un pjavām skan sēru zvani. Albas «Asiņainā padome» desmitiem un simtiem cilvēku notiesā uz nāvi. Viņus met sārtos gluži kā malkas pagales …

—    Suns!… Sātans! Velna kalps!… — uz klāja atskanēja kliedzieni.

—    Klausieties! Klausieties!

—    Zeme iet bojā, tā izmirst, — turpināja Lembrs. •— Jūs, slavenie jūras gēzi, un Orānieša armija — tā ir vienīgā un galvenā dzimtenes cerība.

«Orānietis atrodas atbrīvošanas armijas priekšgalā!» Henriham pazibēja jūsmīga doma.

—    Orānietis meklē palīdzību kaimiņzemēs. Un jūs, viņa labākie palīgi, viņam taču nekaitēsiet šajā ziņā. Jūsu vienīgais ienaidnieks ir Spānija!

—     Un Roma! — iekliedzās Rustams.

Maurs diezgan daudz bija sapratis no šīs runas vēl nesen viņam pilnīgi svešā valodā. Lembrs pārsteigts atskatījās uz melnīgsnējo jaunekli ar naidā liesmojošām acīm un austrumniecisku sejas ovālu.

—    Un Roma, — viņš nopietni piekrita. — Nesen pāvests atsūtījis Albam svētītu cepuri un zobenu kā īpašas labvēlības zīmi par «Romas pāvesta krēsla sargāšanu». Viņš svinīgi pateicies Albam un svētījis tā asiņaino darbu. Ar šīm atzinības zīmēm Alba briesmīgi plātās. Godkāre un velnišķīgā lepnība viņam galīgi sagrozījusi galvu. Antverpenes cietoksnī viņš jau pasteidzies sev uzcelt pieminekli, kas izskatās pēc paša sātana statujas. Viņš sevi uzskata par pusdievu, kas aizēnojis visu mirstīgo cilvēku slavu …

—    Viņš ir bende, nevis pusdievs!

—     Karaļa Filipa ķedes suns!… Un arī antikrista pāvesta! …

Nogaidījis, kamēr iestājas klusums, Lembrs turpināja:

—     Dzimtenes uzticīgie dēli, Orānijas Vilhelms griežas pie jums ar pavēli, kas aizliedz naidīgu rīcību pret visu lo valstu valdniekiem, kuri atbalsta reformācijas mācību. Jūsu vienīgie ienaidnieki ir hercogs Alba un viņa piekritēji.

Rustams klusi norūca:

—    Princis vienmēr atbalstīs prinčus! …

Henrihs stingri paskatījās uz viņu.

—    Tu pats nezini, ko runā! Orānietis rīkojas kā valstsvīrs.

—    Es zinu vienīgi to, — iecirtīgi izmeta maurs, — ka vienkāršās tautas visu nelaimju cēlonis vienmēr ir tie paši prinči, karaļi, ķeizari, kā laicīgā, tā garīgā vara! …

Kamēr Henrihs un Rustams atradās pie jūras gēziem, starp viņiem bieži izcēlās strīdi. Un vienmēr viņi palika katrs pie savām domām. Draugi vairs nespēja atrast kopēju valodu kopējā lietā. Rustams uzskatīja, ka Henrihs nav pietiekami enerģisks, bet Henrihu sarūgtināja Rustama negantais niknums.

Rustams jutās laimīgs šajā kopš bērnu dienām pierastajā jūras plašumā. Viņā bija pamodies senču — Pireneju pussalas iekarotāju kareivīgums. Viņā vairs nebija palicis ne miņas no kādreizējā sapņotāja mākslinieka, kurš darbā ielika savas kvēlās ilgas pēc visa skaistā. Acis bija zaudējušas agrāko skumjo izteiksmi un dziļumu. Tagad skatiens bija ass un dzeldīgs kā vanagam, kas uzglūn laupījumam.

Bet Lembrs satraukts turpināja:

—     Kur palikusi mūsu dzimtenes labklājība? Kur ir tās līksmā, rosīgā dzīve? Dzimtā zeme pārvērsta par karātavām, par sārtu… Jel dzirdiet, savas tautas bezbailīgie dēli: jūsu sievas, bērni, māsas, brāļi, tēvi, mātes ar vienu Albas spalvas vilcienu kļuvuši bendēm par upuriem. Vai jūs kādreiz esat kaut ko tādu dzirdējuši, ka visa zeme būtu tiesājama par to vien, ka tā grib dzīvot pēc savas sirdsbalss?

Gēzi klusēja. Viņu sejas bija drūmas.

Lembrs runāja:

—     Bet šī ļaunuma īstā sakne ir negausīgā mantkārība. Karaļa Fīlipa un pāvesta Pija Piektā kasē straumēm plūst

Nīderlandes nauda. Alba katru dienu izgudro arvien jaunus un jaunus nodokļus. Ar konfiskācijām viņam tagad vairs nepietiek. Viņš pieprasījis nodokļus no ikviena mantojamā īpašuma un vispār no jebkuras mantības. Bet arī tas viņam licies vēl par maz. Pēc viņa rīkojuma jāmaksā desmitā daļa no katras preces, ko vien kāds pārdod. Un tādēļ iet bojā mūsu zeme un nīderlandieši!. ..

Tālākos vārdus noslāpēja sašutuma pilni, nikni kliedzieni. Klātesošie pieņēma Orānieša pavēli bez neviena iebilduma. Admirālis Dolens bija spiests pakļauties kopējam lēmumam. Lembrs paveda Henrihu sāņus.

—    Jūs gribējāt ar mani runāt?

Henrihs pastāstīja par savu vēlēšanos atstāt floti un pievienoties Orānietim.

—    Bez tam man nepieciešams satikt dažus cilvēkus, kuriem man saglabājušās vēstules.

Lembrs apsolījās palīdzēt Henriham tikt uz cietzemes.

Henrihs piegāja pie Johana un sniedza viņam roku.

—    Paliec sveiks, mans draugs, līdz labākiem laikiem. Neļauj Rustamam rīkoties neprātīgi. Viņam sirdī kvēlo nevis asinis, bet īsta lava …

Johans dedzīgi viņu apkampa.

—    Tātad tomēr esi izlēmis? Iesi prom? — Johans domīgs jautāja. — Neko darīt, katram savs ceļš. Tev acīmredzot netīk klaidoņa dzīve… Man tev būtu lūgums, — viņš klusi turpināja. — Ja tu gadījumā nokļūsi Hārlemā, sameklē tur muzikanta Jākoba Brumeļa ģimeni un pasaki, ka Dažādacis meklē laimi, ko nolaupījis karalis Fīlips …

Tajā pašā vakarā kuģa priekšgalā, kur putodami šķēlās viļņi, atnāca Johans, Henrihs un Rustams, lai uz atvadām tukšotu kausus.

Uzlicis rokas Rustamam uz pleciem, Henrihs ilgi raudzījās viņa skarbajos vaibstos. Un Rustams neizturēja drauga ciešo skatienu. Viņa acīs iemirdzējās senais maigums. Henriham prātā tūdaļ atausa mauru rožu krūms kolēģijas sieTimalē, podnieka ripa blakus ūdens mucai, spožie saules stari lapotnē, bišu dūkoņa un samtaina sievietes balss, kas dziedāja: «Ak, ziedi, saldmandele, ziedi! …»

Henriha domas aizklīda tālāk. Dziesma ir apklususi, uz

mūžu apklususi lakstīgala Gilzari… Henriha sirdi sažņaudza skumjas. Maigi ierunājās vēl viena balss, vistuvākā, vismī|ākā: «Skaidrais avots … mīlas avots …»

Līdzās solam stāv stalta, kupla ciprese — pasakainās laimes sargātāja. Stumbrā iegriezti divēji iniciāli. Vieni vēl pavisam svaigi: «H. I.»

— Zināt ko, — Henrihs sirsnīgi un nopietni teica, — zvērēsim glabāt mūsu draudzību un uzticību līdz pēdējam elpas vilcienam.

Visi trīs stingri sadevās rokās.

Pēc dažām dienām Orānijas prinča atsūtītais Lembrs ar angļu tirdzniecības kuģi pa apkārtceļu aizveda Henrifru uz cietzemi.

IV SVĒTO TĒVU SVĒTĪBA

Henrihs vairs nepazina Nīderlandi, viņš neatrada ne tēvoci, ne Mikelu, neatrada, nevienu pazīstamu cilvēku. Vieni bija aizbēguši uz svešām zemēm, otri sodīti ar nāvi, citi, zaudējuši visu mantu un pajumti, klīda kaut kur pa galīgi izpostīto zemi bez patvēruma un darba vai arī bija aizgājuši jūrā un mežos..ļ. Kādreiz ļaužu pilnās pilsētas šķita kā izmirušas. Vairs neskanēja holandiešu un zēlandiešu matrožu jautrās klaigas un dziesmas. Visur bļaustījās vienīgi Albas algotņi. Viņa garnizoni bija apmetušies visās lielākajās pilsētās.

Lembrs bija teicis taisnību: visā zemē skanēja vieni vienīgi sēru zvani. Gandrīz nebija tādas mājas, kurā neapraudātu varmācīgā nāvē aizgājušu cilvēku. Nīderlandē bija karastāvoklis; visa tauta dzīvoja vienās nāves bailēs.

Henrihs ļoti riskēja, uzkavēdamies Provincēs. Visur lodāja spāņu spiegi. Jebkuru dienu viņu varēja nodot. Drošības labad viņš apģērba zemnieku vamzi un dziļi pār acīm uzvilka vecu, noplukušu cepuri.

Kādreiz bagātajā, trokšņainajā Midelburgā valdīja klusums kā nezkādā tālā nostūrī. Pilsētas nomale, kur parasti dzīvoja čaklie, rosīgie darbaļaudis, bija tukša. Rudens lietus tecēja pār saimnieku pamesto māju aiznagloto logu dēļiem, mērcēja sakritušās sētas, plīkšķēja pa sadrupušajiem jumtu dakstiņiem, apslīcināja dobes dārzā. Šur tur no kāda pussagruvušā šķūņa izvilkās bēdīgs, izkāmējis suns un, asti ierāvis, no jauna paslēpās aiz lupatu un drazu kaudzes. Pavisam reti ceļā pagadījās kāds lietū sabozies gailis. Pilsētas centrā nebija lielāka dzīvība. Apakšstāvs lepnajā rātsnamā ar augstajām, smailajām durvīm bija pārvērsts par spāņu kavalērijas zirgu stalli.

Toties netālās baznīcas priekšā bija krietni daudz ļaužu. Zem īpašas nojumes pie kvēlošu ogļu pannas bija ērti ierīkojušies trīs mūki, kas pārdeva indulgences. Baznīcēni padevīgi mirka lietū, neuzdrīkstēdamies viņiem paiet garām.

Resns mūks, ģērbies ar kažokādu oderētā sutanā, caur degunu gari vilka:

Surp nāciet jūs, kam grēku daudz, Jums piedošanu nopirkt ļauts! Kas maksās mums kaut mazu nieku. Tas baudīs paradizes priekus.

Otrs mūks piebalsoja oktāvu augstāk:

Pats pāvests žēlīgs sniedz jums roku, Viņš iežēlojas laužu moku. Jel nāciet ātrāk, mirstīgie, Un svētlaimi gus ticīgie.

Henrihs piegāja tuvāk.

Kas šajā saulē devīgs ziedos, Dievs visus grēkus viņam piedos. Nu steidziet, dvēs'les grēcīgās, Un nesiet savas artavas!

Pircēji bikli jautāja, cik maksā, skaitīja naudu, apspriedās cits ar citu.

Viens no mūkiem, visādi lielīdams savu preci, skaļi pavēstīja:

—     Mani bērni, jūs varat paglābt no mūžīgajām pēc«nāves mokām ne tikai paši sevi, bērnus, vecākus, māsas, brāļus, sievas un vīrus, bet arī tos, kas miruši jau pirms daudziem gadiem… Tā kā visu svētais tēvs iekš Kristus un dieva tā kunga pāvests Pijs Piektais ir dziļi noskumis par jūsu grēkiem, viņš visžēlīgi mums atļāvis darīt dievam patīkamu darbu un pārdot grēku atlaides…

Henrihs apstājās un sāka ieklausīties.

—          «Grēku atlaide un atbrīy>šana no jebkāda soda par

zagšanu, laupīšanu vai dedzināšanu,» — mūks lasīja no papīra, — «maksā simt trīsdesmit vienu livru un septiņus sū. Grēku atlaide par vienkāršu slepkavību, nogalinot zemnieku, maksā piecpadsmit livrus, četrus sū un līisdenjē. Ja slepkava vienā dienā nogalinājis vairākus cilvēkus, maksa nav lielāka. Ja vīrs nežēlīgi piekaus sievu — viņš samaksās trīs livrus un četrus sū; ja viņš nositīs sievu, maksās astoņpadsmit livrus un piecpadsmit sū. Tie, kuri nožņaugs savu bērnu, maksās septiņpadsmit livrus un četrpadsmit sū.»

Sarakstā bija sīki .uzskaitīti visi iespējamie noziegumi.

Papīra lapas ar nodrukātām grēku atlaidēm tika pārdotas arī par kruzātiem un dukatoniem, par angļu sovriniem un Parīzes puslivriem, par septiņiem florīniem, dukātiem un dārgāk atkarībā no tā, cik liels ir grēks un uz cik gadiem atlaide dota. Indulgences bija vienīgā prece, ko Alba nebija aplicis ar nodokli.

— «Par kontrabandu un valsts kases apkrāpšanu jāmaksā astoņdesmit septiņi livri un trīs denjē. Par zvēresta laušanu .. .»

Henrihs steigšus devās tālāk. Viņš iegāja pirmajā krodziņa, kas gadijās aiz stūra, palūdza ēst un apsēdās pie pašām durvīm.

Viņš vairs nepazina kādreiz jautros dzimtenes krodziņus. Galdi bija brīvi. Tikai pie viena skanēja nevis parastie matrožu un zvejnieku smiekli, bet spāņu zaldātu lamas un rēcieni. Krodzinieks, bāls un pārbijies, gluži kā ar varu dzīts, nesa viņiem pilnas alus krūzes. Bet agrāk viņš droši vien sasarcis un šķelmīgu, platu smaidu pār visu seju laipni cienāja sava krodziņa pastāvīgos viesus ar izsenis slaveno flāmu dzērienu. Pat alus Henriham likās citāds. Kur gan palikušas kārdinošās, čaukstošās putas?…

Krodziņā viss izkatījās pelēcīgs, tāds kā bez dzīvības. Arī vietējo spēlmaņu vijole un fleite aizmirstas skumji karājās pie nokvēpušās sienas.

Zaldāti bramanīgi dauzīja ar dūrēm pa solu un lamāja krodzinieku viņam svešā valodā:

—    Ei tu, flāmu cūkas purns! … Ko tu dod krūzēm —• vel laukā visu mučeli!

Krodzinieks vainīgi klanījās un lūdza pārtulkot sacīto. Zaldāti zviedza viņam sejā un visādi ņirgājās.

—    Re, re, — viens no viņiem rādīja uz Henrihu, — re, kur vēl viena holandiešu strimala! Tup kā etiķī izmērcēts zutiņš un klusē kā beigts.

—    Ei tu, cūkas purns, — viņi atkal pievērsās krodziniekam, — ceptā bute, flāmu ēzeli, mums stāstīja, ka nīderlandieši esot visjautrākā tauta pasaulē. Bet, ja tāda ir tā jūsu izdaudzinātā jautrība, tad, zvēru pie savas musketes, ellē ir jautrāk!

—    Šajā Midelburgā ir nāvīgi garlaicīgi, — nožāvājās pinkains, samiegojies sardīnietis, kas visu laiku nebija teicis ne vārda. — Ko mūs te atdzina uz šito kaktu?… Kāds tur prieks sargāt pilsētu un nīkt pie ešafotiem. Bende tos kauj kā vistas, un tu stāvi un noskaties … Bet nesen gāja karsti! Tie blēži gēzi pie Heiligeras-Lē mums pamatīgi sadeva pa sprandu! …

Henrihs kļuva uzmanīgs. Viņš jau bija dzirdējis par Nasavas Ludviga uzvaru Frislandē tūkstoš piecsimt sešdesmit astotā gada maijā, bet sīkāk par notikumiem nekā nezināja.

—    Sadeva? … — nikni nosprauslājās spāņu musketieris. — Kā gan citādi, ja jūsu ģenerālis pirms laika laidās lapās.

—     Tu arī laistos lapās, ja tevi uz deguna iegrūstu purvā, bet no augšas gāztu virsū svina piparus. Mūsējais ir bezbailīgs vīrs, lai tik katrs spāņu ģenerālis tāds būtu.

—    Spānieši vēl ne reizi nav rādījuši 'ienaidniekam muguru! — aizsvilās musketieris.

—    Tad kādreiz parādīs pakaļu, — vienā mierā piebilda sardīnietis. — Un nav ko uztraukties. Ak šī spāņu uzpūtība! … Nelaiķis ķeizars bija neuzvarams, bet arī viņš reiz bēga no Saksijas Morica. Vispār nav tāda karavīra, kurš kaut reizi nebūtu atdevis pozīcijas.

—    Pietiek ecēties, — viņus pārtrauca sirms lombardietis. — Labāk lai pastāsta, kā tur īsti bija. Ei tu, flāmu vepri, dod šurp vēl alu un piedevām sacep Gentes desu!

Krodzinieks naski sāka darboties pie pavarda, bet zaldāti pievirzījās tuvāk sardīnietim.

—     Man jums jāteic, ka tas blēdis Orānietis ir veikls zellis. Viņš bija pamatīgi izdomājis^ bet viss izjuka ne jau viņa vainas dēj.

Atskanot Orānieša vārdam, krodzinieka galva zemāk noliecās pār uguni.

—    Jā, — sardīnietis turpināja, — tas bija patiesi labs plāns. Orānietis taisījās uzbrukt hercogam no četrām pusēm uzreiz. Jūsu zināšanai, no Francijas puses pienāca nīderlandiešu trimdinieku un franču hugenotu armija, bet to tūlīt atsvieda atpakaļ un sasita lupatu lēveros.

—    Tā būtu pirmā armija, — lombardiešu strēlnieks nolieca vienu pirkstu.

—     Bet otra pārgāja robežu netālu no Māstrihtas un uzbruka Rūrmondai. Bet nekā nebija. .. Tai neizdevās ieņemt pilsētu ne ar spēku, ne drošsirdību…

—     Zvēru pie svētās madonnas, — iesaucās musketieris, — tie suņi rūrmondieši ar prieku būtu atvēruši viņam vārtus, ja nebaidītos no Albas! Te katrā pilsētā ķeceru čum un mudž… Ei tu, velnaģīļmi, atzīsties: vai tu esi ķeceris vai neesi?

Krodzinieks izbīlī piespieda rokas pie krūtīm un noliedzoši papurināja galvu. Vārds «ķeceris» katram nīderlaridietim bija pārāk labi pazīstams, lai to nesaprastu.

—    Hans! . .. Hans! … — viņš pakliedza durvīs, kas veda dzīvojamā telpā. — Atnes, dēliņ, viņu godībām to, ko mēs šodien nopirkām no svētajiem tēviem.

Pēc brīža nočīkstēja durvis, un istabā ienāca zēns. Viņa mūsainajā sejā mirdzēja zilas, nopietnas acis. Apaļīgās lūpas bija cieši sakniebtas. Zēns turēja rokā lielu papīra lapu ar drukātu tekstu.

—    Nolasi, dēliņ, viņu godībām.

Zēns lietišķi atlocīja papīru un latīņu valodā pa balsieniem nolasīja:

—     «Lai mūsu dievs tas kungs Jēzus Kristus savā lielajā žēlsirdībā apžēlojas par tevi un piedod tev. Ar viņa un viņa svēto apustuļu Pētera un Pāvila visuspēcību, kā arīdzan savu apustulisko visuspēcību, kas man caur viņiem dota, es tev noņemu visus tavus grēkus, kurus tu esi nožēlojis, izsūdzējis un aizmirstībā nodevis, un līdz ar to tevi no jauna atgriežu ticīgo pulkā un pie svētā baznīcas sakramenta. Es tev noņemu sodu, kāds tevi piemeklētu šķīstītavā, kur savu ļauno darbu dēļ tu būtu nonācis, un atlaižu tavus grēkus uz laiku laikiem, kamēr vien pastāvēs svētās mātes baznīcas vara. Dieva tēva, dieva dēla un svētā gara vārdā. Āmen.»

Musketieris uzsita zēnam pa pakausi un flāmiski teica:

—           Ak tu, aitasgalva! … Tev jau pārdevuši pavisam citu indulgenci. Tā ir «nāves gadījumā», bet tu jau vēl esi dzīvs.

Zēns rāmā garā salocīja papīru un atbildēja:

—           Nē, jūsu godība, mums, nīderlandiešiem, biežāk vajadzīgs tāds papīrs — «nāves gadījumā».

Atbilde bija mierīga un prātīga. Zaldāti pārsteigumā mutes vien iepleta.

—           Tas nu gan labi pateica! … Šis smurgulis pat viņpasaulē neaizies postā!

—           Protams, neaiziešu! — zēns droši atcirta. — Tur jau mūs par baltu velti nenogalinās . ..

Saimnieks parāva viņu aiz auss.

—           Ciet klusu, negantais puika! Redziet, kā ir, kad aug bez mātes! Ej ārā, un lai es tevi te neredzētu! …

Viņš izgrūda dēlu pa durvīm.

Zaldāti laikam nebija sapratuši, ko zēns teica.

Krodziņā ieklupa jauns bars. Henrihu apšļāca ar lietus lāsēm no samirkušajiem apmetņiem un cepurēm.

—           Šurp, šurp, nāciet šurp! — atnācējus sauca musketieris. — Paklausieties, ko stāsta par Orānieša gēziem.

Tika pārbīdīti soli, noklaudzēja ieroči, un zaldāti sasēdās apkārt sardīnietim.

—           Tātad Rūrmonda viņiem nepadevās?… — stāstītājam atgādināja kāds spānietis.

Henrihs centās nepalaist garām nevienu vārdu.

—           Jā, — sardīnietis atkal iesāka. — Rūrmonda nepadevās. Un te pēkšņi viņus pārsteidza jūsu spāņu ģenerāļi — dons "Sanho de Lodronjo un dons Sanho de Avila un vienā rāvienā apkāva kā cāļus … Tādas beigas bija Orānieša otrajai armijai.

—           Bet kā tad bija ar trešo armiju?… — jautāja jaunpienācēji. — Mēs tolaik stāvējām Luvenā kā palīgspēks.

—' Trešo komandēja Orānieša brālis Ludvigs kopā ar citu Nasavieti — Ādolfu.

—1 No kurienes tik daudz saradies šo protestantu izdzimteņu, svētā jaunava, piedod man!…

—    Turi muti, ļauj klausīties!

—' Šajā uzbrukumā es pats piedalījos. Tur gan bija ko redzēt! Gēzi uzbruka no ziemeļiem — no Rietumfrislandes. Mēs vēl nepaguvām tur aiziet, kad viņi jau bija ieņēmuši trīs ciemus, bet uz karogiem bija rakstīts «Dzimtenes un sirdsapziņas brīvība» …

—    Ir gan nešķīsteņi! Dod viņiem brīvību pielūgt sātanu!

—    Kamēr mēs tuvojāmies, pie viņiem no malu malām plūda visādi salašņas, apbruņojušies ar visu, kas vien bijis pa ķērienam. Izlūki vai katru dienu ziņoja, ka viņu spēki arvien vairāk pieaugot. Bet mēs tikai smējāmies: kas nu tie par spēkiem — tādi neaptēsti lauķi! Aitu bars, vairāk nekas! Bet patiesībā viņi bija viltīgi lapsas, nevis aitas…

—    Bet kuri tad bija aitas? — iekarsa spānietis. — Varbūt mūsu ģenerāļi? Tu, brāl, muldi vien, muldi, tikai neaizmuldies par tālu!

Miermīlīgais lombardietis viņu apvaldīja:

—    Stāvi klusu, tītars tāds! . . . Viņš vēl nav beidzis stāstīt. Ei tu, tauku pods, dod šurp vēl uz nākamās algas rēķina! … Bet tu, draudziņ, sper vaļā tālāk.

Sardīnietis iztukšoja alus kausu, ar plaukstu noslaucīja kuplās ūsas un nokrekšķinājās.

—    Nu tad klausieties, kā tas bija … Lai mūs maldinātu, blēdis Ludvigs aplika saviem salašņām tādas pašas sarkanas plecu lentas, kādas nēsā spāņu kājnieki. Tomēr pats galvenais bi ja nevis tas, bet pozīcijas . . .

—    Kādas pozīcijas? — jautāja viens no spāniešiem.

—    Nasavas Ludvigs bija paslēpies Heiligeras-Lē klosterī, kas atrodas uzbērtā pakalnā purva vidū. Viņu purvi ir kā jūra — ne gala, ne malas. Un sadalīti kvadrātos, bet starp tiem ir grāvji, tik staigni un dziļi, ka tur var kaklu nolauzt… Tu skaties: īsta pļava, tik zaļa un līdzena, ka spēlē kaut vai ķegļus… Bet patiesībā tas ir bezdibenīgs ūdens lauks, ko sedz glemu kārta.

Henriham šādi purvi bija labi zināmi. Dzimtās Groningenes zemienēs tos varēja sastapt uz katra soļa.

—    Nolādēta zeme!… — spānietis nospļāvās.

Sardīnietis sarindoja uz galda alus krūzes, uzskatāmi parādīdams, kā stāvēja pulki.

—     Savus salašņas Nasavietis bija izvietojis tā, lai no malas izskatītos divreiz mazāk… Mēs virzījāmies pa čikstu, ko tie bebri bija ierīkojuši pār purvu. Mūsu artilērija vēl nepaguva pat dažas reizes izšaut, kad gēzi jau laidās uz visām pusēm …

—    Un ko jūs tur snaudāt? Tūlīt vajadzēja gāzt virsū!

—    Zēl, ka tevis tur nebija, tu jau nu gan būtu gāzis… tikai savās biksēs.

—    Par ko tu runā?… — uzbļāva musketieris. — Par īstu kastīlieti tā runā? Vēl nav bijis tādas reizes, kad kastīlieši…

—    Labi, labi, tu ar darbiem pierādi, kāds tu esi karotājs, bet vārdos arī zvirbulis lielās ērgli noknābājis.

Musketieris ar troksni atgrūda solu un izrāva dunci. Gandrīz jau izcēlās kautiņš bet šajā brīdī krodziņā elsdami pūzdami ienāca divi mūki. Viņi atmeta samirkušās kapuces, ar ierastu kustību svētīja piesteigušos saimnieku un'visus klātesošos un apsēdās Henriham kaimiņos pie otra galdiņa. Zaldātiem kļuva neērti kauties baznīcas kalpu klātbūtnē, un viņi nomierinājās.

—     Nu tad tā, — sardīnietis atkal ņēmās stāstīt, — viņi laidās uz visām pusēm, bet mēs savā stulbajā prātā —* viņiem pakaļ. Bijām galīgi zaudējuši sajēgu. .. Vairs neklausījām ne komandas, ne cits citu. «Spānija un Santjago!» auroja spānieši. «Slava svētajam tronim!» kliedzām mēs, sardinieši. Acumirklī mūsu avangards iestiga purvā, bet tie ķecerīgie suņi gēzi gāza viņiem virsū no musketēm, pat nesamērcējuši pazoles. Viens otrs mūsējais gan izrāpās no ūdens, bet Nasavas šķēpneši viņus sagrūda atpakaļ purvā, un tie apslīka. Bet aiz paugura gēziem bija paslēptas vēl citas daļas… Tās apgāja mūsu arjergardu…

Spāņu musketieris trieca dūri galdā.

—    Nu gan hercogs sakurinās visiem nīderlandiešiem pamatīgu pirti par to nolādēto Heiligeras-Lē purvu! — viņš Jauni nošņāca.

—    Un kādu vēl sakurinās! — droši apgalvoja lombardietis. — Bet vai tas tiesa: kāds Nasavietis esot nogalināts? Pats Ludvigs vai Ādolfs? …

Henrihs aizturēja elpu.

—    Ādolfs, — vienaldzīgi novilka sardīnietis.

Mūki, nolikuši savus alus kausus, dedzīgi pārkrustījās.

Lai slavēts Jēzus — viens dumpinieks un ķeceris mazāki…

—    Patiesi vārdi, svētie tēvi, — sardīnietis tūlīt piekrita.

Es te sēžu un domāju: vai man patiešām neizdosies

<ilriebt gēziem par Heiligeras-Lē purvu? …

—   Tev tavās alkās pēc atriebības, mans dēls, tiks dota svētība, jo šī atriebība būs par godu tronim un mūsu mātei — vienīgajai svētās Romas katoļu baznīcai. Lai tavam piemēram seko un tāpat iekvēlojas visi dieva tā kunga dēli, un lai pār viņiem nāk svētā tēva pavesta svētība, un lai viņu galvas rotā slavas vaiņags. ..

Henrihs spēji atgrūda šķīvi, nolika uz galda naudu un izmetās ārā.

V APCIRSTIE SPĀRNI

Henrihs līkumoja pa Nīderlandi, vairīdamies no pazīstamo spāņu ģenerāļu vienībām. Drīz viņš dabūja pārliecināties, ka uzvara pie Heiligeras-Lē nekā nebija devusi brīvībai. Nasavas Ludviga karaspēkā bija sācies dumpis. Algotņu zaldātus neinteresēja Provinču liktenis, viņi kāroja tikai pēc bagātīga laupījuma. Tai laikā Nasavieša kase bija galīgi tukša, vairs nebija ar ko samaksāt karotājiem algu. Nasavietis izmisumā jau gribēja griezties pie Frislandes pilsoņiem ar lūgumu pēc naudas. Taču pavisam drīz, būdams joprojām bez līdzekļiem, bez palīdzības, viņš ar savu sadumpojušos armiju pie Zemingēnas, Emsas kreisajā krastā, nokļuva Albas ielenkumā. Viņa vienības tika iznīcinātas un izklīdinātas, no jauna triumfēja spāņu ieroči. Kad Ludvigs saprata, ka viss zaudēts, viņš metās peldus pār Emsu un ar karaspēka atliekām pārgāja robežu.

Albas jaunajai uzvarai sekoja nežēlīga izrēķināšanās. Debesis kļuva sarkanas no uguns liesmām, zeme — no asinīm. Emsas ūdeņi vēl ilgi nesa līdzi kaujas pēdas. Gar ceļiem, pa kuriem gāja uzvarētāji, palika līdz pamatiem nodedzināti ciemi, pilni ar nomocītu sieviešu, sakropļotu bērnu un sirmgalvju līķiem. Tādi bija Orānieša labās rokas — Nasavas Ludviga karagājiena rezultāti: pēc īslaicīgajiem panākumiem pie Heiligeras-Lē plūda asiņu straumes pie Žemingenas.

Jau Brigē Henrihs dzirdēja spāņus lielīgi stāstām, ka Orānieša plāni galīgi izgāzusies. Sākumā Alba bijis pārsteigts, cik negaidīti princis ar savu ceturto armiju meistariski šķērsoja dzi)o Māsu, līdz kaklam brienot pa rudenīgi salto ūdeni. Hercogs nebija gaidījis, ka nīderlandiešu politiķis būs arī tik prasmīgs karavadonis. Kad viņam ziņoja par prinča tuvošanos, viņš izsmejoši jautājis:

— Vai tad Orānieša armija var pārlidot pār tādu upi kā Māsu? — un turpat licis nopērt «muldoņu».

Tomēr drīz vien Orānietis atsūtījis pie viņa heroldu ar priekšlikumu apmainīt gaidāmajā kaujā saņemtos gūstekņus. Tad Alba, neteikdams ne vārda, pavēlējis sūtni pakārt, bet pats steigšus sācis iepazīties ar radušos stāvokli.

Viņš zinājis, ka tobrīd prinča armija ir skaitliski lielāka par viņa spēkiem. Riskēt tik tuvu pie paša Nīderlandes centra — Brabantes — nekādi nedrīkstēja. Orānietis jau atradās pie Māstrihtas. Un hercogs izlēmis neielaisties ģenerālkaujā, bet pieveikt princi ar «mērdēšanu». Tuvā ziema viņam šajā ziņā palīdzēs.

Henrihs gāja pa tām vietām, kur vēl pavisam nesen bija notikušas kaujas. Plašie līdzenumi šķita kā tuksneši. Brīžiem gadījās redzēt neapraktus, satrūdējušus cilvēkus, kas bijai nogalināti nejaušās sīkās sadursmēs. Ciemos un lauku sētās nemanīja nevienu dzīvu dvēseli. Klusumu lāgiem iztraucēja vienīgi pretīgie, drūmie putnu ķērcieni.

Ejot garām kādām dzirnavām, Henrihs izdzirdēja cilvēka balsi. Arī pašas dzirnavas izskatījās savādākas nekā citas. To spārni bija nevis noņemti, bet apcirsti, un vējš bezspēcīgi atsitās šajos izkropļotajos stumbeņos. Henrihs piegāja tuvāk.

Uz kaudzē sasviestiem dēju galiem sēdēja sieviete ar zīdaini klēpī. Pie mātes kājām uz drazu čupas, čokurā sarāvusies, gulēja gadus trīs veca meitenīte … Līdzās sēdēja kāds vīrs svētceļnieka drānās, ar spieķi rokā un tarbu plecos.

Henrihs palūdza atļauju atpūsties pie viņiem.

Izdzirdējis viņa balsi, svētceļnieks žigli atskatījās. Cepures platās malas slēpa svētceļnieka seju. Henrihs vienīgi pamanīja, ka viņam bija ļoti gaiši mati. Visu Henriha uzmanību saistīja sieviete. Viņa sēdēja kā sastingusi. Viticis seja uz izpostīto dzirnavu fona Henriham šķita kā izmocītās dzimtenes simbols.

Vai tiešām Nīderlande — dzīvespriecīgā, pilnasinīgā Nīderlande tagad ir tāda pati kā šī nelaimīgā sieviete ar diviemsīkiem, nevarīgiem bērniņiem uz savas kādreizējas dzīves drupām? …

Sievietes sāpju pilnā balss atgrieza Henrihu īstenībā.

—    Hercogs pavēlēja visās dzirnavās noņemt dzirnakmeņus un spārnus, lai princim Vilhelmam nebūtu kur samalt pat mēru rudzu saviem zaldātiem. Vīrs nepaklausīja. Slepus, pa naktīm, viņam pieveda graudus, un viņš mala. Tad hercogs lika viņu pakārt, bet dzirnavu spārnus apcirst… Tur, pie durvju stenderes, viņš karājās trīs dienas/kamēr beidzot spānieši aizgāja prom no šejienes. Tad es ar bērniem atgriezos no gravas, kur visu laiku slēpos … un apglabāju vīru … Pie paša sliekšņa .. . Nebija spēka aiznest viņu kaut kur . . . tālāk no mājas …

Svētceļnieks klausījās, nepārtraukdams viņu.

—    Ko jūs domājat tagad iesākt? — Henrihs jautāja.

—    Nezinu… — sieviete nočukstēja. — Varbūt došos uz Māstrihtu. Tur man ir māsa. Bet arī viņai droši vien neklājas viegli. It visur posts un bēdas.

Henrihs steidzīgi izņēma savu naudas maku un sniedza sievietei. Svētceļnieka roka to apturēja. Henrihs paskatījās uz viņu. Svētceļnieks atraisīja vaļā savu tarbu un noskaitīja zelta monētas. Sieviete sāka raudāt un paslēpa seju pie krūtīm piespiestā bērna segā.

—    Vai mans vīrs. .. kādreiz varēja iedomāties … — viņa elsodama sacīja, — ka viņa bērniem … kā tādiem ubagiem … dos žēlastības dāvanas?

Svētceļnieks klusēdams nolika viņai uz ceļiem naudu un piecēlās.

—    Iesim, — galvu nepacēlis, viņš teica Henriham, — te ir bīstami uzkavēties..

Henrihs apjucis grozīja rokās naudas maku — viņa palīdzība būtu bijusi pārāk niecīga.

—    Iesim! — svētceļnieks vēlreiz atkārtoja. — Pasteidzieties arī jūs, labā sieviete. Bērniem vajadzīga pajumte. Bet. jūsu vīram vairs nekas nav vajadzīgs.

Kad vini bija pagājuši gabaliņu nost no dzirnavām, svētceļnieks apstājās un iesmiedamies sacīja:

—    Jūs tagad ejat un visu laiku prātojat: kur es esmu redzējis šo cilvēku?

Henrihs neviļus nosarka.

—    Jūs uzminējāt kā īsts gaišreģis. Tad jau atklājiet šo noslēpumu.

—    Jums — labprāt! — svētceļnieks atbildēja un noņēma plato cepuri. — Kur tik liktenis neaizved nabaga «mūļu dzinēju» …

—    Pāters Gabriels! — Henrihs iesaucās.

—    Uz kādu laiku aizmirstiet šo vārdu, tāpat kā esmu aizmirsis jūsējo. Cīnītājiem par taisnību tagad jāpārtaisa vārds un arī ārējais izskats. — Viņš norādīja uz savu svētceļnieka apģērbu. — Jūsu priekšā stāv «grēcīgs katolis», kurš steidzas uz Romu pie pāvesta krēsla, lai saņemtu svētību. ..

Svētību? … Henrihs ar riebumu atcerējās «svēto tēvu» svētību krodziņā.

—    Kur patlaban ir Orānijas princis? — viņš jautāja.

—    Savā Dilenburgas pilī… — atbildēja pāters Gabriels, pēc paraduma uzvilkdams cepuri dziļi pār acīm,

—    bez karaspēka, bez naudas, pagaidām viens, tomēr nezaudējis ticību taisnajai lietai. Alba nav tikai vienkāršs ienaidnieks. Tas ir labākais stratēģis Eiropā. Un tomēr viņš baidījās no atklātas cīņas ar princi. Viņš katru reizi, kad Orānietis viņu gandrīz jau bija panācis, aizlavījās prom kā viltīga čūska. Veselas divdesmit deviņas reizes princis mainīja pozīcijas. Taču viņš ar savu vīrišķīgo, dedzīgo sirdi nespēja iekvēlināt algotņus. Albas taktika viņus kaitināja, padarīja gandrīz vai trakus. Hercogs viņiem sāka likties kā nenotverama, apburta ēna. Bez tam tuvojās ziema. Tuvojās bads. Franču virsnieki sapņoja atgriezties Francijā, lai palīdzētu brāļiem hugenotiem, kas cīnījās pret savu karali. Vācieši, vīlušies cerībās Nīderlandē sagrābt brangu laupījumu, pieprasīja, lai viņus laistu prom. Orānieša gudrais prāts tam sacīja, ka nevar ļaut pulkiem tādā apkaunojošā veidā izklīst. Viņš tos aizveda uz Strasburgu un, izmaksājis algu, atlaida.

Abi ilgi gāja klusēdami.

Pēkšņi pāters Gabriels apstājās un ņēmās ar savu spieķi kaut ko rušināt no zemes. Blāvi iemirdzējās metāls — parādījās pārcirsta, ielauzta bruņu cepure. Pāters Gabriels to pacēla un sāka aplūkot.

—    Cik briesmīgs bijis cirtiens!….— viņš klusi noteica.

—    Redziet, kur franču uzraksts, laikam jau asinīm notašķīts. Kādas lūgšanas sākuma vārdi. Šī bruņu cepure acīmredzot piederējusi hugenotam, kurš cīnījies par Nīderlandes brīvību… Lai slavēta tautu brālība!…

Pāters Gabriels uzmanīgi pieslēja bruņu cepuri pie akmens ceļa malā, un tā tur palika kā nevarīga nocirsta galva uz svešas zemes.

Viņi devās tālāk.

—           Es gribētu jums vaicāt, — Henrihs iesāka, — vai jūs nezināt, kur atrodas mans tēvocis Rūdolfs van Gāls un viņa kalps — jums labi pazīstamais Mikels? Es par viņiem nekā nezinu.

Pāters Gabriels atguvās no pārdomām un līdzjūtīgi palūkojās uz Henrihu.

—           Pa šiem gadiem sludinātāja liktenis mani svaidījis no vienas zemes uz otru. Esmu sastapis daudz jaunu |aužu, ticies ar vecajiem draugiem, bet ne reizi nav iznācis redzēties ne ar jūsu tēvoci van Gāļu, ne veco Mikelu. Jūs jau esat otrs cilvēks, kas man par viņiem taujā.

—    Kas tad vēl par viņiem prasīja? …

—           Hārlemā. Turienes kalvinistu konsistorijas loceklis Jākobs.

—     Brumelis, muzikants!

Un Henrihs visu pastāstīja, kā viņš ar Rustamu bēdzis no Spānijas, sastapies ar Johanu ļun kā tas lūdzis apciemot Hārlemas maestro ģimeni.

—           Bet Hārlema nebija man pa ceļam. Lai tur iegrieztos, būtu lieki jāzaudē daudz dienu.

—           Ak tad tā pārtrūka dzīve Alkalas dārznieka jaukajā namiņā! — pāters nopūtās. — Es viņus labi atceros.

Henrihs nokāra galvu un nebilda ne vārda.

Tuvojās vakars. Mākoņi nolaidās līdz pašai zemei. Sāka līņāt sīks, salts lietus. Henriha vamzis neko lielu neglāba no slapjuma. Pāters Gabriels sāka lūkoties pēc piemērotas naktsmītnes.

—           Lūk, tur, pa labi, kaut kas melnē … — viņš vērīgi ielūkojās pelēcīgajā lietus autā. — Tāda kā ganu būda. Iesim, pamēģināsim sagaidīt tajā rītu.

Tā patiesām bija pa pusei sakritusi, ganu sen pamesta zaru būda, kā jau viss bija pamests šajā kādreiz rosmes pilnajā līdzenumā.

Pār Brabanti kā smags slogs gūlās tumša, auksta nakts. Pa būdas spraugām pūta vējš. Zari sakurtajā ugunī tik

tikko gruzdēja. Pār sienām un zemē noklātajiem salmiem lodāja neskaidras ēnas. Henriham nenāca miegs. Domas stindzināja skumjas, miesu — aukstums. Nākotne šķita tumsā tīta, tāpat kā nakts. Atmiņā gads pēc gada atausa pagātne…

Pālera Cabriela balss iztraucēja klusumu:

—   Vai jūs vēl nekā nezināt par Spānijas troņmantinioka dona Karlosa likteni?

— Viņu apcietinājuši… — skumji atsaucās Henrihs.

—    Jā, un viņš ir miris.

Henrihs pieslējās sēdus salmos.

—   Karalis nodevis viņu inkvizīcijas rokās, — piebilda pāters Gabriels.

—   Vai viņš miris… pats savā nāvē? — Henrihs čukstus jautāja.

—   Nezinu. Šis noslēpums aprakts Vatikāna sienās, Pija Piektā papīros. Stāsta, ka karalis Fīlips rakstot patiesību tikai pāvestiem. Katrā ziņā nāve bijusi negaidīta un ātra.

Vējš brāzmaini sapurināja būdas čukuru un, sērīgi svilpodams, aizjoņoja tālāk. Pāters Gabriels piemeta ugunskurā atlikušos zarus un no jauna apgūlās. Henrihs klusēja, rokām ceļgalus aptvēris.

—    Infantu nav ko nožēlot, — viņš tumsā izdzirdēja. — Bēdīgais gals izbeidza viņa ciešanas un atbrīvoja Spānijas troņa īpašumus no vēl viena tirāna.

Rīts pienāca miglains un drēgns, tomēr vāri zeltainā ausmas svītra solīja "jauku dienu.

Henrihs, beidzot aizmidzis, nemaz nemanīja, kā pāters Gabriels uzvārīja ūdeni savā līdznestajā katliņā un sagatavoja brokastis. Ieraudzījis viņa možo, vēja aprauto seju, skaidrās, gudrās acis gaišo matu ielokā un rāmo smaidu, Henrihs pielēca kājās un steidzās nopurināt salmus no naktī izžuvušajām drēbēm.

—    Tāda ir visa dzīve, mans draugs, — gandrīz jautri teica pāters. — Rīta gaisma nomaina nakts tumsu. Un mēs vēl pieredzēsim uzaustam brīvestības rītu zemes virsū!…

Henrihs pateicībā paspieda viņam roku.

—    Unr kamēr jūs gulējāt," — pāters turpināja, — es izdomāju, ka mūsu gaitām tagad jāšķiras. Mēs iesim katrs savu ceļu pretī skaistajam brīvības ritam. Jūs — uz Dilenburgu pie Orānieša. Es — uz Franciju. Bet man jums ir lūgums. — Viņš. izņēma no ceļasomas biezu naudas

maku ūn sniedza Henriham. — Nododiet princim. Tas ir cīņai par taisnu lietu no brājiem protestantiem. Ļaužu naida vētra tos gan izkaisījusi pa visu pasauli, tomēr tie cieši saliedēti savā ticībā uzvarai.

249

Henrihs noglabāja protestantu devumu labi dziļi savā ceļasomā.

Saule vēl nebija uzlēkusi, kad Viņi krustcelēs izšķīrās.

VI ZILAIS PELIKĀNS

Lepnajā Dilenburgas pili bija auksti un nemājīgi. Vienīgā apkurināmā istaba tajā pusē, kur mita Orānijas Vilhelms, kalpoja viņam gan gulēšanai, gan viesu uzņemšanai. Princis sēdēja un lasīja vēstules, kuras nupat bija saņēmis no Provincēm.

Pauls Buiss no Leidenes bija atsūtījis kārtējo ziņojumu par stāvokli Nīderlandē. Ar viņa starpniecību tika saņemtas ziņas no visām valsts malām. Šajās vēstulēs Orānieti sauca par «Mārtiņu Vilensonu», Albu — par «meistaru Paulu van Alblasu», Anglijas karalieni — par «Henrihu Fīlipsonu».

Buiss rakstīja, ka kuģi, kuriem esot kaperēšanas tiesības 1 (saņemtas no prinča Kondē2 ), sadzinuši Anglijas ostās vairākus tirdzniecības kuģus, kas nākuši no Spānijas ar naudu Albas armijai. Kuģu komandieri lūguši Anglijas karalienei aizsardzību. Taču Elizabete Tjūdora tos aizsargājusi pēc sava prāta: viņa gluži vienkārši pievākuši visu naudu sev. Alba pārskaities zili melns. Viņš aizsūtījis uz Angliju ārkārtējus sūtņus. Taču karaliene viņus nav pieņēmusi. Viņa paziņojusi, ka hercogs esot pārāk pašpaļāvīgs, ja sūtot pie kronētas personas savus pārstāvjus, it kā viņš būtu pats valdnieks.

«Varat iedomāties, cik satracināts bija meistars Pauls, kad viņš dabūja knipi pa degunu!» rakstīja Buiss. «Tagad, protams, vairs nevar būt ne runas par draudzību ar Henrihu Fīlipsonu. Mums tas nāktu tikai par labu, ja nesekotu tālākie notikumi…»

Buiss ziņoja, ka Alba izdevis rīkojumu arestēt visus angļus Nīderlandes teritorijā un konfiscēt viņu mantu. Elizabete atbildēja ar to pašu pret nlderlandiešiem Anglijā.

«Kamēr Henrihs Fīlipsons un meistars Pauls,» Orānietis lasīja, «apmainās pļaukām, īstie cietēji ir un paliek mūsu draugi. Viņi kā graudi tiek samalti starp alkatības un augstprātības dzirnakmeņiem.»

Orānietis steigšus uzrakstīja vēstuli kādam no saviem cilvēkiem Anglijā. Viņš cerēja, ka varēs izmantot šo labvēlīgo brīdi, kad naidojas diVi valdnieki, lai pierunātu protestanti Elizabeti palīdzēt Nīderlandei.

No Utrehtas viņam visos sīkumos ziņoja par vecās bagātnieces van Dimenas sodīšanu ar nāvi. Viņa apsūdzēta par to, ka priekš pusotra gada viņas mājā, kaut gan bez saimnieces ziņas, pārnakšņojis reformātu sludinātājs.

Pēc nāves soda viņas manta, kā parasti, konfiscēta par labu karalim.

Un, beidzot, pēdējais trieciens valsts labklājībai — desmitās tiesas nodoklis. Briseles draugi rakstīja, ka šis jaunievedums skāris ikvienu ģimenes pavardu. Štatu sapulcēs, ko Alba liekulīgi sasaucis, visi kā viens apgalvojuši, ka desmitā tiesa pilnīgi iznīcinās valstī tirdzniecību un amatniecību. Viena un tā pati manta, kā runāja štatos, var tikt pārdota desmit reizes nedēļā. Tādējādi no šīs mantas nedēļas laikā dabūs simtkārtīgu nodokli. Turklāt daudzas preces sastāv no vairākiem priekšmetiem — līdz ar to attiecīgi palielināsies arī maksājamā summa par tādu preci.

— Jo sliktāk, jo labāk… — čukstēja Orānietis. — Cilvēki dažkārt mēdz būt vienaldzīgi pret savu sirdsapziņu, bet, ja tiks apdraudēta viņu pašu labklājībā, viņi būs briesmīgi sašutuši un gatavi uz visu.

Orānietim aprakstīja arī svinības, kādas tika sarīkotas par godu Albam sakarā ar viņa atgriešanos Briselē. Pēc uzvarētāja pavēles visai pilsētai bijis jālīksmo. Tautai likts gavilēt, dziedāt slavas dziesmas un kaisīt puķes ceļā tam, kurš pārnāca, tautas aizstāvju asinīm aptraipījies. Mājas, kurās vēl nebija nožuvušas asaras pēc nobendētajiem, arī vajadzējis izgreznot ar puķu vītnēm un tepiķiem. Tika pavēlēts, ka jāskan nevis sēru zvaniem, kas katru dienu piedimdināja ielas, bet līksmiem kā svētkos.

Laukumā, kur nepārtraukti bija pūlējušies bendes, notika spožs turnīrs.

Viņam rakstīja arī par bronzas statuju, ko Alba sev izlējis no lielgabaliem, kurus atņēmis Nasavas Ludvigam pie Zemingenas. Uzraksts uz tā vēstīja: «Šis piemineklis uzcelts visuzticamākajam karaļa sūtnim Ferdinandam Alvaresam de Toledo, hercogam Albam, Fīlipa Otrā valdīšanas laika Nīderlandes pārvaldniekam, par to, ka viņš apspiedis dumpi, sodījis nemierniekus, atjaunojis reliģiju, iecēlis taisnu tiesu, nodibinājis mieru.»

Orānietis pavīpsnāja:

9*

25t

— Nē, hercog, jūs esat pasteidzies, pats sevi apbalvodams, — «dumpis» vēl nav apspiests. Cīņa turpinās!…

Bija pelēcīgs ziemas rīts. Pa aizvizējušo logu iespiedās vāja dienas gaisma. Uz galda ar malā nobīdītu alvas paplāti bija sakrauti papīri, rasējumi, kartes. Ēdiena atliekas liecināja, cik trūcīga bijusi šīs lielās, tukšās, mitrās istabas saimnieka maltīte. Bet Henriham šķita, ka spīd spoža saule, — viņš skatījās uz Orānieti un nespēja atrast vārdus.

Taču viņa priekšā nebija reiz žilbinošais valdnieks princis, kādu viņš redzēja Orānieti Flisingenas ostā, braukdams prom no dzimtenes. Viņš lūkojās uz cilvēku vecās, saplēstās drānās, uz grumbu izvagotu, saspringtu seju…

—     Priecājos jūs redzēt, van Gāl, — princis viou apkampa. — Cilvēki Nīderlandei tikpat nepieciešami kā nauda. Es drīzumā došos uz Franciju un būšu laimīgs, ka varēšu pateikties pāteram Gabrielam par dāvanu, ko viņš tik gādīgi savācis un ar jums atsūtījis… Lai viņam allaž ir viegls un gaišs ceļš!

—     Man pašam, jūsu gaišība, diemžēl nav neviena zelta gabala, un es varu nodot jūsu rīcībā tikai sevi. Vētras laikā viss aizgāja bojā. Palikušas vienīgi dažas vēstules, adresētas jūsu gaišībai, barona Montiņjī ģimenei un citiem.

—     Daudzas vēstules droši vien atnākušas jau par vēlu, — teica Orānietis, nolikdams Henriha pasniegto sainīti līdzās pātera Gabriela naudas makam. — Bet jūsu personiskā palīdzība būs īstajā reizē. Jūs un cildenākais no visiem cilvēkiem Lazārs Švendijs ilgu laiku bijāt mani

palīgi kopējā lietā. Bet tagad es pēkšņi vairs nesaņemu no viņa nekādas ziņas. Šī klusēšana mani biedē un vedina uz domām, ka drosmīgais patriots nolēmis piepildīt savu senloloto sapni — atgriezties Nīderlandē.

Orānietis vērīgi uzlūkoja Henrihu — jaunekļa vaigus lēnām pārklāja sārtums. Princis saprata, ka pieskāries kādām slēptām jūtām, un novirzīja sarunu uz citu pusi.

—    Ko jūs man pastāstīsiet par Nīderlandi? — viņš vaicāja. — Kā tauta uzņēma to amnestijas komēdiju? Man rakstīja, ka no Madrides bijušas atsūtītas četrējas dažādas «Apžēlošanas» un Alba, protams, izvēlējies viltīgāko variantu.

—    Es varu stāstīt par notikumiem tikai pēc citu vārdiem, jūsu gaišība. Pats baidījos iegriezties Antverpanē. Runā, ka svinības bijušas karaliski greznas. Pirms sprediķa bīskapam uznākuši krampji…

—    Slikta zīme, — iesmējās Orānietis.

—    Pēcpusdienā, — Henrihs turpināja, — Alba iznācis rātsnama priekšā ar pāvesta atsūtīto slaveno cepuri galvā. Viņš sēdējis kā īsts ķeizars uz apzeltīta troņa savas svītas un augstākās garīdzniecības vidū.

—    Man liekas, karalis nebūs visai apmierināts ar tik pārmērīgu augstprātību, — Orānietis atkal pasmaidīja.

—    Pēc svinīgās ceremonijas viens no hercoga palīgiem beidzot nolasījis amnestijas tekstu. «Apžēlošanu» izpelnījušies tikai nevainīgie. Bet arī viņi nevarējuši būt droši par to, iekams no pāvesta nesaņems pilnīgu grēku atlaidi. Taču amnestija nevis nomierinājusi tautu, bet izraisījusi jaunu sašutumu un kurnēšanu. Ļaudis šo amnestiju ar rūgtu izsmieklu dēvē par «žubīšu lamatām».

—    Jo labāk, jo labāk! — Orānietis čukstēja. — Cilpa, kas aizvien vairāk sažņaudz kaklu, liek pat notirpušām rokām pacelties… Bet Granvela paliek sev uzticīgs. Viņš joprojām apvārdo karali. Tagad viņš apgalvo, ka jau ķeizars savā laikā neesot atzinis nekādas nīderlandiešu tiesības. Bet jo labāk, jo labāk!

—    Jūsu gaišība, tikai šeit, pārnācis robežu, es dabūju zināt par jaunu briesmīgu nelaimi, kas piemeklējusi visu Niderlandes piekrasti no Flandrijas līdz Frislandei.

—    Jā, plūdi. Tā ir liela nelaime… Māņticīgi ļautiņi tajā var saskatīt dieva pirkstu, kas pazudinās visu zemi. Garīdzniecība šo stāvokli pacentīsies izmantot. Taču cīņai par brīvību nepieciešama pārliecība un nelokāmība.

Henriham ienāca prātā Rustams, kas bija tik naidīgi noskaņots pret Orānieti, redzēdams tajā vienīgi princi.

Pēkšņi Orānietis ļoti sirsnīgi sacīja:

—           Mēs te runājam tikai par dzimteni, van Gāl, un es vēl neesmu pajautājis, vai jūs kaut ko zināt par savu tuvinieku likteni…

Henrihs satraukts palūkojās uz princi.

—           Esmu noraizējies par viņiem, jūsu gaišība. Bet nekur nekā nevarēju uzzināt.

Orānieša roka nogūlās uz viņa pleca.

—    Jums jālepojas ar sava tēvoča piemiņu.

—    Piemiņu? …

—           Jā. Vecais, slavenais karavīrs krita jau pirmajā cīņā pret ienaidnieku. Viņš apglabāts ar pienācīgu godu.

Henrihs nodūra acis. Viņa plecs zem prinča plaukstas

drebēja.

—           I3et… Mikels… viņa kalps? Kas noticis ar viņu? … — Henrihs lēni jautāja.

—           Viņu apcietināja par kādreizējo piedalīšanos satīriskajās komēdijās, kuras izsmēja katoļu garīdzniecību. Kāds viņu nodevis. Viņš, nabadziņš, nomira mocekļa nāvē, līdz galam saglabājis savu bērna dvēseli tīru un cildenu.

—    Uz sārta?… — Henrihs ar pūlēm pajautāja.

—    Noslīcināts …

īsu mirkli Henriham sagriezās galva un rīkle aizžņaudzās. Orānietis paspieda viņam roku.

—            Esiet vīrišķīgs, van Gāl. Mēs visi kaut ko zaudējam. Bet dzimtene zaudē visu. Mums jāaizmirst raudāt, lai saglabātu spēkus. Cīņa tikai tagad pa īstam sākusies.

Ienāca Orānieša vienīgais kalpotājs un pačukstēja princim kaut ko ausī. Orānietis piecēlās un reizē ar kalpotāju aši izgāja ārā.

Henrihs palūkojās apkārt. Istaba bija iekārtota trūcīgāk nekā jebkuram citam pilsētniekam. Tajā bija tikai galds, vienkārša gulta, daži krēsli un kaktā iesliets noputējis, sadriskāts karogs. Henrihs attina saplēsto zīda gabalu Orāniešu nama krāsās. Uz oranža fona zils pelikāns plosīja savas krūtis, lai ar sirds asinīm pabarotu savus mazuļus. Henrihs pazina šo emblēmu. Tā tas patiešām ir — Nīderlandei jāuztur cerības uz brīvību vienīgi ar savas pašas asinīm …

Atgriezās Orānietis.

— Piedodiet, — viņš dobji teica. — Es nupat saņēmu ziņu par savu vecāko dēlu… Karalis Filips ir man atriebis. Jau pērnā gada februāri viņš ar viltu aizmānījis trīspadsmit gadus veco grāfu Bīrenu uz Spāniju. Bērnu pratuši iekārdināt ar solījumiem, un viņš ļāvies sevi aizvest …

VII sveŠa galvaspilsĒta

Orānietim jau likās, ka pagaidām nav nekādu cerību turpināt cīņu. Bet tajā laikā Francijā atkal sacēlās hugenoti. Princis pusotra tūkstoša jātnieku priekšgalā un ar svītu — diviem saviem brāļiem un Henrihu van Gāļu — devās karot zem protestantu vadoņa Koliņī karoga.

Henrihs no visas sirds apsveica lēmumu atbalstīt kaimiņus, palīdzot viņiem taisnīgajā cīņā. Bija skaidrs, ka šobrīd viņu pašu jebkura atklāta sadursme ciestu neveiksmi. Nācās nogaidīt, bet gaidīt, nīkstot bezdarbībā, bija pārāk grūti. Un viņš gandrīz vai priecājās par brāļu karu Francijā.

Tūkstoš piecsimt sešdesmit devītā gada oktobrī Monkontūras kaujā Henrihs pirmo reizi cīnījās ar Albas karaspēku, kas bija atsūtīts palīgā Francijas karalim, Cīņa bija īsa. Kārlis Devītais noslēdza mieru ar hugenotiem. Miera līgumā viņš arī deva slepenu solījumu sūtīt admirāli Koliņī ar franču karaspēku uz Nīderlandi palīgā Orānietim.

Henrihs līksmoja. Provinču stāvoklis, kaut ari lēnām, tomēr uzlabojās. Orānietis, pārģērbies par zemnieku, kopā ar jaunāko brāli un pāteru Gabrielu steidzās tikt garām ienaidniekam uz Vāciju, lai no jauna pamēģinātu savākt nepieciešamos līdzekļus. Henrihs van Gāls palika Parīzē ar Nasavas Ludvigu, kurš savukārt centās iegūt uzticamus draugus. Viņš jau bija paguvis dabūt dažas audiences pie karaļa un ievadījis garāku sarunu ar Anglijas Elizabetes sūtni Volsingemu.

Admirāļa ^Koliņī mājā katru dienu notika apspriedes. Henrihs van Gāls, būdams Orānieša uzticības persona, arī tajās piedalījās. Apspriedēs runāja par ķeizara Maksimiliana divkosīgo politiku. Bet savienībai ar viņu bija gandrīz izšķiroša nozīme.

Ludvigs satraukts staigāja pa hugenotu vadoņa kabinetu un sašutis runāja:

—     Ķeizars pieprasa, lai brālis «sēdētu rāmi», kamēr viņš nebūšot vienojies ar Fīlipu Otro. Nīderlandei draudzīgi noskaņotu kūrfirstu ietekmēts, viņš aizsūtījis pie Albas pat speciālus sūtņus un centies pārliecināt hercogu, lai tas noliekot ieročus, kamēr Spānijas karalis nebūšot devis atbildi. Par sarunas vedēju Madridē ķeizars iecēlis savu paša brāli. Bet mēs labi zinām, cik maz var pajauties uz Spānijas karaļa vārdiem.

Koliņī centās nomierināt Ludvigu:

—     Ķeizars patiešām gribēja būt noderīgs Nīderlandei. Bet to izjauca ārkārtēji apstākļi. Karalis Fīlips no jauna kļuva atraitnis, ķeizars sapņo izdot viņam vienu no savām meitām par sievu. Pats saprotat, ka Spānijas karalis nav slikta partija.

Ludvigs spēji apstājās.

—     Klīst baumas, ka Fīlips Otrais nogalinājis sievu. Stāsta par kaut kādām slepenām viņas attiecībām ar nelaiķi infantu.

Henrihs gribēja iebilst, bet Koliņī teica:

—     Tās ir nepatiesas baumas. Karaliene mirusi dzemdībās trīs mēnešus pēc dona Karlosa nāves… — Koliņī, bridi klusējis, turpināja: — Iļvlums jāapspriež galīgais plāns par bruņotu iebrukumu Nīderlandē. Senjor de Piesī, — viņš uzrunāja kādu jaunekli, kurš stāvēja netālu, — vai jūs nebūtu tik laipns un vismaz vispārējos vilcienos mūs neiepazīstinātu ar ziņojumu, kuru jums uzdots iesniegt viņa augstībai Francijas karalim?

Jauneklis atritināja ziņojuma melnrakstu un svinīgi iesāka lasīt. Ziņojums bija sastādīts tā laika garā. Tas aicināja karali atriebt par senajām pārestībām, ko Spānija nodarījusi Francijai, piesauca it kā Fīlipa nogalinātās Elizabetes Valuā garu. Ziņojumā bija arī teikts par iespēju atgūt Nīderlandes bagātās provinces, kuras kādreiz Spānijas valdnieki atņēmuši Francijai.

Henrihs klausījās, acis plati iepletis. Šeit, svešā zemē, tik klaji lemj par viņa dzimtenes likteni, nemaz nerēķinādamies ar tās gribu! Veselu tautu taisās gluži vienkārši izraut no viena tirāna rokām, lai to atdotu cita tirāna rokās. Vai Orānietis to pieļaus? Un kāpēc nevienu vārdu neiebilst Nasavas Ludvigs? … Tomēr jānoklausās viss līdz galam.

De Piesi norādīja uz Francijai jzdevīgo Fīlipa pašreizējo stāvokli:

—     «Mauru sacelšanās grauj viņa karalisti no iekšienes; turku karš plosa no ārienesbet nemieri Nīderlandē saēd pašu sirdi…»

Senjors de Piesī pats tīksminājās par savu sacerējumu, un tas acīmredzot kaitināja Ludvigu. Bet viņš tikai drūmi rauca pieri. Henrihs ar skumjām domāja par Rustamu. Kā viņš tagad jūtas, uzzinājis par savu brāļu sacelšanos, pats būdams šķirts no tiem aiz jūras un kalniem? Nožēlo, ka braucis aizstāvēt citas tautas brīvību? Jeb varbūt ziņa par mauru sacelšanos vēl nav sasniegusi gēzu kuģus, kas izklīduši plašajos ūdeņos? …

Kopā ar Ludvigu iedams prom no apspriedes, Henrihs viņam teica:

—    Jūs droši vien neesat apmierināts ar ziņojumu?

Ludvigs kavējās ar atbildi.

—     Vai patlaban nav vienalga, ar kādiem vārdiem panāksim, ka mums palīdzēs viena no spēcīgākajām lielvalstīm?

—     Bet ziņojumā sacīts par Provinču pievienošanu Francijas īpašumiem. Vai tad to grib mūsu nomocītā dzimtene?

—     Jūs neesat karavīrs, van Gāl, — Nasavietis skarbi atteica. — Tagad visi šie vārdi un solījumi ir vienīgi tukša skaņa. Mums vajadzīga armija, armija un vēlreiz armija, bet pārējais pagaidām nav svarīgs.

Viņi dzīvoja slepeni nelielā namiņā, kādā necilā ielā, netālu no pilsētas robežas, uzdevušies par brāļiem, kas atbraukuši uz Parīzi sakarā ar mantojumu. Francijas galvaspilsēta nebūt nepaglāba no spiegiem.

No rīta kāda saruna dārzā zem logiem pamodināja Henrihu. Viņš atgrūda slēģus. Viņa atsegtajām krūtīm uzpūta agrā rīta dzestrums. Vējš sašūpoja Ineses dāvāto ķēdīti ar cipreses krustiņu. Mazajā puķu dārziņā ziedēja neaizmirstules. Henrihs izliecās pa logu.

i

Saimnieks, vecs aptieķnieks ar brillēm un tuklu seju,

aizsējies tinktūrām nopilinātu priekšautu, sarunājās ar kādu cilvēku ceļa apmetnī. Henrihs ieklausījās.

•— Nē, mans kungs, — vecais vīrs pārliecināti teica, — draudzība starp katoļiem un hugenotiem ir nedroša draudzība. Tie, tāpat kā ūdens un eļļa, nekad nesaplūdīs kopā.

—    Bet kuri tad, pēc jūsu domām, ir eļļa, un kuri ir ūdens? — jokodams jautāja atbraucējs. — Katrs droši vien grib būt «eļļa», lai uzpeldētu virspusē.

Henrihs pazina pātera Gabriela balsi. Viņš veicīgi apģērbās, izskrēja dārzā un tūlīt vilka ciemiņu uz savu istabu.

—    Vai jūs tieši no Dilenburgas?… Kā klājas princim? Kā ar mūsu cerībām? Te jau dala mūsu dzimteni bez viņas pašas ziņas. Kas dzirdams par Niderlandi? — Henrihs apbēra viņu ar jautājumiem.

Pāters Gabriels lēnā garā noņēma apmetni, cepuri un apsēdās.

—    Nīderlandē joprojām tāds pats naids pret Albu, bet tagad to izrāda atklāti, — stāstīja pāters. — Kad izdeva likumu par desmito tiesu, tautas pacietības mērs bija pilns. Es atbraucu uz šejieni pasteidzināt draugus hugenotus. Tagad ir pats piemērotākais brīdis, un to nevajadzētu palaist garām. Madridē arī ir neapmierināti ar Albu… Pie reizes, es jums atvedu vēstuli no cienījamā Lazāra Svendija.

—    Viņš… — Henrihs, dziļi satraukts, neizteica līdz galam.

—    Viņš jau bija Dilenburgā, kad es no turienes braucu prom.

Henrihs klusēja, viņa sirds mežonīgi dauzījās.

—   Saņemiet vēstuli. — Pāters izņēma no savas vecu vecās somas papīra gabaliņu.

Henrihs satvēra zīmīti.

—    «Mans dārgais draugs,» — viņš lasīja, — «tā nu mūsu klusākās ilgas ir piepildījušās — mēs esam izrāvušies no Madrides gūsta un abi gatavi kalpot dzimtenei uz tās svētās zemes. Viņa gaišība man daudz stāstīja par

.Jums. Viņš augstu vērtē Jūsu uzticību un vīrišķību. Esiet laimīgs!»

Un tas ir viss? … Henrihs apgrieza papīriņu otrādi — vairāk neviena vārda. Ko tas nozīmē?… Mulsām acīm viņš raudzījās U7 pāteru Gabrielu. Tas piecēlās, piegāja tuvāk un uzlika rokas viņam uz pleciem.

—    Vai jūs pārsteidz īsā vēstule?

—           Jā… pēc … tik ilgu gadu šķiršanās… — Henriham izlauzās pār lūpām.

—           To var saprast. Svendiju piemeklējušas briesmīgas bēdas.

Henrihs aizturēja elpu.

—    Viņam nomira sieva.

No seno dienu miglas kā gaišs saules stars Henriha acu priekšā pavīdēja brīnum jaukās sievietes valdzinošais smaids.

—           Ak jā! Tad to var saprast… Zaudēt dzīves draugu… — Henrihs noslīga uz gultas. — Pēdējā laikā tik daudz esmu dzirdējis par nāvi. .. Visa mana pagātne drīz būs vieni vienīgi kapi, gluži kā veca kapsēta …

Pāters Gabriels novērsās.

—           Tomēr vēss rīts, lai gan spīd saule, — viņš teica noklepojies.

Henrihs skumji pasmaidīja.

—           Saule mani šodien piekrāpusi. To ieraudzījis, es nezin kāpēc nopriecājos. Un te nu bija … — Viņš bezpalīdzīgi pagrozīja vēstuli. — Un vairāk… jūs nekā nezināt… par Lazāru Svendiju?

Salīgi nodrebinājies, pāters Gabriels noliedzoši papurināja galvu un piebilda:

—           Es atvedu dažus ļoti svarīgus papīrus admirālim Koliņī un mutisku ziņojumu viņa gaišības brālim.

Henrihs juta neparastu vājumu. Viņš ar mokām piecēlās un aizveda pāteru Gabrielu uz Nasavas Ludviga istabu.

Henrihs nezināja, ka Svendija vēstuli nodiktējis Orānietis. Viņš nezināja, ka princis gribējis viņu saudzēt šajā Nīderlandei izšķirošajā brīdī. Un tā līdz Parīzei nenonāca visa patiesība par Lazāra Svendija ģimeni.

Tūkstoš piecsimt sešdesmit devītā gada pavasarī Austrijas Huans stipra spāniešu karaspēka priekšgalā sāka dragāt saujiņu sacēlušos mauru. Sīs tautas brīvības aizstāvji divus gadus centās noturēties Andalūzijas kalnu augstienēs. Viņi cerēja uz sultāna Selima solīto palīdzību.

Taču Turcijas valdnieks noslēdza ar Spāniju mieru, pamezdams ticības brāļus bez atbalsta. Un Andalūzijas kalni sārtojās vecās kalpones Marikitas brāļu un dēlu asinīm. Mauriete dienām un naktīm savā istabā uz meldru paklāja lūdza allahu un visus kristīgo svētos. Inese bieži sastapa veco sievu tupam uz ceļiem un dzirdēja nesakarīgi murminām musulmaņu un katoļu lūgšanas. Inesei darbs krita no rokām ārā.

Kādā. ziemas rītā viņa ilgi runājās vienatnē ar Švendiju. Abi izgāja ēdamistabā bāli, bet mierīgi. Inese, apkampusi senjoru Mariju, pieglaudās tai pie vaiga un lūdza izpildīt viņas «lielo lūgumu»: abām ar Marikitu atļaut doties uz Andalūziju un viņai, Inesei, izsniegt atstātā mantojuma naudu. Senjoru Mariju pārņēma šausmas. Švendijs atbalstīja krustmeitu.

—    Tu jau zini, Marija, — viņš neskanīgā balsī sacīja, — Inese ir dārga manai sirdij. Tomēr es nespēju viņai apgriezt spārnus …

—    Uz kurieni viņa brauks? … Kur dzīvos? …

—    Klosterī.

—    Klosterī?… No kura laika tu esi tik ļoti ticīga, mans nabaga bērns? … — No senjoras Marijas brīnišķīgajām, izbiedētajām acīm sāka plūst asaras.

—    Baidos, ka lūgšanām maņ neatliks daudz laika, krustmāt.

—    Drīz mēs visi brauksim uz Nīderlandi…

Meitene pašūpoja galvu.

—    Nē! Nīderlandē mēs visi netiksim. Katrs cilvēks tēvocim būs lieks šķērslis. Lai dievs dod, ka viņš varētu uz turieni aizgādāt tevi vienu pašu, krustmāt.

Viņa aizbrauca, tā arī nesagaidījusi senjoras Marijas atļauju. Krustmāte gulēja slima un svaidījās murgos. Svendijs pavadīja Inesi un Marikitu līdz Madrides dienvidu vārtiem. Tālāk viņš nevarēja tās pavadīt, jo slimniece mājās bija palikusi gandrīz viena.

No Ineses ilgi nebija nekādu ziņu. Tad atnāca īsa zīmīte, ka viņas ar Marikitu laimīgi sasniegušas Mursiju, tomēr taisoties doties tuvāk cīņu vietām. Pēc tam sākās mokošas dienas, gaidot jaunas vēstis. Senjora Marija staigāja kā ēna, ietinusies savā baltajā, garajā šallē. Viņas sejā bija palikušas, šķiet, vienīgi acis, pilnas nemitīgu skumju un baiļu.

Svendijs sāka steigšus gatavoties slepenai aizbraukšanai no Spānijas. Viņš bija pārliecināts, ka rūpes par prombraukšanu, dzīves vietas maiņa novērsis sievas domas no krustmeitas. Ineses klusēšana bija kļuvusi aizdomīgi ilga.

Kādu dienu namiņu zem cipreses apciemoja pazīstams nīderlandiešu tirgotājs, kas bija ieradies Madridē darīšanās. Tirgotājs atgriezās no Malagas uz ziemeļiem. Runājot par Granadas sacelšanās nežēlīgo apspiešanu, viņš starp citu pastāstīja par bēdīgu notikumu ar kādu meiteni. Jauniņa, nevienam nepazīstama spāniete lūgusi pajumti kādā no sieviešu klosteriem dienvidos. Viņu labprāt pieņēmuši, jo viņa atvedusi līdzi prāvu naudas summu. Bet drīz mūķenes sākušas ievērot, ka meitene katru dienu dodas uz tuvējo pilsētiņu. Viņu izsekojuši. Izrādījies, ka pilsētiņas nomalē viņa noīrējusi māju ar lielu dārzu un tur nometinājusi kādu vecu sievieti ar tumsnēju seju. Viņas abas tajā mājā ar lielo dārzu bija ierīkojušas patversmi maziem bērniem. Kā vēlāk noskaidrojies,'\ visi bērni bijuši karā kritušo mauru bāreņi. Mūķenes uzskatījušas par lielu grēku palīdzēt «antikristiem» un par visu ziņojušas vietējiem varasvīriem. Lieta nonākusi līdz Austrijas princim Huanam. Dabūjis zināt, ka «noziedzniece» ir spāniete, princis bijis briesmīgi nikns un pat negribējis dzirdēt viņas «nicināmo vārdu». Bruņinieka gods neļautu viņam sodīt vientuļu meiteni, kurai nav aizstāvja. Viņš nodevis «nezināmās spānietes» lietu inkvizīcijai.

Svendijs par vēlu apturēja stāstītāju — senjora Marija, zaudējusi samaņu, nokrita uz grīdas. Pārbijies tirgotājs palīdzēja Svendijam aiznest viņu uz gultu.

Senjora Marija vairs nenāca pie samaņas. Viņa nomira, degdama drudža murgos, raudādama, izmisumā rokas lauzīdama.

— Viņi to sadedzinās! … — kliedza slimā. — Viņi to spīdzinot nomocīs! … Viņi to nosmacēs sārta dūmos!… Inese! . .. Inese!… Ko tu esi izdarījusi! …

Slaidā, vegā ciprese palika sargāt senjoras Marijas kapu.

Kas notika ar Marikitu, Svendijam tā arī neizdevās uzzināt. Bet Ineses likteni Marija ar savu jūtīgo sirdi bija nojautusi. Meiteni sadedzināja uz sārta Granadā sarīkotajos svētkos par godu Austrijas Huana uzvarai pār mauriem.

Henrihu atstāja tajā pārliecībā, ka Inese klusi viņu gaida klosteri Spānijas, dienvidos.

VIII atpakaĻ, pretĪ DZIMTENES KRASTIEM

Pār ūdens klaju nodārdēja jaunā jūras gēzu admirāļa Limeja de la Marka balss:

—    Lai nolādēti visi karaļi ūn karalienes!

—           Un visi prinči, — drūmi piebilda Rustams, divatā ar Johanu pievilkdams brasi — kaut ari dažreiz viņi cīnās par kopīgu lietu.

—           Kā tad, atkal laVs jājamais zirdziņš, — Johans pavīpsnāja.

—           Tu, Melnais, esi brašs zēns! — Rustamu pārtrauca plecīgs holandietis, bijušais Amsterdamas krāvējs. — Tev nav bail pašam velnam ķerties pie ragiem. Tomēr par prinčiem runā ar apdomu. Prinči ir dažādi. Orānieti, starp citu, pie mums ciena katrs cilvēks.

Rustams nicīgi paraustīja plecus.

—           Stāsta, esot arī baltas lakstīgalas, tikai es tādas neesmu redzējis. Var jau būt, ka ir arī godīgi prinči, bet tie, kurus man nācies sastapt, ir draņķi … Viens bija izdzimtenis, bet otrs …

Rustamam noraustījās lūpas, un viņš apklusa.

—           Pirmais — mēs saprotam: tas ir infants Karloss, bet kas ir otrs?… — jautāja zēlandiešu matrozis ar ugunīgi sarkaniem matiem.

—           Austrijas Huans, — paskaidroja Johans. — To Rustams visvairāk ienīst.

Rustamam uz pieres pietūka dzīslas. Viņš spēji parāva tauvu, un tā pārtrūka kā sapuvusi aukliņa.

—           Nu, nu, netrako, rāju nogāzīsi! Paskat, šis nezina, kur spēku likt! — matrozis pasmīnēja.

—           Bet otrs — slepkava, — Rustams aizsmakušā balsī nočukstēja. — Kamēr es sēdēju te, ar jums, un plucināju spāniešu kuģus kā zosis, viņš vajāja manus brāļus. Viņš dzinās tiem pakaļ kā kalnu kazām. Viņš tos ielenca ar saviem suņiem zaldātiem. Viņš tos apbēra ar lielgabalu lodēm, mērdēja badā, piekāva sievietes un bērnus. Viņš tos sadzina necaurejamās aizās un dzīvus palikušos pārdeva … verdzībā… Bet es pa to laiku biju te, tālu prom no saviem brāļiem, un uzglūnēju kuģiem …

Maura balsī skanēja ciešanas. Viņš sakoda lūpas līdz asinīm, lai savaldītos, un tikko dzirdami pabeidza:

—    Un es esmu sveiks un vesels. Es necīnījos kopā ar brāļiem … Bet tagad viss ir beigts. Brāļi kļuvuši spāniešu suņiem par vergiem. Citi krituši kalnos. Un es tajā nāves stundā nebiju kopā ar viņiem!

Viņš novērsās un atkāpās pie kuģa borta. Johans līdzjūtīgi papliķēja viņam pa muguru.

—    Tu runā aplam, — viņš tam nopietni un stingri pateica. — Kāpēc brāļiem būtu vajadzīga tava nāve? Viņiem vēl arvien nepieciešams tavs spēks, tava drosme. Bet nomirt tu pagūsi arī tepat.

—     Bada nāvē! … — dusmīgi izmeta holandiešu krāvējs. — Stāsta, ka tagad izsniegšot tikai pusi maizes un gaļas devas.

Uz admirāļa kuģa no jauna atskanēja de la Marka aurošana:

—    Lai velns parauj to nešķīsto karalieni ar visām viņas pavēlēm! …

—    Ko viņš tur trako? — garām skriedams, prasīja matrozis.

—     Anglijas karaliene Elizabete, — atbildēja Johans, — aizliegusi savām jūras ostām apgādāt mūs ar pārtiku. Albam tomēr izdevies pielauzt viņas protestantisko majestāti, lai tā mums slēgtu visas ostas. Fīlips ne pa jokam viņai piedraudējis ar karu. Nu, un karaliene ir apdomīga kā tirgonis. Viņa labi zina: karš izputina, nevis padara bagātu. Kāda viņai daļa par mums visiem? Tātad ardievu, angļu jēra gaļa un alus . ..

Viņš iesvilpās un savaikstīja seju.

—    Tu tikai zirgojies, — noburkšķēja zēlandiešu matrozis. — Bet mums, kā par spīti, visas mucas ir tukšas.

—    Bet man, kā par spīti, tukšas iekšas un trakoti slāpst, — Johans nenocietās, lai viņu nepaķircinātu.

Atskanēja komandiera de Trelona komanda.

Visi metās uz kuģa pakaļgalu. Trelons sava kuģa ļaudīm darīja zināmu admirāļa pavēli ieturēt kursu uz Nīderlandes krastiem.

—    Ko var zināt… — gēzi mēļoja. — Varbūt mums izdodas kā negaidītiem ciemiņiem pārsteigt kādu spāņu garnizonu un ar joni uzbrukt.

—   Zvēru pie laba ceļavēja, ka man apnicis bez jēgas blandīties pa svešām malām!

—    Mājās vienmēr labāk.

—    Velns parāvis, būtu uzsākuši kaut ko pa īstam!..« Ja jau karš, tad karš.

Miklajā gaisā atskanēja Johana balss:

Traucamies uz priekšu vien,

Acs un auss ir modra!

Hercogam Albam nu beigas!

Vējš piepūta buras. Iečīkstējās nostieptās tauvas. Gēzu flote pameta neviesmīlīgās Anglijas krastus.

—    Piesargieties, spāņu vilki! … — caur sakostiem zobiem nočukstēja Rustams.

Johanam kvēloja acis. Kā mēdza teikt Rustams, «vienā mirdzēja zvaigznes, otrā — saule». Viņš stāvēja komandiera de Trelona priekšā un uzklausīja pēdējos rīkojumus.

— Pilsētai mani vēl jāatceras. Mans tēvs kādreiz tur bija birģermeistars, — runāja koinandieris. — Gaidīt mēs vairs nevaram. Mums jātiek malā, lai tur vai kas. Uz visiem divdesmit četriem kuģiem patlaban neatradīsim ne siera riLuļa. Tu esi prātīgs puisis, droši vien spētu apšmaukt pat Albu, nemaz nerunājot par Briles tēviem. Pats admirālis tevi izraudzījies par izlūku. Tad nu ej, un lai dievs tev palīdz!…

Rustams ar skaudību nolūkojās, kā viņa draugs ielec laivā, kas šūpojās ūdenī. Viņam, mauram, tik bīstamu uzdevumu nevarēja uzticēt — āriene un izruna varēja viņu nodot.

Sākumā gēzu flote devās Ziemeļholandes virzienā, uz bagāto jūras ostu Enkheizenu. Tur, kā viņi bija dzirdējuši, sapulcējies ne mazums Orānieša piekritēju. Bet vējš, piekrāpis viņu cerības, lika pagriezt buras uz Zēlandes pusi un ieiet Māsas grīvā.

Johans īrās pa plato upi, vairīdamies no neskaitāmajām saliņām un lūkodamies tālumā. Tur, seklā līča dienvidos, tik tikko manāmi melnēja Briles apveidi.

Paraudzījies atpakaļ, viņš kuģa priekšgalā saskatīja Rustamu. Maurs stāvēja, aprīļa saules apstarots. Virs viņa galvas plivinājās vētrās un negaisos noplucis karogs. Visa debess pamale ņirbēja nopalsušiem karogiem. Tikai uz admirāļa kuģa tas margoja ar zeltu un jaunām krāsām atsvaidzināts. Admirālis de la Marks bija licis uz tā uzkrāsot desmit zelta feniņus.

Johans pasmaidīja.

«Desmit zelta monētas — nav slikts mājiens uz ienīsto Albas desmitprocentīgo nodokli.»

Viņš sāka airēt sparīgāk. Pavasara saule žilbināja acis — nācās nolikt airi un aizēnot pieri, lai labāk saskatītu tālo krastu.

«Kas tur rēgojas viļņos? … Droši vien zvejnieku laiva. Nu, Johan, turi acis un ausis vaļā!»

Laiva auga lielāka, tā tuvojās. Jau skaidri bija redzama neliela bura un laivas zilās malas. Patiesi: zēlandiešu zvejnieks. Bet no kurienes?… No Briles vai no kāda tuvākā ciema? Draugs?… Ienaidnieks? … Johans skaļā balsī uzsāka jautru dziesmiņu:

Meitiņ, daiļā, nebaidies. Atslēdz durvis labi drīz.

* Vesels pulks te ieradies — Ūsas plīvo, pieši viz!

—    Ei tu!… — viņš izdzirdēja saucam. — Uz kurieni

laidies, draudziņ?

Johans nesteidzās atbildēt.

—    Vai tu dzirdi ar? — atskanēja no zilās laivas. — Kurp tu iries?

—    Svētā madonna, — Johans sasita plaukstas, — vai tik tu neesi šo ūdeņu sargs, ka tā uzsauc katram, kas apsēdies pie airiem? Ko tu gribi no miermīlīga cilvēka, apžēlojies, svētā Brabantes Zenevjeva!

Laivas sastapās.

—    Kas tu tāds esi? — zvejnieks neatlaidās. — No kurienes? Kādā vajadzībā? Skatos — no jūras tuvojas kuģi. Domāju, ka tie ir tirgoņi, tikai pārāk daudz. Un arī spāniešu kuģiem maz līdzīgi…

—    Tirgoņu gan, — Johans viņu pārtrauca. — Bet es esmu audējs, mariemburdzietis. Meklēju darbu. Lādzīgie tirgoņi, lai dievs dod viņiem labu veiksmi, mani līdz šejienei atveda.

— Tu meklē darbu? — zvejnieks neuzticīgi pašūpoja galvu. — Nu, brāl, tagad darbu šite neviens nemeklē.

—           Kur tad? — Johans rādīja vientiesīgu seju. — Dod man padomu, esi tik labs. Kur? ….

—           Kaut kur tālāk, kur «pie daiļās meitiņas neierodas vesels pulks ar ūsām un piešiem».

Johans skaļi iesmējās un riskēja izmest makšķeri:

—    Tas nozīmē tur, kur nav spāņu zaldātu?

—    Nuka … — zvejnieks palocīja galvu.

—    Bet no kurienes pats esi? — jautāja Johans.

—    No Briles.

Pieīries ar savu laivu cieši klāt zilajai, Johans sniedza pretī svešajam tabakas maku un piedāvāja uzpīpēt. Tad it kā starp citu apjautājās:

—' Bet tur pie jums, Brilē, droši vien spāņu zaldātu ka biezs?

Zēlandietis pavīpsnāja.

—    Nē, pie mums nav garnizona.

Johans saausījās un tīši nevērīgi izmeta:

—           Kur tas redzēts, ka tik labā ostā nebūtu garnizona? …

—            Ak tu, audēj, audēj! — zvejnieks iesmējās, aizkūpinādams pīpi. — Tev deguns kā atspole, tikai šaujas nevis savos, bet svešos metos.

Johans paraustīja plecus un vienaldzīgi nospļāvās ūdenī.

—           Man tas nemaz nav vajadzīgs! Lai auž, kas grib un kur grib… Bijis tikai darbs, kaut vai kazarmās, un dotu ēst.

—    Sities ar badu?

—    Un kā vēl!

—    Tomēr dziesmas dziedi?

—    Jautrs esmu dzimis — jautrs ari nomiršu.

Abi klusēja, vērīgi pētīdami viens otru.

—           Kādu padomu tad tu man dosi, — Johans pēdīgi jautāja, — pietauvoties vai atgriezties pie tirgoņiem?

Ar roku piesedzis acis, zvejnieks raudzījās uz flotes pusi.

—           Es savu mūžu neesmu redzējis tādus tirgoņus, — viņš gausi noteica. — Uz kurieni tad šie brauc?

—    No Anglijas uz Enkheizenu. Bet nav ceļavēja.

—    Un tevis dēļ vien kuģis izmeta enkuru? Neko teikt!

Johans zibenīgi novērtēja stāvokli un pārlēca zvejnieka laivā.

—           Nu, draudziņ, — viņš apņēmīgi teica, — tagad mēs esam aci pret aci. Ja esam ienaidnieki — mērosimies spēkiem, ja draugi — paspiedīsim viens otram roku.

—            Ak tu, audēj, audēj, — zvejnieks iegrūda viņam dunku sānos, — tu esi pārāk nadzīgs! Saki skaidri: kas tie par kuģiem?

Johans klusēja.

—           Gēzu?… — zēlandietis nenolaida acis no viņa. — Jūras gēzu? Vai tā ir vai nav? Atradies lielais klusētājs! Tā jau es domāju, ka tu man pūt miglu acīs. Ne jau velti tevi vienu atsūtījuši laivā. Tu esi izlūks?… Jā? … Nu, nu, nemaz netielējies!…

Johans vēl aizvien neuzticējās zvejniekam.

—           Ko tu meties uz cilvēkiem kā ar tīklu? Mulsini kā nopratināšanā! Labāk izmēģināsim dūres.

—           Vai zinj ko, — zvejnieks pēkšņi ierosināja, — ved mani pie savējiem. Gan jau tad redzēsim, ko mums abiem darīt.

Johans piesēja savu braucamo zilās buru laivas pakaļgalā, un zēlandieša vieglā laiva aiztraucās pretī kuģiem.

De Trelons tūdaļ pazina zvejnieku.

—    Ā, mans draugs Kopelstoks!… — viņš to apsveica.

—    Sen neesam tikušies. Kopš tā laika daudz ūdens aiztecējis un daudzus esam zaudējuši. Vai atceries manu brāli, mūsu jaunības dienu lielisko draugu? Ari viņu piemeklēja daudzu citu liktenis.

—    Miris? … — satriekts jautāja zēlandietis.

—           Pirms četriem gadiem asinssuns Alba viņu sodīja ar nāvi. Un man vēl arvien nav izdevies atriebt viņu pa istam, tāpat kā nobendēto tēvu. Parāds izaudzis pāri galvai.

—           Bet Brilē ļaudis stāsta, ka jūsu godība esot cīnījies Nasavas Ludviga rindās.

—    Pie Zemingenas? … Jā.

Atmiņas par briesmīgo sakāvi padarīja vēl drūmāku de Trelona vaigu. Viņš spēji novirzīja sarunu uz citu

pusi:

—           Nu, Johan, tu esi varens zēns! Tev uzķērusies uz āķa tīri branga zivtiņa. Es pazīstu Kopelstoku jau no bērnības. Viņš ir godīgs, bezbailīgs puisis.

Johans apkampa zēlandieti.

—           Es nemaz īsti nezinu, kurš kuru nomakšķerējis, komandier. Liktenis! …

—    Liktenis! — Kopelstoks jautri piekrita.

De Trelons aizveda abus uz admirāļa kuģi. Viņš apgalvoja de la Markam, ka pats dievs viņiem atsūtījis tik veiklus zēnus un ka viņi labāk nekā jebkurš cits visu izdarīs līdz galam.

Un tā nu viņi, pagriezuši buru, brauca atpakaļ ar pavēli pateikt Briles maģistrātam, lai atdod pilsētu.

—    Pārgalvīga prasība! —• Kopelstoks pasmaidīja.

—   Jūsu, kā liekas, ir tikai daži simti, ne vairāk?

—           Toties ikviens no mums izbadējies kā septiņi tīģeri, — iebilda Johans. — Tad nu parēķini.

Viņi brauca pret straumi. Diena tuvojās vakaram. Zaļās saliņas pamazām nozuda skatienam. Uz ūdens iekvēlojās rieta saules sārtā atblāzma, un jau netālajā Brilē iemirdzējās baznīcas zeltītā smaile.

—           Jūsu admirālis izskatās trakoti bargs, —• teica zvejnieks.

—    Tāds viņš arī ir. Bet kaujā — īsts zvērs. Viņš sev nosolījies, ka tik ilgi necirps ūsas un matus, kamēr nebūs atriebis Egmonta nāvi. Tas viņam bija radinieks.

Pilsēta viņiem parādījās uzreiz, mūriem apņemta, ar torņiem un nocietinātiem vārtiem. Pie ozolkoka steķiem piesietas šūpojās vairākas krāsainas laivas. Johans uzlēca uz piestātnes dēļiem. Kas ar viņu noticis… Vai tās nav bailes? Viņš jau sen aizmirsis šo sajūtu. Bet kas tad?… Kāpēc tik mežonīgi dauzās sirds krūtīs? …

Un tad Johans saprata. Viņš pirmo reizi izkāpis dzimtajā krastā pēc ilgiem gadiem, ko pavadījis klejojumos pa jūru kā bezpajumtes klaidonis, nemitīgi cīnoties ar ienaidnieka kuģiem un tos vajājot.

Pa koka pakāpieniem krasta nogāzē viņi uzkāpa augšā, pagāja dažus soļus un nogriezās šaurā ieliņā, kas viņus izveda laukumā, kur bija sadrūzmējušies ļaudis. Tie apturēja Kopelstoku un satraukti viņam kaut ko vaicāja. Izrādījās, ka visa pilsēta jau zināja par noslēpumaino kuģu ierašanos. Kopelstoks ar Johanu spraucās tālāk un atgaiņājās.

—    Gan dabūsiet zināt, kad pienāks laiks, visu dabūsiet zināt!…

Zvejnieka tonis bija tik pārliecināts un jautrs, ka cilvēki nomierinājās un izklīda.

Abi iegāja rātsnamā. Viss maģistrāts jau bija sapulcējies. Te uztraukuma un neizpratnes bija vēl vairāk. Zvejnieks bez steigas paziņoja, ka admirālis grāfs Limejs de la Marks licis pateikt maģistrāta locekļiem, lai viņi nosūta divus pilnvarotos uz sarunām ar «īstajiem patriotiem», dzimtenes dēliem — jūras gēziem.

—    Mums uzdots, — viņš turpināja, — tāpat arī darīt zināmu, ka pret pilnvarotajiem izturēsies laipni. Tiem, kas mūs sūta, vienīgais mērķis ir atbrīvot valsti no desmitās tiesas nodokļa un gāzt Albas tirāniju.

Maģistrāta locekļi stāvēja nekustīgi. Visi bija bāli un noraizējušies.

Kāds uztrauktā balsī vaicāja:

—    Bet vai viņiem ir lieli spēki, labo Kopelstok?…

Zvejnieks atskatījās uz Johanu.

—    Pavisam sanāks kādi pieci tūkstoši, jūsu godības, — ilgi nedomādams, atbildēja gēzs.

Kopelstoks pat iespurdzās.

IX BRISELES MAIZNIEKS

Maiznieks Kristofs Renonkls pārnāca mājās drūms kā melna debess. Sieva paskatījās uz viņu ar izbaiļu pilnām acīm, neuzdrīkstēdamās kaut ko jautāt.

—       Sagaidījām, — strupi noskaldīja Renonkls. — Nodokli tomēr piedzīs. Mantzinim Šecam dota pavēle attiecīgi rīkoties.

—   Kas tagad būs, Kristof? …

—       Kas būs? — Renonkls pēkšņi ieaurojās. — Tu, nelaimīgā sieviete, prasi, kas būs? Re, kas būs! …

Viņš metās pie krāsns, kur līdzās stāvēja milzīgs kubls ar iejavu rītdienas cepienam, un no visa spēka to pagrūda ar plecu. Kubls sasvērās un dārdēdams apgāzās. Mīkla izplūda pa grīdu.

—       Kris-tof!… — iespiedzās Zanna. — Ko mēs no rīta cepsim?…

—       Mēs ar tevi cepsim velna pentokus, tā ja!… Velna pentokus ar meistara Kārļa nokaitētas dzelzs aizdaru.

Zanna sāka raudāt.

—        Ko 1u tur runā, Kristof? Kādus pentokus? Kādu dzelzi? … Kāds meistars Kārlis?1 … Tu mani nebaidi. Par meistaru Kārli pie mums Briselē sauc bendi. Par ko tad mūs hodos meistaram Kārlim? Mēs esam uzticīgi katoļi. Es vēl vakar biju pie tēva Augustīna uz grēksūdzi, un viņš man iedeva grēku atlaidi.

Renonkls sāka soļot pa virtuvi, nelikdamies ne zinis par izplūdušo mīklu.

—       Ar šito atlaidi tu varēsi noslaucīt mūsu Georgam degunu, kad mani kādā jaukā dienā vilks prom uz zirgu tirgu!

Šķidrajā mīklā kājas viņam slīdēja katra uz savu pusi. Viņš lādēja visu pasauli. Zanna raudādama un vaimanādama ņēmās sakopt grīdu.

—       Ak mans dievs!… Svētā madonna! … Kas tā par dzīvi? Vairs nav iespējams mierīgi strādāt…

Renonkls apstājās, piesauca klāt sievu un sāka noslēpumaini čukstēt:

—       Mēs visi domājām, ka tas nolādētais desmitās tiesas nodoklis paliks tikai uz papīra. Hercogs tajā laikā bija aizņemts ar citām darīšanām. Kāds itālietis Antverpenes biržā visiem pilnas ausis piedziedājis, ka viņu sūtot uz Angliju, lai viņš tur nogalētu viņējo karalieni. Anglijā, tā sacīt, valdot protestante, bet likumīgo katolisko karalieni1 viņa esot ieslodzījusi cietumā. Itālietis plātījies, ka pats pāvests devis viņam svētību izdarīt šo dievam tīkamo darbu, bet mūsu žēlīgais karalis esot apsolījis lielu balvu… Tā nu mēs domājām, sak, lai jau viņi tur kauj cits citu nost, ka tikai liek mūs mierā. Bet izrādās, ka tā nemaz nav. Sazvērestība pret anglieti ir viens, bet desmitā tiesa — atkal kas cits …

—    Bet vai tad tāpēc vainīgs mūsu iejavs, Kristof?… — žēlabaini iestarpināja Zanna.

—    Vainīgs gan, tu, dumjā sieva, tāpēc ka mums, nīderlandiešiem, atliek tikai viens: ne kaut ko pirkt, ne pārdot, Citādi vecumdienās mums būs ubagu tarba jākar kaklā. — Un Renonkls svinīgi pavēstīja: — Rīt visā Briselē neviens maiznieks, neviens miesnieks nevērs vaļā savus veikalus. Tā mēs biržā nolēmām.

Zanna sasita rokas.

—    Neviens maiznieks? Neviens miesnieks? Bet ko tad pilsētnieki ēdīs?

—    Sūkās īkšķus, kamēr visi nosprāgsim badā vai ari hercogs atcels nolādēto nodokli.

Iekšā ieskrēja Georgs.

—    Tētiņ! … Tētiņ!… Es nupat satiku tēvoci Zozefu. Viņš lika tev pateikt, lai tu rītdien nedomājot savu maiznīcu turēt slēgtu. Viņam kāds paziņa no rātes teicis, ka tos, kas rīt neatvēršot savus veikalus, pakāršot pie viņu pašu mājas durvīm.

—    Kristof!… — Zanna šausmās nobālēja. — Bet mūsu iejavs?

Renonkls apjucis pašķielēja uz apgāzto kublu.

—    Tēvocis Zozefs, — turpināja Georgs, — pats redzējis, kā meistars Kārlis iegājis Zasa kundzes mājā, kur dzīvo hercogs Alba, un iznācis no turienes smiedamies. Tēvocis Zozefs lika man aiziet arī pie vecā Orna, pie Jākoba Rozebeka un pie krustmāmiņas Bertas.

'Marija Stjuarte (1542—1587) — Skotijas karaliene, katoliete; Elizabete Tjūdora viņu ieslodzīja cietumā un kā Anglijas troņa pretendentei vēlāk lika nocirst galvu.

Viņš nepabeidza sakāmo un kā sadedzis joza prom.

—    Ak dievs kungs! Saldais Jēzu! Svētais Mārtiņi Svētais Niklās un visi svētie, kādi vien esat pasaulē, — ko tagad iesākt? …

Renonkls, bāls un uztraucies, neveikli sāka celt augšā kublu.

—    Samīci mīklu, siev… — viņš vainīgi nočukstēja.

—    Bet no grīdas tā būs pagalam netīra, Kristof!…

—    Es tev saku, samīci mīklu!… — negaidot bargi uzbļāva Renonkls. — Vai tu gribi rīt palikt atraitnēs, muļķadesa?

—    Bet tu jau pats, Kristof…

—    Mīci mīklu, sava vīra slepkava!… — nelabā balsī ieaurojās Renonkls un, aizcirtis durvis, izmetās ārā uz ielas, lai uzzinātu sīkāk par briesmīgo jaunumu.

—    Svētais Franciski… Šķīstā jaunava!… Glābiet un esiet žēlīgi! … — asaras liedama, Zanna nomurmināja un iegremdēja rokas līdz elkoņiem kublā ar netīro, saplakušo iejavu.

Renonkli taupības dēļ jau sen bija spiesti atlaist cepēju, un Zannai nācās vienai pašai tikt galā ar darbiem

maiznīcā.

Kristofs atgriezās tikai vēlā naktī galīgi satriekts. Tēvoča Zozefa vārdus apstiprināja visa pilsēta. Hercogs pavēlējis pakārt katru, kurš nākamajā dienā neatvēršot savu veikalu.

Nakts pagāja nemierīgi. Zanna briesmīgi nomocījās, pūlēdamās, lai veģi, kā arvien, izskatītos čagani. Krāsns bija nokaitusi sarkana, tomēr Renonklam klabēja zobi. No rīta jau mazā gaismiņā viņš uzlika galvā savu labāko balto cepuri un ar skaļu troksni atvēra maiznīcas durvis.

No apkārtējām bodītēm lūkojās pārbiedētas ļaunu nakti pārlaidušo kaimiņu sejas. Visi sasprindzinājumā gaidīja patruļas apgaitu.

Pirmais pircējs bija Zannas biktstēvs — draudzes mācītājs tēvs Augustīns. Viņš jau no durvīm pārlaida skatienu plauktiem, un viņa acīs uzšķīlās zobgalīgas uguntiņas. Zanna, no uztraukuma pietvīkusi sarkana, sniedza viņam krēslu.

—    Jūs šodien pats, svēto tēv, papūlējāties atnākt? — Viņa ar īpašu pazemību pieņēma mācītāja svētību. —• Vai labā Trūdēs kundze ir vesela?

Renonkls aiz sašutuma gandrīz nospļāvās, atcerējies, ka «labā kundze» bija nosūdzējusi nelaimīgo veco Mikelu.

—           Iznācu pastaigāties, mana meita, — abats vienaldzīgi atbildēja. — Laikam būs karsta diena. Bet Trūdei darba pilnas rokas, jūs jau pati zināt…

—    Nu, protams!… Protams!… — Zanna piebalsoja.

«Karsta diena…» Renonkls šausmās nodomāja. «Vai

tik tas svētulīgais blēdis ar savu okšķerētāju nezina kaut ko jaunu? …» Un viņš tikpat pazemīgi noskūpstīja roku, kas viņu svētīja.

—           Nu, tirgojiet, tirgojiet, mani bērni. Jo tas kungs ir teicis: «Un ikviens saņems, ko pelnījis …»

Pircēju bija maz.

Pagāja rīts. Pagāja diena. Pienāca vakars, un nekas nenotika. Sarāvušies, pelēki Zannas veģi joprojām gulēja plauktos.

Pēkšņi veikalā ienāca pats tēvocis Zozefs. Renonkls ar sievu metās viņam klāt.

—           Mani draugi, — vecais jau no sliekšņa pavēstīja, — nedzirdēts notikums! .. .

—     Kas? … Kas tad? …

—           Vai jūs zināt, kāpēc meistars Kārlis šodien ne pie viena no mums nav atnācis? Hercogs nakti saņēmis ziņu, ka jūras gēzi ieņēmuši Brili.

—     Brili? Jūras gēzi? …

— Hercogam tagad nav laika domāt par mums. Viņš sper zemes gaisā. Vāc kopā karaspēku, lai atņemtu nemierniekiem pilsētu.

—           Lai viņi slavēti, šie nemiernieki!… — Zanna nočukstēja, salikusi rokas kā lūgšanā.

Veikalā iedrāzās Georgs. Viņa seja staroja. Viņš nostājās istabas vidū, iebāza rokas bikšu kabatās un pilnā kaklā sāka dziedāt:

Kopš aprīļa pirmās dienas Jau apkārt ir nedēļa viena — Un hercogs Alba sodās, Vairs brilie[14] neatrodasl

Kristofs sajūsmā sasita rokas, uzplāja sev pa gurniem un, sagrābis dēlu, sāka ar to griezties pa istabu.

—    Ir gan rakaris tas puika! Kur viņš jau paguvis saklausīties šo dziesmiņu?

Kopš aprīļa pirmās dienas Jau apkārt ir nedēla viena — Un hercogs Alba sodās, Vairs brille neatrodasl

X hercogs

Zasa kundzes māju ietina drūms noslēpums. Garāmgājēji, nonākuši pie augstajām, pelēkajām sienām ar vienmēr aizklātajiem, smailajiem logiem, neviļus klusināja balsis. Aiz šiem logiem mita zemes liktenis: tur dzīvoja Fīlipa Otrā gribas nepielūdzamais izpildītājs hercogs Fernando Alba de Toledo, marķīzs de Soria.

Bija dziļa nakts, taču Alba vēl negulēja. Viņš sēdēja ar Flandrijas samtu pārklātā, griezumiem rotātā krēslā, kas bija no nāvē aizraidītā Egmonta pils. Hercogs stīvi raudzījās uz sarakstu, kuras pilsētas pēdējās dienās īsā laikā atbrīvojušās no viņa varas. Hercogs atkal un atkal lasīja:

—    Udevatere, Dordrehta, Hārlema, Leidene, Horkuma, Lēvenšteina, Gouda, Mēdenblika, Horna, Alkmāra, Ēdama, Monikendama, Purmerende, Flisingena, Vēra, Enkheizena… Sešpadsmit svarīgas pilsētas! — viņš nočukstēja. —^ Sešpadsmit Holandē un Zēlandē un tikpat daudz Geldernā, Overeiselā un Utrehtas bīskapijā … Vienas agrāk, citas vēlāk. Vienas bez kaujas, citas — pēc īsa aplenkuma… Un tas viss sākās ar to nolādēto Brili. Saujiņa traku jūras gēzu tikpat kā saindēja gandrīz visu piekrasti, aplaida kā ar mēri piecas ziemeļu provinces… Ak, šī nelaimīgā Brile! Sie pasaules klaidoņi un liktenīgais pirmais aprīlis!…

Viņam jau bija pastāstīts par ņirdzīgo dziesmu. Nolāpītie nīderlandiešu lauķi, par spīti nāves sodiem un konfiskācijām, viņi vēl uzdrošinās dziedāt… nolādēts!… dziedāt zaimīgas kuplejas:

Kopš aprīļa pirmās dienas Jau apkārt ir nedēļa viena

Hercogs trakās dusmās gandrīz palika bez elpas un nespēkā atslīga pret krēsla atzveltni. Apzeltīta nagliņa kā lapsenes dzelonis iedūrās īsi apcirptajā, sirmajā galvā. Alba to gandrīz nemanīja.

— Vissmagākais zaudējums ir Enkheizenas osta, atslēga uz Zeiderzē ūdeņiem, Provinču galveno arsenālu. Pilsēta esot izkārusi Orānieša karogu. Trīskārt nolādēts!… Kur lai ņem tik daudz karaspēka, lai savaldītu visus tos jūrniekus, birģerus, tirgoņus, amatniekus, zvejniekus, zemniekus? … Visus tos… — Naida lēkmē viņš neatrada pietiekami trāpīgu lamuvārdu, — kuri uzdrošinās ne tikai pretoties, bet arī sludināt ķeceribu un dieva zaimošanu, par ko tronis un baznīca bez žēlastības soda. Un kur lai ņem tādus līdzekļus, lai savāktu armiju un pašā saknē iznīdētu tik daudz …

Alba uzlika savu kaulaino roku uz Nīderlandes kartes. Starp viņa pirkstiem bija skaidri salasāmi nekaunīgo ziemeļu pilsētu un tuvējo ciemu nosaukumi. Tiesa gan, • dienvidus viņš pamatīgi nomierinājis. Tomēr bija diezgan ko noņemties ar Ludvigu ziemeļaustrumu Frislandē un Groningenē. Pēc visa tā debess un zeme kļuva sarkana. Katrā fermā un būdiņā, katrā pilsētā un ciemā uzvarētājs aiz sevis atstāja asinis un uguni… Un kas tagad notiek?… Nožēlojamie klaidoņi — jūras gēzi ieņem Brili! Pēc tās saceļas citi svarīgi punkti rietumos, gar visu Ziemeļjūras un Zeiderzē piekrasti…

Alba nogrima domās. Viņam jau pāri sešdesmitiem. Viņš ir noguris… Kaut jel drīzāk atbrauktu tas, kuru viņa majestātei labpatiks iecelt viņa vietā! Pienācis laiks dot atpūtu ienīstās zemes pārvaldniekam! Pienācis laiks… Nekaunīgā tauta vairs neklanās vietvaldim, kad tas iet pa ielām. Inženieri Pačeko, kas bija uzcēlis lielisko, jau visā Eiropā slaveno Antverpenes citadeli, viņš, vēl nekā nezinādams par notikumiem Brilē, bija aizsūtījis uz Flisingenu, lai tas tur pabeigtu iesākto cietoksni… Tie nelieši uzdrīkstējušies pakārt viņa mīluli. Bet uz pjedestāla, kur stāv piemineklis, kas izliets no Zemingenas kaujā atņemto lielgabalu bronzas, ik pārdienas tiekot atrasti izsmiekla pilni zīmējumi un panti…

Kopš aprīļa pirmās dienas

Jau apkārt ir nedēļa viena.«

Nolādētā dziesma ka pielipusi turas uz mēles! .. . Bet no Spānijas nepienāk ne nauda, ne atzinība, ne apbalvojumi. Ienaidnieki izmanto viņa prombūtni un sastāsta karalim visādas pasakas. Jābrauc uz Madridi un tur jāizjauc ļaunās intrigas. Viņa majestāte pārāk uzklausa padomus, ko dod viltīgais Granvela, kurš gan ir labākais diplomāts Eiropā, bet ne labākais karavīrs. Ne karavīrs … Parmas Margarita, atgriezusies savā hercogistē, dusmās zvēro un nemitīgi zākā savu pēcnieku, sūtīdama vēstules gandrīz vai uz visām pasaules malām… Visapkārt ienaidnieki — gan te, gan tur.

Pārvaldnieka acis apstājās pie pāvesta atsūtītās un goda vietā noliktās cepures un zobena.

Lūk, tas ir viņa apbalvojums! Kristus vietnieks zemes virsū tomēr novērtējis labākā kristietības bruņinieka centību un pūliņus un atsūtījis savu svētību. Bet bruņinieks ir noguris un beidzot grib atpūsties.

—     «Dzelzs Al-ba»!…—hercogs skaļi un cieti noteica. — Dzelzs? . .. Tomēr dzelzs Albam nav dzelzs spēki. Viņš ari ir cilvēks. Vai tad skaistā Sabīne, Egmonta vienpadsmit bāreņu māte, negriezās pie «cilvēka» ar lūgumu apžēlot vīru? Un vai tad viņš attiecībā uz lūdzēju nebija izpildījis savu kristieša pienākumu?… Viņš personiski aizrakstīja uz Madridi, lūgdams karali ierādīt ar nāvi sodītā ģimenei mitekli kādā nomaļā Spānijas klosterī. «Ņemot vērā sodītā dažus vecos nopelnus,» vēstules beigās viņš augstsirdīgi piebilda.

Vai tad pie «cilvēka» negriezās pēc palīdzības Horna un Montiņjī mātes, kā ari neprātīgā protestante Saksijas Anna, kura lūdza valdnieku pasargāt viņu no neizbēgamās nabadzības dumpinieka vīra Dilenburgas pilī. Tiesā, protestantes lūgums palika bez atbildes.

Jā, «Dzelzs Alba» ir noguris. Viņam nepieciešama pelnīta atpūta. Bet atpūsties pašlaik nedrīkst. Visapkārt trako vētra, simtkārt stiprāka nekā jebkad agrāk. Viriš bija ieradies Provincēs un savaldījis dumpiniekus ātrāk nekā varēja cerēt. Un tagad visi viņa pūliņi, visas izlietās asinis, viss konfiscētais zelts — viss izkūpējis kā dūmi. Šorīt viņš uzzināja, ka Midelburga ir gēzu aplenkta un tās krišana neizbēgama. Līdz ar to atkritīs ari Valherenas sala — jūras vārti. Nupat kāds klauvē pie durvīm.

—    Ienāciet 1

—    Vēstule no Parīzes.

—    A-ā!

Alba atplauka. Atlaidis kalpotaju, viņš steigšus sāka lasīt. Viņam bija atrakstījis Antonijs Olivers, Monsas mākslinieks, kuru viņš bija slepus aizsūtījis uz Franciju novērot Nasavas Ludvigu.

«Jūsu gaišība,» rakstīja Olivers, «Ludvigs vakar redzēts Parīzē bezrūpīgi spēlējam bumbu. Viņš pagaidām acīmredzot neko nopietnu netaisās iesākt pret viņa majestāti un Jūsu gaišību …»

—            Lieliski! . .. Lieliski! … — Alba čukstēja. — Lai Nasavietis spēlē Parīzē — jo vieglāk man būs saspēlēt ar viņu šeitan. Olivers ir ko vērts … Labi gan, ka ir tik padevīgas un atjautīgas uzticības personas.

Hercogs ienīda Nīderlandi vēl vairāk nekā jebkad. Taču viņa kase ir tukša. Viņš bija spiests atcelt desmito tiesu no rudziem, gaļas, vīna, alus un ādām, lai tikai piespiestu šo spītīgo tautu atvērt naudas makus.

Atkal klauvējieni pie durvīm.

Nē, pietiek!… Hercogam beidzot jāiet pie miera — jau tuvojas rīts.

Klauvē steidzīgi, satraukti.

—    Kas tur ir? …

Ieskrēja pārbijies virsnieks.

—    Jūsu gaišība, Nasavas Ludvigs ieņēmis Monsu!…

Albas tumsnējie vaigi kļuva bāli.

—    Ko? . ..

—            Nasavas Ludvigs franču vienības priekšgalā ieņēmis Monsu, jūsu gaišība. Tikko saņemtas drošas ziņas.

Alba pielēca kājās.

—           Jūsu «drošās ziņas» ir tīrās pasakas, mans kungs!… Mākslinieks Olivers nupat kā atsūtījis man ziņojumu, ka Nasavas Ludvigs atrodas Parīzē.

—           Olivers piekrāpis jūsu gaišību. Viņš viens no pirmajiem iegājis Monsā.

—    Jūs melojat!…

—    Jūsu gaišība, es esmu spāņu virsnieks!

—    Ejiet!

Virsnieks aizgāja, un hercogs smagi nosēdās krēslā. Tas pēkšņf viņam šķita grīļīgs, tāpat kā Heiligeras-Lē purvs, kurā noslīka tik daudzi spāņu zaldāti. Kas tur bija?… Vai viņš nav pārklausījies?… Ieņemta Monsa… Antonijs Olivers viņu piekrāpis kā mazu

puiku … Ludvigs ir Nīderlandē … Nolādēts! Viņš stāv franču ķeceru hugenotu priekšgalā!… Vai tad tā divkose Katrīna Mediči ar savu izdzimteni Kārli Devīto galīgi nekā vairs neredz? …

Hercogs briesmīgā niknumā trieca dūri galdā.

—    Monsu dabūt atpakaļ! Oliveru sacirst gabalos! Bet jums, jūsu majestāte Francijas karaliene atraitne, zvēru pie svētā troņa, es kādreiz aizsūtīšu jūsu liliju[15] vietā labi daudz spāņu ērkšķu! …

Alba pašķindināja zelta zvaniņu — hercogs prasīja, lai nekavējoties pie viņa ierodas dēls. i

XI trieciens ar veseri

Holandē nebija tādas pilsētas, kur atklāti vai paslepus nezobotos:

—    Hercogam mēs tomēr aplauzām ragus!

—    Kā nu ne, ja viņam nav ne reāla[16] pie dvēseles!

—    Viņam dārgi izmaksā tā mūsu «pārvaldīšana»!…

Alba patiešām bija spiests griezties pie Holandes štatiem ar lūgumu pēc naudas. Ar gēzu kuģiem sev nodrošinājuši jūras piekrastes aizsardzību, holandieši ātri vien prata atjaunot spāņu iedragāto saimniecību un tirdzniecību ar citām zemēm. Alba piekāpās pat tik tālu, ka bija ar mieru oficiāli atcelt visus nodokļus, lai tikai Nīderlandes Ģenerālštati katru gadu izsniedz viņam divus miljonus florīnu.

Turklāt holandieši atļāvās rīkoties izaicinoši patvaļīgi. Viņi sapulcējās nevis Hāgā, kā to bija noteicis hercogs, bet Dordrehtā, kā gribēja Orānijas princis. Pirmā apspriede notika gaišā, saulainā dienā tūkstoš piecsimt septiņdesmit otrā gada piecpadsmitajā jūlijā. Dordrehtieši izskatījās svinīgi, svētdienīgi…

Paulu Buisu, Orānieša seno uzticības personu, ievēlēja par Holandes sindiku[17].

Viņš rātes sēdē nolasīja prinča uzrunu Holandes pilsēl ām.

«Vai patiesi zelts jums tik dārgs,» rakstīja Orānietis, «ka tā dēj jūs upurēsiet savu dzīvību, savas sievas, savus bērnus un visus savus pēcnācējus, uzņemsieties negodu un iedzīsiet nāvē mani, kurš no visas sirds centās jums palīdzēt? Un no otras -puses — cik lielu pakalpojumu jūs izdarīsiet savai tēvzemei, ja palīdzēsiet man to atbrīvot no spāņu vilkiem un klijām, kas to sagrābuši!»

Klātesošie sāka trokšņot. Desmitiem balsu atkārtoja uzrunas pēdējo frāzi, tā gāja no mutes mutē pa visu zāli un ārā uz ielas. Tur jau kopš paša rīta drūzmējās tauta, pūlēdamās caur aizvērtajām durvīm uztvert kaut vienu vārdu.

Saule mirdzēja logu rūtīs, sārtināja jumtu dakstiņus, apdedzināja pilsētas mūru smailos tornīšus. No līča nemanīja ne mazāko vēja pūsmu. Pār satraukto ļaužu sejām sviedri plūda aumaļām. Dordrehtas sievu svētdienīgi greznās aubes un mežģīņu galvas auti bija nošķiebušies. Platās kleitas drūzmā saburzījās. Ļaudis uzbudināti čaloja:

—    Vai tas tiesa, ka Amsterdama tā ari nav atsūtījusi savus pilnvarniekus?

—    Varbūt ar prieku atsūtītu, tikai tā vēl arvien ir zem spāņu asiņainās dūres.

—    Jūs nezināt, vai princim izdevās savākt lielu karaspēku? …

—     It kā esot piecpadsmit tūkstoši kājnieku un septiņi tūkstoši jātnieku. Bez tam vēl vismaz kādi trīs tūkstoši mūsu valoniešu'.

—    Acīmredzot arī valonieši beidzot sapratuši, kas ir viņu ienaidnieki un kas ir draugi! …

—    Ek, ja visas septiņpadsmit provinces saceltos uzreiz! Bet tagad atkal sadzīs svešus karotājus… Vai viņiem kāda bēda par mums? Maksā tikai algu, bet viņi, tā vien raugi, sadumposies un aizlasīsies uz mājām.

—    Un aizlasījās arī. Ne vienu reizi vien viņi mūs nodevuši. Ko tas Orānietis pinas ar tiem svešzemniekiem? Viņiem tikai maksā un maksā vienā gabalā, bet labuma līdz šim bijis maz.

—    Rātsnamā pašlaik tieši runā par maksu Orānieša jaunajai armijai.

—          Droši vien tirgoņi, kā parasti, skopojas. Bez «ķīlas» viņi ne labprāt ver savus makus vaļā! …

—          Bet, manuprāt, labāk atdot pēdējo grasi un palikt nabagam nekā paciest spāņu jūgu!

Kāda grezni ģērbusies pilsētniece pusmūža gados neviļus iesmējās. Pēdējos vārdus bija pateicis ļoti jauns zemnieciņš kvēlošām acīm, ģērbies kaut kādās skrandās.

—           Tev, draudziņ, — viņa aizbildnieciskā tonī sacīja, — nekā cita arī nav ko zaudēt kā tikai to «grasi».

Jauneklis, kā likās, nemaz nedzirdēja izsmieklu un, piespiedis rokas pie linu krekla vaļējās apkakles, nočukstēja:

—          Jūras gēzi ir velna pulveri! Stāsta, viņi esot sagrābuši veselu floti ar zeltu un dārgu kravu, kas nākusi no Portugāles! …

—           Pareizi, zēn! Zelts bija Albam no Madrides. Garšvielas — no Lisabonas, bet pats galvenais — tūkstotis spāņu zaldātu un prāvs skaits šaujamrīku — mums «amnestijas» vietā! .. .

Apkārtējie nikni iesmējās.

—          Lai dzīvo gēzi!… — pār visu laukumu nokliedza zemnieku puisis.

—           Lai dzīvo brīvā Holande!… — citi viņam piebalsoja.

—    Ei jūs, apklustiet, netraucējiet klausīties!

Vairāki mācekļi sakrāva kaudzē kastes, mucas, dēļus un uzrāpās līdz pašiem rātsnama atvērtajiem logiem. Sargi veltīgi pūlējās aizdzīt projām ziņkārīgos. Zemnieku puisis arī uzrāpās augšā.

—           Klusāk! … Klusāk! … Tūlīt runās prinča pārstāvis Sentaldegonda.

—    Kurš tas ir?

—           Marniks! Tas, kurš Parmas Margaritas laikā uzrakstīja «Muižnieku lūgumu», — gudra galva! …

—          Prinča pirmais palīgs «papīru» lietās. Jāteic, otra tāda vairs nav. Pašu Granvelu pārtrumpos!

—    Princim sen būtu laiks aprunāties ar mums!

—    Jūras gēzi parādīja, ko mēs varam!

—    Klusāk! Klusāk taču!

Pa logu neskaidri varēja saklausīt Sentaldegondas balsi. Viņš sanākušajiem deputātiem atgādināja, kādus upurus pēdējos gados nesis Orānietis. Viņš pastāstīja par tūkstoš piecsimt sešdesmit astotā gada bēdīgo karagājienu.

Princis to uzsācis, pilns cerību, bet drīz viņam nācies atkāpties, tāpēc ka toreiz neviena pilsēta neatvēra vārtus. Un tomēr princis nav zaudējis drosmi.

—           Drosmi viņš nav zaudējis, tas tiesa!… Bet sirdi mums «atvēra», kā rādās, tikai pēc Briles.

Kurš to pateica tik klusi un skaidri?.. . Cilvēki lūkojās apkārt pēc runātāja. Cita balss piemetināja:

—    Pēdīgi sācis ticēt arī vienkāršajiem nīderlandiešiem.

Apkārtējie sāka apsaukt. Bet pa logu joprojām skanēja

balss:

—           Un tagad, kad daudziem atvērušās acis un daudzas pilsētas sacēlušās pret tirānu, princis no jauna griezies pie saviem radiniekiem un ietekmīgajiem draugiem un savācis jaunu spēcīgu armiju. Ir pienākusi atmaksas diena. Tēvzemei draud mūžīgs negods un posts, ja rāte atsacīsies sniegt nepieciešamo palīdzību.

Stāvētāji aiz loga sasprindzināja dzirdi, juzdami, ka runa tuvojas beigām.

—           Celieties kājās, modiniet savu cīņas sparu un citu pilsētu cīņas sparu. Nepalaidiet garām bridi, kas vēl nekad nav bijis tik izdevīgs ka tagad .. .

Advokāta māceklis, kas stāvēja līdzās jaunajam zemniekam', nenocietās un, citiem dzirdot, pateica:

—           Tas ir vareni! Alba gaidīdams nesagaidīs no štatiem nodokļu vietā naudu. Bet mūsu mantīgie to savāks, ieķīlājot baznīcas zemes, un atdos, ko algot karaspēku pret to pašu hercogu!

Sentaldegondas runa aizrāva visus, ne tikai rātskungus. Ļaudis, kas tik sīvi bija pretojušies izpildīt Albas prasības, vienprātīgi nolēma atdot savu naudu Orānietim.

—           Nesiet, nesiet kopējā kasē visu, kas vien jums ir! — skanēja uzbudinātas balsis. — Viss var noderēt! Neko nežēlojiet kopīgās dižās lietas labā!

—    Jūras gēzi nežēloja ne savas dzīvības, ne asinis!…

—    Lai dzīvo gēzi!

—    Lai dzīvo brīvās Holandes štati!

—           Lai dzīvo Holandes, Zēlandes, Frislandes un Utrehtas likumīgais valdnieks — Orānijas princis Vilhelms! — no rātsnama logiem līdz šalcošajam pūlim aizvijņoja saucieni.

—           Lai dzīvo Holandes štati!… — piebalsoja jaunieši. — Lai dzīvo gēzi!

Sēde beidzās tikai vēlā naktī. Dordrehtā sabraukušie

deputāti izklīda pa ierādītajiem dzīvokļiem. Bet otrā rītā visa pilsēta jau zināja par viņu lēmumu.

Bija nospriests, ka armijai nepieciešamo summu savāks ar likumīgiem nodokļiem, rekvizējot katoļu garīdzniecības zemes gabalus, aizņemoties no turīgajiem pilsoņiem, ģildēm 1 un brālībām, kā arī pārdodot baznīcu liekos rotājumus un greznības priekšmetus. Nolēma sākt parakstīšanos un pieņemt labprātīgus ziedojumus, tādus kā zelta un sudraba traukus, mājsaimniecības piederumus, vērtslietas, baznīcu zvanus un citus vērtīgus priekšmetus. Orānijas princis tika atzīts par visa novada vienīgo likumīgo valdnieku. Ar īpašu rīkojumu viņš pilnvaroja neseno jūras gēzu admirāli de la Marku vervēt karaspēku, pieņemt zvērestu, gādāt, lai pilsētās un cietokšņos būtu garnizoni, atjaunot municipalitāti, visas tiesības un privilēģijas, ko spāņu valdība bija likvidējusi.

Bez tam tika nolemts sargāt ticības brīvību. Katoļu «liturģijas» un protestantu «sprediķus» pasludināja līdztiesīgus. Abējo baznīcu garīdzniecību uzticēja de la Marka aizgādībai.

Ar pēdējo lēmumu daži bija neapmierināti. Inkvizīcijas sārti joprojām liesmoja zem Nīderlandes debesīm, bet Ģeneiālštati prasīja saudzēt Romas katoliskās baznīcas kalpus. Radās ne mazums jaunās ticības piekritēju, kuri kliedza:

—    Nost sātana liturģiju! Mums nav vajadzīgs itāļu mācītājs! Nāve papistiem!

Bet Orānietis rakstīja: «Tagad nav īstais laiks ticības strīdiņiem. Mūsu spēks ir vienotībā pret kopīgo ienaidnieku.»

Tajā dienā, kad vervēja karaspēku, pirmais ieradās tas pats jaunais zemnieciņš. Viņš bija sev sadabūjis kaut cik labāku apģērbu un nu staigāja ap rātsnamu, ar drebošu sirdi gaidīdams reģistrācijas sākumu. Jauneklis neviļus kļuva par divu pilsētas amatnieku sarunas liecinieku.

—    Un karalis Filips tā ari palicis mūsu karalis? Tātad visa vaina uzvelta vienīgi Albam?

—    Ja būtu mūsu noteikšana, mēs izlemtu citādi!…

281

—    Tur jau tas āķis, ka noteikšana pieder nevis mums, bet bagātniekiem un Orānietim.

'Ģilde — viduslaikos tirgoņu un amata meistaru biedrība savu Interešu aizstāvēšanai.

10 Jūra» gžil

Tā paša gada augustā Parīzē svinēja Navaras kara|a kāzas ar Margaritu Valuā, Katrīnas Mediči otro meitu. Par gaidāmajām laulībām neviens cits tā nepriecājās kā hugenoti. Franču princeses laulības saites ar Navaras Anrī1 , neseno hugenotu kustības aizstāvi, iedvesa lielas cerības Francijas reformātiem. Nīderlandes patrioti priecājās līdz ar viņiem.

Nasavas Ludvigs, tik veiksmīgi ieņēmis Monsu, mie-' rīgi gaidīja papildspēkus, kurus viņam bija apsolījis Kārlis Devītais. Mākslinieks Antonijs Olivers līksmoja — viņš bija palīdzējis dzimtajai pilsētai nosviest ienīstā Albas važas. Pat piesardzīgais, neuzticības pilnais Orānietis, kas ar savu no jauna savākto armiju virzījās pāri Reinai un Māsai, droši veda to garām Distai, Tirlemontai, Sihemai, Luvenai, Mehelnai, Termondai, Audenardai, Nivelai… Princi spārnoja brāļa veiksme un sacelšanās Provincēs. Viņš juta sev aizmugurē armijas spēku un pilnīgā pārliecībā paļāvās uz Holandes štatu solījumiem algot jauno karaspēku. Hugenotu admirālis viņam ziņoja, ka jau tuvākajās dienās saskaņā ar Kārļa Devītā solījumu viņš divtūkstoš franču arkebūznieku un trīstūkstoš jātnieku priekšgalā sastapsies ar princi. Orānietis sevi jau uzskatīja par uzvarētāju pēc tik daudzu gadu zaudējumiem …

Naktī uz 24. augustu, svētā Bērtuļa svētkos, visas šīs cerības sabruka. Zvaniem skanot par godu viņa majestātes laulībām, gļēvais, histēriskais Francijas karalis uzkliedza saviem tuvākajiem katoliskajiem padomniekiem, kas visādi centās viņu pierunāt, lai dod savu piekrišanu hugenotu apkaušanai:

— Es piekrītu! … Bet lai neviens no viņiem nepaliktu dzīvs, kas man to varētu pārmest! . . .

Kārlis deva zīmi sākt briesmu darbus, it kā būtu aizmirsis, ka vēl pirms dažām dienām pašrocīgi rakstītā vēstulē Nasavas Ludvigam viņš solījās atbalstīt protestantus gan Francijā, gan Nīderlandē, aizmirsis, ka jau aizsūtījis tām savu karaspēku de la Nu un Zanlisa vadībā. Sākās vispārējs slaktiņš/ Trijās dienās Parīzē tika nogalināti vairāk nekā pieci tūkstoši cilvēku. Asinspirts pārsviedās

'Navaras Anrī — hugenots, dedzīgs hugenotu kustības aizstāvis. Politisku apsvērumu dēļ ne vienreiz vien pārgājis katoļticībā. Vēl<ik Francijas karalis Anrī IV.

arī uz citam pilsētām. Upuru skaits Francijā sasniedza simts tūkstošus. Admirāli Koliņī nodūra vienu no pirmajiem.

Parīzes ielās vēl nebija paguvušas nožūt asinis, Senas vijņi vēl nebija aiznesuši asiņainās straumes uz okeānu, bet vēsts par Bērtuļa nakti jau aplidoja visas pasaules

valstis.

Anglijas karaliene, kā jau protestante, demonstratīvi ietērpās sērās.

Romā nupat kā ievēlētais pāvests Gregors VIII, kardinālu ielenkts, devās svinīgā gājienā uz svētā Marka baznīcu un pats personīgi noturēja pateicības dievkalpojumu.

Bet nekur citur šo ziņu neuzņēma ar lielāku sajūsmu kā Fīlipa Otrā galmā. Francijas sūtnis Spānijā rakstīja Kārlim Devītajam uz Parīzi:

«Vēsts par jaunākajiem notikumiem svētā Bērtu|a naktī sasniedza Madridi 7. septembrī. Karalis, saņēmis šo ziņu, bija ārkārtīgi priecīgs. Viņš saaicināja sev tuvu stāvošās personas, lai tām apliecinātu, ka Jūsu majestāte ir viņa labais brālis un neviens cits neesot cienīgs saukties par «lielāko kristieti»… Es viņam izsacīju savu atzinību un piebildu, ka viņam jāatzīst: par Nīderlandes noturēšanu savās rokās viņam jāpateicas vienīgi Jūsu majestātei.»

Orānietis dabūja zināt par Parīzes notikumiem, kad viņš jau bija ceļā. Viņš sniedza briesmīgo papīru ar ziņojumu Henriham van Gālam, kas viņu pavadīja, un neskanīgā balsī pateica:

— Tas ir kalēja vesera trieciens pa mūsu iecerēm. Karagājiena liktenis jau izlemts. Francijas karaJa nodevība atbruņos brāli, un Monsa būs spiesta padoties. Nelaimīgā Nīderlande! .. .

10*

283

Henrihs nespēja atrast mierinājuma vārdus. Viņš vairs neticēja palīdzībai no ārienes.

Orānijas prinča telts nometnē netālu no Zermenas grima nakts tumsā. Valdīja klusums. Nebija dzirdama pat sardzes sasaukšanās. Čabēdamas krita retās rudens lapas.

Teltī dega gaisma. Sveces liesma plīvodama un raustīdamās apgaismoja šauru gultu, kurā gulēja Orānietis, šūpoja ēnas pār viņa novājējušo seju, laistījās kājgalā

snaudošā mazā šuneļa sprogainajā spalvā. Princis, kā parasti, gulēja apģērbies, jebkuru bridi būdams gatavs kaujai. Pāris soļu tālāk gulēja Henrihs van Gāls, divi sekretāri un staļļmeistars. Telts ārpusē skaļi skrumšķināja sienu katram gadījumam apseglots zirgs. Brīžiem atskanēja līdz nāvei nogurušo ļaužu krācieni un murmināšana.

Princis zināja, kāds ir stāvoklis. Izveicīgais mākslinieks Olivers bija varējis aizlavīties garām ienaidnieka sargposteņiem, kas ielenca Monsu, un atnākt pie viņa. Olivers pastāstīja, ka hugenotu zaldāti aplenktajā pilsētā, dabūjuši dzirdēt par sava karaļa nodevību, ir galīgā izmisumā, ka Nasavas Ludvigs tā arī nav sagaidījis palīdzību no gūstā saņemtā 2anlisa un guļ bīstami slims, bet Koliņī nāve pilnīgi paralizējusi visu protestantisko Franciju.

Oliveram tika uzticēts jauns, grūts uzdevums. Viņam bija jānokļūst ziemeļos un par Monsas draudīgo stāvokli jāpaziņo admirālim de la Markam un Lazāram Svendijam, kuri bija savākuši spēcīgu kavalēriju — «melnos huzārus».

Pār miegā iegrimušo prinča nometni smagi klājās melna tumsa un klusums. Kamolā saritinājies suns pēkšņi pacēla galvu, ausis tam saslējās, bet melnās, izspīlētās acis pustumsā satraukti iezibējās. Dzīvnieks ieklausījās… Svece dzisdama sprakstēja. Suns sagrozījās, lai iekārtotos ērtāk, gari nožāvājas, te uzreiz strauji pielēca kājās. Spalva viņam sacēlās gaisā, un viņš nikni ieņurdējās. Smalkā dzirde nebija vīlusi — kaut kur iztālēm skanēja ieroču šķinda, apslapēti kliedzieni, vaidi, soļu dipoņa … Suns spalgi sāka riet un ņēmās raustīt Orānieti aiz drēbēm.

Princis piecēlās, neapjēgdams, kas noticis. Suns joprojām nikni rēja. Orānietis saprata: nometnei negaidot uzbrukuši spānieši. Bija jāglābjas. Viņš metās pie guļošajiem biedriem, bet tie no mežonīgās riešanas jau bija pamodušies.

— Man pakaļ, zirgos!… — īsi pavēlēja Orānietis, ielēkdams seglos.

Bērā ķēvē, sajutusi pieša cirtienu, saslējās pakaļkājās un auļiem iznesa princi klajā laukā. Visapkārt skanēja kliedzieni, pakavu dipoņa, tērauda žvadzēšana… Princis apturēja zirgu, lai sagaidītu biedrus. Pie zirga kājām palēkdamies smilkstēja suns. Orānietis aiz skausta

Henrihs, ielecis prinča gultā, atvairīja cirtienus

uzcēla to pie sevis. Suns nolaizīja viņam roku un pierima zem apmetņa.

Vairākās vietās uzšāvās liesmas. Spožas uguns mēles uzvērpās gaisā un nodzēsa zvaigznes. Visu nometni no vienas malas līdz otrai apņēma sārta blāzma. Spānieši bija aizdedzinājuši teltis, un tās gaiši liesmoja…

Princis bija viens no jauna sabiezējušajā tumsā. Viņš vēroja cilvēku stāvus, kas šaudījās starp liesmām un telšu paliekām, — viņš vēl arvien gaidīja, ka draugi viņu panāks.

Orānietis nezināja, ka abus sekretārus un Henrihu sagrāba spānieša Huljana Romero vienība. Henrihs, dodams iespēju Orānietim aizbēgt, bija uzlicis viņa bruņu cepuri un nolaidis sejsegu. Spāņu virsnieki metās Henriham virsū kā medību suņi uz briedi, un pār iedomāto patriotu vadoni sāka birt zobenu un šķēpu cirtieni.

Henrihs, ielēcis prinča gultā, atvairīja cirtienus. Viņš redzēja zvērojošās acis, redzēja uguns liesmās zalgojošo tēraudu un vienu malu no stūrī ieslietā oranžā karoga ar zilo pelikānu, kas plosa savas krūtis. Viņš dzirdēja niknos kliedzienus, ienaidnieku smago, saraustīto elpu . .. No Henriha pleciem novēlās uz pusēm pāršķeltā bruņu cepure, un Romero pazina kādreizējo infanta draugu.

Spānietis iebļāvās:

— Nolādēts, tas nav viņš! Divdesmit tūkstošus reālu par Orānieša galvu! Dzīties pakaļ! …

Henriha acis aizsedza sārta migla. Viņš gulēja uz liesmu pārņemtās prinča telts sliekšņa. Viņa apziņā pazibēja pēdējā doma, ka viņš mirst, gandrīz nekā nepaguvis izdarīt dzimtenes atbrīvošanas labā …

Tad iestājās klusums — neviena kliedziena, ne vaida, ne šķindas. Un nekādu sāpju. Mirdzēja zvaigznes, peldēja mēness … Tumsā tinās slaida ciprese.

«Skaidrais avots, mīlas avots…» Dzidra balss … Dzidri smiekli…

Ierējās suns… Lasariljo? Un atkal mīļā balss: «Viss ir labi… Redzi, viss ir labi…»

Viņa galvu apņēma siltas, mazas, stipras rokas, un viņš ieraudzīja acis, kurās atspoguļojās debesis un saule. Henrihs nomira.

Nolaidis pavadu, Orānietis jāja uz Peronas pusi, kur cerēja atrast izglābušos karavīrus.

Pēc dažām dienām viņš saņēma ziņu, ka Monsa kapitulējusi. Pilsēta bija pārāk nepieciešama spāniešiem, bet vairs nebija laika, lai to vēl ilgāk turētu aplenkumā. Alba piekrita viegliem padošanās noteikumiem. Nasavas Ludvigu viņa karaspēka priekšgalā izlaida laukā ar visiem ieročiem. Pilsoņiem tika apsolīta neaizskaramība. Tomēr karaļa Fīlipa pilnvarotais Nuarkarms vienošanos lauza un ļāva pilsētu izlaupīt.

XII bruŅinieka goda VĀRDS

Lamberta Hortenziusa — Nārdenas Latīņu akadēmijas rektora virtuvē no paša rīta kurējās pavards. Gaiss bija tik svelmains un tā piesūcies ar visādām smaržām, ka nācās atvērt logu, lai gan ārā bija ziema.

Rektora sieva ar kalponi Tanekeni visiem spēkiem pūlējās, lai labi pacienātu negaidītos viesus.

—    Kas ar tevi ir, Henij?… — Hortenziusa kundze skubināja savu meitu. — Mēs jau krītam no kājām nost, bet tu tik tikko kustini rokas. Veicīgi sarīvē muskatriekstus zivju pastētei. Ak kungs, ak kungs, mērce taču laikam piedegusi! Žiglāk, Taneken, žiglāk pielej tajā svaigāko eļļu. Un uzliec vāku, lai desas labāk sautētos. Izsūtiet Perkinu ārā, lai paskatās, cik rāda pulkstenis baznīcas tornī… Kur tas palaidnieks aizskrējis? … Laikam pie pilsētas vārtiem ar tiem ielaspuikām? … Ir ml gan kalps! . . . Bet kur ir Martīns… Mana sirds bailēs neizturēs, ja mēs nokavēsim! …

Virtuvē ienāca pats rektors.

—    Vai tev viss gatavs, siev?

—    Tūlīt! … Tūlīt! … Nesteidzini mani, Lambert… Skaties — viss jau vārās un šņāc …

—    Tauki sprakst pa gaisu, — piebalsoja ņiprā Tanekene, — līst cukura sīrups, plūst ingvera mērce! Tā vien lec viss laukā no kastroļiem un pannām. Tikai mutes visiem šiem labumiem vēl vajadzīgas! …

—    Mutes jau ienākušas pilsētā un tūlīt būs zem mūsu jumta.

—    Jau?… — Henija pacēla uz tēvu izbaiļu pilnas acis, un viņas roka sastinga virs miezera, kur viņa berza muskatriekstus. — Man bail…

—    Nerunā blēņas! — Hortenziuss viņu norāja un ar drebošiem pirkstiem šķirināja plato, iesirmo bārdu. — Viņu priekšnieks Huljans Romero visai mūsu deputācijai deva goda vārdu, ka pilsētai nedarīs nekā ļauna. Romero ir īsts bruņinieks. Viņš Nārdenā ar savu armiju tikai atpūtīsies un tad dosies tālāk.

—    Papūlieties viņam iepatikties, jaunkundz, — atkal iejaucās Tanekene, — ja viņš pats apmetīsies pie mums. Un tomēr ari viņš ir «spāniešu vilks», kā viņus visus nosauca valdnieks!

—    Ciet klusu, pļāpa! — Hortenziusa kundze atvēzējās ar putu karoti. — Tagad nav īstais laiks atcerēties Orānieti! .. . Nezinu, vai mana meita iepatiksies, bet šie pīrādziņi ar strazdu ķidiņām un kanēli iepatiksies katrā ziņā.

—    Man tomēr bail … — Henija atkal izdvesa.

Klaudzēja piestiņa, čurkstēja sivēni uz iesma, šķindēja

karotes, bļodas un šķīvji, tādēļ ielas trokšņi nebija dzirdami. Iekšā ieskrēja Hortenziusa dēls, resnais Martīns.

—    Tēt, viņi jau ir pie mūsu durvīm!… Perkins saņem viņu zirgus!

Hortenziusa kundze aši noskaloja kaistošo seju ar aukstu ūdeni, nopurināja kleitas krokas uz kuplā auguma un, apmainījusi priekšautu un aubīti pret Briseles mežģīnēm, cēli izpeldēja kopā ar vīru saņemt spāņu musketierus.

Huljans Romero komandēja vienu pulku no visas armijas, ko bija atsūtījis Alba sava dēla dona Fernando de Toledo vadībā apspiest nemieru Holandē. Nārdena atradās spāniešiem pa ceļam. Sākumā pilsoņi nolēma neatdot pilsētu. Viņi cerēja uz Orānieša armijas palīdzību, bet, tā arī nesagaidījuši, bija spiesti kapitulēt. Lamberts Hortenziuss tika izraudzīts par vienu no deputātiem, kuriem vajadzēja atdot spāniešiem pilsētas atslēgas.

—    Redziet! .. . Redziet, jaunkundz, kādi sumpurņi! — tarkšķēja Tanekene, izkārusies pa logu. — Zvēru pie dvēseles glābšanas, ka tik pretīgus es vēl neesmu redzējusi! …

Henija sēdēja kā sastingusi. Līdz šim viņa bija dzirdējusi tik daudz nostāstu par laupīšanām, slaktiņiem un varasdarbiem, kas notiek visur, kur parādās spāniešu karaspēks, ka ari tagad šķita dzirdam nevis mātes laipnos izsaucienus, bet kliedzienus un vaidus. Henija negāja ari pusdienās, kad Hortenziusi cienāja viesus. Viņa nolīda guļamistabas tālākajā stūri un tur sēdēja, baidīdamās pakustēties. Ne tēva pierunāšana, ne brāļa pūliņi pārliecināt, ne mātes pavēles nevarēja piespiest viņu ieiet pie dzīrojošiem spāniešiem.

—    Man bail no viņiem… — meitene čukstēja, drebēdama kā drudzī. — Viņiem kaut kas Jauns padomā. Dzirdat, kā ņaud Tirls? .. .

Vienīgi vecais runcis Tirls un Henija neuzticējās atnācējiem. Līdzko runcis izdzirda smagos sojus, piešu šķindoņu un pakavu klaboņu, tas pārbīli saboza spalvu, ik mirkli lēca sāņus un šņāca.. . Drīz vien Tirlu atrada pusbeigtu karājamies cilpā pie bēniņu kāpņu margām. Ar abām rokām aizsegusi seju, Henija čukstēja:

—    To izdarīja viņi… Tie ir viņi, kas pakāra nabaga lopiņu. . .

—     Nomierinieties, jaunkundz, — Tanekene viņu mierināja, jau paguvusi aizmirst savus pirmos iespaidus par atnācējiem. — Tirls ir atžilbis, neraudiet. Jūsu brālis īstā laikā izņēma viņu no cilpas. Skatieties, runcis jau laiza sev ķepas. Bet, kas attieqas uz spāniešiem, ja viņi visi būtu tik braši un izskatīgi, viņus nudien neviens neienīstu. Šodien visa pilsēta viņus mielo. Vīns plūst straumēm. Tādas pašas jaunkundzes kā jūs viņus apkalpo pie galda. Bet jūs sēžat kā cietumā! . ..

Henija klusēja, seju rokās paslēpusi.

«Kas noticis?» Henija domāja. No kurienes uzbrukušas šīs šausmas? … Kur palicis mūsu mazās, klusās Nārdenas rāmais miers?. . . Cik brīnišķīgi agrāk bija šie ziemas mēneši… Saltās dienās saule kvēloja sarkana, un tad bija tik līksmi joņot kamaniņās garām baltajām, dzirkstošajām sniega kupenām vai arī pielikt slidas kažokādas zābaciņiem un ar lielo smējēju Tanekeni skrieties pa zilo, caurspīdīgo ledu. Vaigi Tanekenei no aukstuma sasarka. Un resnais, lācīgais Martīns, kas bija liels kārumnieks, jocīgi lūdzās, lai viņa paslēpj seju lakatā, ka viņš tās vaigus nesajauc ar āboliem… Tuvojas ziemsvētku laiks. Katru gadu viņi šos mīļākos svētkus pavadīja Hārlemā pie Brumeļiem, vai arī krustmātes Brumeles ģimene pati atbrauca pie viņiem uz Nārdenu. Tad nu gan gāja jautri! Tēvocis, maestro, arvien sacerēja jaunas svētku dziesmas. Māsīcas Elfrīda un Irma, kas bija tik ļoti atšķirīgas, un mīlīgā krustmāte Brumele ienesa mājā īpašu omulību un rosību. Henija pat zināja ģimenes noslēpumu: Martīns bija iemīlējies Brumeļu vecākajā meitā. Bet Elfrīda, to nenojauzdama, viņam, nabadziņam, pilnas ausis piedziedāja par savu līgavaini, jauko, lādzīgo jaunekli Kireju, kas arī bija no Hārlemas. Martinu glāba viņa labsirdība un iedzimtā lēnība — viņš bija gatavs samierināties ar neveiksmi un kļūt par jaunākās Brumeles — Irmas «bruņinieku». Bet tā bieži viņu atbaidīja ar saviem puiciskajiem izlēcieniem …

Kur tas viss palicis?… No Hārlemas sen vairs nav nekādu ziņu. Un, ja arī pienāk, tad tikai briesmīgas. Tā līdz Nārdenai nonāca valodas par Monsas sagrāvi, pēc tam par Mehelnas izlaupīšanu. Nesen klusiņām tika stāstīts par Zitfenas briesmīgo likteni.

Tā atrodas tik tālu no jūras, ka jūras gēzi tai nevarēja palīdzēt. . . Un visa zeme, atskaitot Holandes un Zēlandes provinces, no jauna ir spāniešu rokās. Tie ienīst Nīderlandi . .. Par ko? Par ko var ienīst dzīvespriecīgo, čaklo Nīderlandi? .. . Henija pēdējā laikā kļuvusi galīgi dumja un vairs nekā nesaprot. Viņa tagad saprot mazāk nekā bērnībā, kad apvainojās uz nerātno Irmu, bet maestro Brumeļa audžudēls Johans viņu aizstāvēja kā brālis. Kur tagad ir šis dažādacis Johans? … Irma stāstīja, ka viņš devies meklēt «Nīderlandes laimi». Droši vien nabaga Johans sen jau miris, tāpēc ka Nīderlandei vairs nav ne kripatiņas laimes …

Meitenei uz ceļiem uzlēca pelēkais Tirls. Henija paslēpa seju kuplajā, siltajā spalvā un sāka raudāt.

Vakarā lielais pilsētas zvans aicināja kopā pilsoņus. Nepagāja ne pusstunda, kad baznīcā jau bija sapulcējušies piecsimt cilvēku. Visi uztraukti gaidīja spāņu pavēlniecības pārstāvjus.

Nārdenieši bija laimīgi, ka briesmās tik lēti tikuši cauri. Viņi labi zināja, kādas šausmas piedzīvojusi Monsa, Mehelna, kas spāniešus bija sagaidījušas ar šāvieniem, un Zitfena, kas, stāsta, nodedzināta līdz pamatiem …

Vispārējo klusumu baznīcā traucēja vienīgi skolotājs Adrians Krankhofts. Viņa drudžaini liesmojošās acis visiem iedvesa šausmas. Vai tas nebija viņš, kas gandrīz pazudināja pilsētu, uzrāpdamies uz vaļņa un izšaudams ar lielgabalu tai bridi, kad bija uzsāktas sarunas ar Romero?… Viņš kliedza, lai neticot nevienam solījumam, bet aizstāvoties līdz pēdējam elpas vilcienam. Paldies dievam, šāviens nevienu spānieti neievainoja, un neprāša pārdrošība aizmirsās, baudot brango alu un saldo vīnu.

Krankhofts klīda apkārt un kaut ko bubināja zem deguna. Viņa soļi dobji atbalsojās zem velvēm, lai gan baznīca bija ļaužu pārpilna.

Birģermeistars Lambersons apturēja Krankhoftu un līdzcietīgi paspieda viņam roku.

—    Mans draugs, jūs neraizējieties un veltīgi neuztrauciet citus. Labāk ejiet mājās un liecieties gultā. Rit mēs jums pastāstīsim visus jaunumus.

—    Mums vairs nav māju! … — Krankhofts izdvesa. — Mums vairs nav rītdienas! . ..

—    Diezgan, diezgan, mans labais draugs! …

—    Mums vairs nav ne māju, ne ģimenes, — Krankhofts stūrgalvīgi atkārtoja. — Jeb vai jūs visi esat aizmirsuši Roterdamu? …

—    Kādā ziņā Roterdamu?

Kvēlošās acis bālajā sejā, izspūrušie mati, baigie čuksti gribot negribot lika klausīties. Krankhofts ātri runāja:

—    Spāniešu admirālis Bosi, pēc tam kad gēzi ieņēma Brili, rīkojās viltīgi. Viņš baidījās zaudēt Roterdamu. Viņš, tāpat kā tagad Romero, lūdza Roterdamas maģistrātam atļauju tikai izvest cauri savu karaspēku…

—    Atkal dzied to pašu dziesmu, neprātīgais! . .. Visiem sāpina sirdi… Un ar Roterdamu tas notika tik sen …

Lambersona seja kļuva drūma. Viņš apkampa skolotāju un apsēdināja kaktā zem luktas. Tomēr Krankhofts turpināja:

—    Roterdamas maģistrāts piekrita tāpat kā mēs, tāpat kā tagad mēs . .. bet ar noteikumu, ka pa pilsētas vārtiem ļaus ienākt tikai vienai vienībai, ne vairāk. Bosī pats ar savu roku parakstīja šo noteikumu un uzspieda tam karaļa zīmogu… — Krankhofts ar pūlēm atvilka aizsmakušo elpu. — Bet, tiklīdz ielaida pirmo vienību, pa vārtiem ielauzās visas pārējās. Roterdamieši negaidīja nodevību un nebija sagatavojušies. Spāniešu jātnieki, nospiezdami un sabradādami mierīgos cilvēkus, iebruka pilsētā un … Tālāko jūs paši zināt, kas notika … Maz palika dzīvo, kuri varētu pastāstīt par «spāņu admirāļa godīgumu» …

Krankhofts atslējās pret sienu, viņa plaksti gurdi nolaidās.

Birģermeistars labsirdīgi pasmaidīja:

—     Viņam, nabadziņam, būtu taisnība, taču Nārdenā ir gādīgas sievas, nevis kā tajā nelaimīgajā Roterdamā. Mūsējās pa īstam pamieloja atnācējus. Un, kā mēdz teikt: «Pilns vēders — vēlīgs prāts! .. .» Kurš varētu nodarīt pāri rokām, kas cepušas tik gardas irbites un darījušas tik putojošu miestiņu? …

Apkārt visi smaidīja.

—    Romero ir ļoti apmierināts ar pusdienām, ko viņam cēla priekšā senatora Herita sieva… — piebilda birģermeistars.

—    Es viņus nupat redzēju, — teica reģents Vulfshāgens. — Viņi staigā pa laukumu gandrīz vai apkampušies un runājas gluži kā veci draugi.

—    Nezin vai šī draudzība patiktu valdniekam… — acis neatvēris, pateica Krankhofts.

—    Kuš! … Kuš! … Klusējiet!. .. Vai nu prāts tagad pieminēt Orānieti! … — reģents bija sašutis. — Sis vārds ir tikpat kā eļļa spāniešu uguni!'. . .

—     Ļaujiet viņiem aiziet ar labu, un mēs paskaidrosim, kāpēc ielaidām Romero, — nopūzdamies teica Lambersons.

—     Plikām rokām pilsētu tikpat neaizstāvēsim! — reģents nerimās. — Snous, prinča ieliktenis Ziemeļholandē, pulvera mums atsūtījis pārāk maz, bet ar solījumiem nav skopojies. Būtu vismaz iedevis vienu lieku zaldātu, kaut vai dukātu vai vecu, salauztu lielgabalu! . .. Mūsu ziņneši atgriezās no viņa tukšām rokām.

—     Kauns pārmest Snouam! — Lambersons viņu bargi apsauca. — Kur lai viņš ņem zaldātus un lielgabalus, ja visa zeme atkal nospiesta verdzībā!

—    Nav tiesa! … — Krankhofts pielēca kājās. — Ziemeļholande un Zēlande vēl arvien stingri turas pretī! …

—    Klusāk! . .. Klusāk! … Mācītājs kaut ko saka.

Visi pagriezās, ar acīm meklēdami reformātu mācītāja Mateja Korna pazīstamo seju. Viņš stāvēja durvīs, ģērbies savās tumšajās vadmalas drānās, bāls kā krīts.

•— Kas noticis?

—• Pilsoņi… — klusumā, kas bija iestājies, atskanēja

Koma balss. — Mēs esam piekrāpti… Mūs zem šim velvēm sapulcinājusi pati nāve… Spānieši nav turējuši savu vārdu. Mūsu mājas tiek izlaupītas, mūsu sievas un meitas — piesmietas …

No birģermeistara krūtīm izlauzās vaids. Citus grūstīdams, viņš metās uz durvīm.

Salīgojās vesela galvu jūra, un ļaudis, nikni kliegdami, drāzās viņam pakaļ. Pēdējie spiedās virsū priekšējiem un gāza tos no kājām.

Birģermeistars viens no pirmajiem ieraudzīja, kā gaisā pasviedās Mateja Korna rokas, bet pār viņa seju izplūda plata asins strūkla. Lambersons saprata, ka viņš kopā ar citiem iekritis lamatās.

Spānieši, skaļi rēkdami, ielauzās baznīcā. Viņi izšāva zalvi uz neapbruņotajiem cilvēkiem un klupa viņiem virsū ar zobeniem. Slaktiņš šaurajā telpā bija īss. Pēc pāris minūtēm mozaīkas grīda kļuva lipīga no asinīm. Baznīcā kaudzēm gulēja līķi. Eku aizdedzināja un atstāja tajā beigtos un mirstošos . . .

Spānieši vajāja pilsētniekus tikpat kā mednieki meža zvērus. Notvertos pēc ilgas ņirgāšanās nogalināja.

Pilsētai no visām pusēm pielika uguni. Tos, kas izglābās no liesmām un dūmiem, nodūra ar zobeniem, citus sakapāja ar cirvjiem.

Birģermeistaru Lambersonu spīdzināja līdz pašam rītam, lai dabūtu no viņa neesošus dārgumus.

Hortenziusu nezin kāpēc pažēloja. Viņu atstāja uz nodegušās mājas sliekšņa, kur viņš stāvēja un apdzisušā balsī nesakarīgi čukstēja:

— Viņi deva bruņinieka goda vārdu, Henij… Bruņinieka goda vārdu. Bet tu, muļķīte, neticēji un pakāries bēniņos… Bruņinieka goda vārds neglāba arī Martinu… Viņš bija tik liels un dūšīgs, mūsu labsirdīgais Martīns… Jā… Viņi man atstāja par piemiņu dēla sirdi… Bet kur ir mūsu māte? … Kur ir Tanekene? … Kur ir palaidnis Perkins?… Paklau, Taneken, vai tavi pīrādziņi ar strazdiem ir gatavi? …

Vecais runcis Tirls ar apsvilušu spalvu bailīgi aizšmauca garām saimniekam un paslēpās aiz melnajiem, apdegušajiem mājas baļķiem. Lielās smējējas Tanekenes sakropļotais līķis uz galvas gulēja akā.

Uz ugunsgrēkā sakarsušās zemes krita sniegs un kusa.

XIII ledus cietoksnis

Johans izgāja uz savas korvetes klāja un palūkojās apkārt. Debesis un līci ietina bālgana migla, bieza kā vate. Blakus stāvošie kuģi šķita kā miglainas ēnas. Saule, kas karājās virs mastiem, atgādināja olas dzeltenumu pienā. Vienīgi tā rādīja laiku. Skaņas, tikko radušās, tūlīt nosmaka sniega kupenās. Elpa ap lūpām virmoja kā biezs tvaiks. No rājām nokarājās baltas sarmas bārkstis. Fantastiska, apburta spoku stunda! …

Bezdarbība nomāca. Nelielā gēzu eskadra bija iesalusi netālu no Amsterdamas, kur kā maitu ērglis bija paslēpies hercogs Alba. Johans atdotu savu atlikušo dzīvi, lai šo tik svarīgo ienaidnieka balstu Holandē varētu ieņemt tāpat kā Brili. Tomēr negaidītais sals vienā rāvienā sakala līča ūdeņus, un eskadra, ledus iežņaugta, nekustīgi stāvēja sniega laukos kā paralizēta.

Johans klīda pa klāju, aplūkoja lielgabalus, pārbaudīja sardzi, nokāpa kajītē, tur sabuksnīja drūmi sēdošo Rustamu un kāpa atkal augšā. Cik mokoša bezdarbība!. .. Nošķirtība no visas pasaules! … Kas notiek tur, dzimtajā krastā? … Nu jau daudzas dienas uz kuģiem nekas nav dzirdēts par ienaidnieku. No Orānieša arī nebija nekādas vēstis. Johans zināja, ka visas dienvidu provinces ir spāniešu rokās. Viņš zināja, ka Orānietis pēc Monsas krišanas un savas bēgšanas uz Peronu vairs necer sagaidīt palīdzību no draudzīgi noskaņotiem valdniekiem. Atlaidis armijas paliekas, princis devies uz Holandi, uz viņam uzticīgo Enkheizenu. No divdesmit tūkstošu vīru lielā karaspēka pie viņa palikuši vienīgi septiņdesmit jātnieki. Viņš atbraucis uz Holandi un, apmeklēdams pilsētu pēc pilsētas, apspriedies ar maģistrātiem un pilsoņiem. Sī politiķa smalkais, asais prāts meklēja jaunus cīnās ceļus. Viena no šādām apspriedēm bija notikusi Hārlemā.

Johanam sažņaudzās sirds, kad viņš domāja par Hārlemu — savu otro dzimteni. Tur bija viņa ģimene. Vai viņi ir dzīvi?… Vai maestro vēl joprojām sacerē aizkustinošas dziesmas? … Vai Brumeļa kundze viņu nav aizmirsusi?… Pats viņš atcerējās pēdējo sarunu vārdu pa vārdam. Atmiņas viņu sasildīja kā glāsts. Vai prātīgā Elfrīda nav izgājusi pie vīra? … Un vai dedzīgā mazā

Irma ar gadiem nav kļuvusi nosvērtāka? … Cik jocīgi viņa lūdzās, lai Johans neiet projām tajos pēdējos jaukajos ziemsvētkos, kad pie viņiem ciemojās Hortenziusi! Un kā klājas tiem? … Kāda tagad ir kļuvusi biklā Henija? … Ko dara lādzīgais kārumnieks Martīns? … Brīnišķīgās, neaizmirstamās dienas!

Johans no jauna nokāpa kajītē un enerģiski pateica Rustamam:

—    Ko sēdi drūms kā ūpis! Modini vīrus, kas te salīduši savās kojās kā āpši alās. — Viņš norādīja uz guļošajiem biedriem. — Modini visus līdz pēdējam! … Mana pavēle šodien ir tāda: visiem nokāpt uz ledus un izstaipīt kaulus, atliekt plecus un labi saelpoties salto vēju, ka vai elpa aizraujas! …

Rustams nesaprata draugu. Pēc Briles ieņemšanas pats admirālis de la Marks bija piešķīris Johanam augstāku dienesta pakāpi, un Rustamam pēc stingra jūras braucēju reglamenta viņam nācās paklausīt. Viņš negribīgi piecēlās no grīdai pieskrūvētā ķebļa un, ne vārda nesacīdams, vilka nost gēziem apmetņus un segas.

Matroži lamājās, staipījās un ļoganā gaitā devās uz trapu.

Johans bija izdomājis neparastu nodarbību. Viņš pavēlēja uzcelt ledus cietoksni un to izdaiļot ar Albas statuju, līdzīgu tai, kāda ir Antverpenē.

—     Vai mēs esam sliktāki par dienvidu provincēm? — viņš mēļoja. — Lai mums arī būtu tāds pats brīnums!

Kā pasakā izauga zilgmains, caurspīdīgs cietoksnis — ar torņiem, robotām sienām, šaujamlūkām, paceļamiem tiltiem. Vārtos uz paaugstinājuma uzstatīja milzīgu sātana figūru ar asti un ragiem, izkārtu sarkanas lupatas mēli, ar oglēm acu vietā, lūku ūsām un bārdu.

Rustams pūlējās vairāk par visiem. Likās, viņš aizmirsis savas grūtās domas un aizrāvies, izrotādams sātana mantiju ar sniega ornamentu. Atkal, tāpat kā sendienās, viņš nodevās darbam ar mākslinieka degsmi. Cik savādi viņam bija veidot no šī pakļāvīgā materiāla! Cik ļoti tas atšķīrās no pierastā māla! Kā stingst un sazilē pirksti — tie vairs neklausa. Bet Rustams ir spītīgs un neatlaidīgs — viņam vispirms jābūt pašam ar sevi mierā un pagaidām nav jātic draugu uzslavām.

Tomēr sals ir stiprāks par viņu, kas dzimis saulainajā Valensijā. Rustams atliec muguru un, acis piemiedzis,

s'.'.atās uz briesmīgo figūru baltajā, greznajā mantijā. Rustamam sit uz pleca, viņu visādi grūsta, iegāž sniegā,

cenzdamies sasildīt.

—    Tu nosalsi, Melnais! …

—    Paskat, izrotājis sātanu kā paša brāli!…

—    Alba tev dārgi samaksātu par tādu izdaiļo jumu!… Rustams vairs neskatās uz ledus statuju. Viņš tālumā

ieraudzījis tumšu plankumu. Tas lēni tuvojas, te nozuzdams aiz kupenām, te parādīdamies no jauna … Melnās acis ir asas un vērīgas. Gēzi arī pamanījuši. Johans uzskrien uz cietokšņa vaļņa un, ar roku aizsedzis acis pret sauli, cieši raugās uz dīvaino plankumu.

—           Cilvēks! Zvēru pie korvetes — tas ir cilvēks! Un viņš nāk šurp!

Nu jau visi skaidri redzēja vīrieti, kas pa kupenām brida tieši uz eskadru.

—           Zvēru pie silta ceļavēja, tas nav okšķeris! Viņš neslapstās, bet droši čāpo pie mums. Ei, tu!… Ne soli tuvāk, citādi šau sim!

Trokšņainā barā gēzi metās lejā no vaļņa un drāzās pretī svešiniekam.

Salā sasārtusi, baku mazliet izraibināta seja. Pretī raugās kažokādas cepures aizēnotas, nedaudz šķelmīgas, gudras acis. Platā smaidā atsegti balti, stipri zobi. Kur un kad Johans jau redzējis šo cilvēku? . ..

—    Nu, nu, — svešais saka gēziem, kas viņu ielenkuši,

—    parādieties! Vai te, šajā ledus pilī, nav kāds ar dažādām acīm? . . .

Johans paslēpās aiz Rustama muguras.

—           Mums ir gan ar dažādām acīm, gan melnu ādu, — smiedamies atbildēja gēzi.

—    Metiet jokus pie malas! — atnācējs savilka pieri.

—     Es te neesmu ciemos nācis pār lāsmeņiem un ledus blāķiem. Ja tāda vīra jūsu vidū nav, varbūt atradīsies uz cita kuģa …

—    Kālab viņš tev vajadzīgs? …

—    To es pateikšu viņam pašam.

—           Nu, mums ir gan viens ar dažādām acīm, bet varbūt tas nebūs īstais?

—    Varbūt nebūs ar, — svešais piekrita un iesmējās Kur gan Johans bija dzirdējis šo balsi?.,. Vai atkal

negaidīta tikšanās, tāpat kā ar Henrihu van Gāļu?

Smaids, smaids!… Un šie smiekli, sulīgi, zemi kā ērģeļu akords … Ērģeļu akords? … Jā! … Jā! … Hārlemas katedrāle! … Maestro!… Viņa ziemsvētku dziesma … Ērģeļu labošana…

—    Kā jūs sauc? — Johans spēra soli tuvāk atnācējam.

—    Tu esi pārāk skubīgs, draudziņ, — tas viņu apturēja. — Sājos laikos vārdu nesaka pēc pirmā pieprasījuma.

•— Tad sakiet pēc otrā, — Johans paveda viņu sāņus. — Es tomēr zinu: Pīters. .. Pīters. .. Pīters Meijs! … — viņam acumirklī iekrita prātā. — Galdniekmeistars no Alkmāras, Lamberta Hortenziusa, Nārdenas Latīņu akadēmijas rektora paziņa! . .. Vai ne?

Smaids nozuda no atnācēja sejas. Acis uzliesmoja briesmīgs naids. Tad acis apdzisa, un viņš dobjā balsī skumji pateica:

—    Noņemsim cepures Nārdenas mocekļu priekšā.

Johans atkāpās.

—    Mo-cek-ļu? … Kas .. . nolīcis … ar Nārdenu? …

—    No Nārdenas palikušas vienīgi sienas. Zitfenas vietā — krāsmatas.

Johans norāva cepuri, vairs neteikdams ne vārda, paņēma Meiju aiz rokas un veda uz savu kajīti. Tur viņš sacīja:

—    Stāsti visu pēc kārtas. Es esmu Dažādacis.

Pīters Meijs pastāstīja Johanam, kāds ir stāvoklis. Tas bija sliktāks nekā jebkad.

—     Nīderlandei, — Meijs teica, — draud vai nu kritiens dziļā verdzībā, vai cīņa ar ienaidnieku uz dzīvību un nāvi.

Johans sēdēja, ar rokām ceļus aptvēris, un domāja. Ko viņiem iesākt, ledus važās iekaltiem? . . . Pamest kuģus un doties uz Leideni, kur, pēc Meija vārdiem, sākuši pulcēties patriotu brīvprātīgie karapulki? . .. Bet kuģi ir viņu spēks. Ne jau velti Briles ieņemšana bija pagrieziena bridis cīņā. Un, ja nebijusi Bērtuļa nakts, nebijusi neuzticīgā sabiedrotā — Francijas karaļa nodevība, tagad dzimtene jau svinētu pilnīgu uzvaru. Kāpēc Orānijas princis vienmēr paļaujas galvenokārt uz citzemju karaspēku? … Vai tādi ļaudis spēj ar kvēlu sirdi cīnīties par svešas zemes atbrīvošanu? … Nē, tikai paši nīderlandieši, šie vīrišķīgie, darbā sīkstie cilvēki, kas tik daudz izcietuši garajos, mokpilnajos gados, atradīs sevī neizsmeļamus spēkus, lai galīgi uzveiktu ļaunumu, Laikam jau Rustamam tomēr ir zināma taisnība, kad viņš saka: «Princis vienmēr paliks princis, un viņu vairāk vilks pie savējiem nekā pie vienkāršās tautas.» Taču laiks negaida, jāglābj vismaz ziemeļi.

Pīpi pakšķinādams, Pīters Meijs lūkojās uz Johanu. Cik stalts karavīrs tomēr iznācis no šī baltmatainā zēna ar skanīgo balsi. Kādreiz pirms septiņiem gadiem viņš to bija redzējis ziemsvētkos Hārlemā!…

—    Ko tu neprasi, kālab es meklēju tieši tevi? — kādu laiciņu klusējis, viņš jautāja. — Es biju Sasenheimā, prinča pašreizējā mītnē, kas atrodas Hārlemas ezera dienvidgalā. Tu zini, kur tas ir?

Johans pamāja ar galvu.

—    Tur es sastapu arī mūsu labākos cilvēkus. Viņi visi pulcējas pie prinča. Nu, un tur viņu pulkā ir arī vecais karavīrs Švendijs un tavs maestro Brumelis.

—    Maestro?… — Johans sakampa Meiju aiz vamža atloka. — Vai viņa ģimenē visi ir sveiki un veseli?

—    Viņš man iedeva zīmīti, lai nododu tev — ja es patiešām atrastu Dažādaci.

—    Ko tad jūs man to nedevāt tūlīt? … — Johans jautāja.

Viņš nepacietīgi gaidīja, kamēr Meijs, nolicis pīpi, atārdīja cepures oderi un izvilka no turienes saritinātu papīra lapu. Uz grīdas nokrita vēl kāda mazītiņa zīmīte.

—    Kas tas tāds?

Meijs iesmējās.

—    Sis papīriņš nu jau vairākus gadus meklē jūsu godību pa visu pasauli.

Johans pacēla nodriskāto papīra gabaliņu un izlasīja:

«Kur Tu esi, Dažādaci? Bez Tevis Hārlemā kļuvis skumji pat svētkos. Kad es izaugšu liela, es iešu Tevi meklēt. Es Tevi tūlīt pazīšu pēc acīm, bet Tu mani gan neparko nepazīsi. Paiesi garām kā svešinieks. Māmiņa Tevi ļoti mīl. Bet Elfrīda skatās tikai uz Kireju. Tu laikam viņu vēl toreiz nepazini? Viņš ir ļoti labs — varbūt vēl labāks par Tevi. Tomēr es Tevi mīlu vairāk. Tētis . ..»

Tālāk bēfnišķīgā rokraksta lielie, nevienādie burti bija sagāzušies cits citam virsū, nevarēdami satilpt uz papīra, un Johanam neizdevās saburtot pat parakstu. Viņš ar maigumu pasmaidīja, tad sāka lasīt Brumeļa vēstuli.

Jākobs Brumelis rakstīja gandrīz to pašu, ko jau bija izstāstījis Meijs. Viņš ieteica vienmēr būt modram, jo pienākuši tādi laiki, kad vai nu jāiet bojā, vai jānosviež karaļa jūgs. Vēstules beigās viņš pa jokam pārmeta, ka bagātais Sneiss droši vien esot sarūgtināts, tāpēc ka Johans nav atgriezies viņa mājā. «Tirgonis vienmēr paliks tirgonis,» piebilda maestro. «Viņš uz Tevi bija licis tik lielas cerības. Nu, manu zēn, tā ir laba liecība par Tevi. ..» Bet zemāk ar maigu līdzjūtību un parasto sirsnību viņš ieminējās par vecā Mikela dzīves galu un Henriha van Gāla nāvi karaspēka nometnē netālu no Zermenas.

Johans izlasīja pēdējo vēsti, uzreiz pat lāgā to neaptverdams. Viņš lēnām salocīja abas vēstules, noglabāja kabatā un, piegājis pie trapa, pasauca:

—    Rustaml…

Lūka tūlīt parādījās maura slaidais stāvs.

—    Rustam, — Johans klusi teica, — no mums trim, kas pie Anglijas krastiem devām zvērestu aizstāvēt Nīderlandi, vairs palikuši divi: Henrihs van Gāls ir miris.

Rustams noskrēja lejā no trapa.

—    Vai tu domā, ka es neatceros mūsu zvērestu? Viņu .. . nogalināja spānieši?

Johans pamāja ar galvu.

Albas dēls dons Fernando de Toledo smaidīja. Viņam patiešām bija laimējies. Pēc Nārdenas sagrāves viņš no Amsterdamas taisījās doties uz Hārlemu. Ja ieņemtu šo pilsētu, Holande tiktu pārdalīta uz pusēm un ķecera Orānieša par jaunu savāktā armija būtu atgriezta no viņa rokaspuiša — Didriha Snoua armijas ziemeļos. Hārlema bija tā vieta, kas viņus abus vienoja. Tai jākrīt, tāpat kā krita Monsa, Mehelna, Zitfena, kā krita dumjā, viesmīlīgā Nārdena.

Bet ceļā uz Hārlemu viņam radusies iespēja, garām ejot, gandrīz kā rotaļājoties, sagrābt ledū iesalušo gēzu eskadru. Pašā reizē sāka pūst austrumu vējš, šis asais ziemas vējš, kas vienā naktī sastindzināja visu Zeiderzē līci! Ienīstie gēzi iekrituši ledus lamatās, un dons Fernando nepalaidīs garām izdevību izmantot viņu nelaimi.

«Gēzi mūs sauc par spāņu vilkiem. Lai tad viņi arī dabū just mūsu kampienu vilku mēnesī — decembri!»

Un dons Fernando deva pavēli steidzami noskaidrot ledus biezumu, lai varētu sūtīt savus rūdītos spāņu zaldātus pret ledū iesalušo eskadru.

«Gēzi plātās, ka viņi uz ūdens jūtoties tikpat kā mājās. Bet sals padarījis ūdeni cietāku par zemi. Paskatīsimies, kādu dziesmu viņi tagad dziedās …»

Dons Fernando smējās. Virsnieki, sapulcējušies priekšnieka mītnē, iztapīgi viņam piebalsoja.

—       Tēvs man pavēlēja neatstāt dzīvu nevienu no šiem neliešiem, un es izpelnīšos uzslavu ne tikai no viņa vien.

—       Lai dzīvo viņa katoliskā majestāte karalis Fīlips! … — kāds virsnieks ieb|āvās. — Lai dzīvo svētais tēvs pāvests un mūsu vienotā svētā Romas baznīca! …

—    Lai iznīkst gēzi! …

—       Lai iznīkst vispār visi nīderlandieši! … — Jauni nokliedza Sanho de Avila.

Prātīgais vācietis grāfs Overšteins pašūpoja galvu.

—       Bet kas tad strādās? … Nē, šī nācija ir noderīga nācija. Viņa majestāte nelaiķis ķeizars Kārlis augstu vērtēja nīderlandiešus par viņu darbu.

—       Pie velna darbu! … — viņu pārtrauca Alonso de Vargass. — Vienīgais cienījamais darbs ir karš! … Tikai karavīrs ir cieņas vērts un neviens cits!. .. Ķeizars pirmām kārtām bija dižens karotājs.

—       Bet viņš patiesi Joti mīlēja nīderlandiešu guldeņus, ko dabūja no nīderlandiešu darba, — daudznozīmīgi uzsvēra Huljans Romero.

Visi iesmējās, sapratuši cinisko mājienu. Spānieši arī mīlēja nīderlandiešu zeltu.

Speciālā grupa, kas bija aizsūtīta izlūkot., atnesa labas vēstis. Ledus līcī bija tik biezs, ka pilnīgi droši varēja izturēt kājnieku karaspēku.

—       Tātad, draugi, nakts ir mūsu! . .. Tiklīdz iestāsies tumsa, mēs sūtīsim pret viņiem savus musketierus.

—    Santjago un Spānija, — ar mums ir dievs!…

Likās, Amsterdama aizturējusi elpu, gaidīdama tuvo un vieglo uzvaru. Līdz ar krēslu krastā sāka pulcēties vienības. Līča baltā, līdzenā virsma aizstiepās miglainā tālē. Cauri spokainajam aizsegam tik tikko bija samanāmi ledū iesalušo kuģu silueti.

— Cik to ir?

—            Deviņi, jūsu gaišība: «Johans», «Gulbis», «Annemarija», «Gēzs», «Kompromiss», «Egmonts», «Horns», «Vilhelms Klusētājs» un korvete «Brile».

—            Velns parāvis, nav slikti nosaukumi! Un, ja mums vēl arvien nav izdevies apgriezt sprandu pašam Klusētājam, tad kuģis ar viņa nolādēto vārdu uz rīta pusi būs mūsu.

Lāpu gaismā uzbudināto karavīru elpa mutuļoja ka garaiņi.

—           Santjago un Spānija, — uz priekšu! … Ar viņiem ilgi nepiņķējieties.

—     Līdz ritam, jūsu gaišība! . ..

Pirmā vienība uzgāja uz ledus. Lāpu virtene krastā ap donu Fernando pamazām sāka attālināties un dzist. Musketieri virzījās uz priekšu pa līci pilnīgā tumsā.

—           Santjago un Spānija!… — Saltajā miglā balsis noslāpa un izgaisa.

Noledojušais cejš skanēja kā dzelzs zem zirgu pakaviem. Albas dēls atgriezās pilsētā, sava tēva pilī, lai ziņotu par nakts uzbrukumu.

Rīts uzausa tikpat miglains un salts kā viņunakt. Donu Fernando uzmodināja satrauktļ klauvējieni pie durvīm.

—    Jūsu gaišība!. .. Jūsu gaišība! …

Albas dēls pavēra acis.

—    Cik gūstekņu un lielgabalu? …

—     Mūsējie bēga, jūsu gaišība! …

—    Ko? . .. Viņi bēga?

—    Mūsējie bēga …

Dons Fernando izlēca no gultas.

—    Tu esi piedzēries?!

—           Nē, jūsu gaišība. Izrādās, gēzi dabūjuši zināt par mūsu uzbrukumu. Viņi ap kuģiem izcirtuši platu ledus joslu, un viņu flote tagad ir kā īsts cietoksnis. Tikko mēs nonācām pie viņiem simts soļu attālumā, no lielgabaliem atskanēja zalve. Neviens no mūsējiem pirms tam tur nebija dzirdējis nekādu kustību vai trauksmi. Likās, it kā pat sargi būtu aizmiguši …

—           Viltīgie suņi, viņi bija paslēpušies!… — Dona Fernando seja trakās dusmās sašķiebās. — Stāsti!

—           Mūsējie devās uz priekšu. Tad no kuģiem pa laipām noskrēja viņu vienība …

—    Nu? …

Karavīrs sastomījās.

—    Kāpēc musketieri viņus turpat uz vietas neiznīcināja? Ko viņi gaidīja?… — Dons Fernando sagrāba karavīru aiz mundiera atloka. — Runā, kas notika tālāk!

—    Viņi visi bija uz slidām, jūsu gaišība. Viņi lidoja ap mums kā lapsenes un dzēla ar uguni, dūra ar pīķiem. Mūsējiem slīdēja kājas, viņi klupa un krita, bet tie sātani joņoja ar savām velnišķīgajām slidām kā vējš… Mēs viņus nevarējām panākt…

—    Zvēru pie svētā troņa, viņiem palīdzējis pats nešķīstais gars! …

—    Tas tiesa, jūsu gaišība! Es pats savām acīm redzēju viņu ledus dievekli, kas mats matā izskatījās pēc nešķīstā. Bet pie dievekļa stāvēja kā tikko no elles speltes iznācis garš jo garš, piķa melns sātans un šāva nekļūdīgi. Katrs viņa šāviens nogāza kādu no mūsējiem kā salmu kūli…

—    Runā, kas runājams, stulbeni!. ..

—    Līdz šim, jūsu gaišiba, neviens nav pat dzirdējis, ka tā kāds būtu cīnījies uz ledus… Tas bija īsts brīnums!

—    Ķeceru burvestība, nevis brīnums! …

—     Burvestība, jūsu gaišība, tīrā burvestība! … Viens no viņiem nudien bija apburts — viņu neķēra neviena lode. Viņš kā suns, zobus atņirdzis, metās mums zem kājām un, likās, pat dziedāja kaut ko …

—    Pietiek! Nāc man līdzi! Tu visu to vārds vārdā ziņosi viņa gaišībai hercogam.

Alba pavēlēja tūlīt uztaisīt septiņus tūkstošus slidu pāru un apmācīt spāniešu armiju ar tām rīkoties.

—    Jūsu gaišība, — viņš vēsi teica dēlam, — es ceru, ka jūs jau tuvākajā laikā izlabosiet kļūdu un atriebsieties par kaunpilno sakāvi.

Tomēr donam Fernando šoreiz neizdevās atriebties. Aiznākamajā dienā pēkšņi sāka pūst rietumu vējš un iestājās atkusnis. Līcī ledus sāka dilt, tas izkusa. Un gēzu flote ar pirmo paisumu aizgāja uz Enkheizenu.

Gluži kā Oz pasūtījumu, laiks grozījās no jauna. Sals noslēdza aiz aizbraukušajiem ledus vārtus, licis aizsala otrreiz. Dzīties pakaļ nevarēja pat ar kuģiem.

—    Par viņiem man atbildēs Hārlema!… — zobus griezdams, dons Fernando atkal un atkal atkārtoja.

XIV hĀrlemas sievietes

—    Balodis, krustmāt Kenava, es jums saku — tas ir balodis! …

Vējš plivināja meitenes blondos matus. Gaišās acis saspringti lūkojās miglainajā tālē.

Brīvprātīgo sieviešu vienības priekšniece Kenava Haselere pašūpoja galvu.

—     Tev tikai rādās, Elfrīda. Visus baložus noķēruši spānieši. Jau trešo dienu mēs gaidām atbildi no ezera viņas puses, bet tās nav un nav … Ej lejā, tevi te nomainīs Anna Dirka. Viņa ir saslimusi un šodien nevarēs strādāt pie nocietinājumiem.

Haselere ašā, lietišķā gaitā nokāpa lejā no vaļņa. Viņai jau bija tuvu piecdesmitiem. Strauja un enerģiska, viņa visur bija klāt.

Kad trīsdesmit tūkstošu vīru lielā spāniešu armija ielenca Hārlemu, Kenava saprata, ka vietējais garnizons ir pārāk niecīgs pret tik spēcīgu pretinieku. Viņa no rīta līdz vakaram staigāja pa mājām, vervēdama sievietes palīgā pilsētas vīriem. Kenava prata atrast vienkāršus, visiem saprotamus vārdus, kas pārliecināja gan jaunas meičas, gan sievas pamest visus mājas darbus un aizstāvēt pilsētu.

Elfrīdu Brumeli viņa nevarēja pārliecināt uzreiz.

—     Man bail no asinīm, krustmāt Kenava .. — meitene ar asarām acīs runāja. — Es pat mušai nevaru nodarīt pāri…

—    Bet tavs tēvs? Kur viņš ir?

—     Ak, es zinu!. . . Zinu! … — meitene gauži raudāja. — Un tas plosa manu sirdi. Tēvs ir tik labs! … Tik maigs! . .. Un tagad pēkšņi… Nē, nē, viņš nespēs pacelt roku pret savu tuvāko… Nogalināt ir grēks!

—     Bet vai nogalināt nevainīgus cilvēkus nav vēl lielāks grēks, Elfrīda? — prasīja Haselere. — Katram no mums jāpalīdz aizstāvēt pilsētu, kā kurš prot: kopt ievainotos, nest akmeņus un zemi, ar ko salabot iedragātos mūrus, vārīt zaldātiem ēdienu, izsniegt pārtiku, gatavot zāles, padot ūdeni cīnītājiem, uzmundrināt tos, kuri zaudējuši drosmi… Paskaties uz Kireju. Nav otra tāda jaunekļa, kuram būtu tik maiga un cēla sirds, tomēr viņš jau pierakstījies brīvprātīgajos.

Kenava zināja Elfrīdas vārīgo vietu. Meitene pietvīka un nodūra acis.

—    Kaut būtu vairāk tādu kā viņš, un dzimtene atkal brīvi uzelpotu! … Vai tu viņu šajās dienās esi redzējusi? … Viņš no vaiga kļuvis vēl skaistāks, jo pašaizliedzība ir lielākais tikums un skaistums.

—    Jums taisnība, krustmāt Kenava … Bet es viņu tagad gandrīz nemaz nedabūju redzēt… — Elfrīda skumji nočukstēja. — Viņš pie mums tikpat kā nenāk…

—     Tev jau ir septiņpadsmit gadu, — turpināja Kenava. — Drīz pienāks laiks, un tu iemīlēsi cilvēku . .. Bet ko tu dosi viņam savā pūrā? … Mīkstčaulīgu sirdi, kas prot tikai raudāt?… «Kur tu biji, mans draugs,» viņš jautās, «kad mums visiem klājās grūti? … Tu sēdēji pie vērpjamā ratiņa un lēji veltīgas asaras. Bet es pa to laiku lēju asinis uz dzimtās pilsētas mūriem. Es tevi sargāju no slepkavām un laupītājiem, bet tu man toreiz nesniedzi palīdzīgu roku. Kādēļ tad tu sauc mani tagad, kad dzīve no jauna kļuvusi kā ziedošs dārzs?… Ej prom pie tāda paša gļēva sliņķa, kāda esi tu, bet man vajadzīgs ists dzīves draugs, kas gan nelaimē, gan priekos vienmēr būs man uzticīgs! …»

—     Es atnākšu, krustmāt Kenava, es atnākšu… — čukstēja Elfrīda. — Es atnākšu ar savu māsu Irmu — viņa visu laiku prasās brīvprātīgajos. Viņai jau piecpadsmit gadu. Viņa teica, ka gribot atriebt nelaimīgos nārdeniešus.

Kenava savāca vienību no vairākiem simtiem sieviešu un aizveda to pie garnizona priekšnieka Vigbolda van Riperdas — gēzu nodaļas komandiera Hārlemā. Sievietēm tūlīt atradās darbs. Decembra vidū spānieši bija sākuši bombardēt. Krusta vārti un svētā Johana vārti tik tikko izturēja sešsimt astoņdesmit šāvienus, kas jau pirmajā kanonādes dienā bija tēmēti tieši uz tiem. Vīrieši, sievietes un bērni — visi strādāja dienu un nakti, labodami nodarītos bojājumus.

Piecpadsmit gadus vecā Irma šaudījās kā viesulis, stiepdama smilšu maisus, akmeņus, iejūgdamās ratos, kas bija pilni ar zemi un baznīcas statujām, ko sagāza izsistajos caurumos.

Pēc triju dienu apšaudes spānieši devās triecienā. Pār visu pilsētu atskanēja dobji baznīcu trauksmes zvani, aicinādami iedzīvotājus aizstāvēt pilsētas mūrus.

Elfrīda, gandrīz beigta aiz šausmām, skrēja blakus Irmai,

Brīvprātīgo nodaļas priekšgalā viņas ieraudzīja kapteini Kireju. Viņš pat nepaskatījās uz meiteņu pusi, steigdamies pāri baznīcas laukumam. Elfrīda tikai paguva ievērot, ka viņš nogriezis savas skaistās, zīdmīkstās cirtas, par kurām viņa vienmēr tā priecājās. Un tagad jauneklis viņai šķita vecāks un vīrišķīgāks … Viņai sažņaudzās sirds bailēs par Kireju. Prātā nāca briesmīgie stāsti par Nārdenu.

Aplencējus sagaidīja ne tikai ar ieročiem vien. Sievietes no rokas rokā padeva akmeņus, traukus ar verdošu eļļu, kvēlošām oglēm, ar darvu notrieptas un aizdedzinātas stīpas, un to visu meta lejā spāniešiem uz galvas.

Trieciens tika atsists. Dons Fernando saprata: nav ko gaidīt, ka Hārlema kritīs pie viņa kājām, tiklīdz atskanēs pirmais uzbrukuma signāls.

Naktī pilsētā šāva ar lielgabaliem, dimdināja zvanus, uz aizsargvaļņiem dedzināja signālugunis. Beidzot balodis bija atnesis ziņu, ka Orānietis izsūtījis Hārlemai palīgā divtūkstoš cilvēku ar septiņiem lielgabaliem un vairākus pajūgus ar šāviņiem. Visu apkaimi bija ietinusi bieza, salta migla, un palīgvienības varēja nomaldīties.

Kenava nakti negulēja. Viņa mocījās nelaimes nojausmās. Nevienu brīdi viņa nepameta svētā Bavona baznīcas zvanu torni, kur visu laiku uzmanīja, lai nenodzistu uguns. Augstā svina smaile, no apakšas izgaismota, kā liesmaina bulta tiecās pret naksnīgajām debesīm — Orānieša karavīriem to vajadzēja redzēt, kaut arī turējās migla.

Pagāja nakts. Uzausa blāvs rīts. Darvas mucas uz vaļņiem šņākdamas pamazām izdega — palīdzība nebija ieradusies…

Ap dienas vidu paklīda vēsts, ka dienvidvārtu sardze atradusi pār mūri pārmestu nocirstu galvu ar piezīmi: «Sī galva pieder kapteinim de Koningam, kurš jau atrodas ceļā ar palīgspēkiem labajai Hārlemai.» Pāršķeltā, asiņainā galva raudzījās uz hārlemiešiem ar blāvām, nedzīvām acīm… Ceribas uz Orānieša vienību bija zudušas…

Elfrīda, seju spilvenā iespiedusi, raudāja visu dienu.

Irma ar naidā kvēlošām acīm sēdēja blakus māsai un runāja:

— Tu esi dumja, Frīda, tu esi briesmīgi dumja!… Tas taču ir karš! … Ak, ja man būtu tādas dūres kā miesniekam Nelsonam, es tiem nelietīgajiem spāniešiem gan parādītu! . . . Bet nekas, nekas, es mācos šaut… Drīz es trāpīšu nekļūdīgi. Es atmaksāšu par Heniju, par Martinu, par visiem …

Spānieši sāka rakties zem Krusta vārtu ravelīna l . Pazemes uzbrukums tika gatavots noteiktās vietās. Riperda nekavējoties pavēlēja celt jaunu mūri.

Tūkstoš piecsimt septiņdesmit trešā gada janvāra beigās Orānietim beidzot izdevās atsūtīt hārlemiešiem pulveri un maizi. Četrsimt vecu, rūdītu zaldātu ar simt septiņdesmit ragavām biezā miglā slepus pārnāca pār ezeru un iegāja pilsētā aplencēju pašā deguna priekšā. Hārlemieši atguva cīņas sparu.

Trīsdesmit pirmajā janvārī, pēc divu dienu ilgas apšaudes, spānieši no jauna metās triecienā. Mūri jau bija gandrīz sadragāti. Svētā Johana vārti daļēji saārdīti. Spānieši pa tiem ielauzās iekšā. Viņus sagaidīja, tāpat kā agrāk, ar muskešu uguni, zobeniem, verdošu darvu, akmeņiem, degošām pagalēm . ..

Elfrīda ieraudzīja, ka no cīnītāju pulka paceļas Irmas izspūrusi, tumšmatainā galva, ka augšup paslienas viņas arbalete, un šajā dārdoņā, dzelžu šķindā un aurošanā izdzirdēja skanīgu, līksmu balsi:

—    Trāpīju! … Beidzot trāpīju! …

Elfrīda šausmās paslēpa seju plaukstās. Ko tā Irma dara? … Neprātīgā!… Viņa stāv visu acu priekšā, viņu nošaus kā putnu . . .

Cik priecīga būtu Irma, ja zinātu, ka viņas bērna roka atriebusi nevienam citam kā slavenajam «Nārdenas uzvarētājam» Huljanam Romero. Viņas pirmais veiksmīgais šāviens lai4pīja spānietim acis.

—    Aizvelc prom māsu, viņa ir ievainota, — Elfrīda izdzirdēja kaimiņienes uzsaucienu.

'Ravelins — veclaiku cietoksni nocietinājuma palīgbūve aizsargvaļpa priekšā.

Irma gulēja uz šķembu kaudzes. Asinis no viņas piedurknes tecēja uz kleitas.

Elfrīda gandrīz nēšus aiznesa māsu.

—    Atpakaļ! … Atkāpties! … Atpakaļ!… — līdz viņām aizskanēja Riperdas komanda.

Ļaudis metās prom, atstādami ravelīnu ienaidniekam. Spānieši straumēm gāzās iekšā fortā, bet tūlīt arī atmetas. Viņu priekšā pacēlās neieņemama mūra siena ar pretī pavērstiem lielgabaliem, par kuru esamību viņi pat nebija nojautuši. Nu viņi saprata, kāpēc tika atdots ravelīns.

Irma atguva samaņu.

—    Pagaidi! … Tūlīt tam jānotiek …

Elfrīda pārbijusies ielūkojās viņai sejā.

—    Tu murgo? .. . Vai tev ir slikti?

—    Nē jel! — meitene dusmīgi atgaiņājās. — Tūlīt mūsējie uzspridzinās veco mūri.

Pilsētu satricināja apdullinošs sprādziens. Līdz pašām debesīm uzšāvās melni zemes, šķembu un akmeņu stabi un smagi nogāzās lejā. Ielās atbalsojās gari stiepti, mežonīgi bļāvieni, tad tie noklusa …

—    Gatavs! — atviegloti nopūtusies, Irma sacīja. — Sie uzlidoja gaisā!

Pēc neveiksmīgā otrā trieciena spāniešu nometnē iestājās klusums. Pagāja dienas un nedēļas. Hārlemieši saprata, ka ienaidnieks nolēmis viņus izmērdēt.

—     Noskūpstiet manā vietā māmiņu, krustmāt Kenava… Es zinu, viņa briesmīgi nobīsies, kad dabūs dzirdēt … Es viņas klusēšanu saprotu bez vārdiem. Viņa nespēj aizmirst Nārdenu… Bet tagad viņas sirds plīst vai pušu par Hārlemu, par tēti, par mums abām ar Elfrīdu … par Johanu… Mēs vēl arvien nekā nezinām, vai viņš ir dzīvs…

Haseleres rokas drebēja, pēdējo reizi apkampjot meiteni. Tikai Kenava un garnizona komandieris Riperda zināja, ka Irma pieteikusies pāriet pāri ezeram uz Sasenhe'mu, lai pastāstītu Orānietim par Hārlemas patieso stāvokli.

—     Nu jau kuro nedēļu mēs no turienes nesaņemam nekādas ziņas, — teica Irma, — mūsu baložus noķer spānieši vai ari tie miglā noklīst no ceļa. Jebkuru dienu

var sakustēties ledus, un tad mēs būsim galīgi nogriezti

no savējiem …

Kenava pavadīja meiteni līdz pašam krastam.

—    Pasveicini tēvu, Irma. Pasaki viņam… — Kenava nepabeidza teikto un pēkšņi sāka raudāt.

—    Krustmāt Kenava, nevajag! … Ejiet pie māmiņas … Paskaidrojiet viņai… Es nebaidos … Es nedrīkstu raudāt… Es labāk dziedāšu, tāpat kā tētis… kā Johans … Es taču ari eju pēc laimes .. . Ardievu! …

Ar slidām pie kājām, viegla un žigla, viņa aizslīdēja lejup un tūlīt izgaisa tumsā. Kenava ar smagu sirdi devas uz Brumelu māju. Ko lai saka Irmas mātei? Kādiem vārdiem mierināt? Kā te, tā tur meitenei uzglūn nāve…

Pilsētā bija bads. Spānieši nerādīja nekādas dzīvības zīmes.

Aplenktie mēģināja izlavīties ārā. Reiz simts drosminieku miglas aizsegā nokļuva līdz ienaidnieka galvenajai baterijai. Viņi mēģināja aizķīlēt ienaidnieka lielgabalus, bet tika visi līdz pēdējam apkauti pie pašiem lielgabaliem. Pēc šī mēģinājuma atkal vilkās ilgas bezdarbības un bada dienas.

Ledus sakustējās februāra beigās, un ezerā parādījās kuģi. Novārgušie hārlemieši lūkojās tālskatos un pusljē [18]attālumā no pilsētas ieraudzīja grāfa Bosī spāņu vimpeļus. Tālumā, dienvidpusē, viņiem rēgojās Orānieša kuģi.

Beidzot atlidoja ilgi gaidītais balodis. Riperda izlasīja īsu zīmīti:_ -

«Meitene nokļuva pie mums. Esiet vīrišķīgi. Draugi dara visu, lai nosūtītu palīdzību un munīciju. Mēs uzbruksim Dimerdikai un nogriezīsim Amsterdamu.»

Riperda saprata: Orānietis taisījās atvilkt spāniešu spēkus Amsterdamas aizsardzībai. Tāpat kā Hārlema pilnībā bija atkarīga no ezera, tā Amsterdama bija atkarīga no sava Dimerdikas dambja. Ja lielais uzbērtais ceļš, kas veda uz Mijdenu un Utrehtu, tiktu nogriezts, Amsterdamai, kur atradās ienaidnieka galvenā mītne, draudētu Hārlemas liktenis.

—    Labs, prātīgs plāns, — teica Riperda, pavēstījis garnizonam par Orānieša zīmīti.

Pēc dažām dienām hārlemieši ievēroja ienaidnieka nometnē neparastu rosību. Visi, kas vien varēja, uzrausās uz vaļņa, lai redzētu, kas tur īsti notiek. Spānieši drūzmējās ap augstu uzbērumu ar veselu virkni karātavu. Hārlemieši ieraudzīja, ka pie tām pieved pulciņu sasietu ļaužu un, bungām skaļi rībot, tos pakar.

Naktī sardze atrada pilsētā pār mūri pārsviestu grozu. Tajā atkal, kā izrādās, bija nocirsta galva, kārtīgi ietīta lupatā. Pie lupatas bija piesiets dēlītis ar uzrakstu, kā tas mēdz būt vērtīgai precei. Riperda izlasīja:

«Atslēga, kas atslēdza Monsu un maksāja divtūkstoš florīnu, kuri pilnībā saņemti no viņa augstības hercoga, kā nevajadzīga tiek atdota atpakaļ Hārlemas atslēdzniekiem — Dimerdikas dambja aizslēgam tā nav derīga.»

Riperda uzreiz pat nesaprata šo vārdu jēgu. Viņš vērīgi aplūkoja galvu, redzēja sāpju vaibstus, sastingušus zilganajos līķa plankumos, redzēja mazo bārdiņu, sasalušu brūnganā pikā, redzēja pie deniņiem pielipušās kādre'z cirtaino matu garās šķipsnas un ar otu zākājoši caurdurtos vaigus. Un šī ota visu noskaidroja.

Kas bija tā «atslēga», kura patriotiem atvēra Monsu?… Mākslinieks Antonijs Olivers. Viņa galvu, par kuru Alba bija izsolījis divus tūkstošus florīnu, spānieši atsūtīja Hārlemai tāpēc, ka šī «atslēga» nebija derējusi Dimerdikas dambja aizslēgam. Riperda saprata, ka mēģinājums nogriezt Amsterdaņiu nav izdevies, ka armija, kas nākusi palīgā, ir sakauta un bezbailīgais dzimtenes dēls Olivers gājis bojā kaujā par dambi. Ienaidnieks lielījās ar uzvaru un rādīja savas trofejas.

Tajā pašā naktī Riperdam ar kapteini Kireju bija apspriede.

—    Pilsēta iet bojā, — teica Kirejs, — ļaudis aiz bada krīt no kājām. Jūs pavēlējāt atstāt desmit govis. .. Desmit govis Hārlemas bērniem! .. . Mēs esam ielenkti ciešā lokā. Ne ar kādiem spēkiem, nedz viltību nav iespējams piegādāt pilsētai pārtiku. Bet tā mums nepieciešama kā pati dzīvība… Atļaujiet doties pēkšņā izbrukumā, varbūt izmisīga drosme mums palīdzēs.

Riperda vilcinājās ar atbildi.

—    Es zinu, ka kopā ar jums ir gatavi doties ne tikai vīrieši, bet arī sievietes. Taču es atceros, ar ko beidzās viens tāds izbrukums… Mēs zaudējām veselu vienību labāko karotāju.

—    Ja mēs nekā nedarīsim, nāve mums pienāks ātrāk, nekā mēs to gaidām.

Riperda atmeta ar roku.

—    Ejiet, kaptein, un pacentieties izpildīt iecerēto nodomu.

Izbrukums bija paredzēts divdesmit piektajā martā. Tūkstoš cilvēku no aplenktā garnizona Kireja vadībā pa pazemes eju izgāja no pilsētas. Spānieši, aizņemti ar gūstekņu pratināšanu un kāršanu, bija atstājuši novārtā aizsardzību priekšējās pozīcijās. Hārlemieši parādījās negaidot, nogalināja ienaidnieka priekšposteņus, nodedzināja trīssimt teltis, atņēma septiņus lielgabalus, deviņus karogus un vairākus pajūgus ar pārtiku. Viņi laimīgi atgriezās pilsētā, zaudējuši tikai četrus cilvēkus. Bet šo četru vidū bija arī Kirejs, nāvīgi ievainots kaklā. Divas dienas vēlāk, nenācis pie samaņas, viņš nomira .. .

Bet spānieši veda klāt aizvien jaunus pulkus un ar katru dienu palielināja kuģu skaitu ezerā. Ik dienas notika kaujas uz ūdens.

Laiku pa laikam atsevišķi cilvēki nakts aizsegā pielavījās pie pilsētas un nodeva aplenktajiem miltus un šaujampulveri. Viena tāda laiva atveda vēstuli no Irmas. Meitene rakstīja:

«Es kalpoju pie paša prinča. Visdrīzākajā laikā notiks izšķiroša kauja starp mūsējo un spāniešu floti. Nezaudējiet dūšu. Pie mums nāk Jaudis no Delftas, Roterdamas un Goudas. Māmiņ un Elfrīda — jūs neraudiet! Mēs ar tēti jūs izglābsim. Johans ir dzīvs un sit spāniešus, nelaizdams viņu kuģus līcī. Pasveicini krustmāti Kenavu, Riperdas kungu un visus, visus Hārlemā … Bet tētim nav laika rakstīt.»

Brumela kundze pirmo reizi pasmaidīja, skūpstīdama nelīdzenās, steigā rakstītās rindas.

—    Meitiņa nevienu nav aizmirsusi… Lai dievs sargā viņas mīļo, uzticīgo sirdi! … — viņa klusi nočukstēja.

—     Meitene ir īsts lauvēns, — Kenava pasmaidīja. — Viņa atgriezīsies kopā ar tēvu Orānieša karaspēka rindās.

Irmas vēstulīte daudziem iedvesa cerību.

Maija beigās sākās apsolītā kauja. Spānieši kāvās ar Orānieša zaldātiem tuvcīņā, kuģiem stāvot citam pie cita. Bosī komandēja simt spāniešu kara kuģu. Nīderlandiešu admirāļa Martina Branda flotē bija apmēram pusotra simta kuģu, toties mazāki.

Hārlemieši nenolaida acis no ezera. Lielgabalu šāvienu dārdoņa aizvēlās pār ūdeni un kā dobja, dimdoša nopūta atbalsojās pilsētā. Tālās cīņas troksnis atlidoja līdz aizsargvalnim, kas bija stāvgrūdām pilns ar aplenktajiem. Hārlemieši ar drebošu sirdi gaidīja cīņas iznākumu, tam vajadzēja izlemt viņu likteni. Ja spānieši sakaus prinča floti — pilsēta nenovēršami aizies bojā.

Pievakarē hārlemiešiem bija jāatzīst, ka uzvaru guvuši ienaidnieki. Daļa prinča kuģu tika saņemti gūstā, pārējie — nogremdēti. Bosī šķērsoja ezeru un ieņēma holandiešu fortus. Patrioti bija galīgi izspiesti no ezera. Pilsētu pārņēma izmisums.

—    Tās ir beigas, — gandrīz mierīgi pateica Riperda. — Reizē ar ezera zaudējumu pie mūsu durvīm pieklauvējusi bada nāve. Mēs noturēsimies vēl kādas trīs nedēļas, ne vairāk.

Pilsēta cieta badu.

Grīļodamās, ar drudžainu spīdumu acīs, pa ielām vilkās Elfrīda, vākdama prom nespēkā saļimušos cilvēkus. Tukšajā mājā viņai nebija ko darīt — pirms divām dienām bija mirusi Brumeļa kundze.

Elfrīda iegriezās apciemot lādzīgo Kenavu Haseleri. Meitene skatījās uz viņu un vairs nepazina kādreizējo Haseleri. Viņas priekšā gulēja sīciņa, sažuvusi vecenīte.

—    Kas notiek pilsētā? … — viņa tikko dzirdami jautāja.

—    Cilvēki jau sen nav redzējuši maizi, — meitene atbildēja. — Visi ēd linsēklas un lopu rāceņus. Bet ari tie jau iet uz beigām.

Pēc četrām dienām Haselere atkal jautāja to pašu.

—    Lazaretēs vāra suņus, kaķus un žurkas, krustmāt Kenava, — Elfrīda atbildēja. — Bērni lasa kapsētā nātres.

Haselere aizvēra acis.

—    Irma rakstīja, ka mums atnākšot palīgspēki, nezaudējiet cerības.

—    Bet ja nu viņus atkal sakaus? . ..

—    Tad mēs nomirsim, krustmāt Kenava, un mūsu mokas beigsies.

Kenava izdzisa meitenes rokās kā uzreiz aizmidzis bērns.

Pienāca diena, kad pilsētā vairs nebija ne suņu, ne žurku, ne peļu. Cilvēki vārīja zirgu un vēršu ādas, vāca zāli.

Pirmajā jūlijā Riperda, saņēmis pilsētas piekrišanu, uzsāka ar spāniešiem sarunas. Tika aizsūtīti divi pilsoņi. Dons Fernando lika tos pakārt un atbildēja hārlemiešiem ar pēkšņu kanonādi. Pār pilsētas sienām pārlidoja tūkstoš astoņdesmit lielgaballodes, sadragādamas mājas, ielauzdamas jumtus, piebērdamas ielas ar akmens šķembām.

Pēdējo balodi, kas tika turēts kā lielākais dārgums, palaida vaļā ar vēstulīti Orānietim, rakstītu ar asinīm. Svētā Bavona baznīcas tornī izkāra melnu karogu —« draugiem domātu izmisuma signālu.

. Bet draugi tobrīd tuvojās Hārlemai. Tā bija jaukta piectūkstoš viru liela armija, kas sastāvēja no pilsētu iedzīvotājiem un zemniekiem. Viņi veda līdzi četrsimt pajūgus ar pārtiku un munīciju un septiņus lauka lielgabalus. Brīvprātīgo rindās ar musketi plecā līdzās tēvam gāja Irma.

«Ātrāk, ātrāk!» viņu skubināja viena vienīga doma. «Kaut mēs pagūtu laikā, kamēr viņi vēl nav padevušies!»

Armija nonāca līdz Nordvigas mežiem dienvidos no Hārlemas un apmetās atpūsties. Ienaidnieka nometnē viss bija klusu. Pusnakti komandieris deva pavēli virzīties tālāk. Viņš cerēja aizvest karavīrus garām guļošajam ienaidniekam un atbrīvot pilsētu, uzbrūkot spāniešiem negaidīti.

Vējš pūta no ezera. Irma, drebēdama no uztraukuma un aukstuma, centās iet ar tēvu kopsolī. Smagā muskete novilka un berza plecu. Ne Irmu, ne Brumeli nepārsteidza gaišā blāzma Hārlemas pusē. Viņi nodomāja, ka aplenktie viņus sveic ar signālugunskuriem. Armija gaja uz priekšu, priecādamās par veiksmi.

No rīta pie pilsētas vārtiem pamanīja stāvam vientuļu zēnu. Viņš turēja rokā baltu drānu — parlamentārieša zīmi. Sargi nolaida tiltu, un zēns iegāja pilsētā. Viņa seja bija noplūdusi asinīm. Viņu aizveda pie Riperdas. Zēns klusēja, zemu nokāris galvu.

—           Vai tu nāc no viņiem? Ko tev pavēlēja sacīt?… Kāpēc tu nerunā?

Riperda pacēla augšup viņa zodu un, atglaudis matus no pieres, spēji atkāpās.

—     Irma?!

No meitenes acīm nevaldāmi plūda asaras.

—            Viņi tai nogriezuši ausis un degunu!… — pār cīnītāju rindām nošalca vārdi.

—           Mūs sakāva gandrīz pie pašas pilsētas… — atskanēja aizsmacis meitenes vaids.

XV CEĻA SPIEĶIS

la paša tūkstoš piecsimt septiņdesmit trešā gada oktobra vakarā PIters Meijs neziņā apstājās pie kādas vientuļas zemnieku mājas. Viņš bija piekusis un izsalcis. Tuvojās nakts. Pie debesīm slīdēja milzīgs, melns mākonis. Vējš dzina no kāpām smiltis. Aiz žoga neganti rēja suns.

Meijs noraizējies paskatījās uz savu ceļa spieķi un, beidzot izšķīries, pieklaudzināja pie durvīm.

Atskanēja vecīgs kāss, koka tupeļu klaudzieni, un uz sliekšņa parādījās veca zemnieku sieva.

—           Ak! … Un es domāju… — viņa atkāpās, ieraudzījusi svešu cilvēku.

—     Ielaidiet pārlaist nakti.

Krekstēdama un pukstēdama vecā sieva ielaida Meiju iekšā. Pavardā gaiši liesmoja žagari. Māla podā burbuļoja ūdens. Divi bērneļi stūrī spēlējās ar kaķēniem, ieli.kuši tos grozā. Blakus, uz grīdas izlaidusies, rūsgana kaķene sildīja muguru pret uguni.

—            Pie jums ir labi! — teica Meijs, rūpīgi iesliedams savu bozi kaktā. — Jau sen neesmu baudījis tādu mieru un klusumu …

—           Ak vai, negrēko nu, labais cilvēk! — vecā iešņukstējās. — Miera laiki pagājuši…

—    Kā tad tā?

Vecā neuzticīgi pašķielēja uz viņu un savukārt noprasīja:

—     Bet kas tu tāds esi? …

—    Esmu galdnieks no Alkmāras.

313

Vecā sasita rokas.

J1 — Jflras K5zl

—           Mans dievs, viņš ir no Alkmāras! … Torija!… Torija! … Viņš ir no Alkmāras.

Bērni, kas visu laiku ar ziņkāri vēroja atnācēju, pieskrēja tuvāk.

No augšas atskanēja steidzīgi soļi. Parādījās slaida, jauna sieviete.

—     Kas ir no Alkmāras, māt?

—    Šis te.

Visi ielenca Meiju.

—            Nu, kā tur … pie jums? … — vecā piesardzīgi jautāja.

—           Bet par ko jūs esat? — Meijs no jauna pārlaida acis pavardam, galdam, solam pie loga, plauktam ar vienkāršajiem māla traukiem, nabadzīgajām saimnieču drānām un pēkšņi pasmaidīja. — Jums bail?

—           Bail… Mums bail no visiem, labais cilvēk, bet visvairāk… no zaldātiem.

—     Bet vai tad jūs te esat sievietes vien?

—     Vienas ar bērniem un vēl vecais, mans vīrs …

—            Un kur tad tavs vīrs? — Meijs pamāja ar galvu uz jaunās pusi.

Torijas seja uzreiz it kā sakritās.

—    Karā.

—    Pie spāniešiem vai gēziem?

Sieviete saminstinājās.

—           Neprašņā, labais cilvēk … — iejaucās vecā. — Tagad tādi laiki — vairs nezini, kā kuram atbildēt. Bet. man domāt, ja reiz tu esi no Alkmāras, tad nekā ļauna mums nedarīsi… Pie gēziem viņas vīrs. Pie gēziem, nu jau otrais gads, kā aizgāja .. . Bet mans otrais dēls, jaunākais, aizgāja prinča armijā aizstāvēt Alkmāru … Tāpēc mēs tā uztraucāmies, izdzirdušas, ka tu no turienes.

—           Iedodiet man paēst — un es jums izstāstīšu visu pēc kartas. Esmu piekusis un izbadējies, gluži kā mūka zutenis: liec tajā, cik gribi, — nekad nepietiek! …

Sievietes sāka rosīties pie pavarda.

—           Mēs, alkmārieši, labi zinām, ko izdarīja ar nelaimīgo Hārlemu, — Meijs skumji stāstīja. — Spānieši tur nežēloja ne sievietes, ne bērnus, ne sirmgalvjus. Nevienu pašu neatstāja dzīvu … nevienu cilvēku …

Griejzdama ciemiņam sieru, vecā nopūtās:

—            Ak kungs, ak kungs! . .. Arī mēs dzirdējām, ka hārlemieši esot gribējuši visi atstāt pilsētu un izlauzties caur ienaidnieka karaspēku. Cik daudz asiņu tur esot lijis!

—           Manuprāt, asiņu viņiem bijis pamaz pēc tik daudzu mēnešu bada dzīves, — Meijs iebilda. — Pieci bendes ar saviem palīgiem strādājuši dienām un naktīm, kamēr nokrituši bez spēka . .. Tad palikušos trīssimt hārlemiešus sasējuši kopā pa divi, mugura pret muguru, un noslīcinājuši ezerā.

—    Pastāstiet par Alkmāru, — Torija klusi palūdza.

Meijs pastiepa roku un saudzīgi pieskārās savam ceļa

spieķim.

—           Alkmārai arī klātos ļauni, ja nebūtu kaut ko izdomājuši. Bet tā bija ārkārtīgi nopietna lieta: pilsētu izglābtu, bet kaut ko citu izpostītu.

—           Sakiet taču, lūdzams, kas tas bija?… — vecā satraucās.

Torija kļuva pati uzmanība. Bērni piespiedās pie mātes ceļiem.

—    Vai jūs savos tīrumos neko neesat pamanījušas?

—    Grāvjos ūdens cēlies! — iesaucās puišelis.

—           Stāvi klusu, Hanslij! Stāvi klusu un klausies, — māte viņu norāja.

—           Puikam taisnība — purvos un grāvjos ir cēlies ūdens.

—           Vai patiesi atkal plūdi tāpat kā priekš četriem gadiem?

Meijs vērīgi palūkojās uz sievietēm.

—           Bet ja nu šie plūdi izdzīs no mūsu zemes spāniešus? .. .

Vecā apjukusi noplātīja rokas.

—           Nemaz nezinu, ko sacīt. .. Nāve šā vai tā. Labība no tīruma vēl nav novākta. Vai tad mēs vienas, bez īstiem palīgiem, varējām tikt ar visu galā? …

—           Labība izaugs no jauna, māt, — Torija viņu skarbi pārtrauca, — bet savus dēlus tu neuzcelsi no miroņiem, ja tie nolādētie vilki viņus nokaus! …

315

—            Taisnība! Taisnība! — Meijs aši piekrita. — Bez jūras mēs tos spāniešu sātanus nepieveiksim. Bez jūras

11*

mēs paliksim kailām rokām, un mūs visus pakārs, tāpat kā hārlemiešus. Nē, tad jau labāk atvērt visas slūžas Holandē nekā gaidīt nāvi no spāniešu vilkiem!

Vecā sāka raudāt.

—    Ak kungs, kad tas viss beigsies! … Strādājām, strādājām, godīgi nodzīvojām līdz vecumdienām, un visi pūliņi aiziet vējā … Dēli — armijā, mazbērni aug bāreņi . .. Un tagad vēl arī ūdens applūdinās laukus. Ko mēs ēdīsim?

—     Bet ko ēda hārlemieši, māt? — Torijas vaigi kvēloja. — Mums jākaunas žēloties, kamēr citi cilvēki ar savām asinīm izcīna mums brīvību! Niklāss, aiziedams pie gēziem, teica: «Neaizmirsti, siev, ka es eju aizstāvēt tevi un tādus kā tu.» Un es to atceros. Jāatdod pēdējais krekls, lai pēcāk varētu brīvi uzelpot.

—    Pareizi! Pareizi! Tā tik ir īsta gēza sieva! Kaut tādu būtu vairāk! — Meija sejā atplauka priecīgs smaids.

Viņa stāvēja stalta, jauna, ar kvēlošu seju un spieda sev pie krūtīm aiz bailēm raudošo meitiņu.

—    Neraudi, neraudi, dumiķīte, viss reiz beigsies… Ir ūdens aizskries atpakaļ uz jūru, ir tavs tēvs atgriezīsies, ir zeme atkal dos vārpas …

Meijs raudzījās uz viņu ar sajūsmu.

—    Ja tevi dzirdētu tie, kas pa naktīm, slepus no sargiem, kuri uzrauga dambjus un slūžas, pūlas tos salabot un aiztaisīt caurumus! Didrihs Snous, Orānijas prinča vietvaldis Ziemelholandē, pūlas pārliecināt neprātīgos, kam savas labības vairāk žēl nekā alkmāriešu dzīvību. Par pilnu vēderu viņi ir gatavi pārdot sirdsapziņu, godu, brīvību — itin visu! . .. Tie nolād Alkmāru, kuras dēļ var aiziet bojā viņu raža.

—    Lai tad Didrihs Snous, — stingri sacīja Torija, — ir bargs pret šiem ar aklumu sistajiem neprāšiem. Starp mums, zemniekiem, vairāk gan ir tādu kā mans Niklāss. Pasaki to Didriham Snouam.

Viņa lietišķi noslaucīja meitiņas saraudāto sejiņu, sakārtoja dēlēna krekliņu un sūtīja viņus spēlēties ar kaķēniem. Bet vecā, pacēlusi pret Meiju asaru pilnās acis, nobēdājusies jautāja:

—    Saki vismaz tu, labais cilvēk, — vai drīz beigsies tāda dzīve, vai arī es nomiršu, dēlus neredzējusi?…

— Tu prasi, vai drīz karam būs beigas? — Meijs dorņīgi raudzījās dziestošajā pavardā. — Drīz, ja visi tāpat domās kā tava vedekla. Bet, ja mēs tikai asaras liesim un lūgsim žēlastību, — tad savus bērnus mēs uz laiku laikiem padarīsim par vergiem …

Meijs līdz rīta gaismai runājās ar zemnieku ģimeni. Viņš tikai nepastāstīja vienu: viņa ceja spieķī bija noglabāta Orānieša slepena pavēle un plāns, kurās vietās izārdīt dambjus, kas aizturēja jūras ūdeņus.

Atsteidzies alkmāriešu pūlis satraukts klausījās, ko stāsta Pīters Meijs.

—     Atpakaļceļā man nelaimējās. Mani pamanīja ienaidnieka patruļa. Vēl viens brīdis — un es būtu ieskrējis kā zivs murdā… Tikai brīnumainā kārtā izglābos. Spānieši metās man pakaļ, bet iestiga purvā un biezajā miglā pazaudēja pēdas. Bet es šo apvidu pazinu kā savu kabatu. Taču tā vēl nebūtu liela bēda, ja mans ceļa spieķis …

—    Kas tas par spieķi? — uztraukts prasīja Jākobs Kabeljo, ko Orānietis bija iecēlis par pilsētas kara komandantu.

—    Ceļa spieķis … ar pavēli…

—    Nu?

" Meijs izvilka no azotes nelielu spieķa galu un to parādīja.

—    Tas ir viss, kas man palika rokā … Man bēgot, spieķis atsitās pret koka stumbru un pārlūza. Te, šajā galā, pavēles nav.

—     Tas nozīmē, ka tā palikusi pazaudētajā daļā? Ko tagad iesākt?… — uztraucies jautāja birģermeistars Floriss van Teilingens.

Meijs noslaucīja nosvīdušo pieri un, atņēmis elpu, turpināja:

—     Tagad jau vairs nekā nevar iesākt, jūsu godības… Pavēle pazudusi… Alkmārai būs man jātic tāpat uz vārda. Es dzirdēju visu, ko Snous lasīja saviem zaldātiem …

—    Runā! — īsi pavēlēja Jākobs Kabeljo.

Ļaudis pievirzījās tuvāk.

—     Orānijas princis, — Meijs ar lielām pūlēm iesāka, —< devis … stingru pavēli: ja būs nepieciešams, tūlīt pat… nekavējoties .. . applūdināt visu zemi, neraugoties ne uz ko… Labāk lai iet bojā visi tīrumi, rakstīja princis, nekā pieļausim, ka slavenā Alkmāra nonāktu ienaidnieka rokās un piedzīvotu Hārlemas likteni… Bet. lai alkmārieši, rakstīja princis, visu labi apdomā, iekams paziņo Snouam, kurš gaida vairāku jūdžu attālumā no pilsētas. Viņš jau atvēris galvenās slūžas, vēl tikai jāizlauž spraugas divos lielajos dambjos, un sauszemē ielauzīsies jūra, reizē ar tīrumiem apslīcinādama spāniešu armiju . ..

—    Bet kā lai paziņojam Snouam, ka īstais brīdis pienācis? … — kāds no bara jautāja.

—    Princis… norunājis… ka applūdināšanas signāls būs četri sārti: divi — Frislandes vārtu abās pusēs … divi — Sarkanā torņa abās pusēs… Tas pavēlē bija pats galvenais … jūsu godības … Vairs nevaru parunāt.

—    Skatieties, viņš krīt! … — pūlī kāds iekliedzās.

Meiju satvēra un aiznesa. Viņš nemaņā visu laiku

murmināja:

—     Bet lai labi apdomā.. . Mūsējo, mierīgo iedzīvotāju, ir tikai saujiņa. .. pret sešpadsmit tūkstošu vīru lielu … labi apbruņotu .. . rūdītu karaspēku. Sešpadsmit tūkstoši. . . Bet mēs . .. pavisam divi.. . Nevajag skopoties un žēlot labību … Ka tikai izdzītu. Klausiet Toriju, gēza sievu! . . . Četri sārti — signāls Snouam … Kāda nelaime … es pazaudēju .. . pavēli…

Dons Fernando satracinats skraidīja pa savu telti.

Ar to vēl nepietiek, ka sardzes patruļa ļāvusi aizmukt aizdomīgam holandietim, kas pa purva takām lavījās uz Alkmāru, — viņi vēl atnesa nolauztu ceļa spieķi, ķo tas holandietis pazaudēja. Spieķis, kā izrādās, bija ar dobu vidu. To pāršķēla un tajā, protams, atrada noslēpto papīru, ko bija parakstījis nolādētais ķeceris Orānietis.

— Nē, tie patiesi nav cilvēki! Bet viņu galvenais ķeceris ir pats sātans! … — trakās dusmās kliedza dons Fernando. — Viņš pavēl saviem gēziem atvērt visas slūžas. Izlauzt visus dambjus! Bet mēs neesam putni, lai lidotu pa gaisu, ne arī zivis, lai peldētu ūdenī… Kā es varēšu karot, ja jūra te apslīcinās visu zemi?… Man nav kuģu, lai tajos sasēdinātu kājniekus. Te nelīdzēs pat mana slavenā kavalērija! Nolādētā Alkmāra!

Dons Fernando atmeta telts aizsegu. Tālu pie apvāršņa aizstiepās pelēcīgi dzeltenās kāpas. Aiz tām pletās jūra, kuras ūdeņi bija gatavi gāzties pār spāniešu nometni un to aizskalot kā skaidu. Donam Fernando šķita, ka viņš jau dzird draudīgu krākšanu, baltām putu grīstēm klāto vi]ņu saspringtu murdoņu.

Pamalē Egmonta pils drūmie torņi lika atcerēties spāniešu uzvaras dienas. Pirms septiņām nedēļām spāniešu zaldāti, garām ejot, līdz pamatiem nodedzināja Egmonta ciemu un ciešā lokā ielenca Alkmāru. Toreiz dons Fernando ziņoja tēvam:

«Mēs esam aplenkuši pilsētu tik pamatīgi, ka pat zvirbulis nevarēs ne ielidot tajā, ne izlidot no turienes.»

Un tomēr kaut kāds alkmārietis spēja aizlavīties garām sargiem un vienoties ar Orānieti par velnišķīgo applūdināšanas plānu. Nolādētie ķeceri!…

Spokainā pils liek arī atcerēties ar nāvi sodīto nīderlandiešu karavadoni Lamoralu Egmontu… Pils melnie torņi uz ziemeļnieciski pelēcīgo smilšu fona izskatījās kā baismīgas rokas, kuras draud atriebt. Šķita, ka vējš, kas skrien pār sirmajiem akmeņiem, visu laiku nes šurp niderlandiešu dziesmu, ko sacerējis kāds Hārlemas muzikants:

Kādē] gan steigties apglabāt?

Viņš pārnāks, Lamoralsl

Nolāpīts! Tā ir kaut kāda apmātība!…

Viņš pārnāks, Lamoralsl

Nē, nē, nogalinātie neatgriežas… Tie ir murgi.

Tajā pašā dienā — tūkstoš piecsimt septiņdesmit trešā gada astotajā oktobrī — Alkmāras aplenkšanu izbeidza, un dons Fernando steidzīgi atgriezās pie tēva Amsterdamā.

Ceļā nīderlandieši sagādāja viņam jaunu «apvainojumu». Izmantojot apiešanas manevru, viņa slavenajai kavalērijai uzbruka Švendija «melnie huzāri» un ilgi trenca to sev pa priekšu kā izbiedētu aitu baru.

XVI divas kaujas

Dārd bungas, un taures tām piebalso,

Un vīzīgais spānietis ņirdz: — Ho-ho!

Tu, Alkmāras pilsēta, piesargies,

Driz nāve un liesmas tev pāri iesi

Johans dziedāja, vērīgi lūkodamies Goudas virzienā. No tās puses vajadzēja parādīties ienaidnieka flotei, kas steigsies palīgā spāniešu garnizonam gēzu aplenktajā Midelburgā.

Bet Alkmāru nebiedē spāņu drauds.. .

Rustams pievienojās, gari un skumji vilkdams līdzi:

Jau aizsargdambis ir pušu rauts.

Nāc, jūra, mums drīzāk palīgā nāc

Šos spāniešu nezvērus apslīcināt.

Tad iznīkstiet, spāniešu vilki I

—   Ko gaudo kā pie kapa? .. ;

Rustams pamāja ar galvu.

—       Tu uzminēji, zēlandiet, — spāniešu vara tiek aprakta.

Matroži iesprauslājās.

—       Tu, brāl, par agru apraudi — ka vēl tavu galvu nenorauj ar visu gaudu dziesmu.

—       Nekas, — mierīgi un pārliecināti atbildēja Johans, — viņa galvu noraus — paliks mūsējās.

Biedri pagriezās pret Johanu. Viņus jau sen pārsteidza krasā pārmaiņa, kas ar viņu bija notikusi.

Hārlemas bojā eja Johanam bija bijusi kā naža dūriens pašā sirdī. Vairākas dienas pēc pilsētas atdošanas viņš staigāja, grīļodamies kā grūti slims cilvēks. Tajās dienās neviens neredzēja, ka viņš kaut uz brīdi būtu apgūlies. Viņš klīda pa klāju, ne vārda nerunādams, domās nogrimis.

Ko Johans tajās dažās dienās bija sadomājis? Rustams zināja, ka Johanam tagad vairs nav neviena tuva cilvēka. Visus līdz pēdējam bija iznīcinājusi ilgo gadu briesmīgā kara vētra. Tagad viņu abu likteņi bija vienādi.

Gēziem vairs nebija pacietības gaidīt. Viņu admirālis Ruazo zināja, ka ienaidnieks izgājis pa diviem dažādiem ce|iem: Huljans Romero ar septiņdesmit pieciem kuģiem — caur Goudu, bet Sanho de Avila ar trīsdesmit kuģiem — caur Austrumu Šeldu.

Orānijas princis pats personiski ieradās uz kuģiem. Viņš no jauna dabūja pārliecināties, ka viņi vienmēr ir gatavi cīņai. Gēzi visi kā viens zvērēja nepielaist ienaidnieku pie nobloķētās Midelburgas.

Tas notika pirms dažām dienām. Gēzi bija zaudējuši pēdējo pacietību.

—           Ko viņi tur muļļājas, nešķīsteņi? — matroži kurnēja.

—    Vai esat dzirdējuši? — viens no viņiem jautāja.

—    Alba esot aizlaidies uz mājām kā izplūkāts gailis, bez graša pie dvēseles.

—           Un ar lielu līkumu prom pa sauszemi! — smiedamies piebilda Johans. — Acīmredzot mēs esam laupījuši viņam jebkādu patiku braukt pa jūru.

Matroži skali iesmējās.

—    Bet viņa vietā ielikts kaut kāds Rekezens.

—           Cits vilks! Zobi tādi paši, tikai spalva maķenīt mīkstāka! … — maurs nicīgi izmeta. Un pēkšņi saspringa.

—    Paga! Priekšējais kuģis ieraudzījis ienaidnieku.

—    Gata-voties! … — atskanēja komanda.

Matroži metās katrs uz savu vietu.

Tajā brīdī uz flagmaņkuģa 1 izcēlās strīds. Saslimušā kapteiņa Šota vietā admirālis Buazo bija iecēlis flisingenieti Klāfu Klāfsonu. Bet, kad sāka tuvoties ienaidnieks, Sots negribēja atsacīties no goda uzvarēt spāniešus. Tikko turēdamies kājās, viņš iznāca no kajītes, lai pārņemtu vadību. Klāfsons pēdīgi piekrita, ieteikdams, lai tūlīt laiž lielāko dalu cilvēku uz klāja, tiklīdz atskanēs pirmais ienaidnieka šāviens. Sots turpretī gribēja, lai visi paliktu uz klāja un tūlīt sāktu abordāžas kauju.

Gēzi kliedza:

—           Kāda velna pēc mums slēpties kā žurkām alās? Klausiet Sotu! …

—    Palikt uz klāja! Lai dzīvo Sots!…

—    Lai dzīvo jūras gēzi! …

—     Brīvību dzimtenei!…

—     Gatavoties abordāžai!…

'Flagmaņ kuģis — kuģis, uz kura atrodas kara kuģu grupas komandieris.

Sots panaca savu. Ļaudis ķērās pie abordāžas āķiem un pīķiem.

Romero kuģi tuvojās. Pilnās burās tie nāca pretī gēziem kā milzīgi, plēsīgi putni.

Rustams stāvēja līdzās citiem, sagatavojies kaujai. Viņa skatiens bija drūms. Melnos matus plivināja vējš.

—    Nāve jums, spāniešu vilki! — viņš murmināja.

Nodārdēja spāniešu lielgabalu zalve, un kuģis nodrebēja no ķīļa līdz mastu galiem. Atskanēja vaids. Rustams atskatījās. Zēlandietis, kas vēl nupat bija stāvējis blakus un jautri jokojis, nogāzās uz klāja.

—    Nolādēts!

Gēzi apgāja Romero floti. Šaurajā līcī smagie spāniešu kuģi ar grūtībām virzījās uz priekšu. Patriotu kuģi, viegli un izveicīgi, riņķoja tiem apkārt kā bišu spiets. Sākās abordāžas kauja. Ļaudis kāvās tuvcīņā. Gēzi atvairīja triecienus ar arkebūzu laidēm, cirvjiem, pīķiem, pistolēm, zobeniem.

Rustama acu priekšā peldēja tādi kā ugunīgi riņķi. Rēkdams kā zvērs un griezdams zobus, viņš dūra, cirta, svieda pār bortu.

—    Nāve jums … spāņu vilki!…

Pēkšņi viņa krūtīs iedzēla skaudra sāpe. Viņš pacēla roku … un nogāzās atmuguriski.

Uzvaru bija izcīnījuši gēzi. Piecpadsmit ienaidnieka kuģu tika saņemti gūstā, tūkstoš divsimt spāniešu nogalināti. Spāņu flotes atliekas atkāpās uz Bergenu. Pats Romero, kura kuģis bija uzsēdies uz sēkļa, metās ūdenī un peldus bēga uz krastu. Sanho de Avila, dabūjis zināt par sakāvi, pagrieza savu eskadru atpakaļ uz Antverpeni. Tajā tūkstoš piecsimt septiņdesmit ceturtā gada janvāra dienā Midelburgai — vārtiem uz Zēlandi — vajadzēja padoties patriotiem.

Naktī Rustams ar pūlēm atvēra acis. Līdzās sēdēja Johans.

—   'Es esmu ievainots?

—    Jā, brāl, pamatīgi apskrambāts.

—    Kas uzvarēja?

—    Protams, mēs!

—    Izstāsti… visu … pēc kārtas …

—           Ko lai stāsta? Spāņu vilki aizlaidās, asti ierāvuši. Midelburga ir mūsējā, un tai jādod zvērests princim, likumīgajam pārvaldniekam. Tagad visa Zēlande būs mūsējā.

—     Bet… Lei-dene? … — Rustama lūpas tik tikko kustējās.

Johans sadrūma.

—     Leidene ir ielenkta. Holandei atkal klājas grūti. Sakari ar citām pilsētām pārtrūkuši. Mēs ceram uz Nasavas Ludvigu. Viņš jau savācis algotņu karaspēku. Francijas prinči viņam palīdz ar naudu.

—    Aizmirsuši… Bērtuļa nakti? … — Rustams sāka svaidīties. — Francijas prinči! ,.. Spānijas prinči!… Austrijas…

«Nē, tās ir nevis brūces, kas moka Rustama spēcīgo ķermeni,» domāja Johans, «bet uguns, kas plosās viņā kā liesmojošs sārts.»

Slaucīdams sviedrus no drauga sejas, Johans neviļus pasmaidīja. Viņš gara acīm redzēja tālo nākotni. Karš norimsies gluži kā ar lielgabala lodi sašauts viesuļstabs jūrā, kā vētra Rustama krūtīs. Savainotā dzimtene piecelsies kājās, tāpat kā jāpieceļas Rustamam. Naids saglabāsies vienīgi kā draudīgs atgādinājums uzvarētajam ienaidniekam. Un Nīderlande atplauks jaunai dzīvei, jaunai laimei…

Johans netika gudrs. Kas ar viņu notiek? … No kurienes šī stingrā ticība uzvarai tieši tagad, kad notiek visasākā cīņa? Tagad, kad Holande ir kā vidū pārcirsts koka stumbrs, līdz ar Hārlemas boja eju pārdalīta divās daļās? Kad Leidene. kopš pērnā gada ienaidnieka aplenkta, cieš badu? Kad Nasavas Ludvigs vēl arvien nav paguvis no tās atvilkt spāniešu karaspēku un vēl tik drīz nav cerams, ka viņš savienosies ar Orānieša armiju?… Un kas tā par balsi, kas neskaidri, bet neatlaidīgi apgalvo — «Nīderlande uzvarēs»? Kaut arī ienaidnieks ir varens un milzīgs kā teiksmains nezvērs — pašaizliedzīgā dzimtene, bezgala uzticīga brīvībai, darbam un dzīvespriekam, agri vai vēlu tomēr uzvarēs. Un, lai neiztraucētu beidzot pierimušo Rustamu, viņš klusiņām sāka dziedāt:

Klau, torņos līksmi zvani dun, Vai tiešām bēdām gals? Jā, uzvaru nu visi svin — Ir mājās Lamorals!

… Tiklīdz šajā aprīļa rītā pie debesīm ieblāzmojās gaiša svītra, abas armijas ieraudzīja viena otru lielgabala šāviena attālumā.

Nasavas Ludvigs nekavējoties nostiprināja pozīcijas ar dziļu tranšeju, savu kājnieku galvenos spēkus izvietodams četrstūri. Šaurais līdzenums ierobežoja viņa kustības brīvību, neļāva izvērst savu kavalēriju visā pilnībā. Daļu kavalērijas nācās atstāt tuvākā paugura nogāzē.

Sanho de Avila, spāniešu karaspēka virspavēlnieks, jau iepriekšējā dienā bija paguvis uzcelt pontontiltu un pāriet pār Māsu, lai neļautu Nasavietim apvienoties ar brāli.

Starp abām armijām atradās nelielais Mokas ciems, ko iedzīvotāji, izdzirdējuši kara taures, bija pametuši likteņa varā.

Ap desmitiem rītā Ludvigs centās izaicināt ienaidnieku mesties kaujā. Viņš nedrīkstēja vilcināties. Algotais, nedisciplinētais karaspēks dumpojās, prasīdams samaksu pirms laika.

Jādams gar pulkiem, Ludvigs teica savam brālim Henriham, kas viņu pavadīja:

—     Kauja nepieciešama! Patlaban, lai arī kā būtu, mūsu spēki tomēr lielāki nekā spāniešiem. Viņiem ir tikai daži kavalērijas eskadroni. Avila neriskēja savākt ari pietiekami daudz kājnieku, lai neatstātu pilsētas bez garnizoniem. Viņš zināja, ka Nīderlandes pilsētas tūlīt saceltos, ja viņš aizvestu prom zaldātus. Brakamontes pulki…

—     Brakamontes pulki — tā ir mūsu pirmā uzvara! … — strauji atsaucās jaunākais Nasavietis. — Ar savu karagājienu mēs tomēr Leidenes aplenkumu izjaucām! …

—     Jā… — Ludvigs gandrīz automātiski piekrita. — Brakamontem bija pavēlēts pārsviest karaspēku no aplenkuma uz šejieni. Tas pagaidām ir viss, ko mēs no iecerētā esam paveikuši. Tas ir pārāk maz. Vilhelms gaida no mums vairāk.

Pamanījis pretinieka rindās sakustēšanos, viņš auļoja uz ciema pusi pie īpašām kājnieku vienībām, kas apsargāja ierakumus.

Saules atspulgs kvēloja kā liesmaina zvaigzne pie viņa neizgreznotās tērauda ķiveres, zeltīja bērā kumeļa krustus. Nasavas Henrihs pievaldīja zirgu, ar sajūsmas pilnām acīm ^nolūkodamies uz Ludvigu.

Gaisu pāršķēla taures skaņas. Henrihs atguvās, iecirta zirgam piešus sānos un auļoja pakaļ brālim.

Spānieši jau bija gatavi mesties cīņā, taču jauna vēsts viņus apturēja. Virspavēlnieks bija saņēmis ziņu, ka nākamajā dienā pienāks stipri papildspēki. Ģenerāļi sapulcējās uz īsu apspriedi. Domas dalījās. Prātīgākie ieteica vēl vienu dienu pagaidīt, lai viņiem būtu karavīru skaitlisks pārsvars.

Kavalērijas arkebūznieku komandieris teica:

—    Atcerieties Heiligeru-Lē! … Ar ko toreiz beidzās nepārdomātais uzbrukums viltīgajam ķecerim Nasavietim? …

—     Ar Heiligeru-Lē nav ko "salīdzināt! — iekarsa Avila. — «Viltīgais ķeceris» tagad ir tikpat kā ieķīlēts šaurajā līdzenumā. Ja mēs vilcināsimies, viņš izlocīsies no mums kā zutis un apvienosies ar Orānieti!

—    Zvēru pie madonnas, — iebilda Bernardino de Mendosa, — ka Nasavietis pats laužas cīņā. Tas nav bez nolūka! Nevajag uzķerties uz viņa makšķeres. Rīt mēs būsim divreiz stiprāki.

—    Pie velna Albas taktiku! — Sanho de Avilas seja aiz niknuma sašķiebās. — Mēs jau pietiekami kādreiz ar to esam noņēmušies. Lai velns par stenderi paliek, ja es to ķeceri neietriekšu Māsā! Vai tad jūs neredzat, ka Nasavietim nav kur izvērst kavalēriju?

Senjors de la Gjeržs izbeidza strīdu:

—     Kas te ko domāt? Pati debess ir mums labvēlīga. Ja nebijusi visaugstākā griba, vai tik pieredzējis karavadonis kā Nasavietis būtu iekūlies ķezā, šķērsojot Māsu? Viņš ar saviem algotņiem stāvēja upes krastā iepretī Māstrihtai, kas bija gatava viņu pieņemt, bet upe viņam nedeva tādu iespēju. Šīs dažās dienas visu izšķīra. Māstrihtu viņš neieņēma un bija spiests doties lejup gar labējo krastu līdz savām pašreizējām pozīcijām. Noskaitīsim «Ave Maria», un lai dievs ir ar mums!…

—    Lai dievs ir ar mums!…

—    Spānija un Santjago! …

Viņi nolēma uzsākt kauju.

Spāniešu kavalērijas arkebūznieki panikā auļoja uz upi. Nasavas Ludvigs tiem uzbruka straujā triecienā. Kā prātu zaudējuši, zirgi un cilvēki ar lielu dārdoņu gāzās no smilšainās kraujas viļņos. Nokrāsodami ūdeni sarkanu ar savām asinīm, viņi centās pārpeldēt uz kreiso krastu. Ievainotie kliegdami slīka. Zirgi sev apkārt sakūla sārtas putas, mina kājām krēpēs ieķērušos jātniekus…

Rietošās saules stari slīdēja pār Māsu, kas izskatījās sarkana kā kardināla mantija …

Tomēr Sanho de Avilas nevaldāmais naids divkāršoja viņa spēkus. Viņš noturējās tik ilgi, kamēr atnāca papildinājums. īsā pavasara nakts vienīgi novilcināja beigu cēlienu.

VaJdesa atvestie kavalērijas šķēpneši un rūdītie veterāni izšķīra cīņas iznākumu. Tiklīdz Nasavieša musketieri apgriezās un pakāpās atpakaļ, lai pielādētu ieročus, viņiem no flanga kā lavīna gāzās virsū jauni ienaidnieka karapūļi. Nasavieša pulki, pārmocījušies nepārtrauktajā cīņā, pajuka uz visām pusēm.

Ludvigs saprata, ka viņš kauju zaudējis. Sapulcinājis ap sevi uzticamu karavīru vienību, viņš metās izmisīgā uzbrukumā.

Pēdējo reizi viņu redzēja kopā ar brāli drāžamies iekšā vislielākajā cīņas burzmā. Dūmos un putekļos brīžiem pazibēja viņu bruņu cepures. Gaisā pasviedās asinīm notašķītie zobeni, un viss nozuda mežonīgā, juceklīgā slaktiņā.

Orānietis tā arī neko tuvāk nedabūja zināt par brāļu bojā eju. Vieni runāja, it kā abi Nasavieši pēc Albas pavēles noslīcināti. Otri — ka viņi sadedzināti kādā no ciema mājām. Iespējams, ka viņi abi aizgāja bojā turpat — pēdējā kaujas laukā.

Pēc uzvaras pie Mokas spānieši no jauna aplenca Leideni.

XVII DAMBJI

Jūras viļņi lēni plūda uz sauszemi aplenktās Leidenes virzienā. Kādreiz holandieši bija pielikuši daudz pūļu, lai citu pēc cita ierīkotu milzīgos dambjus un atkarotu jūrai šauru krastmalu. Tagad šos dambjus gēzi bez jebkādas žēlastības ārdīja nost.

Leidene turējās vairākus mēnešus. Aiz tās mūriem jau sen plosījās bads. Arī sērgas paņēma ne vienu upuri vien.

Gēzi neatlaidīgi virzījās uz priekšu. Viņi ar saviem kuģiem nonāca pa applūdušo zemi līdz galvenajam dambim — Landšeidinas dambim — piecus kilometrus ao pilsētas. Dambja virsotne sniedzās ārā no viļņiem kā tumša kalnu grēda.

Kuģi apstājās netālu no tās.

Naktī no desmitā septembra uz vienpadsmito septembri gēzi piezagās spāniešu sardzei, kas stāvēja pie dambja, un negaidot tai uzbruka. Spānieši pārbīlī pameta savus posteņus, atstādami Landšeidinu patriotu rokās. Otrā rītā viņi mēģināja zaudēto atgūt, bet gēzi viņiem deva tādu prettriecienu, ka spānieši metās bēgt.

Johans kopā ar citu kuģu komandieriem pavēlēja saārdīt dambi. Pa augsto zemes uzbērumu, ko saturēja dzelzs stieņi un darvoti baļķi, izklīda cilvēki ar tik tikko sadzijušām brūcēm, noplīsušiem vamžiem un cepurēm, uz kurām bija izšūts pusmēness ar vārdiem: «Labāk kalpot sultānam nekā pāvestam!»

Visiem pa priekšu ar ķeksi rokās strādāja Rustams, kas bija briesmīgi novājējis un tāpēc šķita vēl garāks. Viņš ar savu tumsnējo seju un asajiem vaibstiem Johanam atgādināja aizšautu ērgli, ko viņi ar Irmu reiz atrada Hārlemas apkaimē un izārstējuši palaida vaļā. Maurs joprojām strādāja nenogurstoši, klusēdams. Pēc garajām, murgu pilnajām dienām viņš bija noslēdzies sevī. Likās, viņš negribēja savus spēkus izšķiest velti — taupīja tos, tāpat kā aplenktie taupa pulveri.

Landšeidinu izdevās saārdīt. Flote iegāja pa izlauztajām platajām spraugām ienaidnieka acu priekšā. Gēzus gaidīja jauns šķērslis — «Zaļais ceļš», otrs garš dambis, kas bija noaudzis ar kārkliem un kuplu zāli.

Vēl viena sīva cīņa, vēl viens uzbrukums — un: patrioti ieņēma arī «Zaļo ceļu». Uz rīta pusi paisuma viļņi jau vēlās pāri sagrautajam dambim, ļaudami kuģiem doties tālāk.

Dienas vidū admirālis Buazo sāka skraidīt pa savu kuģi.

—    Velns parāvis! Vējš dzen ūdeni atpakaļ…

Gēzi sadrūzmējās uz klājiem.

—    Ja nepūstu šis vējš, mēs stundas laikā būtu varējuši ieiet «Svaigā ūdens» ezerā un tagad atrastos jau pusceļā no Leidenes! …

Buazo nezināja, ko iesākt.

… Leidenē izmira veselas ģimenes.

—     Spānieši vai katru dienu sūta mums uzaicinājumu padoties, — nerimās mazdūšīgie, — viņi solās visu piedot…

—     Piedot? … — viņiem nikni atkliedza. — Kas sola piedot? Tie, kuri ieradušies mūsu zemē kā laupītāji? Tie, kuri ar mūsu asinīm pārplūdinājuši visu zemi? Tie, kuri tīko ar visām saknēm izravēt mūsu brīvību, atņemt dzīvību? Kurš kuram piedos: viņi mums vai mēs viņiem? … Mēs jau reiz atbildējām uz viņu saldenajām runām: «Kad putnu ķērājs vilina putniņu, viņa stabule skan brīnum jauki! …» Mēs ne|ausim sevi piekrāpt! . ..

—     Apžēlojieties par bērniem! . .. Apžēlojieties par bērniem!… — gauži raudāja kāda sieviete, piespiedusi sev klāt zīdainīti.

Birģermeistars van der Verfs, garām iedams, apstājās. Viņa priekšā stāvēja rēgu bars, nevis cilvēki: pelēcīgi bālas sejas, iekrituši vaigi, caurspīdīgas rokas bez nevienas asins lāsītes, satūkušas kājas, nespodras vai arī drudžaini kvēlošas acis… Jo sevišķi grūti bija skatīties uz bērniem, uz viņu vecīgi grumbainajām sejiņām.

Birģermeistars van der Verfs pamāja ar cepuri, prasīdams uzmanību.

—    Ko jūs gribat? — viņš iesāka, un ļaudis vairs nepazina viņa balsi. — Kāpēc jūs kurnat, ka mēs nelaužam savu zvērestu un neatdodam pilsētu? Vai patiesi jūs nesaprotat, ka tad mūs piemeklēs vēl briesmīgāks liktenis nekā patlaban? … Es zinu, mēs visi nomirsim badā, ja mūs drīzumā neatbrīvos. Tomēr bada nāve ir lielāks gods nekā tā, kas mūs gaida, ja padosimies.

—    Neatdot pilsētu sātaniem! — pūlis piebalsoja. — Palīdzība jau ir ceļā, tā ir tuvu! . ..

—    Lai dzīvo Leidenes aizstāvji — jūras gēzi!…

—    Lai dzīvo brīvā Holande!

—     Apžēlojieties par bērniem!… — sieviete pusnemaņā vaidēja. — Apžēlojieties par bērniem! …

Naktī viņu aiznesa no baznīcas lieveņa — viņa bija mirusi, turēdama beigto bērniņu pie izžuvušajām krūtīm.

Kopš tās dienas, kad izlauza dambi «Zaļais ceļš», bija pagājusi nedēla. Patriotu flote, nogājusi nepilnas divas jūdzes, vēl arvien stāvēja seklā ūdenī. Gēzi mēģināja nokļūt pie «Svaigā ūdens» ezera, tomēr viņi bija spiesti griezties atpakaļ — kanāls un tilts pār to bija neieņemami. Spānieši tur bija savilkuši galvenos spēkus.

Joprojām pūta austrumu vējš.

Jobans nenolaida acis no vimpeļa kuģa priekšgalā. Gaidīšana bija grūtāka par kauju. Sēdēt uz sēkla pie paša mērķa un zināt, ka spānieši ņirdzīgi rēc: «Orāniotim vieglāk izlīst caur adatas aci, nekā pievest savus spēkus pie žurkēdāju Ieideniešu mūriem!»

Astoņpadsmitajā septembri Johans pirmais pamanīja, kā vimpelis noplandēja dienvidaustrumu virzienā. Cilvēki uz kuģiem sakustējās. Drūmās, rētu izvagotās sejas atplauka. Visi ar cerībām vēroja, kā vējš pieņemas spēkā, ņirbinādams līdz šim nekustīgo ūdens virsmu, kā sāk velties vilni un putot pret kuģu sāniem.

Nākamās dienas pievakarē flote beidzot sāka šūpoties ūdenī. Paklausīdams no spāniešu ieņemtā ciema izbēgušo zemnieku padomam, Buazo apmeta līkumu. Viņš pabrauca garām tiltam, ezeram un pār zemo dambi devās tālāk. Bet tur viņu apturēja vēl viens liels šķērslis — Kirikvē.

Spāniešiem tagad atlika vairs tikai Leidenei tuvējie punkti, kur jau bija pilns ar Valdesa zaldātiem.

Dzirdot pieminam Valdesa vārdu, Rustams kļuva vai traks. Kādreiz Spānijā viņš bija devies uz Burgosu, lai nogalinātu lielinkvizitoru Valdesu. Un tagad liktenis viņu savedis ar citu Valdesu. Vai tiešām arī šis izbēgs no viņa atriebības, tāpat kā izbēga iepriekšējais? … Nolāpītais vējš! Tas jau atkal tur floti uz vietas! . .. Rustams skatījās uz oranžajiem, baltajiem, zilajiem karogiem ar uzrakstu: «Labak kalpot sultānam nekā pāvestam!» Tie slābani nokarājās kuģu priekšgalā. Ūdens nokritās līdz deviņām collām. Jau kuru dienu kuģi nekustīgi stāvēja uz sēkļa .,.

Vecais tornis slējās augstu pār Leidenes ielām, kanāliem un tiltiem. Tajā dienām un naktīm stāvēja sardzē ļaudis, pēc signāluguņu blāzmas vērodami gēzu kuģu kustību.

Birģermeistars van der Verfs, uzkāpis torņa augšējā laukumiņā, lūkojās tālē un runāja:

— Tur, aiz spāniešu ieņemtajiem cietokšņiem, ir maize, gaļa, tūkstošiem mūsu brāļu..,

—    Balodis! Balodis! — pēkšņi viņam līdzās atskanēja priecīgs sauciens.

Ieroču meistara četrpadsmit gadus vecā dēla Hermaņa modrās acis zilajās debesīs bija pamanījušas gaišu punktiņu. Punktiņš tuvojās, auga lielāks un kā balts kamoliņš nolaidās uz torņa robotās sienas… Nošvīkstēja spārni, un van der Verfa rokas, drebēdamas aiz uztraukuma, starp sniegbaltajām putna spalvām sataustīja mazītiņu, tikko saredzamu zīmīti.

—    Klausieties! Klausieties!

Orānietis rakstīja:

«Flote tuvojas. Sākam lauzt pēdējo dambi. Turieties, palīdzība nav tālu.»

—    Palīdzība nav tālu!… Palīdzība nav tālu!… — no torņa līdz pašai pēdējai pilsētas ieliņai aizskanēja sauciens.

—    Palīdzība nav tālu! … — sajūsmā spiedza Hermanis. — Klāriņ, palīdzība nav tālu! …

Izģindis kā skelets, aiz pastāvīgā bada sadzeltējušu ādu, zēns vēl sevī atrada tik daudz spēka, lai lēkātu un kūleņotu.

—    Klāriņ, — viņš kliedza māsai, — drīz mēs ēdīsim gaļu, saldus pīrāgus, sviestu, olas. Mēs ēdīsim, kamēr plīsīsim. Lai dzīvo jūras gēzi! .. .

Zēna balss noslāpa līksmajā zvanu dimdoņā.

Leidenieši skriešus devās uz valni. Viņi izliecās pār mūra sienu un kliedza uz netālā, spāniešu ieņemtā Lammenes cietokšņa pusi:

—    Jūs mūs saukājat par žurkēdājiem un suņēdājiem! Šoreiz jūs neesat melojuši, kā to darāt parasti! Kamēr jūs pie mums dzirdēsiet suņus rejam un kaķus ņaudam, ziniet — pilsēta vēl stingri turas! Bet, kad vairs nebūs pat šī ēdamā, katrs no mums apēdīs savu kreiso roku, lai ar labo aizstāvētos! Un, ja tomēr pienāks mūsu nāves stunda, mēs aizdedzināsim Leideni, lai jums paliktu vienīgi mūsu siržu rūgtie pelni!…

—    Palīdzība nav tālu! — Hermanis sauca aizgūdamies. — Klāriņ, vai tu dzirdi — gēzi jau lauž Kirikvē!…

Meitene klusēja. Viņa ticēja un gaidīja.

«Gēzi atnāks. Viņi liks vējam dzīt jūru uz mūsu pusi,» viņa klusībā sprieda.

Otrā rītā Leidenes zvani apklusa. Vēja rādītāji uz jumtiem pagriezās pret austrumiem — pūta krasta vējš, nevis no jūras.

Lammenes cietoksnī ņirgājās:

— Kāpiet tornī, ubagi tādi, kāpiet tornī — paskatieties, vai ūdens nenāk jums palīgāl…

Naktī uz otro oktobri pār Leidenes mūriem pārskrēja pirmās vētras brāzmas. Vējš no ziemeļrietumiem dažu stundu laikā pagriezās par veseliem astoņiem rumbiem [19]un sāka pūst vēl stiprāk no dienvidrietumiem. Ziemeļjūras viļņi lieliem vāliem vēlās pret Holandes krastiem un gāzās pār sauszemi. Odens nevaldāmi plūda pār izārdītajiem dambjiem zemes iekšienē.

Pilnīgā tumsā gēzi pacēla buras un devās Leidenes virzienā. No dažiem ienaidnieka sardzes kuģiem viņiem kaut ko uzkliedza. Tiem atbildēja ar uguni no Buazo lielgabaliem. Zalves liesma apgaismoja melno ūdens klaidumu. Sur tur rēgojās pārplūdušo dārzu skupsnas, fermu dūmeņu gali, vējeņu čukuri. Isu mirkli tumsā atskanēja cīņas kliedzieni. Gēzi kuģoja tālāk. Un no jauna viss iegrima aklā tumsā.

Spāniešu izlūki ziņoja Valdekam Zolervudas cietoksnī:

—     Gēzi gremdē mūsu kuģus, bet savējos pāri sēkļiem nes uz pleciem. Pats nelabais viņiem pa priekšu dzen ūdeni! …

No rīta pat visdrosmīgākie Zotervudas cietoksnī neizturēja un bēga prom pa ceļu uz Hāgu.

—    Mēs neesam burvji, lai cīnītos ar jūru! — viņi bļāva uz saviem virsniekiem.

Dambis, pa kuru veda ceļš, sāka grimt viļņos. Simtiem bēgošo jau slīka ūdenī, kas ar katru mirkli kāpa augstāk. Gēzi piebrauca pie ātri brūkošā dambja, ar ķekšiem rāva ienaidniekus jūrā, tad paši metās tiem līdzi un ūdenī tos piebeidza ar dunčiem… Hāgu sasniedza tikai niecīgs skaits Zotervudas zaldātu.

Gēzu priekšā pacēlās pēdējais draudīgais spāniešu atbalsta punkts — Lammenes cietoksnis, pagriezis pretī visus savus lielgabalus.

Hermanis sēdēja uz Leidenes cietokšņa Burgundas torņa sienas. Lejā, pie Govju vārtiem, pilsētas kara priekšnieks Nordviks gatavoja ļaudis nakts izbrukumam, lai palīdzētu gēziem pieveikt grūti ieņemamo Lammenes cietoksni.

Hermanis sēdēja un klausījās. Klusums un melna tumsa. Tikai ausis svilpo vējš.

Bet kas tad tas? … Kaut kādas skaņas no Lammenes, it kā runātu tūkstošiem cilvēku liels pūlis. Tad atkal klusums… Te uzreiz iemirdzējās tāls, gaišs punkts, otrs, trešais. Gara uguņu virtene ienaidnieka cietoksnī meta gaismu pār plašo ūdens klaidu.

Hermanis izberzēja acis, lai labāk redzētu. Pamazām ugunis satumsa un izgaisa pa kreisi no Lammenes…

«Kas tas bija?» Hermanis prātoja. «Kāpēc tiem velniem ievajadzējās tik daudz lāpu?»

Pēkšņi no pilsētas vienas malas līdz otrai aizvēlās apdullinoša grandoņa un dārdi. Tikai kā par brīnumu Hermanis noturējās augšā. Viņš ieķērās torņa izcilnī. Sirds viņam sastinga .. . Droši vien spānieši ielauzušies Leidenē un tūlīt visus apkaus tāpat kā Hārlemā… Zēns sēdēja, piespiedies pie torņa sienas, un raudāja.

—    Klāriņ! … Māsiņ! … Viņi nogalinās Klāriņul … Viņi nogalinās tēvu! …

Tad no jauna iestājās klusums, un viss iegrima necaurredzamā tumsā. Hermanim klabēja zobi. Viņš bija galīgi sastindzis asajā nakts vējā. Rokas un kājas bija notirpušas. Baidīdamies kāpt lejā, viņš ieklausījās sargu uztrauktajās balsīs apakšā.

Austrumos tikko manāmi svīda gaisma. Zēns tālu pārliecās pāri un vērīgi ielūkojās tumsā. Viņam aizrāvās elpa. Viss mūris no Govju vārtiem līdz tornim, kur viņš sēdēja, bija sagāzies. Ja spānieši vēl nav ienākuši pilsētā, tad viņi ienāks, tiklīdz ieraudzīs sagruvušo mūri.

«Vai dieniņ, kas tagad notiks? … Un kā būs ar izbrukņmu? Un kā būs ar gēzu kuģiem?»

Hermanis nenovērsa acis no Lammenes. Kas tad tas? Viņš pats sev neticēja. Bālā rītausma apspīdēja draudīgo cietoksni, un zēns uz tā vairs nesaskatīja parastās lielgabalu rīkles. Viņš ielūkojās ciešāk un pēkšņi skaļā balsī iesmējās:

—    Velns parāvis, viņi taču aizlaidušies lapās!…

Viņš visu saprata: kad mūris gāzās, spānieši, izdzirduši

dārdoņu, nodomāja, ka tā ir gēzu lielgabalu zalve, un steigšus pameta Lammeni.

—  Nu es zinu, kas tās par ugunīm, ko redzēju visu naktil… Viņi aizcilpoja tumsā kā zaķi!

Viņš aši nošjūca pa nogruvušās sienas slīpumu un skrēja uz pamesto cietoksni, lai pirmais to «ieņemtu».

Bet gēzi tai laikā gatavojās triecienam. Lammenē nemanīja nekādas dzīvības zīmes, un tas bija jo sevišķi aizdomīgi. Un ja nu Leidene naktī jau ieņemta? Viņi taču dzirdēja briesmīgu grandoņu pilsētas pusē.

Johans un Rustams raudzījās uz spāniešu cietoksni.

—   Kas tas tāds?

Pa cietokšņa valni skraidīja sīks cilvēciņš un vicināja rokas kā negudrs.

—   Ko tas varētu nozīmēt? … — Johans nesaprata.

—  Skaties, skaties! — Rustams uztraukts iesaucās. — Vēl viens! … Tas nāk šurpu!

Johans ieraudzīja, ka, brizdams līdz krūtīm ūdeni, viņiem tuvojas kāds cilvēks.

Buazo nosūtīja pretī laivu, un mīkla noskaidrojās. Sūtnis no Leidenes nāca paziņot admirālim priecīgu vēsti: pārbijušies no krītošā mūra dārdoņas, spānieši ar Vaidēšu priekšgalā pametuši Lammeni.

Uz cietokšņa vaļņa, sajūsmā kliegdams un spiegdams, vicināja rokas mazais leidenietis — pirmais no visas pilsētas, kurš pamanīja ienaidniekus bēgam.

Holandei neaizmirstamajā tūkstoš piecsimt septiņdesmit ceturtā gada trešā oktobra rītā Leidenes kanālu malās, zvaniem skaļi dimdot, pulcējās nomērējuši ļaudis. No kuģiem viņiem svieda maizi, miltus, sieru, gaļu.

Rustams platiem soļiem staigāja pa svešo pilsētu, aplūkodams ielas. Viņš mēģināja iztēloties Leidenes dzīvi miera laikā. Cik daudz tajā skaistu tiltu, laukumu, augstu māju, cik daudz dārzu!

Odeņiem bagātā Reina, par kuru viņš no Johana bija dzirdējis daudz senu teiksmu, pilsētā sadalījās platās attekās un veidoja Leidenē apbrīnojamu ūdens tīklu.

Kāda tukša laukuma malā maurs ieraudzīja zemē guļošu meiteni.

Sīciņa, bāla viņa gulēja kā noguris bērns, palikusi izdēdējušo roku zem vaiga.

Rustams noliecās. Meitenes seja nelikās skaista. Taču tumšās, garās skropstas viņam atgādināja Gilzari. Tajās jaudās «mauru lakstīgalas» aizkustinošā bezpalīdzība un biklums.

Meitene ar pūlēm pacēla plakstus. Biezās skropstas pavēra lielas, zilas acis. Nē, tās nebija Gilzari tumšās zvaigznes. Tās bija kā divi gaiši ezeri Holandes ziemeļu līdzenumos. Meitene pārsteigta lūkojās uz Rustamu, it kā viņa redzētu sapni. Un Rustams pasmaidīja. Zem ūsām

atsedzās žilbinoši balti, līdzeni zobi. Tumsnējā seja ar bargi savilktajām uzacīm, melnajām, liesmainajām acīm uzreiz kļuva maiga un skaista.

—     Kas… tu esi? … — meitene čukstēja, raudzīdamās uz mauru kā uz parādību.

—    Gēzs! — viņš iesmējās.

—     Gēzs! … — viņa lēni atkārtoja, un lūpas uzsmaidīja pretī.

Vēsts par to, ka aplenkums beidzies, jau no rīta lidoja uz Delftu pie Orānieša. Tikai tagad Leidenes aizstāvji dabūja zināt, ka princis visus savus rīkojumus devis, būdams grūti slims. Tiklīdz viņš spēja piecelties no gultas, tā tūlīt stei-

dzās pie atbrīvotajiem leideniešiem. Kopā ar viņu vajadzēja atbraukt vecajiem cīņu biedriem: Lazāram Švendijam un Paulam Buisam, kas bija dzimis leidenietis un mācījis, kā atvērt slūžas un ārdīt dambjus.

XVIII siseŅi

Jau bija tūkstoš piecsimt septiņdesmit sestā gada vasara.

Zanna, Briseles maiznieka Renonkla atraitne, atskrēja mājās baltāka par savu aubīti. Tirgū viņa bija dabūjusi dzirdēt briesmīgus jaunumus: pilsētai tuvojas sadumpojies spāniešu karaspēks.

Svētā jaunava Marija, svētais Augustīn un Francisk, jūs atpestījāt nelaimīgo Briseli no diviem vietvalžiem. Alba aizbrauca prom no labas gribas, bet Rekezens, lai slavēts Jēzus Kristus, pats nomira… Tad nu atpestījiet pilsētu no jauna posta!…

Zanna ar nepacietību gaidīja pārnākam dēlu. Ar puiku tīrās nedienas!… Kļūst aizvien nepaklausīgāks. Kurā viņš tāds buntavnieks atsities? Lai gan arī tēvs bijabrīvdomīgs, tomēr valdīšanu klausījļa. Bet Georgam prata vienīgi Holande un Zēlande, gēzi un Orānietis. Mātes runām viņš tikai atmet ar roku: «Ej tu ar visiem saviem svētajiem un cienīgtēviem uz Romu bučot pāvestam tupeli! …» Tagad viņam ir tāds tik necienīgs sakāmais. Labi vēl, ka neviens cits to nedzird. Viņš_ taču atkārto visķecerīgākās runas. Albas laikā par to kāra, dedzina ja un dzīvus zemē apraka, bet tagad… Ak vai, laikam arī tagad nebūs labāk, ja visi tie slepkavas un laupītāji ienāks mūsu pilsētā . ..

Viņa sāka dedzīgi krustīties.

— Svētā Zenevjeva, paglāb un apžēlojies!… Tīrās šausmas, ko par viņiem stāsta. Viņi nākot kā liels siseņu bars un visu savā ceļā nopostot, visu apēdot, visu atņemot neaizsargātajiem iedzīvotājiem. Kurš viņiem pretojas, to mokot un nokaujot. .. Bet ko darot ar sievietēm! … Svētais Pēteri un Pāvil, mūsu mātes — baznīcas aizstāvi, es arvien esmu bijusi uzticīga katoliete — nenovērsiet savu vaigu no nelaimīgās atraitnes!..,

Ar troksni atsprāga vaļā durvis.

—     Beidzot gan, palaidni!… — Zanna jau gribēja mesties klāt ienākušajam Georgam, bet apstājās. — Kas tas tev atnācis līdzi?

Viņas priekšā stāvēja vīrs ar pašķidriem matiem un labsirdīgu smaidu ne visai jauneklīgajā sejā. Starojošās acis raudzījās viņā ar pazīstamu, šķelmīgu skatienu.

—    Labdien, Renonklu māt!

—    Atvainojiet, bet es gan jūs, cienītais, nepazīstu…

Georgs no sajūsmas skaļi smējās:

—    Māte aiz bailēm zaudējusi atmiņu! … Pat es uzreiz pazinu.

—    Vai «Pavasara vijolīti» atceraties, Renonklu māt? — plikpauris smējās.

—    Svētā madonna! — Zanna no pārsteiguma pat pietupās. — Vai tas esat jūs, Albrehta kungs? Tātad jūs esat sveiks un vesels? Bet es jau domāju… Tagad par nāvi vien tik dzird. Arī mans Kristofs atstāja mūs ar Georgu bāreņos. . . Pat nabaga Mikels, dievs, piedod visus viņa mazos grēciņus par lielajām ciešanām un mocekļa nāvi… Droši vien esat dzirdējis?

—     Tiklīdz pazinu tēvoci Albrehtu, es visu izstāstīju,— Georgs uzbudināts runāja. — Tagad, māt, nav laika atmiņām! … Tagad …

—    Kā jūs, cienītais, esat novecojis pa šiem astoņiem gadiem, kopš neesam redzējušies, ai-ai-ai! — Zanna skaļi brīnījās, uz mirkli aizmirsdama savas bailes. — Kur palikuši jūsu kuplie mati? Kur palicis jūsu sārtums?

—     Pie visa vainīgi neskaitāmie ceļi un dūkstis, meža slēpņi un daudzās cīņas. Bet pats galvenais, ka es atstāju savu draugu vientuļā kapā zem mežābeles kādās krustcelēs . ..

—    Kurš tad tas būtu?

—     Atceraties jautro jokupēteri audēju Antuānu Sāžu?… Ilgi mēs ar viņu gulējām uz viena sūnu spilvena, no vienas māla krūzes dzērām avota ūdeni un plecu pie pleca cīnījāmies pret dzimtenes ienaidnieku, kamēr spāniešu lode trāpīja viņa uzticīgajā sirdī… No tā laika man palikusi piemiņa …

Zanna palūkojās tuvāk un ieraudzīja viņam no deniņiem līdz pašai ausij garu, šauru rētu.

—    Lai es līdz savai nāvei neaizmirstu ne drauga uzticību, ne ienaidnieka glāstu, — Albrehts nopietni piebilda.

Zanna pēkšņi atcerējās ziņu, kas tik ļoti bija viņu nobiedejusi, un, pieslumusi viņam soliņu, uztraukti ierunājās:

—    Sēdieties, Albrehta kungs. Jūtieties atkal kā mājas un pastāstiet, vai jūs nekā jauna neesat dzirdējis par zaldātiem.

—    Ir dzirdējis! Daudz ir dzirdējis, māt! — Georgs sāka tarkšķēt. — Spāniešu karaspēks sadumpojies tāpēc, ka viņiem nav samaksāta alga, un viņi sākuši laupīt mierīgos iedzīvotājus. Tad viņi iegājuši Brabantē, gandrīz vai ieņēmuši Mehelni, bet pilsēta dūšīgi aizstāvējusies. Kādu laiku viņi blandījušies apkārt, postīdami ciemus un fermas, tad ielauzušies Flandrijā un tur ieņēmuši Alosti… Tagad Alostē atrodoties viņu galvenā mītne. Taču viņi, nešķīstie, tīkojot pēc lielākas pilsētas …

—    Tikai ne Briseli!… — Zanna nomurmināja.

—    «Tikai ne Briseli!» — dēls viņu pārmēdīja. — Vai jūs dzirdat, tēvoc Albrelīt? Tāpēc jau Nīderlandes dienvidi nespēj atbrīvoties no spāņu jūga, ka ikviena pilsēta, ikviena province domā tikai par sevi. Būtu mācījušies no Holandes. Tur visas pilsētas ir apvienojušās, un tagad viņiem nav bail ne no viena spāniešu velna.

—    Tēvs Augustīns teica, ka tur viņi visi' esot kļuvuši ķeceri…

—    Lai tavs Augustīns pievalda mēli, kamēr āda vesela! Bet, starp citu, māt, viņa saimniece, tā žurka, šodien atdeva dievam dvēseli. Goda vārds! … Kā izdzirdēja par spāniešu zaldātiem, tā kājas vien notirināja. Tavs Augustīns arī droši vien no bailēm izlaidīs garu…

Zanna pārmeta krustu.

—    Lai viņai salda dusa! … Bija riebīga, ļauna vecene, dievs, piedod man! Viņa daudzus iedzina nāvē. Tēvs Augustīns — tas ir pavisam kas cits. Viņš ir dieva kalps.

—    Ej tu ar savu resno kalpu uz Romu pāvestam tupeli bučot!… — Georgs noskaitās. — Dod labāk ēst. Pēc tam tēvocis Albrehts pastāstīs par sevi…

Viņš pusvārdā apklusa un sāka klausīties. Uz ielas bija dzirdama kņada.

—    Kas tur noticis? — Zannai drebēja ceļi. — Jēzus Kristus, svētā jaunava! Vai tik tie nav spānieši?

Albrehts un Georgs vairs negaidīja ēdienu, bet izmetās no maiznīcas.

Jau pirmajā laukumā viņi nokļuva ļaužu mutuli. Viņiem visapkārt bija uzbudinātas, niknas sejas. Daudziem rokās redzēja ieročus. Atskanēja saucieni:

—    Lai Valsts dome viņus pasludina ārpus likuma!… Ko tā sēž un nekustas? …

—     Kāda mums dala, ka viņu karalis nemaksā savai armijai algu?…

—     Mums nav vajadzīgi tie slepkavas un laupītāji!… Mēs tos neesam šurp saukuši!… Kas viņus atvedis, tas arī lai maksā!…

—    Nost spāņu vilkus!… Nāvi spāniešiem! …

Kāds cilvēks melnās smalkas vadmalas drānās uzkāpa baznīcas lievenī un pacēla roku, prasīdams uzmanību.

—     Tas ir advokāts Laurenss, tēvoc Albreht, — Georgs pačukstēja. — Jūs viņu pazināt? Tas nu gan prot runāt!

—     Brāļi! — pār laukumu aizskanēja sulīga balss. — Spāņu zaldātiem taisnība, un viņi prasa to, kas viņiem pienākas…

—    Kā tā — pienākas? Laupītājiem nekas nepienākas!…

—    Ļaujiet viņa godībai runāt!

—    Klausieties! Klausieties!

—     Zaldāti saka taisnību, — Laurenss atkārtoja. — Kurš gan cits, ja ne viņi, ir nopelnījuši savu algu? Vai karalis Filips atrastu tādus cilvēkus, kas tik labi izpildītu viņa pavēles?. .. Vai tad viņi nekaroja zemes iekšienē pie Hārlemas, tālu jūrā Zēlandē, liesmojošā Nārdenā, Zeiderzē ledus laukos? . .. Vai tad viņi pēc karaļa pavēles neapkāva tūkstošiem neapbruņotu cilvēku? … Vai tiešām karalis domā, ka daži tūkstoši zaldātu, izpildījuši viņa piespriesto nāves sodu trim miljoniem nīderlandiešu, ļaus sev nokrāpt pienācīgo atalgojumu?… Viņus jau mēģināja pierunāt. Viņiem atgādināja par iekaroto slavu, ko viņi izpelnījušies ar savu uzcītīgo bendes darbu, par slavu, kas iepriecina dažu labu Romā un dažu labu Madridē. .. Bet viņi uz to atbildēja: «No slavas neviens nebūs ne bagāts, ne paēdis! Mums vajadzīga vai nu nauda, vai pilsēta. Karalis ir mūsu parādnieks. Nīderlande pieder karalim — tas nozīmē, ka mēs karaļa parādu liksim samaksāt Nīderlandei! .. .»

Pūlis saprata Laurensa rūgto ironiju un vētraini aplaudēja.

—    Pasludināt laupītājus ārpus likuma!

—          Bet ko teiks žēlīgais karalis?… — advokāts uz to iebilda. — Pasludināt ārpus likuma viņa uzticamos palīgus — tas nozīmē apvainot pašu karali! .. . Kad atbrauks jaunais vietvaldis Austrijas dons Huans . . .

—     Te nelīdzēs nekāds Austrijas Huans! — viss laukums ieaurojās. — Nāvi laupītājiem un slepkavām!

—    Sitiet spāniešus, kur vien redzat!

—    Si-tiet spā-nie-šus!

Svētā Norberta abatijas cietums Antverpenē bija pārpildīts ar ieslodzītajiem jau no Albas «Asiņainās padomes». laikiem.

Korneliuss Maldeheims, zinību vīrs no Luksemburgas, vairs neatcerējās, cik mēnešus viņš pavadījis abatijas sienās. Viņa bārda pa šīm neskaitāmajām dienām un naktīm bija kļuvusi balta un gara, bet acis vairs lāgā nesaredzēja kameras tumšos un mitros kaktus. Ja viņa cietuma biedrs, bakurētainais naudas viltotājs Josts Kerke, nedzirdeja vecā vīra nemitīgo bubināšanu, viņš to pasauca vārdā, domādams, ka vecais miris. Un tas nebūtu nekāds brīnums, ka tik vārgs cilvēks nomirst. Abatijas mūki nerūpējās par savu ieslodzīto dzīvības saglabāšanu un nelutināja viņus ar ēdieniem. Maize un ūdens bija viņu vienīgā barība daudzo gadu laikā.

—     «Finis coronat opus…» 1 —Maldeheims, kā arvien, murmināja. — Bet es vēl joprojām neredzu galu manā tiesas prāvā… Viņi mani pavisam aizmirsuši šajā akmens sprostā.

—    Tu vari priecāties, ka neesi viens, — viņam atrūca Kerke, — citādi tev būtu jārunā ar mitrenēm.

—     Mans kopējā likteņa brāli un draugs, esmu priecīgs, esmu laimīgs, ka varu vingrināt runas spējas, kas ir jo liela dāvana, ko daba devusi cilvēkam… Bet man tomēr jāatzīst, ka tev piespriests mūža ieslodzījums, turpretī es esmu palicis … kā to labāk pateikt… ārpus sistēmas … Es saku vēlreiz — mani ir aizmirsuši.

—     Un labi vien ir, ka aizmirsuši, citādi tev būtu uzmetuši cilpu!

Oktobra beigās pie viņiem iegrūda vēl vienu arestantu — «aizdomīgu» klejojošu tirgotāju, pie kura starp dažādām sīkām precēm bija atrasti kaut kādi it kā šifrēti papīri. Laiki bija nemierīgi, tāpēc par šo arestantu pagaidām nelikās zinis un atlika nopratināšanu.

Jaunais ieslodzītais nespēja piecelties, jo bija sasists.

Otrā dienā ieslodzītais pamodās, izdzirdis ienākam cietumsargu. Kameru apgaismoja lākturis. Ieslodzītais ieraudzīja savus kaimiņus: sirmgalvi un bakurētainu cilvēku ar pierē iededzinātu zīmi.

Cietumsargs piegāja pie jaunā arestanta un iespēra viņam ar kāju.

—    Beigts, vai? … — viņš norūca zem deguna un, atslēgas žvadzinādams, izgāja ārā.

Durvis no jauna iekaucās, tad tika aizšauta bulta. Ieslodzītais gulēja nekustīgi. Viņš apsvēra savu stāvokli. Uz kameras biedriem nevarēja paļauties: kā viņam varēja palīdzēt vārgais večuks un iezīmētais noziedznieks?… Maz cerību bija arī uz drūmo cietumsargu. Kā lai tiek laukā no šīs akmens bedres ar spraugām logu vietā, kas atradās triju cilvēku augstumā? …

—    Ak, tumsoņas! — vecais murmināja. — Viņi manus patiesības meklējumus noturēja par burvestībām!

Bakurētainais skaļi čāpstināja.

—    Bet vai tu tomēr nebūries? — viņš zobojās. — Pasaki vismaz man. Ko? . .. Būries? Atzīsties, tagad jau tikpat vienalga.

Piepeši Kerke pielēca kājās.

—    Zvēru pie sātana, viņi aizmirsuši mums atnest ēdamo!

—     «Vita brevis, ars longa est.»]

—    Brauc ratā ar savu ķēmīgo valodu! … Gribas rit! — Bakurētainais pierāpoja pie zemajām, ar dzelzi apkaltajām durvīm un trieca pa tām ar dūri. — Ei jūs, velna mūki, laiks iesist māgā! . ..

Kerkem jau metās nelabi aiz bada, un viņš bija nikns. Tiesneši viņam piesprieduši cietumsodu, nevis bada nāvi! … Lai jods parauj tos nolāpītos mūkus! Vai tas ir likumīgi — nedot cietumniekiem ēst?

Korneliuss smīnēja sirmajā bārdā.

—    Es tev parādīšu «erare», nolādētais burvi!… — Bakurētainais jau pacēla dūri, lai sistu Korneliusam, taču sastinga, ieklausīdamies tālā, dobjā dārdoņā. — Zvēru pie visiem velniem, ar viņiem šodien tur kaut kas nav labi!

Kaktā ierāvies, viņš apklusa trauksmainās gaidās. Pa šim neskaitāmajām, cita citai līdzīgajām dienām un naktīm nekad nekas nebija mainījies. Mainījās tikai cilvēki, kas nesa ēdienu. Atnāca un aizgāja, skopi vārdos, kurli pret lūgumiem … Tagad viņiem piesviests kāds «klusētājs», kurš gu] kā beigts un no kura nekā nav ko ņemt, tikpat kā no aplaupīta miroņa.

Bet jaunais ieslodzītais vērīgi klausījās. Patiesi, kas tā varētu būt par dunoņu tur tālu, tālu, aiz daudzām sienām? …

Bakurētainais vairs nelādējās. Viņš klušēdams gaidīja. Klusēja arī zinātnieks.

Niecīgais debesu gabaliņš virs ieslodzīto galvām satumsa. Iedegās zeltains zvaigznes punktiņš — bija pienākusi nakts. Ēdienu neatnesa.

Kerke aiz šausmām gulēja, mirkdams aukstos sviedros. Mūki viņus pametuši bada nāvei, tas ir skaidrs…

—    Zvēru pie sātana, iekams izlaidīšu garu, es aprišu to «klusētāju»! … — viņš nogārdza.

Debess gabaliņš sāka bālēt. Zvaigzne nodzisa, ausa rīts. Neviens nenāca. Kerke sēdēja kaktā, un viņa bakurētainā seja bija šausmu izķēmota. Iededzinātā zīme uz bālās, nosvīdušās pieres šķita vēl sarkanāka.

—           Un ja nu viņi… patiešām … neatnesis… ēst?… — viņš tikko dzirdami izdvesa.

Korneliuss atbildēja, galvu nepacēlis:

—    Tad mēs nomirsim — tas ir vairāk nekā skaidrs.

Kerke gari iekaucās, bez vārdiem, gluži kā aizšauts

suns. Viņš iekrita ar seju salmos, un viņa kaukšana nobaidīja žurku, kas mierīgi ar ķepiņu tīrīja purnu.

No jauna pienāca nakts, tad rīts.

Atkal tāla dunoņa, it kā kaut kur krūmos būtu gabalos sašķīdis vara zvans.

—           Ko tas nozīmē, svētā jaunava Marija? … — Kerke drebēdams, savās skrandās pidamies, pierāpoja pie durvīm un pieplaka pie tām ar ausi. — Nāk! . .. Nāk!… — viņš iebļāvās un sāka dauzīt durvis ar dūrēm, galvu, ceļgaliem. — Svētais Niklās, visu zagļu aizstāvi, apžēlojies par tavu kalpu! …

Aiz sienas atskanēja ieroču šķinda, balsis, un durvis savās sarūsējušās virās atvērās. Kamerā ieklupa trīs zaldāti.

—    Vai te kāds ir? — viņi noprasīja.

—           Ir, ir, jūsu godības! — Kerke aizgūdamies sauca, skūpstīdams viņiem zābakus un tvarstīdams rokas. — Ir kāds nevainīgs cilvēks, kurš jau divas dienas nav dabūjis ēst.. .

—           Ak, tie velna mūki! Paši taukus audzē, bet savus ieslodzītos nebaro. Lien laukā!

Kas tas ir — sapnis vai nomods?… Vecais Korneliuss grib piecelties un nevar.

—    Labie ļaudis! … — viņš pūlas pasaukt.

Bet zaldāti viņu nedzird un aiziet prom, aizvezdami līdz Kerki.

Durvis ir vaļā. Aiz tām — brīvība, bet Korneliuss pat nespēj pierāpties pie durvīm.

—    Beigas! — viņa lūpas čukst.

Pār viņu noliecas kāda seja, gaišas acis ar līdzjūtību viņu aplūko, rokas palīdz piecelties.

—           Kas jūs … esat… ka sirds… vēl nav… nocietinājusies? … — drebošā balsī vaicā sirmgalvis.

—           Celieties, jūsu godība, — saka jaunais ieslodzītais. — Noticis brīnums: cietums atvēries mūsu priekšā.

—           Brīnums?… Tādi notikumi… patiešām… kādreiz… vēsturē… gadījušies… Bet zinātne… bez pieredzes … tajā…

—    Lai tagad paliek zinātne, mans kungs, — nāciet man līdzi.

Korneliuss pūlas pieslieties uz ceļiem un atkal nokrīt.

—    Es … vairs neprotu … staigāt. ..

—    Atbalstieties pret mani. Nebaidieties. Augstākā griba, kas atvērusi mūsu priekšā durvis, nepieļaus, ka jūs nedabūtu redzēt tās sauli.

—    O, jūs .. . patiesi… esat… labs cilvēks … Kā jūs sauc? Man jāzina … kam esmu … pateicību… parādā…

—    Gabriels.

Kerke ir starp spāniešu zaldātiem, kas izlaupa Antverpeni.

—    Svētais Jēkab!… Spānija!… Asinis!… Uguns!… — dūmu piekvēpušajā gaisā skan griezīgi kliedzieni.

Antverpene deg. Rātsnams, baznīcas, mājas, veseli kvartāli ir liesmu apņemti. Katedrāles augstā smaile, par kuru uguns ir iežēlojusies, met milzu ēnu pār Seldu. Pa to peld sakropļoti cilvēku līķi un beigti zirgi. Mozaīkā izliktais bruģis biržas priekšā mirkst asins peļķēs pēc vakardienas cīņas. Te Antverpenes iedzīvotāji kopā ar vietējo garnizonu bija mēģinājuši aizturēt satracināto zaldātu pūļus.

Antverpene deg. Brūk un gāžas tās bagātīgi izrotātie ģilžu nami ar slaidiem, robotiem tornīšiem un vieglām arkādēm. Tūkstošiem cilvēku, beigtu un ievainotu, guļ kaudzēm nesenajās kaujas vietās. Ielās, kas kļuvušas melnas no kvēpiem un sarecējušām asinīm, jūtama svilušas gaļas, koku, drānu, kaulu, eļļas un krāsu smaka.

—    Svētais Jēkab!… Spānija!… Asinis!… Uguns!… — līdz ar zaldātiem auro Kerke.

Pār izlaupīto, nodedzināto Antverpeni klājās trešā nakts.[23]

Pāters Gabriels slēpās sagrautajā abatijā. Vecais Korneliuss Maldeheims uz papīra strēmeles paguva uzrakstīt dažas zinātniskas formulas — visa viņa mūža pārdomu rezultātus. Viņš lūdza nodot šis lapiņas Filipam Marniksam de Sentaldegondam.

—• Visizglītotākajam cilvēkam Nīderlandē, — viņš svinīgi piemetināja.

Sirmgalvis nomira līdz ar pēdējiem saules stariem, kurus viņš nebija redzējis tik ilgus gadus.

Tūkstoš piecsimt septiņdesmit septītā gada aprīlī pa Brabantes ceļiem virzījās spāņu karaspēks.

Saulē mirdzēja smagās kavalērijas tērauda bruņas un šķēpi; zaigoja atspulgi kājnieku āvās; acis žilbināja ar daudzkrāsainām spalvām izgreznotās bruņinieku ķiveres. Vieglā kavalērija, kas veda karogus un pulku nozīmes, ar saviem pakaviem sacēla putekļu mākoņus. Zirgu spīdīgās muguras sedza koši seglu paklāji. Ciešās rindās soļoja musketieri, arkebūznieki, loka šāvēji, šķēpneši, strēlnieki… Dārdēdami brauca lielgabali: neveiklās bombardas, mortīras, kulevrīni, falkoneti. Čīkstēja pajūgi. Augstu sakrautajos vezumos skanēja spiedzīgas sieviešu balsis un bērnu raudas.

Karaļa Fīlipa karaspēks atstāja Nīderlandi. To bija pieprasījuši Ģenerālštati. Tagad tos vairs nedrīkstēja neklausīt — tie maksāja karaļa milzīgos parādus. Karaspēkam vajadzēja šķērsot Francijas robežu un iet līdz pašai Lombardijai. Tikai ar tādu norunu valsts piekrita atzīt karaļa brāļa — Austrijas dona Huana varu.

Ceļmalas krodziņā «Laimīgais ceļinieks» aizejošie zaldāti bija notiesājuši visus krājumus. Kad tur iegāja pāters Gabriels, viņam nācās atpūsties pie tukša galda tāpat kā citiem garāmgājējiem.

Kāds jauns puisis, klejojošs mucinieks, apsēdies viņam blakus, jautri iesaucās:

—    Esmu ar mieru gavēt veselu gadu, ka tikai tie nolādētie siseņi vairs neatgrieztos!

—    Kāpēc lai tie neatgriežas? — neuzticīgi jautāja pusmūža zemnieks. — Cietokšņos taču palika karaļa garnizoni.

—    Un kas par to? Bet «Gentes vienošanās»'? Tā nepie-

Jaus agrākos laikus. Visa mūsu nelaime ir tā, ka Provinces neaizstāvēja cita citu. Ja iedzej viena bite — ir tikai puns, bet, ja vesels spiets, — tad nāve! Viens piliens vējā nožūst, bet vesela jūra kuģus gremdē!

Apmierināts ar saviem domu graudiem, mucinieks iesmējās. Pāters Gabriels ari pasmaidīja.

—    Pareizi, mans draugs, pareizi! Kur cilvēki turas kopā, tur ari dzīve labāka, bet, kur katrs par sevi, tur arī dzīve neiet lāgā.

—• Nu kā tad! Ņemiet par piemēru Holandi, — mucinieks turpināja. — Kā tikai karš to nepluinīja! Gandrīz vai visi dambji bija izārdīti, lopi apkauti, nosprāguši, cik daudz nodedzinātu pilsētu un ciemu … Bet paskatieties, kā ir tagad: gan dambji atkal veseli, gan pilsētas savestas kārtībā, gan lopiņi aug… Bet Leidenē pat atvērta universitāte. Pie viņiem no visām pasaules malām brauks mācīties!

—    Atkaliņ par to pašu Holandi… — no jauna iestarpināja zemnieks. — Tejienes mācītāji runā, ka viņi visi tur, ziemeļos, esot ķeceri, pielūdzot sātanu. Bet paši arī ne vienmēr rīkojas kristīgi. Tad tieci nu gudrs!

—    Tomēr nav nekā ļaunāka par muižniekiem, — aiz letes norūca krodzinieks. — Nav ne plika graša pie dvēseles, bet lepnība kā pašam hertogam! Daudzi no viņiem laikam tālab vien kļuva par reformātiem, lai pievāktu klosteru bagātības. Bet no tautas varas baidās kā no uguns!… «Pūlis,» šie saka! Pūlis?… Tiklīdz karalis viņiem piesolīs naudiņu vai ienesīgu vietu — šie tūlīt pārsviedīsies atpakaļ…

—    Ko 4u tik daudz baidi! — mucinieks viņu apsauca. — Ne jau visi tūlīt nāk pie prāta. Gan ar laiku pie mums ari reiz būs kārtība.

—    Ak, mīļo cilvēk, kā mēs šo pašu «kārtību» esam gaidījuši, — zemnieks tikai runāja savu, — gaidījuši… Ko mēs pa šiem gadiem esam izcietušies!… Karaspēks nomīdīja mūsu tīrumus, dedzināja ciemus, aplaupīja, kāra, slīcināja, apzaga cilvēkus… Bet īstu kārtību vēl šobaltdien neesam sagaidījuši. Un droši vien arī mūsu mazbērni nesagaidīs.

345

—    Nav tiesa, sagaidīs gan! — mucinieks uzsita sev pa celi. — Ja tie nebūs mazbērni, tad maz-maz-maz-z-z… — Viņš sastostījās un sāka klepot.

12 J1r»3 ijSzl

Zemnieks iesmejas, atmeta ar roku un piecēlās.

—     Redzi nu, tavi «maz-maz» tik drīz nepienāks … Nu tad paliec sveiks, saimniek! Kājošu tālāk ar savu tukšo vēderu. Tie siseņi laikam būs visu aprijuši līdz pašai Limburgai…

—     Iesim kopā, — piedāvājās pāters Gabriels. — Divatā būs jautrāks prāts. Bet galva, draudziņ, jātur augstāk un vērīgāk jāskatās uz ziemeļiem. Tur, brāl, tauta ceļ dzīvi no jauna.

XIX «dzelzs albas» Ēna

Austrijas dons Huans, ceturtais Nīderlandes vietvaldis, ieradās jau tūkstoš piecsimt septiņdesmit sestā gada novembrī un pacentās savaldzināt Provinces. Tas donam Huanam izdevās diezgan ātri. Būdams jautras dabas, viņš atgādināja ķeizaru Kārli.

Svinībās, ko dons Huans sarīkoja Luvenā par godu savai atbraukšanai, viņš uzvedās nevainojami. Strēlnieku sacensībās viņš tik veikli nošāva putnu, ka visas tautas priekšā tika nosaukts par «strēlnieku karali». Bet vienkāršās manieres, izveicība un laipnība nevarēja neiekarot miermīlīgo cilvēku sirdis. Huanam aplaudēja ļaužu pūlis, uzsmaidīja sievietes, viņu ielenca sajūsminātie augstmaņi. Viņš visiem apsolīja apbalvojumus, dienesta paaugstinājumus, ordeņus…

Tomēr neviens pat nenojauta viņa slepenos nolūkus. Viņa nolūks bija viens: spējā triecienā salauzt nepakļāvīgo Nīderlandi, bet pēc tam ar cietokšņos palikušajiem vācu algotņiem un viņam apsolīto itāļu armiju doties uz Angliju. Tur viņš cerēja nogāzt protestanti Elizabeti, apprecēt viņas daiļo gūstekni Mariju Stjuarti un kronēties Londonā.

Kronis!… Kronis! … Tas bija tas, par ko slepus dienām un naktīm sapņoja Kārļa Piektā dēls jau kopš Alkalas laikiem. Nepacietīgs un untumains, viņš ilgi nestaigāja ar šo masku. Tiesa gan, Huans parakstīja ar Ģenerālštatiem «Mūžīgo ediktu», ar kuru apstiprināja «Gentes vienošanos». Bet jau drīz ar viltību ieņēma Namīras citadeli — «atslēgu uz valsts dienvidiem», kā Orānietis dē

vēja stratēģiskā ziņā svarīgo Namīras pilsētas cietoksni. Panākumu spārnots, dons Huans gāja vēl tālāk. Viņš mēģināja sagrābt arī otru Nīderlandes atbalsta punktu —• Antverpenes citadeli, ko bija uzcēlis Alba. Kā komandantu viņš uz turieni aizsūtīja savu pilnvaroto. Tomēr antverpenieši laikus paguva uzpirkt garnizona galveno priekšniecību un slaveno pili nosargāja.

Orānieša ieceltais Antverpenes vecākais steidzami sapulcināja cietoksnī maģistrāta locek]u, muižnieku un ievērojamāko tirgoņu padomi. Viņš tiem paziņoja, ka pilī atrasta Austrijas Huana slepena sarakste. Tajā jaunais vietvaldis cenšas pierunāt zaldātus «spert nopietnus solus» pret pilsētu.

—     «Kauliņi ir mesti, un no jums pašiem atkarīgs laimests,» — pilsētas vecākais nolasīja fragmentu no dona Huana vēstules.

—    Blēdīga lapsa, — muižnieki bija sašutuši, — nevis bruņinieks!…

—    Mums reizi par visām reizēm jāatbrīvojas no spāņu zaldātiem arī cietokšņos, —teica pilsētas vecākais, — lai no šiem rijīgajiem siseņiem nepaliktu ne pēdas. Šim nolūkam ir viens ļoti iedarbīgs līdzeklis — nauda. Līdz šim vienīgi «zelta slota» varējusi izmēzt no mūsu zemes indīgos mēslus.

—    Atkal nauda!… — uztraucās tirgoņi. — No mums jau izspiesta pēdējā sula. No kurienes lai mēs tik daudz ņemam? . ..

—    Agrākās tirdzniecības Antverpenē vairs nav!

—    Vēl nesen šī bija bagātākā pilsēta Eiropā, bet tagad gandrīz pilnīgi nabaga.

—     Amsterdama mums aizsteigsies priekšā! …

—    Ir jau aizsteigusies! … Tur ir plaši tirdzniecības apgrozījumi …

—    Kādi gan apgrozījumi var būt, ja gēzi bloķē Šeldas grīvu un līdz ar to grūž postā mūsu jūras tirdzniecību!

—    Tagad ziemeļi pieņemas turībā, bet mēs galīgi putam laukā.

—    Bet kāpēc ziemeļi pieņemas turībā? — pilsētas vecākais viņus pārtrauca. — Kāpēc Holande un Zēlande jau sen pacēlušas galvu? Kāpēc viņu lielākā tirdzniecības pilsēta kā zirgs sacīkstēs noskrien mūsu Antverpeni? Tāpēc, ka holandieši un zēlandieši netaupīja ne naudu, ne asinis, ne pašu dzīvību.

Klātesošie drūmi klusēja.

—     Holandieši apslīcināja savus tīrumus. Viņi riskēja ar visu savu, mantību, ieķīlāja un pārdeva savus zemes gabalus, nebaidījās no aizdevumiem un nodokļiem. Viņi vispārības labā ziedoja mājas iedzīvi, sievu rotas. Viņi ziedoja uz brīvības altāra it visu, sākot ar naudu un beidzot ar savām asinīm. Vai patiesi mēs atpaliksim no viņiem? Vai patiesi viņu pilsoniskā pašaizliedzība nespēs iekvēlināt mūsu garu, neatvērs mūsu naudas makus?

—    Plānos naudas makus… — piemetināja viens no tirgoņiem.

—     «Plānos naudas makus»! — atkārtoja pilsētas vecākais. — Es zinu, ka pārpilnības laiki sen pagājuši, pienācis gavēnis. Tomēr dižo atbrīvošanās svētku dēļ var ne tikai gavēt, bet arī badu ciest!…

Runa bija ķērusies pie sirds. Ziemeļu provinču labklājības straujā augšupeja bija pārāk acīm redzama. Briesmas vēlreiz piedzīvot zaldātu laupīšanu pārāk tuvu.

—    Kāds ir jūsu lēmums? … Kāds ir jūsu lēmums? … —> pilsētas vecākais skubināja sapulcējušos. — Zaldāti, kā rādās, taisās «spert nopietnus sojus», par kuriem valdnieks viņiem rakstīja. Viņi vispirms salasījušies Meijera laukumā, bet tagad man nupat kā ziņoja — virsnieki viņus aizveduši uz Jaunpilsētu. Tur viņi no ratiem, ķīpām, preču kastēm un mucām uztaisījuši īstus nocietinājumus. Pienācis laiks arī mums kaut ko galīgi izlemt.

Diena jau sliecās uz vakarpusi, kad no cietokšņa pils ar plīvojošu karogu svinīgi iznāca Antverpenes varasvīru deputācija un uzsāka sarunas ar karaspēku, kas bija ielencis savas steigā nocietinātās pozīcijas.

Tirgoņi bija izklīduši pa mājām un kantoriem pēc naudas. Bet viņu pilnvarotie pagaidām centās pēc iespējas vairāk nokaulēt «izpirkumu». Zaldātiem bija apnicis gaidīt, un viņi kurnēja:

—    Ko tur vilkt garumā? …

—    Būtu ņēmuši, ko dod! Citādi to pašu vēl nedabūsim.

—    Tik un tā priekšniecība sagrābs lielāko daļu florīnu, bet mēs pat pusi nedabūsim! …

—    Ir gan tagad uzradušies nelietīgi priekšnieki!

—    Lielceļa bruņinieki!

—           Beidziet tirgoties!… Apnikusi tā garā ķēpāšanās. Laiks lasīties prom.

—           Re, re, atgriezušies tirgoņi! Sie nostājušies uz tilta un stiepj pret! naudas maišeļus.

Skajš izbaiļu brēciens lika zaldātiem apklust un pagriezt galvas.

—    Ska-tie-ties!…

Tālumā ugunīgajā rieta blāzmā uz upes iezīmējās liela burinieku flote, kas, stipra vēja dzīta, nāca augšup pa Seldu.

—    Kas tad tas? … Kas tie tādi? …

—    Kara flote? … Kam tā pieder? . 1.

—           Lamatas! … Lamatas!… — zaldātu rindās atskanēja kliedzieni.

Apdullinošs grāviens noslāpēja izbaiļu pilnās balsis. Lielgabalu dūmi uz brīdi ietina kuģus. Barikādes no ratiem, kastēm un mucām putekļu mākoņos uzsprāga gaisā.

—           Gēzi nāk! … Tā ir Orānieša flote! … Gēzi!… —1 šausmās auroja zaldāti, grūstīdami cits citu un lēkdami pāri savu nocietinājumu paliekām.

Tirgoņi vēl arvien turēja naudas maišeļus. Bet Antverpenes bieds — karaļa algotņu karaspēks juceklīgā barā metāc uz visām pusēm: vieni peldus pār Seldu, otri steidzās sasniegt dambjus, trešie joza prom pār tīrumiem … Nesenās bailes no zaldātiem piepeši nomainīja skaļu smieklu vētra. Smējās amatnieki. Smējās cienīgie tirgoņi uz tilta. Smējās grezni ģērbušies muižnieki, sievietes, bērni — itin visi.

Kurpnieka meita, jauniņā Klodīna, smējās aizrautīgāk par citiem. Viņa slaucīja priekšautā asaras un tik tikko varēja parunāt:

—            Kā tad … tā? … Viņi… tik briesmīgi… tik ļauni… neganti… un… pēkšņi… kā kazas!.., Nudien … kā kazas!…

—           Rimsties, lielā smējēja! Redz, kur mūsu glābēji —1 jūras gēzi izkāpj krastā.

Klodīna pārstāja smieties un, izspraukusies priekšā, pacēlās uz pirkstgaliem, lai labāk redzētu.

Gēzi skaļā pulkā steidzās lejā pa laipām, vēja aprauti, veselīgi, spēcīgi, ilgajos cīņas gados norūdījušies. Antverpenieši spieda viņiem rokas, sita uz muskuļainajiem pleciem un apkampa viņus, sveikdami kā brāļus.

— Tā ir visīstākā «Gentes vienošanās»! —iesaucās Johans, reizē ar citiem nokāpdams krastā. — Ziemeļi sniedz palīdzīgu roku dienvidiem!…

Cilvēki visapkārt smaidīja. Johans devās staigāt pa Antverpenes ielām. Pirms vienpadsmit gadiem viņš te klaiņoja, būdams mazs puišelis.

Johans ar sevišķu ziņkāri aplūkoja kādreizējo tirdzniecības galvaspilsētu. No pirmā acu uzmetiena postījumu pēdas pēc «Spāniešu trakošanas» nebija nemaz tik lielas. Antverpenieši bija centušies savu mīļoto pilsētu savest kārtībā. Johana priekšā stalta pacēlās no jauna uzbūvētā Hanzas pils. Pār saules rieta apzeltītajiem jumtiem tāpat kā senāk slējās Dievmātes katedrāles smaile. Skaistās ielas no Šeldas nolaidenās krastmalas tiecās augšup uz centru. Logos iedegās vakarblāzmas kvēlojošie atspulgi. Koši sarkani mirdzēja torņu un tornīšu dakstiņi. Sārtas iezīmējās māju un balkonu atjaunotās baļķu sijas.

Johana skatiens neviļus apstājās pie smaidīgas meitenes sejas.

Kas ir šī līksmā, starojošā meitene?… Viņa stāvēja, pirkstgalos pacēlusies, un saules riets apņēma viņu no galvas līdz kājām kvēlas gaismas paliem. Liesmoja zeltainās matu cirtas, smulgo vaigu sārtums, košās lūpas. Un brūnās acis, pilnas siltuma un prieka, atspoguļoja saules mirdzumu. Viņa tam atgādināja kādu citu, Barbaru Sneisu, kas ar tēvu bija pārcēlusies, kā šķiet, uz Amsterdamu … Nē, tā savā saltajā skaistumā bija žilbinoša. Svešā meitene viņam atgādināja kaut ko bezgala tuvu un mīļu no aizgājušiem laikiem. Mirušo Irmu?… Nē, tā nav viņa — tumšmatainā, nebēdnīgā meitene!… Viņa nav augšāmcēlusies un atgriezusies no jaukās pagātnes. Tā nav viņa, kas te tagad stāv, izstiepusies kā stīga, — viens vienīgs prieka iemiesojums, vienas vienīgas trīsas, viens vienīgs saules mirdzums.

Pēc tik ilgiem gadiem Antverpene pirmo reizi bija pilnīgi tīra no karaļa karaspēka. «Spāniešu trakošana» un dona Huana mēģinājums sagr|bt citadeli beidzot piespieda izdarīt» to, uz ko jau sen skubināja Orānietis: līdz pamatiem noārdīt pret pilsētu pavērstos cietokšņa mūrus. Lai tas tikai aizsargātu Antverpeni, nevis to apdraudētu, kā bija gribējis tā cēlējs Alba.

Tur, kur notika jaukšanas darbi, gaisā griezās kaļķi.

Krītošo akmeņu dārdi sajaucās ar antverpeniešu līksmajām balsīm. Vēl arvien karstā augusta saule cepināja nolikušās mugurās un sviedriem klātās sejas. Tomēr neviens nejuta nogurumu. Gēzi, zeļļi, nemantīgie ļaudis, birģeri ar savām sievām un bērniem, ievērojami kungi un viņu greznās dāmas, cienīgi augstmaņi — visi strādāja.

«Vai es te redzētu Sneisu ar viņa apburošo meitu, ja viņi būtu Antverpenē?…» Johans šaubīdamies nodomāja, pārlaizdams skatienu visiem šiem daudzajiem un dažādajiem cilvēkiem, kas savās domās, vēlmēs un ieradumos bija tik atšķirīgi … «Nezin vai.. . Nadzīgais Sneiss īstajā laikā aizvedis prom meitu, pasargādams viņu no varbūtējām ciešanām… Bet kur ir nelaimīgā Luīza Liāra? …»

Atmetis neauglīgās domas,Johans dedzīgi ķērās pie darba. Gēzu flote aizkavējās Antverpenē, un brašie jūrnieki palīdzēja vispārības labā. Skaļa, nebēdnīga dziesma pārspēja iekarsušo ļaužu smieklus un jokus. Johana balss šodien bija sevišķi skanīga un dzidra.

Heijā, draugi! Heijā-hā!

Priecājas, kā katris māk!

Zeme, ašāk pašķiries,

Kur Albas cietoksnim iegāzties!

—    Tev vajadzētu dziedāt karaļa Fīlipa kapellā, — viņu ķircināja mūrnieks, kas strādāja līdzās, — nevis ārdīt viņa cietokšņus. Ir gan dievs tev devis zelta rīkli!

—    Pat putekļi nekaitē, — piebalsoja sirms vīrs, dziļāk uz pieres uzvilkdams baltu noputējušo cepuri.

Johans visā balsī dziedāja:

Hcijā, draugi! Heijā-hā!

Priecājas, kā katris māk!

Dāvā, mī|ā, smaidu man —

Sirdī gaviļdziesma skan!

—    Oho, Klodīna, es manu, ka tev arī «sirdī gaviļdziesma skan», — kurpnieks ķircināja meitu un smīnēja, slaucīdams sviedrus no labsirdīgās sejas.

—    Ko jūs izdomājat, tētiņ! — Klodīna nolaida mirdzošās acis.

«Bet viņa ar šo gēzu, kā rādās, jau paguvusi iepazīties,» prātoja kurpnieks. «Es manu, ka viņš staigā ap

mūsu māju ka tāds putnu ķērājs ap paipalu. Ta vien skaties, ka mana paipaliņa aizplivināsies šim līdzi.»

Heijā, draugi! Heijā-hā! Priecājas, kā katris māki Mīlā, kad reiz teiksi tā: «Iesim nu pie altāra»?

Klodīnai apjukumā izkrita no rokām akmens, ko viņa pūlējās aiznest, un tas novēlās Johanam pie pašām kājām.

—           Ai-ai, skaistulīti — Johans smiedamies atlēca sāņus. — Kā es tevi vedīšu pie altāra, ja tu man kājas sadauzīsi?

Klodīna nosarka līdz ausu galiem un, paslēpusi seju priekšautā, aizmetās aiz cietokšņa stūra. Johans viņu panāca un satvēra aiz rokas.

—    Klodīna!

Viņa pielieca cirtaino galvu pie mūra.

—           Vai es, Klodīn, esmu tevi aizvainojis?… Piedod man! .. . Kāpēc tu klusē? Nenovērs savu vaigu, manu skaistulīti Es tevi mīlu. Es patiesi gribu tevi ņemt par sievu.

Pār elkoni uz Johanu palūkojās zeltaini brūnās Klodīnas acis, vēl asaru pilnas no apmulsuma.

—           Nu, Klodīna! Nu! Saki taču kaut vārdiņu! Jā?… Tu esi ar mieru? … Nu? …

Viņas iedegusi, noputējusī sejiņa aiz izjukušo rūsgano matu šķipsnām viņam šķita kā rožains zieds uz drūmo akmeņu fona.

—    Neskaties taču uz mani tik dusmīgi, Klodīna!…

Meitene vieglītēm iegrūda viņam elkoni krūtīs un mīļi

nopurpināja:

—    Ū-ū!… Dažādaci! . ..

Johans, laimīgi smiedamies, atvilka viņu nost no sienas.

—    Tātad jā? … Jā, mana mīļā? … Jā? …

—    Laid! Citi ieraudzīs un sāks ķircināt…

—    Klodīna1 !

—    Dumiķi! …

—           Ei, meitiņ, kur tu esi? — atskanēja kurpnieka balss. — Nāc šurp! Atradām tā nolāpītā nezvēra Albas statuju!

—    Albas?…

Kādreizējā vietvalža bronzas statuja nogāzās zemā

Johans satvēra Klodīnu pie rokas, un abi skriešus laidās atpakaļ.

Albas statuja?… Johans atcerējās ledus cietoksni un Rustamu, kurš izrotāja hercoga ledus mantiju. Rustams tagad bija atprasījies un kaut kur aizgājis, neteikdams draugam ne vārda. Kur viņš patlaban ir? Kāpēc kopā ar citiem nesvin uzvaru?

Pār drupām krita citadeles pamatlicēja melnā, milzīgā ēna. Kādreizējā vietvalža bronzas tēls, pēc Rekezena pavēles vairākus gadus nostāvējis cietokšņa pagrabā un vietumis jau apsūbējis smaragdzaļš, pēdējo reizi izslējās pār Antverpeni. Ar drūmu skatienu nolūkojies nīderlandiešos, tas nogāzās zemē.

Nikni kliedzieni pārskanēja kritiena dunu. Ļaudis ar veseriem, cirvjiem un laužņiem metās tam klāt. Tūkstošiem roku to ņēmās dauzīt. Tūkstošiem lūpu spļāva «Dzelzs Albam» sejā. Tad, smiekliem un lamām skanot, to stiepa prom pa ielām. Apkārt ļaužu baram, kas to nesa, lēkāja puišeļi, kam arī bija pielipis vispārējais naids, tie skaļi bļaustījās, svilpa un spiedza kā negudri.

—    To vajag pārkausēt lielgabalos, — kāds ieminējās.

—     No jauna pārkausēt gēzu lielgabalos! — citi piebalsoja. — Pārkausēt lielgabalos Orānieša karaspēkam!

—    Lai dzīvo Orānietis!

—    Lai dzīvo gēzi!

—    Lai dzīvo brīvā Nīderlande!

Antverpene līksmoja.

XX ATRIEBĪBA

Rustams steidzās uz Namīru, uz cietoksni, kur bija apmeties Austrijas princis dons Huans.

«Laiki mainās…» domāja maurs. «Bija dienas, kad asinssuns Alba iejāja Nīderlandē kā lepns uzvarētājs. Viņa zirga pakavi mīdīja pīšļos satriekto tautu. Bet pameta šo zemi lepnais spānietis slepus, lai tauta viņu nesaplosītu ga"balos … Otrs, Rekezens, necienīgi valdīja, necienīgā nāvē nomira un jau sen aizmirsts. Bet šis te ķeizara dēliņš, kura vārds kā lāsts guļ ikviena musulmaņa sirdī, meklē sev drošu vietu, piesavinādamies nīderlandiešu cietokšņus.»

Rudens vējā pa ceļiem virpuļoja nodzeltējušas lapas. Smaržoja pēc vītušiem ziediem un gatavām vīnogām. Vīna dārzos ļaudis jau beidza novākt smagos, aromātiskos ķekarus. Augstajā debesu zilgmē klaigādami laidās dzērvju bari. Rustams tos pavadīja ar ilgu,_ vērīgu skatienu. Putni lidoja uz dienvidu pusi, uz Āfrikas krastiem, kur dzīvoja viņam radniecīgas tautas.

Rustams devās uz Namīru, lai nogalinātu Austrijas Huanu — Granadas mauru sacelšanās apspiedēju. Nogalināt to, kurš, izlikdamies par miera nesēju, vērpa intrigās pret Nīderlandi, pret Orānieti, to, kurš no jauna bija savācis spāniešu karaspēku Māsas ielejā un sakāvis Provinču armiju pie Zanlas

Rustams nevienam nebija izpaudis savu nodomu, pat Johanam ne. Viņš viens pats gribēja izdarīt šo atriebību. Vienīgi Henriham van Gālam viņš varbūt atklātu savu noslēpumu. Taču Henrihs bija palicis Zermenas karalaukā… Rustams draugu atcerējās ar skaudru žēlumu.

Tomēr žēlumu kā jūras vilnis aizskaloja naids. Viņš domāja par donu Huanu. Viņš to atcerējās kopš Alkalas laikiem. Sis cilvēks viņam šķita kā zelta elks, piesūcies ar savu upuru asinīm. Vai var salīdzināt viņu ar atklāto ienaidnieku Albu, kurš tik tikko paguva aizvākt savus vecos kaulus un bija galīgi siriņs un sažuvis kā rudens lapa? Nē, Austrijas princis ir pati jaunība, izdaudzināts skaistulis, kas lepojas ar «bruņinieka godu» … Viltīgais zelta elks!… Rustams sažņaudza aiz jostas paslēpto dunci. Viņš kā ar uguni iekvēlināja savu naidu arvien lielāku, atsaukdams atmiņā karaļa brāli. Viņš kādreiz to bija bieži redzējis Sanildefonso kolēģijas dārza alejās, tādu staltu, jaunu, greznās drānās, ar atklātu, zobgalīgu skatienu un zeltainiem, sprogainiem matiem.

Rustams iegrūdis dunci viņa melīgajā, ļaunajā sirdī. Viņš atradinās karali Fīlipu sūtīt pret Rustama jaunajiem brāļiem vietvalžus-bendes.

Netālu no Namīras viņam teica, ka dons Huans esot savā karaspēka nometnē Buhā, vienas jūdzes attālumā no pilsētas.

—    Valdnieks ii slims… — stāstīja zemnieki. — Viņš neceļoties no gultas.

«Mani brāļi,» domāja Rustams, «arī gulēja nevarīgi pie viņa kājām. Bet viņš pacēla zobenu pret guļošajiem. Maura sirdī nevar būt žēluma.»

Viņš ieradās Namīrā oktobra pirmajās dienās, kad rudens bija ietērpis dārzus un mežus košā tērpā, kad Māsas un Sambras upes bija kļuvušas dziļas un saltas. Šķērsojis tiltu un pagājis garām pilsētai ar cietoksni, viņš nokļuva 117. ceļa, kas veda uz nometni. Tur viņu negaidot apturēja milzīgs pūlis. Viņš nevarēja izspraukties cauri ciešajai zaldātu ķēdei, kas apsargāja ceļu. Sardze bija sērās. Melnas lentas apņēma krūšu bruņas, melnas spalvas nokarājās no ķiverēm.

Rustams apstājās. Viņa sirds sažņaudzās nojautā, ka ir par vēlu. Granadas mauru slepkava, ķeizara dēls un karaļa brālis, Nīderlandes ceturtais vietvaldis, ir miris. Rustams sagrīļojās.

Kāda sieviete līdzjūtīgi viņam jautāja:

—    Vai tu neesi mirušā kalps, ka tik stipri ņem pie sirds?

Rustams spēji novērsās no viņas. Satraukti un dobji sāka rībēt bungas. Sardze pacēla āvas. Sēru karogi lēni noslīga līdz pašai zemei. Tuvojās procesija.

Pa priekšu gāja taurētāji ar melnām lentām pie taurēm. Aiz viņiem — vesela virkne katoļu garīdznieku ar baznīcas karogiem, krustiem un svētajiem simboliem. Tālāk virzījās jātnieku vienība melnos apmetņos un sēru zīmēm pie pīķiem; tad soļoja kājnieki ar nolaistiem sejsegiem. Un pēdīgi gājiena vidū četri dižciltīgākie bruņinieki, ģērbušies tumšās drānās, nesa ar melnu samtu pārsegtu ķatafalku, uz kura atradās zārks zem sermuļādu baldahīna. Taures sāka spēlēt sēru mūziku, un garīdznieki tai pievienoja savas balsis.

Rustams ar naidpilnu skatienu ieurbās tajā, kurš nebija sagaidījis viņa atriebību. Viņš redzēja labi pazīstamās, gaišās sprogas. Uz tām mirdzēja dārgakmeņiem izgreznots kronis, par kuru dons Huans bija sapņojis visu mūžu un kuru dabūja tikai tagad. Zelta bruņās ietērptās krūtis rotāja briljanta ķēde ar Zelta Aunādas ordeni. Rokās pēc spāņu paražas bija uzvilkti cimdi. Kājgalā Atradās nelaiķa bruņu cepure, dzelzs kaujas cimdi un zobens. Saule ugunīgi zaigoja uz šī zobena. Un Rustamam šķita, ka viņā

i

redz sakaltušu asiņu pēdas. Pēkšņi .viss pārējais izgaisa, bija tikai saulē kvēlojošās asinis. Rustams cirtās uz priekšu, izlauzās caur sargu rindām un metās pie katafalka.

«Tu pacēli zobenu pret zemē notriektajiem!…» viņam prātā iešāvās doma. Ar naidā aptumšotu skatienu viņš pacēla roku, lai iezveltu mirušajam pa seju.

Rustama acis sastapās ar kādām citām acīm, kas šķita saltas kā rūdīts tērauds un piederēja vienam no četriem bruņiniekiem, kuri nesa zārku. Rustams pazina šo apaļo galvu ar īsi apcirptajiem matiem un zibenīgo, šķiet, iznicinošo skatienu. Tā augstprātīgo stāvu viņš bija sastapis līdzās Austrijas princim Sanildefonso dārzā.

Aleksandrs Farnese, Parmas Margaritas dēls, Nīderlandes piektais pārvaldnieks, f.rī pūlējās atminēties melnīgsnējo cilvēku ar austrumnieciski izliektajām, smalkajām uzacīm.

— Apcietināt to skrandaini! — viņš pavēlēja tuvākajam virsniekam.

Avas aizkrustoja Rustamam ceļu. Viņš atskatījās un ieraudzīja, ka ir bruņotu vīru cieši ielenkts.

•— Tavs vārds?

—    Rustams Gafara dēls no Valensijas.

Tiesneši pārliecās pār galdu, lai labāk redzētu pratināmo.

—    Maurs? …

—     Maurs.

—    Sekretār, pierakstiet: «Rustams… Gafara dēls.., maurs no Valensijas.»

Rustams uzmeta skatienu pār papīriem nolīkušajai mugurai un pavīpsnāja. Tiesneši bridi sačukstējās, tad vecākais no viņiem noprasīja:

—    Mūs pārsteidz, kāpēc mauram bija vajadzība nākt uz viņam svešo Nīderlandi.

Rustams pievērsa acis runātājam.

—' Jūs pārsteidz, ka maurs ieradies aizstāvēt viņam svešo nīderlandiešu tautu? Bet vai tas jūs nepārsteidz, ka karalis Fīlips atdzinis šurp spāniešus, sardīniešus, lombardiešus un vāciešus aplaupīt viņiem svešo nīderlandiešu tautu?

Tiesnesis tūlīt noliecās pie sekretāra.

—     Šie nekaunīgie vārdi nav jāpierakstal

Rustams iesmējās.

—    Tevi apcietināja, — bargi iesāka otrs tiesnesis,

—     viņa augstības Austrijas prinča bērēs pērnā gada oktobrī. Kāpēc tu ieradies Namīrā?

—           Lai atriebtos manu brāļu slepkavam — negantajam sunim Austrijas Huanam. Bet es nokavēju. Viņš nenomira no manas rokas.

Tiesneši neticēja savām ausīm. Tik izaicinošu dumpinieku viņi redz pirmo reizi. Bet šis dumpinieks varbūt viņiem palīdzēs atklāt veselu sazvērestību. Vecākais no viņiem atkal mazliet paslējās, un viņa balss skanēja pieglaimīgi:

—           Tas ir labi. Tas ir loti labi, ka tu no visas sirds nožēlo savu noziedzīgo nodomu. Tas tev nāks par labu. Bet tu varētu atvieglot savu likteni vēl vairāk, ja nosauktu šīs sazvērestības līdzdalībniekus, kas tīkoja pēc nelaiķa prinča dzīvības.

—           Nekāda sazvērestība nav bijusi. Es viens pats nolēmu nogalināt un viens pats gribēju to izdarīt.

—    Neliedzies, jo tā tu sev nodarīsi tikai ļaunu.

—    Es teicu patiesību.

Tiesnesis apsēdās.

—    Izģērbiet apsūdzēto.

Rustams pagriezās. Cilvēks melnā kapucē ar izgrieztām acu vietām ierastā kustībā uzrotīja piedurknes. Rustams zibenīgi norāva sev kreklu. Uz tumsnējās ādas koši kvēloja vairākas zilgansārtas rētas.-

—           Sātana zīmes!… Sātana zīmes!… — atskanēja saucieni.

Rustams papurināja galvu.

—           Nē. Tās ir svētas zīmes, ko es ieguvu uz gēzu kuģiem cīņā par taisnu lietu.

—    Klusēt! … — vecais tiesnesis iebļāvās kā dzelts.

—    Nosauc savus līdzdalībniekus!

—    Man tādu nebija.

—    Pārbaudiet miesu, — pavēlēja tiesnesis.

Rustama apakšdelmā iedūrās gara dzelzs adata.

—i Parādījis asinis, jūsu žēlastības, — bende pavēstīja.

—           Tās tiešām ir rētas, — apskatījis Rustamu, piekrita klāt pienākušais dziednieks.

—           Nosauc savus līdzdalībniekus, suns! — nošņāca tiesnesis, siekalas šķiezdams.

Rustama acis meta zibeņus, tomēr viņš klusēja.

—    Pie kāķa!

Milzīgās, dzīslainās bendes rokas ar veiklu sitienu nogāza Rustamu no kājām, Palīgi sagrāba viņu un piesēja

pie kāķa,

—    Tavu līdzdalībnieku vārdi? … Nu!

Rustamam pēkšņi sanāca smiekli. Vecākā tiesneša gaļīgais, sarkanais ģīmis no piepūles taisījās vai pārsprāgt.

—    Es tev gan smiešos, sātana dēls! .. . Pievelciet virvil

Rustama rokas nokrakšķot tika parautas uz augšu.

—     Kas tevi te atsūtīja? … Orānietis?

Rustams pašūpoja galvu:

— Pievelciet virvi!

Rokas noklakšķēja otrreiz un izgriezās no locītavām. Pacelēs pārplīsa āda.

—    Vajag atlaist vaļīgāk, — pusbalsī noteica dziednieks.

—    Laidiet lejā.

Rustams ar visu svaru nogāzās uz grīdas, gribēja piecelties, bet nespēja.

—    Su-ņi! … — viņš caur zobiem nogārdza.

—     Nu, runā: tevi Orānietis uzsūtīja princim?

Rustams klusēja.

—    Uguni!…

Rustamam acu priekšā sametās tumšs, it kā pēkšņi būtu iestājusies nakts. Ar milzīgu gribas spēku viņš nokratīja sastingumu un sāka ieklausīties. Knehti, bendes palīgi, smagi elsdami, ar plēšām uzpūta uguni ogļu pannā.

—           Tu man sāksi runāt, nolādētais gēz! … — draudēja vecākais tiesnesis.

Rustams paslēja galvu.

—           Ko jūs gribat? — viņš mierīgi jautāja. — Lai es pateiktu to, kā nav bijis? Orānietis nezina manus rēķinus ar Austrijas Huanu.

Tiesneši sarunājās, viņā neklausīdamies. Rustamu no jauna sagrāba un aizvilka pie kvēlojošu ogļu pannas.

—    Pieceliet viņu!

Rustamu piecēla.

—           Vai tu redzi šo liesmu un nokaitētos dzelzs stieņus? Tie tevi piespiedīs teikt taisnību.

—    Es jau to pateicu.

Tiesnesis pagriezās pret bendi.

—    Dari savu darbu!

Rustamam no kājām līdz galvai izskrēja svelošas sāpes. Uz pieres izspiedās sviedri. Bet viņš neteica ne vārda.

—           Turpinil — pavēlēja tiensesis. — Kurš vēl, neskaitot Orānieti, piedalījās sazvērestībā?

Rustams klusēja, zobus sakodis.

—           Mēs tevi sadedzināsim, nolādētais gēz, tomēr izspiedīsim, kas mums vajadzīgs! Kurš vēl tevi uzsūtīja, atskaitot Orānieti?

—    Neviens …

Tiesnesis līksmoja:

—           Sekretдr, pierakstiet: «Pratināmais atzinies, ka neviens cits viņu nav sūtījis kā Orānietis.»

—           Nav tiesa!… — Rustams rāvās ārā no palīgu rokām. — Es to neesmu teicis, nekrietnā lapsa!

—           Bende, dari savu darbu! — tiesnesis neatlaidās. — Tātad Orānietis piedalījās sazvērestībā vai nepiedalījās?

—           Orānietim … ar to nav … nekāda sakara … — Rustams novaidēja, ar pūlēm kustinādams mēli, un viņam no jauna sametās melns gar acīm.

Viņu atžilbināja un pameta gu]am uz grīdas.

Šķebīgi oda pēc svilušas gaļas.

Pār Rustamu noliecās gludi skūta, tukla seja. Taukaino matu vidū spilgti izcēlās gaišs plankums — katoļu mācītāja tonzūra. Pie pašas auss atskanēja mīlīga, arī tāda kā taukaina balss:

—           Mans dēls — jebšu ikviens kristītais ir mūsu vienotās svētās mātes baznīcas dēls, — saki man, tam, kurš atnācis nevis ar zobenu, bet ar krustu mūsu pestītāja sludinātās žēlsirdības vārdā, saki man visu taisnību. Kālab tev vairs liegties, ja tagad pats ķeceris atzinies noziegumā, uz kuru tevi pamudinājis? Tu ciet mokas tā cilvēka dēļ, kurš tevi nodevis …

Rustams paskatījās uz mācītāju.

—    Kas … nodevis? …

—           Tas, kurš vienīgais ir vainīgs tavās tagadējās un vēl nākamajās mokās, ja tu neatklāsi patiesību. Ķeceris, nodevējs, dumpinieks un divkosis Orānijas Vilhelms, iesaukts par Klusētāju.

—    Viņš mani nodevis? …

—           Jā, mans dēls. Saņemta ziņa, ka Orānietis notverts, 360

iemests cietumā un nopratināts. Viņš atzinies, ka slepus tevi uzsūtījis, lai tu nogalinātu viņa augstību — karaļa brāli.

Rustams sāka smieties.

—    Jēzus Marija, viņš ir sajucis prātā!

—    Nevis es, bet jūs esat jukuši! — kliedza maurs. •— Esat aizrijušies ar asinīm un murgojat vaļējām acīm. Orānijas princis ir sveiks un vesels. Viņš nupat kā parakstīja Utrehtas līgumu, un tagad karalim Fīlipam vairs nebūs viegli dabūt savas ziemeļu provinces… Paies daži gadi, un Helderna, Holande, Zēlande, Utrehta un Frislande uz visiem laikiem atsacīsies no sava zvēresta asiņainajam … kara … 1im …

Viņš nespēkā nokrita ar galvu uz akmens klona un apklusa.

Mācītājs izgāja ārā. Plecus raustīdams, viņš pateica tiesnešiem:

—    Tas maurs ir īsts burvis. Kā viņš varēja zināt par Utrehtas ūniju '? …

—    Kā redzams, sērga ieviesusies pat cietumsargu vidū, — nikni noņurdēja vecākais tiesnesis. — Rit mēs turpināsim spīdzināšanu, svēto tēv.

XXI AUGSTĀKĀ VARA

Tūkstoš piecsimt astoņdesmit ceturtā gada vasarā Leidene gatavojās svinēt desmito gadadienu, kopš jūras gēzi to atbrīvoja. Mākslinieki, arhitekti rēķināja un gudroja, kā izrotāt pilsētu par godu šai visā Holandē izcilajai dienai. Pie darba ķērās mūrnieku, kokgriezēju, krāsotāju, tapsētāju cunftes. Retorikas un mūzikas biedrības sacerēja pantomīmas, alegoriskus uzvedumus un svinīgas dziesmas. Skroderi, cepurnieki, kurpnieki izraudzījās materiālus, no kuriem gatavot kostīmus procesijām. Maģistrāts iekārtoja telpas Orānijas princim, ko leidenieši gaidīja ierodamies uz ievērojamo gadadienu.

utrehtas ūnija — 1579. gada 29. janvāri Utrehtā parakstītais līgums starp Nīderlandes ziemeju' provincēm pašaizsardzības nolūkā. Ar zināmiem noteikumiem tas vēl atzina Spānijas karaļa varu. Bet 1581. gada 21. jūlijā Hāgā šīs provinces atšķēlās no Spānijas, tika gāzta Fīlipa, Otrā vara un pasludināta neatkarīga Nīderlandes republika.

Ieroču meistara dēls Hermanis jau bija ieguvis Leidenes universitātes bakalaura grādu. Viņš bija viens no galvenajiem svinību dalībniekiem. Daudzi vēl labi atcerējās toreiz četrpadsmit gadus vecā zēna drosmīgo gājienu tajā liktenīgajā rītausmā, kad neviens pilsētā vēl nezināja par ienaidnieka bēgšanu. Hermanim tagad vajadzēja publiski nolasīt savu sacerējumu dzejā par tiem laikiem.

Jau vairākus mēnešus jaunais bakalaurs nopūlējās ap savu dzejas darbu. Ar dažām vietām garajā poēmā viņš bija pilnīgi apmierināts un tās nolasīja draugiem. Visuzticīgākie klausītāji bija viņa māsa Klāriņa, Albrehts, kādreizējās retorikas biedrības «Pavasara vijolīte» vadītājs, un draugs kopš universitātes laikiem Georgs Renonkls, Briseles maiznieka dēls.

Stūrgalvis Georgs tomēr bija panācis savu un aizvedis māti uz Holandi. Viņu nespēja pārliecināt ne mātes lūgšanas, ne asaras, ne arī tas, ka būs jāpamet tēva kaps. Viņš tikai runāja savu:

«Holandē ir brīvība! Holandē valda Orānietis! Ja tēvs bijis dzīvs, viņš jau sen būtu pārcēlies pie ziemeļniekiem.»

Bijušais «Pavasara vijolītes» vadītājs — tēvocis Albrehts viņiem bija pievienojies aizbraukšanas dienā. Viņš visu ceļu tērzēdams un jokodams izklaidēja nobēdājušos atraitni. Zanna pat nemanīja, kā ar visu savu mantību pēdīgi bija iekārtojusies jaunajā, mīlīgajā namiņā Leidenes slaido papeļu paēnā.

«Beigu beigās zēnam ir taisnība,» Zanna sev teica. «Viņam visa dzīve priekšā, viņam arī jādzīvo pēc sava prāta. Bet šie holandieši ir lādzīgi, kārtīgi un čakli ļaudis … Dažu labu pat nevar atšķirt no brabantieša. Kāpēc viņi visi nevarētu būt viena kopīga tauta? …»

Georgs iestājās universitātē un drīz sadraudzējās ar Hermani. Bet vietējā retorikas biedrība atrada vērtīgu biedru Briseles «Pavasara vijolītes» kādreizējā vadītāja personā.

Sasaucis draugus, Hermanis lasīja savu dzejas darbu:

-> Pār aplenkto pilsētu Aress[24] traucās, Sai naktī it viss kā peklē jaucās. Jau iztālēm dārdošas bangas vēlās, No kapiem pat miroņi kaujai cēlāsl

—    Pamatīgi!… — Georgs jūsmoja. — Vai nav tiesa, tēvoc Albreht?

—    O, Herman! — godbijīgi čukstēja Klāriņa. — Tu esi īsts Horācijs M .. .

Vienu poēmas daļu bija bijis sevišķi grūti uzrakstīt. Hermanim gribējās tajā izteikt gan uzvaras rīta saules lēktu, gan ienaidnieka kaunpilno bēgšanu, gan gēzu flotes tuvošanos, gan savu sajūsmu, ieraugot pamesto cietoksni. Ritms it kā tīši nedevās rokās. Viņš cīnījās ap poēmu gandrīz ar tādu pašu neatlaidību kā gēzi, pirms desmit gadiem lauzdamies pāri dambjiem. Pašlepnums viņam nejāva prasīt padomu Albrehtam. Beidzot pienāca šī diena, kad Hermanis nolasīja savu poēmu.

Klausīdamās brālī, Klāriņa sajūsmā plaukšķināja rokas.

Bet, kad Hermanis nonāca līdz tai vietai, kur gēzu flote, zvaniem dimdot, ieīrās Leidenes kanālos, kad jūras gēzi meta maizi izsalkušajiem cilvēkiem, kas bija sadrūzmējušies krastmalā, Klāriņa neizturēja un sāka raudāt.

Un bērni nāca izstieptām rokām

Pie tiem, kas viņus glāba no mokām … —

Hermanis lasīja.

Ir piepildīti mūsu sapili kvēlie, To veica jūras gēzi cēlie. Un zēlandieši māmuļām, kas gaida, No augstā kvarterklāja smaida!

Klāriņa gauži raudāja. Viņa vairs nedzirdēja brāli. Viņas acu priekšā spilgti atausa tas neaizmirstamais rīts, kad viņa, no bada galīgi novārgusi, nespēkā bija pakritusi zemē. Kāds gēzs pienāca viņai klāt. Viņa atcerējās tā melnīgsnējo seju, tievās, izliektās uzacis, žilbinošo smaidu un melnās acis, kurās bija ir maigums, ir žēlums, ir prieks par uzvaru. Pie cepures viņam mirdzēja sudrabā pusmēness un vārdi: «Labāk kalpot sultānam nekā pāvestam.» Klāriņa nespēja līdz galam noklausīties poēmu un izskrēja ārā.

Klāriņa noslēpās puķu dārziņā, lai prom no citiem izraudātu savas bēdas. Klāriņai ir jau divdesmit seši gadi.

Leidenes jaunie amatnieki ne reizi vien bija lūguši viņas roku. Tomēr viņa palika uzticīga tam, kura vārdu pat nezinaja. Paslēpusi seju krāšņajās tulpēs, Klāriņa raudāja…

«Bet ja nu viņš tomēr atnāk līksmajā svētku dienā?… Atbrauc Orānieša svītā?…» Sirds dziļumos viņai pamodās neliels cerības stariņš.

Un Klāriņa atplauka. Viņai tik ļoti gribējās ticēt, gluži tāpat kā tajos briesmīgajos aplenkuma mēnešos. Toreiz viņa cieši ticēja, ka gēzi izdarīs brīnumu un liks jūrai karot kopā ar viņiem.

Jā, «viņš» atgriezīsies…

Vienpadsmitajā jūnijā atskanēja gara, žēlabaina zvanu dunoņa. Leidenieši neizpratnē un šausmās steidzās uz rātsnamu uzzināt, kas noticis.

Uz rātsnama kāpnēm stāvēja birģermeistars van der Verfs ar atsegtu, sirmu galvu. Viņš bija bāls. Rokas, kas turēja cepuri, manāmi drebēja. Blakus viņam vienkāršās ceļa dranas stāvēja neliela auguma cilvēks, ko daudzi uzreiz pazina.

—    Pāters Gabriels!… Patriotu draugs!… Kas viņam noticis? Kāpēc viņš raud? …

Iestājās klusums. Ļaudis sastinga nelabās nojausmās.

—    Pilsoņi! — skaidri izrunāja van der Verfs, un viņa kluso balsi dzirdēja pat tie, kas stāvēja vistālāk. — Jūs savā priekšā redzat brīvās Holandes uzticamu draugu. Viņam lemts tas grūtais uzdevums jums pavēstīt, ka vakar divos pēcpusdienā Delftā pēc Spānijas karaļa pavēles nogalināts … Orānijas princis …

Pūlis novaidējās un no jauna sastinga.

—    Mēs esam pazaudējuši to, — viņš atkal ierunājās, — kuram gribējām piešķirt augstāko varu, ko mēs pirms trim gadiem atņēmām Spānijas tirānam. Tāpēc ka karalis, kurš apspiež, nevis aizsargā savus pavalstniekus, nepilda savu pienākumu pret viņam uzticēto zemi, ir tirāns, ne valdnieks. Atbrīvoties no tirāna ir jebkuras zemes, jebkuras tautas dabiskās tiesības. Bet atbrīvoties izdevās tikai mums, ziemeļu provincēm. Visu septiņpadsmit Nīderlandes provinču savienība uz visiem laikiem izjuka. Bet Orānijas princis Vilhelms centās kļūt par visas valsts vienojošo posmu. Viņam piemita dižs prāts un valstsvīra pieredze. Taču arī viņam neizdevās piepildīt iecerēto.

Dienvidu provinces jau sen atkal ir ienaidnieka rokās. Karalim pārdevušos garīdznieku un muižnieku nodevība līdz galam izjauks «Gentes vienošanos» … Mēs, kas esam parakstījuši Utrehtas ūniju, paliekam vieni kara viesulī. Bet mēs nepadosimies, tāpat kā nepadevāmies pirms desmit gadiem.

— Nepadosimies! — vienā balsī kā zvērestu atkārtoja pūlis.

Johans pēc kāzām apmetās ar Klodīnu Delftā. Tajās bēdu dienās, kad visas ziemeļu provinces apraudāja Orānijas princi, viņš taisījās apraudzīt veco karavīru Svendiju. Atvadījies no piecgadīgā dēlēna Jākoba, viņš izgāja uz ielas.

Johans centās atvairīt drūmās atmiņas. Zeme katru gadu atdzimst no jauna. Novīst viskrāšņākie ziedi. Nobāl un nobirst košās lapas. Un nokaltušo, atmirušo ziedu vietā uzplaukst jauni, sāk zaļot citas lapas.

Ceļā gadījās gājēji. Visi bija ģērbušies melnās sēru drānās, arī bērni.

Savu vecāku skumju ietekmē viņi gāja sīkiem solīšiem, gandrīz nesmējās, neskraidīja kā parasti, nerotaļājās. Jā, Holande mīlēja Orānieti!

Bet kas tur iet pa saules apmirdzēto loka tiltu lejā uz krastu, gandrīz aizņemdama visu dēļu segumu? … Cik tā ir kupla sieviete, ģērbusies greznā, kaut ari tumšā tērpā! Blakus viņai, turēdamās mātei pie rokas, tikpat lepni un cienīgi iet gadus divpadsmit veca meitene. Johanu pārsteidza kaut kas sen redzēts šīs pilnmiesīgās birģerienes sejā. Viņš sadzirdēja tās mierīgo, nosvērto balsi:

— Johanna, jau šodien pat aizsūti vectētiņam uz Amsterdamu apsveikumu dzimšanas dienā, citādi nokavēsi. Ziņnesis nevar tevi gaidīt.

Kam pieder šī balss, tik skanīga, spēcīga, bet tik salti tukša? Manu dieniņ, tā taču ir Barbara Sneisa!… Tad redz, kāda viņa tagad izskatās! Joprojām skaista, bet smagnēja, skarba, tāda kā stūraina. Johans pārskrēja otrā krastā un apstājās kādreizējā Antverpenes bagātnieka meitas priekšā. Garās skropstas izbrīnā pacēlās pret cilvēku, kas tik droši bija uzdrīkstējies traucēt viņu rit.» pastaigā. Viņas zilo acu dzīlēs sākumā atspoguļojas

vienīgi augstprātīgs piktums. Tad it kā kaut kas notrīsēja, un spēji iekvēlojās naida uguntiņas.

— Redzi, Johanna, — Barbara teica, vārdus kā skaldīt noskaldīdama, — tu arvien gribēji paskatīties uz īstu gēzu. Te nu mēs to redzam.

Meitenes acis izbailēs iepletās, un viņa nobijusies piespiedās pie mātes.

7 i — Nebaidies, Johanna.

Tavs vectētiņš kādreiz viņam palīdzēja, bet viņš to neprata novērtēt. Un paldies dievam — viss iznāca pat labāk.

Johans skaļi iesmējās.

—    Bet meita tomēr nosaukta par Johannu?

Barbaras vaigos iesitās sārtums; skropstas, tāpat kā senāk satraukuma brīžos, aizsedza acis. Tomēr viņa ātri saņēmās un vēsi atteica:

—            Tā ir tīrā nejaušība. Vārdu izraudzījās mans vīrs — Amsterdamas maģistrāta loceklis, kurš te atbraucis tikai uz bērēm. Iesim, mans bērns! …

Viņa strauji devās prom, bet Johans viņu apturēja.

—    Sakiet — kas noticis ar Luīžu Liāru?

Barbara brīdi vilcinājās ar atbildi.

— Meitene pēc tēva nāves aizbēga uz mūsu agrākajām noliktavām, kur kādreiz viņi bija dzīvojuši, un… nezin kā… noslīkusi kanālā. Kaut gan viņa netika atrasta.

Vairs nebilduši ne vārda, cienīgā dāma no Holandes tirdzniecības galvaspilsētas gāja tālāk.

Iečīkstoties braucamkrēslam, Johans, kas sēdēja un gaidīja, piecēlās kājās. Kalpotājs iestūma pēc izskata slimu vīru. Johans piegāja viņam klāt un cieši paspieda veselo kreiso roku. *

—     Piedodiet, ka es jūs iztraucēju.

—           Nemaz ar ne, Johan! Nemaz! Es priecājos par katru savā vientulībā. Bet par jums — it īpaši.

I

Švendija balss skanēja skumji.

—    Kā jums ar veselību, jūsu godība? —1 Johans līdzjūtīgi apvaicājās, kad kalpotājs aizgāja.

—    Ar veselību? — Svendijs paraustīja plecus. — Kam nu tā vairs rūp kā vienīgi tam lāga vīram, kuram es droši vien esmu līdz nāvei apnicis.

—    Viņš, kā man zināms, kalpoja jūsu jātnieku pulkā…

—' Tādēļ jo vairāk, jo vairāk, mans draugs. Bet tas

viss ir sīkums. Nav vairs «Viņa»! Nedomājiet, ka es vienmēr piekritu viņa politikai. Nē, es to atklāti pateicu, piemēram, iebildu pret sarunām ar Franciju. Es jautāju: «Ar ko Anrī Valuā ir labāks par savu brāli, nodevēju?…» Kā varēja aizmirst Bērtuļa nakti un aicināt uz Nīderlandi trešo brāli — Anžū hercogu?

—    Jā! — Johans dedzīgi piekrita. — Kāpēc viņš neturējās kopā tikai ar mums, vienkāršo lautu? Viņš labi zināja, ka tauta atdos visu par dzimtenes laimi! Kāpēc viņš nepaļāvās uz mums, īstajiem dzimtenes aizstāvjiem, bet uz svešzemniekiem, uz muižniekiem, tirgoņiem un augstprātīgajiem kungiem no maģistrāta? Kurš no viņiem ir lējis savas asinis, atdevis dzīvību? Viņi upurēja tikai sarausto bagātību, kurā drīz atkal iedzīvojās. Kāpēc viņš kopā ar tiem mūs atstūma no mūsu pašu iekarotajām tiesībām?

—    Kādām tiesībām, mans draugs?

—    Tiesībām turpmāk pašiem izlemt un noteikt savu dzīvi.

Svendijs klusēja.

—    Es jau sen gribēju, — Johans atkal klusi un nopietni iesāka, — pajautāt cildenam un drošsirdīgam cilvēkam … Un jūsu godību es uzskatu par tieši tādu…

Svendijs noraidoši papurināja galvu.

—    Tagad es esmu tikai invalīds un droši vien vairs nespēju taisnīgi spriest par dzīvi. Es no tās esmu izsviests kā nederīgs, salauzts, sarūsējis zobens. Jums vislabāk būtu aprunāties ar Marniksu Sentaldegondu. Nelaiķis princis viņu augstu cienīja. Cik daudz svarīgu papīru — dažādu līgumu, lēmumu, vienošanos — parakstījusi Marniksa spalva! Ne mazums zemju viņš apmeklējis kā Ģenerālštatu pilnvarotais sūtnis.

—    Jā, jā! — Johans viņu pārtrauca. — Viņš braukāja pa citām zemēm!… Tās prasīja no Nīderlandes samaksu par militāro palīdzību! Bet tajā pašā laikā dega Zitfena, dega Nārdena, badā izmira Hārlema, gāja bojā Leidene, bet mēs caur uguni, ūdeni un asinīm lauzāmies pie viņiem… Nestāstiet man nekā par «valstsvīriem»! Es atnācu nevis pie viņiem, bet pie jums — karavīra, kurš tagad ar savu nekustīgo roku vairs nespēj pacelt kaujas karogu, bet kura slava ir dzimtenei izcīnītā brīvība!

Jūtu uzplūdumā Johans strauji noliecās pie paralizētās rokas un uzspieda tai savas lūpas.

Švendijam aptrūka elpa, un viņš atslīga pret savu ratiņu atzveltni.

—    Ne jau es!… Ne jau es! … Mēs visi… visi esam pelnījuši šo slavu …

Dažus mirkļus Johans satraukts staigāja pa istabu. Tad viņš atkal apsēdās pie slimā.

—    Jūsu godība man atgādināja par valstiskiem papīriem, — viņš iesāka no jauna, — par līgumiem, vienošanos … Kādreiz man nebija laika par to domāt. Mūsu kuģi diktēja savus īpašus noteikumus. Bet tagad man iznāk laika ieklausīties šajos Ģenerālštatu «līgumos». Kad Holandes štatu sapulcē šeit, Delftā, jau pirms astoņiem gadiem vienkāršās tautas pārstāvis prasīja — un viņam bija tiesības prasīt — tautas suverenitāti, — ko viņam atbildēja kungi no maģistrāta un «valstsvīri»?… Bet tauta ar sava pārstāvja muti toreiz pateica svētu patiesību: brīvās zemes likumīgajam valdniekam jābūt pašai tautai, • bet kungi no maģistrāta un «valstsvīri» ir tikai tautas ievēlētas amatpersonas.

Svendijs klusēja. Johans viņam vēl atgādināja, ka pirms trim gadiem ar Ģenerālštatu īpašu pavēli tautas zemessargiem un vienībām tika atņemtas tiesības piedalīties pilsētu un valsts jautājumu izlemšanā.

—    Viņus jau sāka traucēt tie, kas bija izcīnījuši brīvību. Viņus traucēja arī slavenās konsistorijas, kuras kādreiz ar viņu slepenu piekrišanu un atbalstu tik daudz bija darījušas. Viņi savās sīkstajās rokās sagrābuši…

—    Kas tieši, mans draugs? …

—    Sneisi!

Svendijs izbrīnījies palūkojās Johana uzbudinātajā sejā.

—    Es šo uzvārdu jau ne reizi vien tā kā būtu dzirdējis… Bet kāpēc jūs runājat daudzskaitlī?

—    Viņu ir vairāk nekā varēja domāt. Un viņi ir spēcīgāki, nekā es kādreiz domāju. Tie nobīdījuši pie malas «saimnieku» viņa paša mājā.

Johans tā ari nesagaidīja no vecā karavīra atbildi uz visām savām šaubām un jautājumiem. Tomēr atvadoties Svendijs pievilka viņu sev klāt kā dēlu un deva svētību viņa tālākajā dzīves ceļā.

—           Jūs vēl neesat vecs, Johan, un jums ir dēls. Varbūt jūs vai arī viņš… spēsiet paši atrisināt tos jautājumus, kas jūs moka patlaban. «Saimniekam», kā jūs teicāt, protams, pašam jābūt noteicējam savā mājā. Bet es jau stāvu ar vienu kāju kapā. Man nav dūšas nokaut tā piemiņu, kuram kā vadonim tik ilgus gadus esmu kalpojis. Es nevaru neapraudāt viņa priekšlaicīgo nāvi.. t

XXII atkal jŪras gezi!

Tūkstoš piecsimt astoņdesmit astotā gada pavasarī klusajā Delftā kādā saules pielietā mājā, kas atradās liepu apstādīta kanāla malā, nāca pasaulē jauna dzīvība.

Namatēvs, kādreizējais gēzs Johans, iegāja guļamistabā un noraizējies noliecās pie sievas.

—    Kā tu jūties, mana mīļā?…

Klodīna pacēla smagos plakstus, uzsmaidīja un no jauna iegrima snaudā.

Johans noglāstīja pār spilvenu izjukušo zeltaino matu šķipsnas un maigi paspieda Klodīnas roku.

—           Liec tu viņu mierā! — norūca vecā bērnu saņēmēja. —' Ļauj sievietei atpūsties. Tu domā, bērnu dzemdēt ir tikpat viegli kā izcept svētdienas medus raušus?

—           Bet viņai tas ir jau ceturtais! — vainīgs jņzdamies, Johans atkāpās no gultas. — Es domāju…

—           Viņš «domājot» … — vecā atkārtoja. — Tu labāk ' būtu nedomājis, bet paskatījies, kāds tev skaistulis atskrējis. Bet šis saka — «ceturtais»! …

Vecā izcēla no šūpuļa autiņos ievīstītu bērnu un pienesa tuvāk.

—    Nudie, tas ir smukāks par visiem!

Johans mazliet pacēla autiņa stūri. Mazais, sarkanais ģīmltis saviebās, un no bezzobu mutītes atskanēja spalgs brēciens.

—           Klusāk, tu, palaidni! Uzmodināsi māti! — Vecā pasteidzās noguldīt mazuli.

Durvīs parādījās trīs gaišmatainas bērnu galviņas. Johans ar skubu aizveda bērnus prom.

—    Vai tur Henrihs tā kliedz? — čukstus jautāja vecākais zēns.

—    Kā tu zini, ka Henrihs? — vaicāja otrs, gadus četrus vecs zēns.

—    Tētis sacīja, ka nākamo katrā ziņā saukšot par Henrihu. Vai ne, tēt?

Johans apkampa visus trīs un apsēdās pie loga. Bērni ierāpās viņam klēpī: deviņgadīgais Jākobs — uz viena ceļa, četrgadīgais Lazārs — jāteniski uz otra, bet trīsgadīgā Irma ieritinājās kā kaķēns tēva azotē.

—    Pastāsti par tiem, kuru vārdā mēs esam nosaukti, — palūdza Jākobs, savilcis pieri kā pieaudzis vīrs.

—    Lai notiek, — Johans pasmaidīja, — es, bērni, arvien esmu gatavs stāstīt par cildeniem, drosmīgiem cilvēkiem, kuri atdevuši savu veselību, spēkus un pašu dzīvību par manu un arī jūsu dzimteni. Tātad — reiz Hārlemā dzīvoja muzikants…

—     Nē, — Jākobs pārtrauca, — tā nevajag. Tā tu. vienmēr stāsti pasakas, bet šī taču nav pasaka.

Johans ar ilgu, nopietnu skatienu noraudzījās uz savu pirmdzimto.

—    Jā, manu zēn, šī nav pasaka!

Un viņš iesāka no tālas pagātnes. Cita pēc citas acu priekšā atausa ainas: vispirms bērnība trūcīgu vecāku mājā, tad sērdienība un tālais ceļš uz Briseli kopā ar veco zemnieku, pilnīgā vientulība pēc viņa nāves, laimīgā sastapšanās ar citu sirmgalvi — kalpu Mikelu, gaišā «paradīze» pie māmuļas Fransuāzas, iepazīšanās ar Henrihu van Gāļu, kas viņam, desmit gadus vecam bērnam, uzdāvināja mazu zobentiņu kā ķīlu nākamām uzvarām.

—    Bet kur ir tas zobens? — jautāja Lazārs.

—    To zobenu es atdevu kādai ļoti drosmīgai meitenei.

—    Bet ko viņa ar to darīja? — Lazārs nerimās.

—    Viņa… — Johans pēkšņi nokāra galvu, paslēpdams seju meitiņas sprogās. — Par viņu es pastāstīšu vēlāk . ..

Un viņš turpināja citu pēc citas attēlot savas raibās dzīves lappuses, kur netrūka ne bēdīgu notikumu, ne laimīgu tikšanos, zaudējumu, grūtumu, sasniegumu un prieka. Gaisma un ēna — viņam ienāca prātā salīdzinājums. Gaisma un tumsa … Tumsas bija daudz: sabiedroto nodevība, vilšanās negodīgos cilvēkos, nāve… Cik daudz bija no dzīves aizgājušu draugu! Pārāk agri aizgājušu. Viņiem tā ari nelaimējās redzēt brīvo ziemeļu provinču uzplaukumu. Ja viņus kaut vai uz īsu brīdi varētu atsaukt dzīvē, ja varētu visiem parādīt, kāda tagad izskatās Holande un Zēlande, kas izdzinušas spāniešu algotņus visus līdz pēdējam! Ko viņi sacītu, ieraugot bagātīgās ražas tur, kur kādreiz tīrumi bija ienaidnieka karaspēka nomīdīti? Ko viņi sacītu, ieraugot Hārlemas un Leidenes drupu vietā kā pasakā paceļamies tirdzniecības un rūpniecības pilsētas? Bet nevienu no viņiem vairs nav iespējams atsaukt dzīvē. Viņiem nebija lemta tā laime plūkt savas vīrišķības, uzticības un varonības augļus…

Viņš iegrima domās. Bet vai tad viņi visi dabūtu «plūkt» šo laimi? Ir Nikols Liārs ar savu nelaimīgo Luīžu, ir Antverpenes kalējs, Midelburgas matrozis, Rustams un tūkstošiem citu mazo ļaužu, kas tik pašaizliedzīgi ziedoja visu^ savus spēkus un pašu dzīvību, joprojām būtu dzīves atstumti…

Mazā Irma piespieda vaigu pie tēva krūtīm. Viņa neapzināti juta, ka tēva sirds sāpīgi sažņaudzas. Bērns pacēla galvu, ielūkojās johana acīs un negaidot sāka raudāt.

—    Neraudi, dumiķe! — Vecākais brālis iegrūda viņai dunku sānos, un viņa dūres naidā sažņaudzās. — Mēs atriebsim visus nogalinātos!

No guļamistabas atskanēja izsalkuši, prasīgi brēcieni. Bērnu saņēmēja pasauca:

—    Nāc pie sievas, Johan, viņa pati grib tev parādīt Henrihu.

—    Es taču teicu, ka Henrihs! — Jākobs gavilēja.

Rieta saulē guļamistaba bija sārtas gaismas pieiieta..

Baltajā gultā starp uzbužinātiem spilveniem sēdēja nomazgātā un sasukātā Klodīna un baroja jaundzimušo.

—    Panāc tuvāk, Dažādaci, — viņa pasmaidīja. — Paskaties, cik viņš veselīgs un stiprs.

Mazā mutīte kāri čāpstināja pie mātes krūts.

Johans piesēdās gultas malā.

•— Padziedi viņam kaut ko … — Klodīna lūdza. — Lai pierod pie tēva dziesmām.

Johans brīdi domāja, tad pusbalsī iesāka:

Bija laiki sūri, grūti, Asins plūda katru brTd, Nu var elpot pilnu krūti —

Gaiša saule spīd.

Tēvs un māte pieredzēja

Kaunu, mocības…

Klodīna noglaudīja sarmas skartos Johana matus.

—            Kur palikusi tava līksmā balss, Dažādaci? … — viņa klusi jautāja, baidīdamās uzmodināt bērnu, kas jau laidās miegā. — Tu taču dziedi par sauli, par nākamo dzīvi…

Johans pakratīja galvu un iesāka citu dziesmu:

Tiesa, tiesa, meitenite,

Kas ir miris, tas nav dzīvs.

Dienvidštatiem lai par spīti

Atskan meldiņš priecīgs, brīvsl * * *

•— Siev!… Siev!… — sauca Johans.

Klodīna pacēla galvu no vejas tovera.

—           Kas ir, Dažādaci?… Pārnāk mājās gandrīz naktī un kliedz, it kā sviltu kaut kur. Uzmodināsi bērnus.

Viņa noslaucīja nosvīdušo seju un stingrāk pabāza zem aubes ārā izlīdušos matus.

—           Bet ko tu tik vēlā stundā noņemies ar mazgāšanu? — Johans viņu apskāva.

Klodīna sataisīja bargu seju.

—           Uz šī kuģa komandēju es!… Nu, kas noticis? — jaunā sieviete bažīgi noprasīja.

—    Es braucu uz Dinkirhenu.

Klodīna nobālēja.

-— Kāpēc? … Kad? … Uz ilgu laiku? …

Johans apsēdās.

—           Tu zini, ka mēs jau trīs gadus esam sabiedrotie ar Angliju. Tiesa gan, karaliene Elizabete lāgā neieredz «viņu labdzimtības», kā viņa sauc holandiešu tirgotājus. Bet «mūsu labdzimtībām» ar viņas «labdzimtībām» izdevīgāk dzīvot draudzībā, nevis naidā. Tad nu viņa ar grūtu sirdi priekš trim gadiem mums atsūtīja palīgā savu karaspēku. Tagad pienākusi mūsu reize viņai palīdzēt. Orānijas Moričs[25] sauc mūs palīgā Anglijai.

'Orānijas Morics — Orāniļas Vilhelma dēls no otrās sievas, 1585. gadā ievēlēts par Holandes un Zēlandes pārvaldnieku; apdāvināts karavadonis un organizators.

—    Bet kas tur noticis? … Kāda nelaime viņus piemeklējusi? …

—    Karalis Fīlips sadomājis iekarot Angliju un sagrabt varu Ziemeļjūrā. Tad Anglijas un Holandes tirdzniecībai būs jāsaka ardievas!… Sagrābusi Ziemeļjūru, Spānija pārgriezīs rīkli angļu un holandiešu tirgotājiem. Bez jūras Anglija un Holande nav dzīvotājas. Tas nozīmē, ka kopējās lietas labā jāpalīdz. Tātad atkal jūras gēzi!

—    Bet kāds tam sakars ar Dinkirhenu?… — Klodīna nesaprata.

—    Redzi, Madridē veikli izdomājuši. Karalis Fīlips savācis tik lielu floti, kāda vēl nav redzēta. Viņa kase karā ar Nīderlandi stipri patukšojusies. Divdesmit gadus karojām! …

—    Ak mūžs — divdesmit gadus! … — Klodīna it kā pirmo reizi to būtu dzirdējusi. — Divdesmit gadus!…

—    Tad nu viņš izdomājis vienā rāvienā atgūt visus zaudējumus.

—     Nekad viņam nepietiek! — Klodīna pašūpoja galvu. — Nesen kā sagrāba Portugāli ar visām kolonijām

—    Jā, viņa uzticamais suns Alba Portugālē nepalika kaunā… Tad nu tā, — Johans turpināja, — flote nāks no Spānijas. Un dienvidu provinču vietvaldim Parmas Aleksandram, pēc viņu plāna, ar savu armiju būs jāpievienojas spāniešiem. Tajā brīdī mēs ar Orānijas Moricu priekšgalā neļausim viņam iekāpt kuģos. Viņi vēl dabūs atcerēties jūras gēzus!…

Klodīnas skatiens apdzisa. Pār seju pārskrēja ēna.

—    Ed, — viņa piebīdīja šķīvi. — Ed, kamēr vēl galva vesela. Visu mūžu jūs tik karojat un karojat…

Johans sēdēja domīgs. Atmiņas no jauna viņu aizveda tālu pagātnē. Cita pēc citas prātā nāca jūras kaujas, sīvās cīņas, nemitīgais sasprindzinājums …

—    Zini ko, — viņš ierunājās kaut kādā neparastā, svešādā balsī, — mēs laikam vēl tik drīz nebeigsim karot. Lai atbrīvotos no spāniešu karaspēka, karaļa jūga un padevības Romas pāvestam, mēs esam samaksājuši ar visu: mantu, spēkiem, jaunību, dzīvību… Tomēr pilnīgu laimi neesam ieguvuši. Vai tad Holandē un Zēlandē vairs nelīst asaras? Vai ikvienam ir gabals maizes rītdienai? Vai tad bagātie tirgoņi un rūpnieki nedancina štatus pēc savas stabules?. .. Karaļu un muižnieku bruņinieku vietā uzradušies jauni zemes saimnieki — bagātnieki.

Klodīna nemierpilna paskatījās uz viņu.

Viņš nolaida galvu, tad piecēlās un piegāja pie gultas.

—    Es likšos uz auss. Rit pirms saules man jābūt sapulcēšanās vietā.

Bet tad atkal ierunājās:

—     Par mūsu senajiem karagājieniem un cīņām sacerēts daudz dziesmu. Katrs puišelis par visu to tik labi zina, it kā pats būtu bijis kara laukā, uz kuģiem vai stāvējis uz cietokšņu mūriem. Jūras gēzus spānieši vēl šobaltdien atceras ar šausmām. Ikvienā ģimenē glabājas šāviņa šķemba, lode vai asinīm slacīta karoga skranda . . . Dzimtene izturējusi visu: Albas «Asiņaino padomi», vairāku armiju sagrāvi, savstarpējās ķildas, ilgus aplenkumus, badu, laupīšanu, plūdus, inkvizīcijas sārtus, spīdzināšanas, konfiskācijas, trimdu … Ko tur teikt!

Viņš aizvēra acis un vienā mirkli aizmiga kā pēc grūta dienas darba.

Klodīna rosījās pa māju līdz pašam rītam, cenzdamās neuzmodināt vīru. Brīžiem viņa pameta darbu, piegāja pie gultas un ilgi lūkojās viņa sejā, kas bija pāragri grumbu izvagota, ar cieši sakniebtām, jūras vēja aprautām lūpām, baltiem pavedieniem gaišajos matos. Viņa uzmanīgi pavilka segu uz. vīra pleciem ar sārtajām seno dienu rētām.

—     Johan! … — Pār viņas vaigiem plūda asaras, un viņa tās notrausa ar priekšautu. — Tev nudien būtu laiks mest mieru … pievērsties bērniem . .. Nav labi, ka viņi aug bez tēva … Tev ir liela ģimene, Johan …

Bet, kad aiz balzamīnām un fuksijas austrumos sāka sārtoties debesis, Klodīna pamodināja savu vecāko dēlu, Taču pamodās ari jaunākie. Viņi visi sastājās ap tēva gultu un sacēla veselu jandāliņu.

Johans pamodās spirgts un dzīvespriecīgs kā arvien. Aši paēdis, viņš taisījās ceļā. Viņa balss pieskandināja visu māju:

Klau, torņos līksmi zvani dun,

Vai tiešām bēdām gals?

Jā, uzvaru nu visi svin ..,

—           Atgriezies labi drīz, — klusi teica Klodīna. — Laiks nomainīt karu pret mierlaika dzīvi.

—    Atgriezies labi drīz, tēt! — viņam apkārt tinās bērni.

—           Tā ka lai mazais holandietis Henrihs mani sagaidītu ar savu pirmo vārdu! — Johans teica kā pavēlēdams un vēlreiz apkampa sievu.

Raudošā Klodīna ar jaunāko dēlu uz rokām un trim pārējiem bērniem vēl ilgi stāvēja liepu ēnā, kamēr Johans pazuda skatienam.

Bet viņš gāja un domāja:

«Lai mīļoto cilvēku nezināmās kapu kopiņas katru pavasari no jauna sazaļo, lai atkal un atkal uz tām saplaukst jauni ziedi. Saules gaismas pielietajā Delftas mājā pie kanāla, kas izskatās zaļš no liepu atspulga, arī aug un stiepjas jaunas mazo holandiešu atvasītes.»

SATURS

Priekšvārds , Pirmā daļa . Otrā daļa ,

Арт. Феличе

(Людмила Андреевна Ямщикова) МОРСКИЕ НИЩИЕ Исторический роман Издательство «Лиесма» Рига 1975 На латышском языке Серия «Рассказы об истории* Перевод с русского Л. Хнлимонок Оформление А. Митриса Рисунки И. Кускова

Art. Fellče (Ludmila Andreja m. Jamščikova) JORAS GĒZ1 Vēsturisks romāns Sērija «Stāsli par vēsturi»

Redaktore G. LIvensone. Māksi, redaktors A. Llplns, Tehn redaktors L Rudzītis. Korektors I. Tirāns. Nodota salikšanai 1975 g. 28. februāri. Parakstīta lespleSanai 197b. g. 2. jūnijā. Tipogrāfijas papīra Nr. 2. formāts 84X108/32. 11,75 fIz. iespiedi.; 19,74 uzsk. iespiedi.: 22,12 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 77 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 371/272&4-J-25I6. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40. Pašūt. Nr. 855-t. Vāki iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11. Pašūt. Nr. 215.

2 Jūras gsil

'Bakalaurs — students, kas dabūjis pirmo zinātnisko grādu,

1 Prelāts — katoļu baznīcas augstākā amatpersona.

1 Dzeju rindas grāmatā tulkojusi I. Kalnciema.

1 B e b i d a — atspirdzinošs dzēriens.

' Vārda pārfrazējums: «Garsija» — «Harpija» — sengrieķu mitoloģijā spārnots nezvērs. Ļaunuma simbols.

4 — JOras g«zl

1 Anieros (sp.) — čzoļu un mūļu dzinējs.

1 Ave Maria (lat.) — lūgšanas sākuma vārdi.

1 Annāles — hronikas.

1 Mon cousin (fr.) — mans draugs.

1 «Dumpju lietu padome» jeb «Asioainā padome», kā to iesauca mderlandiešu tauta, — ārkārtēja tiesa ķeceru un valsts nodevēju lietās. Tā nekavējoties piesprieda nāves sodu un mantas konfiskāciju visiem, kuri lika apsūdzēti par piedalīšanos dumpī, cīnā pret katoļticību, par to, ka parakstīti kādi lūgumi pret jaunieceltajiem bīskapiem, inkvizīciju utt.

' Marss (hol) — laukumiņš masta gala.

8 — Jūras b«i

1 Kaperēšanas tiesības (hol. kaperi — satvert, sagrābt) — kara laikā tiesības sagrābt ienaidnieka kuģus.

* Kondē, Luijs de Burbons (1530—1569) hugenotu

vadonis.

9 — Jūra* «Јzl

1 No 1569. līdz 1571. g. Spāniju nodarbināja notikumi ne tikai Nīderlandē, bet arī karš ar Turciju un nepieciešamība apspiest mauru sacelšanos pašu zemē.

256

1 Brase — virve rājas pagriešanai horizontāli.

" S i n d i k s — amatpersona, kas pārzina visus juridiskos jautājumus.

1 «Vita brevis, ars longa esi» — «Dzīve ir īsa, rrmVsto mūžīga» (Int.).

1 «Gentes vienošanās» — līgums, ko 1576. gada 8. novembri parakstīja Holande un Zēlande no vienas puses un dienvidu provinces — no otras puses, lai kopējiem spēkiem pretotos spāņu virskundzībai.

1 1578. gada 31. janvārī dons Huans, dabūjis no Fīlipa Otrā divdesmit piecus tūkstošus vīru lielu karaspēku, sakāva nīderlandiešu armiju netālu no Namīras, pie Zanlas pilsētiņas. Spāniešu sekmīgās operācijas iniciators bija Parmas princis Aleksandrs (Farnese), kurš ieradās ar spāņu un itāliešu izlases vienībām.

1 Aress — sengrieķu kara un vētras dievs.

[1] katram nīderlandes apgabalam un pilsētai bija savas politiskās tiesības un privilēģijas. Katras provinces garīdzniecībai, muižniecībai un pilsētai bija pašiem savi pārstāvniecības orgāni — štati. No provinču štatu pārstāvjiem tika sasaukti Ģenerālštati.

[2] karļa piektā 1550. gadā izdotā «Asiņainā pavēle» pret ķeceriemprotestantiem.

[3] 43

[4] bīskapija — bīskapa pārziņā esošs apgabals.

[5] liārs — sīka naudas vienība.

[6] retorika — zinātne par runas mākslu.

1 P a t a r s — sena sīka naudas vienība.

[8] 01 j a — gaļas un sakņu sautējums.

[9] gjaurs — tā musulmaņi nicīgi dēvēja visus cilticībniekus it īpaši kristiešus.

[10] sjerragvadarama — kalnu grēda. vēji, kas zināmos mčneJos pūš no turienes pār Madridi, var būt bīstami veselībai.

[11] kalvinistu konsistorija — kalvinistu vadoņu un sludinātāju organizācija. Kalvinisms — viena no protestantu mācībām, radusies 16. gadsimtā.

[12] maģistrāts — pilsētas pašpārvalde.

[13] maravedi — sīka naudas vienība Spānijā,

[14] vārdu spēle: brille — Brile.

[15] lilijas — francijas karaļu ģerbonis.

'reāls — sena spāņu sudraba monēta.

'valonieši — nīderlandes dienvidu daļas Iedzīvotāji.

[18] l j 6 — sena franču garuma mērvienība vienāda ar 4,44 km.

[19] r ambs — kompasa iedaļa.

[20] paracelzs — filips paracelzs (1493—1541) — vācu ārsts un dabas pētnieks.

[21] lbn sini (980—1037) — ievērojamais tadžiku ārsts un filozofs.

a «Errare humanum est» — «Maldīties ir cilvēcīgi» (lal.J,

[23] sadumpojies spāņu karaspēks 1576. gada novembrī sagrāva Antverpeni. Tur aizgāja bojā vairāk cilvēku nekā Bērtuļa naktī Parīzē. Vēsturē šī sagrāve iegājusi ar nosaukumu «Spāniešu trakošana».

horācijs Flaks Kvints (75.-8. g. p. m. ē.) — senās Romas ievērojams dzejnieks.

[25] filips otrais, būdams Portugāles princeses Isabellas dēls, paziņoja savas tiesības uz tolaik atbrīvojušos Portugāles troni. Ar turp alv.iitītā Albas karaspēka palīdzību viņš ieņēma Portugāli un to pasludināja par Spānijas provinci.

Content

Jamščikova Ludmila Jūras gēzi

PRIEKŠVĀRDS

PIRMĀ DAĻA

I PLAŠAJĀ PASAULE

II galvaspilsĒtĀ

III PA JAUNU CEĻU

IV «TRĪS JAUTRĀS ATSPOLES»

V MAZAIS NĪDERLANDIETIS

VI DZIED VISA ZEME

VII atvadĪŠanĀs

VIII sanildefonso kolĒĢija

IX tĀlajĀ GRONINGENĒ

X sĒj vĒtru

XI PIE PILSĒTAS ŪDENS SŪKŅA

XII aizliegtĀ grĀmata

XIII MAURU LAPENE

XIV BET DZIMTENĒ…

XV ŠĶIRŠANAS ZIEMSVĒTKOS

XVI LAZĀRS ŠVENDIJS

XVII senas vietas — jaunas DZIESMAS

XIX SOLS ZEM CIPRESES

XX laimĪgais LIĀRS

XXI JŪRAS VĒJŠ

XXII KARAĻA IZVĒLE

XXIII TAUTAS DĒLS

XXIV LAMATAS

XXV BĒGŠANA

OTRĀ DAĻA

I PIE JŪRAS GĒZIEM

II karaĻa dĀvana

III orĀnieŠa PAVĒLE

IV SVĒTO TĒVU SVĒTĪBA

V APCIRSTIE SPĀRNI

VI ZILAIS PELIKĀNS

VII sveŠa galvaspilsĒta

VIII atpakaĻ, pretĪ DZIMTENES KRASTIEM

IX BRISELES MAIZNIEKS

X hercogs

XI trieciens ar veseri

XII bruŅinieka goda VĀRDS

XIII ledus cietoksnis

XIV hĀrlemas sievietes

XV CEĻA SPIEĶIS

XVI divas kaujas

XVII DAMBJI

XVIII siseŅi

XIX «dzelzs albas» Ēna

XX ATRIEBĪBA

XXI AUGSTĀKĀ VARA

XXII atkal jŪras gezi!