Zagoskins Mihails

Jurijs Miloslavskis jeb krievi 1612. gadā

MIHAILS ZAGOSKINS

JURIJS MILOSLAVSKIS jeb krievi 1612. gadā

PIRMĀ DAĻA

1

Dionīsijs* un neaizmirstamais svētais vīrs Avramijs* izsūtīja uz visām pusēm, pēdīgi atmodināja krievu tautas snaudošo garu; sirdīs iegailējās kvēlas dzimtenes mīlestības dzirkstis, visi bija gatavi celties pret. naidnieku, taču svētie vārdi: «Mirsim par savu pareizticību un svēto Krievzemi!» — vēl nebija atskanējuši pilsētu laukumos; visas sirdis kūsāja atriebībā, bet Požarskis*, viss vienās brūcēs, vārgu|oja slimības gultā, un nemirstīgais Miņins vēl nebija pacēlies pāri ikdienišķo pilsoņu pūlim.

Sajā juku laikā, 1612. gada aprīļa sākumā, divi jātnieki gausi jāja pa Volgas pļavaino krastu. Viens no tiem, ietinies platā bajāru virssvārkā"', uz strauja meļņa jāja pa priekšu un nemaz nelikās manām, ka putenis ar katru bridi pieņemas spēkā; otrs, ģērbies plikādas kažokā, virs kura bija uzvilkts neaizpogāts baltas biezas vadmalas kaftāns, pastāvīgi apturēja savu nogurušo zirgu, uzmanīgi ieklausījās, taču, nesadzirdējis neko citu kā vien vētras vienmuļos aurus, ar manāmām bažām raudzījās apkārt.

—   Rāmāk, bajār, — viņš beidzot mazliet nepacietīgi ierunājās, — tavs kurnejš ir nasks, bet mans Serko knapi velk kājas.

Priekšējais jātnieks apturēja savu zirgu; bet tas, kurš bija uzņēmis valodu, piejājis līdzās pirmajam, turpināja:

—   Būsim nokaitinājuši dievu to kungu, Jurij Dmitričl Nesūta mums pavasari. Un esam arī īstajā brīdī devušies ceļā! Es jau tev sacīju, ka būs nelāga laiks. Vakar nojājām verstis sešdesmit, būtu tak varējuši šodien atpūsties. Jau septītā diena, kopš esam pametuši Maskavu, bet vai drīz būsim galā — dievs vien zina!

—   Negremzies, Aleksej, —- atbildēja otrs ceļavīrs, — rit atpūtīsimies pēc sirds patikas.

—   Ak tad rīt mēs nonāksim tur, kurp tevi sūta pans Gonsevskis*?

—   Es tā domāju.

—   Lai nu dievs dod!… Nū, nū, Serko, kusties!… Bet kā tad būs, bajār, vai uz Maskavu atpakaļ dosimies vai ne?

—  Jā, turklāt pavisam drīz.

—   Nesirdies, kungs, bet ļauj bilst kādu vārdiņu: vai

Virsģērbs ar garām piedurknēm' un kapuci. Zagoskina piezīme.) mums labāk nederētu nogaidīt, kamēr tur viss norimsies? Pašureiz Maskavā dzīvošana nelādzīga: poļi plosās, pareizticīgie kurn, pieraugi vien, ies vaļā slaktiņš… Paga, bajār, paga! Alans Serko nez aiz kam krāc, un tavs zirgs jau ari raujas atpakaļ, vai tik priekšā nav grava?…

Abi ce]avīri apstājās; Aleksejs nolēca no zirga, pagājās dažus soļus uz priekšu un piepeši sastinga kā zemē iemiets.

—   Nu, kas tur ir? — otrs ceļavīrs apvaicājās.

—   Ak, bajār, ķeza! Mēs jājam uz labu laimi, bet, āre, te laikam nudien ir grava… Ak, debess tētīt, šito stāvumu! Kā dievs par mums apžēlojies!

—   Tad jau esam nomaldījušies?

—  Tur jau tā nelaime! Nu, Jurij Dmitrič, ko lai tagad iesākam?

—   Jāmeklē ceļš.

—   Kā tad šo lai sameklē, bajār? Skat, kas par puteni: neredz ne acī durams!

Sniega vētra patiesi bija kļuvusi tik neganta, ka divu soļu attālumā nekas nebija saskatāms. Sniegotais līdzenums, kurā plosījās brāzmains vējš, atgādināja jūru vētras laikā; sals ik brīdi pieņēmās, un vējš izvērtās īstā viesulī. Gaisā virpuļoja veseli pūkaina sniega mākoņi, kas ceļavīriem ne tikai liedza kaut ko saredzēt, bet traucēja viņiem pat brīvi elpot. Vezdami nopakaļ zirgus, kuri pie katra soļa klupa un stiga dziļajās kupenās, abi nogāja verstis divas, ceļu neatrazdami.

—   Es vairs nejaudāju tālāk paiet, — pēdīgi sacīja ceļavīrs, kurš, pēc visa spriežot, bija kungs. Viņš palaida vaļā sava zirga pavadu un gluži bez spēka saļima zemē.

—  Vai tik tu, bajār, neesi pārsalis? — otrs izbiedētā balsī iejautājās.

—  Jā. Jūtu, ka asinis man dzīslās sāk stingt. Paklausies … Ja es nevarēšu iet tālāk, tad pamet mani tepat dieva ziņā un domā tikai par sevi.

—   Ko nu runā, bajār, ko nu runā! Lai dievs žēlīgs!

—   Jā, mans krietnais Aleksej, ja man lemts nomirt bez grēksūdzes, tad lai notiek viņa svētā griba. Tu neesi tik noguris kā es un vari izglābties. Kad būšu galīgi zaudējis spēkuā, atstāj mani vienu un, ja tev dievs palīdzēs sameklēt pajumti, tad dodies rit uz bajāra

Kručinas-Salonska dzimtmuižu — tā no šejienes nav tālu — un atdod viņam …

—        Ko tu runā, Jurij Dmitrič! Es, tavs uzticamais kalps, lai tevi pametu? Vai tādiem darbiem mani audzinājuši tevs un māte? Nē, mīļais, ja tu nevari paiet, tad arī es nekustešos ne no vietas!

—   Alekseji Tev jaizpilda mana pēdējā griba.

—        Nē, bajār, par to ij nerunā. Ja nu jāmirst — mirsim abi divi. Bet kas tad tas?… Vai man būtu tikai tā i/klausījies?

Aleksejs noņēma cepuri, pielieca galvu un jo vērīgi ieklausījas.

—        Kauc uz brītiņu būtu pierimis tas sasodītais vējš! — viņš nepacietīgi izsaucās. — Man likās, ka pa kreisi no mums… Klau, vai dzirdi, Jurij Dmitrič?

—        Patiesi, — Jurijs atsaucās, mazliet pasliedamies kājās, — liekas, tur rej suns …

—       Man ar tā izklausās. Kaut nu dievs devis! Rītu pat noturēšu aizlūgumu svētajam Aleksejam … Nolikšu mārciņu smagu sveci… Kājām aiziešu paklanities Pečeras brīnumdariem … Klau, atkal! Vai dzirdi?

—   Patiešām, tev taisnība.

—        Bet, kur rej suns, tur ir ari mājas. Sapurinies, bajār; dievs nav mūs pavisam pametis.

Kuru nakts tumsā kādreiz pārsteidzis putenis klajā laukā, kurš pats dabūjis izjust visas ziemas puteņa nakts šausmas, tas sapratīs mūsu ceļavīru sajūsmu, kad tie bija pārliecinājušies, ka patiesi dzird rejam suni. Cerība uz drošu glābiņu spirdzināja viņu sirdis; aizmirsuši nogurumu, abi nekavējoties devās tālāk. Viņu cerība ar katru soli pieauga, rejas kļuva ik brīdi skaidrāk saklausāmas, un, kaut arī vētra nerimās, viņi vairs nebaidījās noklīst no sava ceļa.

—       Šķiet, nav tālu no šejienes, — Jurijs sacīja, — es dzirdu pavisam skaidri …

—       Es ari dzirdu, bajār, — Aleksejs atbildēja, uz brīdi apstādamies, — tikai man šitā riešana nemaz nav pa prātam.

—   Kas tad ir?

—   Nekas, nekas; lai dievs dod, ka te būtu kādas mājas!

Viņi pagāja vēl dažus soļus; piepeši liels melns suns,

skaļi' riedams, metās pretī Aleksejam, sāka glausties viņam klāt, kūļāt asti, smilkstēt, bet tad riedams aizskrēja atpakaļ. Aleksejs devās sunim pakaļ, bet, tikko bija pagājis dažus soļus, pēkšņi šausmās iesaucās:

—   Dievs, stāvi mums klāt! Te nu ir… Mana sirds nojauta … Nāc paraugies, bajār!

Sniegā gulēja cilvēks, ģērbies pelēkā zemnieku vadmalas svārkā, apjoztā ar raibu jostu, aiz kuras rēgojās plata turku kinžala spals; plecā bija gara šautene vadmalas pārvalkā, bet labajā pusē pie jostas piestiprināta resna kazaku pletne; pie galvas zemē gulēja tatāru cepure ar biezu apmali. Suns apstājās guļošajam līdzās un, saspringti raudzīdamies ceļavīros, sāka žēli gaudot.

—   Ak, dievs! — Jurijs sacīja. — Nelaimīgais cilvēks, viņš ir nosalis! — Aizmirsis, ka pašam draud briesmas, Jurijs gādīgi noliecās pār guļošo un pūlējās dabūt to pie samaņas.

Sī bēdīgā aina, viņu pašu likteņa priekšvēstnese, nogurums, bet par visu vairāk pieviltās cerības — tas viss kopā tik spēcīgi ietekmēja nabaga Alekseju, ka viss viņa možums izkūpēja. Galēja izmisuma pārņemts, viņš sāka piesaukt visus savus radus un paziņas.

—   Ardievu, labie ļaudis! — viņš vaimanāja. — Ardievu, mana Marinuška! Nelāgā reizē esam izjājuši no mājām: būsim beigti un pagalam!

—   Gana tev brēkāt, Aleksej, — Jurijs teica, — nāc šurp… Sis nelaimīgais vēl ir dzīvs, viņš gu| nemaņā, un ja mums izdosies viņu atmodināt…

—   Ak, mīļais! Ari mēs drīz vien aizmigsim, lai mūžam neatmostos.

—   Negrēko, Aleksej, dievs ir žēlīgs! Ieskaties vērīgāk — vai tad neredzi, ka te sniegs ir noplacināts un mūsu zirgi nestieg: te taču ir ceļš.

—   Ceļš? Paga, bajār… Nudien… Lai slavēts dievs! Nu, Jurij Dmitrič, sēžamies zirgos, nav ko kavēties.

—   Bet šis nabaga ceļagājējs?

—   Lai dievs dod viņam debesu valstību! To jau, kā redzams, viņam liktenis pielēmis. Jājam, bajār.

—   Nē, es mēģināšu viņu glābt, — Jurijs noteica, pūlēdamies dabūt pie samaņas pusnosalušo svešinieku.

Pāris minūšu pagāja, veltīgi pūloties; beidzot ceļavīrs atguva samaņu, mazliet pacēla galvu un nomurmināja pāris nesakarīgu vārdu. Jurijs, Aleksejam piepalīdzot, uzslēja svešinieku kājās, taču viņš nejaudāja uz tām noturēties.

—   Nu, vai redzi, Jurij Dmitrič, — Aleksejs palika pie sava, —• mēs ar viņu nekā nevaram iesākt! Jājami No pirmās sādžas atsūtīsim viņam pakaj kamanas.

— Bet, kamēr mēs aizjāsim līdz cilvēku mitekļiem, viņš pavisam nosals.

—   Ko tur lai dara, bajār: katram savs krekls tuvāks.

—   Bīsties dieva, Aleksej! Vai tu neesi kristīgs cilvēks?

—   Paklau, Jurij Dmitrič: tevis dēļ esmu ar mieru iet ugunī un ūdenī, — tu esi mans bajārs, bet mirt kura katra garāmgājēja dēļ es negribu; cita lieta — noturēt viņam dvēseles aizlūgumu, to gan var!…

—i Ciet klusu… Un palīdzi man uzsēdināt viņu tavam zirgam mugurā.

Aleksejs apklusa un sāka palīdzēt savam kungam. Ar pūlēm abi pieveda svešinieku pie zirga; viņš soļus spēra kā nemaņā un, šķiet, neko nedz redzēja, nedz dzirdēja; bet, kad vajadzēja kāpt zirgā, pēkšņi atguva dzīvīgumu un, šķiet, kāda neparasta instinkta skubināts, bez palīdzības ielēca seglos, satvēra rokās pavadas, un viņa stingajās acīs uzplaiksnīja dzīvība, bet nejūtīgajā sejā atspoguļojās dziļš prieks. Melnais suns, skaļi riedams, metās uz priekšu.

—   Paraugies, bajār, — sacīja Aleksejs, — šis tikko dzīvs, bet cik braši sēž zirgā: redzams, ka labs jātnieks! … Oho, viņš tak sāk kustēties! Rāmāk, draugs, rāmāk! Mans Serko jau tāpat ir piekusis. Bet, Jurij Dmitrič, vai nu mēs esam sasildījušies, vai arī laiks metas siltāks.

—   Man arī tā liekas.

—   Ja vien tik aplam nesnigtu, tad būtu maza bēda. Ei tu, ledus tilka! Gana, draugs, dižoties, sēdi rāmāk! Nu, tagad gan kļūst vieglāk ap sirdi; bet pirmīt bija tik šausmīgi, ka liecies kauču gar zemi un mirsti nost… Vai, paskat: nudien, ceļš aizgriežas pa labi. Mēs atkal Jājam uz labu laimi.

Tad pa kreisi no viņiem atskanēja suņa riešana; nepazīstamais pagrieza zirgu uz to pusi.

—   Kurp tad tu, novadniek? Pagaidi! — Aleksejs izsaucās, satvēris zirgu aiz pavadas. — Vai atkal gribi sasalt ragā?

Taču nepazīstamais pavicināja pletni un, pavilcis Alekseju vairākus soļus sev līdzi, izjāja uz lielceļa.

—   Vai nu tu redzi, — viņš nočukstēja tikko saklausāmā balsī, — ka mans suns zina ce|u labāk par tevi?

—   Ehē, tu jau sāc pa druskai runāt! Nu, brāl, vai esi atžirdzis?

Nepazīstamais neko neatbildēja un, klusējot jādams tālāk, pūlējās, nemitīgi kustoties, iesildīt sastingušos locekļus; viņš kāpšļos slējās stāvus, liecās te uz vienu, te otru pusi, vicināja pletni un pēc brītiņa klusi, tomēr diezgan stingrā balsī sāka dziedāt:

Hei, tu jūra, jūra zilajā! Tu vel bangas tālu tālumāl Tu man piedod, mana mīļotā, Manai sirdij visudārgākāl Neglaust manai rokai maigajai Tavus vaigus sārtajos: Lemts ar irkļiem platajiem Noglaust man, brašulim, Volgu māmuļu.,,

—   Oho, biedri! — Aleksejs izsaucās. — Nu jau būsi pavisam atsilis — dziesmiņas dziedi!

—   Jā, labie ļaudis, lai jums paldies! Ilgi man būtu jāguļ, ja jūs nebūtu mani pamodinājuši.

—   No kurienes tu nāc? — Jurijs apvaicājās. — Un kurp dodies?

—   Nāku no Maskavas puses; bet, kurp dodos, to pats vēl īsti nezinu. Verstis piecas no šejienes mans uzticamais biedrs, brašais zirgs, zaudēja spēkus un nobeidzās; gribēju kā nu varēdams aizkulties līdz pirmajai sādžai…

—   Bet kas tu tāds esi?

—   Kas es esmu? Kā lai jums pasaka … Mani sauc par Ķiršu; cēlies esmu no Caricinas; dienēju par kazaku Batu- rinā, bet tagad esmu aizkrācietis.

—  Aizkrācietis! — Aleksejs iebrēcās, atlēkdams sānis.

—   Jā, — svešais mierīgi turpināja, — esmu pierakstīts Aizkrāces Sečā, Ņezamanovas karaspēka daļā, un varu teikt bez lielības: kazaku vidū neesmu no sliktākajiem. Mans īstenais brālis ir kazaku karaspēka daļas atamans, bet tēvocis bija koševojs.

—   Dievs, apžēlojies! — Aleksejs bažījās. — Aizkrāces kazaks — un droši vien laupītājs!

—   Nē, biedri, velti raizējies. Pārgalvībā es no citiem ru-kad neesmu atpalicis, bet haidamaks nekad neesmu bijis.

—   Kā tad tu nokļuvi šinī pusē? — Jurijs ziņkāri ievaicājās.

—   Redz, tā: es nu jau gadus divus klīstu apkārt pa dieva pasauli, drīz te, drīz tur; tikai sazin kāpēc nekur nav pa prātam. Esmu dzirdējis, ka Ņižņijnovgorodā paklusām vācot kopā karaspēku; tad nu gribēju izmēģināt laimi un piebiedroties šejieniešiem.

—   Pret ko?

—   Kas man bēdas? Gan jau kungi zinās, ka tikai atlec labums; būs tak kauns atgriezties pie savējiem ar tukšām rokām. Citi izliks uz ielas vīna mucas un cienās visus garāmgājējus, bet man nebūs ij koševojam ko aiznest.

—   Kāpēc nepiebiedrojies hetmaņa Zolkevska karaspēkam?

—   Prasi labāk, kāpēc no tā atstājosi

—   Tad tu esi bēglis?

•— Ko? Es — bēglis? — kazaks izsaucās, apturēdams zirgu. Jautājums tika izsacīts tādā balsī, ka Aleksejs neviļus satvēra sava mednieku dunča spalu. — Labi, labi, lai jau paliek, — kazaks turpināja, — man grēks uz tevi dusmoties. Bēglis! Nē, cienīgs kungs, Aizkrāces kazaki ir brīvi vīri un kalpo, kam grib.

—   Bet vai tad jums nav jādien karalim Sigismundam?

—   Ir gan! Tā saka arī vecākie, tikai diezin vai Aizkrāces kazaks jelkad būs brālis polim. Nav jau ko runāt, arī mēs Čerņigovā pamatīgi uzdzīvojām: viss pieder dievam un mums! Bet vai mēs dedzinājām dievnamus? Vai tikām pulgojuši pareizticību? Bet tie nolādētie ļahi izpriecas pēc šāva uz svētbildēm! Kā dievs to pacieš!

•— Visas nekārtības jau drīz vien beigsies: Maskavas iedzīvotāji labprātīgi izraudzījušies par caru poļu karaļa dēlu.

—   Labprātīgi! Jauka labprātība, kad tev blakus stāv ar rungu… Tad gribot negribot jāsauc: dodiet mums karaļdēlu Vladislavu! Nē, cienīts kungs, šim citticībnie- kam Maskavā nevaldīt. Lai tikai krievi atsperas!

—   Taču liekas, ka tas ir nodarīts, un kad visa Maskava zvērējusi uzticību poļu karaļdēlam …

—   Likties var daudz kas! Man arī vairākas reizes likās, ka tur, pa labi roki, iemirdzas uguntiņa, bet nu vairs neko neredzu.

—   UgunsI Kur tu redzi? — Aleksejs izsaucās,

—   Rau, tur: paskat, atkal parādījās; vai redzi — tur, itin kā degtu svece?

Ceļavīri apstājās. Labajā pusē kādu pusversti no ceļa mirgoja uguntiņa; viņi nogriezās turp, un pēc īsa brīža Aleksejs, kurš kopā ar suni gāja pa priekšu, līksmā balsī izsaucās:

—   Surp, Jurij Dmitrič, šurp! Skat, ari zedeņu žogsl Lēnāk, bajār, lēnāk! Zogam jābūt vairāk pa kreisi — te. Nu, lai slavēts dievs! — viņš turpināja, atceldams vārtus. — Klāt esam! … Un īsti laikā: vai dzirdi, kā vējš atkal sācis gaudot? Lai nu tagadiņ plosās, cik tīk; mums maza bēda: istabā jau nenosalsim.

—   Vai nu mēs vienīgie pašlaik esam ceļā? — Jurijs sacīja, bažīgi noraudzīdarnies negantajā viesulī, kas atkal plosījās klajumā.

—   Kam lemts krist kaujā, tas nenosals,— Ķirša nočukstēja, iejādams pa vārtiem.

II

Sādžiņa, kurā iebrauca mūsu ceļavīri, atradās netālu no ziemas ceļa, uz neliela pakalna, kas palu laikā neap- plūda. Māju, kura mazāk par citām atgādināja būdu, ielenca vairākas paugura nogāzē izkaisītas dūinistabiņas. Liellogs, kurā stikla vietā bija iestiprināts ar eļļu piesūcināts, puscaurspīdīgs linaudekla gabals, plašais pārjumtais pagalms, bet par visu vairāk daždažādās balsis un visai trokšņaino sarunu skaļā murdoņa, kamēr visās pārējās būdās valdīja dziļš klusums, — tas viss liecināja, ka te ir iebraucamā vieta un patvērumu no negantā puteņa tajā meklējuši ne tikai mūsu ceļavīri vien.

To laiku vienkāršo ļaužu mājas dzīve gandrīz ne ar ko neatšķīrās no tagadējās; zemnieku būdas iekšējais iekārtojums bija tāds pats: tā pati milzīgā krāsns, tādas pašas guļamlāvas, liels galds, soli un priekšējais kakts, ko rotāja svētbildes. Divu gadsimtu laikā mainījušies tikai daži sīkumi: mūsu dienās goda istabā parasti mūrē krāsni ar skursteni, bet sienas palaikam izrotā ar attēliem, kuros redzama «Semjakina tiesa» vai «Kauja ar Mamaju»; septiņpadsmitajā gadsimtā tādu greznību pazina vienīgi bajari un bagātie kupči no tirgoņu simta2 . Tāpēc lasītājiem nebūs grūti iztēloties, kā iekārtota iebraucamā vieta, kur pie liela ozolkoka galda sēdēja vairāki garāmbraucēji. Skalturī iespraustā degošo skalu sauja meta diezgan spilgtu gaismu pār visiem sēdošajiem; pēc pāri palikušās maizes un tukšajiem koka kausiem varēja noprast, ka viņi tikko beiguši vakariņot un deserta vietā griķu putrai virsū uzdzēra miestiņu, kas prāvā vara krūkā bija novietots galda vidū. Uz sola pie sienas sēdēja trīs garāmbraucēji; viens no tiem, ģērbies lapsādas kažokā, runāja varen dedzīgi, tomēr nepiernirsdams no krūkas nemitīgi piepildīt savu sudraba ceļ^kausiņu. Abi blakussēdētāji, liekas, klausījās viņā ļoti uzmanīgi un ikreiz, kad runātājs sajūsminājies sāka vēcināt rokas, godbijīgi atvirzījās nost. Jau no pirmā acu uzmetiena varēja uzminēt, ka cilvēks lapsādas kažokā ir turīgs tirgonis, bet abi modrie klausītāji — viņa kalpi. Viņiem iepretī sēdēja strēlis sarkanā kaftānā, ar zobenu pie jostas; viņam līdzās uz galda atradās cepure ar smailu virsu; arī viņš ļoti vērīgi, bet vienlaikus ar manāmu nepatiku klausījās kupcī, kura vārdi šķita atstājam pavisam citādu iespaidu uz strēļa blakussēdētāju — vidēja auguma cilvēku ar rudu bārdu un pretīgu seju. Viņa greizajās acīs, kas bija pievērstas runātājam, mirdzēja ļauns prieks; viņš vienā laidā trīņā- jās uz sola, berzēja rokas un šķita varen apmierināts. Būtu grūti uzminēt, pie kādas ļaužu kārtas pieder šis pēdējais klausītājs, ja, viņam nepārtraukti dīdoties, nebūtu pavērušies vaļā tumšpelēkie vienrindas svārki un nepa- vīdētu divi ar sarkanu vilnas dzīparu uz kaftāna krūtīm izšūti burti — Z un P, kas norādīja, ka šis vīrs pieder pie policijas kalpotājiem, kuri tolaik bija iedēvēti… baidos aizskart manu lasītāju maigo dzirdi, tomēr, cik vien iespējams ievērojot vēsturisko patiesību, man jāsaka: septiņpadsmitajā gadsimtā tos dēvēja par zemstes pļēguriem. Priekšējā kaktā zem svētbildēm sēdēja pāri par četrdesmit gadus vecs, visai vienkārši ģērbies cilvēks; kuplā melnā bārda, grumbu izvagotā augstā piere, bet visvairāk ašais ērgļa skatiens vērta viņu citādāku par pārējiem. Melnīgsnējā, dzīvības pilnā seja pauda dziļu domīgumu un itin kā lepnu mieru, kāds raksturīgs cilvēkam, kas pārliecināts par savu neparasto spēku; platie pleci, stiegrainās rokas, izriestās spēkavīra krūtis — viss apstiprināja šo pēdējo minējumu. Nevērīgi atbalstījis elkoni pret galdu, viņš, šķiet, nepievērsa saviem kaimiņiem ne mazākās uzmanības un tikai retumis uzmeta acis policijas kalpotājam: viņa acīs tad pavīdēja neizskaidrojams nicinājums, un skatiens, spējš kā zibens, kas uzplaiksnījis tūdaļ apdziest, no jauna sastinga, pauzdams atkal vienīgi domīgumu un pilnīgu vienaldzību pret kopējo sarunu,

—   Kungs apžēlojies!… — izsaucās strēlis, kad cilvēks lapsādas kažokā bija beidzis savu stāstu — Vai no tiesas visa Maskava zvērēja uzticību šim citticībniekam?3

—  Vai tad tu nedzirdi? — zemstes uzraugs atteica.

—  Un kas tur ko brīnīties? Ar pieri mūris nav apgāžams; un kas gan mums, sīkiem ļautiņiem, tur daļas?

—   Kā nu nav daļas! — iebilda tirgonis, kurš tikmēr bija paguvis vienā malkā iztukšot kausu miestiņa. — Vai mēs neesam pareizticīgie? Vai mums trūkst kņazu un dižciltīgu bajāru? Ir no kā izraudzīties. Nav nemaz tālu jāmeklē: kaut vai, par piemēru, kņazs Dmitrijs Mihailo- vičs Požarskis …

—     Atradis īsto! — zemstes uzraugs metās vidū.

—   Kņazs Požarskis!… — viņš atkārtoja, ļauni vīpsnādams, kas viņa nejauko seju darīja vēl pretīgāku. — Nē, saimniek, poļi viņam laupījuši patiku līst, kur nav aicināts. Kazi, būs ņēmies prātā, aizvācies uz savu Pureckas novadu un nu jau turpat vai gadu turas rāms kā jērs, kazi, vai vēl tagad nesāp sāni.

—   Nu, poļi jau arī, brāl, viņu tik drīz vis neaizmirsīs, — ierunājās strēlis, uzplādams ar roku pa savu zobenu. — Es pats biju Maskavā un pavicināju šito dul- buri, kad pērnajā marta mēnesī, kā atceros, svētā Hri- sanfa dienā, kņazs Požarskis ņēmās kaustīt tos nelūgtos viesus. Tas tik bija kautiņš!… Mēs Lubjankā ap Dievmātes ievešanas baznīcu uzcēlām aizsargvalni un veselas divi dienas turējāmies naidniekiem pretī…

—   Bet trešajā tikko paguvāt aizlaisties lapās!

—   Ko lai dara, sābri: kam spēks, tam vara. Pats het- manis bruka mums virsū ar visu karaspēku …

—   Un Požarskis droši vien pirmais laida ļekas vaļā? Stāsta, kājas šim esot varen veiklas.

Tad nerunīgais ceļavīrs uzmeta zemstes uzraugam vienu no tiem skatieniem, kādus jau iepriekš pieminējām; viņa labā roka, savilkusies dūrē, nevilšus pacēlās no galda, viņš pats pa pusei paslējās augšup… taču, pirms vēl kāds no klātesošajiem bija paguvis šo kustību ievērot, ceļavīrs jau sēdēja, atspiedis elkoņus pret galdu, un viņa seja atkal pauda pilnīgu vienaldzību.

—   Paklausies, sābri, — sacīja strēlis, kad bija kādu brīdi klusu ciezdams noraudzījies zemstiniekā, — tev, kā liekas, divu galvu uz pleciem navi

•— Un kas tad ir?

—   Nu, tas, mīļais, ka tev otras nepaliks, kad šito noraus. Vai gan zemstes pļēguram pieklājas tā runāt par kņazu Požarski? Es esmu rāmas dabas, bet, ja te paga- dītos cits, tu būtu aizrijies jau pie pirmā vārda! Es pats tiku redzējis, kā kņazu Požarski gluži bez dzīvības zīmēm nesa laukā no Maskavas. Nekā, brāl, viņš vis pirmais nebēgtu, kaut būtu sastapis pašu nelabo, kuram tu, starp citu, no ģīmja esi aplam līdzīgs.

Cienīgais tirgonis pasmaidīja, viņa kalpi sāka skaļi smieties, bet zemstes uzraugs, neuzdrīkstēdamies strēlim iebilst, murmināja savā nodabā:

—   Gānies vien, brāl, gānies, suns, kas rej, nekož. Jūs, strēļi, visi esat negantnieki. Taču ilgi vairs neplātīsieties … Drīz dabūsiet pievaldīt mēles!

—   Zemstes uzrauga kungs, — cienīgi ierunājās tirgonis, — viņa žēlastība saka patiesību: mūsu kārtas ļaudīm neklājas runāt sliktu par tik ievērojamu bajāru, kāds ir viņa gaišība kņazs Dimitrijs Mihailovičs Požarskis.

—   Neba nu es pats no sevis runāju, — zemstes uzraugs iebilda, pārvarējis pirmās izbailes. — Bajārs Kručina- Salonskis nav sliktāks par jūsu Požarski, — paklausieties vien, ko par viņu stāsta.

—   Bajārs Ķručina-Salonskis? — tirgonis atkārtoja. — Esam dzirdējuši par viņa prāta spējām un brango miesas būvi!… Pie mums Balabnā stāstīja, ka šis bajārs Salonskis…

—   Brāļojas ar poļiem, — strēlis iejaucās. — Nu jā, tas pats jau ir! Kas nu tas par krievu bajāru! Sliktāks par neticīgajiem: vārdzina zemniekus, izputinājis visas savas muižas, dievu aizmirsis un pat — piedod, kungs, manu apgrēcību! — viņš piebilda, pārmezdams krustu un ar šausmām paraudzīdamies visapkārt, — un stāsta arī, ka viņš… bail pat sacīt… gavēņu laikā ēdot aizliegtos ēdienus.

—   Šitāds bezdievis! — tirgonis izsaucās, sasizdams plaukstas. — Un dievs kungs pacieš tādu zaimošanu!

—   Rāmāk, saimniek, rāmāk! — zemstes uzraugs ierunājās. — Bajārs Salonskis ir saderinājis savu meitu ar panu Gonsevski, kurš tagad ir hetmanis un galvenais vojevoda Maskavā: tāpēc dažam labam nebūtu par |aunu turēt mēli aiz zobiem. Hetmaņa rokas sniedz tālu, bet Balahna no Maskavas nav aiz trejdeviņām zemēm, un bajārs pats ari nemēdz dzīt jokus: ja nu tev gadās braukt gar viņa muižām ar precēm, tad pieraugi, ka neiznāk pārdot ar zaudējumiem!.,,

—   Pasarg dievs! — tirgonis izsaucās, aiz bailēm nobālis. — Es jau, cienīts kungs, nekā nesaku, dievs mans liecinieks, itin nekāl Esam sīki ļautiņi, kas mums ko spriedelēt par bajāriem …

—   Bet kurp tad jūsu žēlastība brauc? — zemstinieks turpināja. — Vai tik ne atpakaļ uz Balahnu?

—   Kam tu tā jautā, krietnais cilvēk?

—   Tāpat vien!… Lielceļš ved caur bajāra sādžu, bet lauku ceļi tagad aizputināti; tā ka tev gribot negribot vajadzēs pie bajāra iegriezties. Viņam droši vien ir vajadzīgas visādas preces.

—   Bet man gan nekā nav; dievs mans liecinieks, itin nekā! Visu izpārdevu Kostromā.

—   Un tak jau par skaidru naudiņu?

—   Kur nu par skaidru! Visu atdevu uz parāda! Gatavā izputēšana!

—   Bet es būtu ar mieru apzvērēt, ka tev azotē ii vesels maiss naudas: paraugies, kā kreisā puse izspiedusies!

Nabaga tirgonim uz pieres parādījās salti sviedri; viņš neviļus iebāza roku azotē un pusbalsī sacīja, pūlēdamies izlikties mierīgs:

—   Are, laikam gan … No tiesas! Izskatās, ka daudz, bet ir tikai divas trīs Novgorodas naudiņas10 un kādi pieci vara altini: nemaz nezinu, kā lai tiek līdz mājām!

—- Zēl gan, saimniek, — uzraugs turpināja, — ka tev vezumos nav palicis nekādu preču, kaut arī, kā liekas, tajos ir mantu vai cik, — viņš piebilda, paraudzījies laukā pa logu, — tu būtu varējis tās visas aizlaist. Bajārs Salonskis ir gan bagāts, gan devīgs. Dzīvo kā īsts lielskungs: kungu nams — kā cara pils, kalpu pilns pagalms, gaļas nenoēsties, medaļu dzer, cik lien; ne ko. pielikt, ne atņemt — dzeramā vesela jūra. Tak jau arī jūs par viņu būsiet dzirdējuši? — viņš piebilda, pievērsdamies iebraucamās vietas saimniekam.

Sika sudraba monēta. (M. Zagoskina piezīme.)

—   Kā nu nebūšu dzirdējis, godāts kungs, — saimnieks atbildēja, galvu kasīdams. — Esam gan dzirdējuši, gan redzējuši: dižens bajārs!…

—   Un tik labu sirdi, ka lai dievs pasargā! — piebilda saimniece, nolauzdama skalam pārogļojušos galu.

—   Klusu, sieva, nav tava darīšana!

—   Zināms, nav mana, Pahomič. Bet kā gan klājas mūsu kaimiņam Vasjanam Stepaničam? Uzbilsti vien viņam.

—   Ko īsti bajārs jūsu kaimiņam nodarījis? — strēlis ievaicājās.

—   Nu, tad klausies, mīļais. Mūsu kaimiņš ir nabadzīgs muižnieks, mātei vienīgais dēls. Nesen bajārs paaicina viņu pie sevis padzīrot: un ko domā, mīļais?… Sev par uzjautrinājumu liek iešūt viņu lāčādā un tad ņemas rīdīt virsū suni! Un, vadzi, šie abi, gan kungs, gan suns, satrakojušies tā, ka tikai ar varēm izšķirti, dabūjuši pat ūdeni gāzt virsū. Pārveda viņu, nelaimīgo, tikko dzīvu, un nabaga kundzene tikai brēc un vaimanā … Vai ta viņam viegli? Veselu nedēļu nespēja ne galvu pacelt.

—   Ak, tu dulbure! — zemstinieks iejaucās. — Kurš cits tad lai uzjautrina bajāru, ja ne tādi sīkinuižnieķeļi? Bajārs tak viņus gan padzirda, gan pabaro, i vēl pie prāta ved. Tas jūsu Vasjans Stepanovičs jau necik sen kā klaigāja: «Kam mums tāds poļu karaļdēls!» — bet tagad, kazi, sācis citādi runāt…

—   Tiesa gan, labdari. Viņš saka, viss palikšot pa vecam. Lai nu dievs dod! Senāk, kad pienāca Juradiena, samaksāji tik nodevas — un cauri: ja muižnieks pa prātam — paliec, nav pa prātam — ej, kurp gribi.

—   Jūs jau nu gribētu tikai mētāties apkārt un nemaksāt nekā, — strēlis piebilda.

—   Vai nu bez maksāšanas, — saimnieks atbildēja, — bet tā nasta pārlieku smaga: lai nu nodevas kur nodevas, bet, tiklīdz kāda braukšana pa ceļu, — galvasnauda, muita, tilta nauda* …

—   Redzat nu, auna galvas, — zemstes uzraugs metās vidū, — kāds jums no tā celsies sliktums, ja par vecākajiem būs poļi? Un vai nu mums pa spēkam ar viņiem cīkstēties! Ne velti arī svētajos rakstos teikts: «Pret straumi peldēt ir grūti.» Kas mums daļas, kāda valdīšana Maskavā: krievu cars vai poļu karaļdēls? Ka tikai mums viegli dzīvot.

Piepeši koka biķeris, kas bija atradies priekšējā kaktā uz sola, rībēdams aizripoja pa grīdu. Visu acis pievērsās nerunīgajam ceļavīram: viņa acis zibēja, seja bija drausmīgi bāla, lūpas drebēja; šķita, ka viņš ar acīm vien gribētu pārvērst pīšļos rudmataino zemstes uzraugu.

—        Kas tev kaiš, labais cilvēk? — ieprasījās strēlis, kad visi bija mirkli klusējuši.

Nepazīstamais it kā uztrūkās no miega: pārvilka ar plaukstu pār acīm, paraudzījās apkārt un dobjā, aprauta balsī nočukstēja:

—       Tpī, tu brīnumil Es tak, āre, laikam biju aizsnaudies!

—        Un tev laikam sapnī rādījās kaut kas gaužām briesmīgs? — tirgonis apvaicājās.

—   Jā!.,. Es redzēju un dzirdēju sātanu!

Tirgonis pārmeta krustu, viņa kalpi atvirzījās tālāk

nost no svešinieka, un visi ar šausmām un nepacietibu gaidīja stāsta turpinājumu; taču ceļavīrs klusēja, bet tirgonis, liekas, neuzdrīkstējās vēl kaut ko jautāt. Tobrīd laukā iedipējās zirgu soļi.

—        Klau! — saimnieks saausījās. — Laikam vēl kādi ceļavīri! Vai dzirdi, siev, Poģis ierējās! Ej parādi gaismu.

Iečīkstējās vārti, pagalmā atskanēja skaļas svešādas suņa rejas, uz kurām Poģis atbildēja ar pabailīgu ņurdēšanu, un pēc brīža istabā ienāca Jurijs un Ķirša.

111

—       Lai dievs gausina, labie ļaudis! — Jurijs sacīja, pagriezās pret svētbildēm un noskaitīja lūgšanu.

—   Laipni lūdzam! — saimnieks atņēma sveicienu.

—       Ak, mīļais! — saimniece izsaucās. — Paraug, kā tu esi apputināts ar sniegu! Esat gan laikam izsalušies!

—       Bet nu jau sasildīsimies, — teica Ķirša, palīdzēdams Jurijam novilkt apsnigušo virssvārku.

—        Tas tak, kā rādās, ir bajārs, — saimniece pačukstēja vīram.

Virsdrēbes novilcis, Jurijs palika ar tresēm apšūtā pusgarā aveņkrāsas kaftānā; pie zīda jostas bija piekarināts poļu zobens; pār plecu sudraba ķēdītē karājās gara turku pistole. Apaļiski apgrieztie tumšbrūnie mati līdzās jaunībā un veselībā ziedošās sejas baltumam šķita

gandrīz melni; lielajās gaišzilajās acīs staroja drosme un labsirdība; bet smaids, ar kādu viņš, pieiedams pie galda, atkārtoja savu sveicienu, pauda tik dziļu sirsnību, ka visi ceļavīri, pat rudmatainais zemstes uzraugs, piecēlušies kājās, kā vienā mutē sacīja: «No sirds lūdzam, godāts kungs, no sirds lūdzam!» — un pat nerunīgais svešinieks pavirzījās tuvāk logam un piedāvāja Jurijam goda vietu zem svētbildēm.

—   Tencinu, krietno cilvēk! — Jurijs pateicās. — Esmu pārlieku izsalies, atgulšos uz krāsns sasildīties.

—   No kurienes jādams, jūsu žēlastība? — tirgonis apvaicājās.

—   No Maskavas, saimniek.

—   No Maskavas! Bet kā tad īsti ir, godāts kungs, vai taisnība, ka maskavieši esot zvērējuši uzticību karaļdēlam Vladislavam?

—  Taisnība.

—   Te tev nu bija caru pilsēta! — strēlis izsaucās. — Ir nu gan tie maskavieši! Manuprāt, tad jau labāk būtu pakļauties Dimitrijam.

—   Pakļauties? Kuram? — zemstes uzraugs izsaucās. — Viltvārdim? … Tušinas zaglim? …

—   Labi jau, labi. Sauc viņu, kā gribi, tomēr viņš turas pie pareizticības un nav polis; kamēr šitas karaļdēls Vladislavs, šitas ķeceris …

—   Paklausies, draugs! — Jurijs sacīja, manāmi neapmierināts. — Man netīk ķildoties, tāpēc pateikšu jau tūlīt: domā par poļu karaļdēlu, ko gribi, bet skaļi nerunā.

—  Aiz kam tad tā?

—   Aiz tam, ka es pats esmu zvērējis uzticību karaļdēlam Vladislavam un nevienam neļaušu viņu manā klātbūtnē nopulgot.

Nerunīgā ceļavīra sejā pavīdēja nožēla un nepatika. Viņš ar tādu kā drūmu līdzjūtību noraudzījās Juri jā, kurš drosmes pārpilna jaunekļa daiļumā stāvēja, mierīgi salicis rokas, un ar lepnu skatienu, šķiet, izaicināja pārgalvnieku, ja tas uzdrīkstētos runāt viņam pretī. Strēlis, pārlaidis visiem skatienu un nemanījis neviena, kas vēlētos atklāti nostāties viņa pusē, apklusa. Kādu brīdi neviens nemēģināja atsākt sarunu; beidzot zemstes uzraugs, izrādīdams vislielāko pazemību, Jurijam apvaicājās:

—   Vai viņa gaišība poļu karaļdēls drīz ieradīsies savā galvaspilsētā Maskavā?

—   Viņu gaida, — Jurijs strupi atbildēja.

—   Un sūtņi, jūsu žēlastība, jau laikam labi sen aizsūtīti uz Poliju?

—   Nē, nevis uz Poliju, — nerunīgais svešinieks skaļā balsī sacīja, — bet uz Smoļensku, ko Polijas karalis posta un mērdē badā, kamēr Maskavā zvēr uzticību viņa dēlam.

Jurijs manāmi apjuka.

—   Ir nu gan tie smoļenskieši! — zemstinieks izsaucās.

—    Nekas, to viņi arī pelnījuši! Negantnieki!… Kad tētiņu, Polijas karali, vajadzēja sagaidīt ar sālsmaizi, viņi, nelieši, nelaida to nemaz pilsētā iekšā.

—   Ek, zemstes uzrauga kungs! — tirgonis iebilda.

—   Viņš taču atnāca ar karaspēku un gribēja Smoļenskā valdīt kā savā dzimtmuižā.

—   Un kas par to? — uzraugs turpināja. — Ja jau esam pakļāvušies dēlam, tad tēvs drīkst ņemt, ko grib. Vai nav taisnība, jūsu žēlastība?

Jurija seja sašutumā piesarka.

—   Nē, — viņš teica, — mēs nezvērējām uzticību poļu karaļdēlam tāpēc, lai sveštautieši kā kraukļu bars saplosītu gabalos un sadalītu savā starpā svēto Krievzemi. Kuram pareizticīgajam gan būtu cēlusies roka un klausījusi mēle zvērēt citticībniekam, ja tas nebūtu solījies saglabāt Krievzemei tās seno slavu un varenību?

—   Nu, cienīts kungs! — uzraugs atkal iejaucās.

—   Varēja jau gan, kā liekas, atdot Smoļensku Polijas karalim cieņas apliecināšanai. Kas tur liels — viena pilsētele! Aiz tādiem priekiem varētu ne tikai Smoļensku, bet arī pusi Maskavas nežēlot.

—   Atkārtoju vēlreiz, — Jurijs sacīja, nepievērsdams ne mazākās uzmanības zemstes uzrauga vārdiem, — visa Maskava zvērēja uzticību karaļdēlam; vienīgi viņš spēj novērst mūsu nelaimīgās dzimtenes postu, un, ja viņš savu solījumu turēs, tad es pirmais būšu ar mieru nolikt galvu par viņu. Bet tas, — viņš piebilda, ar nicinājumu paraudzīdamies zemstes uzraugā, — tas, kurš priecājas, ka mums, tēvzemi glābjot, vajadzēja izraudzīties sev par caru cittautieti, tas nav krievs, nav pareizticīgais un ir pat sliktāks par nekristītu tatāru.

Nerunīgais svešinieks moži pastiepa Jurijam pretī roku; viņa acis, pievērstas jauneklim, mirdzēja priekā. Viņš gribēja kaut ko sacīt; taču Jurijs, šo kustību nepamanījis atgāja nost no galda, uzrausās uz krāsns un, izklājis savu plato virssvarku, nolikās atpūsties.

—        Kā ir, — Ķirša apvaicājās saimniekam, — tak jau ceļabraucēji tev visu nebūs apēduši?

—        Kāpostu nav, mīļais, — saimnieks atbildēja, — ir tikai grūslis un griķu putra.

—   Lai paldies par to pašu! Dod tik šurp.

—       Un ko ēdīs viņa žēlastība? — saimniece gādīgi apvaicājās, norādīdama uz Juriju.

—       Nemaz neraizējies, krustmāt, — atbildēja Aleksejs, ienākdams istabā, — šinī tarbā ir ko likt uz zoba. Te būs pīrāgs un cepta zoss, ieliec krāsnī… Paklau, labie ļaudis, — viņš turpināja, uzrunādams ceļavīrus, — kuram no jums pieder bērais zirgs ar garajām krēpēm?

—        Tas ir mans ērzelis, — nerunīgais svešinieks atsaucās.

—       Vai patiesi? Nu, brāl, tas tik ir varens rumaks! Būs žēl, ja tas uz kāda mieta ieskrambās sev sānus. Ej mudīgāk: ticis vaļā un skraida pa sētu.

Nepazīstamais pielēca kājās un veicīgi izmetās no istabas.

—        Kas tas par ērmu? Vai nezini, kas viņš tāds ir? — zemstes uzraugs apvaicājās saimniekam.

—       Dievs vien zina! — saimnieks atbildēja. — Rādās, ka mūsējo, zemnieku ļaužu, nav: būs, kazi, tirgonis, kazi, priekšpilsētnieks,..

—   No kurienes viņš jāj?

—       Nav ne jausmas! Tad ta gan mežainis, nebilst ne mēma vārdiņa!

—       Jā! Seja viņam nav necik piemīlīga, — tirgonis piebalsoja. — Krēslai metoties, es ar viņu mežā satikties gan negribētu.

—       Bet cik ražens augumā! — strēlis iemeta starpā. — Tādus spēkavīra plecus man savu mūžu nav gadījies redzēt.

Pa tam Aleksejs ar Ķiršu bija apsēdušies pie galda.

—       Nu, brāl, — Aleksejs sacīja, — tā pašauri gan mums būs: uz lāvām sagūluši bērneļi, bet uz soliem vajadzēs snauduļot sēdus.

—       Nesaki nekā! Gan būs vietas atlicin, — Ķirša pačukstēja, ķerdamies pie grūšļa.

Tirgonis, kurš nebija uzdrošinājies ar jautājumiem apgrūtināt Juriju, gribēja izmantot gadījumu un no sirds izrunāties ar viņa |audīm. Paļāvis Aleksejam apmierināt pirmo izsalkumu, viņš apvaicājās: vai sen kopš viņi izjājuši no Maskavas?

—        Septītā diena, saimniek, — Aleksejs atbildēja. — Jājam, kā vēršus dzīdami! Dienu stāvam, divas jājam. Are; kādu nelaiku dievs uzsūtījis!

—   Tad jūs esat maskavieši?

—   Kā tai Mēs abi ar kungu esam dzimti maskavieši.

—        Tad jau arī Griškas Otrepjeva laikā dzīvojāt Maskavā?

—       Zināms, saimniek! Es biju Kremlī, kad šitais ķeceris, redzēdams, ka no ķezas neglābsies, izlēca pa logu. Jā, redzams, velns bija no viņa atkāpies: gāzās, nolādētais, uz leju, necēlās vis uz augšu.

—        Lidošanu šim būtu derējis pamācīties no savas sievas Marinkas, — strēlis sacīja. — Daudzina, ka šitā ragana, kad ļaudis- tuvojušies cara pilij, visiem redzot, pārvērtusies par žagatu un — spurkš! — laukā pa logu… Par ko tu tā smīni? — viņš turpināja, uzrunādams tirgoni. — Kazi, arī tu būsi šitās runas dzirdējis?

—        Visam, ko Jaudis melš, nevajag ticēt, — tirgonis cienīgi noteica.

—   Zinu, zinu! Jūs esat skoloti, nekam neticat.

—       Mācīšanās ir gaisma, bet ņemācišanās — tumsība, labie ļaudis. Vai nu muļķa ļautiņi maz ko melš! Vai tad visam tūliņ jātic? Nu, padomā pats: kā gan tas var būt, ka Marinka pārvērtusies par žagatu? Viņa tak dzimusi Polijā, bet visas raganas cēlušās no Kijevas.

— Tā jau nu laikam ir, saimniek, — strēlis turpināja, gandrīz pārliecināts par šo pierādījumu, — tomēr visa Maskava tā runā.

—       Un viņa jau vēl tagad lidinās ap Maskavu, — sacīja Ķirša, nolikdams uz galda koka karoti, ar ko bija ēdis grūsli.

—   Vai patiesi lidinās? — tirgonis izsaucās.

—        Es pats viņu tiku redzējis, — aizkrācietis mierīgi turpināja.

—   Kā tad tā?

—        Tieši tāpat, saimniek, kā tagad redzu, ka tev tajā blašķē ir sīvais. Vai nav tiesa?

—   Nu, ir jau, ir; un kas par to?

—   Nekas nav.

—   Kur tad tu to žagatu redzēji lidojam?

—        Kur? Kā lai tev pasaka?… Nevaru atminēties… Man no aukstuma atmiņa kļuvusi pagalam vāja.

—        Labi, labi, — tirgonis noteica, — dod tik šurp savu glāzi…

—        Tencinu! Lej vien pilnāku… Lai notiek! Nu, tad klausies, — aizkrācietis turpināja, vienā paņēmienā iztukšojis glāzi līdz dibenam, — Marinku es redzēju Tušinā, tikai melot gan negribu; pēc žagatas viņa nepavisam neizskatījās.

—  Tušinā?

—       Jā, Tušinā, kopā ar Dimitriju, kuru jūs saucat par otru viltvārdi, bet viņa godā par savu vīru.

—   Redz, kā!… Tad tu pazīsti arī Tušinas zagli?

—   Kā nu ne!

—   Vai tiesa, ka viņš ir īsts brašulis? — strēlis pavaicāja.

—        Kas nu par brašuli!… Uz mata pēc poļu žīda. Viņa karaspēka otrais hetmanis pans Lisovskis, tas gan — tur nav ko iebilst — īsts drosulis.

—       Lisovskis! — tirgonis izsaucās. — Sitais ļaundaris! … Slepkavnieks! …

—        Jā, saimniek, kur viņš iet pāri ar saviem delveriem, tur viss paliek tukšs kā izslaucīts. Aptīra smalki: ne vairs mājas, ne mantas. Toties kaujā vienmēr pirmais un par pašu pēdējo no saviem trakuļiem gatavs nolikt galvu — drosmīgs sirotājs!

—   Tad tu viņu pazīsti? — tirgonis noprasīja.

—        Kā tad nepazīšu! Ielej nu, saimniek, vēl vienu glāzīti … Uz tavu veselību!…

—       Stāsta, ka šim Lisovskim, — tirgonis teica, nobēdzinādams savu blašķi azotē, — tik sātaniska seja, ka viņš pat cilvēkam neesot līdzīgs.

—       Jā, neglīts viņš ir, — Ķirša turpināja. — Pazīstu tikai vienu brašuli, kam seja tumsnējāka un ūsas melnākas nekā panam Lisovskirn. Agrāk no šitā dūšinieka baidījās tāpat kā no Lisovska …

—   Bet tagad? —tirgonis tincināja.

—       Tagad viņš droši vien siro pa mežiem un ir bīstams vienīgi jūsu ļaudīm, tirgoņiem.

—   Kas tad viņš ir?

—        Kas viņš ir?… Vilks viņu rāvis! Man atkal rīkle sausa… Dod nu, saimniek, šurp savu blašķi… Tencinu! — Ķirša turpināja, iztukšojis trauku līdz dibenam. — Nu, kur tad es paliku?

—   Tu daudzināji kādu cilvēku, — tirgonis sacīja,

—   kurš, kā tu teici, esot briesmīgāks par Lisovski.

—       Kā tad, kā tad, atcerējos! Sitas klamzaks bija par jesaulu pie laupītāju atamana Hlopkas*…

—       Kuram, — zemstes uzraugs iesprauda vidu, — bandā bija savi divdesmit tūkstoši laupītāju un kuru vēl cara Borisa laikā …

—   Sakāva bajārs Basmanovs, — Ķirša viņu pārtrauca.

—  Kā tad; Hlopku pašu nošāva, bet viņa jesauls izmuka. Būsiet tak par vinu dzirdējuši? Viņu dēvē par Velna Usu.

—   Kā nu nebūsim dzirdējuši, — tirgonis apliecināja.

—  Lai dievs pasarg! Stāsta, ka šis Velna Osa esot negantāks par savu bijušo atamanu.

—        Bet vistrakāk viņš nevarot ciest soģus un zemstes uzraugus, — Ķirša piebilda. — Visapkārt Kalugai nav neviena koka, kurā nekarātos vismaz viens zemstes pļēgurs.

—   Slepkavnieks! — zemstes uzraugs izsaucās.

—       Vai tad tu viņu pazini? — tirgonis apvaicājās aizkrācietim.

—   Pazīstams ar viņu neesmu bijis, bet redzējis esmu.

—   Kur tad tā redzēji?

—   Esmu viņu redzējis pa divi lāgi, — Ķirša atteica.

—   Pirmoreiz Kalugā, kur atradās viņa laupītāju midzenis, bet otrreiz … — viņš piebilda pusbalsī, tomēr tā, ka visi varēja dzirdēt, — otrreiz es viņu redzēju šite.

—        Kā — šite?.,. — aiz bailēm pamiris, izsaucās tirgonis.

—   Vai sen? — zemtes uzraugs stostīdamies ieprasījās.

—   Šodien, — Ķirša vienaldzīgi atbildēja.

—       Šodien?… — tirgonis atkārtoja neskanīgā, drebošā balsī. — Dievs, stāvi mums klāti Kur tad viņš bija?

—       Tikko sēdēja, rau, tur, priekšējā kaktā, zem svētbildēm.

—       Tad tas ir viņš! — tirgonis izsaucās, un visu acis neviļus pievērsās tukšajam kaktam. Dažus mirkļus istabā valdīja nāves klusums, tad visi sarosījās. Aleksejs gribēja modināt savu saimnieku, bet Ķirša viņam kaut ko iečukstēja ausī, un viņš nomierinājās. Tirgonis un viņa kalpi aiz bailēm bija gluži stīvi; zemstes uzraugs trīcēja; strēlis klusēdams šad tad uzmeta acis savam zobenam; tikai saimnieks ar saimnieci šķita gluži mierīgi.

—       Aiz kam tad mēs tā esam nobijušies? — strēlis sadūšojies ieteicās, Mūsu ir daudz, bet viņš viens pats.

—       Dievs vien zina vai ir viens patsl — zemstinieks šaubījās. — Viņš nez kāpēc bieži raudzījās laukā pa logu.

—  Jā, jā, — tirgonis aiztrūkstošā balsī apliecināja,

—   viņš noteikti kādu gaidīja. Bet aiz jostas viņam… vai redzējāt, kāds tutenis? Vai divu aršīnu garumā!

—   Paklau, saimniek, — zemstes uzraugs skubīgi sacīja,

—  steidzies aši laukā, liec lai zvana trauksmes zvanu!…

—       Vai redz, ko sadomājis! Trauksmes zvanu! — saimnieks atbildēja. — Vai tad te kāda sādža? Mums tak nemaz baznīcas nav.

—       Vienalga! Sacel trauksmi, sapulcini ļaudis!… Un auļo ātrāk pie soģaa) ; viņš dzīvo verstis piecas no šejienes un viens divi būs klāt ar sardzes vīriem.

—   Ko vēl ne, lai dievs žēlīgs! — saimniece izsaucās.

—  Mums vēl dzīvot nav apnicis! Mēs lai ķeram laupītāju! Jūsu soģis, kazi, nejās vis dzēst, kad šitā brašuļa drauģeli no abām pusēm pieliks mūsu sādžiņai uguni. Nekā, labdari, staigā vien tālāk, grāb viņu ciet uz lielceļa, bet mūsu mājās neaiztiec.

—       Muļķe! — strēlis noteica. — Vai tad tev nav bail, ka viņš jūs aplaupīs?

—       Ak, tētiņ, ko nu pie mums lielu var Iemantot! Aizvadīsim viņu rīt ar labu, un viņš mums vēl paldies pateiks.

—   Neba mums pirmā reize, — saimnieks piebilda.

—   Jau šad tad pie mums iegriezušies tie, kas velkas nopakaļ poļu karaspēkam… kā tak viņus sauc? … Jā! 1.ēģera kalpi. Vēl nejaukāki par mūsu laupītājiem, bet arī tad dievs bijis žēlīgs!

—       Nu, kā gribat, — tirgonis sacīja, — va! nu ķerat viņu rokā, vai ne, bet es te vairs nepalieku ne brīdf, jo laiks arī jau pieritnis. Ejiet, puiši, jūdziet zirgus! Un dieva dēj veicīgāk!

—       Tad es arī kopā ar tevi, — strēlis ieminējās. — Tev būs drošāk braukt kopā ar mani; redzi, man ir ar ko aizstāvēties.

•> Gandrīz tas pats, kas tagadējais kapteinis — ispravņiks. (M. Za- goskina piezīme.)

—  Pieņemiet atl mani, — zemstes uzraugs piebilda pusbalsī, — viens es te ne par ko nepalikšu. Vai redzat, — viņš turpināja, norādīdams uz Ķiršu un Alekseju, — mēs visi esam kājās, bet šie nekust ne no vietas; kas viņi tādi ir? Dievs vien zina!

—   Patiesi, patiesi! — tirgonis pačukstēja, bažīgi norau- dzīdamies Kiršā. — Paraugieties tik, šim, nebēdniekam, kurš izsūca visu manu blašķi, ir duncis, zobens… un ģīmis, kas par ģīmi!… Ak, tu tētīt! Lai dievs dod ātrāk tikt prom!…

Atvērās durvis, un nepazīstamais ienāca Istabā. Tirgonis un zemstes uzraugs piespiedās pie sienas, saimnieks un saimniece saņēma viņu, zemu klanīdamies, bet strēlis, pakāpies divus soļus atpakaļ, satvēra zobena tve- rokli. Nepazīstamais, neko nemanīdams, vairākas reizes pārkrustījās, klusēdams paklāja zem galvas savu kažoku un apgūlās uz sola pie priekšējiem logiem. Visi ceļavīri, izņemot Ķiršu un Alekseju, cits pēc cita atstāja istabu.

—   Tagad paskaidro man, Ķirša, — Aleksejs pusbalsī sacīja, — kā tev iešāvās prātā nosaukt šo ceļavīru par laupītāju?

—   Kā iešāvās prātā? Paraugies, kāds plašums visapkārt! … Gulies, uz kura sola gribi!

—   Nu, bet ja viņš to uzzinās?

— Arī tad man pateiks paldies.

—   Ir nu gan par ko teikt; bet ja viņu noķers?…

—   Ak, tu galva, galviņa! Vai tagad kādam ir laiks laupītājus ķert? Tagad tik tiem ir dzīve: visi no viņiem baidās, un nav neviena, kas viņus ķer ciet. Gan tu redzēsi, kādā godā tiks šis ceļavīrs: saimnieks no viņa par naktsguļu pat naudu neņems.

Pēc maz mirkļiem tirgonis kopā ar zemstes uzraugu un strēli, norēķinājies ar saimnieku, izbrauca no pagalma. Ķirša atvēra durvis, uzsvilpa, un istabā ieskrēja viņa melnais suns.

—   Tagad arī tev iznāks vieta, — viņš teica, pamezdams tam prāvu riecienu maizes. — Uzkod vakariņu tiesu, Aszobi, uzkod, draudziņ! Tu nu gan būsi krietni izsalcis.

Tad Aleksejs atcerējās, ka arī viņa kungs vēl nav ēdis vakariņas; bet, redzēdams, ka Jurijs guļ ciešā miegā, viņš neuzdrīkstējās bajāru modināt.

—  Pasaki man, — aizkrācietis ievaicājās, atguldamies uz sola līdzās Aleksejam, — vai tava bajāra sirdi nespiež kādas bēdas? Viņš saviem gadiem izskatās pārlieku drūms.

—   Jā, brāl, ir gan viņam viena bēda.

—   Kazi, brašulim sirdi skumdina kāda daiļava?

—   Tur jau tā nelaime! Gan pats redzēsi…

Te Aleksejs, balsi pieklusinājis, sāka kaut ko stāstīt Kiršam, kurš, viņu uzklausījis, mierīgi noteica:

—   Ek, mīļais, žēl, ka tavs bajārs nav Aizkrāces kazaks! Pie mums karapulkā gan tādēļ neskumst; dzīvojam kā brāļi, bet māsu mums nevajag4 . Ar tiem sieviešiem vienmēr tīrais posts. Ar labu nakti, draugs!

Drīz vien iebraucamā vielā viss aplusa, un tikai uz lāvas laiku pa laikam ieraudājās kāds bērns; taču gādīgā māte viņus te iedunckāja, te iestūķēja mutē biezputru, un pēc brīža visur atkal valdīja agrākais miers un klusums.

IV

Vēl gaiļi nebija otrreiz nodziedājuši, kad pie iebrauca mās vietas pieauļoja divi trijjūgi. Zirgi stipri kūpēja, un, kamēr no kamanām trausās laukā vairāki kažokos ievīs- tījušies vīri, nogurušie rumaki, nojauzdami drīzu atpūtu, kārpīja ar pakaviem dziļo sniegu un nepacietīgi krāca.

—   Hei, veriet ašāk vaļā! … — aiz loga atskanēja rupja balss. — Nu, kustieties tak! Citādi izgāzīsim vārtus!

Kamēr saimniece uzpūta uguni, bet saimnieks norau- sās no lāvas, jaunatbraucēju nepacietība kļuva pavisam nevaldāma; viņi dauzīja pa vārtiem, lādēja saimnieku, it īpaši viens, kurš kroplīgā krievu valodā, iesprauzdams lamas skaidrā poļu mēlē, draudēja saimniekam apgriezt sprandu. Iebraucamajā vietā no šī trača pamodās visi, izņemot Juriju. Vārti beidzot tika atdarīti, un istabā, divu kazaku pavadīts, ienāca resns polis. Kazaki ienākuši pārmeta krustu pret svētbildēm, bet polis, cepuri nenoņēmis, piesmakušā balsī uzbrēca:

—   Hei! Saimniek! Kas tie tādi par salašņām? Visus laukā no šejienes!… Ei jūs! Kurli esat, vai? Lasieties, es jums saku!

Nerunīgais ceļavīrs pacēla galvu un, aukstasinīgi paraudzījies uz poli, nolaida to atkal uz pagalvja. Aleksejs un Ķirša pielēca kājās; pēdējais, acis berzēdams, manāmi pārsteigts, noraudzījās uz panu, kurš, kažoku nometis, palika tikai ar greznu jostu apjoztā kuntušā.

Ja gleznotājam vajadzētu attēlot nevis lepnuma, kas, par nelaimi, dažkārt ir dižu cilvēku netikums, bet gan mu|ķīgas dižmanības iemiesojumu — tā ir neatņemama siku un nenozīmīgu cilvēku īpašība, — tad, uzgleznojis vispatiesāko šī ceļinieka portretu, viņš pilnībā būtu sasniedzis savu mērķi. Iedomājieties četrstūrainu rumpi, kas tikko spēj noturēties uz īsām un greizām kājām; cēli atpakaļ atmestu galvu ar ārkārtīgi augstu pinkainu cepuri, platu zilgansārtu seju; milzīgas, apaļas alvas krāsas acis; uzrautu, sīpolam līdzīgu degunu un varen garas ūsas, kas nedz slīga lejup, nedz arī slējās gaisā, bet stiepās tieši horizontālā virzienā, it kā sargādamas uzpūtīgos vaigus, kas bija sārti no dabas, kā arī aiz biežas sīvā lietošanas. Augstprātība, iedomība un muļķība kā skaidrā spogulī atspīdēja katrā viņa sejas vaibstā, katrā kustībā un pat balsī, kas, nemitīgi pāriedama no piesmakuša basa ķērcošā diskantā, pārmaiņus pauda te tāda slavena augstmaņa uzpūtīgu iegribu, kurš pārliecināts, ka viņa rīkojums tiks izpildīts bez ierunām, te tāda barga pavēlnieka neapvaldīto niknumu, kura pavēles netiek izpildītas ar pienācīgu padevību.

Kamēr šis ceļinieks poliski deva kazakiem kaut kādas pavēles, Ķirša nebeidza viņā raudzīties. Aizkrācieša sejā pārmaiņus pavīdēja gluži pretējas izjūtas: sākumā viņš likās pārsteigts un, noraudzīdamies poļa ērmīgajā augumā, it kā pūlējās kaut ko atcerēties; vēlāk viņa acīs pavīdēja nicinājums. Pēc brīža tās jautri iezibējās un gandrīz tajā pašā mirklī, sastapdamās ar poļa lepno skatienu, pauda visdziļāko padevību, ko gan bija grūti saskaņot ar tikko manāmo zobgalīgo smaidu, kas nebūt nebija mazāk izteiksmīgs.

—   Nu, ko jūs vēl stāvat? — pans draudīgā balsī sacīja, atkal pievērsdamies Aleksejam un Kiršarn. — Vai tad nedzirdējāt? … Laukā no šejienes!

Poļa pavēlošā balss bija tik dīvainā pretrunā ar viņa ārieni, kas izraisīja nevis bailes, bet gluži pretējas jūtas, ka Aleksejs, nedomādams paklausīt, stāvēja kā iemiets, platām acīm raudzījās panā un kodīja lūpas, lai nebūtu jālaiž vaļā lielie smiekli.

—   Co to jesi! — polis diskantā iespiedzās. — Ak jūs, moskaļil Vai jūs maz zināt, kas es esmu?

—        Nedusmojies, gaišība! — Ķirša, zemu paklanīdamies, sacīja. — Mēs samiegojušies nepamanījām tavu žēlastību. Atļauj mums palikt kaut kaktiņā. Un, tiklīdz uzausīs gaisma, mēs dosimies ceļā.

—        Un kas tas par nejēgu tur izstiepies uz sola? — pans turpināja, uzmetis acis nerunīgajam ceļagājējam.

—  Hei, tu stulbenil

Nepazīstamais nevis piecēlās kājās, bet tikai paslējās sēdus uz sola un aukstasinīgi noprasīja polim, ko viņš īsti gribot.

—   Lasies laukā no istabas!

—   Man tepat labi.

—   Un tu vēl uzdrošinies runāt pretī! Lasies, tev saka!

—   Klausies, poli, — nepazīstamais stingrā balsī atteica,

—   iebraucamā vieta nav celta tev vienam; bet, ja tev te par šauru, tad vācies projām pats.

—       Co to jest? — polis sāka bļaut. — Poczekaj, moskale, poczekai/a) Hei, puiši! Metiet laukā šito rupjo tēviņu.

—       Mest laukā? Mani?… Pamēģiniet! — nepazīstamais atbildēja, lēni celdamies augšā no sola. — Nu, ko tad jūs gaidāt, brašuļi? — viņš turpināja, pievērsdamies kazakiem, kuri neuzdrošinājās pakustēties ne no vietas un izbrīnījušies noraudzījās ceļavīra auguma milzīgajos apmēros. — Nu, puiši, kā redzams, neesmu jums gluži pa prātam?

—       Zveliet ar zobenu tam nekauņam! — polis iesaucās, kāpdamies atpakaļ uz durvju pusi. — Cērtiet uz manu atbildību!

—       Nē, godāti kungi, lūdzu, te manā mājā kautiņu necelt, — saimnieks iejaucās. — Bet tu, labo cilvēk, laikam esi piemirsis, ka gribēji mazā gaismiņā doties ceļā? Dzirdi, jau dzied otrie gaiļi?

—       Patiesi, ir laiks seglot zirgu, — ceļavīrs steidzīgi noteica un, nelikdamies zinis par poli un kazakiem, izgāja no istabas.

—       Ahā! Praties gan! — polis sacīja, apsēzdamies priekšējā kaktā. — Vari būt laimīgs, ka aizlasījies, citādi es tevi būtu pārmācījis. Niech ich wszyscy diabli wezmq!b) Ir gan te dauzoņas! Redzams, nav vēl bijuši pana Lisov»

ska nagos.

•» Pagaidi, moskali, pagaidi! (Poļu vai.)] b > Lai vigus velns paraujl (Poļu vai.)

—   Pana Lisovska? — Ķirša atkārtoja. — Vai jūsu žēlastība viņu pazīst?

—   Kā nu nepazlšul — polis atbildēja, cienīgi noglauž- dams savas ūsas. — Abi esam tikpat kā draugi: sabrā- |ojāmies kaujas laukā, kopā kāvām moska|us…

—   Tad jau laikam pie Troickas klostera? — aizkrācietis iemeta starpā.

Polis cieši noskatīja Ķiršu un, sakārtodams savu cepuri, cienīgā balsī turpināja:

—   Jā, jā! Pie Troickas klostera, no kura moska|i dienu pat degunu neuzdrīkstējās laukā rādīt.

—   Lūdzu, neņemt par ļaunu, — Ķirša iebilda, — es pats dienēju hetmaņa Sapegas karaspēkā, kas stāvēja pie Troicas, un, cik atminu, krievi mūs brangi slānīja; kā nu kuro reizi gadījās: citreiz dienu, citreiz nakti. Tā, par piemēru, vai tu, gaišība, atceries, kas reiz rīta agrumā atgadījās klostera kāpostu dārzā*?… Ko tad jūsu žēlastība tā triņājas? Vai sēdēšana nav ērta?

—   Nekas, nekas… — polis atbildēja, pūlēdamies apslēpt savu apjukumu.

—   Redzu skaidri kā šobrīd, — Ķirša turpināja, — cīņa tajā sakņu dārzā bija neganta, un pans Lisovskis viens pats rāvās par desmitiem.

—   Jā, jā, — polis pārtrauca, — viņš kāvās kā nelabais! To es varu droši apgalvot, jo neatkāpos no viņa ne mirkli.

—   Tad jau tu, gaišība, būsi bijis liecinieks tam, kā viņš nejauši uzgāja kādu brašuli, kurš cīniņa laikā bija kā zaķis noslēpies starp dobēm, un kā pans Lisovskis šo gļēvuli pamieloja ar nagaiku?

Poļa alvas krāsas acis sāka šaudīties uz visām pusēm, bet zili sarkanais deguns iekvēlojās kā ogle.

—   Ar kādu nagaiku? — viņš izsaucās. — Kuru pamieloja ar nagaiku?… Tās ir blēņas!… Tas nekad nav noticis!

—   Apžēlojies, kā nu ne! — Ķirša turpināja. — To taču zina viss Sapegas karaspēks. Sis bailulis dienēja Lisovska reģimentā* par biedru un, cik atceros, viņu sauca… jā, nudien, tā … par panu Kopičinski.

—   Nav tiesa, neticiet viņam! — polis iebrēcās, pagriezies pret kazakiem. — Tas ir apmelojums!… Kopičinski m ne tikai Lisovskis, bet pats velns neuzdrīkstētos iesist ar nagaiku: viņš ne no viena nebaidās!

—       Kāds nelabais tad viņu dīdīja likties guļus starp dobēm, kamēr citi cinījās?

—        Kāds nelabais?… Bet kas tev teica, ka es gulēju starp dobēm?

—       Ahāl Tātad tas biji tu, gaišība? Sakiet, lūdzami, ko gan ļauni ļaudis neizdomā! Visi tā vien runā, ka Lisovskis tevi iepēris un, ja tu nākamā dienā nebūtu aizbēdzis uz Maskavu, viņš tevi citiem par biedinājumu noteikti būtu licis pakārt.

—       Kas par blēņām, kas tās par blēņām! — polis viņu pārtrauca, cenzdamies izrādīties vienaldzīgs. — Bet man ar tevi nav ko runāt! Hei, saimniek, kas tev ir ēdams? Es gribu vakariņas.

—        Ko nu, labdari! — saimnieks atbildēja. — Man tak nekas vairs nav pāri palicis, tikai maize.

—   Kā — nav palicis?

—       Dievs mans liecinieks, nekā nav!,.. Bija pods biezputras, grūslis un bundulis skābu kāpostu, bet ceļavīri visu izēduši.

—        Nevar būt, ka tev nekas nav palicis pāri. Ei, Ņeho- roško! — viņš turpināja, paskatījies uz vienu no kazakiem. — Paraugi krāsnī, vai tur kas neatradīsies.

Kazaks atvilka nost aizslietni un izvilka no krāsns ceptu zosi.

—       Co to jest? — polis izsaucās. — Ak, tu diedelniek! Ko tad tu teici, ka tev nekā ēdama neesot?

—       Tas tak nav mūsu, mīļais, — saimniece skaidroja. — Sito zosi atveda līdzi tur tas kungs, kas guļ uz krāsns.

—   Kas viņš tāds ir? Vai polis?

—   Nē, mīļais, rādās, ka krievs.

—   Moskalis? … Tad dod šurp!

Aleksejs jau grasījās aizstāvēt sava kunga īpašuma tiesības, bet viens no kazakiem viņu tā pagrūda, ka viņš tikko noturējās kājās.

—       Modini savu kungu, — Ķirša pačukstēja, — viņš labāk nekā mēs tiks galā ar šito dauzoņu.

Kamēr Aleksejs modināja Juriju un pavēstīja viņam par varmācīgo zoss atņemšanu, polis, noņēmis cepuri, apsēdās rāmā garā ieturēt vakariņas. Jurijs nokāpa no krāsns, nobēdzināja azotē pistoli un, paklusām izrīkojis Alekseju, kurš tūliņ izgāja no istabas, pienāca pie galda.

—       Uz veselību! — viņš teica, pieklājīgi paklanīdamies panam.

Polis, ēšanu nepārtraucis, pamāja ar galvu un klusēdams norādīja uz solu; Jurijs apsēdās galda viņā galā un, brīdi klusējis, apvaicājās, vai zoss cepetis polim garšojot.

—        Badā velns arī mušas ēd, —• polis atbildēja. — Kas tad ir, vai tā tava zoss?

—   Mana, pan.

—        Neko teikt, jūs, moskaļi, esat par mums attapīgāki: jums vienmēr līdzi ceļamaize. Tiesa gan, mums jau tas nemaz nav vajadzīgs; mums, poļiem, pieder viss.

—        Zināms, pan, zināms. Ko tad tu meti mieru? Ed vien vesels!

—   Negribu: esmu paēdis.

—   Nekautrējies, uzkod vien!

—   Nē, ēd pats, ja gribi.

—       Tencinu! Neesmu radis pārtikt no citu izēdām, un man nepatīk arī, ka citi ēdienu pamet pusēstu. Ēd, pan!

—   Es jau tev teicu, ka negribu.

—       Neņem nu ļaunā, — tu tikko sacīļi, ka poļiem piederot viss, proti, viņi raduši ņemt svešu mantu, saimniekam neprasīdami… tas var būt; bet mēs, krievi, esam viesmīlīgi, mums patīk pacienāt: katram savi paradumi. Ed, pan!

•— Nu, ko tu mācies virsū, nudien …

—   Un mākšos arī, kamēr nebūsi apēdis visu zosi.

—   Kā — visu?

•— Jāl Visu, — Jurijs atkārtoja, vilkdams laukā pistoli. — Pazemīgi lūdzu: ja esi sācis ēst, tad ēd vien!

—   Co to jesl? — polis iespiedzās. — Hei, puiši! Jurijs, ar ātru rokas kustību pagrūzdams galdu uz

priekšu, piespieda poli pie sienas un, atpakaļ pagriezies, uzsauca kazakiem:

—   Stāt, puiši! Ne no vietas!

Sie vārdi tika izteikti tik pavēlošā balsī, ka puiši, kas grasījās mesties Jurijam virsū, apstājās.

33

—        Klausieties, zēni! — Jurijs turpināja. — Ja kāds no jums paspers kaut soli, pakustinās kaut mazo pirkstiņu, es to pašu brīdi sadragāšu viņam galvu. Bet tu, gaišība, pavēli viņiem iet laukā, es cienāju tevi vienu pašu. Nu, ko tu ciet klusu? … Klausies, poli! Es nekad neesmu velti dievojies, bet tagad saku — tu, dieva vārds,

2-797

nepagūsi ne krustu aizmest, ja viņi tūliņ neies laukā. Vai man ilgi būs jāgaida? — viņš piebilda, pavērsdams pistoles stobru tieši pret poļa pieri.

—   Jēzus, Marija! — izsaucās polis, pūlēdamies paslēpt zem galda savu skūto galvu. — Ejiet laukā!… Ejiet lauka! …

—   Ei, puiši, vācieties prom! — Ķirša sacīja. — Citādi šis bajārs kā likts ielaidīs panam lodi pierē: viņš nemēdz dzīt jokus.

—   Ejiet prom, neģēļi! Ejiet prom! — polis joprojām kliedza, ar rokām aizsegdams acis, lai neredzetu pistoles stobra galu, kas viņam šobrid likās garāks par cietokšņa vaļņu bisi.

Laukā iedami, kazaki salikās ar nepazīstamo ceļavīru, kurš pārsteigts bridi vēroja savādo mielastu, tad sāka klusītiņām izvaicāt saimnieku.

—   Tagad, Ķirša, — Jurijs sacīja, — kamēr es te cienāšu dārgo viesi, ņem savu šauteni un paskaties, lai tie brašuļi nenāk atpakaļ. Nu, pan, pazemīgi lūdzu! Un pasteidzies, man nav vaļas gaidīt.

Polis, nebilzdams ne vārda, sāka ēst, bet Jurijs, savu pozu nemainīdams, vēl arvien viņu skubināja. Nabaga pans aizrīdamies steidza kampt veseliem gabaliem. Vairākkārt viņš mēģināja lūgt žēlastību, taču Jurijs palika nelokāms, un poļa lūdzošais skatiens ikreiz sastapa liktenīgo pistoles stobra caurumu, uzvilktu gaili un bargu skatienu, kurā viņš skaidri lasīja savu nāves spriedumu.

—   Ļauj kaut elpu atvilkt… — viņš pēdīgi aizelsdamies nopīkstēja.

—   Ko niekus, pani Man nav vaļas gaidīt, beidz veicīgāk ēst!…

—   Drošāk, pan Kopičinski, drošāk! — Ķirša sacīja. — Tu redzi: daudz nav palicis. Kad sāk stomīties, tad tik grutak vien ir… Nu, redz, cauri gani — viņš piebilda, kad polis bija norijis pēdējo kumosu.

—   Un īsti laikā! — Jurijs iejaucās. — Ja cienāju, tad cienāju! Tur krāsnī jābūt pīrāgam. Ķirša, padod to šurp!

—   Apžēlojies! — polis sāka izmisīgā balsī brēkt. — Nespēju, dieva kunga dēļ, nespēju!

—   Ko, pan, vai kādreiz vēl nelūgts sēdīsies pie sveša galda? — nepazīstamais ceļavīrs sacīja. — Paldies tev, —

viņš turpināja, griezdamies pie Jurija, — paldies, ka pārmācīji šo nekauņu. Lai nu viņam pietiek; liec mierā šo nelieti! Pie mums Krievzemē pakritušam nesit. Sniedz man savu roku, brašuli! Kas zina, vai dievs mums būs lēmis vēl kādreiz satikties. Varbūt tad tu sapratīsi, ka ar viltu un varu izspiestam zvērestam tā kunga priekšā nav nozīmes un ka cildenāk ir mirt par pareizticību un svēto Krievzemi nekā dzīvot citticībnieka jūgā un apkaunojošā kārtā saukties par svešzemnieku vergu. Paliec sveiks, saimniek! Te tev būs par mājvietu, — viņš piebilda, uzmetis galdā vairākus vara naudas gabalus.

—   Nevajag, mīļais! —- saimnieks sacīja, zemu klanīdamies. — Mums jau tāpat ir prieks.

Nepazīstamais izbrīnījies paraudzījās saimniekā; taču, neko neatbildēdams, paspieda Jurijam roku, pārmeta krustu, izgāja no istabas un pēc brīža straujos rikšos aizjāja gar iebraucamo vietu.

Tikmēr polis bija paguvis izspraukties no aizgaldes un virzījās uz durvīm. Jurijs viņu apturēja.

—   Neej nekur, pan, — viņš sacīja, — es tūdaļ jāšu prom, un tu vari palikt un ālēties te pa tukšo istabu, cik vien tīk. Paliec sveiks, Ķirša!

—   Nē, bajār, lūdzu, neņem ļaunā, — aizkrācietis sacīja, — pateicoties tev, es vēl dzīvoju dieva pasaulē un nepametīšu tevi, kamēr tu pats mani nedzlsi prom …

—   Man nav nekas pretī! Tikai kājnieks jātniekam nav ceļabiedrs.

—   Man ir nauda, par ko nopirkt zirgu.

—   Un es pārdošu, — saimnieks piebilda. — Varens zirgs! Mazliet pieklibo, bet gaitīgs un, kaut arī gadu būs pāri par desmit, tomēr tik atsperīgs, ka tikai turies! Nu, dievs mans liecinieks, es no viņa ne par kādu naudu pasaulē nešķirtos, ja viņš nebūtu kļuvis ar vienu aci akls.

—   Labi, labi! — Ķirša viņu pārtrauca. — Ka tikai viņš mani aizstiepj līdz pirmajam tirgum.

—   Mēs jāsim soļos, —• Jurijs sacīja, — gan jau tu mūs panāksi. Paliec sveiks, pan, — viņš runāja tālāk, pievērsdamies polim, kurš, neuzdrīkstēdamies pakustēties, klusītiņām sēdēja uz sola. — Turpmāk zini, ka visi mos- kaļi vis mierīgi nepacieš aizvainojumus un ka ir daudz krievu, kas, cienīdami drosmīgu svešzemnieku, tomēr

ne|aus nevienam ķildniekam, kaut ari tas būtu polis, likt sevi apsmieklā. Un vislabāk raugi biežāk atcerēties cepto zosi. Do zobaczetiiaa) , gaišais pani

V

Ritausma sārtoja sniegoto klajumu; tālumā caur gaistošo krēslu sāka vīdēt baltas pakalnu virsotnes, un pie skaidrajām debesīm cita pēc citas apdzisa zvaigznes. Ceļš, pa kuru sava uzticamā kalpa pavadībā jāja Jurijs, kadu pusversti aizlocījies gar Volgas krastu, piepeši spēji nogriezās pa kreisi, un tieši abiem jātniekiem priekšā liesmojošajos austrumos kā bezgalīga melna josla iezīmējās biezs sils. Nojājuši verstis divas, viņi atradās tur, kur ccjš veda iekšā tumšajā silā; cejš gāja gar sila malu; biezu krūmu vidū kā ērmīgi sirmi milži drūmi slējās simtgadīgas priedes un kuplas egles; to milzīgajās, sarmas klātajas galotnēs rotājās pirmie uzlecošās saules stari, un to garās ēnas, plezdamās pāri visam ceļam, aizstiepās tālu baltajā klajumā.

Aleksejs vairākkārt bija raudzījis uzsākt valodas ar savu kungu, taču Jurijs neatbildēja ne vārda. Iegrimis dziļas domās, viņš lēni jāja, palaidis vaļīgi sava zirga pavadu. Viņa sirdī atbalsojās nepazīstamā ceļavīra pēdējie vārdi. Tūkstošiem dažādu domu un pretrunīgu vēlmju satrauca viņa prātus. «Krievi — cittautiešu vergi!» Ak! Šie vārdi kā bēru dziesma, kā nāves spriedums stindzināja viņa sirdi, kas kvēloja mīlestībā uz savu ticību un tēvzemi. «Nē,» viņš pēdīgi teica, it kā atbildēdams uz svešinieka vārdiem, «nē, dievs nepieļaus, ka mēs kļūstam par svešticībnieku vergiem! Mēs zvērējām padevību nevis poļu karaļdēlam, bet pareizticīgam krievu caram. Vladislavs atteiksies no savas ķecerības; viņš pametīs savu dzimto zemi: mūsu zeme būs viņa zeme, mūsu pareizticība — viņa ticība. Jā gan! Viņš būs mums kā tēvs; viņš saliedēs visas savu bērnu domas un sirdis; naidnieku viltīgos plānus izklīdinās kā nīcīgus pīšļus, un kurš svešzemnieks gan tad uzdrīkstēsies izstiept roku pēc svētās Krievzemes?»

— Velns un elle! — Aleksejs izsaucās, uzgrūdies krituša koka stumbram, pār kuru viņa zirgs tikko spēja pār-

«> Uz redzēšanos! (Poļu vai.), lēkt. — Būtu laiks parādīties saulītei, nez ko tā šodien tik kūtra? … Nevar vien uzlēkt.

—   Mēs jājam pa ēnu, — Jurijs atbildēja. — Redz, tur laikam cejš pagriežas, un mums būs gaišāka jāšana.

—   Un siltāka arī, bajār! Bet te vējš ņem cauri līdz kauliem. Nu, Jurij Dmitrič, — Aleksejs turpināja, priecādamies, ka kungs uzsācis ar viņu valodas, — braši gan tu apstrādāji to uzpūtīgo poļu tītarēnu! Lai zina, ko nozīmē — pacienāt pa krievu paražai! Kazi, viņam pāris nedēļu ēst negribēsies. Tomēr, bajār, kad mēs jājām laukā no sādžas, manas ausis saklausīja kaut ko nelāgu, un lai es neesmu Aleksejs Burnašs, ja tagad visa sādžele nav pilna ar poļu jātniekiem.

—   Tu dzirdēji pakavu klaboņu?

—   Jā, bajār, bet ziemu zirgu barus nedzen. Kas zina!… Kostroma no šejienes nav tālu, bet tur ir poļi: kāds tur brīnums, ja viņi uzkuļas arī šajā pusē.

—   Jā, tas var gadīties.

—   Nu, ja tas bailulis Kopičinskis viņiem pažēlojas un viņi sāk dzīties mums pakaļ? Un ceļvedis viņiem tālu nebūs jāmeklē: ne jau velti Ķirša palika iebraucamajā vietā.

—   Ai, Aleksej, bīsties jel dieva! Vai tiešām tu domā, ka cilvēkam, kurš aiz mūsu žēlastības vēl redz dieva pasauli, nepietiks godaprāta …

—   Ek, bajār! Gaidi vien no tiem velna aizkrāciešiem godaprātu; diez vai viņi, nolādētie, ij dieva bīstas. Gaidi vien, ka Aizkrāces kazaks ies atminēties laba darījumu! Tāds tak, lai dievs man piedod, par mēriņu sīvā ij miesīgu tēvu pārdos. Nu, re, liekas te ir stiga. Ir nu gan mežiņš! Sito biezokni — tumšs, ka vai acī durams! Toties brīva izdzīvošanās, bajār: ir kur pamedīt… Te gan laikam lāču un visādu citādu zvēru, ka biezs!

Mūsu ceļavīri pa šauro stigu iejāja mežā. Tumšais sils kļuva ar katru soli necaurejamāks, un, kaut gan stiprs vējš locīja koku galotnes, lejā valdīja pilnīgs klusums. Laiku pa laikam, izlauzies cauri meža biezoknim, gar stigu aizslīdēja kāds spožs uzlecošās saules stars; taču abās ceļa pusēs visu sedza bieza krēsla. Visapkārt viss stinga mierā, un tikai paretam melns krauklis, pamodies no zirgu pakavu klaboņas, pārlidoja no vienas priedes uz otru, apbirdinādams ar pūkainu sarmu Juriju un Alekseju, kurš ikreiz, bailēs nodrebēdams, bikli pašaudija acis

uz visām pusēm. Redzēdams, ka viņa kungs nevēlas sarunu turpināt, viņš sāka svilpot kādu dziesmu. Bridi abi jāja klusēdami, tad Aleksejs, piepeši apturējis savu zirgu, sacīja bažīgā balsī:

—   Vai dzirdi, bajār?

—   Kas ir? — Jurijs noprasīja, kā no miega pamodies.

—   Klau! Vai dzirdi? Kāds auļo mums pakaļ!

—   Jā, un varen strauji… Droši vien Ķirša.

—       Nē, Jurij Dmitrič! Es redzēju to kraķi, ko iebraucamās vietas saimnieks viņam pārdeva: ar tādu nekur talu nevar aizauļot. Paskaties tur, bajār, — vai redzi — tālumā spīd kaut kas melns? Ko tur runāt par Ķiršu! Lido kā vēja spārniem.

Jātnieks, kurš patiesi neparastā ātrumā tuvojās mūsu ceļavīriem, izauļoja nelielā klajumiņā, un viņa sejā iespīdēja saules stars. Jurijs tūliņ pazina aizkrācieti, kurš, noliecies pie seglu loka, kā zibens šāvās pa ceļu.

—        Nu, vai es tev neteicu, ka tas ir Ķirša? — viņš izmeta Aleksejam.

—       Redzu, bajār, redzu! Tagad arī es pazīstu viņa pinkaino cepuri un melno suni. Kur tad viņš ņēmis bēru zirgu? Pirka tak laikam dārku … Kāds nelabais viņu tā trenc! Rāmāk, jel rāmāk, nešķīstais! Bajāru bezmaz miltos samali!

—       Nekavējieties ne mirkli, — steigšus uzsauca Ķirša, ar pūlēm apvaldīdams savu zirgu, — jums dzenas pakaļ.

—        Nu, tā … mana sirds to nojauta! — Aleksejs izsaucās. — Sādžā ir poļi? …

—   Jā! Trīs horugvi3 ' un kādi divi simti lēģera kalpu.

—        Dievs, stāvi mums klāt! Ko tad mēs vēl kavējamies, bajār? Zirgos, un lai dievs mūs paglābj!

—        No kā tad tu baidies? — Jurijs noprasīja. — Kad poļi uzzinās, kas es esmu …

—       Tā ir gan, Jurij Dmitrič, tikai, kamēr tu viņiem skaidrosi, ka ved pana Gonsevska vēstuli, viņi pagūs nošaut mūs abus; poļi izrēķinās īsi un ātri.

—        Un it īpaši, — Ķirša piebilda, — ja ir pārliecināti, ka esi viņu ienaidnieks un ved līdzi daudz naudas.

—        Un vēl piedevām, — Aleksejs viņu pārtrauca, — ja esi tik tikko piespiedis poli vai aizrīties ar ceptu zosi.

—   Bailuli Kopičinski, — Ķirša turpināja, — jau nu

a > Jātnieku rotas. (M. Zagoskina piezīme.)!

viņi neietu aizstāvēt, bet viņš tiem iegalvoja, ka tu esot poļu ienaidnieks un vedot naudu uz Ņižņijnovgorodu. Es kopā ar citiem iespraucos iebraucamajā vietā un to visu dzirdēju pats savām ausīm. Kamēr reģimentārs*' norīkoja jums tvarstītājus, raudzīju izgudrot, kā jūs pasargāt no šīs nenovēršamās nelaimes; izgāju pagalmā, skatos… pie lieveņa viens ierindnieks tur aiz pavadas šito zirgu; pavēroju — puisis tāds vārgs; piegāju tuvāk, pamanījos un, blaukš, viņam ar dūri pa pieri! Nabadziņš, ij neiepīkstējās! Bet es — žvikt — zirgam mugurā, pa sētas puses vārtiem laukā, pa sādžas ceļu izauļoju uz lielceļa — un projām biju! Bet paklausieties tikai, kāda dunoņa atbalsojas mežā! Pie velna! Vai tiešām viņi visi būtu metušies jums pakaļ?

Nudien, šķita, ka viss mežs būtu atdzīvojies: attālai aizsprostu pārrāvušas straumes krākšanai līdzīgs dobjš troksnis, svilpieni un pistoļu šāvieni sacēla spārnos putnu barus, kas, skaļi ķērkdami, aiztrauca pār mūsu ceļavīru galvām.

— Žiglāk, bajār, žiglāk! — Ķirša sāka saukt, iespiezdams piešus savam zirgam sānos. — Šie nebēdnieki ir tuvāk, nekā mēs domājam. Redzi, kā Aszobis sabozis spalvu: ne velti viņš šaudās uz visām pusēm. Šurp, Aszobi, šurp! Nu, tā arī ir! … Glābies, bajār!

Piepeši atskanēja skaļš šāviens un Jurija zirgs nogāzās zemē beigts. Soļus astoņdesmit poļu jātniekiem pa priekšu joņoja pārgalvīgs jātnieks.

—   Stāt! — viņš izsaucās, ar otru pistoli tēmēdams uz Ķiršu.

Aizkrācietis zibens ātrumā nolēca no zirga.

—   Lec, bajār, manā zirgā, — viņš uzsauca, — bet es lūkošu tikt galā ar vajātājiem!

Viņš paķēra savu šauteni, nosvilpa lode, un gandrīz to pašu brīdi izbiedēts zirgs bez jātnieka aizauļoja garām mūsu ceļavīriem.

—   Nu, tagad ar dieva palīgu! — Ķirša sacīja.

—   Bet tu? — iejautājās Jurijs.

—   Kājniekam visi ceļi vaļā.

—   Bet ja tevi nošaus? …

—   Kas par to? Labs tas parāds, kas atdots. Ar dievu!

*> Pulka komandieris. (M. Zagoskina piezīme.)

—   Kristus dēj, bajār, — Aleksejs iekliedzās, —• ātrāk, re, kur viņi ir!

Poļu jātnieku bars, skaļi aurēdams, strauji tuvojās mūsu ceļavīriem.

—   Kas te ko spriedelēt! Nedusmojies, bajār, — Ķirša sacīja, uzcirzdams ar nagaiku zirgam, kurā sēdēja Jurijs. Brašais zirgs saslējās pakaļkājās un aizšāvās pa ceļu kā bulta.

—   Ķeriet kājnieku! Šaujiet viņul — pūlī ieskanējās nikni saucieni, un lodes sāka birt kā krusa, tomēr Ķirša jau bija gabalā; viņš metās skriet pa šauru taciņu, kas, vīdamās starp krūmiem, veda dziļāk mežā. Noskrējis kādus divsimt soļus, Ķirša apstājās; viņš nogūlās zemē un ieklausījās: tālumā tikko dzirdami klaudzēja zirgu pakavi, atbalss vairs neatkārtoja satracinātā jātnieku pūļa mežonīgos kliedzienus; drīz vien viss pieklusa, un nogurušais suns mierīgi nogūlās viņam pie kājām. Beidzot pārliecinājies, ka briesmas nedraud, dievticīgais aizkrācietis pārmeta krustu, tad, izvilcis no azotes pulvera radziņu un lodi, sāka pielādēt savu šauteni. Ķirša vēl nebija paguvis, kā nākas, iestiprināt lodi, kad Aszobis pēkšņi izslēja ausis, ierūcās, kā negudrs metās atpakaļ pa taciņu un pēc brīža riedams atgriezās pie sava kunga.

—   Kas tad nu, kas tad nu, Aszobit? — Ķirša izsaucās, ar roku maigi noglāstīdams suni. — Kas tev lēcies? Vai tik neesi saodis kādu vērtīgu zvēru? Kas tie par brīnumiem! Ko tu tā spiedies man klāt? … Vai tiešām .., Nu, nē! Es, pat kājām iedams, tikko spēju izspraukties cauri šai biežņai… Tomēr arī man sāk likties … Vai tik nebūs lācis?… Nekā, velns lai parauj!… Klusu, Aszobi!

Piepeši gluži tuvu sāka brīkšķēt kritalas un mežā atskanēja daudzi aši cilvēku soļi. Kiršam nebija grūti uzminēt, ka vairākiem jātniekiem bija pavēlēts nokāpt no zirgiem un sekot viņam un ka briesmas vēl nav garām. Baidīdamies šādā biezā mežā nomaldīties, viņš atkal skrēja tālāk pa taciņu, kas ar katru soli kļuva mazāk samanāma un beidzot, izvedusi lielā klajumā, izzuda pavisam. Ķirša neziņā apstājās; viņš saprata, cik bīstami ir iziet atklātā vietā; taču klajuma viņā pusē, pašā meža biezoknī, tieva dūmu strūkliņa, lauzdamās cauri biezajiem zariem, solīja viņam patvērumu un varbūt pat aizstāvību. Tikmēr troksnis nāca tuvāk, nebija vaļas prātot: viņš izlēma un devās laukā no meža.

—   Re, kur viņš ir! Turiet viņu! Ķeriet ciet dzīvu! — aizmugurē ieskanējās rupjas balsis.

Ķirša paraudzījās atpakaļ: kādi desmit apbruņoti poļi izskrēja klajumā; par aizstāvēšanos nebija ko domāt; divi no vajātājiem, aizsteigdamies priekšā saviem biedriem, sāka dzīties Kiršam pakaļ; vēl pāris soļu — un aizkrācietis būtu sasniedzis meža malu, bet piepeši viņam kāja aizķērās aiz neliela celmiņa, un viņš pakrita.

—  Aha, lajdaka H Rokā esi! — viens no poļiem izsaucās, izraudams Kiršam no rokām šauteni.

—   Sasien labi pamatīgi to nekrietno moskali! — otrs iebļāvās; taču uzticamais Aszobis kā tīģeris metās polim krūtīs, sagrāba viņu aiz rīkles un nogāza zemē. Biedrs steidzās palīgā, bet Ķirša pielēca kājās un, aizskrējis līdz biezam krūmājam, gandrīz vai bez jušanas nogāzās sniegā. Viņš nevarēja redzēt, kas notika klajumā, bet skaidri dzirdēja poļu kliedzienus un lamas, negantu riešanu, tad izmisīgu kaucienu un beidzot Aszobja pēdējo pirmsnāves smilkstienu. Kiršam sirds sažņaudzās sāpēs; viņš vairākas reizes tvēra pēc sava dunča spala, pūlējās piecelties, taču aizelsdamies un pilnīgā bezspēkā atkal pakrita. Tikmēr poļi, cik nu viņš spēja saklausīt, salasījušies bariņā, sprieda: vai griezties atpakaļ vai turpināt bēgļa vajāšanu? Par laimi, kāds brītiņš pagāja, kamēr viņi strīdējās, un, kad viņi, kā likās, bija nosprieduši meklēt, Ķirša jau bija paguvis atvilkt elpu un, piecēlies kājās, metās turp, kur gaisā cēlās caurspīdīgs dūmu mākonis.

VI

Ķirša ar pūlēm spraucās cauri biežņai un galu galā nonāca pie augsta zedeņu žoga, gar kuru bija izrakts dziļš grāvis. Laiku nekavēdams, viņš pārtrausās pāri žogam, aiz kura ap nelielu, līdz pusei sniegā ieputinātu mājcli atradās pāris duču bez noteiktas kārtības izvietotu bišu stropu. Dūmi, stīdzēdami laukā pa jumta lodziņu, aizlocījās virs mājeles salmu jumta; pie pašām durvīm gulēja milzīgs ķēdes suns, sildīdamies saulē pie savas būdas. Saodis svešinieku, tas sāka skaļi riet; Ķirša

" Nelietis, neģēlis. (Poļu val.J.

apstājās, gaidīdams, ka no mājas kāds iznāks, bet neviens nerādījās; tad viņš, izvilcis no savas ceļa somas gabalu maizes, pasvieda to sunim un pielabinātais cerbers rūkdams ielīda savā būdā. «Nabaga Aszobi!» Ķirša nodomāja, ieiedams mājā. «Tu arī kādreiz tāpat sargāji manu māju, bet tev gan nevarēja tik viegli pielabināties!» Aizkrācietis no pirmā acu uzmetiena pārliecinājās, ka mājelē neviena nav, tomēr iekurtā krāsns, ar dvieli apklātais galds un aizsāktais maizes klaips, kam līdzās atradās prāva krūka miestiņa, — tas viss liecināja, ka saimnieks izgājis uz īsu brīdi. No krāsns visgarām istabai bija starpsiena, aiz kuras atradās tukši stropi, toveri un vairākas mučeles. Ķirša vēl nebija paguvis lāgā pārlaist istabai acis, kad piepeši kaut kur tuvumā ieskanējās balsis. Nezinādams, kas nāk — draugi vai ienaidnieki, viņš noslēpās aiz starpsienas un nogūlās starp diviem stropiem, aiz kuriem viņu nekādi nevarēja ieraudzīt. Kāds ienāca istabā. Aizkrācietis aizturēja elpu un sāka vērīgi ieklausīties.

—   Nāc drošāk iekšā, Grigorjevna, — teica rupja balss. — Nebaidies: kurš pie manis nāk ar labu nodomu, tam ne no kādas indeves nav jābaidās.

—   Zināms, tētiņ Arhip Kudimovič, — atbildēja sievietes balss, ko bieži pārtrauca kāss, — zināms! Tu esi lāga cilvēks, tikai tā mana darīšana tāda neierasta.

—   Sēdies nu, kūma. Kas tev tur tajā padusē?

—   Tāpat vien, šis un tas, dārgumiņ! Pazemīgi lūdzu pieņemt. Te tajā kuļķenā ir pīrāgs, bet tas ir stopiņš ķiršu degvīna no bajāra pagraba.

—   Paldies, Grigorjevna, paldies!

—   Ēd vesels, mīļais! To tev sūta Agrafena Vlasjevna.

—   Mūsu jaunās kundzenes auklīte?

—   Jā, tētiņ! Viņai pašai neiznāk vaļas ar tevi kādu vārdiņu pārmīt, tad nu sūta mani… Ak vai, dārgais! Sasirgusi viņas bajārmeita Anastasja Tiinofcjevna. Dievs vien zina kas viņai lēcies: raud tikai un skumst — pagalam savārgusi. Bajāram no Maskavas atsūtīja* kādu tur poļu veiklinieku — āderu cirtēju, vai?… Nemaz nezinu, un tas arī netiek gudrs. Gan vārdoja, gan deva aizjūras zāļu dziru un sazin ko visu vēl ne — labuma tikpat nekāda. Vai tikai tā liga viņai nebūs uzkritusi no ļaunas acs? Kā tu domā, Arhip Kudimovič?

—   Nebūtu brīnums, Grigorjevna, nebūtu brīnums. Un vai ta viņa sen kopš tā sasirgusi?

—       Vlasjevna daudzina, ka ap ziemas Nikolaja dienu, kad bajārs kopā ar meitu brauca uz Maskavu, šī bijusi pie labas veselības; pārbraukusi mājās — sākusi kļūt tāda domīga vien; bet, kolīdz tētiņš šo apsolījis par sievu vienam varenam poļu panam, tā nu kopš tās reizes šī tāda kā dieva nepieņemta.

—       Paklau! Vai aukle nav ievērojusi, ka Maskavā kāds būtu uz viņas jauno kundzēni cieši nolūkojies?

—       Kā nu ne, dārgais! Viņa ar Nastasju Timofejevnu katru dienu Pestītāja katedrālē klausījusies liturģiju, un katru reizi kāds brašulis ar gaišbrūniem matiem esot viņā skatījies, acu nenolaidis.

—       Redz, kā! Bet vai viņa nezina, kas tas bijis par puisieti?

—       Nezina, tētiņ; tikai reiz Vlasjevna ieklausījusies — viņa kalps šo uzrunājis par Juriju Dmitriču; un pēc drēbēm un izturēšanās šķities neesam vienkāršu ļaužu.

Sie pēdējie vārdi divkāršoja Kiršas ziņkārību un pamudināja viņu palikt pieliekamajā, kuru viņš jau bija grasījies atstāt.

—       Nu, kā tev, labdari, vedas domāt, — Grigorjevna turpināja, — vai tā viņai kāda kaite, vai arī viņa nīkst no…

—   No ļaunas acs, Grigorjevna, no ļaunas acs!

—        Un auklīte jau arī to vien saka, no kā gan cita lai tas būtu. Bet tu jau, tētiņ, pats esi šitais lietās meistars, un ja gribēsi līdzēt…

—       Nē, Grigorjevna, slikti būs: kurš pamaitājis, tam viņa arī jāārstē. Es tomēr pats parunāšu ar Vlasjevnu.

—        Parunā gan, mīļais, parunā: četras acis aizvien labāk redz nekā divas. Nu, tētiņ, tagad ari es tev zemu klanīšos! Nepamet mani, grūtdieni! Man tak ari ir pie tevis lūgums.

—   Kas tev uz sirds, Grigorjevna?

—   Bail ij sacīt.

—   Saki vien, nebaidies.

—   Atnācu pie tevis, labdari, gudrībās pamācīties.

—   Kā tad tā?

—       Tu jau zini: dzīvoju atraitnēs, viena kā pirksts — visnotaļ apaļa bārene… Gadās, ka nav ij ko likt uz zoba.

—   Zinu, zinu.

—   Tev dievs devis viedīgu prātu, Arhip Kudimovič; tu zini visu beidzamo: vai tur zirgs aizbēdzis, vai govij kas kaiš, vai arī lopam tārps iekodis, tāpat ja puisis sadomājis precēties vai jaunai sievai uznāk vaimanājamā reize — visi tikai pie tevis vien, pie tevis vien pēc palīdzības. Un bajārs pats jau arī tev šad tad pasaka kādu laipnīgāku vārdu; lai kur iet dzīres vaļā, Kudimičs nekad netiek aizmirsts: kā, sak, lai neaicina šitādu zintnieku — var vēl nelaimē iedzīvoties!…

—   Zināms, ka tā, Grigorjevna. Bet ko tu īsti gribi?

—   Ta, redz, ko, mīļais: ierādi tu man, muļķei, arī savas iemaņas, tad ij man neviens cienastu garām nenesīs un sāks mani godāt tāpat kā tevi.

—   Ače, ar ko esi atšāvusies, vecā ragana! Pieraugi tikai! Vai tik neesi sagribējusi ar mani spēkiem mēroties?

—  Nu, ko tu, labdari! Vai nu žagatai tur laisties, kur vanags lidina. Ko liksi, to darīšu.

—   Vai tik tā būs?

—   Dievs mans liecinieks, Arhip Kudimovič! Lai ar mani notiek kas notikdams, tavai gribai nemūžam pretī nestāšos.

—   Nu, lai nu tā būtu! Un ģīmis jau tev īsti piederīgs: tevi jau tāpat visi godā par veco raganu.., Bet vai tu no tiesas nestāsies pretī manai gribai?

—   Kā vergs es tev kalpošu, mīļais!

1 — Nu, pielūko tu man! Klausies, Grigorjevna, lai tā arī notiek, es jau būtu ar mieru, esi tak bārene… Bet meitietim mati gan gari, taču padoms īss. Ja nu tu izmel- sīsies?

>— Kurš! Vai es, tētiņ?… Lai tad dievs liek man izkalst tievai kā rudzu salms!… Lai es vairs dieva pasauli neredzu! … Lai es nosprāgstu bez grēksūdzes! …

—   Labi jau, labi, nedievojies!… Ļauj apdomāt… Nu, tad klausies, Grigorjevna, — pēc brīža atsāka vīrieša balss, — šodien mūsu sādžā dzer kāzas: pagasta rakstveža meita iziet par sievu pie muižas pārvaldnieka dēla. Kad nu viņi brauks uz baznīcu, tu ielavies līgavaiņa mājā uz guļamlāvas, iespiedies kaktā, nodur galvu un kaut ko murmini savā nodabā …

—•» Bet ko tad, labdari, īsti lai murminu?

—   Kas tik ienāk prātā; un, lai tev prasa ko prasīdami, pieraugi — neatbildi ne vārda! Murmini tik savā nodabā un klanies uz priekšu un atpakaļ.

—   Klausos, tētiņ!

—       Un, kad nu kāzinieki pārbrauks no baznīcas, es ieiešu istabā, un, tiklīdz es pārkāpšu pār slieksni, tu tūliņ — žvikt, no lāvas nost — un nežēlo nu sevi pirmajā reizē — kūleniski gāzies uz grīdas!

—       Uz grīdas? Ak, mans mīļais! Tā tak es savus kauliņus vairs nesavākšu!

—       Vai redz, kas šī par bajārieni! Tev gan laikam patiktos, cisās guļot, kļūt par burvi? Nu, ja pagūsi, pasvied apakšā salmus, tikai pieraugi, lai neviens nekā nemana.

—  Dzirdu, tētiņ, dzirdu!

—       Lai es runāju ko runādams, kliedz tikai «esmu vainīga!», bet tālākais vairs nav tava daļa. Pirms trim dienām pazuda bajāra linaudekli; ja tev ko prasa par tiem, paņem kausu ūdens, pamurmini kaut ko virs tā, paraugies uz mani un, tiklīdz es māšu ar galvu, atbildi, ka linaudekli atrodas Fedjkas Homjaka piedarbā, noslēpti rijā.

—  Ak, tu tētīt! Vai no tiesas Fedjka Homjaks? …

—       Viņdien šis draudējās mani iekulstīt, tad lai nu tagad tiek galā ar pārvaldnieku.

—        Pag, pag! Tu tak laikam nāci no turienes, kad es ar tevi satikos?

—       Klusu, vecā ragana! Par to ir neiepīksties! Vai dzirdi? Tu neesi ne redzējusi, ne dzirdējusil

—   Klausos, tētiņ, klausos!

—       Rit atkal atnāc šurp — man ar tevi šis tas runājams, bet nu posies labi veicīgi prom. Un pieraugi — ej ar līkumu, lai neviens nemana, ka esi bijusi pie manis,— vai saproti?

— Noprotu, mīļais, noprotu.

— Nu, tad labi, ej prom!

—   Piedošanu, tētiņ Arhip Kudimovič!

—       Vadzi, laikam suns rej?… Nudie! Ko tur nelabais būs attrencis?… Klau, Grigorjevna, ja tevi kāds sastaps te, tad viss pagalam. Noslēpies mudīgi tepat pieliekamaja kambarī, aizmet ciet krampīti un esi klusa kā kaps.

Grigorjevna ienāca aiz starpsienas un, aizcirtusi durvis, piespiedās pie stropa, aiz kura bija aizlīdis Ķirša. Mirkli vēlāk vairāki vīri, zobenus šķindinādami, ar troksni iegāzās istabā.

—       Hei, moskali! — viens no tiem izsaucās. — Vai te pie tevis kāds nav ienācis?

—   Neviens, tētiņ.

—       Tu melol Pie tevis ir noslēpts nelietis, kuru mēs meklējam.

—   Dieva vārds, nav!

—       Saki taisnību, citādi es vienā vēzienā pataisīšu tevi aukstu. Hei, Budila! Un tu, Suma, apskatiet bēniņus, bet mēs te pārmeklēsim visus kaktus. Kas tev tur aiz tās starpsienas?

—   Tukši stropi un šādi tādi veci trauki.

—       Melo, moskali! Durvis aizdarītas no iekšpuses — tur kādam jābūt. Nu, biedri, siksnās viņu, tad viņš sāks runāt.

—       Apžēlojieties, krietnie kungil Pateikšu jums visu taisnību: tur sēž viens sievišķis.

—   Sievišķis! Kāda velna tad tu viņu tur noslēpi?

—        Nedusmojies, labdari; jūs esat karavīri: jo tālāk no jums, jo tālāk no grēka.

—   Dod viņu šurp, — sauca rupjas balsis.

—       Jā, pie viena: redz, kur laikam ir stops ar uzlievi,— teica tas, kurš bija izvaicājis saimnieku. —■ Mēs to tukšosim kopā ar daiļavu, kas tur slēpjas. Nāc laukā, skais- tulīt, citādi izlauzīsim durvis!… Ek, viņa ir durvis aizkrampējusi, nolādētā!… Nu, tad, biedri, r-reizē!

—       Pagaidiet, puiši, —- kāds ierunājās piesmakušā balsī. — Doties triecienā ir mans pienākums; tikai noruna labāka par naudu — kurš pirmais tur ielauzīsies, tam piederēs laupījums. Paej iet nost!

No varenā pleca spēcīgā spiediena dzintele izsprāga, un durvis plaši atvērās.

—       Ak, tu brašuli, Nagiba! — poļi iesaucās. — Nu, ved ātrāk laukā gūsteknes!

—       Gana stīvēties, drostaliņ, nāc laukā! — sacīja plat- plecainais Nagiba, izvilkdams Grigorjevnu istabas vidū. — Sasodīts! Tā tak ir veca ragana! — viņš izsaucās, palaidis veceni vaļā.

—       No tavas mutes dieva ausī, dārgais! — Grigorjevna atbildēja, zemu paklanīdamās.

—        Apsveicam, pan Nagiba! — skaļi smiedamies, izsaucās poļi. — Esi gan nogrābis skaistulīti!

—        Ak tu, bezzobe! Vai gan ar tādu mūli kā tev jāslēpjas no brašiem puišiem? — Nagiba sacīja, iebelzdams Grigorjevnai ar dūri. — Lasies prom, vecā velna mātīte! Bet tu, rudbārdi, nāc mums līdzi un izved mūs uz lielceļa.

—   Paga, brāl, — kāda cita balss ierunājās, — vai esarn visu apskatījuši? Vai pieliekamajā kambarī nav vēl kāds?

—   Dievs mans liecinieks — nav, mīļais! — atbildēja saimnieks, mezdams raižpilnus skatienus uz pieliekamā tumšo kaktu, kur atradās divi toveri ar medu. — Tur ir tikai tukši stropi un veci trauki, nekas cits.

—   Patiesi, — Nagiba prātoja, — kāda velna pēc viņam būtu jālien šajās lamatās, ja viņš var no mums paslēpties aiz katra krūma? Ejam, biedril Ē! Klausies tu, saimniek, — naudiņa gan tev laikam turas?

—   Dieva vārds, nav neviena pulaa) , dārgais.

•— Nu, nu, nav ko luncinaties! Atdod ar labu, citādi…

—   Apžēlojies, mīļais, zvēru pie Kristus — vakar pēdējo naudiņu aiznesu savam bajāram Timotejam Fjodorovi- čam Salonskirn.

—   Klausies, moskali, dod tūlīt šurp…

—   Vai tu, Nagiba, pie pilna prāta? — viens no poļiem apsauca. — Vai esi aizmirsis, ko piekodināja pans regi- mentārs? Ja šitas vecis ir bajāra Kručinas-Salonska dienestā, tad mēs viņam nedrīkstam atņemt ne mazāko nieciņu.

—   Pans reģimentārs! Pans reģimentārs!… E, niech jego wszyscy diabli!…

—   Cst, klusāk! Ko tu bļauj, stulbeni! — tas pats polis viņu pārtrauca. — Vai tu varbūt domā, ka no tavas pieres lode atpakaļ atlēks? Pielūko, viņa gaišība jokus nedzen. Ejam, puiši! Un tu, saimniek, kato pa priekšu un izved mūs uz lielceļa.

Pec brīža istaba bija tukša un Ķirša varēja brivi uzelpot. Viņš klusītēm iznāca no pieliekamā; soļu čaboņa tālumā bija tikko vairs dzirdama; drīz vien kļuva pavisam kluss. Satrauktais suns atkal mierīgi nogūlās piesaulītē un, asti draudzīgi vicinādams, palaida Ķiršu garām kā vecu paziņu. Aizkrācietis nešaubījās, ka taciņa, kas veda taisni prom no bitenieka mājas, viņu izvedīs pie bajāra Salonska dzimtmuižas, kur, spriežot pēc Alekseja vārdiem, viņš cerēja atrast Juriju, ja vien bajāram bija izdevies paglābties no poļu vajātājiem. Ķirša nosoļoja verstis četras, neviena nesaticis; tomēr mežs kļuva manāmi retāks, un veseli dūmu mākoņi tālumā liecināja par liela

»> Vissikukā vara monēta. (M. Zagoskina piezīme.)' ciema tuvumu. Beidzot taciņa viņu noveda pie sakņu dārziem. Iedams gar zedeņu žogu, viņš nonāca pie nelielas kapličiņas, kurai iepretī pa atvērtiem piedarba vārtiem bija redzama virkne zemu, salmiem apjumtu būdu. Vēlēdamies ātrāk nokļūt pie mājām, viņš nolēma iet gar aizmuguri. Krieviem ir tāds sakāmvārds: bailīgais bēg pat no savas ēnas… Tā izgāja ari Kiršam. Ejot garām tukšai rijai, viņš šķita dzirdam soļus; aizkrācietis vienā mirklī paslēpās rijā. Iekams Ķirša paguva attapties un atcerēties, ka viņu vairs neviens nevajā, viņš jau atradās rijas bedres dibenā un, kas zina, būtu dārgi samaksājis par savu izmisīgo lēcienu, ja nebūtu uzkritis virsū kaut kam mīkstam. Lai gan te valdīja tumsa, viņš tūliņ sataustīja, ka zem viņa atrodas vairāki gabali smalka linaudekla. Te viņam iešāvās prātā dīvainā bitenieka mājā dzirdētā saruna. «Lai notiek, tu viltus burvi!» Ķirša nodomāja. «Redzēsim, vai velns tev iečukstēs ausī, ka bajāra lin- audckli no Fedjkas Homjaka rijas pārceļojuši uz citu vietu?» Sī doma viņu uzjautrināja. Ķirša izvilka audeklu no bedres, aiznesa to uz mežu un, ieracis sniegā pie kapličiņas, devās prom pa šauru, starp diviem sakņu dārziem iemītu taciņu.

Ķirša iznāca uz platas ielas, kurai pret vidu nelielā klajumiņā atradās pussagruvusi koka baznīciņa, kas no apkārtējām dzīvojamām mājām atšķīrās vienīgi ar krustu un zemu, baložu būdai līdzīgu zvanu torni. Visa baznīc- priekša un baznīca bija pilnutn pilnas cilvēku; pie baznī- ciņas durvīm stāvēja garīdznieks pilnā amata tērpā; viņa un visu citu te stāvošo skatieni bija pievērsti ļaužu pūlim, kas lēni tuvojās dievnamam. Aizkrācieša ieroči un kareivīgais izskats piesaistīja ļaužu uzmanību, un, kad viņš piegāja pie baznīcas, pūlis godbijīgi pašķīrās, un visi priekšā stāvošie zemnieki bikli noraudzījās Kiršā un steigšus pacēla cepures, izņemot kādu plecīgu puisi, kurš, diezgan vienaldzīgi paraudzījies aizkrācietī, atkal pagriezās uz to pusi, no kuras tuvojās vairākas kamanas un kādi divdesmit jātnieki un kājnieki. Zemnieka atklātība un drosme Kiršam iepatikās; viņš piegāja puisim klāt un apvaicājās:

—   Kālab tad pareizticīgie pulcējas ap baznīcu?

—  Tāpat vien, — zemnieks atbildēja. — Muļķa ļautiņi: āre, pagasta rakstveža meitu ved pie altāra, tad nu visi sanākuši noskatīt jauno pāri. Kā diez kādu brīnumu!

—   Viņa iziet par sievu pie jūsu pārvaldnieka dēla?

—   Kā tad tu to zini?

—   Valodām, draugs, ašas kājas.

—   Tu laikam esi šejienietis?

—        Nē, es jūsu sādžā ierados nupat un neviena te nepazīstu.

—   Vai nu tā ir?

—        Tā ir! Bet pasaki man: kas tas par greznu namu tur, pa kreisi?

—   Mūsu bajāra Timoteja Fjodoroviča Salonska maja.

—   Vai pie viņa šodien kāds nav atjājis?

—        Dievs vien zina! Mēs no bajāra pagalma turamies tālāk.

—   Aiz kam tad tā? Vai tad viņš ir nejauks pec dabas?

—        Labāk tāds nebūtu pasaulē nācis! Mums jau no viņa kalpiem vien dzīves nav.

—        Ko tu bjausties, Fedjka Homjak! — viņu apsauca cits zemnieks ar sirmu cienīgu bārdu. — Neklausies viņa, labo cilvēk: mūsu bajārs — lai dievs dod viņam ilgu mūžu! — ir žēlīgs kungs, un mēs viņa paspārnē dzīvojam dziedādami.

—        Jā, brāl, dziedāsi gan, kad tavu pēdējo aitu aizrauj uz kunga sētu.

—       Vai tu cietīsi klusu, pieta piere! — turpināja sirmais vecis. — Ei, brāl, tā tu labu galu neņemsi! Neklausies, krietnais kungs, netici viņam: viņš to melš tāpat vien, aiz savas muļķības.

—       Nebaidies, vectēv, — Ķirša sacīja smaidīdams, —es esmu garāmgājējs un jūsu bajāra nepazīstu. Vai tad viņam bērniņi arī ir?

—        Viena meitiņa, dārgais, Anastasja Timofejevna — īsts debesu eņģelis!

—       Jā, kas tiesa, tas tiesa, — piebilda pirmais zemnieks, — nemaz nav tētiņā atsitusies: tāda laba, laipnīga, bet no vaiga — kā zelta saulīte. Nu, visādi būtu jaukum- jauka, ja tik bijusi stiprāka, bet, redz, veselību dieviņš liedz.

i — Veries, Homjak! — vecis izsaucās. — Reče, kur brauc rakstvedis ar līgavu un paša bajāra kamanās. Cepures nost, puiši!

Kāzu brauciens tuvojās baznīcai. Pa priekšu jāja divi līgavaiņa brāļi gaišzilos kaftānos, ar baltiem dvieļiem i pār plecu; aiz viņiem nelielās kamanās mazgadīgais līga

vas brālis veda svētbildi, pati līgava kopā ar savu tēvu brauca aveņkrāsas kamanās, kas no iekšpuses bija apsistas ar blīvu tumšsarkani lāsainu zīdu; zem kājām abiem paklāta balta lāčāda, bet aizjūgs izrotāts ar daudzām lapsu astēm. Kamanu rindu ar preču mātēm un līgavaiņa un līgavas radiem pavadīja kājnieku un jātnieku pulciņš, kura vidū dižojās līgavainis uz balta zirga, kam iemaukti bija izrotāti ar dažādas krāsas pušķiem, bet pavadu vietā bija vara ķēdes — greznums, ko vienkāršie ļaudis bija aizguvuši no ievērojamiem bajāriem, kam šādas ķēdes mēdza būt ne tikai sudraba, bet bieži vien tīra zelta.

Ķirša līgavainim nopakaļ kaut kā iespraucās baznīcā, kurā bija tik daudz ļaužu, ka tikko pietika vietas laulību ceremonijas noturēšanai. Viss norisinājās, kā pieklājas, un zemnieki, kaut arī stāvēja sablīvēti cits pie cita, ievēroja godbijīgu klusumu; bet to pašu brīdi, kad jaunais virs pēc tā laika paraduma nosvieda zemē un sāka mīdīt ar kājām stikla trauku ar vīnu, no kura laulību ceremonijā pārmaiņus abi ar līgavu bija dzēruši, ļaudis sāka čalot, un baznīcas priekšā atskanēja apspiestas balsis. «Pašķirieties, dodiet ceļu! Ļaujiet iziet cauri Arhipam Kudimovičam!» atkārtoja daudzas balsis. Pūlis atvirzījās no durvīm, un uz sliekšņa parādījās gara auguma zemnieks ar kuplu rudu bārdu. Viņa āriene nesolīja neko labu, bet bailes, ar kādām viņā noraudzījās visi apkārtējie^ un vārds, ko gandrīz visi izrunāja pusčukstus, Kiršam tūdaļ lika noprast, ka viņš šajā godātajā personā redz bišu dravas saimnieku, kura mājā viņa dzīvība bija karājusies mata galā. Kudimičs apstājās durvīs, žigli pārlaida skatienu baznīcas telpai un, ieraudzījis pūli Fedjku Homjaku, pasmaidīja tik ļaunā apmierinātībā, ka Ķirša deva sev godavārdu — paglābt nevainīgo zemnieku no apmelojuma un atmaskot viltus burvi. Tikmēr laulību ceremonija bija beigusies, un jaunais pāris tādā pašā kārtībā brauca uz pārvaldnieka inaju. Kudimičs, līgavaiņa aicināts, iesēdās kādās kāzinieku kamanās, bet Ķirša iejuka kājām ejošo viesu pūlī un arī devās pie jaunā pāra uz dzīrēm.

Pusceļā kāda zemnieku meitene ar izbiedētu seju pieskrēja pie pārvaldnieka kamanām un kaut ko viņam klusu pateica; tas kļuva balts kā krīts, pieaicināja sev klāt Kudimiču, un visa braucēju rinda apstājās. Abi labu laiku sačukstējās, pēdīgi Kudimičs skaļi sacīja;

— Laid, es iešu pa priekšu; nebaidies nenieka: es zinu, kas darāmsl

Kāzu brauciena kārtiba sajuka: citi iztrausās no kamanām, citi aplenca burvi, un visi zemnieki nevis izklīda pa mājām, bet devās paka] jaunlaulātajiem; burvis cienīgi iznāca visiem priekšā un, uzmundrinādams pārvaldnieku, veda visu pūli sev līdzi uz jaunlaulāto māju.

VII

Mēs atstājām Juriju un viņa kalpu Alekseju vesela poļu bara priekšā — ^ie uzskatīja abus par drošu laupījumu, tomēr viņi drīz vien manīja, ka savos aprēķinos ir kļūdījušies. Dažu minūšu laikā mūsu ceļavīri pazuda vajātāju skatienam. Nemitīgie līkumi un pagriezieni ceļā, kas nereti kļuva tik šaurs, ka divi jātnieki blakus nevarēja jāt, bēgļiem palīdzēja attālināties no blīvā jātnieku pūļa, jo tie, šaurajās vietās drūzmēdamies, traucēja cits citam un gribot negribot bij'a spiesti apstāties. Noauļojuši vairākas verstis, abi ceļinieki sāka pievaldīt savus zirgus, un drīz vien pilnīgs klusums, kāds valdīja ap viņiem, un tikko saklausāmā, arvien tālākā zirgu pakavu dipoņa viņus pārliecināja, ka poļi pagriezušies atpakaļ un viņiem briesmas nedraud.

—   Nu, bajār, — Aleksejs sacīja, —• dievs bija mums žēlīgs!

—   Bet nabaga Ķirša?

—  Ak nu, Jurij Dmitrič! Viņš ir izveicīgs puisis … Un kā tad lai viņu dabū rokā tik biezā damaksnī?

—   Bet ja nu viņš ir ievainots?

•— Dievs ir žēlīgs! Gan viņš būs sveiks un vesels!

—  Es būtu ar mieru nez ko atdot, lai par to pārliecinātos. Nu, Aleksej, vai tev nav jākaunas? Tu turēji Ķiršu aizdomās par nodevību …

—  Atzīstu, bajār, tiku grēkojis pret viņu un arī tagad domāju …

—   Ko tad?

—   Ka viņš nav aizkracietis.

—   Krietni cilvēki ir visur, Aleksej.

—  Tu, bajār, laikam arī poļus varētu saukt par krietniem cilvēkiem.

—   Zināms, pazīstu daudzus poļus, kuriem gribētu līdzināties.

—   Un tāpat kā viņi dzīties pakaļ ceļiniekiem, lai tos aplaupītu?

—   Ne pēc krievu laupītāju bandas, ne poļu lēģera kalpu bara neko nevar spriest. Nē, Aleksej, es cienu drosmīgus un cēlsirdīgus poļus. Pienāks laiks, un arī viņi atcerēsies, ka viņu dzīslās rit mūsu senču — slāvu asinis; mūsu mazbērni varbūt apskaus poļus kā īstenus brāļus, un divas spēcīgas visu ziemeļu seno valdnieku paaudzes saplūdīs vienā dižā un neuzvaramā tautāl

—   Neņem par ļaunu, bajār, tu, dzīvodams kopā ar šiem ļahiem, esi kļuvis pārlieku gudrs un runā tik daiļi, ka es ne vārdiņa nesaprotu. Nu, domā, kā gribi, kas notiks nākotnē, tas dievam vien zināms, bet tagad gan būtu daudz labāk, ja šie nelūgtie ciemiņi aizvāktos uz mājām. Tavs nelaiķa tētiņš — lai dievs viņam piešķir debesu valstību! — gan tā nedomāja. Pēc mūsu bajārienes — tavas mātes nāves tu viņam paliki vigns kā zobens makstī; bet viņš tomēr mēdza sacīt, ka viņam tevi, savu vienīgo dēlu, vieglāk būtu redzēt agri kapā nonākam nekā kalpojam poļu karalim vai kļūstam par neticīgas polietes vīru.

—   Vīru!… — Jurijs pusbalsī atkārtoja, un viņa sejā pavīdēja dziļas skumjas. — Nē, labo Aleksej! Dievs man nav lēmis būt par vīru tai, kas manai sirdij mīļa, man, redzams, tā arī lemts visu mūžu nīkt vienam.

—   Ai, bajār, bajār! Ne jau viena vien zvaigzne pie debesīm, ne viena vien daiļava svētajā Krievzemē. Vai tu vēl arvien domā par to melnacaino bajārmeitu, ko tiki redzējis Maskavā pie Pestītāja katedrāles? … Kāpēc tu neizdibināji, kas viņa tāda ir; tu aizvien tikai atliki un atliki, bet viņa uz vienu reizi izčibēja un pazuda. Un jāsaka: vai nu tādam brašulim kā tu, bajār, tālab aiz bēdām jānīkst nost? Palaid tikai vēsti, ka gribi precēties, tad nevarēsi no līgavām ne atkauties, un varbūt… ko tur var zināt — savam liktenim jau neizbēgsi… nemaz nemeklēdams atradīsi savu melnacaino skaistuli…

—   Salaulātu ar citu! … Nē, labāk viņu nemūžam neredzēt nekā ieraudzīt viņai pirkstā laulību gredzenu, ko viņa nav mijusi ar mani!

—   Kā dievs lems, tā arī būs. Bet tagad, bajār, jādomā cita doma: pa kuru ceļu mums jājāj? Te ir divi: pa labi mežā, pa kreisi laukā no meža … Un, redz, kur, gluži kā saukts, brauc zemnieciņš ar žagaru vezumu. Ei, paklau, tēvoci! Pa kuru ce|u mēs nonāksim bajāra Kručinas- Šalonska muižā?

Izdzirdis šo biedinošo vārdu, zemnieciņš noņēma cepuri, līdz vidum paklanījās jātniekiem un klusēdams norādīja pa kreisi. Pēc pusstundas mūsu ceļotāji izjāja no meža, un viņu skatienam pavērās gara virkne zemu rnājeļu nelielas upītes krastā. Plata šķērsiela veda uz baznīcu, bet viņpus upes — uz nolaidena pakalna slējās bajāra skaistā māja ar dēļu jumtu, tai visapkārt bija augsta sēta, līdzīga cietokšņa palisādei. Visapkārt kungu pagalmam bija izkaisītas muižas ļaužu dzīvojamās mājas, zirgu staļļi, suņu kūts un milzīgs laidars. Visas šīs ēkas ar to piebūvēm, klētīm un iežogojumiem aizņēma tik lielu platību, ka pirmajā acumirklī tās izskatījās pēc otra ciemata, ne mazāka par pirmo. Pārjājuši pāri tiltam, ko balstīja resni pāļi, abi jātnieki uzjāja kalnā un iegriezās plašajā bajāra pagalmā. Galvenās ēka&f priekšpuse bija vairāk nekā piecpadsmit asu gara, taču mājas augstums nepavisam neatbilda tās platumam. Nelielos četrstūrainos logus ar sarkaniem ietvariem un dažādu krāsu slēģiem atdalīja platas aiļu starpas. Mājai kreisaja pusē bija lievenis, kam pāri pletās milzīgs pārjums, ko balstīja koka stabi, kas pēc formas bija tādi kā tagadējās virpotās margas, ko dažkārt izmanto māju ārpuses rotāšanai. Labajā pusē mājai atradās divstāvu dzīvojamās telpas, kam logi bija vai divreiz lielāki nekā mājas pārējā daļā. Abpus žoga bija sabūvētas ēdamtelpas, virtuves un pagrabi ar augstu baložu būdu, bet pagalma vidū bija uzkarinātas šūpoles. Jānorāda mūsu lasītājiem, ka lepnais bajārs Kručina bija izslavēts ar savu greznību un viņam jau sen pārmeta ārzemnieku atdarināšanu un senču vienkāršo paradumu nepārprotamu apnicināšanu, un tālab viņa mājas apraksts nevar sniegt patiesu priekšstatu par tā laika krievu bajāru dzīves veidu. Viņu mājas nebūt nepārsteidza ar milzī- gumu un greznumu: lielo istabu, ko dēvēja par goda istabu, no dūmu istabas atdalīja plašs un silts priekšnams, kur dzīvoja istabmeitas, kuras tālab bija iedēvētas par priekšnama meičām. Dažās bajāru mājās no priekšnama šauras un stāvas kāpnes veda uz dzīvojamām telpām; ap māju tika celti pagrabi, zirgu staļļi, klētis un pirtis. Tāds ir īss, bet visai ticams tā laika bajāru un muižnieku māju apraksts — tie stingri ievēroja seno krievu sakāmvārdu: lai nu māja ir kāda būdama, kad tik galdā netrūkst cienasta.

Jādams pār pagalmu, Jurijs ievēroja lielu rosību: kalpi skraidīja šurp un turp; virtuvē dega spoža uguns; vairāki pavāri rosījās ap nokautu vērsi; viss liecināja, ka bajārs Kručina gaida viesus. Saimes ļaudis, ar kuriem Jurijs satikās, piejādams pie lieveņa, noskatījās viņā ar izbrīnu — saburzītais un apvalkātais bajāru virssvārks, kurā viņš bija ietinies no galvas līdz kājām, Alekseja neizskatīgās drēbes — vārdu sakot, nekas neattaisnoja nepazīstamā viesa pārdrošību: neievērodams vienkāršo ļaužu paradumu, viņš nebija nokāpis no zirga pie vārtiem, bet gan jāšus iejājis lepnā bajāra pagalmā. Nodevis savu zirgu Alekseja ziņā, Jurijs uzkāpa pa lēzenajām kāpnēm plašajā priekšistabā. Uz platiem soliem gar sienām sēdēja kādi divdesmit kalpi, ģērbušies krāsainos kaftānos; telpas kailo sienu vienīgais rotājums bija noteiktā kārtībā sakarinātas bruņas, āvas, vāles, zobeni un šautenes. Kāds no kalpiem, kājās"nepieceldamies, rupji noprasīja Jurijam, ko viņš meklējot.

—   Bajāru Timoteju Fjodoroviču, — Jurijs atbildēja.

—   Un kas tevi sūta?

Atbildes vietā Jurijs nometa savu bajāra virssvārku. Ar greznām tresēm nošūtais kaftāns un dārgais zobens uz šiem nejēgām iedarbojām spēcīgāk par Jurija dižciltīgo seju; viņi veicīgi pielēca no saviem soliem, un tas, kurš pirmais bija vaicājis, laipni paklanīdamies, paskaidroja, ka bajārs vēl neesot piecēlies un, ja viesis vēlētos pagaidīt, tad viņš lūdzot otrā istabā. Sekodams kalpam, Jurijs iegāja plašā četrstūrainā telpā, kuras vidū atradās gari ozola galdi, bet gar sienu — ar raibiem paklājiem apsegti soli. Pagāja vairāk nekā stunda; neviens nerādījās. Jurijs aiz gara laika sāka aplūkot pie sienām sakarinātos, tiem laikiem diezgan labi uzgleznotos portretus. Gandrīz visos bija attēloti poļi, bet vienā — Polijas karalis ar kroni galvā un purpura apmetni. Tas bija krūšu portrets, un karalis bija attēlots, ar elkoņiem atspiedies uz galda, uz kura atradās scepteris ar divgalvainti ērgli un visiem krieviem svētais Monomahu kronis. Jurijs aiz niknuma nodrebēja, izlasījis uzrakstu poļu valodā: «Sigismunds — poļu karalis un krievu cars». Nedomādams par pirmās neapzinātās kustības sekām, viņš pastiepa roku, lai norautu šo portretu no sienas, kad piepeši atvērās durvis, kas veda tālākajās istabās, un telpā ienāca gadus trīsdemit vecs glīti ģērbies cilvēks. Apsveicis Juriju ar ierašanos un paskaidrojis, ka ir viens no bajāra saviešiem''>, viņš apvaicājās, ko īsti atbraucējs no namatēva vēloties.

—   Man pašam jārunā ar Timoteju Fjodoroviču, — Jurijs atbildēja.

—   Viņam tagad nav vaļas: viņš nosūta ziņnesi uz Maskavu.

—   Es pats esmu no Maskavas un atvedu viņam vēstuli no pana Gonsevska.

—   No pana Gonsevska? A, tad ir pavisam cita runa! Laipni lūdzam! Es tūdaļ pieteikšu bajāram. Atļauj tikai apvaicāties: vai tu vēl biji Maskavā, kad tur tika saņemta vēsts par Polijas karaļa izcilo uzvaru?

—   Par kādu uzvaru?

—   Tad tu nezini? Ieņemta Smoļenska.

— Vai tas var būt?š

—   Jā, jā, šis dumpinieku perēklis nu ir mūsu rokās. Bajārs Timotejs Fjodorovičs vakar saņēma vēstuli no sava drauga, dzimuša smoļenskieša Andreja Dedešina, kurš palīdzējis karalim ieņemt pilsētu .. .*

—   Un droši vien netika pienācīgi apbalvots par šādu pakalpojumu? — Jurijs sacīja, ar pūlēm slēpdams savu sašutumu.

—   Ai nēl Viņš tagad ir lielā godā pie Polijas karaļa.

—   Neticu, Sigismunds necietīs sev tuvumā nodevēju.

—   Ko tu runā! Kas viņš par nodevēju! Kad pilsētu ieņēma, visi nodevēji un dumpinieki ieslēdzās katedrālē, zem kuras atradās pulvera pagrabs, paši aizdedzināja ēku un aizgāja bojā visi līdz pēdējam.* To viņiem ari vajadzēja!… Bet neņem ļaunā, es iešu un pieteikšu tevi bajāram.

—   Uzticīgie smoļenskieši! — palicis viens, sacīja Jurijs. — Kālab gan es nevarēju iet bojā kopā ar jums! Jūs nolikāt galvas par savu dzimteni, bet es… es esmu zvērējis uzticību tam, kura tēvs kā visļaunākais ienaidnieks posta krievu zemi.

Par saviešiem toreiz sauca nabadzīgos muižniekus, kas dzīvoja pie bajāra: tie ēda pie bajāra galda un mājās bija viņa sarunu biedri. (M. Zagoskina piezīme.ļ

Skaļa kliegšana, kas atskanēja pagalmā, uz brīdi izkliedēja Jurija drūmās domas; viņš piegāja pie loga: pagalma vidū vairaki kaipi lēja virsū ūdeni kādam ķēmīgam veču» kam; nelaimīgais aukstumā drebēja, locījās un, ērmīgi lēkādams, nebalsī brēca. Lādzīgais, jūtīgais Jurijs nekādi nebūtu varējis iedomāties, ko nozīmē šis cietsirdīgais joks, ja vien skaļi smiekli blakusistabā nebūtu likuši viņam noprast, ka tā ir viena no bajāra Salonska izpriecām. Riebums, ko viņš juta pret mājas saimnieku, dubultojās, redzot necilvēcisko uzjautrināšanos, kas beidzās ar to, ka aiz aukstuma gluži sazilējušo, tik tikko dzīvo večuku aizvilka uz ēdamtelpu. Pēc šī uzjautrinošā priekšnesuma atkal ienāca pirmītējais bajāra savietis un aicināja Juriju nākt līdzi. Kad abi bija izgājuši cauri kādai nelielai telpai, pavadonis atvēra ar sarkanu vadmalu apsistas durvis un ieveda viņu istabā, kurai sienas bija tapsētas ar zeltītu ādu, ko ieveda no Holandes. Augstā, ar griezumiem rotātā krēslā pie prāva galda sēdēja gadus piecdesmit vecs vīrs. Bāla seja, kurā bija saskatāmas spēcīgu, neapvaldītu kaislību pēdas; reta iesirma bārda un nelielas pelēkas acis, kas, dzalkstīdamas no saraukto uzaču apakšas, šķiet, no niecīgākās pretestības spētu iekvēloties negantā niknumā, — tas viss kopā veidoja gauži nepievilcīgu ārieni. Pēc poļu parauga apgrieztie mati, ap garo izrakstīto kaftānu zemu apsietā josta darīja viņu līdzīgu bagātam poļu panam; virs kaftāna uzvilktā neaizpogātā ferjāza ar zelta cilpām vienlaikus atgādināja krievu bajāru greznos tērpus. Jurijam nebija grūti uzminēt, ka viņš redz savā priekšā bajāru Kručinu. Pieklājīgi paklanījies, viņš tam pasniedza ar zīda auklu pārsieto pana Gonsevska vēstuli.

—   Vai sen kopš izjāji no Maskavas? — bajārs apvaicājās, ritinādams vaļā vēstuli.

—  Astotā diena, Timotej Fjodorovič.

—   Astotā diena! Tad nu gan mans nākamais znots izraudzījies nasku ziņnesi! Nu, brašuli, ja tu kalpotu man, nevis panam Gonsevskim …

—   Es kalpoju vienīgi krievu caram Vladislavam, — Jurijs viņu aukstasinīgi pārtrauca.

—   Ko tu saki! Bet kas tad tu tāds esi, cara Vladislava uzticamo kalp? — Kručina izsmējīgi apvaicājās.

—   Esmu Jurijs, bajāra Dimitrija Miloslavska dēls.

—   Dimitrija Miloslavska!… Nelabojamā poļu nīdēja?…

Un tu esi viņa dēls?… Bet vienalga!,.. Sēdies, Juri] Dmitrič. Dīvaini, ka panam Gonsevskim nav atradies neviena cita, ko sūtīt pie manis kā vien tevi.

—   Aiz draudzības pret viņu es apņēmos atvest tev šo vēstuli.

—   Bajāra Miloslavska dēls godā poļu karaļa dēlu par krievu caru… Dēvē Gonsevski par savu draugu.., Brīnumi! Laikam tāpēc arī tavs tēvs nācis pie prāta?

—   Viņa vairs sen nav starp dzīvajiem.

—   Redz, kā!… Neņem ļaunā, Jurij Dmitrič, es izlasīšu, ko pans Gonsevskis man raksta tajā papīrā.

Jurijs ievēroja, ka bajārs, vēstuli lasīdams, kļuva arvien drūmāks: viņa sejā parādījās īgnums un nepacietība.

—   Nē, — Kručina sacīja, beidzis lasīt vēstuli, — ar viņiem nevarēs tikt galā pa labam! Manuprāt, jārauj laukā ar visām saknēm. Es uzartu un apsētu to vietu, kur atrodas šī negantnieku pilsētelei… Redz, ko Gonsevskis man raksta savā vēstulē, — bajārs turpināja, uzlūkodams Juriju, — līdz viņam atklīdušas valodas, ka nerimtīgie ņižņijnovgorodieši paklusām pulcinot karaspēku, tad nu viņš vēlas, lai es nosūtu tevi uz Ņižņiju paraudzīt, kas tur īsti notiek, un, ja iespējams, pierunāt galvenos barvežus būt paklausīgiem, apsolot viņiem karaļa žēlastību. Tu, sak, esot dēls Maskavas bajāram, kas bijis izdaudzināts ar savu naidu pret poļiem, tad nu tavs piemērs varētu pārliecināt šos neprāšus: sak, ja jau Dimitrija Miloslavska dēls zvērējis uzticību poļu karaļdēlam, tad acīmredzot tā tam arī jānotiek.

—   Es ar prieku esmu gatavs izpildīt Gonsevska uzdevumu, — Jurijs atbildēja, — jo savā sirdī esmu pārliecināts, ka Vladislava izraudzīšana par caru paglābs mūsu tēvzemi no galīgas bojāejas.

—   Jā, jā, — bajārs iejaucās, — ļaujiet vien vaļu šiem dumpiniekiem! Mēģiniet viņus pierunāt! Gan sagaidīsiet to, ka viņiem pievienosies visas lejteces pilsētas, un papūlieties tad viņus nomierināt. Nē, maskaviešu kungi! Nepakļāvīgos padara rāmus nevis ar laipniem vārdiem, bet ar zobenu un uguni. Gonsevskis atsūtījis šurp panu Tiške- viču ar reģimentu, bet ar to dumpinieki nav iebaidāmi. Būtu viņš klausījis mani un atsūtījis vairāk karaspēka, tad Ņižņijā jau sen nebūtu palicis ne baļķis uz baļķa, ne akmens uz akmens.

—   Kāds gan prieks, bajar, ar labo roku cirst sev nost kreiso; kada gan krievam patika stāties pret krievu. Vai jau tāpat kristīgo asiņu nav izliets gana! Ne viens vien tūkstotis pareizticīgo nolikuši galvu pie Maskavas! Un vai gan dievam tam kungam nav pretīgas to cilvēku lūgšanas, kam rokas notraipītas ar brāļu asinīm?

Bajārs Kručina cieši pavērās Jurijā un ar zobgalīgu smīnu viņam pavaicāja: kādā vecumā viņš domājot iestāties mūku kārtā? Un kālab pātaru kreļļu vietā esot sev pie jostas piekāris zobenu?

—   Ka protu rīkoties ar zobenu, bajār, — Jurijs sacīja, — to zina Krievijas ienaidnieki, bet, vai esmu cienīgs būt par mūku, to zina vienīgi dievs.

—   Vai tik tu, Gonsevska žēlsirdīgais ziņnesi, nedomā, — bajārs runāja tālāk, — ka ņižņijnovgorodieši pret tevi būs tikpat žēlsirdīgi un neuzdrošināsies tevi nonāvēt kā nodevēju un Polijas karaļa kalpu?

—   Un tas būtu labi darīts, ja es, Jurijs Miloslavskis, būtu Polijas karaļa kalps.

—   Oho, puis!… Tu nu gan pēc vārda kabatā nemeklē! — Kručina sacīja, saraucis savas biezās uzacis.

—   Jā, bajār, — Jurijs turpināja, — es nekalpoju Polijas karalim, bet Krievijas caram Vladislavam.

—   Bet vai tad Sigismunds nav viņa tēvs?

—   Viņa gan, bet ne mūsu. Tā domā visa Maskava, tā domā visi krievi.

—   Rāmāk, puis, rāmāk! Par visiem neliec galvu ķīlā. Tu vēl esi jauniņš, tev vecos vīrus mācīt neklājas; mēs zinām labāk par jums, kas krievu zemei noderīgāks. Šodien tu, Jurij Dmitrič, atpūtīsies, bet rīt mazā gaismiņā dosies ceļā: es tev iedošu vēstuli manam draugam, bajāram Istomam-Tureņinam. Viņš dzīvo Ņižņijā, un es tevi lūdzu par visu apspriesties ar šo darbos pārbaudīto un tālredzīgo vīru. Lai ņižņijnovgorodieši sākumā nodod zvērestu kaut Vladislavam, bet vēlāk… kā dievs būs nolicis. No dēla līdz tēvam nav necik tālu …

—   Nē, bajār, kamēr krieviem dzīslās ritēs krievu asinis…

—   Labi, par to parunāsim vēlāk. Tikai liec vērā, Jurij Dmitrič, ka stiprā vētrā uz cietuša kuģa stūri tur nevis puika, bet pieredzējis stūres vīrs. Taču man ir kārtojamas neatliekamas darīšanas… Tad nu neņem ļaunā… Pagaidām paliec sveiks! Vai tas Gonsevskis nav traks! — bajārs nomurmināja, noskatīdamies pakaļ aizejošajam Jurijam. — Sūtīt pie manis šo puišeli, kurš vienā gabalā skandina par Vladislavu un par tēvzemi! Var redzēt, ka viņiem tur Maskavā nav ne prāta, ne saprašanas. Labi, puis! Tu jāsi uz Ņižņiju, un, lai tev būtu padomā kas būdams, mani tu neapmānīsi: vai nu dancosi pēc manas stabules, vai arī…

Bajārs uzsvilpa un noprasīja ienākušajam kalpam, vai viņa kāpšļa puisis Omļašs no pilsētas pārjājis.

—  Tikko nokāpa no zirga, valdniek, — kalps atbildēja.

—   Saki, lai viņš nevienam nerādās, bet slepus pa dārza vārtiņiem atnāk pie manis un lai ir gatavs doties ceļā. Ej!… Un pasauc šurp Vlasjevnu.

Pēc īsa brīža istabā ienāca gadus sešdesmit veca večiņa zīda virsjakā un ar kažokādu apšūtu aveņkrāsas cepurīti galvā. Pārmetuši krustu pret svētbildēm, viņa zemu paklanījās bajāram un, rimti salikusi rokas, godbijīgi klusēdama, gaidīja sava kunga pavēles.

—   Nu, Vlasjevna, — bajārs apvaicājās, — vai vari mani iepriecināt? Kā ir Nastjeņkai?

—   Tāpat vien, tētiņ Timotej Fjodorovič! Neko neēd, miega nav ne acī; visu nakti grozījās no vieniem sāniem uz otriem, skumst vienā skumšanā, bet, par ko, — pati nezina! Izprašņājos jau tiku tikām: «Kas tev kaiš, manu bērniņ, kas ar tevi ir, manu gaišumiņ? Kas ar tevi notiek? …» — «Esmu slima, māmulīt!» tik vien tās atbildes; bet, kas viņai sāp, dievs vien zina!

Bajārs iegrima domās. Diezin vai slikts pilsonis var būt labs tēvs; taču arī plēsīgi zvēri mīl savus mazuļus, bet godkārais bajārs turklāt meitā vēl redzēja Polijas karaļa mīluļa nākamo sievu; viņam meita bija visdrošākais līdzeklis goda un varas iegūšanai, un visas viņa slepenās domas un nepacietīgās vēlmes tikai ap to vien vērpās. Brīdi klusējis, bajārs pavaicāja, vai sirdzēja esot lietojusi zāles, ko poļu ārsts viņai atstājis, aizbraukdams uz Maskavu.

—   E, ek nu, tētiņ Timotej Fjodorovič! — večiņa atteica, pakratījusi galvu. — No šitām zālēm viņai, kā rādās, lika vēl sliktāk. Viss tavā ziņā, bajār, dusmojies uz mani, ja gribi, bet es palieku pie tā, ka Anastasjai Timofejevnai tā liga nav gadījusies nejauši. Nē, manu tētiņ, viņa vis nevārguļo tāpat vien.

—   Tad tu, Vlasjevna, domā, ka to viņai kāds uzsūtījis?

—   Uzsūtījis gan, tētiņ, dievs mans liecinieks, uzsūtījis!

—   Es tam diez kā vis neticu; nu, bet, ja jau nekas nelīdz, tad cits vairs neatliek — aprunājies ar Kudimiču.

—   Es jau, bajār, ij bez tava vēlējuma gribēju ar viņu par to pārmīt kādu vārdiņu, bet ļaudis stāsta, ka sādžā esot ieklīdis kāds garāmgājējs, kas pašu Kudimiču iebāzis maisā. Vai tad tu, Timotej Fjodorovič, neliksi paaicināt viņu? Viņš pašlaik sādžā pārvaldnieka Fomas mājā dzīrojot pie jaunlaulātajiem.

—   Labi, aizsūti viņam paka] — lai apskata Nastjeņku. Tikai pasaki viņam: ja viņš meitenei līdzēs, tad lai prasa no manis, ko grib; bet, ja viņai kļūs sliktāk, tad, lai viņš ir kāds riebējs būdams, nekādi pesteļi viņam nelīdzēs… likšu iepērt ar rīkstēm!… Nu, ej, — bajārs turpināja, celdamies kājās. — Pēc stundas vai arī ātrāk es pats ieiešu pie jums apraudzīt slimnieci.

Tikmēr muižnieks, kuram bija uzdots Juriju pacienāt, izgājis cauri visām istabām, ieveda viņu kādā sānistabā, kur atradas vairākas gultas bez aizkariem.

—   Te, — viņš teica, — atpūšas bajāra viesi. Vai arī tu nevēlies nosnausties vai kaut ko uzkost? Ceļavīriem jau allaž gribas ieturēties.

—  Tencinu, — Jurijs atbildēja, — izsalcis neesmu, bet gribētos atpūsties.

—   Tad nemaz nekautrējies, bajār, liecies un nosnaudies; šoreiz pusdienas ēdīs vēlu. Timotejs Fjodorovičs vēlas krietni pacienāt panu Tiškēviču, kurš šodien te ieradies ar savu reģirnentu. Saldu dusu, Jurij Dmitrič! Bet es tagad aiziešu paraudzīt, vai tavi zirgi ir ievesti stallī.

Palicis viens, Jurijs piegāja pie loga, pa kuru bija redzams dārzs vai, kā toreiz teica, apdārzs, kas arī mūsu laikos nebūtu citādi nosaucams. Savs pussimts resnu liepu, divas vai trīs rindas augļukoku, liels dīķis ar treknām karūsām, daudz jāņogulāju un avcnāju un arī vairākas dobes dārzeņu — tas ir viss, kas toreiz aizstāja tagadējās krāšņās alejas un parkus ar lapenēm, kaskādēm un citiem pārsteigumiem. Jurijam likās, ka gar dārza žogu starp krūmiem kāds iet. Viņš tam nebūtu pievērsis ne mazākās uzmanības, ja šis cilvēks neizskatītos pēc zagļa, kurš grib aizlavīties tā, lai viņu neviens nepamana;, viņš brida pa kupenām, jo dārzā iestaigātā taciņa bija labi pārredzama, un šķita bažīgi skatāmies uz visām pusēm. Prāvais attālums Jurijam neļāva saskatīt gājēja seju, taču viņš ievēroja, ka vīrs bija gara auguma un ar varenu miesas būvi. Gribēdams kaut mazliet atpūsties, Miloslavskis neizģerbies atlaidās vienā no gultām. Par spīti nogurumam, viņš ilgi nevarēja aizmigt — neskaidras skumjas, smagas kā svins, spieda viņa sirdi; visi gaišie sapņi, visas priecīgās cerības, domas par tēvzemes brīvību un laimi — viss, kas viņa sirdi pildīja ar jūsmu, bija pārvērties kādā drūmā priekšnojautā. Bajāra Kru- činas vārdi, bet visvairāk Smoļenskas ieņemšana nostiprināja viņā pārliecību, ka ar Vladislava izraudzīšanu par caru Krievijas nedienas nav beigušās. Viņš visā šausmīgajā patiesumā iztēlojās brāļu karu, ienaidnieka triumfu un beidzot tēvzemes nonākšanu verdzība. Dedzīgā jaunekļa sirds sitās ar katru bridi stiprāk, asinis viņa dzīslās kūsāja, tomēr nogurums guva virsroku; viņa acis aizvērās, ilgotais kļuva par īstenību, un sapnis Juriju aiznesa uz krievu cara valsts galvaspilsētu. Viņam likās, ka visam debesjumam pāri klajas bieza migla; ka viņš kopā ar skrandās ģērbtu un rūgti raudošu Maskavas pilsoņu puli pienāk pie Šķautņu palātas; ka virs augstā cara majokļa plīvo sarkans karogs ar viengalvainā ērgļa attēlu. Jurijs ar šausmām novēršas… Un, lūk, viņa priekšā senā Pestītāja katedrāle; baznīcas durvis ir vaļā, viņš ieiet dievnamā, un kas gan steidzas viņam pretī? … Viņa! Līdz Jurija ausīm atlido klusi, tikko dzirdami čuksti: «Es ilgi, ilgi tevi gaidīju, mans izredzētais! Steigsimies … Garīdznieks ir sagatavojies; viņš mūs gaida pie lasāmā galdiņa, ejam!» Mēmā sajūsmā Jurijs spiež viņas roku pie sirds… Un nu abi jau stāv blakus… Viņiem pasniedz laulību sveces… Piepeši pie durvīm atskan mežonīgi kliedzieni. Bars poļu ielaužas dievnamā un, neganti smiedami, aplenc līgavu; Jurijs tver pēc zobena — tā nav; viņš grib mesties ļaundariem virsū, taču sastingušie locekļi viņam neklausa. Ar izmisuma kliedzienu, gluži nespēcīgs viņš sabrūk uz baznīcas saltās grīdas, zaudē samaņu un atkal, it kā pamostoties no miega, redz sevi Sarkanā laukuma vidu. Virs galvas ir skaidras debesis… Visapkārt pulcējas ļaudis… Visiem seja prieks… Dievnamos skan klusa, aizgrābjoša dziedāšana; tālumā, ziemeļaustrumos, cauri retai miglai aiz viņam nepazīstama klostera sienām parādās uzlecoša saule… Viņa atkal ir Jurijam blakus; labās rokas pirkstā viņai laulību gredzens… Ar neizsakāma maiguma pilnu skatienu viņa Jurijam saka: «Tu manu dienu prieks, mans sirdsmīļotais! Raugies: vai redzi, kā uzlec krievu saule? … Drīz, drīz mūsu mīļā dzimtene iemirdzēsies tās spožajos staros!… Redzi — tur tā aizdzen prom pēdējos draudīgos mākoņus, kas tālu rietumos melnē kā zārka pārsegs…» Bet tad Jurijs piepeši atkal ierauga poļu karavīrus, atkal dzird izmisuma brēcienus … Viņa atkal ir pazudusi, un viņš, viens kā apaļš bārabērns, klimst pa tukšajām Maskavas ielām vai mokošu skumju pilns sēž starp dzīrojošiem ienaidniekiem un ar šausmām klausās skaļos saucienos: «Lai dzīvo Sigismunds, poļu karalis un krievu cars!»

VIII

Kamēr Jurijs guļ un mānīgi sapņi pārmijus te plosa, te veldzē viņa sirdi, mums jāatgriežas pie jaunlaulātajiem, ko pametām ceļa vidū. Lasītāji droši vien nebūs aizmirsuši, ka Ķirša iejuka viesu pūlī, bet Kudimičs soļoja visas kāzu procesijas priekšgalā. Ļaužu pūlis, kas pavadīja jaunlaulātos, ik brīdi pieauga: no būdām steidzās laukā veči, sievietes un bērni; visu sejas pauda nepacietīgas gaidas; pusapģērbtie baskājainie bērneļi, bailēs un aukstumā drebēdami, aizskrēja pa priekšu un bailīgi noraudzījās burvī, kurš, tuvojoties jaunā pāra mājai, ik uz soļa apstājās un uzmanīgi raudzījās sev visapkārt, izrādīdams manāmu nemieru. Dažus soļus pirms mājas vārtiem viņš piepeši apstājās, sāka drebēt un, pagriezies atpakaļ, mežonīgi iekliedzās:

— Stāt, puiši! Neviens lai nekust no vietas!

Pūli pāršalca klusi čuksti; priekšējie sāka kāpties atpakaļ, aizmugurējie spiedās uz priekšu, ievērodami tautas parunu «pulkā arī mirt nav grūti», ikviens spiedās klāt savam blakusstāvētājam, un, kaut arī pūlis bija blīvs, jo blīvs, Ķirša viens pats izspraucās priekšā.

Kudimičs tikmēr vaiga sviedros nopūlējās, lai piekļūtu pie vārtiem; likās — kāds neredzams spēks velk viņu atpakaļ, un ikreiz, kad viņš pacēla kāju, lai spertu soli pāri vārtu slieksnim, viņu atsvieda vairākus soļus atpakaļ; pār seju viņam aumaļām plūda sviedri. Pēdīgi pēc daudzkārtīgiem veltīgiem pūliņiem viņš aizelsies novēlās zemē un tikko dzirdamā balsī nosēca:

—   Ak, kāda kļūme!… Nav lāgā, puiši!… Atkāpies no manis, atkāpies!… Neviens lai neuzdrīkstas kustēt ne no vietas!… Vai manu dieniņ, tas ar nelabā ziņu! Būs nelaime!…

Pēc tik šausmīgiem vārdiem viss pūlis parāvās atpakaļ; daudziem mati saslējās stāvus, bet jaunuve gandrīz vai bez samaņas iekrita rokās savam tēvam, kurš trīcēja un drebēja kā neganta drudža kratīts.

—   Ko lai iesākam? — rakstvedis, aiz bailēm žagodamies, prasīja.

—   Pagaidi! Laid, lai pamēģinu vēlreiz, — Kudimičs atbildēja, ar pūlēm sliedamies kājās. Viņš nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus, papūta uz visām četrām pusēm un piepeši ieskrējies pārlēca vārtu slieksnim.

—   Nu, tagad nebaidieties nenieka! — viņš izsaucās.

—   Nu mums ir virsroka! Visi man pakaļ!

Sis aicinājums viņam bija jāatkārto vairākas reizes, iekāms jaunais pāris, radi un viesi iedrošinājās viņam sekot; beidzot Kiršas paraugs — viņš bija iegājis pagalmā pēc pirmā aicinājuma — ietekmēja arī pārējos. Kudimičs, piegājis pie istabas durvīm, apstājās un, kad priekšnams jau bija cilvēku pilns, pagriezies atpakaļ, sacīja:

—   Es iešu iekšā pēdējais, bet jūs ejiet pa priekšu un paraugieties, kā es, jums redzot, tikšu galā ar šo veco raganu.

Te atkal sākās stomīšanās: pārvaldnieks aicināja rakstvedi, lai tas ejot pa priekšu, rakstvedis atstāja šo godu pārvaldniekam.

—   Apžēlojies, mīļais, — pēdējais beidzot teica, — es te esmu mājastēvs, bet tu viesis: tad nu laipni lūdzam.

—   Nē un nē, Foma Kondratič! — rakstvedis atbildēja.

—   Tu esi bajāra pirmais kalpotājs, un man neklājas kā tādam bezgodim un blēdniekam neparādīt tev pienācīgo cieņu.

—   Nu, ja tā, tad būs vien jāiet man, — sacīja pārvaldnieks, kura bailes uz brīdi bija uzveikusi glaimota patmīlība. Viņš pārmeta krustu, spēra soli pār slieksni un piepeši, šausmās atlēkdams atpakaļ, izsaucās:

—   Atkāpies no manis, atkāpies! Tur kāds buras… Lai iet, kurš grib, es neparko neiešu …

—   Laidiet mani, — Ķirša sacīja, — neesmu nekāds zaķpastala un ne no kādas burves nenobīšos.

—   Ej, brašuli, ej! — sāka saukt daudzi viesi.

—   Lai iet vien, — pārvaldnieks pačukstēja rakstvedim. — Lai tas nelabums nāk pār viņa galvu. Tas ir kaut kāds garāmgājējs, nav liela bēda.

Ķirša iegāja un pavisam mierīgi apsēdās priekšējā kaktā. Bet, kad pārvaldnieks un aiz viņa jaunlaulātie un kāzinieki pamazām sanāca istabā, tad visu skatieni pievērsās ķēmīga izskata večai, kura, uz gu|amlāvas sēdēdama, klanījās šurp un turp un murmināja kaut kādus nesaprotamus vārdus. Ķirša zemē pie pašas lāvas ievēroja vairākus salmu kūlīšus, kas tur bija nomesti it kā bez kāda nolūka, un tie viņam tūliņ atgādināja, ar ko vajadzēja beigties visai šai komēdijai.

—   Nu, tagad sasēdieties visi uz soliem, — no priekšnama sauca Kudimičs, — un sēdiet mierīgil Lai neviens nedomā kustēties!

Tiklīdz šis rīkojums bija izpildīts, viņš ar vienu lēcienu jau atradās istabas vidū, un to pašu brīdi veča, mežonīgi bļaudama, pa galvu pa kaklu no lāvas novēlās un izstiepās uz salmiem.

Visi, izņemot vienīgi Ķiršu, pārsteigumā un šausmās iekliedzās.

—   Kā ir, Grigorjevna, vai arī turpmāk vēl ar mani cīkstēsies? — Kudimičs svinīgi noprasīja.

—   Esmu vainīga, esmu vainīga! — vecene iespiedzās.

—   Ahā, tad padodies gan, vecā ragana!

—   Esmu vainīga, tētiņ manu! Esmu vainīga!

—   Skaidrs, ka vainīga! Ko lien svešā pirtī pērties.

—   Esmu vainīga, Arhip Kudimovič!

—   Nu, lai tad tā paliek! Kas savu vainu nožēlo, netop sodīts; un es neesmu ļauns cilvēks — ar sliktu nepieminu. Labi, celies augšā, Grigorjevna! Ja miers, tad miers. Pasniedz viņai mēriņu degvīna, apsēdini pie galda un krietni pacienā, — Kudimičs pusbalsī turpināja, griezdamies pie pārvaldnieka. — Nevajag ar viņu naidu celt: ja nu gadās nelāga brīdis un manis nav tuvumā… Jā, nav ko slēpt! Pat man tikai ar pūlēm izdevās tikt ar viņu galā — spēcīga, sasodītā!

—   Ļoti lūdzam, māmuļa Pelageja Grigorjevna! — mājastēvs laipni sacīja. — Sēdies te, līdzās Kudimičam Un saki lūdzama: par ko turi uz mums ļaunu prātu? Mēs, liekas, aizvien esam sadzīvojuši it saticīgi.

—   Nē, tētiņ! — veča, zemu paklanīdamās, atbildēja

—   Pret tevi man nekāda ļauna nodoma nebija; tikai, patiesību sakot, gribējās pacīkstēties ar Arhipu Kudimiču.

—   Jā, redzams, ar mani vis tu mēroties nevari! — burvis smaidīdams viņu pārtrauca. — Būs tev laba mācība priekšdienām: nebrien upē, ja nezini, kur brasls. Nu, bet kas nu par to ko spriedelēt! Kas bijušo piemin, tam lai nokalst mēle! Nu ir pavisam cita runāšana: laiks ķerties pie saimnieku cienasta.

Vienā mirklī galds tika apkrauts ar visādu ēdmaņu. Sākumā visi ēda klusēdami, bet līgavaiņa brāļi tik cītīgi cienāja viesus ar degvīnu un miestiņu, ka itin drīz visiem atraisījās mēles un valodas kļuva ik bridi skaļākas. Klusēja vienīgi Ķirša; daudziem viesiem un arī pašam mājastēvam nepazīstamā vīra izturēšanās šķita ļoti dīvaina: kāzās neaicināts, viņš ieņēma labāko vietu, ēda par diviem un ne ar vienu nerunāja ne vārda; tomēr tieši šī vienaldzība, kareivīgā āriene un galvenokārt viņa parādītā drosme visiem klātesošajiem neviļus iedvesa pret Ķiršu cieņu; visi viņā ziņkāri noraudzījās, taču neviens neuzdrošinājās uzsākt sarunas.

Viesu vidū bija kāda pavecāka istabmeita, kas, sačukstējusies ar mājastēvu, griezās pie Kudimiča un apvaicājās, vai burvis nevarot viņai izlīdzēt nelaimē.

—   Nelaimes ir visādas, māmuļ Tatjana Ivanovna! — atbildēja Kudimičs, kuru vairāki mēriņi degvīna bija padarījuši krietni jautru. — Ja tu lūgsi, lai es tevi padaru par gadiem pieciem jaunāku, tad, ņem par labu vai par jaunu,to es nevaru.

—   Tad nu gan iedomājis! — istabmeita pikti izsaucās.

—   Vai es kāda veca mirla! Par to nav runa, Kudimič; bajāra pagalmā notikušas zudības.

—   Vai tik nebūs aizvests zirgs?

—   Nē, pazuduši linaudekli. Vakar es pati tos redzēju: bija izlikti balināties bajāra dārzā, bet šodien izčibējuši un pazuduši. Nakti bija putenis, aiz tam ij pēdas nav palikušas: nezinām, kuru turēt aizdomās.

—   Redzams jau — bez mana padoma neiztiksiet.

—   Tā nu iznāk, Arhip Kudimovič, izpestī no nelaimes, mīļais! Man tak par tiem audekliem jāatbild.

—   Es jau nebūtu pretī! … Bet nē — lai nu uz to miera saderēšanu tas gods tiek Grigorjevnai. Nu, tad, mīļā, rādi mums savu mākul

—   Kā lai uzdrīkstos tavā klātbūtnē, Arhip Kudimo- vičl — pazemīgi atbildēja Grigorjevna.

—   Neliecies nu lūgties, mīļā! Es jau esmu pastrādājis, tagad tava kārta.

—   Nu, ja tu liec, labdari, tad es preti neturos. Pasniedziet man kausu ar ūdeni.

Tiklīdz sākās šī saruna, visā istabā iestājās dziļš klusums: tērgātāji aprāvās, līgavaiņa brā|i mitējās nēsāt apkārt dzērienus, izsalkušie pārstaja ēst; vienīgi Ķirša, nelikdamies par abiem burvjiem ne zinis, ēda un dzēra tāpat kā līdz šim. Grigorjevnai pasniedza kausiņu ar ūdeni. Pamurminājusi brīdi pār to, viņa sāka cieši raudzīties uz ūdens virsmu.

—   Vai manu dieniņ! — viņa beidzot teica, galvu grozīdama. — Kas to būtu varējis iedomāt!… Bagāts vīrs, ģimenes galva, bet iepinies šitādā nesmukumā!…

—   Kuru tad tu redzi? — pārvaldnieks nepacietīgi noprasīja. — Saki!

—   Nē, tētiņ, nevaru, žēl sacīt. Se, ņem, skaties pats!

—   Es nekā neredzu, — pārvaldnieks teica, paraudzījies ūdenī.

—   Bet vai tu redzi, kur ir bajāra linaudekli? — istabmeita ieprasījās.

—   Redzu, — Grigorjevna atbildēja, — audekli ir rijā, Fedjkas Homjaka piedarbā.

—   Tad vainīgs ir viņš? — pārvaldnieks izsaucās. — Jo labāk! Es jau sen raugu tikt viņam klāt. Nevaru ciest šito nemiera cēlēju; gatavais negantnieks, un mana rakstveža priekšā cepuri nevīžo noņemt!… Ei, puiši, aizjoziet kāds uz Homjaka piedarbu!

Kāds no līgavaiņa brāļiem steigšus izmetās no istabas.

—   Nu, Grigorjevna! Es negaidīju vis, ka būsi tik izveicīga, — Kudimičs teica, — kaut es tā varētu. Nudien, nudien! — viņš piebilda, ielūkojies kausā ar ūdeni, — audeklus ir nozadzis Fedjka Homjaks un noslēpis tos savā rijā.

—   Jus abi melojat! — Ķirša izsaucās skaļā balsī. Kudimičs nodrebēja, Grigorjevna nobālēja, un visu acis pievērsās aizkrācietim. — Es jūs mācīšu burt, nelieši! — Ķirša turpināja. — Jūs sakāt, ka audekli ir Fedjkas Homjaka rijā?

—   Kā tad, — Kudimičs teica, mazliet atguvies no apjukuma. — Vai varbūt tu to zini labāk nekā es?

—   Laikam jau labāk. Tur audeklu nav.

—   Kā tad nu nav? — Grigorjevna izsaucās.

—       Jā, mīļā! — Ķirša mierīgi atbildēja. — Tu neesi ķērusies pie īstā aroda un arī par apmācīšanu gauži lēti maksā. Nē, krustmāt, ar stopu uzlieves un pīrāgu vien cauri netiksi.

No tik negaidītiem vārdiem Kudimičs un Grigorjevna tikko nenovēlās no sola; viņu bailes divkāršojās, kad ienākušais līgavaiņa brālis pavēstīja, ka norādītajā vietā audeklus neesot atradis.

—   Bet kur tad tie ir? — istabmeita steigšus ieprasījās.

—       Nebēdā, gan atradīsies, — Ķirša teica. •— Aizsūtiet kādu, lai parokas sniegā tieši aiz kapličas.

Vairāki viesi, rīkojumu negaidīdami, izsteidzās laukā no istabas.

— Klausies, pārvaldnieka kungs, — Ķirša turpināja, — negrēko pret Fedjku Homjaku: viņš ne pie kā nav vainīgs. Vai nav tiesa, Kudimič?… Nu, ko tu klusē? Tu tak zini, ka viņš audeklus nav zadzis.

Nelaimīgais pesteļotājs sēdēja sastindzis kā sāls stabs, ar šausmām noraudzījās Kiršā un nespēja izrunāt ne vārda.

—        Ehē, brāl! Tad tu esi sadomājis ciest klusu! — aizkrācietis izsaucās. — Pagaidi vien, mīļais, gan es tev atraisīšu mēli! Padodiet man sietu un kāpostgalvu; man arī pats zaglis sāks runāti

Kudimičs sāka drebēt kā apses lapa.

—        Pažēlo! — viņš trīsošā balsī nočukstēja. — Virsroka ir tev — es padodos!

—   Ko, brāl, sametās bail?

—   Nepazudini mani, nolādēto!

—       Vai tad tu Fedjku Homjaku negribēji pazudināt? Nē, nē … dodiet sietu!

—       Atstāj mierā nabaga grēcinieku! — Kudimičs čukstus turpināja, nokrizdams aizkrācietiin pie kājām. — Nedzen dzīšus postā! Lūdzies tak, muļķe! — viņš pačukstēja Grigorjevnai, un arī tā nokrita Kiršas priekšā, ceļos.

—        Ne dzirdēt negribu! — aizkrācietis atteica. — Nebūs jums žēlastības, nekrietneļi! Nu, ko stāvat? Dodiet kāpostgalvu!

—       Apžēlojies! — Kudimičs sāka brēkt. — Es tev svēti solos, dārgais, —• nemūžam vairs neburšos.

—   Nieki, kā nu nebursies?

—   Dievs mans liecinieks, neburšos!

—  Un arī citus nemācīsi?

—   Nemācīšu, tētiņi

—       Nu, lai tad tā arī būtu! Lai kāzās neviens nav bēdīgs. Dievs tev piedos, tikai turpmāk neķeries pie tā, ko neproti, un zini: kaut arī manis te nebūs, tomēr, ja uzzināšu, ka tu atkal pesteļo, tev to pašu brīdi nokaitis mēle.

Šīs dīvainās ainas laikā visu klātesošo izbrīna sasniedza augstāko pakāpi: viņi redzēja Kudimiča šausmas, bet neviens nesaprata šausmu patieso cēloni.

—       Ko tas nozīmē? — rakstvedis pēdīgi apvaicājās pārvaldniekam.

—       Ko nu nozīmē! Vai tad neredzi, ka lielajam meistaram otrs vēl lielāks meistars atradies.

—       Ak tad tā! Vadzi, Foma Kondratič! Gudrs gan ir tas svešinieks. Paskat vien, paskat! Rau, kur nes arī audeklus.

Istabmeita, priecīgi izsaukdamās, saķēra audeklu, kas pašlaik tika ienests istabā.

—        Lai slavēts dievs! — viņa sacīja, apraudzījusi visus gabalus. — Sveiks un vesels!… Aizsteigšos pie Vlasjev- nas un iepriecināšu viņu; citādi mēs nemaz lāgā nezinājām, kā to lai pasaka bajāram.

—       Ko tad jūs vēl gaidāt? — Ķirša noprasīja Kudimi- čam un Grigorjevnai. — Es jums piedevu, nu tik vācieties prom! Lai te no jums nebūtu ne smakas!

Apkaunotais burvis, neatbildēdams ne vārda, izgāja laukā no istabas, bet Grigorjevna, pieliekusies Kiršam, pusbalsī sacīja:

—       Nedusmo, manu tētiņ! Kudimičs, kā redzams, ir slikts vārdotājs, — bet ja nu tava žēlastība pieņemtu mani mācībā …

—       Turi muti, vecā muļķe! — Ķirša nenocietās. — Taisies, ka tiec! Citādi tu man atkal dabūsi velties zemē no lāvas, tikai salmus gan es likšu aizvākt.

Grigorjevna, neuzdrošinādamās turpināt sarunu ar bargo svešinieku, zemu paklanījās visiem kāziniekiem un aizsteidzās nopakaļ Kudimičam.

—       Bet atļauj pavaicāt tavai žēlastībai, ne vārda, ne tēva vārda nezinu, — pārvaldnieks uzrunāja aizkrācieti, — no kurienes tu nākdams un kurp iedams?

—       Nāku no tālienes, labo cilvēk, un eju turp, kur dievs aizvedīs.

—        No visa manāms, ka esi krietni izklaiņojies pa dieva pasauli.

—       Esmu gan, un esmu tā izklaiņojies, ka laiks doties atpūtā.

—       Vai tiesa, godāts kungs, ka tu tādu gudrību esi iemantojis aizjūras zemēs?

—        Esmu bijis arī aizjūras zemēs; visu ko esmu izcieties un pie basurmaniem esmu bijis vaņģībā.

—       Vai no tiesas! Kur tad tas ir? Tak jau laikam tālu no šejienes?

—   Patālu gan … Aiz Hvalinskas8 ' jūras.

—   Kur tad tas būtu? Aiz Kazaņas, vai?

—   Nē, vēl tālāk — aiz Astrahaņas.

—       Kāda tad, jūsu žēlastība, ir tā zeme? Vai patiesi dievs kungs sūta savu svētību arī pār šo pagānu tautu tāpat kā pār mums, pareizticīgajiem?

—        Tāpat gan. Lieliska zeme! Visa tur atlicin: gan sudraba, gan zelta, gan dārgakmeņu un visāda ēdamā. Tikai ziemu dievs viņiem nav devis.

—        Kā tad tā? Vai tiešām viņiem tur ziemas nepavisam nav?

—   Nedz tur sniegs snieg, nedz arī ūdens sasalst.

—       Ak tu tētīt! — pārvaldnieks izsaucās, sasitis plaukstas. — Tādi brīnumi! Nemaz nav ziemas! Sito dieva sodību! Bet to tie basurmani arī pelnījuši!

—       Ek, Foma Kondratič! — rakstvedis pačukstēja pārvaldniekam. — Vai tad neredzi, ka viņš mūs muļķo!

—        Pastāsti nu mums, labais cilvēk, — kāds viesis ieteicās, — kādus brīnumus vēl tur rod?

—        Varētu jau, tikai, ja te atrastos kāds mēriņš branga vīna, būtu līksmāka stāstīšana.

—        Kā nu tik dārgam viesim neatradīsies, — pārvaldnieks teica. — Ei, Alarfa! Izņem tur no trauku skapja, no augšējā plaukta smalkā vīna pudeli. Un pielūko, — viņš klusītēm piebilda, — dod to, kas pa labi: tā jau ir aizsākta.

Vīnu pasniedza; viesi sasēdās tuvāk aizkrācietim, un viņš, iedzēris uz jaunlaulāto veselību, sāka stāstīt visādus brīnumus: par persiešu basurmanu ticību, par Ararata

■> Tā senatnē sauca Kaspijas jūru. (Tulk. piezīme.)

kalnu, par nepārejamām stepēm, par zelta smiltīm, par medus upēm, par ziloņiem un kamieļiem; viņš jauca patiesību ar izdomājumiem un ar saviem stāstiem tā aiz- rava mājastēvu un viesus, ka neviens nepamanīja ienākušo kalpu, kurš, pārmijis dažus vārdus ar kalponi Marfu, piegāja klāt Kiršam un, viņam laipni paklanījies, pavēstīja, ka viņu aicinot uz bajāra māju.

IX

Tagad lūgsim lasītāju doties mums līdzi uz bajārmei- tas Anastasjas Timofejevnas augšstāva dzīvojamam telpām. Viņa apdzīvoja divas plašas istabas. Gar pirmās istabas kailajām sienām uz platiem soliem pie vērpjamiem ratiņiem sēdēja dzimtzemnieku meičas; dziļo klusumu, kāds te valdīja, tikai retumis pārtrauca divu blakussēdētāju sačukstēšanās vai klaudziens, vārpstiņai nokrītot uz grīdas. Otrā istabā visas sienas bija apsistas ar sarkanu vadmalu; labajā stūrī atradās apzeltīts skapītis ar svētbildēm greznos sudraba ietvaros; visu istabas kreiso pusi aizņēma vairākas milzīgas apkaltas lādes ar bajār- meitas pūru un tērpiem; vienā aiļu starpā karājās četrstūrains spogulis izgrieztā rāmī un ar zeltu un zīdu izšūts dvielis. Tieši pret durvīm bija novietota augsta gulta ar grezna auduma aizkaru; ap gultu uz nelieliem soliņiem sēdēja Vlasjevna un vairākas tuvākās istabmeitas; dažas parvēra dārgas prāvu apaļu pērļu kaklarotas, dažas uz rokdarbu rāmīša kaut ko izšuva ar dažādu krāsu zīda diegiem un zeltu. iMeiču sārtajās sejās ziedēja jaunība, skaistums un veselība, tomēr viņu spožajās acīs nebija manāma līksme. Slepus notraukdamas asaras, viņas meta skumīgus mirkļus uz savu jauno kundzēni, kura, labo elkoni atbalstījusi uz spilvena, bija iegrimusi dziļās domās. Dārzu krāšņums, greznā roze, ari vīzdama, ir daiļāka par svaigam lauku puķēm — tieši tāpat, par spīti mocošai slimībai, bajārmeita šķita skaistāka par visām apkārt sēdošajām meičām. Paretam uz viņas sārtajām lūpām parādījās skumjš smaids, kas atgādināja kāda krievu dzejdara jauko salīdzinājumu:

Smaids sāpīgais tik loti līdzīgs

Tām puķēm, ko uz zārka liek,,,

Sniegbaltā sega un austrumu pērles, ar kurām bija izrotātas viņas mirdzošās rokassprādzes, nebija baltākas par meitenes bālo seju, kurā varēja skaidri nojaust nemitīgas dvēseles mokas. Šķiet, apdzisušajā, stingajā skatienā varēja saskaitīt visas naktis, kas bez miega pavadītas mocošās skumjās; tās saprotamas tikai tiem, kas paši, līdzīgi bajārmeitai, cietuši, savās bēdās ne ar vienu nedalīdamies. Greznais brokāta virskaftānsa) , nevērīgi pārmests pār vieglo muarē ferjāzub) , platā zeltītā lenta ar pēr|u prievīti, prāvie smaragda auskari, dārgās rokassprādzes, vārdu sakot, viss viņas krāšņais ietērps bija spilgtā pretstatā dziļajai grūtsirdībai, ko pauda katrs viņas sejas vaibsts.

—   Nu, ko tad tu klusē, Terentjič? — Vlasjevna ierunājās, pagriezusies pret durvīm, pie kurām stāvēja akls sirmgalvis tumšzilā apvalkātā kaftānā. — Are, bajārīte iegrimusi domās; sāc citu pasaku, tikai pielūko — jautrāku.

—   Dzirdu gan, māmuļ Agrafena Vlasjevna, — aklais atbildēja, zemu paklanīdamies. — Bet vai tad tā, ko tiku stāstījis…

—   Nieki vien, mīļais, kas no tās par labumu! «Cara meita iemīlēja krietnu brašuli, ļauni ļaudis abus izšķīra… Un tad Pūķis Kalnadēls aiznesa viņu aiz trejdeviņām zemēm tālumtālā cara valstī, un viņa, nabaga bārenīte, bez mīļotā drauga un bez tuviniekiem savārga aiz skumēm un sirdēstiem …» Nu, kas gan te jautrs?

—   No pasakas vārdi laukā nav metami, māmuļ Agrafena Vlasjevna.

—   Tur jau tas negals: stāsti citu.

—   Vai būs jums pa prātam teiksma par slaveno kņazu Vladimiru, Kijevas Saulīti, Svjatoslaviču un par viņa stipro un vareno spēkavīru Dobriņu Nikitiču?

—   Nu, stāsti vien! Mēs paklausīsimies.

Aklais teicējs pieglauda savu bārdu, iztaisnoja ūsas un iesāka:

—   Ne jau viesuļi, ne vēji* laukā saceļas, ne jau šo trakuļu dzīti melni putekļi vērpatās sagriežas; jāj tur stiprais, diženais spēkavīrs Dobriņa Ņikitičs savā zirgā

a > Sieviešu virslērps ar lielu kapuci un garām piedurknēm, kas nokarājas līdz zemei. (M. Zagoskina piezīme.)

b > Sieviešu ferjāza bija gandrīz tāda paša piegriezuma apģērbs kā tagadējie sarafāni. (M Zagoskina piezīme.) brangajā līdz ar vienu vienīgu kalpu Toropu; bruņas un ieroči mirdz spoži kā saulīte; sudraba ķēdē pusotrsimta pudu brīnumzobens karājas; labajā rokā šķēps no rakstaina tērauda, iemaukti zirgam no tīra zelta. Piejāj viņš pie svētās pilsētas Kijevas… Skatās: kņaza p|avās neaizskaramas basurmani teltis sacēluši, milzum liels karaspēks Kijevas mūrus aplencis. Pagānu spēkus redzēdams, spēkavīrs Dobriņa varenā balsī izsaucas, braši jo braši nosvelpjas. Tak jau no tā svilpiena sirmsils galvu nolieca un kokiem lapas apbira; uzšauj Dobriņa zirgam pa sāniem apaļajiem; brangais rumaks saniknojas gauži, ar pakaviem veselas siena kaudzes gaisā sper, auļo pa klajumiem, ka zeme dreb, no mutes liesmas šaujas, no nāsīm — dūmi mutuļiem veļas. Dižais varonis trenc paganu karapulkus: kur zirgu pagriež, tur krīt kā vāls, kur šķēpu paceļ — spaile rodas, kur zobenu vēzē — tūkstoši pie zemes ļimst…

—   Gana, pietiek, Terentjič, — daiļā Anastasja klusā balsī partrauca. — Tu jau esi piekusis. Māmuļ, liec viņam iedot mēriņu degvīna.

—   Noklausies vien lidz galam, mīļā, — Vlasjevna sacīja. — Kazi, viņš tevi arī uzjautrinās.

—   Nē, māmuļ, mani nekas neuzjautrinās.

—   Nu, lai notiek pa tavam, kundzenīt! Ej vien, Terentjič. Ei jūs, skaistulītes! Novediet viņu lejā, ka vēl savā aklumā nesasitas. Nu, meitiņ, Anastasja Timofejevna, — viņa turpināja, — nemaz nespēju izdomāt, ko lai ar tevi iesāk. Vai nepasaukt muļķīti Afoņku?

—  Ak, nē! Nevajag.

—    Pasauksim vien, mīļā! Un vēl arī pamuļķo Matr- jošku; tie abi patērgās, parāsies viens uz otru; un, lai tevi sasmīdinatu, droši vien arī sakausies.

—   Kālab tu esi mani šodien tik grezni saposusi, mā- mulīt? — nopūzdamās iejautājās Anastasja. — Man jau tāpat bez rotām tik smagi… tik grūti!…

—   Ek, manu drostaliņ! Kā gan lai tevi šodien nepoš? Kazi, dievs mums palīdzēs, nokāpsim lejā. Tavam tētiņam tak šodien lepnas dzīres: ieradīsies viens liels poļu pans.

—   Kāds pans? … No kurienes? — Anastasija izsaucās.

—   Ko tu tā satrūkies, dārgumiņ? Nu, tad jau tā laikam ir. Tu, kazi, nodomāji.,. Tur jau būs tā vaina! Pans gan, bet nav īstais.

—   Paldies dievam!

—   Ak jūs, meičas, meičas! Visas jūs esat vienādas. Ja nav viņš, tad paldies dievam! Bet, ja būtu viņš, tad nezinātu vien, kā greznoties! Nē, šodien ieradīsies kāds tur pans Tiškēvičs, bet tavs līgavainis pans Gonsevskis no Maskavas atsūtījis ziņnesi. Nez vai tik nepošas šurp, lai salaulātos ar tevi? Tur nebūtu ko iebilst: būtu arī laiks pa godam padzīrot, kāzas sarīkot… Kas tad nu, kas tad nu, manu dūjiņ? Lai dievs stāv tev klāti Kas tev notika? Tu jau vairs nemaz neesi savā skatā!

—   Nekas, māmulit, gan pāries!… Viss pāries!… — Anastasja nočukstēja tikko dzirdamā balsī. — Tikai, dieva dēj, nepiemini panu Gonsevski!.,.

—   Nerunāt par tavu izredzēto? Ak, bērniņ, nelāgi gan! Es jau sen nomanu, ka tev šis nav pa prātam… Vai tad no tiesas? … Nevar būt! Kur tas dzirdēts — turēties pretī tēva gribai; un vai tad jaunavai klājas līgavaiņus paļāt? Nē, mīļā, mums, paldies dievam, nav tā kā aizjūras zemēs: līgavas pašas sev līgavaiņus neizraugās — kam vecāki novēlēs, pie tā arī būs jāiet. Padzīvosi, bajārīt, pie vīra, gan iemīlēsi.

—   Nē, māmulīti Es šajā saulē dzīvotāja nebūšu.

—   Gana guģoties, dūjiņ! Džīve vēl tikai priekšā! Tavs līgavainis ir dižciltīgs, ir slavā un godā; nav mūsu ticības — un kas tad par to? Agrākais patriarhs Hermogens* negribēja jums dot svētību, toties tagadējais vissvētākais tēvs Ignatijs* pat atrakstījis tavam tētiņam, ka atļauj tev doties laulībā ar panu Gonsevski. Par ko tad tu vēl skumsti?

—   Vai tad tu domā, ka viņš man pa prātam?… Ka esmu viņu iemīlējusi?

—   Ko niekus, mīļumiņ! Kā tad var tādu neiemīlēt! Vai viņš tev mazumu dāvinājis gan pērļu, gan zelta, gan dārgu brokāta audumu, ij mani, veceni, atcerējās. Vai tas kāds nieks, ja tā padomā! Viņš, balodītis, noskaitīja man piecdesmit zelta korabeļņiku5 un uzdāvināja aizjūras audumu trirn siltām jakām. Un šitāds izredzētais tev nav pa prātam! Ek, meitiņ, Anastasja Timofejevna! Negrāb nu dievam acīs! Un kas gan viņā peļams! Pats ir īsts brašulis: tāds stalts, lepnu stāju! Nu, patiesi, savu mužu labāka neesmu redzējusi; ja nu vienīgi… un arī tad diezin vai tas jaunais kungs, kas Pestītāja katedrālē nāca uz liturģijām, — vai atceries?… Bija tāds dievbijīgs; atceros, aizvien atnāk agrāk par mums un nostājas pie kreisā klirosa … Ko, vai mana bajārīte tapusi līksmāka! Redzi nu! Uzklausi mūs, večas! Pašai būs prieks, kad neviens nevarēs no tava vīra ne acu novērst… Nu redz, atkal sadrūvējies! Ak, manu drostaliņ! Ļauns cilvēks būs pie tevis piedomājis!.,. Nu, gan jau redzēsim, ko šodien dievs dos!

— Aņuta, — Anastasja uzrunāja jaunu daiļu meiteni, kas sēdēja viņai vistuvāk, — nodziedi to dziesmu… Tu jau zini… To, kas man tik gauži patīk.

Aņuta, darinādama vien tālāk savu izšuvumu, sāka dziedāt klusā, bet visai tīkamā balsī:

Vēlu vakarā, mīlā, nesēdi.

Vaska svecem vairs neliec spoži degt,

Mani negaidi tu līdz pusnaktij!

Ak, jau tālu tāl Dienas jaukajas; Prieku mūsējo Viesuls aiztraucal Tētiņš mīļotais, Tāpat māmuļa Sievu manim dod, Bet tā neesi tu. Nav jau pie debesīm Divu saulīšu — Divreiz jau nemīlēt Jaunam brašulim!… Klausīt klausīšu Tēvam, māinuļaii Zelta gredzenu Citai došu es … Un par sievu sev Citu ņemšu es, Sieva manim būs — Nāve agrajā!… Ne tur strautiņš urdz, Nedz ar upe šalc, Asaras tur līst Daiļai meitenei; Lejot asaras, Viņa saka tā: «Ak tu, mīļais mans! Draugs mans labajaisl Nav man dzīves vairs Sinī pasaulē!… Nav jau ūbelei Divu baložu — Nava meitenei Divu mīļoto!…»

Nesēž meitene vēlu vakarā, Vaska sveces gan spožu liesmu degi Tur uz galda stāv šķirsts vēl gluži svaigs, Tajā šķirstā dus dai|ā meitenei

—       Mitējies, Annuška, — Vlasjevna sacīja. — Tu jau pat veselam cilvēkam uzdzen skumjas. Kas tā, lai dievs man piedod, par dziesmu! Tas jau tads kā dvēseles aizlūgums.

Tad ienāca kāda pavecāka sieviete un iečukstēja viņai kaut ko ausī.

—        Labi, labi! — Vlasjevna atbildēja. — Pasaki, lai viņš pagaida. Anastasja Timofejevna, — viņa turpināja, — vai zini ko, meitiņ? Mūsu sādžā nule uzradies kāds garāmgājējs, par kuru stāsta visādus brīnumus. Vai nu mūsu Kudimičam kāds īsais prāts, bet ari viņam svešinieka priekšā vajadzējis iekost mēli zobos. Atļauj viņam, kundzenīt, pāris vārdiņu ar tevi pārmīt.,. Nav, mīļā, ko galviņu purināt! Liec, lai viņš nāk iekšā.

—   Kālab gan, māmuļ? Kāpēc?

—       Nu tāpēc, manu gaišumiņ, ka, ja nu viņš patiesi ir izmanīgs cilvēks, tad varēs līdzēt arī tavai slimībai.

—       Manai slimībai,.. Nē, māmulīt… man var līdzēt vienīgi nāve! …

—       Ko nu niekus, kundzenīt! Pirms laika mirt taisies! Nu, kā tad būs, mīļā, vai nepasaukt viņu?

—   Nevajag.

—       Paklausies, Anastasja Timofejevna, tā tak mūsu valdnieka — tava tētiņa pavēle: lai nu paliek tavā varā, kundzenīt, es neuzdrīkstos neklausīt.

—   Ak! Ja tētiņam tā tīkas… tad sauc vien.

Durvis atvērās, un istabā ienāca mūsu paziņa Ķirša. Uz visām četrām pusēm paklanījies, viņš apstājās pie sliekšņa.

—        Laipni lūdzam! — Vlasjevna teica. — Lai tev labi veicas! Laipni lūdzam!… Te ir mūsu vājiniece…

—       Redzu, vecmamuļ, — Ķirša atbildēja, uzmetis Anas- tasjai ašu skatienu. — Redzu… Hm, hml

—   Nu, ko tu teiksi, manu tētiņ?

—   Ko es teikšu? … Hm, hm!

—       Vai manu! Ko tad tu, tētiņ, tā rūc? Vai tik ir uz labu?

—       Gan redzēsim. Man ar jūsu bajārmeitu jāpārmij pāris vārdu, tikai tā, lai neviens nedzird.

—   Kā? Lai neviens nedzird?

—   Jā, jā, vārdošanai tā vajag. Paejiet visi tālāk nost.

—   Vai vismaz es nevaru?,.,

—   Nē, vecmāmuļ, neviens.

—       Labi, labi! Lai notiek, kā tev vajag. Celieties augšā, meitenes, atkāpsimies līdz durvīm.

Ķirša piegāja pie Anastasjas un lūdza, lai viņa parāda labo roku. Negribīgi un ar jūtamu pretīgumu viņa izpildīja Kiršas lūgumu. Viņš cieši ielūkojās bajārmeitas plaukstā un pusbalsī teica:

—       Anastasja Timofejevna, man jāpasaka patiesība: tu esi apburta.

Sirdzēja nicinoši noskatījās aizkrācietī un aizgriezās prom.

—       Jā, jā, bajāre, — Ķirša cienīgi sacīja. — Tevi patiesi ir apbūrušas kāda brūnmataina brašuja gaišzilās acis. Tava slimība mīt, lūk, te — sirdī.

Slimnieces bālie vaigi iekvēlojās; viņa neuzticīgi paraudzījās Kiršā, gribēja kaut ko teikt, taču vārdi sastinga viņai uz lūpām.

—       Šoziem tu, — aizkrācietis turpināja, — Maskavā satikies ar viņu pirmoreiz.

Anastasja nodrebēja, pameta apkārt biklu skatienu un pievērsa pārsteiguma pilnās acis Kiršam, kurš, brīdi klusējis, gluži klusu piebilda:

—       Tu viņu redzēji gandrīz katru dienu katedrālē.,, liekas … jā, patiesi — Pestītāja katedrālē.

Vājiniece, steigšus atrāvusi savu roku, šausmās iekliedzās.

—       Kas ir, Anastasja Timofejevna? — Vlasjevna uzsauca, pieskrējusi pie gultas. — Kas tev notika?

—       Nekas, — Anastasja atbildēja. — Ej nost, māmuļ, ej nost!

—       Ja tu, vecā, kaut reizi vēl pienāksi klāt, tad tu visu izbojāsi, — Ķirša dusmīgi sacīja. — Stāvi tur un skaties no tālienes! Dod man atkal savu rociņu, bajāre, — viņš turpināja, kad Vlasjevna bija atgājusi nost. — Lūk, tā … hm, hm! Nu, Anastasja Timofejevna, tev gan nav ko žēloties; ja viņš ir apbūris tevi, tad arī tu viņam esi uzsūtījusi ligu: tu skumsti pēc viņa, bet viņš ilgojas pēc tevis.

—       Verieties nu, verieties! — Vlasjevna pačukstēja meitenēm. — Kas gan notiek ar bajārīti? Vaigi kvēlo kā ugunīs! Nu, akurāt tāpat kā senāk… Lai slavēts dievs!

—   Paga, paga, bajāre, — aizkrācietis pēc īsa pārtraukuma turpināja. — Tev jau vēl citas bēdas māc sirdi kā rudens miglā… Redzu, ka tevi grib izdot pie vīra … pie kāda liela poļu pana… Nebēdā, Anastasja Timofejevna! Šīs kāzas nenotiks! Es bildīšu pāris vārdiņu tavam tētiņam, tad viņš nevedīs tevi uz Maskavu, bet tavs līgavainis šurp neatjās: drīz viņam vairs nebūs vaļas domāt par kāzām.

—  Ak, lai dievs dodl — Anastasja izsaucās, dievbijīgi salikdama rokas.

—  Jā, jā, bajārīt. Laiki tagad nedroši: kas šodien pans, rītu jau — aitu gans.

—   Palūk, — Aņuta ieteicās, — Anastasja Timofejevna raud, bet seja tik līksma. Kas tie par brīnumiem!

—   Klusu, Aņuta, netraucē! — Vlasjevna nočukstēja, cenzdamās ieklausīties sarunā, kas, cik noprotams, kļuva ik brīdi saistošāka.

—  Tomēr tu, bajāre, — aizkrācietis turpināja, tik ilgām pilnīgi neatžirgsi, kamēr atkal nebūsi ieraudzījusi to, kurš tevi apbūris, un nebūsi kopā ar viņu apgājusi baznīcā ap lasāmo galdiņu.

—   Kopā ar viņu!… — Anastasja drebošā balsī atkārtoja.

—  Jā, jā, ar viņu! Un es redzu, — Ķirša vēl piebilda, — ka tas agri vai vēlu notiks.

Sirdzēja nejaudāja izteikt ne vārda: pēkšņais prieks bija aizdarījis viņas lūpas; mēmā jūsmībā viņa vērsa savu skatienu pret debesīm. Bet piepeši bajāres sejā iegūla dziļa grūtsirdība, acīs mirdzums apdzisa, un košumu zaudējušajā vaigā parādījās agrākais nedzīvais bālums.

—   Nē, — viņa sacīja, atstumdama aizkrācieša roku, — nē!… Mana nelaiķe māte man vēlēja vienmēr cerēt tikai uz dievu, bet tu esi pesteļotājs, ar tavu muti runā dieva pretinieks, patiesības ienaidnieks. Atkāpies, atstāj mani, kārdinātāj, — es tev neticu! Un, pat ja ticētu, ko tad man var dot šāds prieks, par kuru es nedz varu, nedz arī man vajag pateikties pestītājam un viņa mātei, visusvētajai jaunavai!

—   A! Ja tā, bajārīt, — Ķirša teica, — tad zini — es neesmu nekāds burvis, un tu negrēkodama vari ticēt maniem vārdiem.

—   Tu neesi burvis? … Bet kas tad tu esi?

—   Citiem es pagaidām palikšu burvis — citādi es nebūtu varējis ar tevi parunāties; bet tev, dievs kungs mans liecinieks un lai mani kā gļēvuli padzen no Ņeza- manovas kazaku vienības vai arī kā sava brāļa kazaka slepkavu dzīvu ierok zemē6 , ja neesmu tāds pats pareizticīgais kā tu.

—   Bet kā gan tu varēji uzminēt to, ko zināju vienīgi es un dievs debesīs?

—   Tas būtu garš stāsts, bajāre, bet tici nu manam goda vārdam: es patiesi neesmu burvis! Un tomēr zinu, ka Jurijs Dmitričs Miloslavskis tevi mīl, un var notikt, ka jūs abi drīz ieraudzīsiet viens otru… Lūdz dievu un ceri! Bet, ka pans Gonsevskis tevi nedabūs par sievu, to tev galvo aizkrācietis Ķirša, kuram noteikti ir zināms, ka viņa žēlastībai un visiem šiem citticībniekiem drīz vien Maskavā kļūs tikpat baigi kā negantam Aizkrāces kazaku nometnes atarnanam, kad viņu radā8 ' sāk apvainot melos. Vai nu viņš tagad domās par kāzām! Pašam par savu galvu būs ko padomāt!… Nu, bajāre, vai tev kļuva vieglāk ap sirdi?

—  Ak… ja! — Anastasja atbildēja, piespiedusi roku pie sirds.

—   Tagad jūs visas varat nākt klāt, — Ķirša sacīja, pagriezies pret durvīm.

—   Nu, kā ir, manu bērniņ? … — Vlasjevna steigšus noprasīja, pieskrējusi pie slimās.

—   Ak, māmuļ, māmuļ! — Anastasja iešņukstēdamās atbildēja. — Mans dievs!… Man ir tik viegli… tik līksmi! … Līksmo kopā ar mani, mīļā! … — viņa turpināja, mezdamās auklītei ap kaklu. — Aņuta … jūs visas… nāciet pie manis… ļaujiet jūs noskūpstīt!… Mans dievs!… Mans dievs! Vai tas nav sapnis?… Nē, nē… Es jūtu … mana sirds … Ak, es varu elpot tik viegli!…

Asaras birtin bira no viņas brīnumskaistajām acīm, kas bija pievērstas svētbildēm.

—   Ejiet, ejiet, — viņa beidzot klusā balsī teica. — Gribu palikt viena pati… Man vajag… Es gribu… Ejiet, mīļie, atstājiet mani vienu!

Visi izgāja otrā istabā.

—   Nu, mīļais, lai tev gods un slava! — Vlasjevna

a > Tā sauca Aizkrāces kazaku kopsapulces. (M. Zagoskina piezīme.) teica aizkrācietim. — Savu mūžu neesmu tādu brīnumu redzējusi! Pirmajā reizē kā ar roku atņēma… Nu vari droši prasit bajāram, ko vien vēlies.

—       Man nekā daudz nevajag, — Ķirša atbildēja, — un ja bajars man dotu krietnu zirgu…

—       Triju arī nežēlos! Bet vai tev nevajadzēs vēl parunāt ar Anastasju Timofejevnu?

—        Nē, nevajadzēs. Ar bajāru man gan gribētos kādu vārdu pārmit, bet viņai… Pagaidi brītiņu… Se, tas tev…

—   Kas tas ir, tētiņ?… Sausiņš!

—       Jā, jā, sausiņš. Iegaumē: septiņas dienas pēc kartas dod savai bajārei no ši sausiņa, un virsū lai uzdzer, ko pati sagribēs — ūdeni, kvasu, medaļu, tas viena alga.

—   Klausos, mīļais!

—       Krūzīti lej pilnu līdz pašām malām un pasniedz ar kreiso roku.

—   Klausos, mīļais!

—       Pati visu nedēļu nedzer neko citu kā vien ūdeni, bet uzlievi neuzdrīksties ne iedomāt!

—   Kā, tētiņ manu! Un pirms pusdienām?

—   Ne pirms pusdienām, ne pēc. Vai dzirdi? Ne pilītes!

—       Dzirdu, tētiņ, dzirdu! Kurla jau vēl neesmu. Sešas dienas nedzert nekā cita kā vien ūdeni.

—   Nevis sešas, bet pilnas septiņas, vecmāmuļ.

—       Jā jau, jā! Veselu nedēļu… Ko lai dara! Velti jau ļaudis nerunā, — Vlasjevna caur zobiem piebilda, — katram riebējam esot sava ērmība. Septiņas dienas! … Viegli pateikt!

Te pēkšņi divi kalpi, steigšus ienākuši, plaši atvēra durvis, un istabā iesoļoja bajārs Kručina. Visi klātesošie izstiepās kā stīgas un klusēdami zemu paklanījās; vienīgi Vlasjevna, aizmirsusi izrādīt viņam pienācīgu cieņu, skaļā balsī izsaucās:

—       Laipni lūdzam, pavēlniek Timotej Fjodorovič! Laipni lūdzam!… Ko dosi par priecīgu vēsti?

—        Ko tad tu, vecā, vai esi pie pilna prāta? — bajārs noprasīja.

—        Gluži kā bez prāta, mīļais, gluži kā bez prāta! Ba* jārīte tak ir pilnīgi izveseļojusies!

—   Vai tas var būt!

—   Jā, tētiņi Paskaties vien pats.

Bajārs iegāja pie meitas un, brīdi parunājies, iznāca atkal atpakaļ. Prieks, pārsteigums un reizē ari tāda ka neuzticība vīdēja viņa sejā; viņš pievērsa ciešu skatienu Kiršam, kurš raudzījās bajārā pavisam vienaldzīgi, kaut arī godbijīgi,

—   Kā tevi sauc? — Kručina pēdīgi pavaicāja.

—   Ķirša, — aizkrācietis atbildēja.

—   Vai sen kopš esi šeit?

—   Kopš šā rīta.

—   Kurp dodies?

—   Uz savu dzimteni, uz Caricinu.

—       Iedams pāri pagalmam, satiki bajāra Miloslavska kalpu un runājies ar viņu. Vai tu viņu pazīsti?

—   Viņnakt kopā pārgulējām iebraucamajā vietā.

—   Viņš teica, ka tu esot aizkrācietis.

—       Jā, esmu Aizkrāces kazaks, bet Caricinā man ir tēvs un māte.

—   Vai nevēlies palikt šeit un kalpot man?

—   Nē, Timotej Fjodorovič, gribu padzīvot mājās.

Bajāra augstajā pierē ievilkās grumbas; viņš drūmi

paraudzījās aizkrācietī un, brīdi klusējis, turpināja:

—       Tu esi atvieglojis manas meitas slimību: kā lai tev atlīdzinu?

—        Esmu zaudējis savu zirgu, bajār, bet kājām iet neesmu radis …

—        Izraugies no mana staļļa, kuru gribi. Es tev nevaicāju, kā tu izmanījies palīdzēt Anastasjai; vai tu esi burvis vai krāpnieks — tas man vienalga; bet kāda man drošība, ka viņas slimība neatgriezīsies? Tev jāpaliek šeit, kamēr nebūšu pārliecinājies, ka viņa ir pilnīgi izveseļojusies.

—   Nevaru, bajār, es steidzos uz mājām.

—   Nieki! Tu paliksi.

—   Nē, Timofej Fjodorovič, nepalikšu.

Bajārs pārsteigts paraudzījās Kiršā. Pieradis, ka visi viņam klausa bez ierunām, viņš bija gauži izbrīnījies par to pārdrošību, kāda piemita vienkāršajam kazakam, kurš, atrazdamies pilnīgi viņa varā, uzdrošinājās runāt pretī.

—- Redzēsim, — viņš teica, nievīgi smaidīdams, — redzēsim, vai pasaules staigulim izdosies stūrgalvībā pārspēt bajāru Šalonski!

—   Viss tavā varā, Timofej Fjodorovič! — Ķirša mierīgi turpināja. — Tu spēj mani ar varu paturēt tepat; tikai pielūko, ka vēlāk nav jānožēlo!

Bajāram Kručinam acis iezvērojās kā tīģerim.

—   Muti, kalps! — viņš skaļi uzbrēca. — Tu uzdrīksties man draudēt!.. > Vai tu, blandoņa, zini, ka es kuru katru burvi varu pakārt pie pirmās apses kā traku suni?

—   Vai tad tev no tā būs vieglāk, — Ķirša atbildēja, pievērsis bajāram drošu skatienu, — ja tava vienīgā meita savārgs un nomirs, pirms vēl tu slaveno panu Gonsevski būsi nosaucis par savu znotu?

Bajārs kļuva bāls kā nāve; aizkrācieti viņš vai aprija ar acīm. Kādu brīdi valdīja dziļš klusums, līdzīgs tam nāves stingumam, kāds iestājas pirms barga pērkona grāviena. Beidzot bailes, ka vajadzēs zaudēt vienīgo meitu un reizē ar viņu arī visas cerības uz spožu nākotni, bajārā uzveica vēlēšanos sodīt pārdrošo svešinieku. «Tas, kurš dažos mirkļos ir tik brīnumainā kārtā manu meitu izdziedinājis, droši vien spēj tikpat viegli izdarīt ari pretējo.» Sī doma izglāba Ķiršu. Bajāra seja, ko bija izķēmojušas drudžainas nevaldāma niknuma grimases, atkal mazpamazām atguva savu parasto — drūmo, bet mierīgo izteiksmi. Viņš uzmeta bargu skatienu visiem apkārt stāvošajiem ļaudīm, it kā gribēdams atgādināt, ka Kiršas nekaunība nedrīkst būt paraugs viņiem; tad, itin laipni paskatījies uz aizkrācieti, sacīja:

—   Nu, mīļais, tu neesi no bailīgajiem. Labi, labi! Ja nevēlies palikt, tad staigā tālāk ar dieva palīgu! Es tevi neaizturu.

—   Tā būs labāk, bajār! — Ķirša atbildēja. — Pret manu gribu no manis neko nevar panākt, bet par tavu laipnību pateikšu tev to, ko ar varu tu no manis nemūžam nebūtu izdibinājis. Anastasjai Timofejevnai slimība uzsūtīta Maskavā, un, ja viņa ātrāk par sešiem mēnešiem un sešām dienām tur ieradīsies, tad viņai kļūs vēl sliktāk, un tad, lūdzams, neņem ļaunā — neviens visā pasaulē nespēs viņai līdzēt.

—   Sešus mēnešus! — bajārs izsaucās. 1 — Bet man nākošmēnes visādā ziņā jābrauc kopā ar viņu uz Maskavu.

—   Nebrauc, Timofej Fjodorovič!

—   Nevaru, esmu devis vārdu panam Gonsevskim.

—   Ņem to atpakaļ.

—   Nē, es vienmēr esmu turējis savus solījumus.

—   Nu, dari, kā zini! Pateicis esmu, cits viss tavā ziņā.

—   Bet vai tu nezini, kā te varētu izgrozīties? …

—  Nezinu, bajār. Ja tu ātrāk par sešiem mēnešiem un sešām dienām aizvedīsi bajāri uz Maskavu, kaut vai, par piemēru, pirmdien, tad tās pašas nedēļas piektdienā viņu apglabāsi.

—   Tu melo, nekrietneli!

—  Aiz kam man jāmelo, bajār? Tevi nokaitināt — no tā labuma maz; un kas man daļas, vai tu brauksi uz Maskavu vai paliksi tepat?… Es jau to nemaz nezināšu.

Bajārs kļuva domīgs, bet Ķirša turpinaja:

—  Es savu esmu padarījis, Timofej Fjodorovič, ļauj man tagad doties prom.

—   Andrjuška! — Kručina sacīja vienam no kalpiem.

—  Aizved viņu uz sādžu pie pārvaldnieka, saki, lai krietni pacienā, lai patur rīt uz pusdienām, bet tad lai iedod viņam no mana staļļa jebkuru zirgu un trīs zelta kora- beļņikus. Un pārvaldniekam labi cieši piesaki, — bajārs vel pusbalsī piebilda, — lai nelaiž viņu laukā no pagalma un neļauj nevienam, it īpaši svešiniekiem runāties ar viņu divatā. Sitas burvis man nez kāpēc liekas briesmot aizdomīgs.

Ķirša izgāja laukā reizē ar kalpu, un gandrīz tajā pašā laikā bajāra pagalmā iejāja kādi pieci grezni ģērbušies poļi un viņiem nopakaļ tikpat daudz poļu huzāru, kuru apbruņojums gan izskatījās ļoti krāšņs, bet mūsu dienās atgādinātu visai dīvainus maskarādes ietērpus. Visiem huzāriem bija bruņas un bruņucepures; bruņām mugurpusē bija piestiprināti milzīgi spārni; arī bruņucepurei abās pusēs bija spārni, tikai daudz mazāki, bet aiz pleciem apmetņu vietā plandījās leopardu ādas. Katrs huzārs bija apbruņots ar taisnu zobenu un garu metamo šķēpu, ko rotāja krāsains karodziņš.

—  Ari pans Tiškēvičs ar saviem biedriem ir klāt! — noteica bajārs Kručina, paraudzījies laukā pa logu.

—   Bet kas tur jāj pa kreisi no viņa?… Cik varu atcerēties, šito sarkano ģīmi nekad neesmu redzējis!

To teicis, Salonskis devās saņemt savus viesus, bet Vlasjevna un istabmeita atkal iegāja pie savas bajares.

Mājzinis un vairāki kalpi sagaidīja viesus uz lieveņa; neveiklais un resnais polis, kurš jāja līdzās panam Tiš- kēvičam, vēl nepiejājis pie lieveņa, nolēca vai, pareizāk sakot, novēlās no zirga un paguva ātrāk par citiem palīdzēt reģimentāram nokāpt no zirga. Droši, vien visi mūsu lasītāji būs kaut vai pa ausu galam dzirdējuši par slaveno Sančo Pansu; taču, ja pakalpīgais polis tobrīd šķita ļoti līdzīgs šim slavenajam zirgupuisim, tad pans Tiškē- vičs nepavisam neatgādināja Skumjā Izskata Bruņinieku. Viņš bija vidēja auguma, plecīgs un zirgā sēdēja braši. Straujās kustības, drošais skatiens, melnīgsnējā atklātā seja — tas viss liecināja, ka pans Tiškēvičs lielāko savas dzīves daļu pavadījis bezbailīgu karotāju vidū, dzīvojis zem klajas debess un tikpat bezrūpīgi devies kaujā uz dzīvību un nāvi kā uz savu biedru trokšņainajām un līksmajām dzīrēm. Trīs pārējie staltie poļi izcēlās ar milzīgām ūsām un uzpūtību, gluži pretēju tai labsirdībai, kādu pauda viņu priekšnieka atklātā un cildenā seja. Bajārs Kručina viesus sagaidīja ēdamistabā. Ieraudzījuši poļu karaļa portretu ar zināmo uzrakstu, poļi ar lepnu smaidu paskatījās cits citā; ari pans Tiškēvičs pasmaidīja, taču, kad viņa skatiens sastapās ar namatēva skatienu, viņa acīs pavīdēja kaut kas ļoti līdzīgs nicinājumam: šķiet, viņš tikai ar pūlēm nomāca šīs jūtas un neko vis nesteidzās paspiest viņam pretī pastiepto bajāra Kručinas roku. Pēc īsās apsveicināšanās Tiškēvičs iepazīstināja namatēvu vispirms ar saviem dienesta biedriem, tad ar resno poli, kurš tik cītīgi bija veicis viņa zirgupuiša pienākumus.

—   Sis jautrais sārtvaidzis, — viņš sacīja, — ir pans Kopičinskis, kurš arī bez manis būtu kļuvis par tavu viesi, jo ir sūtīts no Maskavas pie tevis ar ziņu, ka cariņša) nogalināts.

—   Kā! — Kručina izsaucās. — Tušinas zaglis? …

—   Jā! Viņš nogalināts Kalugā, kur ikreiz mēdza slēpties kā lācis savā midzenī.

— Viegli gan kalugiešiem nav bijis nākt pie prāta.

—   To neizdarīja kalugieši, bajār, — Kopičinskis cicnīp;i sacīja, — pavaicā man, es to labi zinu — viņu nogalināja [1] kristītais tatārs Pjotrs Urusovs*; bet Kalugas pilsoņi, viņu atriebdami, apkava visus tatārus un izsludināja viņa jaundzimušo dēlu, vārdā Joannu Dmitrijeviču, par krievu caru.

—   Neprātīgiel — bajārs izsaucās. — Vai tiešām viņiem lielāks gods šķiet kalpot Sandomiras vojevodas mazdēlam* nekā visvarenajam Polijas karalim?… Esmu pārliecināts, ka pans Gonsevskis bez pūlēm padarīs rāmus šos dumpiniekus; tagad Sapega un Lisovskis viņiem vairs nepalidzēs … Taču laipni lūdzam, dārgie viesi! Vai nevēlaties kaut ko iedzert un uzkost?

Bajārs ieveda savus viesus otrā istabā, kur liels apaļš galds bija apkrauts ar aukstu uzkodu bļodām un dažādiem degvīniem. Kad viesi bija ieturējušies, atkal atsākās sarunas.

—   Vai tu arī zini, bajār, — pans Tiškēvičs sacīja, slaucīdams ūsas, — ka mēs šorīt tavos mežos pamedījām?

—   Laipni lūdzam! — bajars atbildēja. — Izpriecājieties, cik vien tik. 31

—   Un gandrīz, — Tiškēvičs turpināja, — nomedījām vērtīgu zvēru.

—   Vai tad jums nepaveicās?

—  Tas jau tas nepatīkamākais! Bet tādi zvēri bieži vis negādās.

—   Kas te ko bēdāt, pan? Ja gribi, rīt pamedīsim kopā, un es tev galvoju …

—   Negalvo, bajār: tas zvērs jau ir gabalā. Mēs šodien ķērām kādu brašuli, kurš dodas uz Ņižņijnovgorodu ar valsts kasi.

—   Uz Ņižņiju? … — Kručina izsaucas.

—   Jā, uz Ņižņiju, — Tiškēvičs atkartoja. — Lūk, pans Kopičinskis to var labāk pastāstīt; viņš šo brašuli jau bija tikpat kā noķēris cilpā.

—   Jā, — Kopičinskis teica, izmetis mēriņu degvīna. — Viņš man izslīdēja no rokām. Es viņu kopā ar diviem pavadoņiem sastapu iebraucamajā vietā, verstis desmit no šejienes; jau no pirmā acu uzmetiena viņš man likās aizdomīgs, tad nu es ari ņētnos viņu pamatīgi pratināt; viņš sāka murmināt, saputroja stāstāmo un melsa tādas blēņas, ka es viņu tūliņ nogrābu aiz čupra. Sākumā mans zeperis ķepurojās, sāka stāstīt gan šo, gan to, bet es tak neesmu ar pliku roku ņemams! Piespiedu šo pie sienas, piebāzu pistoli pie deguna, uzkliedzu,., Nobijās zaķ- pastala un man visā atzinās.

—   Bet kā tad tu Jāvi viņiem izsprukt? — bajārs nepacietīgi noprasīja.

—   Rau, notika tā: es pavēlēju viņus ieslēgt aukstajā kambari, norīkoju sargus, bet pats nolikos gulēt; mani kazaki — niech ich wszyscy diabli wezma!3) — arī aizsnaudās; tikmēr šie, kā rādās, izlīduši pa logu, uzsēdu- šies savos zirgos un prom uz mežu… Ko tu, bajār, purini galvu? — Kopičinskis turpināja, nemaz nesarnuls- dams. — Vai varbūt tu netici? Dalibogh) tā bija! Prasi kaut panam reģimentāram.

—   Uz mani neatsaucies, pan, — Tiškēvičs iebilda, — es par to zinu tikpat, cik bajārs, tālab par liecinieku nederu; tikai man nāk prātā — tu stāstīji, ka esot viņus ieslēdzis nevis kambari, bet priekšnamā.

—   Nu, vai tad tas nav vienalga! — Kopičinskis, viņu pārtrauca. — Galvenais ir tas, ka viņi aizmuka, bet, no kurienes — no priekšnama vai no kambara, — kāda tur starpība. Kad tu ar savu reģimentu ieradies, viņi vēl necik tālu nevarēja būt, un nav mana vaina, ja tavi brašuli viņus nenoķēra.

—   Vienam no bēgļiem nošāva zirgu, — Tiškēvičs teica, — toties arī man tagad labākais uzbrucējs reģi- mentā guļ ar sašautu plecu.

—   Izlīda pa logu… un apbruņoti! — bajārs nočukstēja. — Vai tev nav palicis prātā, kādi viņi izskatījās?

—  Viens no pavadoņiem — plecīgs, drukns puisis…

—   Un arī izlīda pa logu? …

—   Pārbīlī izdara visu ko, bajār! Pa šķirbiņu arī var izlīst, ja nāve degungalā. Otrs izskatījās pēc kazaka; bet pats galvenais — jauns zaļoksnis brūniem matiem, liela auguma, baltu seju… vai, kazi, man tikai tā likās — viņš gauži nobijās un kļuva bāls kā nāve, kad es viņu pabaidīju ar pistoli; ģērbies gaužām tīri, aveņsarkanā vadmalas kaftānā …

—   Vārdu sakot, — bajārs panu pārtrauca, — uz mata tāds kā tas spēkavīrs, kas stāv tev aiz muguras.

Kopičinskis pagriezās atpakaļ un, atlēcis nost, šausmās izsaucās:

u) Velns viņus parāvis! (Polu vai.) Jānudien! (Poļu vai.)

—   Re, kur viņš ir!… Turiet! Ķeriet viņu cieti… Viņam azotē ir pistolei

—   Nav taisnība, pan, — Jurijs smaidīdams teica.

—   Tagad man pistoles nav klāt: ar svešu labumu es nevienu nemēdzu mielot.

—   Ko tas viss nozīmē? — pans Tiškēvičs noprasīja.

—  Paskaidrojiet man …

—   Vispirms, lūdzu, iepazīstieties, — Kručina teica.

—   Tas ir Jurijs Dmitričs Miloslavskis; pans Gonsevskis viņu no Maskavas atsūtījis pie manis slepenā uzdevumā.

Uz Miloslavska paklanīšanos poļi atbildēja diezgan laipni; bet pans Tiškēvičs, pagriezies pret Kopičinski, bargi noprasīja, ka tas uzdrošinājies stāstīt viņam tādas pasakas. Kopičinskis neatbildēja ne vārda; pievērsis savu skadro skatienu Jurijam, viņš stāvēja kā iemiets, un vienīgi drudžainie drebuļi liecināja, ka nelaimīgais mutes varonis vēl nav pilnīgi pārvērties par sāls stabu.

—   Redzu, ka no viņa ne pie kādas gudrības netiksim, — Tiškēvičs turpināja. — Papūlies, pan Miloslavski, mums izstāstīt, kā viņš no tevis' izdibināja, ka tu ved valsts kasi uz Ņižņijnovgorodu, kā tevi un tavus kalpus ieslēdza aukstajā kambarī un kā jūs visi trīs izlēcāt pa logu, pa kuru gan laikam pat vista nevarētu izspraukties?

Jurijs viņiem visos sīkumos izstāstīja par savu sastapšanos ar Kopičinski; cienāšana un ceptā zoss, zināms, netika aizmirsti. Pans Tiškēvičs no visas sirds smējās, taču pārējie poļi, šķiet, par Jurija stāstu pārlieku vis neuzjautrinājās; it īpaši viens, kurš, virpinādams savas garumgarās ūsas, caur pieri pavisam nelaipni nolūkojās Miloslavskī.

—   Velns parāvis! — viņš pēdīgi izsaucās. — Es neticu, ka polis, lai viņš būtu kads būdams, ļautu par sevi tā ņirgāties!

—   Nu, pan rotmistr! — Tiškēvičs atteica. — Visi poļi nav vienādi.

—   Būtu es bijis šī neģēļa vietā, — dusmīgais rotmistrs turpināja, uzmetis nosodošu skatienu Kopičinskirn, kurš palēnitēm virzījās uz istabas durvju pusi, — tad zvēru pie savām ūsām …

—   Drīzāk būtu ļāvis sev sašķaidīt galvaskausu, — reģimentārs viņu pārtrauca, — nekā apēstu zosi. Par to esmu tikpat pārliecināts kā par to, ka ikviens īstens polis priecātos, ja izmanīgs moskalis pārmācītu lielībnieku un bailuli, kaut ari tas valkātu kuntušu8> un sauktu sevi par poli. Sniedz roku, pan Miloslavski! Būsim draugi! Tu neesi poļu ienaidnieks, taču, ja tu tāds arī būtu, es teiktu tieši to pašu. Braši vīri mums ir pa prātam; ar tādiem pat kaujā ir prieks satikties. Bet tu, drosmīgais pan Kopičinski… Ahā, viņš jau aizlaidies lapās!… Jo labāk… Ceru, bajār, ka tu neliksi mums sēdēt pie viena galda ar šo neģēli; viņš, es domāju, ir brangi paēdis, bet, ja nu, par nelaimi, atkal justos izsalcis, tad liec viņu paēdināt ļaužu istabā; un sagādā mums to prieku, Timofej Fjodorovič, liec viņu pacienāt ar ceptu zosi!… Starp citu, pan, — viņš piebilda, atkal pievērsdamies Jurijam, — mēs abi, liekas, esam apmainījušies ar zirgiem? Tikai ar tavējo nekur tālu vis nevar aizjāt: tas arī tagad vēl guļ mežā uz lielceļa … Nē, nē, — viņš turpināja, nelaizdams Juriju pie vārda, — par to vairs nav ko runāt; es esmu slikts zirgu mijējs, tas ir viss. Paturi laimīgs manējo. Nav tava vaina, ka es noticēju tam lielibniekam Kopičinskim, kurš var pateikties dievam,J<a tagad nekarājas starp debesīm un zemi; bet, ja mani brašuļi būtu sašāvuši tevi pašu, nevis tavu zirgu, tad gan viņš no šīm «šūpolēm» neizbēgtu.

—   Atļauj tev pavaicāt, pan reģimentār, — Jurijs sacīja, — kas noticis ar vienu no maniem pavadoņiem, kurš meža palika kājniekos?

—   Domāju, ka viņš arī tagad vēl klaiņo pa mežu.

— Tātad viņš ir dzīvs?… Paldies dievam!

—   Dzīvs gan. Sis blēdis iebelza manam kalpam pa aci, aizveda manu zirgu un sašāva manu labāko uzbrucēju, taču es uz viņu ļaunu prātu neturu. Ja viņam nebūtu bijis zirga, ko dot tava nošautā vietā, tad diezin vai es tagad būtu varējis ar tevi iepazīties.

Tikmēr viesu skaits bija ievērojami pieaudzis — sabraukuši bija Salonska kaimiņi; vairums no tiem bija bajāra sīkmuižnieki, kādi pieci nomas muižnieki un tikai divi dzimtmuižnieki: Ļesuta-Hrapunovs un Zamjatņa-Opaļevs. Pirmais kādreiz cara Fjodora Joannoviča galmā bija ieņēmis nozīmīgo strjapčija-atslēgziņa7 amatu. Viņa ārienē nebija nekā ievērības cienīga: viņš bija neliela auguma, kalsns un, par spīti Cienīgajai bārdai un cēlajai gaitai, nepavisam neatgādināja ievērojamu cara galminieku;

Gari poļu un ukraiņu senlaiku svārki. (Tulk. piezīme.) viņš bez mitas runāja par nelaiķa caru Fjodoru Joanno* vicu, lai varētu pēc iespējas biežāk atkārtot, ka viņa mīļākais strjapčijs-atslēgzinis bijis Ļesuta-Hrapunovs. Otrs, Zamjatņa-Opaļevs, kurš ši cara laikā bija domes muižnieks, no pirmā acu uzmetiena likās pelnījis daudz vairāk uzmanības nekā atvaļinātais galminieks: viņš bija gara auguma un ar ārkārtīgi spēcīgu miesas būvi; milzīgā, platā un kuplā bārda, nosegdama tuklās krūtis, slīga lejup līdz pat jostasvietai; visas viņa kustības bija gausas; viņš runāja, vārdus stiepdams un nošķirdams. Kalpojis pie viena no visdievbijīgākajiem krievu cariem, Zamjatņa-Opaļevs bija paradis sarunās gan vietā, gan nevietā lietot teicienus no baznīcas grāmatām, kuru burtiska iekalšana tolaik bija teicamas audzināšanas pierādījums un bieži vien aizstāja prātu un pat dabas dotas spējas, kas nepieciešamas valsts darbiniekam. Boriss Fjo- dorovičs Godunovs, kas prata cilvēkus novērtēt pēc to spējām, drīz vien pēc uzkāpšanas tronī viņus atbrīvoja no dienesta. Kopš tā laika abi no piekāpīgiem galminiekiem kļuva par vislielākajiem, kaut ari ne bīstamiem, valdības ienaidniekiem. Viņi pastāvīgi nosodīja visu, kas notika galmā; Viltus Dimitrija atzīšana par krievu caru, bez- valdnieka laiks, naidnieku ielaušanās Krievijas sirdī, — vārdu sakot, visas tēvzemes nelaimes, pēc viņu domām, bija sekas tai netaisnībai, kāda tikusi nodarīta viņiem. «Ja būtu dzīvs dieva mierā aizgājušais cars Fjodors Joannovičs un Ļesuta-Hrapunovs būtu savā vietā,» atvaļinātais strjapčijs mēdza teikt, «tad Griška Oirepjevs nebūtu uzdrošinājies nosaukt sevi par Dimitriju.» — «Ja muižnieks Opaļevs vēl arvien sēdētu cara domē,» Zam- jatņa bez mitas daudzināja, «tad nevis poļi būtu Maskavā, bet gan krievi Krakovā. Bet,» viņš allaž, rūgti smaidīdams, piebilda, «svētīts tas vīrs, kas neiet uz negod- nieku sanākšanām!» Viltus Dimitrija un vēlāk Šuiska valdīšanas laikā abi atvaļinātie ierēdņi centās atkal iekļūt galmā; taču viņu mēģinājumi palika bez panākumiem, un abi nolēma pievienoties bajāra Salonska partijai, kurš Ļesulam deva cerības, ka pēc Krievijas pievienošanas poļu karalistei augstmaņu skaits karaļa Sigismunda galmā katrā ziņā dubultošoties un Ļesuta tur ne tikai ieņemšot viņa agrākajam amatam līdzvērtīgu vietu, bet pat kā apbalvojumu par centīgu kalpošanu saņemšot vienu no viņa majestātes Polijas karaļa galma maršalu tituliem. Bet Zamjatņam-Opaļevam iegalvoja, ka viņš noteikti iekļūšot Polijas senātā, kur pēc domes likvidēšanas tiks radītas senatoru vietas ar Krieviju saistīto jautājumu izlemšanai.

Kad namatēvs abus atvaļinātos augstmaņus iepazīstināja ar poļiem, Zamjatņa pēc dažiem apsveikuma vārdiem, kas tika izteikti visā nākošā senatora cienīgumā, apvaicājās panam Tiškēvičam, vai viņš ar savu reģimentu ieradies no Maskavas.

—   No Maskavas gan, — strupi atbildēja polis, kuram Opaļeva uzpūtīgais izskats nepatika jau no pirmā acu uzmetiena.

—   Un vai ir taisnība, — Ļesuta-Hrapunovs savukārt ieprasījās, — ka maskavieši zvērējuši uzticību nevis viņa gaišībai karalim Sigismundam, bet viņa jauniņajam dēlam Vladislavam?

—  Taisnība.

—   Tad ir nu gan viņiem tur galviņas! — Zamjatņa izsaucās. — «Sūrs liktenis tai valstij, kuras valdnieks jauns gados!» — sludina visgudrais Salamans; bet ko citu gan var sagaidīt no bajāriem, kas sēdēja domē ļaundara Godunova laikā?

—   Ko tad tu pats nebrauc uz Maskavu? — pans Tiškēvičs zobgalīgi noprasīja. — Tu viņus būtu varējis vest pie prāta.

—   Lai es brāļotos ar šiem neprātīgajiem?… Pasargi, dievs!… Ne velti Sīraks saka: «Kas piķim pieskaras, melns nosmērējas, kas ar bezprāšiem biedrojas, tiem līdzīgs kļūst.»

—   Tā, rau, ir skaidra patiesība! — Ļesuta piebalsoja. — Dieva mierā aizgājušā cara Fjodora Joannoviča laikā gan bija galviņas, bet tagad … Kas tur ko runāt!… Kad es viņa gaišās valdīšanas laikā kalpoju par strjapčiju- atslēgzini, tad viņa cariskajai augstībai reiz, nākot no rīta dievkalpojuma, labpatika man sacīt…

—   To tu mums izstāstīsi pie galda, — namatēvs viņu pārtrauca. — Laipni lūdzam, dārgie viesi! Iebaudīsim, ko dievs devis!

Visi atkal sagāja ēdamistabā, kur ar izrakstītu galdautu apklāts galds vai lūza no dažnedažādiem ēdieniem. Visas bļodas, šķīvji un kausi bija no alvas, bet iepretī galdam vaļējā trauku skapī lepojās skaisti sarindoti sudraba biķeri, kausi, stopi, glāzes un zara kannas*. Uz galda iepretī katrām divām vietām ari atradās sudraba trauki: viens ar sāli, otrs ar pipariem, bet trešais, stikla, ar etiķi. Pats lieliskākais un lepnākais cienasts bija cepts pāvs; ar to arī sākās pusdienu maltīte; tad tika pasniegtas smalkās nūdeles ar vistas gaļu, svaigu kāpostu vira, dažādi strebjamie, pīrāgs ar jēra gaļu, ar olām apkaisīta vistu pastēte, biezpiena plācenīši un dažādi cepeši. Tālaika mielasta galdu vienīgais lepnums bija milzīgais ēdienu daudzums; mūsu senči patiesi bija pieticīgi un pie galda tīkoja tikai vienu: brangi pieēsties un līdz nemaņai sadzerties. Pašās beigās pasniedza saldos ēdienus, no kuriem jo iecienīti bija marcipani, sukādes, ingvers sīrupā, žāvēti augļi un karameles; piparkūkas un medus raušus tolaik, tapat kā mūsdienās, pēc pusdienām pasniedza tikai vienkāršu ļaužu un nabadzīgu muižnieku mājās.

Kad visi bija ieturējušies, sākās dzeršana. Lai kā Jurijs, kurš sēdēja līdzās panam Tiškēvičam, atsacījās, taču viņš būtu spiests dzert tikpat, cik pārējie, ja, par laimi, nevarētu atsaukties uz sava galda biedra piemēru — tas stingri atteicās dzert no lielajiem kausiem, un, kaut arī mājastēvs jau vairākas reizes bija raucis pieri, tomēr aiz cieņas pret reģimentāru atstāja abus mierā un izgāza savas dusmas uz citiem. Kāds sirms nomas muižnieks nebija izdzēris savu kausu, — bajārs viņu piespieda neizdzerto medaļu izliet sev pašam uz galvas; bajāra dēlam, kurš atteicās izdzert kausu uzlieves, lika ar varu saliet mutē prāvu glāzi vērmeļu degvīna un pilnā kaklā smējās, kad nelaimīgais viesis aizrijies gandrīz bez samaņas nogāzās uz grīdas. Tikmēr arī pans Tiškēvičs, par spīti savai mērenībai, sāka runāt līksmāk.

—    Bajāri — viņš sacīja. — Ja tava laulātā draudzene būtu dzīva, tad droši vien neatteiktos pasniegt mums pa mēriņam vīna un neliegtu ielūkoties viņas gaišajās acīs; vai tad mēs nevarētu tikt pagodināti ar tavas daiļās meitas klātbūtni? Jums varbūt nav tā parasts, ka jaunavas rādās viesiem; taču tu, bajār, esi tikpat kā mūsējais, polis: ļauj patīksmināties par pana Gonsevska līgavu.

—   Un iedzert no viņas kurpītes, — ūsainais rotmistrs piebilda, — uz slavenā līgavaiņa veselību un šo dzīru laimīgām beigām.

—   Viņa nav gluži vesela, — Kručina atbildēja.

—   Mēs visi tevi lūdzam! — poļi sauca.

—       Lai notiek, kā jūs vēlaties, — mājastēvs teica, piesaukdams klāt kādu no kalpiem, kurš, uzklausījis sava saimnieka pavēli, steigšus izgāja no istabas.

—   Vai drīz domājat dzert kāzas, bajār? — reģirnentārs apvaicājās.

—   Es gribēju nākošmēnes braukt uz Maskavu …

—   Neiesaku: tur visu laiku nav īstas kārtības; skaties, ka vēl nesākas tādas dzīres, ka pat nedzērušiem galva reibs.

—   Kā tad tā! — Ļesuta-Hrapunovs izsaucās. — Vai tad jūs neesat Maskavā kungi un noteicēji?

—   Pagaidām jā! — Tiškēvičs atbildēja. — Pilsētā iegājuši jau mēs esam …

—   Pilsētā stiprais ieiet ar gudru ziņu, — Opa|evs stostīdamies viņu pārtrauca, — un atspēko apgalvojumus, uz kuriem paļaujas negodnieks!

—   Tur jau tā nediena, ka neesam tos galīgi atspēkojuši, — Tiškēvičs turpināja. — Nu, par to nav ko runā't! Mūsu uzdevums ir cirsties ar zobeniem, bet par visu pārējo priekšnieki zina labāk nekā mēs.

—   Zināms, ka tā, — Ļesuta sacīja. — Kad es biju strjapčijs-atslēgzinis, tad reiz nelaiķa caram Fjodoram Joannovičam, dodoties uz liturģiju, labpatika man teikt: «Tu, Ļesuta, esi lāga zēns, savus pienākumus tu zini un citu darīšanās nejaucies.» Bet citreiz, kad caram bija labpaticis noklausīties priekšpusdienas mesu un es gribēju viņam ziņot, ka viņa iemīļoto cepuri sakapajušas kodes …

—   Nav jau runa par cepuri, — mājastēvs pārtrauca,

—   esi tik labs un izdzer tukšu savu kausu! Un tu arī, mīļo kaimiņ, — viņš turpināja, uzrunādams Zamjatņu,

—   lūdzu neatpalikt no pārējiem. Dzer sausu … Redz, tā! Man patīk pa vecam paradumam. Tagad pazemīgi lūdzam nobaudīt šito …

—   Nē, nē, bajār! — Zamjatņa atbildēja, ar pūlēm kustinādams mēli, — jo ir sacits: «Tev nebūs vīnu dzert pāri mēram.»

—  Tas tak nav vīns, bet uzlieve!

—   Ak tā? Nu, ja tā, tad jau var! Uzlievi likums dzert neaizliedz.

—   Zināms, ka neaizliedz, — Ļesuta piebalsoja. — Nelaiķis valdnieks Fjodors Joannovičs aizvien, vakara dievkalpojumu noklausījies, izdzēra mēriņu ķiršu liķiera, kuru, uz zelta paplātes viņam pasniegdams, es reiz sacīju…

—       Lai nu arī manējais nav uz zelta paplātes, — mājastēvs runātāju pārtrauca, — tomēr lūdzu nobaudīt!… Nu, kā tad garšo?

—       «Grēcinieka mutē uzslava jaukumu zaudē,» saka visgudrais Sīraks, — Zamjatņa teica, iztukšodams savu kausu, — bet, kas slavējams, to nevar neslavēt: uzlieve, jānudien, ir varen branga!

Kad mielasts tuvojās nobeigumam un visi viesi bija krietni apskurbusi, bajārs Kručina lika atkal piepildīt sudraba biķerus un skaļā balsi uzsauca:

—       Kas tur cieņā Kručinu-Salonski, tas dara tāpat kā es!… Uz Smoļenskas uzvarētāju veselību!

—   Vivat! — sauca poļi.

—       Lai dzīvo visi bezbailīgie karotāji! — Tiškēvičs piebilda, pacēlis savu kausu.

Visi viesi, izņemot Juriju, iztukšoja savus kausus.

—  Dzer, Jurij Dmitrič! — bajārs uzsauca.

—       Es mēdzu dzert uz ienaidnieku bojāeju, bet smoļen- skieši ir krievi un mūsu brāļi, — Jurijs mierīgi atbildēja.

—       Tavi, bet ne mani, — Kručina atcirta, uzmetis Jurijam nievājošu skatienu. — Dumpinieki un sazvērnieki nemūžam nebūs brāļi Salonskim.

—       Zēl gan, brašuli, — Tiškēvičs sacīja, paspiezdams Jurijam roku, — žēl, ka tu neesi mūsējais, polis!

Bajāra Kručinas drūmais vaigs apmācās jo brīdi, jo vairāk; dažus mirkļus valdīja klusums: visi pārsteigti noraudzījās pārdrošajā jauneklī, kurš bija uzdrīkstējies tik klaji runāt pretī un nepaklausīt bargajam namatēvam.

—       Redzēsim, kā tu tagad nedzersi! — bajārs beidzot caur zobiem nomurmināja. Viņš lika pasniegt apzeltītu kausu un, salējis tajā puspudeles Malvazijas vīna, piecēlās no savas vietas; visi sekoja viņa paraugam.

—        Nu, dārgie viesij — viņš teica. — Sim kausam jāapstaigā visus. Kurš no tā dzers, — viņš piebilda, uzmetis Jurijam negantu skatienu, — ir mūsu draugs, kurš nedzers, tas ir ienaidnieks un pretinieks! Uz viņa gaišības visvarenā Sigismunda, poļu karaļa un krievu cara veselību! Lai dzīvo!

—   Vivat! — sauca poļi.

—   Lai dzīvo! — atsaucās visi krievi, izņemot Juriju.

—        Un lai iznīkst viņa naidnieki! — Zamjatņa-Opaļevs basā ierēcās. — Lai viņu dzīvības izdēd kā mākoņu plēnes un izgaist kā tumsība no saules stariem.

—   Amen! — mājastēvs skaļi pasludināja, apgāzdams izdzerto kausu sev virs galvas.

Jurijs tikko spēja noslēpt savu sašutumu, — asinis mutuļoja viņam dzīslās, viņa sejas izteiksme pastāvīgi mainījās; labā roka nevilšus meklēja zobena rokturi, bet kreisā, piespiesta cieši pie krūtīm, šķiet, gribēja savaldīt sirdi, kas grasījās izlēkt laukā. Kad pienāca viņa kārta, cēlsirdīgā jaunekļa acīs iemirdzējās dīvaina uguns; viņš pārlaida ašu skatienu visiem dzīrotājiem un stingrā balsī sacīja:

—   Bajār, tu mūs aicini dzert uz krievu cara veselību; tātad lai dzīvo Vladislavs, likumīgais krievu cars, un lai iznīkst visi tēvzemes nodevēji un ienaidnieki!

—   Klau, Miloslavski! — mājastēvs izsaucās. — Vai nu dzer uz to, kas tika teikts, vai laid kausu garām!

—   Sniedz citiem, — Jurijs sacīja, atdodams kausu māj- zinim.

—   Klausies, Jurij Dmitrič! — bajārs turpināja vēl niknāk. — Man jau apnikusi tava stūrgalvība; svešā baznīcā savus pātarus neskaiti! Dzer, kā visi dzēra.

—   Esmu tavs viesis, ne vergs, — Jurijs atbildēja. — Pavēli tam, kurš nevar tev neklausīt.

—   Tu dzersi, bezkaunīgais puišeli! — aiz niknuma drebošā balsi kā pūķis nošņāca Kručina. — Jā, zvēru pie sava goda, tu izdzersi kausu, vai arī tev to salies rīklē! Dodiet kausu!… Hei, Mērdekli, Trakgalvi, šurp!

Divi milzīga auguma kalpi ar zvērīgām sejām pienāca Jurijam klāt.

—   Bajār! — Miloslavskis sacīja, nicinoši noskatījies uz šiem kalpiem, kuri, šķiet, ne pārlieku labprāt paklausīja savam saimniekam. — Atrodos tavā mājā un esmu bez ieročiem… Ja tu vēlies iegūt bezgoža slavu, tad tev nav grūti mani apvainot; tikai neaizmirsti, bajār: apvainojis Miloslavski, piesargies atstāt viņu dzīvu!

—   Es tev prasu pēdējo reizi, — tikko dzirdamā balsī turpināja Salonskis, — vai tu gribi no laba prāta dzert uz Sigismunda veselību tā, kā dzeram mēs visi?

—   Nē.

—   Dzer, es tev saku! — Kručina atkartoja, dzelda- mies Jurijā ar acīm, kas zvēroja kā kvēlojošas ogles.

—   Miloslavski nekad nav kļuvuši neuzticīgi ne zvērestam, ne tēvzemei, ne dotajam vārdam. Es nedzeršu!

—  Tad salejiet viņam visu kausu rīklei — mājastēvs ierēcās negantā balsī.

—   Pagaidiet! — uzkliedza pans Tiškēvičs. — Kaunies, bajār! Viņš ir tavs viesis, muižnieks; ja tu pats to esi aizmirsis, tad es nejaušu viņu apvainot. Prom, nelieši! —• viņš piebilda, satvēris savu zobenu. — Vai arī… Zvēru pie poļu karavīra goda, jūsu stulbās galvas tūliņ izlidos laukā pa logu!

Kalpi satrūkušies pakāpās atpakaļ, bet bajārs, dusmās smakdams, kādu brīdi nespēja izteikt ne vārda. Beidzot viņš, pagriezies pret poli, sacīja aizžņaugtā balsī:

—   Nedusmojies, pan Tiškēvič, ja es tev atgādināšu, ka tu šeit neesi savā reģimentā, bet manā mājā, kur, izņemot mani, nevienam citam nav tiesību saimniekot.

. — Neņem par ļaunu, bajāri Esmu radis saimniekot visur, kur īstais saimnieks neapjēdz, ko dara. Mēs, poļi, varam un mums vajag vēlēties, lai mūsu karalis būtu arī krievu cars; mēs esam zvērējuši Sigismundam, bet Miloslavskis ir skūpstījis krustu nevis viņam, bet gan Vladislavam. Kā notiks, tas zināms vienīgi dievam, taču tagad viņš rīkojas tā, kā ari es darītu viņa vietā.

Bajārs Kručina, šķiet, bija paguvis mazliet pārdomāt un apjēgt, ka ir atļāvies pārāk daudz; bridi klusējis, viņš diezgan mierīgi sacīja Tiškēvičam:

—   Es brīnos, pan, cik dedzīgi tu aizstāvi sava valdnieka ienaidnieku.

—   Jā, bajār, es ar visu krūti aizstāvēšu gan draugu, gan ienaidnieku, ja viņš ir drosmīgs vīrs un nebaidīdamies metas nevienlīdzīgā cīņā, bet neaizstāvēšu gļēvuli un nelieti, kāds ir pans Kopičinskis, lai viņš būtu kaut vai mans miesīgs brālis.

—   Vai tad tu noticēji, ka es patiesi uzdrīkstēšos apvainot savu viesi? Ak, pan Tiškēvič! Es tikai gribēju viņu pabaidīt, bet manis dēļ lai viņš dzer kaut vai uz tatāru hana veselību: no viņa vārdiem nevienam ļaunums necelsies. Pasniedziet viņam kausu!

Jurijs satvēra kausu un, pagriezies pret mājastēvu, atkal atkārtoja:

—   Lai dzīvo likumīgais krievu cars, un lai iet bojā visi tēvzemes ienaidnieki un nodevēji!

—   Amen! — aiz ēdamistabas durvīm atskanēja skaļa balss.

—   Ko tas nozīmē? — Kručina izsaucās- — Kurš uzdrošinājās? … Vediet viņu šurp!

Durvis atvērās, un pusmūža vīrs basām kājām, rupjās, ar virvi apjoztās drēbēs, izspūrušiem matiem un savēlušos bārdu divos lēcienos atradās istabas vidū. Kaut arī viņš bija ģērbies kā ubags un izturējās ērmīgi, tūliņ varēja noģist, ka plānprātiņš gan viņš nav: viņa acīs vīdēja prāts, bet patīkamā seja pauda neparastu lēnprātību un dvēseles mieru.

—   Paskat vien, tas jau Mitja! — brīnījās Zamjatņa- Opaļevs, kurš kopā ar Ļesutu-Hrapunovu visu laiku, kamēr risinājās ķilda, bija piesardzīgi klusējis. — Kāds vējš tevi atpūtis? Es domāju, tu esi Maskavā.

—   Nē, Gavrilič, — vientiesis atbildēja, — tur ir sma« cīgs gaiss, bet Mitjam patīk plašums. Pavisam cita lieta klajā laukā! Skaiti lūgšanas uz visām debespusēm, neviens tevi netraucē.

—   Kāpēc laidāt iekšā šito muļķi? — sacīja Kručina.

—   Kas viņš tāds ir? — Tiškēvičs apvaicājās.

—   Liekēdis, diedelnieks, kuru, dievs vien zina kāpēc, cilvēki uzskata par plānprātiņu.

—   Nedzen viņu prom, bajar! Nekad nav gadījies redzēt jūsu plānprātiņus: paklausīsimies, ko viņš teiks.

—   Manis pēc, tikai man ir citi muļķi, daudz jocīgāki par viņu. Ei tu, dieva dotais! Kāpēc esi pie manis atnācis?

—   Biju pēc tevis sailgojies, Fjodorič, — Mitja atbildēja. — Ek, žēl man tevis, dievs mans liecinieks, gaužām žēli… Slikti, Fjodorič, slikti!… Mitja gāja pa ciemu un raudāja: zemnieciņi novārguši, baznīca sašķiebusies … bet tev tikai savs prātā — ar draugiem dzer un plītē!… Bet, kad viss būs apēsts un izdzerts, ar ko tad cienāsi negaidītu viesi?… Tad gan nāksi pie sajēgšanas — tak pagrabā no vīna ne vēsts! Slikti, Fjodorič, slikti!

—   Ko tu, muļķi, tur mels?

—   Tā, Fjodorič, Mitja pļāpā, kas viņam iešaujas prātā, bet nāve atnāks, kā dievs būs nolicis… Tu domāsi — šī vēl gabalā, bet viņa, drostaliņa, jau klāt: nepaspēsi ne galdu uzklāt… Sveiks, Dmitrič, — viņš turpināja, pieiedams pie Jurija. — Arī tu šite dzīro? … Ak, tu brašuli … Pieraugi, neapdzer prātu!

—  Atceros, Mitja, ka esmu tevi redzējis nelaiķa tētiņa mājā, — Jurijs laipni teica.

—  Jā, jā, Dmitrič. Zēl man vārdabrāļa — pārlieku agri nomira; būtu viņš dzīvs, tad vis košais vanadziņš neie- maldītos maitas putnu barā. Zēl man tevis, balodīt, žēl! Esi pats sev sapinis ij rokas, ij kājas… Bet dievs ir žēlīgs! Ne jau mūžam važās kaltam būs jāstaigā… Apciemo Sergiju — tiks vieglāk ap sirdi!

—  Klau, tu, Mitja! — Tiškēvičs sacīja. — Diezgan esi runājies ar citiem. Parunājies ar mani.

—   Bet ko lai es ar tevi runāju? Are, kāds tu ūsains!… Man bail!

—  Nebaidies!… Se, ņem, tas tev! — polis turpināja, pasniegdams viņam sudraba naudas gabalu.

—  Tencinu! … Kam man vajag? … Es tak esmu savā pasē, badā nenomiršu; pietaupi sev pašam — tu esi te iebraucējs.

—  Ņem vien, man bez šitā ir vēl daudz citu.

—  Diez vai ir? Pielūko, ka neaptrūkst! … Paciemosies, paciemosies, bet jāpošas tak ceļa … Neba kāds nieka tālums, tik drīz līdz mājām neaizkļūsi… Un, kas zina, vēl pavadības arī būs… Pietaupi naudiņu nebaltai dienai!

—   Es no nebaltas dienas nebaidos, Mitja.

—   Es ar, brāl, esmu tāds pats! Ne no kā nebaidos; atnācu nesaukts, un cauri! … Bet, kad saimnieks dzīs laukā, ņemšu kājas pār pleciem.

—   Jau sen ir laiks! — sacīja Kručina, kuram gauži nepatika vientieša divdomīgie vārdi. — Lasies prom, kamēr vēl āda vesela!

—   Eju jau, eju, Fjodorič! Neesmu tāds kā citi: neiešu jau gaidīt, kamēr mani sviešus izsviež laukā. Bet tevis man žēl, mīļais, nudien žēl! Tā jau iet, atraitņos dzīvojot… Nav neviena, kas tevi apkopj, kas palutina!… Paraugies, labdari, kā esi aptraipījies!… Melnutr. melns … Nevienas baltas vietiņas nav palicis … Ek, Fjo dorič, Fjodorič! … Vai nu visu mūžu dzīvosi kā tād netīrelis! Laiks apkopties! .,. Sagrābs viešņa nemazgāti slikti būs!

—   Es negribu saprast tavas bezkaunīgās valodas, stu beni!… Lasies laukā!

—   Paklau, Gavrilič! — vientiesis turpināja, griezdc mies pie Zamjatņas. — Tu esi grāmatnieks; kur tas i sacīts: «Kas ļaunu sēj, tas ļaunu pļaus?»

—       Salamana līdzībās, — Zamjatņa cienīgi atbildēj

— tas pats visgudrais Salamans saka ari: «Nesēj tīrumā melus, ja negribi no tiem ievākt septiņkārtīgu ražu.»

—  Vai dzirdi, Fjodorič, ko gudri |auži runā? Bet mēs abi esam muļķi, kā nesaprotam, tā nesaprotami

—   Laukā no šejienes, blandoņa! Vai arī es tev sašķaN dīšu pauri!

—   Sit vien, Fjodorič, sit! Bet Mitja tomēr runās savu… Ai, kāds nabadziņš, bet nabadziņu dievs nepamet! Toties, kad Fjodoričam nāksies vaimanāt, tad viņam glābiņa nebūs!.,. Viņš ņemsies vaimanāt, bet zemnieciņi uzdos otrtik… Viņš sauks: «Dievs, apžēlojies,» — bet tūkstoš balsis brēks: «Viņš pats neviena nav žēlojis…» Un vai zini, Fjodorič? Aiz tām citām balsīm tavējā nemaz nebūs sadzirdama … Zēl man tevis, žēl!

—   Klusu, čūska! — bajārs uzbrēca, pielecis kājās. Viņš atvēzējās pret vientiesi, kurš, salicis rokas krustām, raudzījās viņā ar vislielāko lēnprātību un dziļu līdzjūtību; piepeši atvērās durvis, kas veda tālākajās istabās, un kāds skaļi iekliedzās. Bajārs nodrebēja, ar izbiedētu seju izsteidzās blakusistabā, kalpi sāka rosīties, un visi viesi pielēca kājās no savām vietām. Jurijs sēdēja tieši pret durvīm: viņš redzēja, ka grezni ģērbta jaunava, no galvas līdz kājām tinusies krāšņā šķidrautā, bez samaņas iekrita rokās večai, kas nāca viņai aiz muguras. Vispārējā apjukuma brīdī vientiesis pieskrēja pie Jurija.

—   Skaties, Dmitrič! — viņš teica. — Saņemies… Pacieties! … Labs nāk ar gaidīšanu! Tu aizstāvēsi taisnību, bet vārdabrālis, redz, tur, gan sāks runāt. «Ak, manu dēliņ! Nomierināji manu sirdi!…» Pagaidām paliec sveiks!… Mitja lūgs dievu, lūdz arī tu!… Dievs nav tāds kā mēs: kaut augstu, tomēr visu dzird… Bet pie Troicas gan, Dmitrič, pie Troicas… ir brīve, ir kur

.pielūgt dievu!… Neaizmirsti… — To pateicis, viņš izskrēja laukā no istabas.

Jurijs tikko sadzirdēja, ko vientiesis viņam sacīja; viņš pats nesaprata, kas ar viņu notiek; samaņu zaudējušās jaunavas — laikam bajāra Kručinas meitas balss bija eskanējusi viņam pašos dvēseles dziļumos: kaut kas viņa .irdij tuvs, pazīstams šķita šajā kliedzienā, kas, kā Jurijam bija licies, vairāk atgādināja priecīgu izsaucienu nekā iāpju kliedzienu. Viņš neuzdrīkstējās neko domāt, neuzdrīkstējās cerēt, taču pret paša gribu viņa iztēlē atausa Maskava, Kremlis, Pestītāja katedrāle uri nepazīstamā skaistule. Bajārs nerādījās ilgāk par pusstundu, un, kad viņš atkal ienāca ēdamistabā, tad Jurijs, kaut arī durvis uz blakusistabu tika ļoti ātri aizvērtas, paguva ievērot, ka tajā nebija neviena, izņemot kādu gara auguma kalpu, kurš steidza iziet pa pretējām durvīm. Miloslavskim likās, ka tas stipri atgādina vīru, kuru viņš no rīta bija manījis bajāra dārzā.

—   Mana meita, — Salonskis sacīja panam Tiškēvi* čam, — ļoti nožēlo, ka nevar ar tevi sastapties; viņa vēl nav pilnīgi vesela un ir ļoti vārga, bet es ceru, ka drīz…

—   Atkal būs sārta kā magone, — Ļesuta-Hrapunovs viņu pārtrauca. — Tiesa kas tiesa, katrs apskaudīs panu Gonsevski, kad Anastasja Timofejevna kļūs par viņa sievu.

—   Krietna sieva ir vīra prieks, — Zamjatņa piebilda, — un miers viņa mūža dienām.

—    Lai notiek, kā tu saki, kaimiņ! — Kručina smaidīdams atteica. — Jurij Dmitrič, — viņš turpināja, pienākdams pie Miloslavska, — ko tu tāds domīgs… Salīgsim mieru! Es jau pats esmu ar sevi nemierā, ka nereizē pārsteidzos. Tu esi zvērējis uzticību dēlam, es esmu ar mieru zvērēt tēvam — mēs abi vēlam labu savai tēvzemei, tad nu mums nav par ko ķildoties, bet, kam jānotiek, tas notiks.

Jurijs par samierināšanās zīmi pasniedza viņam roku.

—   Nu, dārgie viesi, — bajārs turpināja, — tagad laipni lūdzam palīksmoties. Hei, lejiet kausus pilnus! Nesiet šurp karstdziru[2], sauciet dziedātājus — veicīgi!

Istabā ienāca bariņš saimes ļaužu, vairums ģērbušies pēc poļu parauga šūdinātās mednieku drēbēs. Kori pavadīja šādi instrumenti: svilpe, balalaika, taure, vara bļodas un pannas. Pēc namatēva mājiena sāka skanēt nebēdnīgas voldzinieku dziesmas, un pēc īsa brīža ēdamistaba pārvērtās īstā čigānu taborā. Tika aizmirsta katra pieklājība: piedzērušie kungi apkampa piedzērušos kalpus; daži viesi pavisam nesaskanīgi auroja līdzi dziedātājiem, daži, kuriem kājas vēl bija stingrākas nekā mēle, dejoja un žākstījās kā tirgus jokdari, un pat cienīgais Zamjatņa- Opaļevs vairākas reizes slējās kājās, lai nodejotu balo- dītia) ; taču, redzēdams, ka visas viņa pūles ir veltīgas, nočukstēja: «Mana sirds tapusi rāma, un mani spēki mani pametuši!» Pans Tiškēvičs, kaut arī šajās pretīgajās izpriecās nepiedalījās, tomēr, liekas, negarlaikojās un no visas sirds smējās, noskatīdamies citu neprātīgajos kumēdiņos. Turpretī Jurijs, sava tēva mājās kopš mazotnes pieradis pie dievbijības, gaidīja tikai izdevīgu mirkli, lai aizietu uz savu istabu; vēl jo vairāk viņš to vēlējās tāpēc, ka diena jau gāja uz vakarpusi, bet viņam rīt mazā gaismiņā bija jādodas ceļā.

Skaļi izsaucieni vēstīja, ka parādījušies dejotāji un dejotājas. Tad pārsteigtā Jurija skatienam visā savā nejēdzīgajā kailumā atklājās bezkaunība un izvirtība. Viņš nemūžam nebūtu varējis iedomāties, ka cilvēks, radīts pēc dieva ģīmja un līdzības, var sevi tā pazemot. Visi viesi likās zaudējuši prātu; viņu mežonīgā jautrība, negantie ķērcieni, skurbuma izķēmotās sejas — viss saderējās ar puspiedzērušā kora pretīgo klaigāšanu un piedauzīgo dziesmu neķītro saturu. Bajāram Kručinam likās, ka viens no dejotājiem lēkā sliktāk nekā parasti.

—   Ehē, Andrjuška! — viņš iesaucās. — Tu tak, kā liekas, esi sācis gudrot stiķus? Paga, mīļais, gan tu man lēkāsi izveicīgāki Hei, Mērdeklil Trakgalvi! Noslāniet viņul

Pavēle tika izpildīta to pašu brīdi.

—   Nu, brāl? — Kručina, skali smiedams, teica nelaimīgajam dejotājam, kura žēlie kliedzieni saplūda ar dzīrotāju bezbēdīgajām klaigām. — Sitā dziesmiņa tev varbūt liks veiklāk cilāt kājas!… Sadodiet pa krietnam!…

Jurijs gribēja bajāru iežēlināt, taču Kručina viņā neklausījās, bet Zamjatņa-Opajevs sāka saukt:

—   Nemaisies, puis, citu darīšanās! Stāv rakstīts: «Nepaklausīgam vergam ielauž ribas,» — un Sīraks saka: «Barība, nūja un nasta ēzelim, maize, rīkstes un darbs vergs m.»

—   Taču tas pats viedīgais Sīraks vēstī, — Ļesuta viņu pārtrauca, priecādamies, ka arī viņš var palielīties ar savām zināšanām, — «neesi pārlieku bardzīgs ne pret vienu radību un neko nedari bez tiesas.» Nelaiķa caram Fjodoram Joannovičam to bieži labpatika man sacīt. Kā šodien atceros, reiz, noklausījies vakara dievkalpojumu, viņa cariskā augstība …

— Laikam gan devās gulēt, — Tiškēvičs viņu pār« trauca. — Liekas, arī mums ir laiks darīt to pašu. Paliec sveiks, bajār! Lai mani biedri pie tevis līksmo kaut visu nakti, bet es esmu radis celties agri, tādēļ man laiks doties pie miera.

Mājastēvs necentās aizturēt reģimentāru un Miloslav- ski, kurš arī atvadījās no viņa. Istaba, kur pirms pusdienām bija atpūties Jurijs, bija paredzēta poļiem, bet viņam ierādīja naktsmītni attālākā mājiņā, pagalma viņā galā. Tur viņš atrada priekšā savu kalpu, kurš acīmredzot bija pacienāts tikpat brangi kā viņa kungs un tikko turējās uz kājām. Pielūdzis dievu, Miloslavskis bez Alekseja palīdzības noģērbās un apgūlās uz mīkstā pēļa; taču miegs bēga no viņa acīm: iespaids, kādu uz Juriju bija atstājusi bajāra meitas parādīšanās, vēl nebija pilnīgi izgaisis; doma, ka viņš varbūt pavadījis visu dienu zem viena jumta ar savu nepazīstamo daiļavu, pildīja viņa sirdi ar skumjām, neizskaidrojamām jūtām. Taču drīz vien gluži vienkāršs apsvērums pārvilka svītru visiem Jurija minējumiem: viņš bija daudzas reizes redzējis savu nepazīstamo, taču nekad nebija dzirdējis viņas balsi, tātad, ja arī nepazīstamā ir bajāra Kručinas meita, tad, neredzējis daiļavas seju, viņš tomēr nevarēja viņu pazīt tikai pēc balss vien; turklāt viņu vairāk iepriecināja doma, ka ir kļūdījies, nekā atklājums, ka viņa nepazīstamā ir bajāra Kručinas meita un pana Gonsevska līgava. Satraukums viņa krūtīs pamazām pierima, iztēle zaudēja spilgtumu, un Jurijs beidzot aizmiga dziļā un mierīgā miegā.

OTRĀ DAĻA

I

Mūsu stāsta gaita prasa, lai mazliet atgriežamies pie agrākiem notikumiem. Lasītāji droši vien nebūs piemirsuši, ka, godam saglabājis prasmīga burvja slavu, Ķirša viena kalpa pavadībā devās atpakaļ uz pārvaldnieka māju. Viņam gribējās izdibināt, vai Jurijs ilgi uzturēsies bajāra Salonska mājā un pa kuru ceļu jās, kad dosies prom. Ķirša bija pārgalvīgs jātnieks, viņam patika izkauties, iedzert, patrakot; taču arī pašā cīņas karstumā viņš žēloja atbruņotu ienaidnieku, neņirgājās par gūstekņiem, kā to darīja viņa biedri, proti, negrieza tiem nost ne ausis, ne degunu, bet, tikai aptīrījis tos no galvas līdz kājām un atstājis vienā kreklā, palaida, lai iet, kur grib. Tiesa gan, dažkārt tas notika ziemu, bargā salā; toties arī vasaru viņš ar tiem rīkojās tikpat žēlsirdīgi, pacietīgi panesdams biedru zobgalības, — tie viņu saukāja par tēvu Ķiršu un mēdza teikt, ka viņš neesot Aizkrāces kazaks, bet bābietis. Mūžīgi atriebt nodarīto pārestību un nekad neaizmirst laba darījumu — tāds bija likums, kam Ķirša palika uzticīgs visu savu mūžu. Jurijs bija viņu izglābis no nāves, un viņš bija ar mieru ik dienas doties dzīvības briesmās, lai izdarītu viņam kaut mazāko pakalpojumu; tādēļ arī nav brīnums, ka viņam ļoti gribējās zināt: vai drīz un kurp Jurijs dosies? Izgājis no bajāra pagalma, viņš apvaicājās savam pavadonim, vai tas nezina, cik ilgi pie viņiem paliks Miloslavskis?

—   Nezinu, — kalps strupi atcirta.

—   Bet vai tu, puis, nevari to pavaicāt vina kalpam?

—   Nē.

—   Ne? Nu, ja tu negribi, vai tad es nevaretu ar viņu aprunāties?

—   Nē.

—   Bet ja es pats iešu viņu meklēt?

—   Es tevi nelaidīšu.

—   Bet ja nu es tev neklausīšu?

—   Grābšu tevi aiz apkakles.

—   Aiz apkaklesl Bet ja nu es par to vilkšu tev ar dūri?

—   Es pasaukšu ļaudis, un mēs tev iedauzīsim ribas.

—        īsi un skaidri! Tātad es neparko nedrīkstu viņu redzēt?

—   Nē.

—        Bet saki, lūdzams: vai visi bajāra puiši ir tādi lāči ka tu?

—   Nonāksi viņiem nagos, tad pats uzzināsi.

—   Tencinu par laipniem vārdiem!

—   Nav par ko.

Sai sarunai risinoties, abi pienāca pie pārvaldnieka mājas; kalps, nodevis Ķiršu saimniekam tieši rokās, devās atpakaļ. Līksmais dzīrotāju pulciņš Ķiršu sagaidīja ar skaļiem izsaucieniem. Visi jau zināja, ar kādu veiksmi vainagojusies aizkrācieša vārdošana; vecā istabmeita, kas bija brīnumainās izdziedināšanas lieciniece, skraidīja no pagalma pagalmā kā negudra, un priecīgā vēsts visos sīkumos un ar dažādiem piedomājumiem, līdzīgi ašai straumei, izplūda pa visu ciemu.

—        Laipni lūdzam, tētiņ, laipni lūdzam! — teica saimnieks, apsēdinādams viņu priekšējā stūrī. — Pastāsti mums — kā tu izdziedināji bajāri? Viņa tak bija ļaunas acs noskatīta?

—   Jā, saimniek, noskatīta gan.

—       Vai tiesa, — rakstvedis tincināja, — ka, tiklīdz tu iegāji istabā, tā Anastasja Timofejevna sākusi riet kā suns?

—        Nekā, Memnon Fiļipovič! — kāds viesis iebilda. — Tatjana teica, ka bajāre sākusi dziedāt kā gailis.

—        Kas tie par niekiem! — saimnieks izsaucās. — Nav tiesa, viņa esot kūkojusi kā dzeguze, nevis dziedājusi kā gailis.

—       Apžēlojies, Foma Kondratič! — iejaucās kāda resna preču māte. — Vai tad Tatjana manā klātbūtnē nestāstīja, ka bajāre brēkusi visās zvēru balsīs?

—       Tatjana melo! — Ķirša cienīgi teica. — Kad es sāku vārdot, tad kura katra klaigātāja mēlīti pievaldīs. Un vai gan bajāra meitai klātos riet kā sunim un dziedāt kā gailim! Nav tak jūsējās — kalpu kārtas: no viņas gana ar to pašu, ka pavārgst un paskumst.

—   Tik tiešām tā, labdari! — rakstvedis sacīja. — Tik augstas kārtas jaunkundzei neklājas visādi brēkāt… Cita runa ir par mūsu dzīvi, — mēs jau esam šādi tādi, bet viņas žēlastība …

1 — Ko nu runāt par bajāriem! — pārvaldnieks pārtrauca. — Paklau, labo cilvēki Timotejs Fjodorovičs lika tev izsniegt trīs zelta korabeļņikus un no sava bajāra staļļa dāvina tev zirgu, kuru vien vēlies.

—   Zinu, saimniek.

—   Nu, tad tik pieraugi, neietīko melno argamaku ar baltu zīmi pierē.

—   Par ko tad ne?

—   Tas, zināms, ir varens zirgs: persiešu sugas, četrgadīgs un ne velti iesaukts par Viesuli — nekādu šķēršļu ceļā nepazīst…

—   Kas tad tur slikts?

—   Nu tas, ka tam mugurā nevarētu nosēdēt pat ne raženais spēkavīrs Jeruslans Lazarevičs. Tāds makāns, ka lai nedod dievs! Mugurā jau viņam tiks katrs, tikai līdz šim vēl neviens nav pa godam ticis nost: sākumā šis šaudās šurp un turp, bet tad pēkšņi kā slejas uz pakaļkājām, te priekškājas gaisā, te pakaļkājas — ak tu tētīt!… Kuram katram liksies, ka nupat gals klāt!

Klausoties šai stāstā, aizkrācietim acis mirdzēja priekā.

—   Dod to šurp! — viņš sauca. — Tieši tāda man vajag! Ne velna nav no tiem audzētavu kraķiem! Dod šurp barā augušu … īstu zvēru!

—   Kas nu tā par valodu! — pārvaldnieks teica, pārsteigts vērodams aizkrācieša sajūsmu. — Redzams, brāl, ka tev kakls ir izturīgs! Nu, kas tev par prieku …

—   Kas par prieku! Ek, saimniek! Tu neesi, pilnos auļos jādams, ķēris ar arkānu mežonīgu zirgu, neesi to iejādījis klajā laukā, neesi vedis rāmu kā jēriņu uz savām mājām, kā tad tu vari zināt, kas sagādā prieku pārgalvīgam kazakam! … Kas tas nu par zirgu, ja tajā arī meitietis var noturēties!

—   Kā ta, kā ta! — rakstvedis pačukstēja pārvaldniekam. — Kas šim bēdas: pašam nav seglos jāturas, velni notur.

Tikmēr jaunais pāris jau sen bija nozudis, viesi saka cits pēc cita izklīst, un drīz vien istabā palika tikai saimnieks, preču māte, līgavaiņa brālis un Ķirša. Pārvaldnieks pēc tā laika krievu paraduma8 , ko neievēroja viņa bajārs, kurš visur centās atdarināt po]us, aicināja Ķiršu atpūsties, un jau pēc īsa brīža istabā viss apklusa kā dziļā naktī.

Ķirša pamodās agrāk par citiem. Vairākas stundas no vietas pavadījis smacīgajā istabā, viņš beidzot juta vēlēšanos paelpot svaigu gaisu. Izgājis uz lieveņa, viņš pamanīja gaisā lielas pārmaiņas: debesis klāja lietus mākoņi, viegls dienvidu vējiņš uzdvesa siltumu; vārdu sakot, viss vēstīja, ka iestājas pavasarīgs laiks un mitējas sals, kas tik neatlaidīgi bija turējies tad, kad citiem gadiem upēs jau iet ledus un šur tur parādās zaļums. Kamēr Ķirša tīksminājās par laika pārmaiņu, viņš saklausīja, ka blakuspagalmā divi pusbalsī sarunājas. No paša pieredzes pārliecinājies, cik izdevīgi reizēm ir noklausīties, viņš klusītēm piegāja pie žoga, kas viņu šķīra no runātājiem, un kaut ar pūlēm, tornēr saklausīja vārdus, ko sacīja balss, kas viņam likās labi pazīstama:

—   Zēl, brāl Omļaš, žēl, ka tu biji prom! Bez tevis gadījās varens darbs: bagāts kupcis — un kādas mantas vezumos, kādas mantasl Arī sudrabiņa atradās atlicin. Man stāstīja — tu atkal pošoties ceļā?

—   Jā, kaut viņu nelabais!… — kāds atbildēja piesmakušā basā. — Neļauj ne lāgā izgulēties. Es jau domāju, ka pāris nedēļu būšu brīvs, bet nekā! Bajārs mani sūta naktī verstis četrdesmit pa Ņižnijnovgorodas ceļu.

—   Ko tad tur?

—   Nu, redzi tā … — Te nu daži vārdi tika pateikti tik klusu, ka Ķirša nevarēja neko saprast, tad piesmakusī balss turpināja: — Sākumā viņš man vēlēja šo tikai uzmanīt, bet pēc pusdienām laikam bija pārdomājis. Tu tak zini to graviņu mežā verstis desmit no Ņižņijas?

—   Kā nu nezināšu!

—   Turp jau iepriekš ir nosūtīti četri puiši, bet es apņēmos mīļo draudziņu nogādāt pie viņiem!… Vai saproti?

—   Skaidrs. Viens zvēliens, un ne gailis pakaļ nedziedās. Un par visu lai atbild ņižņijnovgorodieši: viņu darbs — un cauri!

—   Tīri tā viss nebūs, mīļais! Ar kalpu mēs, zināms, neiesim gari nojēgties, bet kungu ir vēlēts dabūt rokā dzīvu.

—   Kas tad tas Miloslavskis ir?

—    Kaut kāds bajāra dēliņš. Viņš, vai dzirdi, atjājis no Maskavas, Gonsevska sūtīts, bet nez kāpēc negrib vilkt fsto meldiņu. Ņiprs brašulis. Stāsta, ka šodien pie pusdienu galda tikko neesot sakāvies ar bajāru.

—  Ar bajāru?… Nu, brāl, tad nu gan ir pārdrošnieks!

—       Tak jau laikam! Un, tīru patiesību sakot, ja viņš dzīvs rokā nedosies …

—   Kas tad būs? Roka nodrebēs, vai?

—       Ne jau nu taisni drebēs… tikai laiks prast godu, Prokofjič!

—       Ko niekus, brāl Omļaš, pekstiņus vari stāstīt citiem! Ne viņš būs tev pirmais, ne pēdējais…

—       Vai nu citādi 1 Un jāsaka jau: viens vairāk vai viens mazāk — kāda tur starpība. Kad pēc appļāvībām sākšu gavēt, tad grēksūdzē izteikšu visu pie viena; un tad, kas zina …

—   Par mūku iestāsies, vai? …

—       Ne nu taisni par mūku, bet pudu smagu sveci nolikšu. Nevar tak visu mūžu grēkot, Prokofjič, par dvēseli arī jāpadomā.

Tad balsis apklusa. Ķirša pamanīja žogā nelielu spraugu, pa kuru varēja noskatīties visu, kas notiek kaimiņu pagalmā; viņš pasteidzās šo atklājumu izmantot un ieraudzīja divus cilvēkus ieejam istabā. Viens no tiem viņam šķita esam milzīga auguma, taču viņš nepaguva saskatīt šī cilvēka seju, bet otrajā Ķirša no pirmā acu uzmetiena pazina zemstes pļēguru, ar kuru viņnakt bija saticies iebraucamajā vietā. Tik nejauši atklājis, ka Jurijs jās pa Ņižegorodas ceļu, un vēlēdamies viņu brīdināt par draudošajām briesmām, Ķirša nolēma doties ceļā uz labu laimi un par katru cenu uzmeklēt Juriju vai Alekseju. Bet, tiklīdz viņš bija izgājis pa vārtiem, viņam ceju aizšķērsoja ar rungu bruņojies zemnieks.

—       Laid garām, draugs! — Ķirša sacīja, cenzdamies paiet garām.

—   Nav vēlēts laist, — zemnieks atbildēja.

—   Nav vēlēts! Kā tad tā?

—   Nu, tāpat vien! Nav vēlēts — un cauri!

—       Ja nav vēlēts, tad nelaid ari! — Ķirša sacīja, atgriezdamies pagalmā.

—       Ta netiksi jau arī pa otrējiem vārtiem, — zemnieks nosauca viņam pakaļ, — arī tur ir sargs.

—       Tad jau es te esmu slazdā. Ka tevi nelabaisl Ei, paklau, tēvoci, palaid! Man vajag tikai paieties pa ciem- ielu.

—   Es tev savu skaidri, vai dzirdi: ir aizliegts.

—   Kurš tad aizliedzis?

—   Pārvaldnieks.

—   Kāpēc?

—   Ta nelabais viņu zina; āre, pavaicā viņam pašam.

—        E, dārgais viesi!… Uz kurieni? — izsaucās pārvaldnieks, parādīdamies mājas durvīs. — Agri esi pamodies.

—        Pārvaldnieka kungs, — Ķirša visai cienīgi sacīja. — Kālab tu esi sadomājis turēt mani savās mājās ar apsardzi? Vai es kāds laupītājs?

—       Nedusmo! Pieliku sargus, kamēr tu gulēji, bet nu tūliņ aizvākšu. Ei tu, Terjoška! Ej mājās!

—       Es esmu pie tevis ciemos, saimniek, nevis gūstā, un varu iet, kurp gribu.

—       Tur jau tas joks, mīļais, ka nevari! Bajārs stingri piekodināja, lai tevi nelaiž prom.

—   Vai viņš no tiesas grib mani noturēt ar varu?

—       Viņš pavēlējis, lai cienāju tevi šodien un rīt, bet parīt, kaut mazā gaismiņā, vari saņemt naudu un zirgu un jāt ar dievpalīgu, kur deguns rāda.

—        Bij nu gan tev vērts man sargus pielikt! Es jau pats gribēju vēl vienu dieniņu atpūsties. Kāda velna man jāsteidzas? Visur jau par velti ēst nedod.

—   Timotejs Fjodorovičs nevēlas, ka tu rādies viesiem.

*— Ak tad šitā! Viņš baidās, ka es varu izpļāpāt kādam

polim, ka pana Gonsevska līgava bijusi ļaunas acs noskatīta.

—   Laikam jau tā.

—       Vai nu es iešu par to runāt! No manis ne ar rungu vārdu nevar izdabūt laukā… Kas tad tur, saimniek, laikam kungu pagalmā dziesmas dzied? Kaut varējis paskatīties, kā tad bajāri līksmojas!

—        Ko tu, brālīti Ieraudzīs tevi Timotejs Fjodorovičs — lais dies pasarg … ķeza!

—       Nu tad dievs ar viņiem! Lai līksmojas veseli bajāra pagalmā, bet mēs, saimniek, padzīrosim pie tevis… Un, redz, kur viesi arī jau atkal nāk.

—       Kā tad, mīļais! I šodien, i rīt visi augu dienu plītēs pie manis.

Radu pulciņš, kura priekšgalā cienīgi soļoja pagasta rakstvedis, pienāca pie pārvaldnieka; viņus sagaidīt uz lieveņa parādījās jaunais pāris; un pēc brīža māja atkal

bija pilna viesu, bet galds pildījās ar ēdieniem un visādiem dzērieniem.

Tiem mūsu lasītājiem, kam nav gadījies pastāvīgi dzīvot uz laukiem un pašu acīm redzēt, kā Volgas lejteces zemnieki cienā cits citu, bez šaubām, liksies neticams milzīgais alus un ēdienu daudzums, ko savā vēderā spēj ietilpināt krievu cilvēks, ja viņš zina, ka ēd un dzer par velti. Taču visdīvainākais ir tas, ka šis pats cilvēks, kurš vienā reizē apēd tik daudz, cik kaut kāds itālietis patērē veselā nedēļā, vajadzības gadījumā var iztikt ar riecienu rupjas maizes vai nelielu kaltētas maizes gabaliņu un nemaz nesaviebjas, uzdzerdams tam virsū nelādzīgu akas ūdeni. Baznīcas patronu svētkos garīdznieki parasti apstaigā visas sava ciema mājas; neiegriezties kādā no tām nozīmē apvainot saimnieku; iegriezties un nepaēst — apvainot saimnieci; un, lai neaizvainotu ne vienu, ne otru, dažam baznīcas vecākajam vai psalmotājam nākas ieturēt pusdienas reizes divdesmit pēc kārtas. Tas ir neticami, tomēr taisnība, un mums bija jāizdara šī nelielā atkāpe, lai norādītu mūsu lasītājiem, ka mēs nepavisam negrēkojam pret patiesību, likdami pārvaldnieka viesiem augu dienu gandrīz bez pārtraukuma dzert, ēst un līksmoties.

Taču ne jau visi viesi līksmojās. Aizkrācietim uz sirds bija uzgūlies smags akmens: viņš jau sāka zaudēt cerību izglābt Juriju. Velti viņš pūlējās izlikties jautrs: izklaidīgās atbildes, nemierīgais skatiens, nepacietība, domī- gums — viss liecināja par viņa neparasto dvēseles satraukumu. Par laimi, pirms vēl saimnieks to paguva pamanīt, viņa cerības atjaunoja kāda laimīga doma; viņa skatiens kļuva gaišāks, viņš sāka raudzīties līksmāk un, griezdamies pie pārvaldnieka, sacīja:

—  Vai zini ko, saimniek? Ja es nedrīkstu uzturēties bajāra pagalmā, vai tad es nevarētu ielūkoties zirgu- stallī?

—  Nedrīksti, mīļais! Man visu laiku jābūt kopā ar tevi; un tu jau redzi — man ir viesi. Bet kas tev ienācis prātā?

—  Redz, kas: atceries, tu man stāstīji par melno persiešu argamaku? Mani māc tādas domas. Kaut arī man patīk strauji zirgi, bet ja nu šis patiesi ir tāds zvērs, ka nekādi valdīt?

—   Jā, brāl, pārlieku negants.

—  Nu tāpēc jau prātoju, ka nenošauju greizi. Ja es pats nedrīkstu iet uz stalli, tad liec kaut zirgu atvest šurp.

Pārvaldnieks kļuva domīgs.

—     Atvest jau varētu, — viņš pēdīgi teica, — bet norunāsim cieši: priecājies par viņu, cik tīk, taču mugurā nesēdies.

—     Bet kā tad lai uzzinu vai šis man der vai neder? Atļauj vismaz pajāties pa ciemielu.

—   Nē, dārgo viesi, to nedrīkst.

—  Ja nedrīkst, tad nedrīkst, liec kaut atvest tāpat vien.

—     Andrjuška! — pārvaldnieks uzsauca kādam jaunam puisim, kurš apkalpoja viesus. — Aizskrien, puis, uz staļļiem un liec lai zirgupuiši atved šurp melno persiešu ērzeli.

Ķirša, vēl kādu brīdi parunājies ar saimnieku un viesiem, paklusām piecēlās no galda; viņš tūliņ ievēroja, ka, lai gan sargi no vārtiem bija aizvākti, toties pie pašām durvīm sēdēja platplecains zemnieks, kuram garām nekādi nebija iespējams aizlavīties. Aizkrācietis sameklēja savu zobenu, piestiprināja to pie jostas, pāri plecam uzkāra kaklā nagaiku, noslēpa azotē dunci un, atkal piegājis pie galda, apsēdās tāpat kā pirmīt starp pārvaldnieku un rakstvedi. Brīdi klusējis, viņš pirmajam apvaicājās, vai tam patikšot saukties par vectēvu.

—     Kā nu ne! — pārvaldnieks atbildēja. — Es par to vien sapņoju, ka man būs daudz mazbērnu. Ir tak laiks — sestais desmits ripo uz beigām.

—     Bet ko tu gribētu pirmajam priekam, — aizkrācietis turpināja, — mazdēlu vai mazmeitu?

—     Skaidrs, ka mazdēlu! Meitene Ir kā tirgus prece: nav vēl necik paaugusies, jau raugi — laukā no rokām.

—     Bet es, lūdzami nedusmojiet, — rakstvedis sacīja, — vēlos nevis mazdēlu, bet mazmeitu.

— Aiz kam tad tā? — saimnieks apvaicājās.

—     Tāpat vien! Vai nu no mazdēla tik drīz bērnus sagaidīsi? Jauki ir būt vectēvam, bet vēl jaukāk vecvectēvam.

—     Vēl lāgā neesi paguvis meitu pie vīra izdot, bet jau prāto par mazmazbērniem! Nieki, vedeklas tēv: lai dievs dod mazdēlu!

—   Sūti, dievs, mazmeitu!

—  Ta nebūs jau pa tavam prātam!

—     Varbūt būs! Ja nu svētie uzklausīs manas grēcīgās lūgšanas…

—        Klausieties, godātie, — Ķirša abus pārtrauca, — ja nu es pakalpotu jums abiem?

—       Kā tad? — rakstvedis un pārvaldnieks reizē ieprasījās.

—       Nu tā: ja es gribēšu, jaunā sieva laidīs pasaulē dvīņus — puisēnu un meiteni.

—       Tas tik būtu varenil — pārvaldnieks izsaucās. — Es tad lolotu mazdēlu ..,

—   Bet es auklētu mazmeitul — rakstvedis piebilda.

—  Vai tikai tu par mums nezobojies?

—       Nudien, ne! Paklau, saimniek, — Ķirša pusbalsī turpināja, — apgādā man rīt smalkos miltus un šūnu medu; es izcepšu pīrādziņu, un, tiklīdz jaunais pāris to apēdīs, tā pēc deviņiem mēnešiem tev būs mazdēls, bet viņam mazmeita.

—  Vai no tiesas? — pārvaldnieks izsaucās.

—       Kad es jums saku. Gādājiet divus šūpuļus un sāciet meklēt jaundzimušajiem vārdus.

—       Es mazdēlu nosaukšu par Timoteju, par godu bajāram, — pārvaldnieks sacīja.

—       Bet es mazmeitu par Anastasiju, par godu bajā- rei, — rakstvedis piebilda.

—       Nu tad uz Timoteja un Anastasjas veselību! — Ķirša svinīgi pasludināja, paceldams prāvu miestiņa kausu.

—  Ilgu mūžu!

—   Ilgu mūžu! — visi viesi piebalsoja.

—       Ak tu, mīļais! — pārvaldnieks sacīja, apkampdams aizkrācieti. — Kā lai tev atdaru? Paklausies: ja es pie bajāra trim korabeļņikiem pielikšu klāt savus divus… trīs … nu, lai iet… četrus altinus …

—       Nē, saimniek, tā nevar: par to man naudu ņemt nav brīv; bet, ja gribi mani iepriecināt, tad rīt pie pusdienām nežēlo labu vīnu.

—       Būs ķiršu liķieris, būs brangs vīns, būs pat aizjūras vīns… ko vien tava sirds kāros!

<— Vai no tiesas? Tad labi, saimniek, — sitam saujā!

—       Sitam saujā, mīļais! Pag, pag: āre, laikam Viesulis arī jau atvests … Kas tas par zirgu!

Ķirša un visi pārējie viesi piecēlās no galda un kopā ar mājastēvu izgāja laukā. Divi zirgupuiši ar pūlēm valdīja aiz pavadām melnu ērzeli. Tas bija vidēji liels, bet varen skaists: cirtainas krēpes, zaigodamas kā pulēts ahāts, viļņiem slīga lejup no slaidā, izliektā kakla; zirgs krāca, ar pakavu kārpīja zemi, un asinīm pielijušās acis zvēroja kā nokaitēta dzelzs. Jau uzmetot straujajam zirgam pirmo skatienu, Ķirša pārsteigts izsaucās; drosminieka sirds brašā kazaka krūtis sāka stipri sisties; uz bridi viņš piemirsa visus savus nodomus — Miloslavski, pats sevi — un mēmā sajūsmā, gandrīz vai ar pielūgsmi noraudzījās Viesulī, kurš, itin kā nojauzdams lietpratēju, dīžājās, gāja danceniski un, šķiet, tīkoja laisties lidus.

—   Nu, ko tu saki? — pārvaldnieks noprasīja. — Vai neteicu tev taisnību? Prieks noskatīties, stalts zirgs!… Bet kur tāds der?

—   Kā to lai zina, saimniek? Esam vēl negantākus zvērus iedīdījuši, un, ja tu man atjautu reizes desmit nojāt pa šito ciemielu no viena gala līdz otram, tad, kas zina …

—   Nē, mī]ais, atceries norunu.

—   No kā tu īsti baidies?

—   Kā lai es nebaidos? Dievs vien zina kas tev prātā. Ja sadomāsi laisties lapās, kur tad es glābšos no bajāra?

—   Tīrais negals! Kāda velna pēc man tevi būtu jāapmāna? Parīt tak es varēšu jāt, kur gribēšu? '

—   Tā ir cita runa, draugs! Parīt es droši vien pats tev palīdzēšu iekāpt seglos, bet tagad — nē un nē!…

—   Nu, saimniek! Ja tu negribi iepriecināt mani, tad nedusmo, ja arī es negribēšu iepriecināt tevi.

—   Ek, mīļo cilvēk! Es jau ar prieku, bet spried jel pats … Kā tu domā, vedeklas tēv, — pārvaldnieks turpināja, pagriezies pret rakstvedi, — dot viņam Viesuli padīdīt vai nedot?

—   Kā nu zini, Foma Kondratič, bet es prātoju tā: ja tev likts visu laiku būt kopā ar viņu, tad tev viņš kā acs pierē jāsarga no visādām briesmām, lai pats neizpelnītos bajāra dusmas un nežēlastību.

—   Nu, vai dzirdi, ko saka gudri ļaudis? Nevar, dārgais!

—   Es redzu, rakstveža kungs, — Ķirša izmeta, — ka tu jau esi pārdomājis un pēc vecvectēva goda netīko; žēl gan, būtu tak dabūjis mazmeitu!

—   Es neko nesaku, — rakstvedis iebilda, — dievs mans liecinieks — itin neko! Kā znota tēvs grib.

—   Esmu gan muļķis! — Ķirša turpināja. — Liela vajadzība lūgties! Ja ne šodien, tad parīt, bet zirgs tomēr būs mans, kamēr jūs tikpat paliksiet bez mazbērniem.

—   Kā tad tā? Apžēlojies! — pārvaldnieks un rakstvedis izsaucās.

—   Tāpat vien. Vai esat dzirdējuši parunu: «Kā mežā sauc, tā atskan!.,.» Ejam atpakaļ istabā!

—   Nekaitiniet viņu, — viens no zirgupuišiem pusbalsī ieteicās. — Atradies gudrelis! Tie nemaz nebija sliktāki par viņu, kas lūkoja noturēties Viesulim mugurā, bet dabūja lidot uz galvas zemē. Lai kāpj vien seglos: es jums galvoju — no ciema laukā netiks.

—   Jā, jā, — otrs zirgupuisis piebalsoja, — ir jau redzēti vēl trakāki lielībnieki! Nepagūsiet ne acu pamirkšķināt, kad žausies zemē, kauli vien nobrīkšķēs!

—   Labi, lai notiek, mīļais! — pārvaldnieks sacīja Kiršam. — Ja nu tu par varēm gribi … Bet kas tev svilst?

—   Skrieniet, puiši, — rakstvedis pačukstēja diviem zemnieku puišiem, — tu uz viņu galu, bet tu uz šito; pastāviet par sargiem un aizveriet labi cieši apžoga vārtus.

—   Ai, vedeklas tēv! — pārvaldnieks sacīja. — Ne velti man sirds pavisam šļaugana! Ja nu… lai dievs atpestī!… Nē, — viņš stingra balsī turpināja, satvēris Ķiršu aiz rokas, — kā nu redzi, dusmojies vai ne, bet es tev neļauju! Ja aizaujoši no ciema…

—   Tā gan! Bet bajāra zelta korabeļņiki? Tos laikam atstāšu jums? Atraduši gan muļķi!

—   Kā tu domā, vedeklas tēv? — šī pēdējā pierādījuma pārliecināts, pārvaldnieks turpināja. — Patiesi, kāda velna pēc viņš ne par šo, ne par to pametīs trīs korabeļ- ņikus? … Labi, labi, lai notiek: apseglojiet zirgu.

Dažos mirkļos zirgam segli bija mugurā. Ziņkārīgo pūlis pašķīrās; Ķirša sakārtojās, savilka ciešāk jostu, uzmauca cepuri uz pieres un bez steigas piegāja pie zirga. Vispirms viņš ņēmās to labināt: maigi papliķēja pa kaklu, noglāstīja, tad piegāja no kreisās puses un pēkšņi kā putns ielidoja seglos.

—   Tālāk nost, brālīši, tālāk nost! — zirgupuiši izsaucās. — Skatiet, kādi joki nu ies vaļā!

Ļaudis pasitās atpakaļ kā ūdens šļakatas, un jātnieks palika viens pats pagalma vidū. Neļaudams Viesulim attapties, Ķirša uzcirta tam ar nagaiku. Mežonīgais zirgs sapurināja savas biezās krēpes kā satracināts lauva un saslējās pakaļkājās; ļaudis šausmās novaidējās vien, pārvaldnieks nobāla un uzsauca zirgupuišiem:

—   Turiet viņu, turiet! Vai manu! Pagalam viņš būs! Turiet, kad jums saka!

—   Kā tad! Tagad viņu pats nelabais nenoturēs! — viens no zirgupuišiem atsaucās. — Kad nolidos zemē, tad mēs viņu piecelsim.

—   Ak tu tētīt! — pārvaldnieks joprojām kliedza. — Turiet viņu! Vai dzirdat, bajārs man pavēlēja viņu rīt pacienāt, bet viņš šodien ņems un nolauzīs sev kaklu! Ak, dievs tēvs, šitās briesmas!… Pagalam būs mana galviņa!

Tikmēr pār Viesuli kā krusa bira kalmiku pletnes sitieni; satracinātais zirgs meta gaisā gan priekškājas, gan pakaļkājas; krākdams svaidījās te pa labi, te pa kreisi, cirzdams atpakaļ galvu, lai ar zobiem satvertu savu jātnieku, un, sliedarnies pakaļkājās, nostiepās gandrīz taisns; taču Ķirša likās gluži vai pieaudzis pie segliem un joprojām vienā laidā cilāja nagaiku. Ziņkārīgo skatītāju pūlis stāvēja, aizturējis elpu, sirdis visiem bija pamirušas… Ilgāk par pusstundu pagāja, mākai un veiklībai cīnoties ar spēku; beidzot puspagurušais Viesulis, apnicis plosīties uz vietas, kā bulta aizdrāzās pa ciemielu un, noauļojis kādu versti, spēji pacirtās atpakaļ; Ķirša sagrīļojās, tomēr seglos noturējās. Liekas, nevaldāmais zirgs, pūlēdamies atbrīvoties no sava mocītāja, šo paņēmienu izlietoja kā pašu pēdējo un pēc tam bija spiests pakļauties mugurā sēdētāja gribai; tas pēkšņi kjuva rāms un, padodamies izveicīgā jātnieka vadībai, sāka iet soļos, tad rikšos apmeta vairākus lokus pa plato ciemielu un beidzot pilnos auļos apstājās iepretī pārvaldnieka mājai.

—  Vai esi vēl dzīvs? — pārvaldnieks sauca.

—   Nu, velna pulveris! — viens no zirgupuišiem teica, pārsteigts noraudzīdamies baltām putām klātajā arga- makā. — Tu arī esi šim rumakam īstais saimnieks!

—   Es gan pārlieku nebrīnos, — rakstvedis teica pārvaldniekam, — es tak tev teicu: nesēž jau pats, velni pietur!

—   Kāp mudīgāk nost, mīļais, — pārvaldnieks skubināja. — Kamēr nebūsi iegājis istabā, man sirds nebūs mierīga.

—   Nesteidzies, saimniek, — Ķirša atteica, — Jauj man padižoties… Nenāciet klāt, zēni! — viņš uzsauca zirgupuišiem. — Nebaidiet zirgu … Nu, tagad neaizkusīs, — aizkrācietis piebilda, Jāvis zirgam brīdi atelsties. — Tencinu, saimniek, par laba darījumu! Glabā manus korabeļ- ņikus un nepiemini ar ļaunu!

—   Kā!… Kas? … — pārvaldnieks iebrēcās.

Aizkrācietis tikai palaida pavadas vaļīgāk, saliecās uz

priekšu, izsaucās un kā zibens nozuda pārsteigtā pūļa acīm.

—   Turiet viņu, turiet! — atskanēja skaļš pārvaldnieka kliedziens, ko nomāca pārsteigtā pūļa vienbalsīgā izsaukšanās.

Taču Ķirša nebaidījās nenieka: pie iebrauktuves noliktais sargs, domādams, ka viņam virsū aizkrācieša izskatā auļo pats nelabais, nobēris lūgšanas vārdus, nokrita uz mutes zemē. Melnis pilnos auļos pārlēca pāri aizvērtajiem sādžas apžoga vārtiem, un, kad Ķirša pēc nedaudz mirkļiem pagriezās atpakaļ, tad augstā bajāra māja, kas atradās stāvā pakalnā, viņam likās tikko samanāms punktiņš, kas drīz vien pavisam izzuda bieziem mākoņiem klātā debesjuma miglainajās tālēs.

II

Bajāra Kručinas mājā visi gulēja ciešā miegā. Daudzi viesi, dzīrojuši līdz pusnaktij, gluži mierīgi gulēja ēdamzālē: citi uz soliem, citi zem tiem; vienīgi namatēvs un Jurijs ar savu kalpu bija kājās pirms saules; Aleksejs aiz paģirām tikko spēja pagrozīt galvu un ne visai līksmi raudzījās savā kungā. Bajārs Kručina no viesa atvadījās diezgan salti.

—   Novēlu tev, Jurij Dmitrič, laimīgi aizjāt līdz Ņiž- ņijai, — viņš teica, — es tikai baidos, ka tev negadās pašam uz savas ādas izbaudīt, kādi īsti tie ņižņijnovgorodieši ir. Paliec sveiks!

—   Tu, Timofej Fjodorovič, gribēji man dot vēstuli bajāram Istomam-Tureņinam, — Jurijs atgādināja.

—   Jā, jā! Taču esmu pārdomājis; tagad tas ir lieki… Vai arī ne… — bajārs attapies turpināja, juzdams, ka ir nereizē aplam izrunājies. — Ja nu man tas papīrs ir uzrakstīts, tad vienalga: te tas ir, ņem! Laimīgu ceļ'i! Un laipni lūdzam atceļā iegriezties, — viņš piebilda, zobgalīgi smaidīdams un raudzīdamies ar tādu skatienu, kurā izpaudās viss viņa velnišķās dvēseles ļaunums.

Nekad un ne no viena cita Jurijs nebija šķīries ar tādu prieku: viņš labāk būtu ar mieru atkal pavadit nakti uz klaja lauka nekā vēlreiz pārnakšņot zem šīs mājas jumta, kur, kā viņam šķita, pat gaiss bija piesātināts ar nekrietnību un nodevību. Atvadījies no mājastēva, viņš veikli uzlēca zirgā un, atpakaļ neskatīdamies, auļoja laukā no ciema.

Mēs, krievi, esam pieraduši pie pēkšņām laika maiņām un nebrīnāmies par spēju pāreju no ziemas sala uz pavasara siltumu; bet tas, kurš ziemeļus pazīst tikai pēc nostāstiem, diezin vai ticēs, ka Jurijam, kurš iepriekšējā dienā bija pārdzīvojis sniega vētru un kopā ar savu kalpu tikko nebija nosalis, tagad vajadzēja novilkt virsdrēbes un jāt kaftānā vien. Visu nakti, ko viņš bija pavadījis bajāra Kručinas mājā, lietus bija lijis aumaļām, un, kad viņš izjāja uz lielceļa, tad viņa skatienam pavērās pavisam citāda aina: pauguru nogāzēs. murdēja tūkstošiem strauju urdziņu, gravās rūkdami mutuļoja duļķaini strauti, un zemākie lauki iztālēm atgādināja prāvus ezerus. Kad mūsu ceļavīri vairs nevarēja saredzēt bajāra Salonska dzimtmuižu, Aleksejs, cepuri noņēmis, pārmeta krustu.

—   Nu, tagad kļuva vieglāk ap sirdi, — viņš teica. — Lai slavēts radītājs debesīs! Sprukām gan laukā no šitā slīksnāja. Ja tu, bajār, zinātu, ko es vakar dabūju dzirdēt un redzēt…

—   Arī es pietiekami daudz dzirdēju un redzēju, Aleksej.

—   Kas tev, Jurij Dmitrič, nekaitēja padzīrot kopā ar saimnieku; būtu ielūkojies pie mums, saimes istabā: gatavā pieres vieta! Vienam izlīst kauss miestiņa — sit, citam misējas, un viņš pasniedz saldās uzlieves vietā zāļu uzlievi — pēriens! Skaļi nošķaudies vai noklepojies — par itin visu iekausta! Ak tu, debesu valdniek! Nu, tīrā elle, un vairāk nekā! Tiesa gan, arī kalpi ir labie: tiklīdz iedzēra un sāka plātīties, tā man mati sāka slieties stāvus! Vai zini, Jurij Dmitrič? Viņi tak laupa dienas laikā; pats bajārs liek apturēt pajūgu rindas, un, ja tirgonis, braukdams cauri viņa muižai, neienāk viņam paklanīties, tad jau nu droši, ka no ciema laukā izbrauks vienā kreklā. Vai atceries to tirgoni, ko vakar sastapām iebraucamajā vietā? Sis gribējis paklusām aizbraukt garām pa sētas- pusi, bet iekūlies nelaimē. Neesot atstājuši viņam ne krekla mugurā un no četriem zirgiem divus izjūguši: tev, sak, tagad būs viegla braukšana, tad jau ari divi pavilksl

—   Vai tas var būt? Un neviens nekādi nevar viņu pievaldīt?

—   Vai, Jurij Dmitrič, kas tad lai viņu apvalda! Stāsta, ka cara Borisa Fjodoroviča laikā viņš esot krietni pie- žmiegts, bet, tiklīdz sākušās jukas, uzradušies viltvārži un poļi, tā viņš ņēmies plosīties vēl negantāk nekā agrāk. Tagad tādi laiki: nekur nav ne tiesas, ne sodīšanas.

—   Man tomēr liekas, Aleksej, ka tev vakar nepavisam nebija skumīgi: tu tikko turējies kājās,

—   Esmu vainīgs, bajār! Tajā nolādētajā māiā tik vien ir laba kā sīvais. Kā tad lai neiedzer kādu lieku mēriņu? Nav vārdam vietas: varens sīvais un miestiņš … Kuram katram no diviem mēriņiem galvā būs žvingulis.

—   Vai nenoskaidroji kaut ko par Ķiršu?

—   Kā ne! Vakar satikos ar viņu bajāra pagalmā, tikai nepaguvu ne pāris vārdu pārmīt: viņu veda pie bajāra.

—   Kāpēc?

—   Nav ne jausmas; man tikai kāds piedzēries kalps izmuldējās, ka Kiršam ticis parādīts liels gods: bajārs viņam uzdāvinājis zirgu un licis pārvaldniekam uzcienāt tikpat kā miesīgu brāli.

—   Ko tas varētu nozīmēt?

—   Kas lai zina; vai tik nebūs palicis kalpot bajāram? Par biedriem viņam būs tikai dauzoņas vien un laupītāji, pats viņš ir Aizkrāces kazaks, tad nu viņam būs brīva izdzīvošanās; pieraugi vien — ka bajārs viņu neieceļ par savas laupītāju bandas jesaulu! Tāds tādu jau pa gabalu pazīst!

—   Nē, Aleksej, Ķirša ir krietns puisis; viņš nevar būt laupītājs; un pēc tā, ko viņš izdarīja manā labā …

—   Ko nu šis lielu ir izdarījis? Viņš bija tavs parādnieks, vai tad kāds brīnums, ka sadomāja tev atdarīt? Arī laupītājam kādreiz atmostas sirdsapziņa, bajār; bet, ka viņš būtu krietns cilvēks, tam es neticu! Nekā, Jurij Dmitrič, baro vilku kā barodams, šis tomēr uz mežu vien skatās.

Jurijs neatbildēja ne vārda; dziļās domās iegrimis, viņš centās nedomāt par tagadni, meklēja — taču veltīgi — mierinājumu nākotnē, un tikai retumis atmiņas par pagātni atveldzēja viņa sirdi. Miloslavskis bija tēvzemes īslaicīgās slavas liecinieks; viņš pats kopā ar uzticamu kara draudzi varonīgā jaunek|a — nemirstīgā Skopina* vadībā bija sakāvis Krievijas ienaidniekus; toreiz viņš nepazina bezcerīgas mīlestības mokas; līksms, bezrūpīgs jauneklis, viņš bija mīlējis dievu, tēvu, svēto Krievzemi un ienīdis vienīgi tās ienaidniekus, bet tagad… Ak, cik daudz reižu viņš bija apskaudis savas kara draudzes vadoņa likteni — it kā paredzēdams Krievijas nedienas, viņš bija steidzies izrotāt savu jauneklīgo pieri ar lauriem un, nevis gadu, bet savu daudzo uzvaru pieveikts, aiznest sev līdzi kapā visas tēvzemes cerības!

Mūsu ceļavīri pagāja garām Balahnai, no kuras līdz bajāra Kručinas dzimtmuižai bija verstis divdesmit, un jāja tālāk, nepārmīdami ne vārda. Dusmīgs, ka nesaņēmis atbildes uz saviem jautājumiem, Aleksejs pa savam paradumam sāka svilpot kādu meldiju un skubināt Serko, kurš jau mēģināja reizēm apstāties. Tā savā nodabā pavadījis pāris stundu, viņš beidzot zaudēja pacietību un nolēma atkal uzrunāt savu kungu.

—   Būtu laiks pabarot zirgus, — viņš sacīja. — Balahnā tu, bajār, negribēji apstāties, un nu jau mēs esam nojājuši savas piecpadsmit verstis, bet no cilvēku mitekļa ne miņas.

—  Man šķiet, redz, tur… pie paša meža… Tev ir asa acs, Aleksej, paskaties, vai tā nav māja.

—   Nē, Jurij Dmitrič, tā ir tikai būda vai siena kaudze, bet ne māja.

—   Vai tikai es nemaldos? Man liekas, pie tās būdas kāds stāv… redzi?

—   Redzu, bajār, raug, kur arī zirgs piesiets pie koka … Nu, tā jau man izskatījās: tā ir siena kaudze. Laikam kāds ceļavīrs sadomājis par velti pabarot zirgu… Viņš būs mūs ieraudzījis… Kāpj zirgam mugurā… Nolāpīts! Ko tad viņš stāv uz vietas? Nekust ne uz. priekšu, ne atpakaļ!… Izskatās, ka viņš mūs gaidītu… Kas zina, vai maz ir labs cilvēks? … Skat! Viņš auļo šurp … Piesargies, bajār! … Kas tad tas? Dievs, stāvi mums klāt! Vai tie nav nelabā uzsūtīti rēgi? … Viņš tak palika bajāra Salonska muižā?… Ak tu dieviņ tētīt!… Nudien, tas ir Ķirša!

—   Vai esat sveiks un vesels, Jurij Dmitrič? — aizkrācietis uzsauca, pieauļojis klāt mūsu jātniekiem.

—   Kāds nelabais tevi attrencal — Aleksejs izsaucās, — Vai tu no debesīm nokriti, vai?

—   Nekā, brāl, nevis no debesīm nokritu, bet izspruku no elles, — aizkrācietis atbildēja, apgriezdams savu zirgu.

—   Mēs domājām, ka esi palicis pie bajāra Salonska, —* Jurijs sacīja.

—   Viņš jau gribēja mani aizturēt, bet Kiršam ir pašam sava galva uz pleciem. Manuprāt, ir labāk būt vienkāršam kazakam brīvē nekā atamanam zem kāda bajāra nūjas. Kā liekas, Jurij Dmitrič, — jums gan būtu laiks ļaut zirgiem atvilkt elpu?

—   Aizjāsim līdz pirmajai iebraucamai vietai un tur apstāsimies.

—   Pavisam netālu no šejienes ir neliela ārsēta, — rau, tur… aiz tā meža. Es baidījos palaist jūs garām, tālab nostājos lielceļa malā.

—   Un, kā redzams, neko lielu vis neesi iztērējies, mīļais, — Aleksejs piebilda. — Palūk, kā siena guba izjaukta! Diezin vai saimnieks tev paldies sacīs.

—   Kāpēc tad viņš krauj kaudzi lielceļa malā, — aizkrācietis vienaldzīgi atbildēja.

—   Saki, Ķirša, — Jurijs pavaicāja, — kā tu izpelnījies bajāra Kručinas labvēlību?

—   Tā, ka darīju to, kas nemaz nav mans darbs.

—   Kā tad tā?

—   Redz, tā, Jurij Dmitrič, kopš mazām dienām esmu bijis zvejnieks, neesmu pazinis noguruma, strādādams dienu un nakti; reizes piecas esmu slīcis, vētra mani ir aizdzinusi pie basurmaniem; vārdu sakot, esmu izcietis visādas bēdas, bet naudas gan neesmu iekrājis. Iestājos ukraiņu kazakos, ar sirdi un dvēseli kalpoju hetmanim, esmu cirties ar poļiem, kāvies ar tatāriem, izcieties salu un badu — un man nebija nekā, ko aizsūtīt saviem vecīšiem drēbju tiesai. Ierakstījos aizkrāciešos, skaistule, ar kuru biju saderināts, aiz bēdām nomira, pacietu savu brāļu kazaku pārmetumus par to, ka mēdzu žēlot sievas un bērnus, nepacēlu roku pret tiem, kam nebija ieroču, prieka pēc vien nededzināju mājas, ja tajās neslēpās ienaidnieki, — un mani tik tikko dzīvu neapraka zemē kopā ar kādu nekrietnu kazaku, kuram es par ņirgāšanos neveikli biju iegāzis ar nagaiku pa galvu… Bet viņš, par laimi, nāca pie samaņas. Pēcāk divus gadus mētājos apkārt ar poļu karaspēku, izlēju kristiešu asinis, izglābu no nāves panu Lisovski — tomēr bagāts nekļuvu. Bet vienu reizīti mūžā sadomāju izlikties par burvi — un par to man iedeva trīs zelta korabelņikus un vēl šo argamaku, kas, vari man ticēt, Jurij Dmitrič, nav ar naudu aizmaksājams, — Ķirša piebilda, glāstīdams savu straujo zirgu un noraudzīdamies viņā ar kaislīga mīlnieka maigumu.

—       Kas par blēņām! — Jurijs izsaucās. — Kā tad tu varēji izlikties par burvi?

—        Ak, bajār! Par ko gan cilvēki šai dieva pasaulē neizliekas, tikai visiem tā nepaveicas kā man. Ja gribi zināt, es pavisam nopietni esmu kļuvis par burvi un, ja vēlies, izlikšu tev tūliņ visu pēc kārtas, kas tevi nomāc un pēc kā tu skumsti…

—   Gudrs gan tu būtu, ja uzminētu.

—   Tad jau redzēsi.

Ķirša uzmeta viņatn ciešu skatienu un turpināja:

—        Bajār! Tev prātus sagrozījusi melnacaina skaistule — vai nav tiesa?

Jurijs pārsteigts paskatījās aizkrācietī.

—        Ko tu, bajār, klausies tajā niekkalbī? — Aleksejs sacīja. — Kāda nu māka to uzminēt, ja es pats viņam izpļāpājos!

—        Ko dosi, bajār, — aizkrācietis turpināja, Aleksejā neklausīdamies, — ja es tev pateikšu, kas viņa ir un kur tagad mīt tava bajāre ar melnajām uzacīm?

—   Beidz jokot, Ķirša!

—       Ēs nejokoju, Jurij Dmitrič: tu viņu redzēji Maskavā, Pestītāja katedrālē.

—       Se tev! — Aleksejs izsaucās. — To gan es viņam netiku teicis! Nudien, netiku teicis! No kā tu uzzināji?…

—       Vai nu es tik vien zinu! Tu, Jurij Dmitrič, redz, nezini, vai viņa tevi mīl, bet es zinu.

—       Vai tas maz iespējams? — Miloslavskis izsaucās, apstādinādams savu zirgu.

—       Jā, bajār, viņa pēc tevis tvīkst vēl vairāk nekā tu pēc viņas.

—  Tad vina vēl nav izgājusi pie vīra?

—   Nē.

—       Bet kas viņa ir? Kur dzīvo? Kā tu varēji uzzināt? … Stāsti, stāsti ātrāk!…

—       Vai tava sirds nenojauta, ka tu nakšņoji ar viņu zem viena jumta?… Viņa ir bajāra Kručinas-Salonska meita.

—   Pana Gonsevska līgava? — Aleksejs izsaucās.

—   Līgava, bet ne sieva.

—   Bajāra Kručinas meita! … — Jurijs nočukstēja, kļūdams bāls kā uz nāvi notiesāts. — Bajāra Kručinas!… — viņš izmisis atkārtoja. — Tātad viss pagalam! …

—   Nē, nebūt, Jurij Dmitrič! Kas tik viss nevar atgadīties! Un ja tev ir lemts viņu apprecēt…

—   Viņu!… Nemūžam, nemūžam! — A^iloslavskis Ķiršu pārtrauca. — Bet varbūt tu esi pārskatījies… Jā, labais Ķirša, tu nudien būsi pārskatījies… Si lēnīgā jaunava, daiļa kā eņģelis… Salonska meita… Neiespējami!…

—   Ko tad mēs tā esam apstājušies, bajār? Zirgus ar valodām nebaro. Jāsim vien soļos tālāk; līdz sādžiņai ir verstis trīs, tā ka es pagūšu tev visu izstāstīt, un tad tu ticēsi, ka es tevi nemānu.

Jurijs uzmanīgi klausījās aizkrācieša stāstu, un, jo vairāk pārliecinājās, ka nepazīstamā daiļava ir bajāra Kručinas meita, jo drūmāks kļuva viņa skatiens. Viņš domāja par šķēršļiem: apstākļi un laiks tos varēja nojaukt; viņu nebaidīja pat tas, ka Anastasja bija pana Gonsevska līgava, taču nosaukt par tēvu cilvēku, kuru viņš savā sirdī neieredzēja, savienoties radniecības saitēm ar nelieti, tēvzemes nodevēju … Ak, šī doma vien vērta pīšļos visas viņa cerības! Pat ja viss būtu labvēlīgs viņa mīlestībai, tad viņa paša griba kļūtu par nepārvaramu šķērsli. Vai gan bajāra Kručinas znots nenosarkdams varētu klausīties valodas par nodevību un neuzticību? Vai gan viņš varētu lūgt, lai taisnīgo debesu un tautas brāļu atriebe nāk pār dumpiniekiem, kas savu dzimteni nodevuši bojāejai un mūžīgam apkaunojumam? Ja bez Anastasijas viņš nespēja būt pilnīgi laimīgs, tad mierīgā sirdsapziņa, skaidrā, svētā dzimtenes mīlestība, pārliecība, ka viņš ir izpildījis pareizticīgā pienākumu, nav apkaunojis sava tēva vārdu, — viss viņam varēja noderēt par mierinājumu un stiprināja nodomu uz mūžu šķirties no viņam tik dārgā sapņa. Bet, kad Ķirša sāka atstāstīt savu sarunu ar Anastasiju, kad Jurijs uzzināja, cik ļoti tā viņu mīl, tad visa viņa vīrišķīgā apņēmība sāka šķobīties.

—   Gana, — viņš teica aizžņaugtā balsī, — gana!… Nevēlos zināt neko vairāk.

—   Kā gribi, bajār, — Ķirša atbildēja, uzmezdams Milo- slavskim izbrīnītu skatienu.

— Ak, es nelaimīgais! Vai es varēju iedomāties, ka pats svētlaimīgākais brīdis manā dzīvē man būs dieva sods!… Nerunā … nestāsti vairāk neko!

—   Es jau klusēju, bajār.

—  Ak, Ķirša! Kāpēc tu man to izstāstīji!… Kāds ]au« nais gars gan tev iedvesa domu …

—   Esmu vainīgs, Jurij Dmitrič! Es cerēju tevi iepriecināt: Anastasja Timofejevna …

—   Klusē!… Nekad vairs nepiemini šo vārdu.

—   Klausos, bajār!

—   Nekad vairs man neatgādini… Ak nē, izstāsti man visu! Ko viņa ar tevi runāja?… Vai viņa zina, ka es skumstu pēc viņas, ka man visā pasaulē nekas nedara prieku?…

—   Kā nu ne! Viņa it kā dzīvību atguva, kad uzzināja, ka viņa tev miļa. Sirds sāp atceroties, kā viņai asaras sāka līt straumēm …

—   Ak dievs, ak dievsl

—   Sāka raudāt, lūgt dievu .,.

—   Mitējies, Ķirša … mitējies!…

—   Bet apžēlojies, bajār, — aizkrācietis teica, nesapraz- dams Miloslavska sirdēstu īsto cēloni, — kālab tu tik gauži skumsti? Vispirms, lai paldies dievam, ka tu beidzot zini, kas ir tava nepazīstamā daiļava; otrkārt, kāpēc lai tu nebūtu viņas izredzētais? Tu esi no slavenas dzimtas, bagāts, stalts; viņa ir saderēta panam Gonsevskim, bet šīs kāzas tomēr nenotiks. Piemini manus vārdus: drīz neviena draudzes baznīca vairs nepaliks hetmaņa varā, un viņš ar savu poļu ordu neuzdrīkstēsies pat degunu bāzt laukā no Kremļa. Visi pareizticīgie to vien gaida, lai ierodas karadraudze no lejteces pilsētām, un tad ies vaļā tāda kaušanās… Bet kas tur ko runāt!… Ja visi krievi vienprātīgi stāsies pretī, kur tad nu ļahiem noturēties! Cik tad šo ir? … Ar cepurēm nomētāsim!

—   Tu, Ķirša, esi aizmirsis, ka esmu zvērējis uzticību Vladislavam.

—   Ek, bajār! Nu, ja jau jūs esat izraudzījusies par caru poļu karaļdēlu, kālab tad šis sēž savā Krakovā? Lai nāk šurp! Lai pieņem pareizticību un valda pār mums! Citādi, paskat, atsūtījuši karaspēku un hetmani, itin kā mēs būtu zvērējuši uzticību poļiem. Nekā, Jurij Dmitrič, no visa redzams, ka poļu karalis grib jūs apvest ap stūri.

Jurijam vēl nekad nebija ienākusi prātā šāda doma, un, kaut ari tā bija izteikta mazliet parupjā veidā, taču tā viņu pārsteidza ar savu patiesīgumu.

— Ak, Kiršal — viņš sajūsmā izsaucās. — Es aizmirstu visas savas bēdas, ja vien justos drošs par tavu vārdu neliekuļotībul… Bet tie, par nelaimi, ir tikai minējumi vien; un es esmu zvērējis uzticību Vladislavam, — Jurijs piebilda, un mirdzošais, vīrišķības pilnais skatiens, kas uz mirkli bija darījis možāku viņa drūmo seju, apdzisa, kā pie tumšām rudens debesīm apdziest acumirklīgs pusnakts rūsas uzplaiksnījums.

Tikmēr mūsu ceļavīri piejāja pie sādžas, kurā gribēja apstāties. Pati malējā māja viņiem likās plašāka par citām, un, kaut ari saimnieks pavēstīja, ka viņam nav nekā ko pārdot un, kā likās, ne visai labprāt ielaida viņus pagalmā, taču Jurijs nolēma apmesties pie viņa. Ķirša apņēmās apkopt zirgus, bet Aleksejs devās uz citām mājām meklēt barību zirgiem un savam kungam kaut vai podu piena, ko viņu saimnieks tāpat bija atteicies ceļavīriem pārdot.

Varbūt kādam no lasītājiem gribēsies zināt, kāpēc Ķirša ne Jurijam, ne Aleksejam nebilda par briesmām, kas abus gaidīja, ja turklāt galvenais iemesls, kāpēc viņš pats bija bēdzis no Salonsku dzimtmuižas, bija vēlēšanās tos brīdināt par velnišķo sazvērestību? Taču pa ceļam Ķirša bija pārdomājis. Laimīgs gadījums bija viņam atklājis Miloslavska un daiļās Anastasijas siržu noslēpumus un reizē ar to modinājis viņā nepārvaramu vēlēšanos par katru cenu savienot abus mīlētājus. Mēs jau minējām, ka viņš gandrīz vai par svētu pienākumu uzskatīja nodarītā pāridarījuma atriebšanu un tāpēc nešaubījās, ka Jurijs, uzzinājis bajāra Kručinas ļauno nodomu, uz visiem laikiem kļūs par viņa nesamierināmu ienaidnieku, proti, pirmajā piemērotajā gadījumā pacentīsies aizraidīt Kručinu uz viņpasauli. Lai arī Ķirša bija Aizkrāces kazaks, taču saprata, ka Jurijs nedrīkst atriebties Salonskim un vienlaicīgi kļūt par viņa meitas vīru; šī iemesla dēļ Ķirša apņēmās līdz īstajam brīdim ciest klusu, tomēr neizlaižot no acīm galveno mērķi, tātad — Jurija izglābšanu no briesmām, kas tam draudēja.

Iegājis mājā, Jurijs saimniekam apprasījās, kam pieder dārkais zirgs, kuru viņš redzējis, iedams pāri pagalmam.

—   Kādam ceļavīram, — saimnieks atbildēja, — kurš jāj no Kazaņas uz Ņižņiju.

—   Kur tad viņš ir?

—   Izgāja pameklēt sev ēdamo. Man jau ij maizes nav, cik vajag; pirms dienām piecām pie manis iebruka vesels bars šišua >: visu noēda, lai slavēts dievs, ka galva palika uz pleciem!

—   Vai tad tie laupītāji klejo arī šeit?

•— Nesen uzradās. Ja viņos paklausās, tad iznāk, ka šie vieni paši aizstāv pareizticību; bet, lai tik pagadās viņiem nagos basurmanis, polis vai pareizticīgais, tikpat neatstās ne krekla mugurā.

—  Tad jau tagad ir bīstami jāt pa jūsu ceļu?

—   Nē, mīļais, dievs ir žēlīgs! Līdz šiem pārdrošniekiem atklīduši ziņa, ka verstis trīsdesmit no šejienes virzoties poļu karaspēks, tad nu šie muka ko mācēdami! Visi aizmetās atpakaļ gar Volgu viņpus Ņižņijas, un tagad uz lielceļa neviena šiša vairs nesastapt.

—   Te, bajār, būs piens: dzer vesels! — Aleksejs teica, ienākdams istabā. — Ir nu gan sādžele! Taisni kā pēc ugunsgrēka — itin nekā nav! Ar mokām šā tā pie vienas vecas sadabūju divus podeļus piena. Labi vēl, ka paguvu paķert vismaz šo te, citādi kaut kāds ceļavīrs gribēja abus paņemt sev. Saimniek, iedod man kaut maizi! Un vai neatradīsies kāda lāsīte miestiņa? Esi nu tik labs, mīļais!

Kad Ķirša atka! iegāja istabā, saimnieks uzlika galdā koka kannu ar miestiņu un klaipu maizes. Par laimi, mūsu ceļavīri bija tik labi sacienāti iepriekšējā vakarā, ka varēja iztikt gandrīz vai pavisam bez pusdienām. Turklāt Jurijs no ēdiena atteicās, un, kaut arī sākumā Aleksejs centās viņu pierunāt, lai ēd, un neaiztika pienu, taču pēdīgi, redzēdams, ka viņa kungs patiesi nevēlas pusdienot, viņš smagi nopūtās, pakratīja galvu un kopā ar Ķiršu sāka tik centīgi darboties ap podu, ka pēc brīža tajā vairs nebija ne lāsītes piena. Ieturējis mēreno maltīti, Aleksejs izgāja laukā no mājas un pēc minūtēm piecām atdrāžas atpakaļ gluži satracināts. Misloslavskim vēl nekad nebija gadījies savu rāmo Alekseju redzēt tik neparasti uzbudinātu; Jurijs bija gandrīz pārliecināts, ka šis

*> Tā po]i bija iesaukuši krievu partizānu vai mednieku nevaldāmos pū|us, kas nepakļāvās nekādiem likumiem. Tos varētu salīdzina! ar spāņu geriljām*. (M. Zagoskina piezīme.)

klusais puisis savu mūžu nereiz nav bijis dusmīgs, un Ifipēc nav brīnums, ka bajārs ar zināmu satraukumu apvaicājās, kas kalpam lēcies.

—       Kas man lēcies, bajār! — Aleksejs aizelsies atbildēja. — Kaut velns viņu būtu parāvis! Vecā burve!… Kijevas ragana!… Vai tas maz dzirdēts!… Plēsoņa nolādētā!

—   Kura tad? Uz ko tu esi tā noskaities?

—        Nu, vai tad viņai dieva nemaz nav sirdī — piecus altinus!… Nez vai šī pati ar visiem mazbērniem, ar govi un visu savu kustoņu ir piecu aitiņu vērta! Šitāda vellata!… Ko tu neteiksi — piecus altinus!

—  Vai tu man beidzot nepateiktu? …

—       Būtu es zinājis, labāk būtu ar sausu garozu aizrijies nekā dzēris kaut malku viņas nosmalstītā piena! Ko tu domā, bajār? Šitā veča par savu piena podeli prasa piecus altinus!… Piecus altinus, kad par divām kapeikām var nopirkt veselu prāvu podu krējuma!

—   Pats esi vainīgs, Aleksej: kam tu nekaulējies?

—       Vai man varēja ienākt prātā… Bezzobainā žī« dene!…

—        Kas tur ko klaigāt? Samaksā viņai, cik prasa, un cauri!

—   Nē, bajār, kaut mani uz līdzenas vietas nosit…

—       Aleksej! Man netīk vienu un to pašu atkārtot desmit reižu.

—       Nu, kā gribi, bajār, — Aleksejs klusākā balsī atbildēja. — Ar savu maku rīkojies, kā pats zini, bet es gan viņai nemūžam nedotu vairāk par kapeiku… Es jau klausu, Jurij Dmitrič, — viņš turpināja, pamanījis sava kunga sejā nepacietību. — Tūdaļ norēķināšos.

—       Atļauj man viņai samaksāt, bajār, — Ķirša sacīja, —zināms, ar tavu naudu.

—   Lai notiek.

—       Dod piecus altinus, Aleksej. Jā, bet, redz, tur jau laikam viņa pati nāk šurp.

īstabā ienāca veča ar noplīsušu aubi galvā un biezos pelēkas vadmalas svārkos, pārmeta krustu un, uz visām četrām pusēm zemu paklanījusies, sacīja Aleksejam:

—   Nu, tad, labdari, neaizkavē mani, norēķinies.

—       Es ar tevi norēķināšos, krustmāt, — aizkrācietis teica, — bet viņš nekā nezina. Panāc šurp! Tu par savu piena podeli prasi piecus altinus?

—       Jā, tētiņ, piecus altinus. Lūgtum nedusmot: ar savu labu daru, ko gribu …

—       Zinu, manu gaišumiņ, zinu. Te būs pieci altini — saņem!

Veča kāri pakampa naudu un ņēmās to pārskaitīt.

—   Nu, vai ir, cik nākas? — aizkrācietis noprasīja.

—   Ir, tētiņ!

—  Vai esi pilnām saņēmusi visu?

—   Visu, manu tētiņ!

—       Dzirdi, saimniek? Esi par liecinieku. Nu, krustmāt, muļķe gan tu esi!

—   Kā tad tā, labdari?

—       Ak, tu muļķa dulbure! Vai nu tagadējos laikos var podu piena pārdot par pieciem altiniem? Mēs nekur neesam maksājuši mazāk par rubli.

—   Vai no tiesas, tētiņ?

—   Patiesi. Iekriti, dārgā, un cauri!

—       Ne mazāk par rubli! — veča atkārtoja, plaukstas sasitusi. — Ak, es muļķe! Visur mūs, nabagos, apmāna …

—       Kā tad, krustmāt, aiz tam jau diķī līdaka, lai karūsas nesnauž.

—   Kā nu nav kauna darīt pāri vecai sievai!

—        Kā tad mēs tev darām pāri? Cik prasīji, tik maksājam.

—        Lai dievs jūs tiesā, godātie kungi, piemānīt apaļu bāreni!

—       Kas tu par bāreni! — Aleksejs izsaucās. — Tev tak istabā mudžēt mudž mazbērni.

—  Jā, tētiņ, cits par citu maziņāks.

—       Ko tu melsies! Pats mazākais galvastiesu par mani garāks. Posies laukā, vecā grezele!

—       Eju jau, tētiņ, eju! Ko tu dzen! Lūdzam piedošanu!.., Lai dievs jums atlīdzina kā šajā, tā viņā saulē… Lai jūs jādami neaizjātu … lai jūs…

—       Nu, nu, vāķies veicīgāk! — Aleksejs viņu pārtrauca, izstumdams laukā pa durvīm. — Kā tev ienāca prātā sacīt šitai raganai, — viņš turpināja, uzlūkodams Ķiršu, — ka mēs visur maksājam rubli par podu piena?

—       Kā ienāca prātā! — aizkrācietis attrauca. — Vai tad nezini, ka šī tagad aiz bēdām divi nedēļas nedz gulēs, nedz ēdīs un turklāt vēl pirmais garāmbraucējs, kam šī noprasīs rubli par piena podu, kā likts viņu iekaustīs… Nu, lūk, paraugies: vai es neteicu taisnību?

Patiesi, kāds ceļavīrs, ar kuru veča sastapās pie mājas vārtiem, pārmijis ar viņu dažus vārdus, sāka šo raustīt aiz matiem, saukdams: «Se tev rublis! Se tev rublis!…» Tad, pasviedis viņai nelielu vara naudas gabalu, svešais ienāca pagalmā. Ķirša ļoti vērīgi noskatīja šo ceļavīru: un patiesi — viņa āriene būtu sev pievērsusi pat gluži vienaldzīga cilvēka uzmanību. Tas bija neparasti garš vīrs, bet reizē arī tik drukns un plecīgs, ka izskatījās gandrīz pēc vidēja auguma cilvēka; ne tikai pēc izskata, bet pat pēc izturēšanās viņš atgādināja lāci, un varēja ienākt prātā, ka viņa nelielā ar rudiem matiem apaugusī galva aiz pārskatīšanās piestiprināta ķermenim, kam nepiemita nekas cilvēcisks. Viņa seja pauda tādu kā bezjūtīgu mieru; nelielās piemiegtās acis šķita miegainas, bet balss atgādināja tā dzīvnieka mežonīgo rēkšanu, kuram viņš tik ļoti līdzinājās. Ķēmīgais milzis, ienācis istabā, paklanījās mūsu ceļavīriem un norūca:

—   Lai jums veselība, ceļinieku kungi!

Ķirša nodrebēja un sāka vēl vērīgāk pētīt svešinieku.

—   No kurienes braukdams, brāl? — Jurijs apvaicājās.

—   No Kazaņas, bajār.

—   Uz Ņižņijnovgorodu?

—  Jā, uz Ņižņiju.

—  Tad jau mums pa ceļam!

—   Ja jūsu žēlastība atļaus, turēšos kcpā ar jums. Lai arī neko sliktu nedzird, tomēr, jo vairāk cilvēku, jo jautrāka jāšana.

—   Redzi, labo cilvēk, — saimnieks ieteicās Kiršam, — viens no jūsu zirgiem norāvies, ka neizskrien no pagalma.

Ķirša izsteidzās laukā. Patiesi — viņa Viesulis bija atrāvies no slitas un pieskrējis pie citiem zirgiem; tomēr viņš vis nebruka tiem virsū, ko varēja gaidīt no tik mežonīga zirga, bet itin rāms stāvēja līdzās dārkajam, mīlinājās ap to un, liekas, priecājās, ka ir to saticis.

—   Ehē, — Ķirša sacīja, — tātad jūs esat no_ viena staļļa!… Ak tad tā!… Redzams, neesmu vis kļūdījies: šis kazaņietis necik tālu nav jājis.

Atkal piesējis savu zirgu vecajā vietā, viņš atgriezās istabā, piesēdās blakus svešajam, pacienāja viņu ar miestiņu un apvaicājās, vai sen kopš tas izjājis no Kazaņas.

—   Drīz būs nedēļa, — svešais atbildēja.

—       Lieliska pilsētiņa! — aizkrācietis turpināja. — Es tur nodzīvoju kādus sešus mēnešus no vietas, un man tur ir viens labs draugs. Vai nepazīsti tirgoni no miesnieku rindas, vārdā Kirilu Stepanovu?… Bet pēc iesaukas … Kā tak viņu dēvēja? … Devis nu dievs atcerēties! Tpī, tu tētīt!… Tāda grūta iesauka … Nevaru atminēties!

Tad Ķirša iegrima domās, sāka kasīt pakausi, aiz nepacietības piecirta kāju un, jāvis svešajam uzsākt sarunas ar Juriju, kurš viņu sāka izvaicāt par Kazaņu, piepeši izsaucās: «Omļašs!» Svešais sarāvās un aši pacirtās pret Ķiršu.

—       Jā, jā, — kazaks turpināja, šķietami nepievērsdams ne mazākās uzmanības svešinieka manāmajām izbailēm,

—  atcerējos! Omļašs … vai ari nē… varbūt Burdašs? … Kaut kā uz to modi. Vai neesi pazīstams, brāl, ar šito tirgoni?

—       Nē, — svešais strupi atbildēja, cieši paskatījies aiz- krācietī, kurš gluži mierīgi piebilda:

—       Zēl, draugs, ka tu viņa nepazīsti. Būs jau drīz gads, kopš no viņa šķīros. Nez kā nu viņam, lāga vīram, sviežas? Stāsta, viņam ar tirgošanu diez kā neejot no rokas?

—       Kā lai es to zinu! — svešais rupji atcirta. — Ja tu, bajār, — viņš turpināja, uzrunādams Juriju, — gribi ar gaismu iejāt Ņižņijā, tad nav ko kavēties: ceļš droši vien ir slrkts, bet pilsēta vēl tālu.

—       Mūsu dēļ jākavējas nebūs, — Aleksejs sacīja. — Mēs esam paēduši, zirgi arī, varam kaut tūlīt doties ceļā.

—       Ejiet, puiši, — Ķirša piebilda, — seglojiet zirgus, es arī tūliņ būšu kārtībā.

Svešais un Aleksejs izgāja no istabas.

—   Paklausies, Jurij Dmitrič, — aizkrācietis teica,

—  pistole tev varena, bet vai ir arī pielādēta?

—   Kāpēc tu jautā?

—  Tāpat vien, bajār: ceļavīriem acis jātur vaļā.

—  Vai tu no kaut kā baidies?

—       Tādi laiki, Jurij Dmitrič. Zināms, viss dieva rokā, tomēr ne velti ļaudis daudzina: «Sargies pats, tad ij dievs tevi sargās.»

Iedams laukā no istabas, Ķirša priekšnamā satikās ar saimnieku un apvaicājās:

—  Vai līdz Ņižņijai tālu?

—       Drusku vairāk par divdesmit verstīm, — saimnieks atbildēja.

—   Man palicis prātā, ka pa ceļam ir gravas.

—   Tikai viena. Pusceļā būs sargtornis: tur pirms gadiem pieciem pazuda trīs Ņižņijnovgorodas tirgoņi; un versti pusotru aiz sargtorņa būs graviņa, bet neliela.

—   Vai gravai nevar apmest līkumu?

—  Nevar gan. Tiesa, no sargtorņa iet vecais ceļš uz pilsētu; tikai pa to jau sen vairs neviens nebrauc.

—   Par ko tad tā?

—   Ieplaka aiz ieplakas, un dažkārt rudeņos ceļš nemaz nav izbraucams.

Ķirša gāja seglot savu zirgu, un pēc stundas ceturkšņa mūsu jātnieki devās ceļā. Aleksejs neatkāpās no sava kunga, bet aizkrācietis, turēdamies svešajam kreisajā pusē, jāja kopā ar viņu soļus desmit iepakaļ. Svešais jau vairākas reizes bija pārsteigts noskatījies uz viņa zirgu.

—   Sasodīts! — viņš pēdīgi sacīja, — jo vairāk es skatos … Kur tu ņēmi šito zirgu?

—   Kam tev tas jāzina?

—- Ja tikai šis būtu negantāks, tad es būtu par viņu drošs: esmu redzējis tieši tādu pašu zirgu … nu, mats matā, un pierē tāda pati zīme. Tiesa gan, tas neietu soļiem kā šis… Bet nu tik līdzīgi viens otram kā divi ūdens pilieni.

«Ahā!» Ķirša sevī nosprieda, «pazini sava bajāra zirgu, kungs no Kazaņas!»

—   Kas tur ko brīnīties? —viņš balsī piebilda. — Gadās, ka cilvēks līdzīgs cilvēkam, kur nu vēl zirgs zirgam.

Tad ceļš, kas pāris verstu bija vijies starp tīrumiem, nogriezās pa kreisi un tālāk veda pa mežu. Ķirša dziedāja bezrūpīgas, jautras dziesmiņas, uzsāka valodas ar svešo, dzina jokus, vārdu sakot, varēja domāt, ka viņš jūtas pavisam mierīgs un ne no kā nebaidās. Bet tajā paša laikā niecīgākais troksnītis saistīja viņa uzmanību: viņš palaikam aiz dažādiem iemesliem apturēja savu zirgu, meta vērīgus skatienus abpus ceļa un, liekas, tīkoja ieskatīties pašā meža biezoknī.

Kādas divas stundas viņi jāja, neviena nesastapdami un nemanīdami nekādu apdzīvotas vietas pazīmju; beidzot tālumā pašā ceļa malā parādījās kaut kas līdzīgs celtnei, bet, piejājuši tuvāk, viņi ieraudzīja nevis māju, bet lielu pussabrukušu sargtorni. Ķirša mazliet pievaldīja savu zirgu un, palicis dažus soļus svešajam aiz muguras, piepeši iesaucās:

—  Hei, sābri! Paraugi, kas tev uz cepures!

Tikko svešinieks bija paguvis noraut cepuri, kad no spēcīga nagaikas cirtiena viņam gar acīm nošķīda dzirksteles. Viņš izrāva no azotes garu dunci; taču Ķirša sita vēlreiz — svešais sagrīļojās un nogāzās zemē. Zibens ātrumā aizkrācietis nolēca no zirga, metās guļošajam virsū un, pirms vēl tas paguva atjēgties, ar paša svešinieka jostu sasēja tam rokas uz muguras.

—   Ko tu dari, briesmoni! — Aleksejs izsaucās.

—       Briesmonis guļ zemē, — Ķirša mierīgi atbildēja, savilkdams mezglu.

—       Kas tev ienācis prātā?… Kā tu zini? … — Jurijs steigšus noprasīja.

—       Zinu tāpēc, ka pats ar savām ausīm dzirdēju, kā šis bendesmaiss ar tādiem pašiem neliešiem sarunāja tevi aplaupīt. AAūs gaida gravā vienu versti no šejienes… Aha, suns, esi atjēdzies! — viņš sacīja svešajam, kurš, nācis pie sajēgas, pūlējās piecelties kājās. — Nekur tu neaiziesi, balodīt! Ar tādiem brāļiem kā tu rēķini īsi, — viņš piebilda, izvilkdams zobenu no maksts.

—   Mierā, Ķirša! To es nepieļaušu! — Jurijs izsaucās.

—  Un ja nu tu kļūdies …

—       Ek, bajār! Ja netici man, tad ieskaties labi šajā ģīmī. Šitāds mūlis — un tad nu nebūs laupītājs?

—       Bīstieties jel dieva! Ko es jums esmu nodarījis? — svešais nočērkstēja.

—       Nu, brāl, vai sāki gan runāt! — aizkrācietis pārtrauca. — Nu, tad stāsti visu! Ja atzīsies, mēs tevi apžēlosim, bet, ja ne, tad atvadies uz mūžu no dieva pasaules! Teic laukā — vai daudz tev slēpnī biedru?

—   Apžēlojieties! Kādu biedru?

-— Klausies, Omļaš! — Ķirša bargā balsī iesaucās.

—  Es tevi pazīstu … Saki taisnību!

Svešinieks ar šausmām paskatījās aizkrācieti, taču neatbildēja ne vārda.

—       Tad, brāl, redzams, ar tevi nav ko laiku tērēt, — Ķirša sacīja, izvilcis zobenu. — Negribu pazudināt tavu dvēseli — lūdz dievu!

—   Pagaidi, — svešais izsaucās.

—       Nē! Mums nav vaļas ar tevi te mēles kulstīt: nožēlo ašāk grēkus vai arī… Lai tad tā notiek!.Pēdējoreiz prasu, — Ķirša teica, pacēlis zobenu, — saki tūlīt — cik tev ir palīgu?

•— Seši, — laupītājs nočukstēja.

—   Vai dzirdi, bajār? — Ķirša sacīja. — Tava laime, ka ļāvu tev runāt… Neko darīt, sprāgsti nost pats savā nāvē, nolādētais! Palīdziet man viņu piesiet pie koka; un vai kādam no jums nav kaut kas, ar ko aizbāzt viņam rīkli, citādi, tiklīdz mēs aizjāsim, viņš sāks tā aurot, ka skanēs pa veselu versti.

Aleksejs izvilka no kules lakatu un, palīdzēdams Kiršam piesiet laupītāju pie koka, iejautājās, kāpēc Ķirša neesot viņam un bajāram visu pastāstījis jau sādžā.

—   Bažījos, ka jūs nemācēsiet izmanīties, — aizkrācietis atbildēja. — Sitas zaglis kā likts nojaustu, kas par lietu, aizlaistos lapās — un tad mēs no viņu nagiem neizspruktu.

—   Bet mēs jau arī tagad nekur nevaram izsprukt no viņiem, — Jurijs teica.

—   Ko var zināt, bajār! Dievs ir žēlīgs! — Ķirša piebilda, sēzdamies zirgā. — Te ir kāds cits ceļš. Stāsta gan, ka tas esot gauži nelāgs, un tomēr labāk — toties neiznāks apstāšanās.

Ķirša jāja pa priekšu. Pie paša sargtorņa ceļš sazarojās: tas, kurš veda pa labi, bija tikko saskatāms un vairāk atgādināja rcbežstigu nekā lielceļu. Ķirša nogriezās pa to un, ar lielām pūlēm spraukdamies cauri krūmājiem, celmiem un kritalu kaudzēm, lēni virzījās uz priekšu; dziļas grambas un stāvas ieplakas viņiem gadījās vai ik uz soļa, un tikai paretam atkusušās vietās tikko samanāmas risēs iezīmēja iebraukto ceļu. Kādu pusstundu viņi jāja, nerunādami ne vārda; piepeši kreisajā pusē atskanēja tāls svilpiens, viņiem tuvāk atsaucās tāds pats. Ķirša apstājās un noņēma cepuri. Tā viņš nekustīgs, līdzīgs statujai, nosēdēja vairākas minūtes. Tikko varēja manīt, ka viņš elpo; šķiet, visu laiku, kamēr viņš ieklausījās svilpienos, uz viņa galvas nepakustējās ne matiņš.

—   Nu, bajār, — viņš sacīja, maukdams galvā cepuri. — mēs noteikti esam viņiem garām. Tagad vajag atkal kulties laukā uz lielceļa, citādi iejāsim tādā biezoknī, ka sabendēsim visus zirgus.

Jātnieki sāka virzīties vairāk pa kreisi; kaut arī ar lielām pūlēm, tomēr beidzot tie izkļuva uz agrākā ceļa un pēc pāris stundām, izjājuši no meža, atradās Volgas pļa- vainajā krastā iepretī vietai, kur tajā ietek platā Oka. Pa straumi lejup kustējās vareni ledus blāķi; viss pretējais

krasts bija kā nosēts ar cilvēkiem, bet paugurainās puses klinšainajā kraujā laistījās katedrāļu kupoli un baltoja slavenās Lejteces zemju Novgorodas augsto sienu milzīgie torņi.

III

Mūsu ceļotāji bija nonākuši gauži grūtos apstākļos. Nižņijnovgoroda atradās viņu priekšā, taču viņiem nebija iespējams tikt pāri Volgai, kurā bija sācis iet ledus un gāja tik blīvi, ka parastā zvejnieku laiva uz otru krastu nevarēja pārbraukt, nedodolies drošā nāvē. Visapkārt neredzēja nevienas cilvēku mītnes, izņemot tukšus šķūņus un nelielas zvejnieku būdas bez pagalmiem, acīmredzot ari neapdzīvotas. Nojājuši kādu versti gar upes krastu, ceļotāji beidzot ieraudzīja maju, kuras priekšā stāvēja ap divdesmit zvejnieku; viņi visi cieši jo cieši vēroja pretējo krastu.

—   Raugies, bajār, — Aleksejs sacīja, — āre, tur iepretī piestātnei tak laikam cilvēks iet pa upi… Nudien! Ak tu tētīt! Ko gan tur pats nelabais trenci Skat, skat!.,. Nu … Ka gāja, tā aizgāja!

Patiesi, kāds pārdrošnieks, atgājis soļus divdesmit no pretējā krasta, iegāzās starp ledus gabaliem un noslīka daudzu uz pārceltuves sadrūzmējušos ziņkārīgo acu priekšā.

—   Ak dievsl — Jurijs izsaucās. — Kāpēc cilvēkiem tā ļauj?…,

—   Kurš tad šo noturēs, bajar? Tas jau krievu cilvēka dabā: kur vien kas ar pārgalvību darāms, tur jāparada sava drosme.

Tikmēr viņi bija piejājuši pie zvejniekiem. Viens no viņiem, balts kā ābele, dedzīgi pierādīja citiem, ka gājējs nebūtu noslīcis, ja būtu bijis veiklāks.

—   Jā, puiši, — viņš teica, — vajag tikai izveicības, tad droši var iet pāri. Ledus gabali ir biezi, noturēs kuru katru.

—   Ek, Pahoin Kondratič! — iebilda kāds jauns zvejnieks. — Kas nu tagad par iešanu! Ja nu vienīgi — lai dievs žēlīgs! — kāds pamuļķāks izmēģina laimi.

—   Ak jūs, pienapuikas! — sacīja sirmais vīrs, galvu kratīdams. — Nav man vairs tie gadi, citādi es jums

parādītu, kā iet upei pāri pa ledus gabaliem. Mums kādreiz tā bija nieka lieta … Un, skaidru patiesību sakot, arī cilvēki bija pavisam citādi.

—   Ko tu, vecotēv, tā lielies? — Ķirša viņu pārtrauca.

—   Vaī no tiesas svētajā Krievzemē vairs nebūtu brašu puišu?

—   Nav, cejavīr, — vecais atbildēja, atmetis ar roku,

—   man vairs neredzēt tādus drosminiekus, kādi dzīvoja senāk. Nu, kaut vai jūsu žēlastībai izlīdzēdams, manā laikā tūliņ atrastos kāds, kurš pārietu uz viņu pusi un atsūtītu no pārceltuves lielo laivu, bet tagadiņ, kazi, dabūsiet pagaidīti Pieraugiet vien, ka neiznāk pārgulēt nakti šajā krastā. Kurš tad ies pēc laivas?

—   Es! — izsaucās kāds plecīgs zemnieks.

—       Redz, kāds drosulis! — Ķirša nopriecājās. — Bet paklau! Tu tak laikam būsi bajāra Salonska zemnieks Fedjka Homjaks?

—        Un tu — tas ceļavīrs, kurš mani izprašņāja par bajāru?

—   I<ā tadl Kā tu te gadījies?

—       Tāpat vien, ļauna diena atdzina! Pārvaldnieka dēļ vairs dzīves nebija; ieēdies uz mani par to, ka nenocēlu cepuri viņa rakstveža priekšā, un pastāvīgi sējās klāt kur varēdams. Lai tur šis vai tas — pie visa Homjaks vainīgs — vairs nebija ciešams. Līdz mums atklīda valodas, ka šiten vācot kopā savvaļniekus un gribot stingri stāvēt par pareizticību; tad nu es izlūdzos dieva žēlastību un laidos prom no sādžas; gan dievs kungs bāreņus nepametīs.

—       Paklausies, drosminieki — Jurijs teica. — Es negribu, ka tu manis dēļ ej drošā nāvē. Vai nu tagad var iet pāri Volgai!

—        Kālab gan ne, bajār? Dūšīgajiem dievs stāv klāt! Kazi, pāriešu arī!

—   Bet ja noslīksi?

—   Ko katram liktenis lēmis, no tā nevar izbēgt. Dodiet

man ķeksi.

—   Klau, pārgalviniek! — sirmais zvejnieks sacīja.

—   Vai tik no tiesas tu uzņemies to, kas tev pa spēkam?

—   Gan jau! Dievs ir žēlīgs!

—   Nē, es tevi nelaidīšu!… — Jurijs izsaucās.

—       Diez vai! Tad ķer mani ciet, bajār! — Homjaks teica, pārlēcis pāri krastmalas ledus blāķiem.

—  Turies vairāk pa labi! — sauca sirmais zvejnieks. — Tā, tā!… Ei, pieraugi, nekāp uz tā ledus gabala, tas nenoturēs!… Varens puisis!… Labi, labi!… Atgrūdies veicīgāk!… Ar ķeksi, brāl, ar ķeksi!… Tur ne, tur ne! Pagaidi!… Nu, noslīdēja!… Nebūs kur sprukt!…

—  Vai manu! — Aleksejs izsaucās. — Nogāzās … Ievēlās ūdeni!… Ak tu tētīt!… Slīkst, draudziņš!…

—   Nu, puiši! — vecais ierunājās. — Vai es neteicu taisnību? … Kas nu tagad par cilvēkiem: ne tiem spēka, ne izmaņas … Āre! Nogaja dibenā kā akmens.

—   Iznira — Ķirša izsaucās. — Nezaudē dūšu, brālīt, nezaudē dūšu!

—   Kāds tur labums, ka iznira! — sirmais zvejnieks iebilda. — Ledus gabali ņems un saberzīs. Kad nav veiklības, tad drosme vien nekā nelīdz …

—   Kondratičl Kondratič! — iekliedzās kāds no jaunajiem zvejniekiem. — Skaties… izrausās!

—   Nudien izrausās … Paskat vien!

—   Are, kā aiziet!… — turpināja jaunais puisis. — No viena ledus gabala uz otru! … Nu, veikls zēns! … Ko tu neteiksi… tiks pāri, nudien tiks pāril

—   Diezin vai! — vecais sacīja, galvu grozīdams. — Vei, kāds karsta putra! Jož kā pa klajumu! Āre — laižas peldus!… Braši!… Braši!… Vareni, puis!… Lieliski! … Tas nu ir kā mūsu laikos!

Zemnieks jau atradās upes vidū. No pretējā krasta skanošo saucienu un uzslavu uzmundrināts, viņš pūlējās divtik, lēca no viena ledus gabala uz otru, kur ledus gāja retāk, tur laidās peldus, un beidzot, ik mirkli cīnīdamies ar nāvi, sasniedza pieturu, kur viņu sagaidīja milzīgā ļaužu pūļa priecīgie izsaucieni. Izkāpis krastā, viņš nopurinājās, noskaitīja lūgšanu pret katedrāli, tad, pagriezies atpakaļ, zemu paklanījās zvejniekiem un Jurijam — tie inaja ar cepurēm un sveica viņu ar skaļiem saucieniem. Pēc īsa brīža prāva dižlaiva atīrās no krasta un, piestājusi tur, kur gaidīja ceļavīri, ar krietnām pūlēm un pārvarot briesmas, pārcēla viņus pāri Volgai pilsētas pusē. Jurijs vēlējās atlīdzināt bezbailīgajam zemniekam, un labu brīdi meklēja viņu ļaužu pūlī, taču piestātnē viņa vairs nebija. Ar devīgu roku atlīdzinājis pārcēlājam, Milo- slavskis apvaicājās, kur dzīvo bajārs Istoma-Tureņins, un Kiršas un Alekseja vadībā devās uz viņa māju.

Lai tiktu kalnā, Miloslavskim vajadzēja jāt garām

Blagoveščenskas klosterim, kura pakājē Oka ieplūst Volgā. Uz mirkli apstājies, lai patīksminātos par šī senā klostera brīnišķīgo apkārtni, viņš ievēroja kādu puskailu nabagu, kurš smilšu sērē tieši pret klostera vārtiem ar bērniem gāja rotaļās un, šķiet, bija aizrāvies tāpat kā mazie. Ieraudzījis jātniekus, nabags vairākkārt palēcās tā, ka bērneļi smējās locīdamies, un, pieskrējis pie Jurija, uzsauca:

—   Sveiks, Dmitrič!

—   Ā! Mitja, tu esi te! Kā tu paguvi atnākt?

—  Tad nu gan brīnums… Nācu, nācu, kamēr atnācu. Rītu, brāl, šite gaidāmas varenas dzīres, tālab arī steidzos.

—   Kas par dzīrēm?

—   Tad jau pats redzēsi. Zēl man tevis, mīļais! Visiem būs svētki, bet tev nekā.

—   Kā tad tā, Mitja? … Vai es neesmu pareizticīgs?

—   Tur jau tā nelaime, Dmitrič: tu laikam svētkus svini pēc Maskavas baznīcas kalendāra?

—   Es tevi nesaprotu.

—   Cik nu tev tās saprašanas! Pats esi vainīgs: nevajadzēja, puis, steigties, tad nevajadzētu nožēloti… Bet pie kā tu apmetīsies, Dmitrič? …

—   Pie bajāra Istomas-Tureņina.

—   Ai, cik manīgs!… Tad nu pielūko! Kas no vilka bēg, uz lāci krīt… Nu, Dmitrič! Turi ausis vaļā!… Tu jau gan zināsi, kur ir teikts: «Esiet gudri kā čūskas un modri kā baloži!» Pieraugi, nepadodies! Andrjuška Ture- ņins ir gudrs… Pacienās tevi ar saldu dzērienu, tev iegaršosies, iedzersi vienu mēriņu, otru … Un, kad apreibs galviņa, tad arī rūgtais liksies salds; bet kādas tad būs paģiras!… Sāksi nožēlot, bet par vēlu!

—   Tencinu, Mitja! Es tavus padomus neaizmirsīšu. Bet. nu man laiks jāt…

—   Ardievu, mīļais! Jāj vien!..Bet paklausies, brašuli: kad būsi pie Sergija, tad aizlūdz arī, par mani. Pielūko, neaizmirsti!

To pateicis, vientiesis atkal atsāka rotaļas ar bērniem, bet Miloslavskis, uzjājis kalnā, pa Ivana vārtiem iejāja pilsētā. Pirmais garāmgājējs netālu no pilsētas laukuma viņam parādīja bajāra Istomas māju. Tā ārēji ne ar ko neatšķīrās no citām mājām, kas vispār bija zemas un neglītas. Nelielā priekšistabā Jurijs sastapa tīri ģērbušos kalpu, un, kad Miloslavskis viņam nosauca savu vārdu, tad tas, palūdzis uzgaidīt, tūliņ aizsteidzās ar ziņu pie bajāra. Pēc mirkļa durvis atvērās un mājastēvs, rokas apskāvienam atplētis, izsteidzās pretī savam viesim.

—   Laipni lūdzam, Jurij Dmitrič! — viņš izsaucās, apskaudams Juriju. — Nāc iekšā!… Vai gan es varēju gaidīt tādu prieku?! Mana drauga dēls!… Jaukais bērns, ko es nez cik reižu tiku auklējis savās rokās!… Miloslavskis manā mājā!… Ak, mans dārgais! Cik ļoti tu esi izaudzis!… Par kādu brašuli kļuvis!… Ei, Parmen! … Ņikanor! Klājiet galdu!… Pabarojiet dārgā viesa kalpus, lieciet apkopt zirgus. Un atnesiet šurp pudelīti ingver- alus… Sēdies, mans dārgais vanadziņ! Sēdies, mans skaistuli! Nu, tieši pēc tētiņa — kā divas ūdens lāses… Lai dievs dod viņam debesu valstību! Ja tikai tu zinātu, Jurij Dmitrič, kādi draugi mēs abi bijām! …

—   Nedusmo, Andrej Ņikitič! Es tā kā nevaru atcerēties …

—   Kur nu tev atcerēties! Tu vēl biji zīdainis, kad es dzīvoju Maskavā un draudzējos ar tavu tētiņu. Tas gan bija īstens krievu dzimtbajārs! Poļus neieredzēja ne acu galā! Ja gadījās saplēsties ar Kriviju-Saltikovu*, kurš vienmēr ar visu krūti aizstāvēja ļahus, tad lai dievs nedod! Bijis viņš vēl dzīvs, tad vis šitā nebūtu izgājis! Tad vis citticībnieki nedzīrotu svētajā Krievzemē!… Ekl Kad iedomāju, cik tālu esam nonākuši, Jurij Dmitrič, — bajārs vēl piebilda, slaucīdams no acīm asaras, — tad sirds vai pušu lūsti… Mēs, grēcinieki, esam nokaitinājuši dievu to kungu!…

Jurijs aiz pārsteiguma nevarēja vien atgūties. Viņš nebija šaubījies, ka Salonska draugs būs darbos nosirmojis viltīgs vecis, kas no visas sirds saistījies ar poļiem, bet tā vietā redzēja savā priekšā gadus piecdesmit vecu vīru ar ļoti pievilcīgu ārieni un tik lādzīgu un atklātu seju, ka šķita — viņš izteic visu, kas uz sirds, un skaidrajās, labsirdības un līdzjūtības pilnajās acīs viņa dvēsele atmirdz kā spodrā spogulī. Jurijs jau grasījās pavaicāt, vai Ņižņijā nedzīvo kāds cits bajārs Istorna-Tureņins; taču namatēvs, nedodams viņam laiku to pajautātā, turpināja:

—   Kā redzams, tu ej sava tēva pēdās, Jurij Dmitrič! … Ne jau veltf esi ieradies pie mums! Patiesību sakot, pareizticīgie te vien ir palikuši; nebijis Ņižņijnovgorodas, tad krievu zeme būtu pavisam pamesta un bāra! … Lai dievs jums palīdz!

—   Jā, Andrej Ņikitič, — Jurijs atbildēja, — es atjāju šurp darīšanās. Mani no Maskavas sūtīja mans draugs pans Gonsevskis.

—   Tavs draugs pans Gonsevskisl — Istoma iesaucās, pielēkdams kājās.

—   Bet vakar es pārnakšņoju pie bajāra Kručinas-Salon- ska …

—   Pie Timoteja Fjodorovičal… Arī tu, Jurij Dmitrič Miloslavski? …

—  Jā, bajār! Es tev no Salonska atvedu vēstuli.

—   Klusāk! Dieva dēļ, klusāki — Istoma nočukstēja, bažīgi paraudzīdamies apkārt. — Paskat vien!… Tad tu esi mūsējais!… Nu, kā tad ir, Jurij Dmitrič?… Vai no Maskavas nāk šurpu karaspēks? Vai šajā dumpīgajā pilsētelē neatstās ne baļķi uz baļķa?… Vai visus barvežus pakārs? Vai to laupītāju — dedzinātāju Kozmu Sulio- rukovu ieraks dzīvu zemē? … Ja reiz žmiedz, tad ir jāpie- žmiedz, kā nākas, — viņš čukstus piebilda. — Jā, Jurij Dmitrič, tā, lai vēl bērnubērni dreb un trīc no bailēm!

Aiz pārsteiguma un šaušalām Jurijs labu brīdi nespēja pateikt ne vārda. Viņu pārsteidza nevis mājastēva vārdi, bet gan visas viņa ārienes neaptveramā pārvērtība: vienā mirklī no viņa sejas bija bez pēdām izgaisušas atklātība un labsirdība, kas sākumā bija Miloslavski valdzinājušas. Visa viņa sejas izteiksme pauda tik negantu niknumu, viņš ar tik velnišķu baudu novēlēja bojāeju saviem tau- tasbrāļiem, ka Jurijs, dažus soļus atkāpies, jau grasījās aizmest krusta zīmi. Un patiesi — šis skatiens, kas pirms brīža bija apbūris ar-savu labsirdību un pēkšņi bija kļuvis līdzīgs baziliska nāvējošam skatienam, tik ļoti atga- dināja nešķisto, ka dievbijīgais Jurijs tikko noturējās, nenomurminājis lūgšanu: «Lai slavēta dieva visspēcība un pīšļos sabrūk viņa ienaidnieki.» Tikmēr namatēvs uzdeva viņam jautājumu pēc jautājuma un pēdīgi, zaudējis pacietību, uzkliedza:

—   Atbildi tak, Jurij Dmitrič! Ko tu manī tā blenz?

—   Nevaru beigt brīnīties, bajār… Pēc tā, ko tu sākumā teici…

—   Ak, jaunība, jaunība!… Vai patiesi tu domā, ka es jau sākumā klāšu laukā visu, kas man uz sirds? Es dzīvoju Ņižņijā, bet tu esi bajāra Miloslavska dēls, kā gan citādi es varēju runāt?… Bet klusāk! Kalpi nes miestiņu!… Pasniedz te, Ņikanor, — viņš turpināja, izrīkodams kalpu. — Nu tad, Jurij Dmitrič, iedzersim uz drošsirdīgo ņižņijnovgorodiešu veselību un mūsu pretinieku poļu bojāeju! Uzklausi, kungs, tava verga grēcīgās lūgšanasl — Istoma vēl piebilda, pievērsis debesīm acis, kas pauda dvēseles mieru un dedzīgu lūgumu. — Atstāj krūku tepat un ej laukā, — viņš teica kalpam, līdz dibenam iztukšojis savu kausu. — Nu, tagad, — Istoma turpināja, cieši aizvēris istabas durvis, — tu, Jurij Dmitrič, vari droši atbildēt uz maniem jautājumiem — neviens te iekšā nenāks.

—  Tā gan ir veltīga piesardzība, — Jurijs atbildēja.

—   Man nav ko slēpties: pans Gonsevskis mani nav sūtījis ņižņijnovgorodiešus pazudināt. Nē, bajār, nocērt līdz elkonim to roku, kas paceļas pret brāli, bet visiem krieviem ir jābūt brāļiem. Mums ir laiks klāt atcerēties dievu, Andrej Ņikitič, citādi arī viņš mūs aizmirsīs pavisam.

—   Kā!… Ko tas nozīmē?… — Istoma izsaucās, sejai pārvēršoties.

—   Te ir bajāra Kručinas papīrs, izlasi. Viņš droši vien tur raksta, kāpēc esmu sūtīts un kā taisos rīkoties.

Istoma ar drebošu roku paņēma vēstuli un, uzmanīgi to izlasījis, liekas, kļuva mazliet mundrāks.

—   Tagad es redzu, par ko ir runa, — viņš sacīja,

—   Pans Gonsevskis tevi sūta par samierinātāju. Tu taču esi zvērējis uzticību karaļa dēlam Vladislavam?

—  Jā, — Jurijs strupi atteica.

—   Tad patiesi ir labāk par labu! Visi Ņižņijnovgoro- das iedzīvotāji godina sava bijušā vojevodas — tava nelaiķa tēva piemiņu; var gadīties, ka tavs piemērs viņus patiesi ietekmē. Lai nu dievs dod! Niknumā par viņu stūrgalvību man reizēm šķiet, ka es varētu pilsētai no visiem četriem stūriem pielikt uguni!… Bet, kad sāk prātot un apdomā, ka viņi tādi paši pareizticīgie vien ir, tad sametas arī žēl. Ek, Jurij Dmitrič! Visi esam vienādi… Ja kāds nedara mums pa prātam, tad sākumā mēs viņu vai dzīvu apēstu, bet, tiklīdz jaķeras klāt, — skat, uzreiz sirdī vairs dusmu nav. Kaut vai tagadiņ pat: tu gan domā, sak, ir nu gan tas Istoma-Tureņins briesmonis! … Visus tik kārt un dzīvus rakt zemē!… Ak, mans dārgais!… Ļauj man no tiesas vaļu, un es ij traku suni nepakāršu… Ir tak, draudziņ, savējie, vienas asinis!

—   Es ļoti priecājos, bajār, ka tu esi vienis prātis ar mani un droši vien neatteiksies iepazīstināt mani af šejienes goda pilsoņiem. Varbūt man izdosies viņus pierunāt, lai paklausa, un pierādīt, ka, bezvaldnieka laikam turpinoties, mūsu tēvzeme neglābjami ies bojā. Bez galvas ari spēkavīra varenais augums …

—   Protams, ka tā, — Istoma viņu pārtrauca,— nav nekas cits kā vien nedzīvs līķis, plēsīgu kraukļu un asinskāru zvēru laupījums!… Tiesa gan, karaļdēls Vladislavs ir pārlieku jauniņš, un viņam nav pa spēkam pārvaldīt tādu milzu valsti kā Krievijas cariste, toties viņam ir labs padomdevējs — visgudrais karalis Sigismunds jau nu viņam savu gudrību neliegs. Zināms, labāk jau būtu, ja mēs visi atzītu, ka saprātīgāk ir pakļauties pieredzējušam vīram, lai viņš sauktos kā saukdamies — par krievu caru vai poļu karali, nekā nepieredzējušam jauneklim …

—   Bet kas te visu pārvalda? — Jurijs viņu pārtrauca, vēlēdamies izbeigt sarunu, kas viņā modināja sašutumu.

—   Kā lai tev pasaka: te tagad ir daudz ievērojamu vojevodu un bajāru, — Tureņins atbildēja, — taču spēks ir rokā nevis tiem, bet vai zini kam? … Kauns teikt, Jurij Dmitrič! Būtu vēl bijis kāds no mūsējiem, bajāriem, vai dzimtmuižnieks, bet ir kaut kāds smirds, babulnieks9 , vienkāršs miesnieks… kauns un negods visai Krievzemei! Sitas plukata, kas staigā pelēkā kaftānā, ir noteicējs par visu pilsētu: ko teicis Kozma Miņičs Suhorukijs, tas ir svēts. Jau iepriekš zinu — kad tu apspriedīsies ar šejienes augstmaņiem, tiks aicināts arī viņš; un kā tu domā — vai šis kalps, atdodams pienācīgo godu bajāriem un voje- vodām, cietīs klusu un visur būs vienis pratis ar viņiem? Nekā, Jurij Dmitrič, ņemsies klaigāt negantāk par visiem … Lūk, cik tālu esam nonākuši!

—   Bet, bajār, jādomā, ka šis miesnieks ar kaut ko ir izpelnījies šādu uzticību citu pilsoņu acīs?

—   Vai nu nezināms, ar ko: viņš ir ražens vīrs, balss kā vērsim, bet laukumā stulbo ļautiņu barā taisnība tam, kurš klaigā skaļāk par citiem.

—   Kad īsti es varētu satikties ar šejienes augstmaņiem?

—   Rīt mēs visi sapulcēsimies tevi uzklausīt pie kņaza Dmitrija Mamstrjukoviča Cerkaska.

—   Un tu ceri, ka mani vārdi atradīs dzirdīgas ausis?

—Dievs vien zina. Droši vien sāksies spriedelešana,

kālab karaļdēls Vladislavs nebrauc uz Maskavu. Kālab poļi posta mūsu zemi? Aiz kam karalis Sigismunds ieņē- inis Smoļensku? Kāpēc tā, un kāpēc šitā? Nevarēs ne atklausīties. Bet kas ir visa ļaunuma sakne?… Bijušais patriarhs Hermogens. Sis dumpīgais mūks mūžīgi ir stā« jies ceļā visiem gudriem bajāriem. Kaut vai toreiz, kad Vasiliju Suiski iesvētīja par mūku*, — viņš vienīgais Suiski aizstāvēja, un, kad tas ceremonijas laikā neatbildēja un mans radinieks kņazs Vasilijs Tureņins viņa vietā norunāja mūka solījumu, vai zini, ko tad Hermogens izdarīja? Responsorijā Suiski pasludināja par krievu pareizticīgo caru, bet manu radinieku Tureņinu — par jaun- iesvētīto mūku Vasiliju. Ko tu par to teiksi?… Kas tur nu ko runāt! Paši esam vainīgi: gribējām taču būt iecietīgi. Būtu tūliņ iesākumā svēto Ignatiju atkal iecēluši par patriarhu, un Hermogenu aizsūtījuši uz Solovkiem, lai nomierinās, tad viss jau sen būtu kārtībā.

—   Par svēto Hermogenu visi gan tā nedomā, bajār; es pats cienu viņa cēlo sirdi un kristieša tikumus. Ja mēs visi tā mīlētu savu tēvzemi kā šis dievbijīgais vīrs, tad mums nevajadzētu meklēt sev caru cittautiešu vidū… Taču, kas pagājis, to vairs atpakaļ neatsauksi.

—  Zināms, kas pagājis, tas pagājis!… Bet nu jau mums nes vakariņas. Neļaunojies, dārgais viesi, par manu pieticīgo maltīti! Ņem par labu, kas mums pie rokas: šodien es ēdu gavēņa ēdienu. Tu varbūt pirmdienās negavē, Jurij Dmitrič? Kam gan tev tas vajadzīgs! Neba katilam ar tādu neatlaidību jāapspiež sava miesa kā man — lielam grēciniekam. Sēdies klāt, mans dārgais, un iebaudi šo zivju viru. Tā ir no sterletiem, mīļais! Man ir pašam sava igvāts un gan sterletu, gan storu allaž gana.

Pēc sātīgajām vakariņām, kuras ēdot mājastēvs pārlieku vis nevārdzināja savas grēcīgās miesas, Jurijs, atvadījies no bajāra, devās uz viņam ierādīto istabu. Aleksejs viņam pastāstīja, ka Ķirša izgājis no pagalma un vēl nav atgriezies. Miloslavskis jau devās pie miera, kad piepeši aizkrācietis ienāca istabā.

—  Atnācu atvadīties no tevis, bajāri — viņš teica. — Tu laikam te nepaliksi, bet es palieku.

—   Lai dievs tev vienmēr dāvā laimi, labais Ķirša! Es nekad neaizmirsīšu, cik daudz laba esi man darījisl

—   Arī es, bajār, mūžam atcerēšos, ka, nebijis tevis, es vēl tagad gulētu mūžīgā miegā uz klaja lauka. Un, ja vien tu nejātu atpakaļ uz Maskavu, es tevi ne par ko nepamestu. Kas ir, Jurij Dmitrič! Vai tiešām tev sirds vairāk velk pie poļiem nekā pie pareizticīgajiem? Klau, bajār, paliec te!

Jurijs nopūtās un neatbildēja ne vārda. Kādu laiciņu klusējis, viņš apvaicājās Kiršam, pie kā viņš Ņižņijā paliekot.

—   Pilsētas laukumā, — aizkrācietis atbildēja, — satiku kazaku staršinu Smagu-Ziguļinu, kuru pazinu jau Batu- rinā; viņš, mani ieraudzījis, priecājās kā par miesīgu brāli un ņem mani pie sevis par jesaulu. Ja tu zinātu, bajār, kā visiem kara draudzes vīriem, kas plūstin plūst uz Ņižņiju, dzīslās kūsā drošuļu asinis! Par to vien domā, ka jāiet uz baltakmenī cirsto cara pilsētu un jācīnās ar poļiem. Ir tikai viens kavēklis: nav vēl ievēlējuši sev vadoni, bet, ja atradīsies izmanīgs vojevoda, tad ļahiem labi neklāsies!

—   Bet vai tad tu, Ķirša, domā, ka visi, kas zvērējuši uzticību Vladislavam, neaizstāvēs savu likumīgo valdnieku?

—   Tā zvērēšana tak, Jurij Dmitrič, bija kā nu kuram: cits zvērējis no laba prāta, cits ar nūju paskubināts.

—   Lai būtu kā būdams, es tomēr neesmu zaudējis cerības. Varbūt ņižņijnovgorodieši uzklausīs pana Gonsevska miermīlīgos priekšlikumus, un kad Vladislavs turēs savu cara vārdu un ieradīsies Maskavā …

—   Tad vairs nebūs par ko kauties… Tā tas ir, bajāri Bet ko tad darīs tādi kā es? Arklam pakaļ tak nu nestaigās!

—   Un kāpēc gan lai to nedarītu? Tikai laupītāji pārtiek no mierīgo iedzīvotāju posta. Nē. Ķirša, mums ir laiks nākt ļ)ie prāta: nedrīkstam vairs dzīt postā savu tēvzemi par prieku dumpīgiem bajāriem un mūsu asiņu dzērējiem, laupītājiem — paniem Sapegam un Lisovskim, kuru pašu un viņu laupītāju bandu jau sen vairs nebūtu, ja krievi neķildotos paši savā starpā.

—   Var jau būt, ka tev arī taisnība, Jurij Dmitrič, — Ķirša sacija, galvu kasīdams, — bet mūs beidz nost pašu pārgalvība. Nu, kā lai visu mūžu nosēž ar saliktam rokām? Aiz gara laika var nobeigties!… Tiesa gan, mums, aizkrāciešiem, ir ar ko pakavēt laiku: Krimas tatari turpat līdzās, tomēr urda vēlēšanās paspēkoties ar viņu gaišībām poļiem… Bet tev, bajār, droši vien ir laiks doties pie miera. Stāsta, ka rīt agri no rīta laukumā būšot kāda sanākšana; tak jau ari tu gribēsi paklausīties, par ko ņižņijnovgorodieši spriedis.

Miloslavskis atvadījās no Kiršas un, lai gan viņu māca nogurums, lielāko daļu nakts pavadīja, pārdomādams savu stāvokli, kas viņam šķita gluži neapskaužams. Lai kā Jurijs centās pats sevi pārliecināt, ka, pierunājis ņižņij- novgorodiešus paklausīt, viņš būs izpildījis savu pienākumu un izglābis tēvzemi no brāļu kara posta, taču, par spīti visiem auksta prāta spriedumiem, viņš juta, ka miļu- prāt atdotu pusi savas dzīves, ja varētu Ņižņijnovgorodas pilsoņu priekšā stāties nevis kā pana Gonsevska sūtnis, bet gan kā vienkāršs karavīrs, kurš ir gatavs viņu rindās mirt par Krievzemes brīvību un neatkarību.

IV

Gaisma vēl nebija svīdusi; Ņižņijnovgorodā visi gulēja; dziļš klusums valdīja visās mājās un tukšajās pilsētas ielās; un tikai šad tad bajāru pagalmos samiegojušies naktssargi, dauzīdami pa čuguna plāksni, iztraucēja naktsmieru. Sajā stundā, kad visi ļāvās atdusai, kāds gara auguma cilvēks, no galvas līdz kājām ietinies melnā bajāru virssvārkā, kā nakts gaitās izgājis ļaundaris zagās gar ielas malu, manāmi cenzdamies turēties pēc iespējas tuvāk māju žogiem. Šķiet, viņš baidījās pat no visniecīgākā troksnīša: cilvēks apstājās, bažīgi paraudzījās apkārt un pēdīgi, piegājis pie bajāra Tureņina mājas vārtiņiem, klusi paklaudzināja ar gredzenu. Brīdi pagaidījis, viņš atkal deva šo zīmi, un, kad sadzirdēja kādu tuvojamies vārtiņiem, divreiz iesvilpies, pagāja nost. Pēc brīža uz ielas iznāca neliela auguma cilvēks ar lukturi; garais svešinieks, godbijīgi noceldams cepuri, atsedza galvu, kas bija nosaitēta ar drānas gabalu, uz kura bija samanāmi asiņu traipi. Abi kādu pusstundu runājās, tad nelielais vīrs, kurā nebija grūti sazīmēt mājas saimnieku, iegāja atpakaļ pagalmā, bet nepazīstamais ātriem soļiem aizsteidzās pa ielu, kas veda no kalna lejup.

Tumšzilie jpadebeši ar katru brīdi kļuva dzidrāki un gaišāki; diženā Volga ietinās miglas autā; austrumi iekvēlojās, un uzlecošās saules pirmais stars, likdams iedzirk- stīties katedrāļu zeltītajiem kupoliem, pavēstīja, ka iestājusies neaizmirstamā diena, kurā atskanēs un pār visu

Krievzemi nodārdēs pirmais kopīgais sauciens: «Mirsim par pareizticību un svēto Krievzemi!»

Saule uzlēca, taču vēl visur valdīja klusums un miers. Piepeši katedrāles zvanu tornī noskanēja pirmais zvana dimdiens, tad otrs, trešais… arvien biežāk, aizvien spēcīgāk … Aicinošā dimdoņa ātri pārskanēja visu apkārtni, un — visa Ņižņijnovgoroda sakustējās.

—   Vai manu, laikam tak ugunsgrēks! — Aleksejs izsaucās, izlēcis no gujvietas. Viņš pieskrēja pie loga, kur jau stāvēja viņa bajārs. — Ko tas varētu nozīmēt? — Aleksejs turpināja. — Rīta dievkalpojums, vai? … Nē! Uz dievkalpojumu tā nezvana!… Nudien … zvana trauksmi!… Nu, skat, arī ļaudis kājās!… Veries, bajāri… Visi steidz šurp… šito milzumu ļaužu!… Tā jau drīz nevarēs tikt laukā uz ielas!

—   Ģērbies, Jurij Dmitrič, — Istoma-Tureņins sacīja, ienākdams istabā. — Iesim paskatīties, ko tie dulnie ļaudis tur vēl sadomājuši?

Pāris mirkļos Miloslavskis un viņa kalps jau bija pilnīgi saģērbušies. Viņi tikai ar pūlēm varēja izkļūt laukā pa mājas vārtiem; visa iela, kas veda uz pilsētas laukumu, bija ļaužu pilna.

—   Rāmāk, bērniņi, rāmāk! — aizelsies murmināja kāds sirms večuks, kuru divi pieauguši mazdēli veda zem rokām. — Ļaujiet atvilkt elpu.

—   Nu, atpūties vecotēv! — sacīja viens mazdēls. — Tikai mudīgāk, citādi, ja aizkavēsimies, nevarēsim izspraukties cauri līdz Pieres vietai.

—   Un nedzirdēsim, ko teiks Kozma Miničs, — piebilda otrs mazdēls. — Nu, vai būsi atpūties, mīļais?

—   Ak tu tētīt!… Pagaidiet!… Esmu pagalam aizkusis! …

—   Velti gan, vecotēv, tu nepaliki mājās.

—   Ko tu runā, bērniņ, bīsties jel dieva! Palikt mājās, kad jālemj atdot dzīvību par svēto māmuļu Krievzemi! … Pat ja man nebūtu jūsu, es kauč rāpus atrāpotu uz pilsētas laukumu.

—   Paklau!… Redz, kur arī tētiņš! — pirmais mazdēls iesaucās. — Trijatā mēs tevi uz rokām aiznesīsim.

Dēls ar abiem mazdēliem, pacēluši večuku uz rokām, gandrīz skriešus aizsteidzās pa ielu.

—   Nu, ko tu atpaliec, sieva? — uz mirkli apstādamies, uzsauca maza auguma, bet ducīgs priekšpilsētnieks, pagriezies pret resnu sievu, kas, aiz noguruma klupdama krizdama un tikko elpu vilkdama, steidzās viņam nopakaļ.

—   Elpas vairs nav nemaz, Terentij Ņikitič… Jānudien, nemaz!

—   Se tev nu bija! Kāds nelabais tevi trencal Varēji sēdēt mājās uz krāsns …

—   Ak tētīt! Vai tad man arī negribas paklausīties, par ko jūs uz laukuma spriedīsiet?

—   Zināms jau par ko: kad doties pret ienaidniekiem.

—  Vai tu arī iesi, Terentij Ņikitič?

—   Kā gan citādi? Vai es neesmu tāds pats pareizticīgais kā visi citi? …

—   Bet mūsu bērniņi? Kā gādībā tos pametīsi?.,, Ir tak cits par citu mazāks!

—   Jā, žēl, ka tik maziņi! Tiesa, vecākajam jau divpadsmit gadeļu, tas var nākt man līdzi.

—   Kā, tētiņ!… Tu gribi? …

—   Un kas tad ir? Ja nespēs pacelt šķēpu, ies ar nazi: tak varbūt jele vienu naidnieku aizraidīs uz viņpasauli — lai paldies par to pašu!

Tad jauns ļaužu pūlis, kā upe izplūzdams no šķērielas, aiznesa sev līdzi priekšpilsētnieku un viņa sievu. Pilsētas laukumā kā sabangota jūra viļņojās un šalkoja pūlis — bajāri un vienkārši ļaiidis, ievērojami pilsoņi un kara draudzes vīri — visi drūzmējās ap Pieres vietu; visu sejās viedās nepacietīgas gaidas. Piepeši pūlis iešalcās skaļāk nekā iepriekš, atskanēja saucieni: «Rau, kur Kozma Miņičs! Skatieties, tur viņš ir!» — un kāds vīrs vidējos gados, pavisam pieticīgi ģērbies, taču cienīgs un stalts pēc skata, uzkāpa Pieres vietā. Pagriezies pret katedrāli, viņš trīs reizes pārmeta krustu, paklanījās uz visām četrām debespusēm, un pēc viņa rokas mājiena ap Pieres vietu iestājās klusums; pamazām čala apklusa visā laukumā, troksnis attālinājās, nepārskatāmā pūļa dobjā murdoņa kļuva aizvien klusāka… klusāka… Un pēc īsa brīža kāds neredzīgais varētu nodomāt, ka pilsētas laukums kļuvis gluži tukšs.

—   Ņižņijnovgorodas pilsoņi! — tā sāka runāt nemirstīgais Miņins. — Kuram no jums gan nav zināmas visas Krievijas caristes nedienas? Mēs visi esam aculiecinieki tās bojāejai un sabrukumam, bet palīdzību un atbrīvošanu nav no kurienes gaidīt. Cik ilgi ļaundari un naidnieki dzirdīs krievu zemi ar mūsu brāļu asinīm? Cik ilgi pareizticīgie vaidēs apkaunojošā citticībnieku jūgā? Atbildiet, Ņižegorodas pilsoņi! Vai samierināsimies ar to, ka caru pilsētā saimnieko sveštautiešu vojevoda? Vai atdosim nopulgošanai šķīsto Vladimiras dievmātes svētbildi un svētos, visudziedinošos Pētera, Aleksija, Iona un visu Maskavas brīnumdarītāju pīšļus? Vai pametīsim citticībnieku rokās bāreni Maskavu?… Atbildiet, Ņižegorodas pilsoņi!

—   Nē, nēl — nodārdināja tūkstošiem balsu. — Ejam uz Maskavul Neatdosim svēto Krievzemi.

—   Tātad dieva vārdā — uz Maskavu!… Bet, lai mēs savas galvas nenoliktu veltīgi un ar savu nāvi izpirktu tēvzemi, mums jāievēl cienīgs karavadonis. Es biju Purec- kas pagastā pie kņaza Dimitrija Mihailoviča Požarska*; tikko sadziedinajis dziļas brūces, drosmīgais karavīrs ir ar mieru atkal vilkt laukā no maksts zobenu un ar dieva bardzību brukt virsū naidniekiem. Ņižegorodas pilsoņi! Vai gribat viņu sev par vadoni? Vai jums pa prātam galdzinis un slavenais vojevoda kņazs Dimitrijs Mihailo- vičs Požarskis?

—   Gribam! Gribam! Viņš ir mums pa prātam! — sauca ļaudis, aizvien lielāka satraukuma pārņemti.

—   Pilsoņi un brāļi! — Mlņins turpināja. — Vai tiešām, iedami nāvē par kristīgo ticību ņn vēlēdamies iemantot mūžīgo debesu valstību, mēs žēlosim šīs pasaules labumus? Nē, pareizticīgie! Karavīru uzturēšanai atdosim visu savu zeltu un sudrabu; un, ja arī tā būs par maz, tad pārdosim visu savu mantu, ieķīlāsim savas sievas un bērnus … Lūk, viss, kas man pieder! — viņš turpinaja, nometis Pieres vietā lielu maisu pilnu sudraba naudas. — Un lai nāk šurp, kurš vēlas pirkt manu māju, — kopš šī brīža tā nepieder man, bet Ņižņijnovgorodai, bet es pats, mēs visi, visa mūsu asins — zemstei un visai krievu zemei!

—   Atdodam visu savu mantu! Mirsim par pareizticību un svēto Krievzemi! — nodārdināja neskaitāmas balsis. — Pasludinām tevi par visas zemes izraudzītu cilvēku! Glabā Ņižņljnovgorodas kasi! — visi sauca.

Sajā vispārējas jūsmas brīdī atvērās Kristus apskaidrošanās katedrāles rietumu puses durvis un Pečoras arhi- mandrīts Feodosijs, daudzu garīdznieku pavadīts, pilna ietērpā, ar svētbildēm un baznīcas karogiem iznaca pilsētas laukumā. Ļaudis pašķīrās, viss garīdzniecības pārstāvju pulks uzkāpa Pieres vietā. Skaļi iedimdējās baznīcas zvani. Garīdznieki visi kopā sāka dziedāt: «Debesu valdnieki īstenais dvēseles mierinātāji» — un Miņins, bet kopā ar viņu arī visi pārējie nometās ceļos. Bet, kad, svētīdams kristīgā karaspēka ieročus, dievbijīgais arhi- mandrīts Feodosijs, pievērsis acis debesīm, pilns visskaidrākās ticības, skaitīja lūgšanu: «Dievs, mūsu kungs, stiprais un spēcīgaisl Spēcīgs cietokšņa mūros un stiprs kaujas laukā …» — ļaudis krita pie zemes, sāka skaļi raudāt, un visu lūgšanas savienojās vienā kopīgā lūgšanā: «Glāb, dievs, Krievijas caristil» Aizlūgumam beidzoties, Feodosijs, pārmetis spirdzinošo krusta zīmi un apslacījis ar svēto ūdeni dedzīgās lūgšanās iegrimušo tautu, apgarotā balsī sacīja: «Dievs ir ar mums! Dzirdiet un uzklausiet manus vārdus, jo dievs ir ar mums! Steidzieties, dieva izredzētie, glābt daudz cietušo Krieviju! Kā sveloša uguns jums pa priekšu steigs dieva spēks, un kaunā tiks likts nešķīstais ienaidnieks, un gavilēs pareizticīgo sirdis! Kristus kareivji! Nežēlojiet šīspasau- les labumus: zemes virsū jūs gaida nedziestoša slava un debesīs — mūžīga svētlaime. Surp, Krievijas uzticamie dēli! Nāciet dieva vārdā! Lai visu garīgo draudžu ganu svētība pār jums! Ar jums cietēja Hermogena svētās lūgšanas! Kas ir pret jums? Kas stāsies pretī dieva spēkam?»

Ak, cik nepilnīga, cik nespēcīga ir cilvēku valoda, kad jāizsaka dvēseles cildenākās jūtas, dvēseles, kas pamodusies no sava zemes miega! Cik dzīvju vērts gan ir viens vienīgs acumirklis dievišķās, skaidrās sajūsmas, kas šajā svinīgajā brīdī pildīja visu krievu sirdis! Nē, tēvzemes mīlestība nav laicīgas jūtas! Tā ir vāra, bet droša atbalss no nepārvaramās mīlestības uz to nezināmo tēvzemi, pēc kuras, paši savas ilgas neapjauzdami, sērojam un skumstam gandrīz kopš sava dzimšanas brīža.

Visi steidzās mājup, lai nestu savu mantību uz laukumu, un nepagāja ne pusstunda, kad ap Pieres vietu jau pacēlās veseli kalni sudraba naudas, trauku un citādu mantu: vienkāršs audekls gulēja blakus dārga brokāta gabalam, maišelis ar vara naudu — līdzās makam, kas pilns zelta. Pilsonis Miņins visu pieņēma vienādi laipni, visiem pateicās Ņižņijnovgorodas un visas krievu zemes vārdā, un, kaut arī vairāki simti darba cilvēku ziedojumus bez mitas nesa prom uz Volgas krastā sagatavotajām noliktavām, tomēr mantu kaudzes nepavisam nekļuva mazākas. Arī mūsu senais paziņa Aleksejs atradās to pilsoņu pūlī, kas ar savām nešļavām drūzmējās ap Pieres vietu. Izčamdījis savas kabatas un neatradis tur nekā cita kā vien dažus sīkus naudas gabalus, viņš jau grasījās ņemt nost savu sudraba krustu, kad pēkšņi kāds, uzsizdams viņam uz pleca, ierunājās:

—   Nē, draugs! Nešķiries no tēva dotās svētības: es došu par mums abiem.

—   A, tas esi tu, Ķirša! — Aleksejs sacīja. — Kā! Un ari tu gribi ko dot?

—  Jā, draugs! Sajā maisiņā ir viss, ko esmu iekrājis, bet dievs ar viņu! Tikai žēl, ka pamaz!… Ehē, mīļais, tu vēl arvien birdini asaras. Gana, draugs; ko tu pinkšķi kā mazais bērns?

—   Vai tad tu pats neraudi? — Aleksejs atbildēja.

—   Kurš? Vai es? Kas nu par blēņām! — aizkrācietis izsaucās, slaucīdams piedurknē acis. — Ko tu neteiksi. — viņš turpināja. — Nudien, ari es! Velna milti! Ko tas nozīmē, draugs Aleksej! Pie mums Aizkrāces Sečā man bieži gadījies dzīrot un līksmoties; ir gadījies dzert veselu nedēļu no vietas, un, kaut arī nevar teikt, ka būtu bijis pārlieku jautri, tomēr tika dejots un dziedāts no rīta līdz vakaram. Bet tagad, dievs mans liecinieks, sirds aiz prieka vai no krūtīm lec laukā, bet dziesmas nav ne prātā: uz raudāšanu vien prāts nesas… Un visiem, skaties uz kuru skatīdamies, jau klājas tāpat… Kas tie par brīnumiem!

Un patiesi viss plašais ļaužu pulks šobrīd šķita viena dievbijīga ģimene; nedzirdēja skaļu izsaucienu: liedami prieka un aizkustinājuma asaras, visi brāļu mīlestībā apkampās gluži kā lieldienās … Bet kas ir tas atstumtais? … Kas tur stāv savrup no pūļa ar apdzisušu skatienu, ar izmisumu sejā, bāls, pusdzīvs kā noziedznieks, kurš dodas uz nāves soda izpildīšanu, kā pazudušais dēls, kas iztālēm vēro, kā līksmo viņa brāļi?… Ak, tas ir Jurijs Miloslavskis! Tas ir cilvēks, kurš atdotu tūkstoš dzīvību, lai varētu kopā ar visiem saukt: «Mirsim par pareizticību un svēto Krievzemi!» Kaut gan bajārs Istoma, kurš, asaras liedams, sauca skaļāk par visiem: «Ejam uz māmuļu Maskavu!» — aicināja līdzi, Jurijs negribēja kopā ar viņu tuvoties Pieres vietai. Miloslavskis neredzēja Miņinu, nedzirdēja viņa vārdus, taču viņš redzēja tautas vispārējo sajūsmu, redzēja prieka asaras, visu krievu dedzīgās lūgšanas un kā tāds atkritējs no savu tēvu ticības neuzdrīkstējās lūgt dievu kopā ar viņiem. Viņam šķita, ka ikviens Ņižņijnovgorodas pilsonis, iedams viņam garām, gribētu sacīt: «Nicināmais Vladislava vergs! Ko tu gribi no Krievijas brīvajiem dēliem?… Bēdz! Neapgāni ar savu klātbūtni šo svēto ticības un tēvzemes mīlestības slavas brīdi! Tu neesi krievs, neesi Miloslavska dēls!» Tad Jurijs atcerējās sava mirstošā tēva pēdējos vārdus. Svētīdams viņu ar savu jau stingo roku, viņš bija teicis: «Jurijl Turies pie pareizticības; neslēdz draudzību ar mūsu tēvzemes ienaidniekiem un neaizmirsti, ka Miloslavski vienmēr ar visu krūti bijuši par taisnību un svēto Krievzemi!»

—   Jā gan! — nelaimīgais jauneklis izsaucās. — Mana klātbūtne šajās svinībās ir svētuma zaimošana. Es nevaru, es nedrīkstu te vairs ilgāk palikt!

Viņš steidzās prom no laukuma, bet uz katra soļa sastapa pūļiem pilsoņu, kas nesa šurp savu mantību, visur skanēja līksmi izsaucieni, visās sejās laistījās prieks. Atri izsoļojis cauri vairākām ielām, viņš beidzot nonāca kādā attālākā priekšpilsētā un, savā tuvumā neviena neredzēdams, apsēdās atpūsties uz sola pie kādas nelielas mājeles vārtiem. Nebija pagājušas ne pāris minūtes, kad vairākas sievietes un gandrīz vai simtgadīgs sirmgalvis pienāca pie sola, uz kura sēdēja Jurijs. Sirmgalvis apsēdās viņam blakus.

—   Kā tad tā, godātais kungs, — viņš sacīja, — aiz kam tu esi šeit, nevis uz laukuma?

—   Tikko no turienes nāku, — Jurijs atbildēja.

—   Arī es vēl pie vecuma biju aizstaigājis. Kaut kā, paldies dievam, aizvilkos, nu varu mirt nost kauc rītu pat. Ir jau arī laiks kaulus atpūtināt.

—   Tu, vecotēv, man liekas, esi ļoti vecs? — Jurijs apvaicājās, cenzdamies mainīt sarunas tematu.

—   Jā, brašuli! Daudz netrūkst no simta, bet nekad mūžā vēl neesmu bijis tik priecīgs kā šodien. Lai slava debesu valdniekam, pēdīgi pareizticīgie atjēgušies!.., Ek, žēl! Būtu dievs Jāvis ilgāk dzīvot mūsu senākajam voje- vodam Dmitrijam Jurjevičam Miloslavskim, tad ta gan viņam tagadīt būtu svētki!… Lai dievs dod viņam debesu valstību! Tas bija īstens krievu dzimtbajārs… Nu, ja ne šeit, tad tur augšā viņš priecājas līdz ar mums.

—   Tiku dzirdējusi, vectētiņ, — viena no sievietēm sacija, — ka viņam esot dēls.

—   Kā nu ne! Cik atceros, Jurijs Dmitrijevičs. Ja ir atsities tēvā, tad droši vien būs mūsu viesis un nepaliks Maskavā kopā ar poļiem. Nē, mīlīši! Miloslavski aizvien ir stāvējuši un krituši par taisnību un svēto Krievzemi!

—   Vai manu! — izsaucās kāda no sievietēm. — Kas tam puisim lēcās? Nudien, nebūs pie pilna prāta… Skat, vectētiņ, kā viņš jož prom no mums! Taisni uz Volgu… Ak kungs un dievs! Cik tur tālu no grēka! Kā savā dul- numā ielēks ūdenī, tā pagalam būs!

Sirmgalvja pēdējie vārdi Juriju bija ķēruši kā zibens spēriens, — neko neredzēdams savā priekšā, pats nezinādams, ko īsti dara, viņš metās skriet pa šauro ieliņu, kas veda uz Volgu. Ausīs skanēja mirstošā tēva vārdi; viņam likās, ka viņu kāds vajā un sauc vārdā, ka neskaitāmas balsis atkārto: «Rau, kur viņš ir! Rau, kur Miloslavskis.» Asinis stinga viņa dzīslās. Piepeši Jurijam šķita, ka viņam aiz muguras nodārd šausmīga balss: «Lai mūžīgs lāsts nāk pār nodevēja galvu!» Viņam mali saslējās stāvus, visus locekļus pārņēma nāves saltums, acīs satumsa, un viņš nesamaņā nokrita z^emē dažus soļus no Volgas, klinšainajā krastmalā, kas bija apbūvēta ar milzīgiem šķūņiem.

Kad Miloslavskis atjēdzās, saule jau stāvēja augstu; viņam blakus atradās Aleksejs.

—   Paldies dievam! — viņš izsaucās, pamanījis, ka Jurijs atgūst samaņu. — Nu gan tu mani pārbiedēji, bajār! Kas ar tevi notika?

—   Kur es atrodos? — Miloslavskis iejautājās, pārsteigts paraudzījies visapkārt.

—   Volgas krastā. Kā gan dievs tevi pasargājis, Jurij Dmitrič? Un kas tev lēcās? Man laukumā teica, ka tu esot sācis iet pa nogāzi lejup, es devos tev pakaļ; redzu — sēdi pavisam rāms līdzās kādam večukam; piepeši tu kā apsvilis pielēci kājās un laidies skriešus! Es tev pakaļ, bet tu vēl trakāk! Es sāku saukt: «Pagaidi, Jurij Dmitrič, pagaidi! Neskrien!» — bet tu drāzies vēl ātrāk… Nu, tici vai ne, paliku bez balss, saukdams: «Kurp tu skrien, bajār, kurp tu skrien?» Redzu — taisnā ceļā uz Volgu … Man sirds pamira … Bet, lai paldies dievam, ka tev tā nemaņa uznāca, pirms vēl paguvi aizskriet līdz upei. Nelaimes jau tāpat gana, berzēju, berzēju tevi… slacīju ar ūdeni un trinu ar vīnu… Ar pūlēm tikai dabūju pie samaņas. Kas tad tev, bajār, bija lēcies?

—       Tāpat vien, Aleksej, nekas! Nu jau man ir labāk. Bet saki… Man nāk prātā, ka tiku dzirdējis kādu balsi… Kurš manā tuvumā nolādēja nodevēju?

—   Kādu nodevēju, bajār? Es neko netiku dzirdējis.

—        Neko? … Bet kas tie par ļaudīm, kas pulcējas tur ap šķūņiem?… Par ko tie runā?… Klau! Vai dzirdi? Viņi piemin manu vārdu.

—       Nekā, Jurij Dmitrič! Tev tikai tā liekas. Vai tad neredzi: tur noglabā visu, ko ņižņijnovgorodieši sanesa laukumā.

•— Laukumā?… Un es arī biju laukumā?..,

—   Kā tad, bajār!

Jurijs novilka ar roku pār acīm un, it kā pamodies no dziļa miega, sacīja:

—       Jā! Jā! Nu es atceros… Mēs te apmetāmies pie bajāra Istomas-Tureņina …

—       Jā, Jurij Dmitrič, un viņš droši vien gaida tevi pusdienās.

Jurijs ar Alekseja palīdzību piecēlās kājās un jau taisījās sākt iet, kad piepeši kāds viņam aiz muguras ierunājās:

—       Sveicināts, bajār! Laipni lūdzam! Apsveicu tevi pie mums Ņižņijnovgorodā!

Miloslavskis neviļus nodrebēja un, uzmetis ašu mirkli tam, kurš viņu sveicināja, tūliņ pazina noslēpumaino svešinieku, ar kuru kopā bija nakšņojis iebraucamajā vietā.

— Nu, vai es neuzminēju! — nepazīstamais turpināja. — Dievs bija lēmis mums atkal redzēties.

—       Tad tas esi tu! — Aleksejs izsaucās. — Es jau tevi pazinu arī uz laukuma, tikai nedrīkstēju uzbildināt. Nu, Kozma Miņič, lai dievs tev dod veselību! Tu koši runā!

—       Kā! — Jurijs izsaucās. — Tu esi tas slavenais Ņiž- ņijnovgorodas pilsonis? …

—       Ko nu, bajār! Esmu vienkāršs ņižņijnovgorodietis un ne par matu neesmu labāks par citiem. Vai tad neredzēji, kā visi pilsētnieki, cits citu apsteigdami, atdeva savu mantu? Man ir palicis vismaz šis apģērbs, bet dažs uz laukumu atstiepa pēdējo kreklu: vai tad man ir ar ko lepoties, bajār?

—   Bet vai tu nebiji pirmais?

— Nu jā.,. Es pirmais sāku runāt — kas tad par to?… Kas tur liels!… Visi reizē tak nevar runāt. Ja nebūtu runājis viens, būtu sācis runāt otrs, ja ne otrs, tad trešais.,. Bet saki, bajār, — vai tu negribi mums piebiedroties? Tu esi zvērējis uzticību karaļdēlam Vladislavam, bet krūtīs tev tomēr ir krieva sirds.

—   Par nelaimi, tu saki patiesību! — Jurijs nopūzdamies atteica.

—   Nu kāpēc gan par nelaimi? Saki — vai tev bija viegli zvērēt uzticību poļu karaļdēlam?

—   Ak, dievs mans liecinieks, nē!

—   Kālab tad tu to darīji?

—   Tālab, ka biju pārliecināts un vēl tagad… jā, arī vēl tagad ceru, ka ar šo upuri mēs izglābsim tēvzemi no bojāejas.

—   Redzi nu: tev tomēr tēvzeme prātā. Paklausies, es tev, bajār, izstāstīšu pasaku. Kāds vīrelis, peldēdams pāri upei, sāka slīkt. Viņam bija trīs dēli: jaunākais, domādams, ka viņam vienam tēvu neizglābt, sāka kliegt, plēst sev matus un saukt palīgā visus garāmgājējus; tikmēr vīrelis galīgi zaudēja spēkus, un, kad vecākais dēls metās viņu glābt, tad tikai ar pūlēm izvilka no ūdens un tikko pats arī nenoslīka kopā ar viņu. Krastā stāvēja trešais dēls vai, labāk sakot, padēls; viņš nesauca palīgā un arī pats netaisījās glābt slīkstošo tēvu, bet, nekustēdams ne no vietas, prātoja, kādu daļu no tēva mantojuma viņš dabūs. Kā tu, bajār, domā? Kaut arī nav par ko jaunākajam dēlam sacīt paldies, es tomēr spriežu, ka godīgāk ir būt tādam kā viņš, nevis tādam kā padēls.

Jurijs klusēdams paspieda roku Miņinam, kurš turpināja:

—   Kas tur ko brīnīties, ka tu esi sevi saistījis ar zvēresta solījumu, ja visa Maskava darīja to pašu. Kaut vai, par piemēru, kņazs Dmitrijs Mamstrjukovičs Cerkaskis man pastāstīja, ka šodien viņa mājās pulcēšoties kopā šejienes bajāri un vecākie, lai uzklausītu ziņnesi, ko pans Gonsevskis atsūtījis pie mums ar kādu priekšlikumu. Un kā tu domā, kurš ir mūsu niknākā ienaidnieka uzticības vīrs?… Bijušā Ņižņijnovgorodas vojevodas — bajāra Miloslavska dēls.

—   Tas tak ir mans kungs! — Aleksejs izsaucās.

—   Kā? Tad tas esi tu, Jurij Dmitrič? — Miņins sacīja, godbijīgi noņēmis cepuri un pievērsis Miloslavskitn skatienu, kas pauda dvēseles mokas. — Ak, man tevis no tiesas žēl! Ka nu kuram, bet tev gan vajag būt smagi ap sirdi, bajār!

—   Es izpildīšu savu pienākumu, Kozma Miņič, — Ju« rijs atbildēja. — Es nevaru pacelt ieroci pret to, kam esmu zvērējis uzticību, tomēr manas rokas nemūžam netiks aptraipītas ar ticības brāļu asinīm; un, ja brāļu karš ir neizbēgams, tad… — Tad Miloslavskis apklusa, viņa acis iemirdzējās … — Jā! — viņš turpināja. — Esmu solījies ar sirdi un dvēseli kalpot Vladislavam; taču pastāv kāds cits zvērests, kura priekšā visi pasaulīgie solījumi un zvēresti nav nekas… Ja! Pats dievs man dāvājis šo domu: tā spirdzina manu dvēseli!…

Patiesi, Miloslavska seja sen nebija paudusi tik stingru apņēmību un mieru. Viņš bija pilnīgi atguvis agrako možumu.

—   Paliec sveiks, godājamais pilsoni! — viņš teica Miņinam. — Es nu steigšos uz bajāra Tureņina māju un pēc dažām stundām kopā ar viņu ieradīšos uz tikšanos ar Ņižņijnovgorodas augstmaņiem, kuru vidū ceru ieraudzīt arī tevi. Es atkārtoju vēlreiz: es izpildīšu savu pienākumu, bet… lūdzu tevi — nenosodi mani pirms laika!

V

Sestajā pēcpusdienas stundā Jurijs un bajārs Tureņins devās uz kņaza Cerkaska māju. Ejot pāri pilsētas laukumam, kur vairs neviena nebija, Tureņins sacīja Jurijam:

—   Beidzot tie stulbeņi norimuši! Es nudien domāju, ka viņi līdz pat naktij mīcīsies pa laukumu. Padomā tikai, cik tiem ļautiņiem maz prāta! Uz ātru roku gatavi ar prieku atdot visu, bet pēcāk, kad pašiem nebūs ko likt uz zoba, tad gan sāks runāt citu valodu. Tad droši vien neklaigas: «Ejam uz māmuļu Maskavu!»

—   Bet liekas, bajār, — Jurijs sacīja, — ka arī tu klaigāji kopā ar citiem.

—   Vilku barā jākauc kā vilkam, Jurij Dmitrič; un, kam ir galva uz pleciem, tas vētras laikā pret straumi peldēt nemēģinās. Un vai tad ar visu to pūli var ko sarunāt! Tagad, redz, būs pavisam citādi: varēs gan apspriest, gan pārdomāt. Pieraugi, Jurij Dmitrič, runā droši! Es zinu jau Iepriekš, ka pret mieru visniknāk nostāsies kņazs

Dimitrijs Mamstrjukovičs Cerkaskis un Grigorijs Obraz- covs: pirmais tāpēc, ka ir kņaza Mamstrjuka dēls un tāds pats čečenietis kā tēvs — ka tik dabūtu izplūkties, bet otrs tāpēc, ka ir dzimis ņižņijnovgorodietis un ne acu galā neieredz pojus. Ar pārējiem vēl šā tā varētu sarunāt; tiesa gan, viņi aicinājuši arī Kozmu Suhorukovu, un tas, nelietis, nu sāks klaigāt vēl negantāk nekā līdz šim.

—   Atļauj pateikt, bajār: man šķiet, ka viņš ir kautrīgs cilvēks.

—   Kurš? Vai viņš? Ko tu runā! Vai esi aizmirsis, ka viņu iedēvēja par visas zemes izraudzīto cilvēku? Tad nu viņš tagad ne no paša velna nebīstas! Skaties, ka vēl neiegrozās pašā pirmajā vietā … Bet nu jau esam klāt pie kņaza Dimitrija Mamstrjukoviča mājas…

Izgājuši cauri plašam pagalmam, kura vidū slējās kņaza Cerkaska pēc tālaika ieskatiem plašā mūra māja, abi pa šaurām lokveida kāpnēm nokļuva pirmajā istabā; atstājuši tur savas virsdrēbes, viņi iegāja plašā telpā, kur pie liela galda sēdēja ap divdesmit cilvēku. No pirmā acu uzmetiena varēja pazīt mājas saimnieku, slavenā Cerkaskas kņaza dēlu, — pēc viņa izteiksmīgās tumsnējās sejas un lielajām melnajām acīm, kurās laistījās visa nepieejamā Kaukāza mežonīgo dēlu nevaldāmā vīrišķība. Pa labi no viņa sēdēja tatāru karavadonis Baraimurza Alejevičs Ktitumovs, vojevoda Mihailo Samsonovičs Dinit- rijevs, muižnieks Grigorijs Obrazcovs, vairāki kazaku staršinas un Maskavas pulku muižnieki; pa kreisi bija sasēduši bajārs Pjotrs Ivanovičs Mansurovs-Pļeščejevs, galdzinis Fjodors Ļevašovs, djaks Semjons Samsonovs, bet mazliet attālāk no visiem pilsonis Kozrna Miņičs Suho- rukijs.

Kņazs Cerkaskis sagaidīja bajāru Tureņinu un Miloslavski istabas durvīs. Pateicis kā vienam, tā otram dažus saltus apsveikuma vārdus, viņš iūdza, lai abi apsēžas, un pēc viņa dotās zīmes ienākušais kalps pasniedza jaunajiem viesiem un namatēvam pa kausam miestiņa.

—   Jurij Dmitrič, — kņazs Cerkaskis sacīja, — apsveicu tevi ar laimīgu ierašanos Ņižņijnovgorodā; lai gan, patiesību sakot, mums visiem būtu bijis līksmāk tukšot šo kausu uz Dimitrija Jurjeviča Miloslavska dēla, nevis poļu sūtņa un karaļa dēla Vladislava uzticīgā pavalstnieka veselību.

—      Kņaz Dimitrij Mamstrjukovič, — pusbalsī teica bajārs Mansurovs, — neaizmirsti mūsu norunu: skaties — viņš gluži sasarcis no taviem vārdiem!

—   Neizturēji vis, bajār! — Cerkaskis atbildēja.

—    Skumji, dieva vārds, skumji! Es taču biju sirsnīgs draugs viņa tēvam… Jurij Dmitrič, — Cerkaskis turpināja, uzrunādams Miloslavski, — bajārs Istoma-Tureņins inums paziņoja, ka tevi ar kaut kādiem priekšlikumiem atsūtījis ļahs Gonsevskis, kurš kopā ar karaspēku ieperinājies Maskavā, ko ar viltu un glaimiem ieņēma atkritējs Loters un ļaundaris hetmanis Zolkevskis.

—   Jā, jā, ļaundaris hetmanis Zolkevskis! — Barai- murza atkārtoja.

—   Hetmanis Zolkevskis nav ļaundaris, — Jurijs sacīja.

—   Ja visi karaļa Sigismunda padomnieki būtu tikpat cēlsirdīgi un godīgi kā viņš, tad mūsu tēvzemes nedienas jau sen būtu beigušās.

—   Tas nozīmē — Vladislavs būtu Maskavas vojevoda! … — kņazs Cerkaskis viņu pārtrauca.

—    Un mēs visi — poļu karaļa vergi!… — muižnieks Obrazcovs izsmējīgi piebilda.

—   Nē, — Jurijs atbildēja, — nevis vojevoda, bet patvaldnieks un likumīgs krievu cars. Zolkevskis to apzvērēja un savu zvērestu pildīs: viņš nav ne viltnieks, ne ļaundaris, bet drosmīgs un godīgs karavīrs.

—   Nav tiesa, tie ir meli! — Cerkaskis izsaucās.

—   Jā, jā, tie ir meli! — piebalsoja Baraimurza.

—   Melus dievs neieredz, bajāri! — Jurijs mierīgi sacīja. — Lūk, tādēļ patiesība jārunā arī tad, kad ir runa par mūsu ienaidniekiem.

—   Aizstāvi vien, Jurij Dmitrič, aizstāvi tos asinssūcējus! — mājastēvs atkal pārtrauca. — Kas nu tur ko brīnīties: vārna vārnai jau acīs neknābs!

—   Kņaz Dirnitrij, — bajārs Mansurovs čukstēja, —neaizvaino savu viesi!

—   Vladislava vergs un ļaha Gonsevska iztapoņa nemūžam nebūs mans viesis! — kņazs Cerkaskis izsaucās vēl kaismīgāk. — Nē! Viņš nav mans viesis!… Es atļauju viņam paziņot, ko no mums vēlas laupītāja Sapegas cienīgais līdzzinātājs; lai viņš izpilda Gonsevska doto uzdevumu un uz mūžīgiem laikiem aizmirst, ka kņazs Cerkaskis ir bijis viņa tēva draugs.

—   Jā, jā, lai viņš runā, un mēs paklausīsimies! — Baraimurza sacīja, glaudīdams savu biezo bārdu.

—   Un neaizmirsti, Jurij Dmitrič — muižnieks Obraz- covs piebilda, uzmetis Jurijam bargu skatienu, — ka tu atrodies Ņižņijnovgorodas augstmaņu priekšā un ar izaicinošu valodu vari aizvainot ne vien mūs, bet ari visu Ņižņijnovgorodu.

—   Es runāšu taisnību, — Jurijs aukstasinīgi sacīja, pieceldamies kājās. — Ņižņijnovgorodas bajāri un augstmaņi! Pans Gonsevskis mani sūta pie jums ar miera piedāvājumu. Jūs jau zināt, ka visa Maskava ir zvērējusi uzticību karajdēlam Vladislavam; hetmanis Zolkevskis viņa vietā zvērēja, ka Vladislavs lūgs sava tēva valdnieka atļauju kristīties pareizticībā, ka neļaus Krievijā celt ne katoļu baznīcas, ne arī kādas citas ticības dievnamus un ka pēc sena krievu pareizticīgo caru paraduma valdīs pār mūsu zemi kā pār savu dzimto valsti. Tāpat jums būs zināms, ka Lielā Novgoroda, Pleskava un daudzas citas pilsētas smok smagajā zviedru karavadoņa Pontusa jūgā, ka Tušinas zagļa bandas un Aizkrāces kazaki laupa un posta mūsu tēvzemi, un, kamēr tā neizraudzīs sev valdnieku, — nebeigsies dumpji, sazvērestības un nesaskaņas. Ņižņijnovgorodas bajāri un augstmaņi! Sekojiet Maskavas pilsoņu paraugam, zvēriet uzticību karaļdēlam Vladislavam, nesacelieties cits pret citu, pakļaujieties caru pilsētas izraudzītajam mūsu likumīgajam valdniekam — un Gonsevskis Vladislava vārdā apsola jums cara žēlību, visādas priekšrocības, samazinātas nodevas un brīvu tirdzniecību. Esmu pateicis visu, Ņižņijnovgorodas bajāri un augstmaņi! Izvēlieties, ko jūs gribat…

—   Atdzerties mūsu ienaidnieku asinis! — Cerkaskis izsaucās. — Krievijas postītāju asinis, visu ļahu asinis!

—  Jā, jā, visu ļahu asinis! — Baraimurza Alejevičs Kutumovs atkārtoja, raudzīdamies Cerkaskī.

—   Bet krievi, kas zvērējuši uzticību Vladislavam…

—   Lai iet bojā kopā ar pareizticības ienaidniekiem! — namatēvs pārtrauca Juriju.

—   Tātad, — Miloslavskis iebilda, — pacelt ieročus tevi, bajār, mudina vienīgi asinskāre, nevis tēvzemes mīlestība? …

Cerkaskis pievērsa Miloslavskim zvērojošu skatienu un, bridi klusējis, viņam pavaicāja, vai viņš esot bijis tirgus laukumā pilsētas lejpusē?

—   Nē, — Jurijs atbildēja, nesaprazdams, kas Cerkas- kim padomā.

varenību. Mēs zinām, ka ļahi ir vāji; stipri viņi ir vienīgi mūsu nesaskaņu dēļ; taču tu sacīji patiesību, runādams par ķildām un sazvērestībām, kādas var izcelties bajāru un slavenu vojevodu starpā, un tālab es spriežu tā: ņiže- gorodiešiem nav jāzvēr uzticība Vladislavam, taču nav ari jāiet uz Maskavu, bet jāsapulcina karaspēks, lai varētu stāties pretī, ja ļahi sadomās mūs uzveikt ar spēku, bet Gonsevskim jāpaziņo, ka mēs nezvērēsim uzticību poļu karaļdēlam, iekams viņš pats nebūs ieradies caru pilsētā, kristījies pareizticībā un ar savu cara vārdu un zvērestu apstiprinājis bajāru domes un hetmaņa Zolkevska parakstīto līguma rakstu.

—   Es domāju tāpat, — bajārs Mansurovs sacīja. — Pārliecīga steiga var tikai palielināt mūsu tēvzemes postu. Mana atbilde panam Gonsevskim: lai negaida no mums padevību, iekams nebūs izpildīts viss, kas Vladis* lava vārdā ir apsolīts līguma rakstā; bet mums jāgaida atbilde un uz Maskavu riav jāiet, kamēr nebūsim saņēmuši drošu ziņu, ka patiesi karalis Sigismunds netur vārdu.

—   Mēs esam pilnīgi vienis prātis ar bajāru Mansu- rovu, — piebilda vojevoda Mihails Samsonovičs Dinitri- jevs un galdzinis Ļevašovs.

—   Mēs arī tāpat! — sauca visi Maskavas pulku muižnieki.

Kņazs Cerkaskis pielēca kājās.

—   Kā! — viņš teica, niknumā un sarūgtinājumā nobā- lis. — Jūs esat ar mieru atzīt Vladislavu par krievu caru?

—   Jā gan, ja vien viņš turēs savu solījumu, — Mansurovs mierīgi atbildēja.

—   Atzīt par savu valdnieku neticīgu polil — Obrazcovs viņu pārtrauca.

—   Viņš atteiksies no savas ķecerīgās ticības, — djaks Samsonovs iebilda.

—   Kas nenāk uz Maskavu, ir nelietis un nodevējsl — Cerkaskis izsaucās.

—   Ir nelietis un nodevējs! — Baraimurza atkārtoja.

—    Kņaz Dimitrij, — Mansurovs sacīja, — un tu Murza Alejevič Kutumov! Neaizmirstiet, ka šeit jūs neesat pilsētas laukumā, bet gan Ņižņijnovgorodas augstmaņu padomē. Man svētā Krievzeme ir tikpat mīļa kā tev; taču jūs neieredzat vienīgi poļus, bet es vēl vairāk neieredzu sazvērestības, ķildas un veltīgu asinsizliešanu, kas netīk dievam un kaitē mūsu tēvzemei. Bet, ja būs nepieciešams cīnīties, tad jūs redzēsiet, vai bajārs Mansurovs prot rīkoties ar zobenu un mirt par pareizticību vai neprot.

—   Bajār! — Obrazcovs sacīja. — Ja mēs nevaram savā starpā vienoties, lai tad izlemj visa Ņižņijnovgo- roda, kurš no mums vairāk mīl savu tēvzemi.

—   Jūs to tūlīt redzēsiet, Ņižņijnovgorodas bajāri un augstmaņi, — Miņins sacīja, pieceldamies kājās un godbijīgi paklanīdamies visiem klātesošajiem.

—   Tu jau vēl nekā neesi sacījis, Kozma Miņič, — Cerkaskis izsaucās. — Saki, saki, kuram ir vairāk taisnības!

—   Ne jau man, pašam pēdējam Ņižņijnovgorodas pilsonim, — Miņins atbildēja, — klājas izšķirt strīdu starp dižciltīgiem bajāriem un vojevodām; gana jau ar to, ka nebijāt lepni un aicinājāt arī mani, vienkāršu cilvēku, sava bajāru padomē un atļāvāt runāt kopā ar jums — Krievijas caristes dižajiem augstmaņiem. Nē, bajāri! Lai mūsu strīdā par vidutāju ir pēc dzimuma un augstā amata jums līdzīgs vīrs, to, vai mums ir jāiet uz Maskavu vai nav, lai izlemj pana Gonsevska sūtnis un draugs.

—   Ko tu runā, Miņič! Vai esi pie pilna prāta? — Cerkaskis izsaucās.

—   Jurij Dmitrič, — Miņins turpināja, uzrunādams Miloslavski, — tu izpildīji savu pienākumu, tu runāji kā poļu hetmaņa sūtnis; tagad es vaicāju tev, Dimitrija Jur- jeviča Miloslavska dēlam, kā mums jārīkojas: jāiet uz Maskavu vai jāpakļaujas Sigismundam?

Jurija sejā iesitās košs sārtums; viņš pa pusei piecēlās, gribēja kaut ko teikt, bet piepeši aprāvās un ar drudžainu kustību aizsedza acis ar roku.

—   Bajār! — Miņins turpināja. — Ja tu nebūtu zvērējis Vladislavam uzticību, ja tu šodien būtu lūdzis dievu kopā ar mums pilsētas laukumā, ja tu būtu Ņižņijnovgorodas pilsonis, ko tad tu darītu? Atbildi, Jurij Dmitrič!

—   Ko es darītu? — Jurijs sacīja, pievērsis Miņinam zibošu skatienu. — Ko es darītu!… Noliktu savu galvu par svēto Krievzemi!

—   Ko tu runā, Jurij Dmitrič! — Tureņins nočukstēja.

—   Klusē, bajār! — Miloslavskis izsaucās vēl kvēlāk. — Nerunāt nav manos spēkos! Jā gan, Ņižņijnovgorodas pilsoņil Es mirtu, pateikdamies dievam, kurš ļautu man izliet savas asinis par pareizticību. Uz Maskavu, uzticamie un laimīgie ņižņijnovgorodieši! Glābiet savus apspiestos brāļus! Viņi jūs gaida. Viņi ir poļu vergi, nevis Vladislava pavalstnieki. Neticiet Sigismundam: viņš ir mums mūžīgs un nesamierināms ienaidnieks; nebaidieties no poļiem — viņu milzīgais karaspēks ir bīstams tikai neapbruņotajiem Maskavas iedzīvotājiem. Steidzieties, drosmīgie ņižņijnovgorodieši! Steidzieties pacelt glābējus karogus par svētā Kremļa nopulgotajām sienām! Jūs esat brīvi, jūs neesat zvērējuši cittautietim. Bet es… es no brīva prāta zvērēju uzticību Vladislavam; es nevaru mirt kopā ar jums! Tomēr, ja ne ar ieroci, tad ar lūgšanām būšu kopā ar jums svētajā cīņā. Jā, Ņižņijnovgorodas pilsoņi! Es došos uz svētā Sergija klosteri; tur es mūka drēbēs dienu un nakti lūgšu dievu pie svētā vīra šķirsta, lai dievs jums palīdz izglābt no bojāejas Krievijas caristi.

Jurijs apklusa; lielas asaras kā krusas graudi bira pār viņa vaigiem. Miloslavska negaidītās runas pārsteigti, visi klātesošie aiz brīnumiem bija kā mēmi. Dažus mirkļus visi cieta klusu; piepeši dārdēdams krita apgāzts galds un kņazs Cerkaskis, pārlēcis tam pāri, metās Milos- lavskim ap kaklu.

—   Piedod man, dārgais! — viņš sauca, spiezdams Juriju pie krūtīm. — Es tevi apvainoju!… Lai vēl kāds uzdrošinās teikt, ka tu neesi mana drauga Miloslavska dēls!

—   Jā, jā, lai tikai uzdrošinās! — Baraimurza atbalsoja.

—   Tu esi cienīgs būt par ņižņijnovgorodieti, Jurij Dmitrič! — Obrazcovs sacīja, spiezdams viņam roku.

Miņins nebilda ne vārda, tikai ar tēva maigumu noraudzījās Jurijā un paklusām slaucīja no acīm plūstošās asaras.

—   Tātad, — Cerkaskis turpināja, — tagad mums, liekas, vairs nevajag strīdēties, vai ejam uz Maskavu?

—   Ejam! — piebalsoja gandrīz visi klātesošie.

—  Ja ejam uz Maskavu, tad ejam! — bajārs Mansurovs teica. — Sagaidīsim kņazu Požarski un tad ar dieva palīgu …

—   Bet kurš tad kļūs par Krievijas caristes valdnieku? — apvaicājās djaks Samsonovs.

—   Vispirms iztīrīsim Maskavu un tad pagudrosim, — Mansurovs atbildēja.

—   Visa zeme kopa izraudzīsies par caru, ko dievs sūtīsi — Obrazcovs sacīja.

—   Un nosolīsimies, — Mansurovs piebilda, — dzīvot draudzībā, aizmirst visas ķildas un atcerēties vienīgi dievu un svēto Krievzemi.

—   Beidzot arī tu esi sācis runāt, brašuli! — Cerkaskis izsaucās. — Lai djaki un tie bajāri, kas ne par matu nav labāki par djakiem, — viņš piebilda, uzmetis acis Tūre- ņinam, — sēž prikazos, bet kara domē tādiem nebūtu ko meklēt.

—  Tagad tu, Jurij Dmitrič, — bajārs Mansurovs turpināja, — vari vest Gonsevskim mūsu atbildi.

—   Vai labāk nebūtu palikt pie mums, — Cerkaskis viņu pārtrauca,-— un cīnīties pret poļiem?

—   Nē, bajār: dievs zvēresta lauzējus soda — kamēr es valkāju zobenu, esmu Vladislava pavalstnieks.

—   Jurij Dmitrič, — Mansurovs sacīja, — mēs tev atļaujam nākamo dienu pavadīt Nižņijnovgorodā; tomēr es tev dodu padomu — dodies ātrāk prom: jau rīt visa pilsēta zinās, ka tevi atsūtījis Gonsevskis, — un tad, neņem ļaunā, pieraugi, lai ar tevi neatgadās tas pats, kas ar kņazu Vjazemski. Ļaudis dažbrīd ir kā bez sajēgas: kad sāk plosīties — nekādi savaldīt.

—   Paliec sveiks, bajār! — Mansurovs sacīja. — Lai. dievs tev dod laimi! Nezinu, kāpēc, bet man tā vien šķie- tas, ka es tevi atkal ieraudzīšu nevis mūka apģērbā aiz svētā klostera sienām, bet kaujas laukā ar zobenu rokā pret mūsu kopējiem ienaidniekiem.

Projām iedams, Miloslavskis ievēroja, ka bajāra Tūre- ņina istabā vairs nav. Pie pašām mājas durvīm viņu sagaidīja Aleksejs; viņš likās ļoti satraukts.

—   Es tevi te gaidu jau ilgāk par stundu, Jurij Dmitrič, — viņš sacīja. — Vai tu zini? Mūsu saimnieks tak ir nelāga cilvēks!

—   Ko tu gribi teikt?

—   Nu, to, ka mēs, no vienas dūksts izkūlušies, esam iestiguši otrā. Saki, ko gribi, bajār! Dusmojies uz mani vai ne, bet es, tev neprasījis, aizvācu mūsu mantas uz iebraucamo vietu, uz to, kas pie pašas piestātnes.

—   Kāpēc tu tā darīji?

—   Nu, rau, tāpēc. Vai zini, kas tagad noslēpts bajāra Tureņina jnajā? … Tas pats slepkavnieks, kurš vakar mežā gribēja mūs aplaupīti

—   Vai tiešām?

—  Un nevis viens pats, bet kopā ar četriem citiem rīkļu rāvējiem, no kuriem katrs spētu novākt mūs abus. Kad tu atnāci Šurp, es izgāju palūkoties uz ielu un apsēdos pie pašiem vārtiem aiz staba. Kad sāka mesties krēsla, skatos — gar sētu zogas pieci brašuļi; mani viņi aiz staba nevarēja pamanīt, bet es redzēju visu. Tad viens no viņiem — žviktl — iekšā pa vārtiem. Rau — tas pats laupītājs, ko Ķirša sauca par Omļašu. Viņš pārmija pāris vārdu ar mājzini, pamāja biedriem, un tie veikli iemetās pagalmā. Kādu bridi viņi čukstus apspriedās un tad uzlīda šķūņaugšā. Tad nu es, bajār, sapratu, ka esam ķezā; tūliņ paklusām vien izstiepu aiz vārtiem mūsu mantas un zirglietas un mudīgi izvedu laukā zirgus itin kā padzirdīt; sakrāvu vienam mugurā visas mūsu mantiņas un laidos prom. Labi vēl, ka nebija neviena, kas varētu mani uzmanīt: mājzinis laikam bija aizpļāpājies ar saviem ciemiņiem, citi kalpi aizgājuši blandīties pa pilsētu, bet zirgupuiši piesūkušies kā mārki.

—   Labi darīts, Aleksej. Es pats arī visai neuzticos mūsu saimniekam.

—   Jā, viņš ir īsts Jūdass. Šodien laukumā es viņu gana tiku vērojis: te skatās apkārt kā pavasara saulīte, te lūr caur pieri kā meža zvērs. Kad Kozma Miņičs runāja, šis viņu ar acīm vai apēst gribēja, bet, kad vēlāk piegāja viņam klāt, tad —ak tu, manu dieniņ! — kur tik radās tā saldā valodiņa. Miņičs esot varens vīrs un īstens pareizticīgais, un tēvzemes dēls, un dievs zina kas vēl nel Tā vien luncinājās apkārt.

Tā runādami, abi nonāca pie pilsētas vārtiem, un, kad viņi izgāja pa tiem priekšpilsētā, Jurijs pamanīja, ka viņiem kāds seko. Kaut gan ar katru bridi kļuva tumšāks, Miloslavskis ievēroja, ka ikreiz, kad viņš paskatās atpakaļ, sekotājs cenšas parauties aiz kāda mājas stūra. Jurijs pačukstēja Aleksejam, lai piesargās, un katram gadījumam izvilka zobenu no maksts. Tikmēr viņi iznāca ielā vai, pareizāk sakot, šķērsieliņā, kas veda taisni uz piestātni; ieliņai gar abām pusēm stiepās gari žogi, un tikai retumis šur tur bija pa kādai mājai, taču arī tās šķita tukšas un droši vien tika izmantotas par noliktavām labības un preču uzglabāšanai. Kad gājēji nonāca iepretī kādai pussabrukušai koka baznīcai, kas, spriežot pēc izsistajiem logiem un pilnīgi sabrukušajām lievenēm, jau sen bija pamesta, nepazīstamais, kurš abiem bija sekojis iztālēm, pielika soli un nāca viņiem arvien tuvāk. Jurijs, gribēdams ātrāk uzzināt, ko no viņiem grib šis neatlaidīgais sekotājs, kopā ar Alekseju devās viņam tieši pretī; bet, tiklīdz viņi bija pienākuši klāt un Aleksejs bija paguvis izsaukties: «Piesargies, bajār, tas ir laupītājs Om- ļašsl…» — nepazīstamais iesvilpās, no baznīcas izskrēja četri viņa biedri un gandrīz to pašu brīdi Aleksejs, saņēmis divus dunča dūrienus, bez samaņas nogāzās zemē.

TREŠA DAĻA

I

Pirms turpinām šo stāstu, mums jāpavēstī lasītājiem, ka laika sprīdis, kas šo nodaļu šķir no iepriekšējās, ir turpat vai četrus mēnešus ilgs. Vairumam mūsu lasītāju, bez šaubām, ir zināmi notikumi, kas risinājās pirms Maskavas atbrīvošanas un Mihaila Fjodoroviča Romanova uzkāpšanas Viskrievijas tronī; tomēr mēs uzskatām par nepieciešamu kaut garāmejot atgādināt to, kas notika Ņižņijnovgorodā un pie Maskavas no 1612. gada aprīļa līdz augusta sākumam. Vienbalsīgi ievēlēts par zemessardzes vadītāju, kņazs Požarskis, izdziedinājis savas brūces, ieradās Ņižņijnovgorodā, uzticamas karadraudzes pavadīts. Viņa majestātiskais izskats, sirsnība un laipnā izturēšanās pret visiem savaldzināja cilvēku sirdis. Pēc ieņemamā amata un dzimuma par viņu augstāki bajāri un vojevodas, par spīti iesīkstējušiem ciltsvietības aizspriedumiem, labprātīgi pakļāvās viņa varai; viņa karadraudzes vīri no visām malām steidza pulcēties zerri karogiem; pirmie ieradās smoļenskieši, dorogobužieši un vjazmieši, kas dzīvoja Arzamasā; tūliņ pēc tam arī rjaza- ņieši, kolomnieši un attālās Ukrainas iedzīvotāji vairoja brivo cilvēku pulku: tā sevi dēvēja karavīri, kas veidoja Ņižņijnovgorodas tēvzemes apsardzes karaspēku, kurš Požarska vadībā drīz vien devās uz Jaroslavļu. Sajā pilsētā ļaundara Zarucka* uzpirkti slepkavas mēģināja slavenajam vadonim laupīt dzīvību, taču dievs neļāva viņiem paveikt šo neģēlību, bet augstsirdīgais Požarskis ne tikai nelika sodīt viņus ar pelnīto nāvi, bet pat izrāva viņus no rokām pūlim, kas grasījās šos neliešus saplosīt gabalos. Svarīgi iemesli novilcināja ņižņijnovgorodiešu ierašanos pie Maskavas; beidzot hetmaņa Hotkēviča* tuvošanās ar spēcīgu karaspēku, kas tika sūtīts pret Maskavas pievārtē stāvošo kņazu Trubeckoju*, pamudināja Požarski pasteidzināt ierašanos pie galvaspilsētas, un 1612. gada

I. augustā Ņižņijnovgorodas zemessardze ieradās pie Troickas klostera*, no kura līdz Maskavai bija sešdesmit četras verstis.

« * *

Jaukā augusta sākuma rītā kāds ceļavīrs ar nelielu maišeli uz muguras un gauži nabadzīgā apģērbā, aiz noguruma tikko cilādams kājas, kūņojās pa Ņižņijnovgorodas lielceļu, kas šai vietā veda gandrīz gar pašu Volgas krastu. Ceļavīra novārgušais izskats, bālā seja un iekritušie vaigi — viss liecināja, ka šis cilvēks nesen pārcietis smagu slimību, bet vienlaicīgi varēja ari nomanīt, ka viņa neparastā vājuma iemesls nebija tikai miesīgā kaite; viņa seja pauda dziļas bēdas, bet no asarām sasarkušās acis skaidri rādīja, ka viņa dvēseles ciešanas nav pierimušas reizē ar kaiti, no kuras viņš acīmredzot bija pilnīgi izdziedinājies. Nonācis pie biezas bērzu birzs, ko šķērsoja šaurs zemesceļš, viņš apstājās un, šķiet, sāka ļoti uzmanīgi vērot tikko saskatāmo pusnodegušo celtni — tās atliekas rēgojās augstā paugurā, verstis piecas no birzs, kuras ēnā ceļinieks patlaban atradās.

—   Es nekļūdos, — viņš beidzot sacīja, — tā ir bajāra Salonska dzimtmuiža… Paldies dievam, tai es paiešu garām iztālēm… — to sacījis, ceļavīrs apsēdās zem krūma un, izvilcis no maisiņa rupjas maizes riecienu, sāka ieturēt brokastis.

V/ņš vēl nebija norijis ne kumosu, kad piepeši izdzirda tuvumā zirgu pakavu klaboņu, un pēc mirkļa kādi divdesmit kazaki, pa zemesceļu izjājuši no birzs, gar mežmalu rindā tuvojās vietai, kur bija apmeties ceļavīrs. Visiem pa priekšu melnā zirgā jāja vienības priekšnieks; no citiem kazakiem viņš neatšķīrās vis ar apģērbu, kas bija pavisam vienkāršs, bet ar zirga greznajiem iemauktiem un segliem, un spožajiem ieročiem, ko rotāja dārgi sudraba apkalumi. Kad šis jātnieks bija nokļuvis tieši pretī ceļavīram, kurš jau labu brīdi nenolaida no viņa acu, ceļinieks priecīgi izsaucās:

—   Jānudien, tas ir viņš!… Sveiks, I\irša!

—   Kā tu mani pazīsti, labo cilvēk? — jātnieks, zirgu apturējis, apvaicājās.

—   Laikam gan esmu gauži novājējis, ja arī tu mani nepazīsti? Ieskaties vien labāk…

—       Zili brīnumil… Vai tiešām?.., bet nē, kāpēc gan lai viņš atrastos te?

—       Patiesi, brāl Ķirša, arī es necerēju te nonākt, bet domāju, ka mani apstāvēs un apglabās Ņižņijnovgorodā.

—   Vai tu no tiesas esi Aleksejs Burnašs?

—   Senāk mani tā sauca.

—       Ak tu tētītl Aiz kam tu esi tā pārvērties?… Un kur ir tavs kungs? …

Atbildes vietā Aleksejs paslēpa seju rokās un sāka rūgti raudāt.

—       Kas ar viņu noticis? — aizkrācietis jautāja, nolēcis no zirga. — Kur viņš atrodas?

—       Tak jau laikam tur… — Aleksejs teica, norādīdams uz debesīm. — Viņš bija īsts eņģelis!

—   Vai tad Jurijs Dmitričs? …

—       Aizgājis pie tēviem, — iešņukstēdamies atbildēja Miloslavska uzticamais kalps.

—       Ak kungs! Ak dievs! — aizkrācietis izsaucās. — Hei, puiši!… Kāpiet nost no zirgiem. Mēs te varam ieturēt brokastis un atpūtināt zirgus; padodiet šurp manējo mantu maišeli.

Kazaki nokāpa no zirgiem un, izņēmuši tiem laužņus no mutes, palaida ganīties plašajā pjavā, kas pletās blakus birzij, bet paši, nelielā paugurā nolikuši sargu, sasēdās aplī zem kokiem. Ķirša, izvilcis no maisa blašķi ar vīnu un prāvu pīrāgu ar kāpostiem, apsēdās blakus Aleksejam.

—        Nu, brāl, uzkod nu, — viņš teica, — tu, kā redzu, esi miesās aplam izkrities. Un izstāsti, kā tas tā gadījās, ka tavs bajārs nomira. Bija tāds zaļoksnis — piens un asinis! Tā domāt — aiz kam gan tādam būtu jāmirst?…

—   Vinu nodūra, — Aleksejs atbildēja.

—   Kā? … Kurš? … Kur tad?

—       Nu tad paklausies. Tu tak laikam atceries, kā Ņiž- ņijā uz laukuma, kad Kczma Miņičs Suhorukijs …

—   Atceros, atceros!

—       Nu, tās pašas dienas vakarā bajārs bija pie kņaza Cerkaska, un laukā jau sāka tumst, kad mēs abi devāmies uz iebraucamo vietu, kurp bijām pārvākušies no tā maitas Istomas-Tureņina mājas. Un tad pie pašas piestātnes mums no vienas tukšas baznīcas metās virsū kādi pieci laupītāji; es nepaguvu ne aci pamirkšķināt, kad man iegrūda sānos dunci, — un man sametās tumšs gar acīm.

Nezinu, cik ilgi biju bez samaņas, bet atjēdzies ieraudzīju, ka gu|u uz sola kādā istabā un man līdzās stāv sirms vecis. Tikai vēlāk uzzināju, ka viņš ir zvejnieks un no rīta, nākdams no piestātnes, nejauši mani atradis un, manīdams, ka vēl elpoju, Kristus vārdā aizstiepis mani uz savu istabu. Kā pa sapņiem atceros — tiklīdz viņš bija man to pastāstījis, es atkal kritu nemaņā un tad pēc nedē|ām četrām, nākdams pie sajēgas, ieprasījos viņam par bajāru; viņš man pateica, ka tajā vietā, kur atradis mani, neviena cita neesot bijis… Acīmredzot ļaundari būs Juriju Dmitriču nodūruši un iemetuši Volgā. Mani dziedināja kāda pavaļīgāka večiņa, un es turpat vai četrus mēnešus biju tuvu nāvei; bet, kad daudzmaz atlabu, sadomāju doties uz mūsu Piemaskavas dzimtmuižu. Par tevi nemaz nebija ko vaicāt — man teica, ka visi karavīri ar kņazu Požarski devušies uz Jaroslavļu; tad nu es pirms trim dienām noturēju savam bajāram dvēseles aizlūgumu un devos ceļā… Bet kājas nez kāpēc negrib lāgā klausīt, tikko spēju pavilkties.

—   Ak, cik žēli — Ķirša ierunājās, kad Aleksejs bija beidzis savu stāstu. — Ja nu viņam nebija lemts piedzīvot sirmus matus, tad būtu jel ar slavu kritis kaujas laukā; pulkā arī mirt nav grūti, bet šitā — aiziet postā vientuļam no laupītāja dunča! … Es pēc jums apprasījos bajāra Tureņina mājā; un viņš pats man sacīja, ka jūs jau sen esot aizjājuši uz Maskavu.

—   Nelietis! Viņš labāk par mani zina, kurp devies Jurijs Dmitričs: tas bija viņa roku darbs.

—   Vai patiesi?

—   Dieva vārds! Viņa māja ir īsts laupītāju midzenis.

—   Ne velti jau viņš laidās lapās no Ņižņijas. Kal kņazs Požarskis ieradās pie mums pilsētā, tad, kā stāsta, viņš esot visur meklēts, bet nekur nebijis atrodams … Nu, brāl Aleksej, sagādāji gan tu man varenu pārsteigumu!… Es vēl arvien nespēju ticēt…

—   Es jau arī ilgi neticēju. Par manu nelaiķa bajāru tak bija tāds pareģojums; un, tā kā jau līdz šim no ta daudz kas bija piepildījies, tad es negribēju ticēt, ka viņš nodurts, bet pēdīgi bija vien jātic.

— Ko tad viņam tādu pareģoja? Lūdzams, pastāsti, brāl…

—   Nu tad paklausies: tas esot noticis caram Joannam Vasiļjevičam Bargajam valdot, kad mana nelaiķa bajara tēvs vēl bijis bērns; viņa auklīte Fedora man to uzticēja kā lielu noslēpumu. Reiz… jāsaka, ka viņa māte, proti, Jurija Dmitriča vecmāmuļa, esot bijusi nepasakāmi žēlsirdīga; visi apkaimes nabagie ļaudis no viņas labdarības vien dzīvojuši. Tā nu reiz dzimšanas dienā … nē, viņas laulātā drauga vārdadienā vecmāmuļa pati ar savu roku uz lieveņa dalījusi žēlastības dāvanas nabagiem, kas bajāra pagalmā sapulcējušies bez skaita. Visi ubagi, kā jau allaž, sprauktin spraukušies cits citam garām, lai paķertu dāvaniņu; tikai kāda večiņa neesot lauzusies uz priekšu un, stāvēdama attālāk nost, pacietīgi gaidījusi savu kārtu. Jau bajāriene atdevusi pēdējo kapeiku, un dažs ubags, kas, izmanīgāks par citiem, stiepis roku vai ceturto reizi, bet večiņa vēl arvien neesot kustējusies ne no vietas. Tobrīd uz lieveņa stāvējusi arī auklīte Fedora, ievērojusi večiņu un ieminējusies par viņu bajārienei; ubadzi pieaicinājuši klāt, un, kad bajāriene, izvilkusi no kabatas veselu aitiņu, pasniegusi viņai un teikusi: «Lūdz dievu par gaviļnieka veselību!» — tad večiņa esot uzmetusi bajārienei ciešu skatienu, kādu bridi klusējusi un beidzot sacījusi: «Ak tu, mana dārgā! Vesels jau viņš būs, bet vai viņa galviņa paliks sveikā?…» — «Ko tas nozīmē?» bajāriene noprasījusi, kļūdama bāla kā nāve. «Lai dievs dod,» večiņa turpinājusi, «ka tev ap pavasara Nikolaja dienu nevajadzētu noturēt dvēseles aizlūgumu.» To teikusi, večiņa paklanījusies, iejukusi nabagu pūlī — un vairs par viņu ne ziņas, ne miņas; bajāriene gan saukusi: «Sameklējiet viņu, atvediet šurp!» Bet velti: večiņa kā akā iekritusi, un nabagi visi kā viens apgalvojuši, ka nezinot, kas viņa tāda esot, no kurienes nākusi un kur pagaisusi. Un kā tad nu noticis? Drīz vien pēc tam ļaundaris Maļuta Skuratovs patiesi apmelojis caram mūsu bajāru, un viņš Nikolaja dienas priekšvakarā sodīts ar nāvi. Bajāriene, palikusi atraitnēs ar vienu mazgadīgu dēlu Dmitriju Jurjeviču, mana nelaiķa kunga tēvu, devusies uz savu Aizkamas dzimtmuižu, un apaļus desmit gadus no tās večiņas nebijis ne miņas. Tikām Dmitrijs Jurjevičs izaudzis, apprecējies un sagaidījis dēlu — manu nelaiķa kungu Juriju Drnitriču. Tad reiz tā ap Pēterdienu visa ģimene devusies uz Kalugu apciemot radus. Pievakarē bijis jābrauc cauri Brinskas mežam. Bajāriene un Fedora braukušas vecmodes karietē", bet bajars ar kalpiem jāšus. Uzreiz pašā meža vidū viņus pārsteidzis negaiss, sācis grandīt pērkons, sacēlies viesulis, lietus gāzis aumaļām, un mežs tā iešalcies, ka zirgi pacirtušies sānis un palikuši uz vietas kā iemieti — ne uz priekšu, ne atpakaļ. Fedora man dievojās, ka tādu negaisu savu mūžu neesot pieredzējusi. Jaunā bajāriene aiz bailēm paslēpusi galvu spilvenos, bet vecā ar visu nobīli tomēr pamanījusi un parādījusi Fedorai, ka ceļmalā, tieši iepretī karietei, zem krūma sēž kāds sievišķis. Piepeši noplaiksnījis zibens, apgaismodams visu apkārtni, Fedora iekliegušies, bet vecā bajāriene, vieglītēm piegrūzdarna viņai ar elkoni, pavēlējusi klusēt: abas ceļagājējā pazinušas večiņu, kas bija pareģojusi nelaiķa bajāra nāvi. Kad nu negaiss pierimis, bajāriene izkāpusi no karietes, piegājusi pie vecās un sākusi ar viņu čukstus sarunāties. Bet tad uznācis jauns mākonis, atkal nodārdējis pērkons un uznākusi tāda tumsība, ka vai acī durams, bet, kad atkal kļuvis gaišs, tad večas vairs neesot bijis. Kā viņa aizgājusi, kur palikusi, dievs vien zina! Vecā bajāriene cie- tusies kādus pāris mēnešus, bet pēdīgi neesot varējusi noturēties un kā lielu noslēpumu pastāstījusi Fedorai, ko ubadze viņai teikusi par viņas mazdēlu Juriju Dmitriču: viņam būšot jācieš daudz bēdu, viņš agri kļūšot par bāreni un, kaut arī kļūšot karavīrs, tomēr nomiršot pats savā gultā; viņš sākšot kalpot svešam valdniekam, iemīlēšot daiļavu, nezinādams, kas Viņa tāda ir, un visdīvainākais esot tas, ka mazdēls apprecēšot meiču, bet abu kāzas nebūšot līksmākas par bērēm.

—   Un kas tad no tā visa ir piepildījies?

—   Vai nu mazums? Divdesmit gadu vecumā Jurijs Dmitričs kļuva bārenis, kalpoja karaļdēlam Vladislavam un iemīlēja bajāra Salonska meitu, nezinādams, kas viņa ir.

—   Tiesa gan, tiesa, taču viņam vajadzēja rnirt dabiskā nāvē?

—   Tā jau it kā vajadzēja, bet, par nelaimi, ir iznācis citādi.

—   Bet kas tās par kāzām, kas nav jautrākas par bērēm?

—   To nu, mīļais, ari auklīte Fedora nav mācējusi izskaidrot.

—   Nu, redzi nu! Ne jau visi pareģojumi, brāl, piepildās. Tāpat jau arī par mani kāds čigāns Caricinā pareģoja, ka es nenākšot Aizkrāces Sečā un visu mūžu palikšot par vienkāršu kazaku… Kas tad nu iznāca? Puse piepildījās, bet otra puse ne. Pats redzi, — Ķirša turpināja, labpatikā noskatīdamies uz saviem kazakiem, — šitādu te man pakļautu brašuļu būs savs simts; un, ja vien es zinātu un nojaustu, kas ir tie slepkavnieki, kas nomaitājuši Juriju Dmitriču, es ar saviem puišiem viņus dabūtu rokā kaut pašā ellē!.,. Gan es viņiem atmaksātu par tavu bajāru! — Ķirša piebilda, satverdams vīna blašķi.

—   Vienu no tiem tu pazīsti, es viņu pat tumsā sazīmēju: tas bija tas pats laupītājs… nu, tas, kuru tu dēvēji par Omļašu.

—   Kā! — Ķirša izsaucās, izmezdams no rokām blašķi.

—   Kā tad! Tas pats, kuram, vai atceries, tu mežā iebliezi ar nagaiku pa galvu.

—   Dieviņ tētīt! Aleksej, vai zini ko? Tavs bajārs tak varbūt ir dzīvs!

— Ko tu saki?

—   Tas Omļašs un viņa biedri ir bajāra Kručinas- šalonska kalpi…

—   Vai patiesi?

—   Es pats ar savām ausīm dzirdēju, ka viņiem bija pavēlēts saņemt Juriju Dmitriču dzīvu. Nu, vai tagad saproti, kāpēc tavu bajāru neatrada ne dzīvu, ne mirušu?… Viņš tagad ir tā asinssuņa Salonska rokās.

—   Un ko tu domā iesākt?

—   Nudien, tā tas būs, un ja vien viņš ir dzīvs..,

—   Kaut dievs dotu!

—   Tad, lai notiek kas notikdams, bet Ķirša viņu izglābs. Vai redzi, kas tur tālumā? Tā tak laikam ir Salonska dzimtmuiža?

—   Vajadzētu gan būt; tikai kur tad palikusi kungu māja, kas stāvēja tur, pakalnā …

—   Oglītes vien palikušas… Tas, brāl, ir mūsu darbs; pašu saimnieku gan diemžēl nedabūjām rokā. Kad jājām cauri ciemam un sākām izvaicāt zemniekus, kur atrodas viņu bajārs, tad visi zemnieciņi kā vienā mutē stāstīja, ka šis ar visu savu mantību, kalpiem un mājas saimi aizbraucis, bet, uz kurieni, — neviens nezina. Visvairāk uz viņu zobus grieza bajārs Obrazcovs. Aiz dusmām, ka viņš mums izslīdējis no rokām, aizdedzinājām viņa māju; pirmo salmu vīšķi tajā iesvieda Fedjka Homjaks, kurš pa visām sētām meklēja pārvaldnieku, un, ja tas būtu Hom- jakam nonācis rokās, tad vīram labi neklātos. Gribējām jau aizdedzināt arī ciemu, bet sametās žēl zemnieciņu: tie, nabagi, tak nav vainīgi, ka viņu bajārs ir nodevējs un nelietis.

—   Un kas tad par labumu, ja arī Jurijs Dmitričs būtu dzīvs, — Aleksejs bēdīgi sacīja, — ja mēs nezinām, kur tas ļaundaris Salonskis viņu noslēpis?

—   Ko tur var zināt? Varbūt laimējas izdibināt. Zēl, ka man līdzi tik maz vīru, citādi es nelaistu no ciema laukā neviena paša, kamēr neizdibinātu, kur tagad ir viņu bajārs. Nevar būt, ka pa visu dzimtmuižu neatrastos itin neviena cilvēka, kas mācētu pateikt, kur bajārs pazudis.

—  Varbūt viņš aizbraucis uz Maskavu?

—   Ar visiem saimes ļaudīm? Ko tu runā, brāli Maskavā pat poļiem nav ko likt uz zoba, tad nu šie vēl pieņems Salonski ar tādu baru! Nē, viņš droši vien tagad slēpjas kādā citā muižā… Bet pagaidi vien! Sadabūsim «mēli», tad jau kaut ko izdibināsim.

—   Ek, mīļais! — Aleksejs sacīja, galvu grozīdams. — Neticu gani… Tu mani sākumā sapriecināji, bet tagad, kad apdomāju… Tas nevar būt! Ja arī viņu saņēma ciet dzīvu, tad droši vien jau sen ir nomaitājuši.

—   Kas zina, brāl! Mēģināts nav zaudēts! Paldies dievam, ka mans staršina Smaga-Ziguļins nelaida mani ceļā vienu pašu! Ko mēs tagad iesāktu?

—   Kā tad tu te nokļuvi?

—   Kņazs Požarskis mani sūtīja ar vēstuli pie ņižņij- novgorodiešiem, un es jau gandrīz gribēju laisties ceļā ar vienu pašu kazaku, bet Ziguļins man lika ņemt līdzi šos puišus. Maskavas apkaimē tagad pavisam grūti tikt uz priekšu, pa visiem ceļiem klīst šiši; lai gan viņi aplaupa un galē nost tikai poļus un nodevējus, bet lai dievs nedod, kad viņiem žvingulis galvā, tad viņiem visi liekas vai nu poļi, vai nodevēji, bet mūsu ļaudis kazakus, tiklab svešos kā savējos, viņi neieredz ne acu galā. Stāsta, viņu vadonis esot kāds sādžas garīdznieks. Man par viņu ir stāstīti visādi brīnumi. Esot milzum stiprs, aršīnas trīs garš, un, cik atceros, viņu saucot par tēvu Jeremeju'2 . Visi Piemaskavas šiši viņam tā klausot, ka bez viņa svētības neuzdrošinoties palaist rokas, un, ja nebijis viņa, tad no šiem krievu sirotājiem arī pareizticīgajiem nebūtu glābiņa.

—  Tad jau tu tagadīt jāj no Ņižņijas?

—   Jā, man nav nekur jāsteidzas, sāksim meklēt tavu bajāru, varbūt dievs palīdzēs… Paga, man ienāca prātā… Un ja nu patiesi… Es šajā ciemā pazīstu kādu vīreli: viņš labi pazina visu bajāra mājas saimi un noņēmās ar pesteļošanu; tad jau viņš droši vien varēs mums šo to pateikt labāk nekā citi… Ei, brašuļi! — Ķirša turpināja. — Uzkavējieties tepat, bet es kādu stundiņu būšu prom. Sitas puisis jums pastāstīs, ap ko lieta grozās. Mazuli! Tu būsi citiem par vecāko; ja es pēc stundas neatgriežos, tad dodieties visi… tur uz to mežu, kas aiz ciema. Sapulcēšanās vieta blakus sakņu dārziem, pie koka kapličiņas; tikai jājiet bez trokšņa, klusītēm un ne visi barā, bet izklaidus, vai saprati?

—   Skaidrs, — atbildēja Mazulis, augumā neliels, taču veikls un izmanīgs kazaku apakšvirsnieks.

—   Pielūko, lai puiši bez manis nedzen velnu: garāmbraucējus neaiztikti

—   Vai dzirdat, biedri, ko jesauls saka? — Mazulis sacīja. — Bet-e, Kirila Pahomič, — viņš turpināja, pievērsies Kiršam, — ja nu no Balahnas ved sīvo vai miestiņu, vai tad pa kādam mēriņam drīkst?…

—   Labi jau, labi! Lai notiek, tikai pieraugiet, puiši, mucām dibenus laukā sist nedrīkst! Vediet šurp manu zirgu un, ja jums vajadzēs jāt uz mežu, tad iedodiet ari šim puisim kādu no liekajiem zirgiem.

Ķirša uzlēca mugurā savam Viesulim un, vēlreiz atkārtojis visas pavēles, aizauļoja pāri laukam uz mums jau pazīstamo mežu, kas melnēja verstis trīs pa kreisi no lielceļa.

II

Ķirša gar meža malu uzmanīgi virzījās uz priekšu un, neviena nesastapis, beidzot nonāca iepretī Fedjkas Homjaka piedarbam, kas nu jau laikam piederēja kādam citam zemniekam; viņš nogriezās uz kapličas pusi un jāja prom pa taku, kas veda uz Kudimiča bišudārzu. Nojājis verstis pusotras, Ķirša satika zemnieku meiču.

— Sveika, skaistulīti — viņš sacīja, pieklājīgi pacēlis cepuri. — No kurienes nākdama?

Meiča sākumā sabijās, taču aizkrācieša laipnā balss un jautrā seja viņu nomierināja.

—       Eju uz mājām, godāts kungs, — viņa atbildēja, Kiršam zemu paklanīdamās.

—   Un droši vien biji bišudārzā pazīlēt?

—        Kā tu zini? — viņa ieprasījās, pārsteigta uzlūkodama Ķiršu.

—       Redzi, ka zinu! Kā tad gāja? Vai Kudimičs tev pateica priecīgu vēsti? … Vai kāzas būs drīz?

—  Arhips Kudimičs teic, ka drīz. Bet kā tu to zini?…

—       Kā nu nezināšu!… Bet kā bija, drostaliņ, tu tak negāji pie viņa tukšām rokām?

—       Kur nu tukšām! Es viņam aiznesu ciema kukulim divējus desmitus olu un vēl divas kapeikas.

—   Ek, tad nu gan tavs saderētais paliks pavisam tukšā!

—       Ta nu gan liela muiža — divas kapeikas! Vaņuša manis dēļ nežēlotu ij ne divu aitiņu. Bet kā tu zini?

—       Vai nu man tik vien zināms, dūjiņl Bet vai bišu- dārzs no šejienes tālu?

—   Pavisam tuvu.

—   Paliec sveika, skaistulīti

Ķirša jāja tālāk, bet zemnieku meiča, palikusi stāvam, tik ilgi skatījās viņam pakaļ, līdz viņš pilnīgi pazuda skatienam. Soļus piecdesmit no bišudārzā aizkrācietis nolēca no zirga un, piesējis to pie koka, caur krūmiem aizspraucās līdz pat žoga vārtiņiem. Mājiņas durvis bija vajā, bet suns gulēja dziļā miegā pie savas būdas. Ķirša iegāja tik klusi, ka Kudimičs, pārskaitīdams olas, kas prāvā sietā atradās viņam priekšā uz galda, nepacēla pat galvu.

—   Kudimič! — Ķirša uzsauca bargā balsī.

Zīlnieks nodrebēja, pacēla galvu, iekliedzās, gribēja

pielēkt kājās, bet tās viņam saļodzījās, un viņš atkal apsēdas uz sola.

—       Vai mani pazīsti? — aizkrācietis turpināja, lūkodamies viņam tieši acīs.

—       Pazīstu, tētiņ, pazīstu! — Kudimičs stostīdamies novervelēja.

—       Un tā tu, nelieti, atceries savu solījumu, ko?… Vai tu man nedievojies, ka vairs nemūžam nenoņemsies ar pesteļiem?

—       Un nenoņemos arī, mans mīļais! Dievs mans liecinieks, visu esmu atmetis!

—        Ko tu saki?… Bet kas tad tas? Kas tev atnesa šito sietu ar olām? Kas iedeva tās divas kapeikas?,,, Ahāl Nu tev mute ciet!

—   Apžēlojies, mīļais! Tik tiešām kā dievs debesīs…

—       Muti!… Kas tev teica, ka Vaņka domā drīzumā precēties, ko? …

—   Neviens, tētiņ, neviens! Es neko netiku sacījis.

—       Oho! Tu vēl te liedzies! Nu, pagaidi man!… Girej, murej, alla, boržuk!

—       Esmu vainīgs, mans labdari! — burvis izsaucās, pielecis no sola un nokrizdams ceļos aizkrācieša priekšā.

—        Nu, tā jau ir labāk, tu nelieti! Citādi es bildīšu tikai vēl vienu vārdiņu, un tevi salieks līku kā āža ragu!

—        Ko lai dara. esmu apgrēkojies, es, grēkagabalsl Veselus četrus mēnešus noturējos, bet šodien pats nelabais uzsūtīja to nolādēto Marfušku!… «Pazīlē un pa- zīlē!…» nelika miera kā velna apsēsta; nesapratu, kā tikt no viņas vaļāl

—        Labi, labi, celies kājās! Tava laime, ka man ir pie tevis tāda neliela vajadzība, citādi tu gan dabūtu matīt, ko nozīmē ar mani dzīt jokus … Tev būs man jāpakalpo.

—   Darīšu visu, ko liksi, tētīt!

—       Ja tu man vienā darbā palīdzēsi, tad arī es tev izdarīšu pakalpojumu. Tu taču tikai apmāni krietnus cilvēkus, bet vai gribi — padarīšu tevi par īstenu burvi?

—       Kā nu negribēšu, labdari! Tad es tevis labad gatavs iet, kur vien liksi — vai ugunī, vai ūdenī!

—       Tad klausies! Vispirms — tu droši vien zini, kur atrodas bajārs Salonskis?

—   Kurš tāds, tētiņ?

—   Bajārs Kručina-Salonskis.

—   Vai Timotejs Fjodorovičs?

—   Tas pats.

—   Tātad mans bajārs?

—       Velns parāvisl Ko tu, brāl, te stomies? Pieraugi, nesadomā melot! Lai dievs tev stāv klāt!

—   Kas tur ko slēpt, mīļais, zināt jau zinu,,.

—   Nu, ko tad nerunā?

—   Nav vēlēts teikt.

—   Bet es tev pavēlu.

—        Kam tev vēl sacīt, labdari? … Tu tak ij bez manis zini visu beidzamo; tev tikai jāgrib, un tu tūdaļ ieraudzīsi, kur viņš ir.

—   Tur jau tā nelaime, ka ne; kura mājā esmu kādu dziedinājis, uz to mans burvja spēks veselu gadu neiedarbojas.

—  Ak šitā!

—   Bet tu, brāl, zini bez kadas buršanas, tāpēc pasaki!

—   Tētiņ mīļais, apžēlojies! Man tak ādu pār acīm nomauks… Un ja bajārs uzzinās, ka esmu izpļāpājies…

—   Bet es nevienam neteikšu.

—   Neuzdrīkstos, mīļais! Kā nu zini, bet neuzdrīkstos!

—   Tad tu te domā vēl spītēties!… Pagaidi tu man, putniņ!… Girej, mureļ…

—   Stājies, stājies!… Ak, pasaulīti Ko lai iesāku? Vai tu no tiesas nevienam neteiksi?

—   Pieta paure! Kad tu pats būsi burvis, ko tad tev bajārs varēs padarīt? Ja vien gribēsi, neviens ij tava bišudārzā neatradīs: visiem varēsi acīs miglu pūst.

—   Tā jau ir, tētiņ; bet ja tu zinātu, kāds ir mūsu bajārs…

—   Nu, ko tu te ar mani kaulējies, nudien! — aizkrācietis sāka kliegt. — Pēdējoreiz prasu: vai tu man teiksi vai neteiksi, kur tagad ir Timotejs Fjodorovičs?

—   Nedusmo, labdari, nedusmo, visu izteikšu! Viņš tagad dzīvo verstis septiņdesmit no šejienes, Murornas mežā.

—  Muromas mežā?

—   Tur viņam pieder daudz zemes, kur neviens nedzīvo, bet pats ir apmeties vēl sava nelaiķa tētiņa celtā viensētā; citi saka — lai varētu rīkot medības un šaut lāčus, citi melš — lai būtu patvērums, no kura aplaupīt tirgoņu vezumus. To viensētu sauc Siltā Mītne un, kā stāsta, esot uzcelta tik vientuļā vietā, ka to pat gaišā dienas laikā grūti atrast. Tāpat stāsta, ka tajā vietā kādreiz bijis klosteris, no kura pāri palicis tikai mūra žogs un pazemes kapu pagrabi, un kopš tiem laikiem, kad tatari klosteri nopostījuši un visus svētos vīrus nomaitājuši, neviens neesot uzdrošinājies iet tam ne tuvumā; apkautie mūki katru nakti ceļoties augšā no kapiem un pulcējoties, lai paši sev noturētu dvēseles aizlūgumu; zemnieki, tai pusē slepus cirzdami kokus, mijkrēslī bieži vien dzirdējuši zvanus skanam. Kāds vecis, kura dēls vēl šodien ir dzīvs, stāstījis, ka reiz ziemu, dzīdams lācim pēdas, viņš nomaldījies un pašā pusnaktī ieklīdis klosterī; viņš dievojies, ka pats ar savām acīm redzējis, kā vesela rinda mūku melnās drēbēs un ar svecēm rokās lēni gājuši gar žogu, apgājuši apkārt visam klosterim un nozuduši tieši virs tās vietas, kur vēl šodien varot samanīt kapus. Vecis ievērojis, ka visi bijuši sakropļoti: vienam pārgriezta rīkle, otram pārcirsta galva, bet vēl kāds gājis pavisam bez galvas…

—   Un tas vecis aiz bailēm nav nomiris? — Ķirša biklā balsī ievaicājās, pirmoreiz mūžā juzdams, ka ari pašam var kādreiz dūša saskriet papēžos.

—   Nē, nav vis nomiris, — Kudimičs atbildēja, — bet tik briesmīgi pārbaidījies, ka uz līdzenas vietas sajucis prātā un, kā stāsta, neesot atlabis līdz pat nāves stundiņai.

—   Kā tad jūsu bajāra tēvs sadomāja tādā vietā celt viensētu?

—   To gan labāk nedaudzināt, bet viņš esot bijis tāds kā ķeceris: nekam neticējis, baznīcā kāju nespēris, pirtī neesot gājis, taisni kā tāds tatārs. Tiesa gan, viņa laikā miroņi apkārt neesot staigājuši, tikai naktīs viņa kalpi dzirdējuši, ka zem zemes kāds sten un vaid. Klīda baumas, ka tie esot dzīvi cilvēki, kas ieslodzīti pazemē; bet es gan prātoju, un tā jau visi domā, ka tās būs bijušas mirušo dvēseles, kas nerādījās laukā tāpēc, ka vecais bajārs ne par matu nebija labāks par tiem nekristītajiem busurmaņiem, kuri izpostīja klosteri. Tomēr arī viņš pēdīgi mitējās braukāt uz viensētu; bet pēc viņa nāves gadus divdesmit neviens tur netika ielūkojies, un tikai pērnvasar pēc Timoteja Fjodoroviča rīkojuma tikusi pielabota bajāra māja un savestas kārtībā visas saimniecības ēkas.

—   Nu, un tagad pasaki man: vai tā pirms mēnešiem četriem tu netiki dzirdējis, ka no Ņižņijas šurp ar varu atvests kāds jauns bajārs? …

—   Pirms mēnešiem četriem? … Liekas, netiku vis!…

—   Vai tiešām tā?

—   Pa, pa!… Tas tak laikam iznāk īsi pirms lieldienu nedēļas?… Nu, kā tad! … Māmuļa Vlasjevna man stāstīja gan, ka tajā sestdienā pirms Fomas svētdienas3 ' viņa nakti nevarējusi lāgā gulēt; un tā nu viņa uz rīta pusi dzirdējusi, ka piepeši bajāra pagalmā ieauļojuši kādi jātnieki; piegājusi pie loga, redz: kāds sēž ratos, rokas sasietas aiz muguras, mute aizbāzta; pagājusi kāda

Pirmā svētdiena pēc lieldienām. (Tulk. piezime.Jļ

stunda, no mājas iznācis bajāra kāpšļa puisis Omļašs, iesēdies ratos līdzās tam nelaimīgajam un laidis prom, ka rati vien norībējuši.

—   Nudien, tas būs bijis viņš! — Ķirša izsaucās. — Es varbūt viņu atradīšu viensētā… Paklau, Kudimič, tev mani jāpavada līdz Siltajai Mītnei.

—   Ko tu, mīļais, runā! Es tur savu mūžu neesmu bijis.

—   Vai tik tā ir?

—   Dievs mans liecinieks, neesmu!

—  Vai tad tu man nesameklēsi ceļvedi?

—   Diezin vai. No saimes ļaudīm sādžā nav palicis neviens pats, bet no zemnieciņiem tak neviens turp nav braucis tāpat kā es.

—   Vai tad nevari vismaz izstāstīt, pa kuru ceļu būtu jājāj?

—   Laikam pa Muromas ceļu. Bij man to zināt, ka radīsies vajadzība, tad es tērgādams būtu pa vārdiņam vien izdibinājis no bajāra kalpiem: tie pie manis bieži iegriežas. Nupat pirms dienām piecām pie manis pārnakšņoja Omļašs; viņu slepus sūtīja pie bajāra Ļesutas-Hrapunova; no tā gan es izdibinātu, kā nokļūt Siltajā Mītnē; lai arī glūn kā vilks, tomēr skurbulī visu izpļāpātu. Viņreiz, izsū- cis veselu kannu alus, arī ņēmās stāstīt, kas viņiem tur viensētā …

Te Kudimičs piepeši nobālēja, sāka drebēt un vārdi viņam iesprūda rīklē.

—   Nu, kas tad viņiem tur viensētā esot? — aizkrācietis ieprasījās. — Pie joda! Kas tev lēcās?

Atbildes vietā Kudimičs norādīja uz logu, kurā no pagalma puses rēgojās pretīgs mūlis ar piemiegtām ačelēm un rudu bārdu.

—   Omļašs! — Ķirša izsaucās, izrāvis zobenu, bet tai pašā brīdī vairāki vīri metās viņam no mugurpuses virsū, atņēma ieročus un nogāza uz grīdas.

—   Sasieniet viņu labi pamatīgi! — Omļašs iekliedza logā. — Bet es tūliņ izrēķināšos ar saimnieku. — Nu tad, Arhip Kudimovič, — viņš teica, ienākdams istabā, — es visu dzirdēju: redzēsim nu tavu izmaņu, kā tu tagad tiksi vaļā ar buršanos!

—   Esmu vainīgs, mīļais! — Kudimičs sāka brēkt, nokritis uz ceļiem. — Nepazudini mani!… Ļauj nožēlot grēkus!

—   Ak tu, nolādētais pesteļotāj! Tā tu katram garāmgājējam stāsti, kur dzīvo mūsu bajārs?

—   Dārgo, mīļo tētiņi Pirmo un pēdējo reizi tiku izpļāpājies! Nemūžam vairs nevienam neteikšu!,,,

—   Neteiksi gani Par to nu es galvoju..,

Omļašs savēcināja vāli, un Kudimičs nogāzās uz grīdas ar sašķaidītu galvu.

—   Ak, tu Omļaš! — teica neliela auguma vīrelis, kurā Ķirša tūliņ pazina zemstes pļēguru. — Lai tev slava! Vai redz… ir neiepīkstējās!

—   Man netīk vārdzināt, — Omļašs aukstasinīgi atbildēja, — esmu radis tā: gāžu vienreiz, un gatavs! Un kas tu esi par putnu? — viņš turpināja, uzlūkodams Ķiršu. — Paskat, tikai! Vecs draugs! Esi sveicināts! Ko tad tu klusē? Vai varbūt nepazīsti savu krustdēlu?

—   Sitas tak ir tas pats burvis, — sacīja viens no Omļaša biedriem, — kurš ārstēja mūsu bajāri.

—   Vai no tiesas? Nu, brāli Nezinu, kā tu proti burt, bet ar nagaiku sist tu proti vareni. Puiši! Pameklējiet kādu virvi un tādu pagarāku, lai varam viņu uzraut labi augstu; un, re, kur pie pašiem vārtiem pagadījusies ari varena priede.

—   Vai jūs zināt, puiši, — zemstes uzraugs teica, — ka jau vienu burvi pakārt ir dievam tīkams darbs, bet mēs vienā paņēmienā būsim aizsūtījuši pie velna divus… Edz, kā var laimēties!

—   Bet saki nu, krusttētiņ, — Omļašs noprasīja, — aiz kam tu šite iegriezies? Vai tevi kāds nav tīšām atsūtījis izokšķerēt, kur atrodas mūsu bajārs?… Ko tad tu klusē?… — Omļašs turpināja. — Gan tu man sāktu runāt, bet nav vaļas ar tevi te mēli kulstīt… Nu, ko jūs vilcināties, puiši? Pārgalvi! Velc viņu prom pie priedes, un uzraujiet pašā galotnē: lai viņš no turienes pieskata bišudārzu!

Ķiršu izveda pa vārtiem. Pārgalvis uzrāpās priedē un pārsvieda virvi pār resnu zaru; Omļašs, uzmetis virvei vienā galā cilpu, uzmauca to aizkrācietim kaklā.

—   Paklau, brašie zēni! — Ķirša sacīja. — Kāds labums jums atlēks no manas nāves? Atlaidiet mani dzīvu, to jūs nenožēlosiet.

—   Ahā, brāl! Sāki gan runāt, bet nekā, mīļais, mums tu ausis nepiedziedāsi. Raujiet viņu augšā!

—   Pagaidiet, es došu par sevi izpirkuma maksul

—   Izpirkumu? … Pagaidiet, puiši.

—   Ko tu viņā klausies, Omļaš, — zemstes uzraugs teica, — es viņu izčamdīju caur un cauri: viņam pašlaik nav pie dvēseles ne plika grašal

—   Te mežā ir aprakta manta.

—   Aprakta manta! — Omļašs izsaucās. — Nu ko jūs domājat, puiši? Viņš tak ir burvis, tad jau nebūtu brīnums, ja viņš zinātu … Vai tik tu neblēdies?

—   Kas man par labumu blēdīties? Esmu tak jūsu rokās.

—   Nu labi, labi! Parādi mums, kur ir tā apraktā manta, — zemstinieks sacīja.

—   Jā, es lai parādu, bet vēlāk jūs mani tomēr nožmiegsiet. Nekā, vispirms nodievojieties, ka atlaidīsiet mani dzīvu.

—   Tu vēl gribēsi ar mums te tirgoties! — Omļašs izsaucās. — Parādi, kur aprakta manta, tad jau redzēsim, ko ar tevi darīt.

—   Gaidi vien! Nosolieties mani godīgi atlaist vaļā, tad parādīšu, bet citādi, — Ķirša stingrā balsī piebilda, — grieziet mani kaut gabalos, neteikšu ne vārda.

—   Labi, labi, — zemstes uzraugs sacīja, pamirkšķinājis ar aci Omļašam, — lai tā arī notiek! Dieva vārds, mēs tevi atlaidīsim uz visām četrām debespusēm un neko tev nenodarīsim, tikai parādi mantu.

—   Vai tā būs, puiši? …

—   Jā, jā, — Omļašs un viņa biedri atkārtoja, — mēs tev neko nenodarīsim un godīgi palaidīsim tevi vaļā.

—   Pieraugiet, puiši! Jūs būsiet grēkojuši, ja mani piekrāpsiet, — Ķirša sacīja.

—   Nepiekrāp tikai tu, mēs tevi nepiekrāpsim, — Omļašs atbildēja. — Pārgalvi, ņem viņu zem rokas, es iešu pa priekšu, bet jūs, puiši, eita abās pusēs un pieraugiet, ka viņš neiesprūk mežā. Es viņu pazīstu: šitam puisim ir nags! Mērdekli, paķer līdzi virvi, lai būtu ar ko viņu pakārt, ja viņš mūs vazā aiz deguna.

—   Un, redz, kur pie viena arī lāpsta, — zemstes uzraugs sacīja. — Ar rokām tak mēs zemi neraksim.

Ķirša veda viņus pa taciņu, kas aizlocījās uz ciematu. Vēlēdamies novilcināt laiku, viņš nemitīgi apstājās un soļoja gaužām lēni, uz savu pavadoņu draudiem un pamudinājumiem atbildēdams, ka viņam pēc dažādām pazīmēm vajagot pārliecināties, vai vedot tos pareizi. Nonācis pie kapličas, viņš apstājās, pārlaida žiglu skatienu visai apkārtnei un redzēja, ka viņa kazaki vēl nav ieradušies norunātajā vietā. Bridi klusējis, viņš pavēstīja, ka nevarot izpildīt savu solījumu, kamēr viņam nebūs atraisītas rokas.

—  Neraizējies neko, brāl, — Omļašs atbildēja, — paradi tik mums vietu, bet jārok jau tev nebūs.

—   Jā, daudz gan jūs izraksiet! — aizkrācietis sacīja.

—   Apslēpta manta kuram katram rokā nedodas: tai jāķeras klāt ar prātu.

—   Kas tiesa, tas tiesa, — zemstinieks piebilda. — Esmu daudzreiz dzirdējis, ka bez lietpratīga cilvēka manta nevienam vis rokā nedodoties; ja nepagūsti pateikt: «Āmen, āmen, atklājies!» — tad vari iet to meklēt citā vietā.

—   Nu labi, labi! Sieniet viņu vaļā, — Omļašs piekāpās,

—   tikai nesnaudiet gan, puiši, un es jau nu viņu cieši paturēšu acīs!

Kad Kiršam atraisīja rokas, viņš paprasīja lāpstu, apvilka ar to pie kapličas lielu loku un nostājās vidū; tad, nomurminājis dažus neskaidrus vārdus un paziņojis, ka viņam jāpaklausās, vai apslēptā manta ceļas uz augšu vai arī grimst dziļāk, piespieda ausi pie zemes. Sākumā viņš nedzirdēja nekā, visapkārt valdīja klusums; pēdīgi viņš saklausīja attālu zirgu pakavu dipoņu.

—   Nu, kā ir, vai ko mani arī? — Omļašs nepacietīgi noprasīja.

—  Jā, jā, — aizkrācietis atbildēja, — viss notiek, kā vajag, tikai nedrīkst steigties. Es nu sākšu rakt, bet jūs stāviet apkārt viņpus novilktās svītras, tikai nekustieties! Te apraktā manta tiek stipri apsargāta: tā viegli rokā nedosies.

—   Kā ir, — zemstes uzraugs pabailīgi ieprasījās, — vai tikai te nešķīsti gari nemēģinās spokoties?

—   Vai nu bez tā, mīļais, — Ķirša svarīgā balsī atbildēja. — Nešķīstais ir viltīgs, raudzīs uzdzīt jums bailes. Tikai pieraugiet, puiši, nebīstieties nenieka! Lai kas jums rādītos, stāviet mierīgi, bet pats galvenais — nedrīkst skatīties atpakaļ.

—   Kas par blēņām! — Omļašs sacīja, aizdomīgi noskatījies uz I\iršu. — Nekad neesmu dzirdējis, ka — dievs, stāvi mums klāt! — nelabais būtu rādījies no rīta, kad gaiļi jau labi sen kopš nodziedājuši.

—  Ja tu neesi dzirdējis, tad citi no tevis dzirdēs. Bet

nu stājieties apli, nerunājiet ne vārda, skatieties uz zemi, bet, ja no zemes izsprauksies uguntiņa, tūdaļ metiet krustu.

Ievērodami pilnīgu klusumu, visi sastājās lokā ap Ķiršu, kurš, brīdi kaut ko murminājis, sāka rakt, pēc katra lāpstas dūriena labu brīdi nogaidīdams.

—   Klau! — Omļašs pačukstēja zemstes uzraugam.

—  Vai dzirdi? … Pakavu dipoņa!…

—   Dieva dēļ, nerunā! — tas drebošā balsī atbildēja.

—        Cstl… Ko jūs darāt? Ne skaņas! — aizkrācietis apsauca, padraudēdams ar pirkstu.

Troksnis ik brīdi pieauga un kļuva skaidrāk sadzirdams.

—       Es dzirdu balsis! — Omļašs nočukstēja, nemierīgi skatīdamies visapkārt. — Ei, tu, burvi!…

—   Cstl…

—   Ja tu esi mus ievedis kādā slazdā, tad …

—   Cstl…

—       Vai tu reiz rimsies? — Mērdeklis uzsauca, iegrūdis viņam ar elkoni.

—       Nudien, mums tuvojas jātnieki! — Omļašs izsaucās, izraudams aiz jostas aizbāzto prāvo dunci.

—       Ek, brāl, rimsties! — Pārgalvis pačukstēja. — Mums tikai rādās …

Zemstes uzraugs nebilda ne vārda; viņš neuzdrīkstējās ne lūpas pakustināt un stāvēja kā zemē iemiets.

—   Klausieties, puiši, — Ķirša teica, pārtraucis rakšanu,

—   ja jūs nemitēsieties runāt, notiks nelaime. Vēl var gadīties daudz kas, bet nebaidieties, stāviet vien mierīgi un neskatieties atpakaļ, bet es jau zinu, kad vajadzēs mest krustu.

Omļašs apklusa un, pievērsis aizkrācietim caururbjošu skatienu, ar acīm sekoja katrai viņa kustībai. Tikmēr no krūmiem parādījās viens kazaks, tad otrs… vēl trešais …

—       Nu, puiši! — aizkrācietis teica. — Darbs iet uz beigām, stāviet stingri!… Mazuli, šurp!…

—       Nodevība! … — Omļašs iebrēcās, sagrābdams Ķiršu aiz apkakles. Viņš nogāza aizkrācieti gar zemi un, atvēzēdamies pret viņu ar dunci, teica: — Ja kāds no viņiem kustēsies no vietas …

Piepeši atskanēja šautenes šāviens… Omļašs iekliedzās, gribēja triekt ar dunci, kas bija vērsts tieši pret aizkrācieša sirdi, bet Ķirša parāvās atpakaļ, un slepkav- nieks iegārgdamies novēlās zemē beigts. Pārgalvis un Mērdeklis izrāva zobenus, taču vienā mirklī, kazaku šķēpu caururbti, dabūja galu tāpat kā Omļašs.

Sī īslaicīgā jucekļa brīdī zemstes uzraugs nebija uzdrošinājies pakustēties un, noturēdams visu redzēto par velnišķiem murgiem, aiz bailēm stostīdamies, pie sevis murmināja lugšanu. Bet, kad pēc aizkrācieša dotās zīmes divi kazaki ņēmās viņam siet rokas, vīrs neizturēja un sāka saukt kā neprātā:

—    Sātan, atkāpies no manis! Atkāpies! Dievs, stāvi man klāt!…

—    Ko velti bļausties? — Ķirša sacīja. — No šitiem velniem vaļā netiksi ne ar krustu, ne lūgšanām.

—    Kas tad te notiek?… — zemstes uzraugs iejautājās, paskatīdamies apkārt kā jucis. — Omļaš!… Pārgalvi! .,. Mērdekli!…

—    Gana bļaustīties, neviena nesasauksi; ar viņiem esam rēķinus noslēguši, tagad tava kārta.

—   Ak debess tētīt! Tad mēs esam iekļuvuši slazdos?.,.

—    Neņem par ļaunu! Puiši, virvi viņam ap kaklu un raujiet augšā tepat kādā priedē!

—    Apžēlojies! — zemstes ierēdnis sāka lūgties. — Ko esmu tev nodarījis?

—    Vai tad jūs negribējāt mani pakārt? Labs tas parāds, kas godam atdots.

—    Es jau negribēju, dievs mans liecinieks, es ne: Omļašs visu rīkoja! Es netiku bildis ne vārdiņa…

—    Labi, labi! Tevī jau nevar vien aizklausīties. Veicīgāk, puiši!

—    Pažēlo! — zemstinieks sāka brēkt, novēlies zemē pie aizkrācieša kājām. — Plēs mani, sit… Liec nopērt ar pletnēm, dari ar mani, ko gribi… Tikai esi žēlīgs — atlaid dzīvu!

Zemstes uzrauga kroplīgais augums, viņa izmisuma pilnā seja, rudā sapinkātā bārda, izpūrušie mati — vārdu sakot, visa viņa āriene kazakiem likās tik jocīga, ka tie, smieklos locīdamies, pārlieku nesteidzās izpildīt sava priekšnieka pavēli. Vienīgi lādzīgais Aleksejs iežēlojās par nelaimīgo zemstes pļēguru.

—    Nepazudini viņa dvēseli, — viņš sacīja Kiršam, — dievs ar viņu!…

—      Tukša valoda, brāl, — aizkrācietis atbildēja, pamirk* šķinājis Aleksejam ar aci, — velciet vien augšā!… Vai arī ne… Pagaidiet!… Klausies, tu rudais suns! Ja gribi, lai tevi apžēloju, tad saki visu patiesību, tikai pielūko, ja sāksi minstināties, tūliņ būs cilpa kaklā! Vai Jurijs Dmit- ričs Miloslavskis ir dzīvs?

—   Dzīvs, tētiņ! Dievs mans liecinieks, dzīvs!

—   Vai patiesi tā ir? — Aleksejs izsaucās.

—   Kur viņš pašlaik atrodas? — Ķirša turpināja.

—        Muromas mežā, bajāra Timoteja Fjodoroviča viensētā.

—   Vai tu mūs turp aizvedīsi?

—   Aizvedīšu, labdari, aizvedīšu!

—   Vai palīdzēsi mums izglābt Juriju Dmitriču?

—   Palīdzēšu, manu tētiņ, palīdzēšu!

—        Un kur tagad ir bajāra Salonska meita Anastasija Timofejevna?

—   Nezinu, tētiņ!

—   Nezini?

—        Tik tiešām kā dievs debesīs, nezinu; esmu tik dzirdējis, ka tētiņš viņu aizvedis uz kādu klosteri Maskavas tuvumā, kur viņas krustmāte esot klostera priekšniece.

—   Vai bajāram viensētā ir daudz kalpu?

—   Daudz gan, mīļais: būs pāri par simtu.

—   Pāri par simtu? … Vai tu saki patiesību?

—        Skaidru patiesību, labdari! Visus pēc kārtas varu nbsaukt: Gavrila, Antons, Fedots, Kondratijs …

—       Ticu, ticu… Ak velns lai parauj! Tad tas nebūs viegli!… Te ar spēku vien galā netiksim…

—        Es tak jums palīdzēšu, — zemstes uzraugs viņu pārtrauca, — tikai atstājiet mani dzīvu; es zinu mežā visas taciņas un aizvedīšu jūs nakti līdz pašai viensētai, tā ka neviena dzīva dvēsele nemanīs.

—        Labi, godātais pjēgur! — Ķirša sacīja. — Ja mēs Izglābsim Juriju Dmitriču, tad es tevi atlaidīšu, nekā jauna nenodarījis; bet, ja tu būsi mums slikts palīgs, — dzīvu zemē ierakšu. Mazuli, dod viņam zirgu un pieliec blakus divus kazakus, un, ja tikai tie manīs, ka šis taisās laisties lapās vai arī, lai dievs pasargā, ievest mūs kur citur, nekā mums vajag, tad lai tūliņ miedz nost! Bet es tikmēr aizskriešu pēc sava Viesuļa — viņš tepat tuvumā ir — un kā likts panākšu jūs.

— Zirgos, brašie zēni! — Mazulis uzsauca. — Ei tu, rudbārdi, uz priekšu!… Rādi ceļu!… Jagailo, stājies viņam blakus pa labi, bet tu, Pavša, turies pa kreisi roki. Nu, puiši, ar dievpalīgu!…

III

Tautas pasakās un senās teiksmās izdaudzinātie biezie Muromas meži vēl šodien saglabājuši savas neapstrīdamas tiesības — iedvesmot krievu dzejnieku iztēli. Kam nav gadījies braukt tiem cauri, tas ar baiļu trīsām iztēlojas mežonīgo neapdzīvoto plašumu necaurredzamos biezokņus, irdenās smiltis, ar sūnām un bieziem egļu puduriem apaugušos nepārejamos purvus, drūmos klajumus, ko klāj daudzas paaudzes milzīgu priežu, kas iesējušās, uzaugušas un satrupējušas turpat, kur kādreiz slējušās to senās priekšteces un ciltsmātes; vārdu sakot, Muromas mežus arī mūsdienās daudzi iztēlojas —

Par raganu un vilkti mitekli,

Par laupītāju, spoku mājokli.

Taču, mūsu jaunajiem dzejniekiem par nožēlu un visiem ceļabraucējiem par laimi, šie meži jau sen zaudējuši savu poētiskumu. Velti būtu meklēt purva slīkšņu ieskauto ieplaku, kur, kā pauž senas teikas, reiz septiņu ozolu lapotnē pacēlies Soloveja — laupītāja nepieejamais mājoklis; Karačarovas ciemā neviens ziņkāram ceļotājam vairs neparādīs to vietu, kur atradusies buda, kurā dzimis un trīsdesmit gadus sēdin vien nosēdējis varenais spēkavīrs Iļja Muromietis. Par raganām vairs nerunā arī pašā Kijevā; ļaunie gari patvērušies vienīgi operās, un romantiskie laupītāji, pateicoties klasiskajiem kapteiņiem — apriņķu policijas priekšniekiem, svētajā Krievzemē iznīdēti pavisam; un nabaga ceļavīrs, kurš sapņojis izbaudīt visas nakts uzbrukuma šausmas, mājās pārbraucis, nopūzdamies izlādē savas pistoles un tikai dažkārt var palielīties ar savu vīrišķīgo uzbrukumu pasta stacijas uzraugam, kurš, dievs vien zina kādēļ, līdz pat pusnaktij nav viņam devis zirgus, vai arī ar uzvaru pār stūrgalvīgu važoni, kuram nudien kaut'kas bijis padomā, jo viņš pa nejēdzīgo smilšaino ceļu braucis soļos un, tuvojoties kādai gravai, svilpojis dziesmu. Bet visneciešamākais ir tas, ka sirmais mežs, kas sendienās visu iztēlē šķita tik noslēpumains, nenoteikts, bezgalīgs, — viss tagad izmērīts, sadalīts desetīnās, un romāna autors tur neatradīs neviena stūrīša, ko apriņķa mērnieks nebūtu viņam rādījis visas guberņas kopplānā. Tiesa gan, stāsta, ka arī mūsdienās pa mežu klīstot izbadējušies vilki un šur tur koku dobumos brēcot ūpji un apogi; tomēr šīs sīkās, otršķirīgās šausmas jau tiktāl apbružātas visos baismu romānos, ka neskartu dabu ar visu tās mežonīgo skaistumu mums drīz vien vajadzēs meklēt Barabinskas vientulīgajos klajumos vai Dienvidsibīrijas bezgalīgajos mežos.

Vairāk nekā pirms divsimt gadiem, tātad bezvaldnieka laikos, par kuriem gan nevaram īsti apgalvot, ka Muromas mežos toreiz dzīvojušas raganas, mežaini un jauni gari, tomēr vismaz šie tautas ticējumi tika godā turēti; un, runājot par laupītājiem, tad, par spīti visām soģu, brīvo ļaužu un tālaika zemstes policijas pūlēm, Muromas meža ceļš vispār bija diezgan bīstams. Kādas lejteces pilsētas tirgonis, dodamies ceļā uz Vladimiru, atvadījies no visiem saviem radiem un, veiksmīgi nobraucis līdz Muromai, uzskatījis par svētu pienākumu noturēt pateicības dievkalpojumu Muromas brīnumdariem, svētajiem un laulātajam pārim — kņazam Pjotram un kņazienei Fevro- nijai.

Tagad lūgsim lasītājus kopā ār mums pārcelties uz pašu Muromas meža biezokni, uz bajāra Salonska viensētu Silto Mītni. Lai sniegtu pēc iespējas tuvākas ziņas par tās atrašanās vietu, mēs tikai pateiksim, ka viensēta atradās verstis divdesmit no lielceļa un gandrīz tikpat tālu no Okas krastiem; šī upe šķērso vai, pareizāk sakot, norobežo lielo Muromas mežu. Verstis piecas šaipus viensētas vajadzēja likt pāri plašam purvam, kurā nozuda neliela upīte, kas, tālāk zagšus aizlocīdamās starp sūnekļiem un nelieliem, ar meldriem aizaugušiem ezeriņiem, ietecēja Okā. Pāri purvam aizlocījās šaura, tikko samanāma taka; abpus takas šķita plešamies zaļojošas pļavas, bet vai tam ceļavīram, kurš, pļavu jaukuma savaldzināts, uzdrošinātos pajāt sānis no dubļainās un līganas takas, zem zaļā mānīgā pārvalka glūnēja nāve, un viens vienīgs nepiesardzīgs solis virs šī bezdibenīgā muklāja ceļavīram nozīmētu neglābjamu bojāeju; reiz iestidzis, viņš bez citu palīdzības vairs nespētu izkļūt uz stingra pamata; katrs jauns mēģinājums izrauties no slīkšņas iegremdētu viņu aizvien dziļāk un, pamalām grimdams, šis cilvēks pārdzīvotu visas lēno nāves sodu mokas, ko radījusi cilvēku nežēlība un necilvēciskums. Viņpus slīkšņas sakās taisna stiga, kas izveda plašā klajumā, kuru no visām pusēm ieskāva purvi un biezi meži; apkārt visam klajumam stiepās sena klostera sienas, uz kura drupām bija celta bajāra Kručinas viensēta. Nelielā upīte, kuru mēs jau pieminējām, apmetuši līkumu gar visu sienu, tieši pie pašiem vārtiem klajuma pusē izveidoja iegarenu un diezgan platu dīķi; garš un šaurs čiksts veidoja it kā dambi, pa kuru varēja nokļūt pie pašām viensētas sienām. Visos četros žoga stūros atradās apaļi torņi, no kuriem divi, šķiet, ik brīdi draudēja sabrukt, bet otri divi, par spīti visām vecuma pazīmēm, vēl bija izmantojami. Virs galvenajiem vārtiem, uz kuriem bija samanāmas gleznojuma paliekas — tie droši vien bijuši svēto attēli —, slējās lidz pusei nojaukts sargtornis. Apžogojuma iekšpusē — gar visu austrumu sienu bija uzcelts bajāra Salonska baļķu nams, bet pārējo viensētas pagalma daļu aizņēma saimniecības ēkas un milzīgs zirgustallis. Pašā pagalma vidū bija redzamas diezgan plašas, bet zemas baznīcas atliekas; šaurie, plaisām līdzīgie logi gluži aizauguši ar zāli, bet visa spraišļu virspuse noaugusi ar sausseržu krūmiem, no kuriem laukā slējās divas trīs jaunas egles.

Jau sen bija iestājusies klusa pusnakts; kokos gaudoja vējš, un pie melnajām biezu mākoņu segtajām debesīm nespīdēja neviena zvaigznīte. Gandrīz visi Siltās Mītnes iedzīvotāji gulēja dziļā miegā, un vienīgi sargs, kurš atradās sargtornī, šad tad sasaucās ar savu biedru, kurš stāvēja pie vārtiem pagalma pretējā pusē. Sur tur logos pazibēja vārā lampadu gaismiņa pie svētbildēm, un tikai viena daļa bajāra Kručinas mājas likās spoži apgaismota. Prāvā istabā pie ozolkoka galda, uz kura atradās vakariņu atliekas, sēdēja Kručina-Salonskis ar savu sirdsdraugu bajāru Istomu-Tureņinu; pie istabas durvīm, pret sienu atspiedušies, snauduļoja divi kalpi; līdz ar katru jaunu vēja brāzmu, kas lika ieklaudzēties logu aizvirtņiem un pār mežu pārskriet dobjai šalkoņai, abi nodrebēdami bikli paraudzījās viens otrā un, šķiet, neuzdrīkstējās uzmest acis logiem, pa kuriem, par spīti tumsai, varēja saskatīt daļu rietumpuses sienas un sargtorni —• uz tiem krita spilgti apgaismotās istabas atblāzma.

«— Izdzer nu vēl šo kausu, — Kručina sacīja, pieliedams Tureņinam milzīgu sudraba krūku. — Jau sen esmu ievērojis, ka tu tikai tad dornā tāpat kā es, kad tev ir galvā krietns žvingulis. Saki, ko gribi, bet tu gan no visa pārlieku baidies. Drošam pieder pasaule, Andrej Ņikitič, bet bailīgo nekausta vienīgi tas, kurš tam par slinku.

—   Saprātība nav bailība, Timofej Fjodorovič, — Tureņins atbildēja. — Kālab gan dievs mums piešķīris prātu un domas, ja mēs, arī sirmu galvu piedzīvojuši, rīkosimies kā mazi bērni? Atļauj tev pateikt — tu gan pārlieku maz baidies; kaut, par piemēru, tā: aiz kam tev šitie divi del- veri slaistās pie durvīm? Vienīgi, lai noklausītos mūsu valodās.

—   Lai noklausītos? Kā viņi maz drīkst ko dzirdēt, kad stāv manā istabā?

—   Kā drīkst! … Ko gan dažkārt neuzdrīkstas šitas nekauņu dzimums. Klau, Timofej Fjodorovič, ja gribi turpināt ar mani aizsākto sarunu, tad izsūti laukā šos kalpus.

—   Nu, ja tu tā gribi, lai notiek! Ei, jūs, stulbeņi!… Ejiem prom!

Kalpi klusēdami paklanījās un izgāja otrā istabā.

—   Redz, tā jau ir labāk! — Tureņins noteica,- aizvērdams durvis. — Tātad, Timofej Fjodorovič, — viņš turpināja, apsēzdamies agrākajā vietā, — tu esi nolēmis atstāt Silto Mītni?

—   Ja, nekas nelīdz. Hetmanim Hotkēvičam jau vajag būt pie Maskavas, un, ja arī Ņižņijnovgorodas laupītāji ar savu atamanu Požarski un viņa jesaulu miesnieku Suhorukovu piesteigsies palīgā kņazam Trubeckim, tad viņam tikpat neklāsies labi — Zaruckis ar saviem kazakiem nedabūs ne rokas izvicināt; tad nu spried pats: kādu godu gan es iemantošu, visu šo laiku nosēdējis te, viensētā, kā lācis migā?

—   Tā gan ir, Timofej Fjodorovič; mums būtu labi tikt līdz pana Hotkēviča karaspēkam: ja viņš uzvarēs, jo labāk mums — arī mēs būsim turpat blakus, bet, ja nu viņu, par nelaimi, sakauj…

—   Ko tu runā?… Vai tas maz var gadīties?

—   Dievs vien zina! To nevar uzminēt, mīļais. Citkārt arī aitai palaimējas vilku nomedīt; un Požarskis nav parasts karavadonis, viņš ir viltīgs un māk izmantot gadījumu. Ja nu ņižņijnovgorodiešiem kaut kādi palaimējas noturēties pret poļiem un iztīrīt Maskavu, kas tad ar mums notiks? Tevi viņi saukā par nodevēju, un es jau arī, kazi, esmu Požarskim ierakstīts grēkāžos, tā ka mums abiem klāsies plāni. Bet, ja būsim pie Hotkēviča, tad, lai tur šā vai tā, ja redzam, ka labi nav, — laižamies prom uz Poliju un, ja ne šeit, tad tur būsim godā.

—   Nu, skaidrs, ka tā; tu pats redzi, ka nedrīkstam vilcināties.

—   Redzēt jau redzu, bet kā mēs aizkulsimies līdz poļu karaspēkam? … Ja mēs jāsim vieni… pielūko tik, ka nenonākam nagos tiem laupītājiem šišiem, kuriem, kā stāsta, Maskavas apkaimē nekur nevarot tikt garām. Ja ņemtu līdzi kādus trīsdesmit kalpus… bet ar tādu baru slepus garām neaizzagsies; turklāt Požarskis jau sen no Jaroslavļas ar visu karaspēku devies uz Maskavu.

—   Nekur viņš nebūtu ticis prom no Jaroslavļas, — Kručina izsaucās, — ja tas nejēga Seņka Zdanovs nebūtu aizdūris garām!* Kas gan viņam bija lēcies?… Es viņu, pašu brašāko no maniem kalpiem, aizsūtīju pie Zarucka, bet Zaruckis viņu kopā ar diviem kazakiem sūtīja uz Jaroslavļu nodurt Požarski — pat to tas maitasgabals neprata izdarīti… Ja tā padomā, tad šitādus bezkauņas nav pat vērts barot!

—   Lai nu būtu kā būdams, Timofej Fjodorovič, taču nekas nelīdz, jādodas vien projām uz labu laimi. Bet, tā kā, manuprāt, ir labāk tomēr nonākt Požarska nekā to nolādēto šišu rokās, tad mans padoms būtu — vieniem pašiem mums ceļā nedoties.

—   Es arī tāpat domāju. Tātad ja rīt laiks būs labāks … Tpī, tu tētīt! Sito trako vēju! Cik neganti šņāc mežs!

—   Jā, laiks iegriezies nejauks. Un, jāteic, mežā jau nav kā uz klaja lauka: arī neliels vējelis saceļ tādu troksni, ka domāt — vai pastardiena klāt… Klau! Vai dzirdi? Te svelpj, te gaudo … Ak debestētīt! Kas tad tas?… Tīri kā cilvēku balsis!

—  Nudien, — Kručina apliecināja, celdamies kājās, — arī man tā izklausījās… — viņš piebilda, pa logu raudzīdamies uz sargtorni.

—   Nē! — Tureņins atbildēja, šaubās papurinādams galvu. — Tas nav tepat tuvumā, bet kaut kur uz stigas viņpus dambja.

—   Diez vai tūr Omļašs ar saviem puišiem nejāj atpakaļ? — Kručina minēja.

—   Var gan būt, — Tureņins atbildēja, — tomēr nenāktu par Jaunu, ja tu liktu pamodināt kādus desmit puišus.

—   Kālab gan?

—   Tāpat vien, lai, kas zina, kādi viesi neierodas pārāk pēkšņi…

—  Apžēlojies, mijais! Kādi viesi?… Kurš vēl bez mūsējiem tādā tumsībā spēj tikt pāri purvam?

—   Tā jau ir gan; tomēr nudien nebūtu par Jaunu…

—   E, bet es redzu, ka tu vēl neesi izdzēris savu kausu. Nu tad, brāl, tukšo nu laukā uz veselībul Varbūt tad tev radīsies vairāk drosmes. Apžēliņ, no kā tu baidies? Mūsu pusē nekāda karaspēka nav; un, ja arī būtu, tad kuru gan nelabais trenks šurpu? Droši vien mēs abi būsim pārklausījušies. Omjašs pazīst mežā katru taciņu, bet diezin vai arī viņš tagad dotos pāri purvam.

—   Kur tu viņu aizsūtīji?

—   Pie Zamjatņas-Opaļeva. Šodien vai rīt mazā gaismiņā viņam jābūt atpakaļ. Nu tad, Andrej Ņikitič, norunāts: rīt dodamies ceļā. Vai tu zini, ka mums vajadzēs jāt gar Troickas klosteri?

—   Kāpēc?

—   Jāiegriežas tak Hotjkovas klosterī pēc Nastjeņkas, viņa nu jau ceturto mēnesi dzīvo tur pie savas krustmātes — manas māsas, klostera priekšnieces Irinas. Visu mūžu tak nevar palikt līgava, laiks kļūt panam Gonsevskim par sievu; turklāt, ja mums vajadzēs doties uz Poliju, kā tad lai viņu vēlāk dabū rokā? Lai gan, patiesību sakot, es neesmu tāds kā tu, Andrej Ņikitič, un negribu ne ticēt, ka šie Ņižņijnovgorodas salašņas spētu turēties pretī apmācītam poļu karaspēkam un tik izcilam karavadonim, kāds ir hetmanis Hotkēvičs.

—   Nesaki vis, Timofej Fjodorovič, visādi var gadīties; ja nepadomā par priekšdienām, vēlāk var iznākt kost pirkstos. Nu, un saki man — ja mēs rīt dodamies prom no šejienes, ko tu iesāksi ar Miloslavski? Vai tiešām vadāsi sev līdzi?

—   Jā, man gribētos šo nodevēju ar paša rokām nodot panam Gonsevskim.

—  Nē, Timofej Fjodorovič, ja nu paši iekrītam, tad būsim ķezā: viņš tak ir dzīva liecība.

—   Kas tiesa, tās tiesa, vajadzēs viņu atstāt tepat.

—      Redz, te nu ir! Nu, kam tu esi uzkrāvis sev kaklā šitās rfipes? Ja tavs Omļašs būtu klausījis mani, tad par tādu Miloslavski jau sen nebūtu ne ziņas, ne miņas, bet nē: «Man, sak, bajārs pavēlējis dabūt viņu rokā dzīvu!» DzīvulNoņemies nu ar viņu tagad!

—   Vai tu maz zini, ka šitas puišelis mani apvainoja pie galda pana Tiškēviča un visu manu viesu klātbūtnē? Negribas ne atcerēties!… — Kručina turpināja, acīm iezvērojoties. — Šis kucēns uzdrīkstējās man draudēt… Un tu gribi, lai es apmierinos ar viņa nāvi… Nē, velns lai parauj! Es gribēju un vēl tagad gribu pamazām nobeigt viņu, važās iekaltu, lai viņš kūst kā svece, lai, mirdams lēnā nāvē, uzzina, ko nozīmē apvainot bajāru Salonski!

—   Tā jau ir, — Tureņins viņu aukstasinīgi pārtrauca, — zināms, ir jauki patīksmināties par sava ienaidnieka mokām, bet tikai tā, lai pēcāk nebūtu jānožēlo. Tu viņu atstāsi te… Bet, ja nu — lai dievs pasargā — viņš, tev prom esot, kaut kā izraujas brīvē?.,. Ek, Timofej Fjodorovič, klausi nu manam padomam… Miroņi tur mēli aiz zobiem.

—  Tad tu domā? …

—   Nu, skaidrs! Viens dunča dūriens, un ne gailis pakaļ nedziedās!

Bajārs Kručina, brīdi klusējis, pusbalsī atkārtoja:

—   Ar dunci!… Bet vai tas patiesi jādara man pašam? …

—   Kas tev to teica? Vai nu tev brašu zēnu trūkums, vai? … Pasaki tikai…

—  Omļašs un Pārgalvis ir ceļā, bet uz citiem es necik daudz nepaļaujos.

—  Liec paaicināt manu namzini: viņam roka nenodrebēs.

—  Tad tu domā, ka mums tas jādara?,,, Ka mūsu drošības labad? …

—   I\ā tad! Viņš tak mums ir kā pineklis ap kājām; viņam gals tikpat — tā būs vieglāk ij mums, ij viņam.

—   Nu, lai tad notiek pēc tava prāta, — Kručina sacīja, lēnām celdamies kājās. Viņš piepildīja milzīgu kausu ar vīnu un, izdzēris to vienā paņēmienā, piegāja pie durvīm, jau saņēma tverokli, bet piepeši apstājās; šķiet, dažus mirkļus viņš cīnījās pats ar sevi un pēdīgi neskanīgā balsī nočukstēja:

—  Nē! Nevaru!.,, Nekādi nevaru!., t

—   Dīvains gan tu man esi! — galvu nogrozījis, sacīja Tureņins. — Tu tak gribēji viņu nomērdēt, važās iekaltu?

—   Jā, un, tiklīdz atceros, ka šitas pienapuika uzdrīkstējās mani nozākāt, tad tūliņ asinis vārāsl

—   Bet kas tad tevi kavē?

—   Kas kavē!… Ek, Andrej Ņikitič! Dusmās esmu spējīgs uz visu: pats noduršu katru, kas stāsies man ce|ā… Bet viņš tak ir manā gūstā!.,.

—   Jo labāk.

—   Važās iekalts … bada novārdzināts, tikko dzīvs … Tiklīdz iedomāju, ka viņš, ne vārda nebildis, kā moceklis pastieps pretī savu kaklu… Nē, Andrej Ņikitič, nespēju!… Dievs mans liecinieks, nespēju!…

—    Ko tur teikt, Timofej Fjodorovič, zināms, ka žēl — jauns, zaļoksnis puisis, varētu dzīvot līdz sirmiem matiem … Bet, ko lai dara, paša krekls katram tuvāks.

Salonskis atkrita uz sola un, ar abām rokām aizsedzis seju, neatbildēja ne vārda.

—    Paklausies, mīļais, — Tureņins turpināja, — kas padarīts, padarīts, atceļa vairs nav; un kas gan tur ko prātot? Vai tad Miloslavskis manā klātbūtnē nesacīja ņižņijnovgorodiešiem, lai nepakļaujas Vladislavam? Vai tie nedevās uz Maskavu pēc viņa padoma? Vai viņš tos neuzkūdīja, stāstīdams par poļu nespēcību un Maskavas pilsoņu gatavību sacelties pret Gonsevski? Vai viņš nebija zvērējis uzticību Vladislavam? Vai viņš nav lauzis savu zvērestu, un vai šāds nodevējs nav pelnījis nāvi? Nu, ko tad tu klusē? Atbildi, Timofej Fjodorovič!

—    Bajār Tureņin, — Kručina sacīja, uzmetis viņam drūmu skatienu, — ne jau mums abiem būtu jātiesā Miloslavskis… Bet tev taisnība: griezties atpakaļ nav iespējams. Dari, ko gribi… Un lai šis asinis paliek uz tavas sirdsapziņas!

—  Amen! — Tureņins teica, iedams uz durvīm.

—    Pagaidi! — Salonskis izsaucās. — Vai dzirdi?… Tas vairs nav vējš …

—   Jā, — Tureņins atbildēja, atvērdams logu. — Patiesi! … Klaudz zirgu pakavi!

—   Vai tiešām tas ir Omļašs! Tad gan viņš ātri atgriezies … Klusu!… Sargs ar kādu sarunājas… Liekas… patiesi! Tā ir Prokofjiča balss.

—  Tā zemstes pļēgura, kurš dzīvo pie tevis?

—   Jā, es viņu aizsūtīju kopā ar Omļašu.

—       Tad jau pareizi vien ir; tiem jābūt viņiem… Rau, arī sargs nokāpa no torņa … Ver vaļā vārtus … Velna milti!… Cik vīru tu aizsūtīji kopā ar Omļašu?

—   Viņi bija tikai četri.

—       Četri? … Vai tik tā bija?… Te liekas daudz vai» rāk … Pagaidi… tpī, tu tētīt, kāda tumsībai

Tad pagalmā atskanēja sāpju kliedziens, līdzīgs mirstoša cilvēka vārgam, dziestošam vaidam.

—   Ko tas nozīmē? — Tureņins steigšus ieprasījās.

—        Nejēgas! — Kručina norūca. — Vai tik nebūs tumsā kādu saminuši?

—       Timofej Fjodorovičl — Tureņins izsaucās. — Paraugies nu!… Man liekas, no vārtiem kājām nāk šurp tā kā pārlieku daudz vīru …

—       Patiesi… Nu, lai paldies Zarnjatņam! Es lūdzu, lai viņš atsūta man pāris desmitu savu kalpu. Man te puse ir vārguļu, un, ja mēs paņemam līdzi kādus trīsdesmit, tad vajag cilvēku, kas var viensētu apsargāt. Kazi, var vēl uzmaldīties kādi laupītāji.

—        Vai tev te ir tāda kārtība, ka naktī vārti stāv līdz kājai vaļā?

—   Ko tu tur stāsti?

—   Vai tad neredzi? Sargs nemaz netaisās vērt ciet.

—   Patiesi… Varbūt vēl visi nav iejājuši.

—       Nav visi? … Liekas, jau tāpat krietns bars pārnāca pāri pagalmam.

Piepeši priekšnamā iedunējās daudzu ātru nācēju soļi.

—       Timofej Fjodorovič! — Tureņins baiļpilnā balsī iesaucās. — Viņi nāk šurp!…

—       Ko tas nozīmē?… — Kručina noprasīja, pienākdams pie durvīm.

Blakus telpā atskanēja skaļš kliedziens, un istabā steigšus ienāca Ķirša piecu kazaku un Alekseja pavadībā.

—   Nodevība! — Salonskis iekliedzās.

—        Klusu!… — Ķirša uzsauca, notēmēdams uz viņu savu pistoli. — Klausieties, bajāri! Ja kāds no jums kaut iepīkstēsies, būs beigts uz vietas! Timofej Fjodorovič, ved mūs tūdaļ uz turieni, kur esi noslēpis Juriju Dmitriču Miloslavski.

Salonskis pastiepa roku, lai pagrābtu no galda dūci, taču Tureņins, viņu atturējis, iesaucās:

—       Dieva dēļ, bajār, nepazudini mūs abus! Labo cilvēk! — viņš turpināja, uzrunādams Ķiršu…

—   Klusē! Ne vārda! — aizkrācietis pārtrauca. —> Kur ir viņa cietuma atslēgas?

Kručina klusēdams norādīja uz sienu.

—   Labi, — Ķirša sacīja, noņēmis atslēgas no sienas, — ņemiet katrs pa svecei un rādiet, kurp jāiet… Un dievs lai jums žēlīgs, ja lūkosiet celt trauksmi!… Puiši, ņemiet viņus zem rokas! Nažus pie rīkles.., Redz, tā… ejarnt

Blakustelpā viņiem pievienojās vēl pieci kazaki; divi kalpi gulēja uz grīdas ar sasietām rokām un kājām. Nokāpuši pa kāpnēm, viņi nopakaļ Salonskim devās uz baznīcas drupām. Ejot gar saimniecības ēkām, par spīti dziļajam klusumam, ko visi ievēroja, viņu soļu troksnis pamodināja vairākus kalpus; divās vai trīs vietās ļaudis sarosījās, un pavērās logi.

—   Timofej Fjodorovič! — Ķirša brīdināja. — Ja visi šie ģīmji acumirklī nepazudis, tad… — viņš pielika pistoles stobru bajāram pie deniņiem. — Vai dzirdi, bajār?

Salonskis neatbildēja ne vārda, bet Tureņins baiļu aizžņaugtā balsī uzsauca:

—   Ko jūs, muļķi, te lūraties? Vai gribat slepus noskatīties, ko dara jūsu bajāri?.,. Es jums, neliešiem, gan rādīšu!…

Logi aizvērās, un atkal iestājās pilnīgs klusums. Piegājuši pie drupām, kazaki, sekodami bajāram Kručinam, iegāja izpostītajā baznīcā. Ēdamtelpā iepretim vietai, kur vēl bija manāmas mūra kanceles atliekas, Salonskis norādīja uz platu čuguna plāksni ar biezu gredzenu. Kad plāksni pacēla, atklājās šauras un stāvas kāpnes, kas veda lejup.

—   Timofej Fjodorovič, — Ķirša sacīja, — papūlies nu iet pa priekšu, bet tu, bajār, — viņš turpināja, pievērsies Tureņinam, — nāc man blakus; ja jums te butu kada izeja un viņš mums aizšmauks, tad vismaz jūsu žēlastība nekur nevarēs sprukt.

Nokāpuši kādus divdesmit kāpienus lejup, viņi nokļuva plašā pazemes telpā; čuguna un akmens plāksnes ar uzrakstiem un iekaltiem vārdiem norādīja, ka šī pazemes telpa ir sena kapu velve, kur kādreiz apglabāti mirušie mūki. Kādā iedobumā zemas, ar dzelzi apkaltas durvis bija aizslēgtas ar milzīgu piekaramo slēdzeni. Kručina, ne vārda nebilzdams, apstājās pie tām; vienā mirkli slēdzene tika atslēgta, durvis atvērās, un Aleksejs kopā ar Ķiršu un diviem kazakiem pa šauru spraugu iegāja vai, pareizāk sakot, ar svecēm rokās iespraucās nelielā četrstūrainā pagrabā. Tur, ar resnu ķēdi piekalts pie sienas, salmos gulēja nelaimīgais Miloslavskis. Padzirdējis neparastu troksni un ieraudzījis ienākušos cilvēkus, viņš klusēdams pārkrustījās un ar roku aizsedza acis.

—   Vai manu! Mēs esam apkrāpti! — Aleksejs Izsaucās. — Tas nav viņš!

Pazīstamā balss pusdzīvo Juriju atmodināja no pus- nemaņas; viņš atvēra acis, paslējās augšup un, pastiepis uz priekšu rokas, vārgā balsī ierunājās:

—   Aleksej, vai tas esi tu?

—   Ak dievs!… Tā ir viņa balss! — uzticamais kalps izsaucās, nokrizdams savam kungam pie kājām. — Jurij Dmitrič! — viņš iešņukstēdamies turpināja. — Mīļais!… Manu tētīt!… Ak, nelieši!… Bezdievji!… Ko viņi ar tevi izdarījuši? Ak, manu dieniņ! Gluži pēc miroņa!,.. Mežoņi! Bendesmaisi!

Šņuksti aprāva viņa vārdus; viņš pārklāja ar skūpstiem Jurija rokas un kājas, bet Jurijs pats, šķiet, vēl nespēja attapties no šīs negaidītās pārvērtības un neapjēdza, kas ar viņu notiek.

—   Labi, Aleksej, pietiek! — aizkrācietis sacīja. — Gan vēlāk pagūsi izpriecāties un izbēdāties, tagad mums tam nav vaļas. Puiši! Veicīgi atlauziet vaļā važas… vai arī ne… paga… šai saišķī vajag būt arī važu atslēgām.

Ķirša nebija maldījies — atslēgas atradās, un pēc dažiem mirkļiem viņi, vezdami zem rokām Juriju, kurš tikai ar pūlēm cilāja kājas, iznāca no pagraba.

—   Aleksej, — aizkrācietis sacīja, — ved savu kungu ātrāk laukā, svaigā gaisā, bet mēs tūliņ jums sekosim. Nu, bajāri, — viņš turpināja, — laipni lūdzam Jurija Dinitriča vietā; jums divatā garlaicīgi nebūs; jūs esat gudri vīri, kazi, būs ko pārrunāt. Ei, brašuļi! Palīdziet viņiem iekļūt goda istabā, kur viņi cienāja bajāru Miloslavski.

Tureņins gribēja kaut ko sacīt, taču kazaki, viņā neklausīdamies, abus iegrūda pagrabā, aizslēdza durvis un, kad atkal bija izkļuvuši baznīcā, gribēja nolaist lejup čuguna plāksni, bet Ķirša, nelicis viņiem šo eju aizsegt, izgāja uz lievenēm. Svaigais gaiss, šķiet, bija padarījis izvārgušo Miloslavski mazliet žirgtāku. Viņi bez kādām

grūtībām aizgāja līdz vārtiem, pie kuriem sardzē stāvēja divi kazaki un zemē gulēja nogalinātais sargs; uz čiksta, soļus desmit no sienas, pie zirgiem gaidīja pārējie kazaki un zemstes uzraugs. Aleksejs, citiem piepalīdzot, uzsēdināja Juriju zirgā, un viss pulciņš nopakaļ ceļvedim, kurš, divu kazaku apsargāts, jāja pa priekšu, pilnīgā klusībā ticis pāri čikstam, laidās rikšos prom pa stigu, kas veda uz purvu.

IV

Kad viņi bija tā rikšiem nojājuši verstis četras, Ķirša lika saviem kazakiem apstāties, lai ļautu mazliet atpūsties Miloslavskim, kurš tikai ar pūlēm turējās zirgā, kaut arī viņu no vienas puses balstīja Ķirša, bet otrā pie paša kāpšļa jāja Aleksejs.

—  Atpūties, bajār, — aizkrācietis sacīja, izvilkdams no somas blašķi ar vīnu un pīrāga gabalu, — un ņem iedzer un uzkod, ko dievs devis. Tagad tev vajadzēs stingrāk turēties zirgā: ceļš tūliņ iegriezīsies purvā, un mums vajadzēs jāt pa vienam, tad tevi neviens nevarēs atbalstīt.

Jurijs, ne vārda neatbildēdams, kāri paķēra pīrāgu un sāka ēst.

«— Nu, Jurij Dmitrič, — Ķirša turpināja, — lieliski gan, kā redzams, tu esi' barots pie bajāra Kručinas! Ak, mīļais, palūk, kā viņš ēd pilnām mutēm! Bet tas pīrāgs jau nemaz nav diez cik teicams.

—   Bendes gatavie! — Aleksejs sacīja. — Kaut viņi paši nosprāgtu bada nāvē!… Ēd, dārgaisl Ed, mans mīļais!… Slepkavnieki!

—   Ņem nu, iedzer vīnu, bajār, — Ķirša piebilda. — Ak tu manu dieniņ! Paskat, ar pūlēm vien spēj noturēt blašķi rokās! Ir nu gan tie viņu sabeiguši!

—   Basurmaņi! Antikristi! — Aleksejs izsaucās. — Kaut viņiem pašiem visā mūžā ne pile vīna vairs netiktu rīklē, nolādētie!

Mazliet apmierinājis savu izsalkumu, Jurijs diezgan stingrā balsī sacīja:

—   Paldies, labais Ķirša; redzams, liktenis man lēmis mūžam palikt tavam parādniekam. Kuru reizi tu mani jau glāb no nāves? …

—   Kas tev, Jurij Dmitrič, par prieku tā runāt! Lai pal* dies dievam, ka vienmēr ir izdevies; bet, ja skaitām reizes, tad tava viena ir tikpat vērta, cik visas manas kopā. Kads tur brīnums, ka es tev kalpoju, — labs ar labu arī jāatmaksā, bet kālab tad tu noņēmies ar mani veselas pusotras stundas, kad atradi mani stepē gandrīz beigtu un varēji pats nosalt, gribēdams palīdzēt pavisam nezi- namam cilvēkam? Nē, bajār, es nemūžam nespēšu tev atmaksāt.

—   Bet kā tu uzzināji, ka esmu ieslodzīts?… Kā tev tas izdevās?…

—   Kad nonāksim brīvā vaļā, visu izstāstīšu, bet tagad tu gan būsi atpūties, tad nu ir laiks doties ceļā. Ja šie viensētā visu uzzinās un sāks dzīties mums pakaļ, tad būs slikti: purvā nav iespējams laisties auļos, un mūs uz galvošanu visus apšaus pa vienam vien ka cāļus.

—  Gan jau, Kirila Pahomič, — Mazulis sacīja, — bez bajaru pavēles rnums pakaļ nedzīsies, bet mēs, kaut arī tu netiki, tomēr atkal aizceļam pazemes ejai priekšā to plāksni, tā ka bajārus tik drīz rokā nedabūs.

—   Ek, brāl Mazuli, nevajadzēja vis! Ja nu viņus neatradīs un abi nomirs bada nāvē?

—   Kas tad par nelaimi? To viņi arī pelnījuši! Vai tad tev viņu žēl?

—   Nevar teikt, ka žēl, bet, taisnību sakot, bajārs Salonskis man nekā ļauna nav nodarījis; esmu viņa mājās gan ēdis, gan dzēris. Citādi ir ar Juriju Dmitriču — viņš gan negrēkodams varētu nomaitāt Salonski, bet, par nelaimi, viņam ir meita, tāpēc arī Jurijs nedrīkst… Ek, ka tevi nelabaisl Ja vien varētu, es jātu atpakaļ!… Nu, nekā nevar darīt… Ei jūs, tur priekšā! … Sāciet kustēties! Un lai rudmatis pa purvu jāj pirmais, un, ja vien viņš sadomātu laist vaļā ļekas, ielaidiet viņam pakausī lodi… Ar dievpalīgu!

Aizjājuši līdz sllkšņājam, visi kazaki izkārtojās vienā rindā. Zemstes uzraugs jāja pa priekšu, bet viņam nopakaļ kazaks, turēdams gatavībā šauteni, lai nogāztu viņu no zirga, tiklīdz viņš mēģinātu bēgt. Kaut arī ar lielām pūlēm un nemitīgi pārvarot briesmas, viņi tomēr bez kādiem starpgadījumiem nojāja gandrīz visu purva lakas gabalu, bet soļus desmit pirms stingrā ceļa sākuma zemstes uzrauga zirgs satrūkās no resnas siekstas, kas gulēja šķērsu pāri takai, izslējās pakaļkājās, nogāžas uz sāniem un, piespiezdams jātnieku ar visu savu augumu, kopā ar viņu līdz pusei iegrima dumbrājā, kas pašķirdamies no visām pusēm apņēma zirgu un jātnieku un, līdzīgi žņaudzējčūskai, kas pamazām ierij dzīvu laupījumu, sāka abus lēni vilkt iekšā savās bezdibenīgajās dzīlēs.

—   Mīļie, palīdziet! —zemstes uzraugs iebrēcās. —Slīkstu! .,. Palīdziet!

Kazaki apstājās, taču Ķirša sāka saukt:

—   Ko jūs, puiši, viņā klausāties? Jājiet garām!

—   Mīļie ļautiņi, palīdziet! — zemstes uzraugs turpināja brēkt. — Mani velk lejup!… Žņaudz elpu! ,.. Palīdziet! .,.

—   Ek, dārgais! — Aleksejs sacīja, zemstinieka žēlo brēcienu aizkustināts. — Liec viņu izvilkt laukā! Tu tak pats viņam apsolīji…

—   Jā, —- Ķirša aukstasinīgi atbildēja, — es apsolījos viņu palaist vaļā, nedarot viņam neko ļaunu, bet, ka vilkšu viņu laukā no dumbra, mums nekādas norunas nav.

—   Paklau, Ķirša Pahomič, — iejaucās arī Mazulis, — velns viņu rāvis! Ko darīsim! Lai tā arī notiek, pavēli vilkt viņu laukā.

—   Ko niekus, brāl! Mēs tak solījām palaist viņu uz visām četrām debespusēm, un, j;a viņam ienācis prātā pajādelēt pa purvu, kāda mums tur daļa? Lai drasē laimīgs!

—   Dieva dēļ, — Miloslavskis Izsaucās, — glābiet šo nelaimīgo!

—   Ai, bajār! — Ķirša atbildēja. — Nav īstais laiks mums ar viņu noņemties; un kas gan te ko prātot? Nezāle jāiznīdē!

—   Vai nedzirdi, kā viņš vaimanā? Vai tiešām tevī nemaz nav žēlsirdības?

—   Nē, Jurij Dmitrič! — aizkrācietis noteiktā balsī atbildēja. — Parāds ir jāatmaksā. Vakar šis nelietis pats pirmais skrēja pēc virves, kurā mani pakārt. Rikšos, puiši! — viņš uzsauca, kad viss pulciņš bija izjājis uz cieta ceļa.

Vēl ilgi līdz viņiem pa vējam atlidoja zemstes ierēdņa izmisīgie brēcieni; skaļā atbalss izkliedēja tos pa mežu — piepeši viss apklusa. Aleksejs noņēma cepuri, pārmeta krustu un pusbalsī teica:

—   Kungs, dod mieru viņa dvēselei!

—    Un piešķir viņam debesu valstībul — Ķirša pie« bilda. — Viņā saulē es šim vīrelim ļauna nevēlu.

Nebija viņi vēl tikuši ne pusversts attālumā no purva, kad priekšējo jātnieku zirgi pacirtās sānis un sāka krākt; pēc brītiņa aiz krūmiem pazibēja acis, spožas kā ogles, un piepeši starp kokiem gar mežmalu aizjoņoja vesels vilku bars.

—    Kas šitiein zvēriem par varenu jušanu! — Ķirša sacīja, noskatīdamies vilkiem pakaļ. — Vai redziet: viņi tak lēkšo uz purvu …

Neviens neatbildēja uz šiem vārdiem, no kuriem krietnajam Aleksejam mati slējās stāvus un sirds pamira. Reizē ar rīta svīdumu viņi beidzot tika laukā no meža uz lielceļa un, nojājuši vēl verstis trīs, nonāca ciemā, no kura līdz Muromai atlika ne vairāk par divdesmit verstīm. To pašu brīdi, kad kazaki, apstājušies pie iebraucamās vietas, kāpa nost no zirgiem, tālumā parādījās itin prāvs pulciņš jātnieku, kas virzījās šurp pa Ņižņijnovgorodas ceļu. Aleksejs, ievedis Juriju istabā, sāka rūpēties par azaidu un skubināt saimnieku, kurš solījās viņus pabarot ar lielisku zivju viru. Visi kazaki sajāja pagalmā, un Ķirša, nelicis izņemt zirgiem laužņus no mutes, palika pie vārtiem, lai pavērotu svešos, kuru priekšējais jātnieks, nonācis pret iebraucamo vietu, nokāpa no zirga un, piegājis pie Kiršas, sacīja:

—    Lai tev veselība, krietnais cilvēk! Tu, kā redzu, neesi šejienietis?

—   Jā gan, cienītais, — aizkrācietis atbildēja.

—   Tad jau tev nav nemaz ko jautāt.

—   Kas lai zina, ko tu gribi izdibināt.

—    Tad, redz, bajāri nezina, kurš ceļš ved uz Siltās Mītnes viensētu.

—   Uz Silto Mītni? Pie bajāra Salonska?

—   Tad tu tomēr zini?

—    Kā nu nezināšul Jūs jau esat īstajam ceļam pajā* ļuši garām.

—   Verstis trīs no šejienes?

—   Kā tad: ceļš palika jums pa labi roki.

—    Redz, kā!… Mēs jau pēc nostāstiem arī tā domājām, tikai baidījāmies nomaldīties; rau, kas te par biezokni: ja laidīsies iekšā, ceļa neprasījis, vari aizkultiea diezin kur.

Kamēr abi tā sarunājās, svešie nonāca pret iebraucamo vietu. Pa priekšu jāja virs ar tamburinu; ar roku uzsizdams pa to, viņš deva zīmi vienkāršajiem ļaudīm, lai atbrīvo ceļu; aiz viņa blakus jāja divi grezni ģērbušies bajāri; soļus divus aiz tiem — sārtvaidzigs resnulis ar garumgaram ūsām, poļu drēbēs un milzīgu cepuri galvā un aiz tiem visiem — kādi desmit labi apbruņoti kalpi,

—  Stepan Kondratjevič, — priekšējais jātnieks sacīja, piegājis pie viena no bajāriem, kurš izskatījās spēcīgāks un cienīgāks par otru, — lūk, šis puisis teic, ka ceļš uz Silto Mītni esot palicis mums aiz muguras.

—   Redz, nu, — izsaucās uzrunātais, — vai es neteicu, ka mums jājāj pa to ceļu? Pie visa esi vainīgs tu, Foma Sergejevič! Ne velti visgudrais Salamans vēsta: «Vīra nesaprātība noved viņu no pareizā ceļa.»

—   Nav liela nelaime, — otrs bajārs atbildēja, — ka esam nojājuši divas trīs liekas verstis; daudz sliktāk būtu, ja mēs apmaldītos. Ja ūdenim neredzi dibena, nebrien iekšā bez apdoma, allaž mēdza teikt nelaiķa cars Fjodors Joannovičs. Dažkārt, kad viņš sadomāja uzjautrināties un paskandināt zvanus, — bet viņam, lai viņam debesu valstība, jo bieži labpatikās to vēlēties — tad aizvien mani kā savu tuvāko atslēgzini sūtīja ar atslēgām uz zvanu torni pārbaudīt, vai kāpnēm visi pakāpieni veseli. Reiz, atceros kā šodien, nozvanījis uz liturģiju, viņa cariskā majestāte sūtīja mani…

—  Zinu, zinul Reizes desmit jau esi man to stāstījis, — staltākais bajārs viņu pārtrauca. — Ieiesim labāk iekšā un kaut ko uzkodīsim. Kaut arī ir sacīts: «Tava mute pabaros tavu vēderu,» — tomēr no tērgāšanas vien paēdis nebūsi. Bet jūs pieraugiet — no zirgiem nost nekāpt, mēs tūliņ atkal dosimies ceļā.

To pateikuši, abi bajāri, kuros lasītājs droši vien jau būs pazinis Ļesutu-Hrapunovu un Zamjatņu-Opaļevu, nokāpa no zirgiem un iegāja mājā. Arī sartvaidzīgais resnulis notrausās no sava zirga, un, kad viņš pienāca pie vārtiem, tad Ķirša, aizstājies viņam ceļā, smaidīdams sacīja:

—  Skat, kas par brīnumiem! Sveicināts, jūsu gaišība pan Kopičinski! Vai esat sveiks un vesels?

Polis lepni noskatījās uz Ķiršu un gribēja paiet tam

garām.

—      Ko nu tā cel degunu gaisā, pan? — aizkrācietis turpināja, pieturēdams viņu aiz rokas. — Pārmij kaut vārdiņu!

—   Co to jestt — Kopičinskis uzbrēca, pūlēdamies izrau* ties. — Laid vaļā, moskali!

—  Vai tad tu viņu pazīsti? — Kiršam prasīja kāds no atjājušo bajāru kalpiem.

—   Kā tad! Mēs esam seni paziņas. Vai tev, pan, negribas uzkost? Man ir cepta zoss.

—   Paklausies, moskali! — Kopičinskis iespiedzās. — Ja tu neatstāsies, tad dalibog …

—  Nav ko ālēties, augstdzimušais pan! Kāds no tā labums? Te nevienas kāpostu dobes nav, nebūs kur paslēpties …

Polis izrāvās un, pāris soju atkāpies, ar bargu seju satvēra sava zobena tverokli.

—  Nebīsties, labo cilvēk! — kalps sacīja. — Viņš tikai baida: tas zobens jau viņam no koka.

—  Vai no tiesas! Ei, paklau, pan! — Ķirša sauca pakaļ polim, kurš steidza nozust istabā. — Kuram moskalim tu atņēmi šito zobenu? … Prom ir … Kā viņš ticis pie jums?

—  Viņš, vai zini, — kalps atbildēja, — pirms mēnešiem četriem atbrauca no Maskavas, bet laikam nevarēja lāgā satikt ar panu Tiškēviču, kurš tolaik ar savu reģi- mentu uzturējās mūsu apvidū; stāsta, ka viņam esot pateikts — ja atgriezīšoties Maskavā, viņu tūdaļ pakāršot; tā nu viņš piemetās pie mūsu kunga Stepana Kondratiča Opaļeva. Are, kas viņam par stulbu ģīmi!… Ietaisījies pie bajāra par ākstu, bet nu tik kašķīgs, ka lai dievs pasargā!

Arī Ķirša iegāja istabā. Abi bajāri sēdēja pie galda un nopūlējās ap prāvu pīrāgu, nepievērsdami nekādas uzmanības Miloslavskim, kurš galda viņā galā klusēdams ēda zivju viru, ko bija pagatavojis iebraucamās vietas saimnieks.

—  Vai tu, puis, stāstīji mūsu ļaudīm, — Lesuta apvaicājās aizkrācietim, — ka esam pajājuši garām ceļam uz Silto Mītni?

—  Jā, bajār. Es vakar pats tur biju.

—   Un redzēji Timoteju Fiodoroviču?

—   Kā tad! Gan viņu, gan bajāru Tureņinu.

—   Ak tad arī Tureņins ir viensētā? Nu, kā viņiem ar veselību?

—   Paldies dievam! Tikai trakoti nokavējušies.

—   Kā tad tā?

—        Vai tad tu, bajār, nezini?.,. Viņi tagad abi dzīvo kā vientuļnieki.

—   Kā vientuļnieki?

—        Kā tadl Ja tu viņus neatradīsi namā, tad meklē pazemes kapu kambari zem baznīcas grīdas.

—   Ko tad viņi tur dara?

—   Zināms jau: glābj dvēseli!

—       Tad ta gan brīnumi! — Opaļevs izsaucās. — Un vīnu ari nedzer?

—        Ko nu par vīnu! Ja pie viņiem neierastos jūs, tad viņi dienas trīs četras neņemtu mutē ne kumosa: tik pamatīgi viņi nododas gavēšanai.

—        Kas tad šiem tā ienācis prāta? — Ļesuta izsaucās. — Tā tak viņi sevi pagalam nobeigs!

—       Tur jau tā nelaime, — Opaļevs piebilda, — zināšanas ir gaisma, bet nezināšana — tumsība. Kas ir teikts Eklēsiasta? «Neesi pār mēru taisns un neprāto lieki, lai vēlāk nebūtu gauži jābrīnās.»

—   Redzams, bajār, ka viņi šito grāmatu nebūs lasījuši.

Tobrīd Kopičinskis, kurš, sēdēdams pie istabas durvīm,

cicši raudzījās Jurijā, piepeši pielēca kājās un, piegājis pie Zamjatņas-Opaļeva, iečukstēja viņam ausī:

—        Bajār! Brauksim ātrāk prom no šejienes: te nav omulīgi.

—   Ko tu, muļķi, mels! — Zamjatņa atteica.

—       Nē, nemelšu vis, — polis turpināja, — uzmet acis tam bālajam un izģindušajam puisietīm …

—   Nu, kas tur ko skatīties?

—   Tu, laikam viņu nepazīsti… Tas ir īsts laupītājs!

—        Laupītajs! … Pagaidi! Tāda kā pazīstama seja… Nu, kā tad… Atjauj tev pavaicāt: tu tak, liekas, esi Jurijs Dmitričs Miloslavskis?

Jurijs atbildēja tikai ar galvas mājienu.

—        Patiesi! — Ļesuta-Hrapunovs izsaucās. — Tagad ari es tevi pazīstu. Bet cik gauži tu esi novājējis! Kas tad tev noticis?

—       Viņš četrus mēnešus gulēja uz miršanu, — Ķirša atbildēja.

—        Aiz tam tu nekur netiki manīts, — Ļesuta-Hrapunovs turpināja. — Vai atceries, Jurij Dmitrič, kā mes iepazināmies pie bajāra Salonska?

'— Atceros, — Jurijs atbildēja.

—   Vai nav tiesa — viņš mums bija sarīkojis lieliskas dzīresl … Atceros, jūs abi ar viņu par kaut ko saķildojāties, bet vēlāk, liekas, salabāt. Ir jau tiesa, viņš ir drusku par bargu, necieš, ka viņam runā pretī, bet tad viesmīlīgs gan! Un, ja vien grib, prot ari būt vēlīgs!

—   Viņa draudi ir līdzīgi lauvas rēkšanai, — Opaļevs runātāju pārtrauca, — bet viņa lēnprātība ir kā rasa uz zāles stiebriem.

—  Ek, Jurij Dmitrič! — Ļesuta turpināja. — Daudz ūdeņu kopš tās reizes aiztecējuši. Mūsējiem, dzimtmuižniekiem, dzīve kļuvusi gauži grūta. Ņižņijnovgorodas dumpinieki visu sagriezuši ar kājām gaisā. Kaut vai, par piemēru teikt, mani, strjapčiju-atslēgzini, — tici vai netici, Jurij Dmitrič, — netur nekādā vērtē, bet kaut kāds vienkāršs priekšpilsētnieks vai miesnieks — tie nu ir vojevodas!

—  Jā, jā, — Opaļevs piebilda, — ko tik mēs neesam pieredzējuši!

—   Tu, Jurij Dmitrič, — Ļesuta, brīdi cietis klusu, sacīja, — droši vien dodies pie pana Hotkēviča?

—   Es pats vēl īsti nezinu, — Miloslavskis strupi atbildēja.

—   Nekas cits jau neatliek, — Ļesuta turpināja, — uz Maskavu tagad nevar tikt. Ap to vārās tāda putra, ka lai dievs pasargā: gan Trubeckojs, gan Požarskis, gan Za- ruckis, gan nolādētie šiši, vārdu sakot, visi krievu salašņas nu akurāt kā siseņi apsēduši visus ceļus ap Maskavu. Esmu dzirdējis, ka arī Gonsevskis esot pārcēlies uz het- maņa Hotkēviča nometni, bet Maskavā par vecāko palicis pans Strusja. Ai-ai, Jurij Dmitrič, nelādzīgi laiki, mans dārgais! Tā vien skaties, ka gribēsies pārmest tēvam un mātei, kam laiduši pasaulē!

—   Ko tu runā, Stepan Kondratič! — Opaļevs izsaucās. — Neuzdrīksties sacīt tādus vārdus: «Kas tēvu un māti ar ļaunu piemin, tam viņa gaismeklis apdzisis un viņa acis skatīs tumsību.»

—   Mēs tikpat jau sen staigājam pa tumsību, — Ļesuta atteica. — Ja strjapčijs-atslēgzinis, kā, par piemēru, es, vai domes muižnieks, kā, par piemēru, tu, nezina, kur nolikt savas galvas, tad laikam vairs pastarā diena nav tālu.

—   Tik tiešām, Stepan Kondratjevič, posts un bēdas!… Viss rāda, ka drīz iestāsies laiks, kad saule apdzisis, zvaigznes apbirs no debess velves un visur iestāsies elles tumsība! Ne velti gaišredzīgais Sīraks pauž …

—   Bet mums nu ir laiks doties tālāk, — Ļesuta pārtrauca, celdamies kājās. — Neņem par ļaunu, Jurij Dmitrič! Mēs nodosim no tevis sveicienus Timotejam Fjodo- rovičam.

—   Tikai neaizmirstiet, bajāri, — Ķirša piebilda, — ja neatradīsit viņu namā, tad meklējiet kapu kambarī zem baznīcas grīdas.

—   Kur tas mans muļķis? — Opaļevs izsaucās. — Ei tu, pan! Kur tu esi ielīdis?

—   Esmu šeit, jūsu gaišība, — Kopičinskis atbildēja, pabāzdams galvu no priekšistabas. — Vai pavēlēsi sēsties zirgā?

—   Sēdies!,.. Rāmāk tak, tu poļu ērms! Kur tu tā steidzies? … Nu, ko tu neteiksi! Tikko nenogāza Stepanu Kondratjeviču no kājām.

Pēc stundām divām arī mūsu jātnieku pulciņš devās ceļā. Veselu dienu atpūtušies Muromā, viņi trešajā dienā ieradās Vladimirā; un, kad Jurijs paziņoja, ka grib braukt taisnā ceļā uz Sergija klosteri, tad Ķirša, kaut ari viņam tāpēc vajadzēja mest diezgan prāvu līkumu, apņēmās kopā ar saviem kazakiem Juriju pavadīt līdz pašam klostera miestam.

V

Troickas Svētā Sergija klosteris, šis visiem krieviem svētais miteklis, kas bija pašaizliedzīgi apliecinājis nepieredzētu tēvzemes mīlestību un uzticību tai, bezvald- nieka laikā bija pats bagātākais un diženākais klosteris Krievijā, jo senais krievu kņazu īpašums — pirmā galvaspilsēta Kijeva ar savu slaveno Pečoras klosteri piederēja poļiem. Troickas klosteris, ko ap četrpadsmitā gadsimta vidu netālu no attekas, kuru sauc par Končuru, nodibināja Radoņežas brīnumdaris svētais Sergijs, neatrodas tālāk par sešdesmit četrām verstīm no Maskavas. Lai gan 1612. gadā lieliskā Svētā Sergija baznīca, visaugstākais zvanu tornis Krievijā, divi brīnišķīgā gotiskā stilā celli torņi un daudz citu celtņu Troickas klosterī vēl nebija uzceltas, tomēr augstās sienas, astoņi milzīgi torņi, Troickas katedrāle ar zeltītu jumtu, Marijas aizmigšanas katedrāle ar piecām smailēm, četras citas baznīcas, plašās klostera ēkas, biezi apdzīvotais miests, lielie dārzi, ēnainās birzis, dzidrie dīķi, kalnainais un gleznainais apvidus — tas viss piesaistīja ceļinieka skatienu, viesa viņa sirdī nepārvaramu vēlēšanos pavadīt dažas stundas vientuļās lūgšanas un paklanīties šī svētā un slavenā klostera dibinātājā rimtajam šķirstam.

Te aprakstītajā laikā Troickas klosteris vairāk līdzinājās nocietinātai pilij nekā miermīlīgam un klusam mūku miteklim. Uz sienam un torņos novietotie lielgabali, lielais daudzums karavīru, apbruņotie klostera kalpotāji, bet par visu vairak šāviņu ieskrambātās sienas un daudzās krāsmatas un māju drupas šaipus sienām katram atgādināja, ka šis klosteris pavisam nesen izturējis aplenkumu, kas mūsu tēvzemes hronikās uz mūžīgiem laikiem paliks kā neatrisināma mīkla vai, pareizāk sakot, kā skaidrs dieva visvarenības un žēlsirdības pierādījums. Trisaesmittūkstoš viru liels poļu karaspēks, ko vadīja ar savu karavīra drosmi un zvērisko vīrišķību izdaudzinātie pani Sapega un Lisovskis, nespēja triecienuzbrukumā ieņemt klosteri, ko aizstāvēja saujiņa cilvēku, no kuriem vairums pie ieročiem ķērās pirmoreiz; sešu nedēļu laikā vairāk nekā sešdesmit aplenkuma lielgabali, dienu un nakti dardina- dami, nespēja sagraut klostera vienkāršās ķieģeļu stenas. Paļāvība uz dievu un tēvzemes mīlestība pārspēja ienaidnieka milzīgo karaspēku: vienkārši zemnieki stāvēja nelokāmi kā kaujās nosirmojuši karavīri, nikni cīnījās un krita kā varoņi. Neviens negribēja nomirt savā guļvietā; karavīri, mūki un klostera kalpi, kas, ievainojumu un slimību izmocīti, tikko vilka elpu, nespēdami vairs cīnīties, atrāpoja pie svētā mājokļa sienām, lai mirtu 110 ienaidnieka lodēm un šāviņiem, kas bira pār viņu neaizsargātajām galvām kā krusa. Aplenktā karaspēka priekšnieki kņazs Dolgorukījs un Golohvastovs, pēc hronista vārdiem, gatavodamies asinsdzlrēs tukšot par tēvzemi nāves kausu, pie svētā Sergija šķirsta zvērēja: bez nodevības izturēt aplenkumu — un savu vārdu turēja13 . Ilgāk nekā sešpadsmit mēnešus nostāvējuši pie klostera sienām, poļu vojcvodas, kaunā likti, bēga prom no klostera, kuru viņi savās runās ne velti dēvēja par mūra šķirstu, jo svētā Sergija miteklis patiesi kļuva par milzīgu šķirstu lielākajai daļai poļu karaspēka un par kapu viņu pašu karavīra slavai.*

Kādā jaukā rītā pirms agrīnās liturģijas kādi pieci klostera kalpi, salasījušies pulciņā, atpūtās pļavā pie klostera svētajiem vārtiem. Viens no tiem, kurš, spriežot pēc nogurušās sejas un noputējušajām drēbēm, bija tikko atgriezies no kāda jājiena, kaut ko ļoti aizrautīgi stāstīja; visi viņā uzmanīgi klausījās, izņemot vienu staltu gara auguma puisi. Acīmredzot sarunā nemaz nepiedalīdamies, viņš cieši raudzījās uz Rostovas ceļu, kas, apmetis līkumu ap Terentjeva kalnu, izzuda tālē starp laukiem, kuplām birztalām un gleznaini izkaisītiem ciematiem.

—   Vai tas var būt, brāli Nerimša*? — viens no klostera kalpiem, galvu kratīdams, sacīja. — Un tevi laida viņam klāt

—   Kā tad, mīļais! — atbildēja stāstītājs, kurš sava milzīgā auguma dēļ atgādināja senās Krievzemes varenos teiksmju bruņiniekus. — Kālab man būtu jāmelo? Es pats ar savu roku atdevu viņam vēstuli no mūsu arhimandrīta; runāju ar viņu aci pret aci, un viņš pārmija ar mani turpat vai desmit vārdu.

—   Bet man tā arī nav izdevies redzēt kņazu Dmitriju Mihailoviču Požarski, — teica tas pats kalps, — es nebiju te, kad viņš uzturējās mūsu klosterī. Kā ir, brāl Nerimša, vai taisnība, ka viņš izskatoties varen stalts?

—   Kā lai tev pasaka?… Augumā nav pārlieku liels un pleci pašauri, — Nerimša atbildēja, uzmetis lepnu skatienu pats saviem varenajiem kamiešiem, — toties brīnum izskatīgsl… Un kas par skatienu! Ak tu dieviņ augstais!… Ticiet vai ne, puiši, kad piegāju viņam klāt, skatos: kas, jupis, tas — neliela auguma vīrelis — nu, nebūs lielāks par tevi, — Nerimša piebilda, norādīdams uz kādu jaunu vidēja auguma puisi, — bet, kad panācās uz priekšu un uzmeta acis, tad man likās, ka viņš ir galvas tiesu par mani garāks. Jūs jau, biedri, zināt, es neesmu no bailīgajiem un spēcina arī netrūkst, bet, ja man vajadzētu kaujas laukā stāties pretī kņazam Požar- skim, tad, nav ko slēpt, nevaru dievoties — var atgadīties, arī es laistos lapās.

—   Ko nu runā, Nerimša? Apžēlojies!… Tu sākumā viens pats apturēji veselu pulku ļahu un ar āvu sakapāji kādus divdesmit ienaidniekus, vai maz iespējams, ka tu nobītos no viena paša cilvēka?

—   Bet vai tu dzirdi arī, prātvēderi Viņš tak nemaz nav tāds kā citi cilvēki. Ja tu būtu redzējis, kā viņš sēdās zirgā, ka līdzīgi vanagam traucās pie karaspēka, kad tas, iegājis Maskavā, apstajās pie Arbata vārtiem, kā norādīja uz Kretuli un katedrālēm! … Un kādas tad bija viņa acis un sejai… Kad es tev saku: pat paskatīties bail! Viņam cieši blakus jaja Kozma Miņičs Suhorukijs… Nu, brāl, tas arī ir brašuiis! Nav tik bargs kā kņazs Požarskis, bet ir mūsu ļaužu — savu panāksi

—   Un ko dzird par poļiem?

—   Vai nu nezināms: šie tup aiz Kremļa sienām un blenž kā pūces, bet citi ar hetmani Hotkēviču, kā stāsta, esot pavisam netālu no Maskavas.

—   Tad jau laikam drīz vien paredzams liels cīniņš?

—    Liekas gan. Zēl tikai, ka mūsu spēki gājuši mazumā: nodevējs Zaruckis aizgājis uz Kolomnu, un kņaza Tru- beckoja karaspēks jau arī nav diezin cik uzticams: visādi salašņas! … Tie, kā stāsta, apskaitušies, ka ņižņijnovgorodieši neesot apmetušies viņu nometnē; bet es gan domāju, ka tas ir prātīgi darīts: kas viņiem ko draugoties ar tādiem laupītājiem? Viss lejteces karaspēks, kas ieradies kopā ar kņazu Požarski, ir īsti kristīgi karotāji!… Nevar vien nopriecāties! Bet, ieraugot kņaza Trubeckoja karadraudzi, gribas laisties prom, atpakaļ neskatoties, — tiem tik vien ir bēdas kā iedzīvoties mantā un kādu aplaupīt — svešus vai savējos, tas vienalga. Ir jau, zināms, arī viņu vidū krietni puiši, tomēr pārlieku daudz visādu neliešu.

—   Bet vai tev uz Maskavas ceļa negadījās sastapt šišus? Stāsta, tie visur klīstot apkārt.

—   Kā nu ne! Verstis trīsdesmit no šejienes viņi apturēja arī mani, bet, tiklīdz bildu, ka jāju no Troickas pie kņaza Požarska, tūliņ palaida vaļā un vēl ceļakājai pasniedza mēriņu sīvā.

—   Redz, kā! Tad jau viņi nav nekādi laupītāji?

—    Kas nu par laupītājiem!… Tiesa gan, viņus savās rokās tur kāds Kudinovas ciema draudzes garīdznieks Jeremeja tēvs; bez viņa svētības tie neviena neaiztiek; bet viņš — lai dievs viņam piešķir veselībul — pastāv uz to: kauj, cik gribi, poļus un krievu nodevējus, bet pareizticīgos neaiztiec! … Bet kas tad tur? Skatieties, ko tas Martjašs tik cieši raugās? .. .* Nenolaiž ne acu no Ros- tovas ceļa.

—      Kas viņu zinai — kāds no klostera kalpiem atbildēja. — Mēs klausāmies tavos stāstos, bet viņš tak ir kurls, varbūt tāpēc aiz gara laika skatās apkārt.

—   Nekā, brāl Daņilol — Nerimša atteica. — Nesaki vis, velti viņš neskatītos: dievs vientiesīgos patiesi dara gaišredzīgus! Martjašs ir kurls un mēms, bet kurš vēl labāk par viņu pildīja dienestu, kad kāvāmies ar poļiem? Dažu labu reizi, kad viņš stāvēja sargos, bijām bez bēdu — guli, cik tīk: ne mušu nepalaidis garām.

Piepeši Martjašs pielēca kājās, satvēra Nerimšu aiz rokas un, uzrāvis viņu kājās, ar pirkstu norādīja uz Ros- tovas ceļu.

—   Nu, ko es jums saciju! — Nerimša izsaucās. — Vai redzat, puiši? …

—  Jā, — Daņilo sacīja, — pa lielceļu jāj kazaki. Jāiet pateikt priekšniekiem.

—   Pagaidi, āre, nu jau laikam visi būs izjājuši no birzs… Un diezin vai tur būs trīsdesmit vīru: kālab tad jāceļ trauksme?

—   Bet ja nu tas ir tikai priekšpulks? — kāds no kalpiem ieminējās.

—   Nekā! — Nerimša turpināja. — Tur tālāk neviena vairs nemana. Vai redzat? Martjašs atkal ir apsēdies pirmītējā vietā un uz tiem vairs nemaz neskatas, tad jau gan nav ko bažīties: tie būs kādi garāmgājēji vai diev- lūdzēji.

—   Tā laikam būs, — Daņilo piekrita. — Paskatieties, kazakiem pa priekšu jāj kāds bajārs… Āre, noņēmuši cepures un met krustus pret dievnamiem… Laikam kāds lejteces muižnieks jāj pie mums svētceļojumā.

Mūsu lasītāji jau, bez šaubām, būs uzminējuši, ka bajārs, kurš jāja kazaku pavadībā, bija Jurijs Drnitričs Miloslavskis. Kad jātnieki nokļuva pie svētajiem vārtiem, tad Ķirša, kas steidzās drīzāk atgriezties pie Maskavas, lūdza Juriju, lai tas noturot par viņu aizlūgumu svētajam Sergijam un, uzdāvinājis viņam poļu sirotājam atņemtu zirgu un greznu lietuviešu zobenu, aizjāja pa Maskavas ceļu. Miloslavskis, piegājis pie klostera kalpiem, pavaicāja, vai viņš varētu sastapt arhimandrītu.

—   Diez vai to varēs, bajār, — Nerimša atbildēja, — es tikko biju pie viņa: arhirnandrīts ir tāds kā apslimis un guļ uz gultas; bet, ja tev ir kāda darīšana, tad vari aprunāties ar tēvu — saimniecības pārzini.

—- Ar Avramiju Paļicinu?

—  Jā, bajār, viņš vakar pārbrauca no Maskavas apkal* mes un šodien pēc maltītes atkal dosies turp.

—  Vai kāds no jums nevar mani pavadīt uz viņa celli?

—  Tad jau es aizvedīšu, — Nerimša sacīja. — Bet tu, brāl, — to viņš jau teica Aleksejam, — aizved zirgus uz viesu pagalmu.

—   Un kur, mīļais, varētu dabūt kaut ko ēdamu? — Aleksejs apvaicājās,

—   Tur jau tevi paēdinās; lai paldies dievam — no Sergija klostera vēl neviens dievlūdzējs nav aizgājis izsalcis.

Soļodams nopakaļ Nerimšam, Jurijs ievēroja, ka arī klostera iekšienē lielākā daļa ēku bija bojātas un, kaut arī to labošanā bija nodarbināti ļoti daudzi cilvēki, tomēr ik uz soļa varēja manīt klostera pārciesto postījumu un ilgstošā aplenkuma sekas.

—   Te, šinīs telpās, senāk dzīvoja Avramija tēvs, — Nerimša sacīja, norādīdams uz nelielu divstāvu ēku, kas atradās pie paša žoga. — Vai redzi, kā tie ļaundari ļahi to sapostījuši: var cauri redzēt! Tagad viņš dzīvo tur lajā ēkā, kas atrodas aiz katedrālēm, tikpat šauri kā pārējie svētie vīri; viņš jau, lai dievs viņam stāv klāt, nav izvēlīgs: kad tik viņam celle būtu nomaļus, lai viņš varētu lūgt dievu un rakstīt, nekā cita viņam nevajag.

—   Ko tad viņš tādu raksta?

—   Dievs vien zina! Viņa novics Finogens man stāstīja, ka viņš rakstot kādu tur nostāstu par mūsu klostera aplenkšanu un tur kaut kas esot minēts arī par mani; tam gan es lāgā. neticu; drīzāk jau tad viņš varētu rakstīt par mūsu vojevodām kņazu Dolgorukovu un Golohvastovu — tie tak bajāri; mēs turpretī esam sīki ļautiņi, ko par mums lai raksta?… Te, bajār, pa šito lievenīti.

Pa garu gaiteni aizgājuši līdz pašam ēkas galam, abi apstājās, un Nerimša, pieklauvējis pie nelielām durvīm, pusbalsī teica:

—   Kungs Jēzus Kristus, dieva dēls, apžēlojies par mani, grēcinieku!

—   Āmen! — cellē kāds tīkamā un skanīgā balsī atbildēja.

—   Ej nu iekšā, bajār, — Nerimša sacīja, durvis atvērdams.

Jurijs iegāja nelielā cellē ar vienu logu. Kaktā pa kreisi atradās koka lāviņa ar tādu pašu galvgali, pa labi — lasāmais galdiņš, virs kura krucifiksa un divu svētbilžu priekšā vāri dega lampada; pie paša loga bija novietots prāvs neapklāts galds; gar vienu sienu divos plauktos atradās grāmatas biezos vākos un vairāki tīstokļi. Pie galda uz sola sēdēja vecs vīrs vienkāršā melnā virstērpā un ar lielu interesi šķirstīja biezu burtnīcu, kas atradās viņam priekšā uz galda. Jurijam ienākot, viņš šo nodarbību nepārtrauca: viņš paņēma spalvu, izlaboja vairākus vārdus un skaļi nolasīja: «Jo šai dienā* hetmanis Sapega un Lisovskis, neviena nedzīti, tikai dieva rokas vadīti, līdz ar visiem saviem poļu un leišu ļaužu pulkiem un krievu nodevējiem bēga prom uz Dmitrevu …» Tad viņš uzrakstīja vēl dažus vārdus, piecēlās kājās un, svētīdams pie viņa pienākušo Juriju, laipni apvaicājās, kas viņam esot vajadzīgs.

—  Avramija tēv, — ar rāmu seju atbildēja Jurijs, — man pie tevis ir kāds ļoti svarīgs lūgums.

—   Sēdies, jaunekli, un stāsti — ko tu no manis vēlies?

Vecā vīra lēnprātīgā un reizē cēlā seja, viņa spožā

prāta un labsirdības pilnais skatiens, tīkamā, labskanīgā balss un par visu vairāk katram krievam labi zināmā dievbijība un kvēlā tēvzemes mīlestība — tas viss Jurija sirdī izraisīja visdziļāko godbijību pret šo tikumīgā Dionī- sija nemirstīgo līdzgaitnieku. Brīdi klusējis, Miloslavskis nedrošā balsī sacīja:

—  Avramija tēv, es neuzdrīkstos cerēt, ka tu izpildīsi manu lūgumu.

—  Runā vien droši, mans dēls, — sirmgalvis atbildēja, — vai gan mēs, grēcīgie, varam noraidīt mūsu brāļu lūgumus, ja paši ik brīdi kā mazi bērni griežamies pie mūsu visu kopīgā tēva ar pasaulīgiem lūgumiem.

—   Es gribu, — Miloslavskis turpināja, Avramija laipnās valodas uzmundrināts, — aiziet no laicīgās dzīves un ar tavu palīdzību no šīs pasaules karavīra tapt par Kristus karotāju.

Vecais vīrs uzmeta acis Jurijam un, mazliet šaubīdamies, iejautājās:

—   Tu vēlies iestāties mūsu klosterī par novici?

—  Jā, Avramija tēv, un, ja dievs tas kungs uzskatīs mani par cienīgu un jūs, dievticīgie audzinātāji, piešķirsiet man mūka kārtu… tad visas manas vēlēšanas būs piepildītas.

Avrarnijs nogrozīja galvu un, uzmetis Jurijam līdzjūtības pilnu skatienu, sacīja:

—   Tik agrā jaunībā!,.. Pašā dzīves rītā!… Bet vai tu, mans dēls, patiesi jūti savā sirdi dievišķo aicinājumu? Tavā sejā es saskatu dziju sāpju pēdas, un, ja tu, nespēdams ar dvēseles pazemību izturēt to, ka pār tavu galvu smagi gūlusies visaugstā dieva roka, vienīgi aiz izmisuma, kas nav dievam tikains, steidz pamest tēvu un māti, bet varbūt sievu un bērnus, tad tavs upuris nav tā kunga cienīgs: pie viņa ved nevis šīspasaules bēdas un izmisums, bet skaidra grēku nožēlošana un mīlestība.

—   Man nav ne tēva, ne mātes, — Jurijs sacīja, — esmu bārenis!

—   Bet kā tevi sauc, jaunekli?

— Jurijs Miloslavskis.

—   Nelaiķa bajāra Miloslavska dēls?

—  Jā, viņa dēls.

Vecais vīrs pievērsa Jurijam pētījošu skatienu un pēc īsa klusuma brīža ar manāmu izbrīnu teica:

—   Un tu, Dimitrija Miloslavska dēls, gribi tāpat kā nevarīgie sirmgalvji, kā kaujās sakropļotie un cīnīties nespējīgie karavīri nodoties vienīgi lūgšanām, lai gan tavas asinis līdz pēdējai lāsei pieder tēvzemei? Tu, zaļoksnējs jauneklis, gribi, mierīgi salicis rokas, noskatīties, kā tūkstošiem tavu brāļu, mirdami par savu tēvu ticību un svēto Krievzemi, slaka ar savām asinīm dzimtos Piemas- kavas laukus?

—   Tātad tu, Avramija tēv, noraidi manu lūgumu?

—   Nē, Jurij Dmitrič, ne jau es!… Paraugies visapkārt, vaicā šīm pussagrautajām sienām, nodedzinātajām mājām, kapiem, kuros atdusas asiņainā cīņā pret pareizticības ienaidniekiem kritušie mūki, un, ja to mēmā atbilde tev neliks atcerēties tavu pienākumu, tad tu neesi Dimitrija dēls! Nē, Jurij Dmitrič, tava vieta nav te: tā ir drosmīgās Ņižņijnovgorodas kara draudzes rindās, pie ļaundaru apgānītā Kremļa! Mans dēls! Taisnprātīga cilvēka dzīve dieva priekšā ir gaiša; bet mocekļa vainags ir viņa labsirdības un žēlsirdības augstākais apliecinājums! Dodies iemantot šo neiznīcīgo balvu! Ej un mirsti kā uzticams pareizticīgās grieķu baznīcas aizstāvis un krietnā Dimitrija cienīgs dēls!

Jurijs, acis nodūris, stāvēja kā noziedznieks soģa priekšā un neatbildēja ne vārda.

—   Tu klusē? — Avramijs turpināja. — Šaubies? … Lai dievs tev piedod! Tu esi apsmējis manus sirmos

matus: tu esi mani mānījis, Jauneklil Tu neesi Miloslavska dēls!,.

—        Ak, Avramija tēv!.,, — Jurijs tikko dzirdamā balsī piebilda. — Es nedrīkstu pacelt šķēpu, lai aizsargātu savu dzimteni!

—   Nedrīksti?

—   Esmu zvērējis uzticību karaļa dēlam Vladislavam…

—   Nelaimīgais!…

Dažus mirkļus valdīja klusums, pēdīgi Avramijs it kā negribīgi sacīja:

—       Jurij Dmitrič, tu varbūt nezini, ka vissvētais Hermogens visus pareizticīgos ir atbrīvojis no šī dievam netīkamā zvēresta?

—        Bet es zvērēju labprātīgi. Avramija tēv, manu sirdi nenomāc piespiedu zvērests; nē, mani neviens nav mudinājis dot zvērestu poļu karaļdēlam! Un nerimtīga slepena sirdsbalss man ik brīdi atgādina: lāsts pār zvēresta lauzēju! Tā, mans tēvs! Jurijam Miloslavskim jāpaliek par Vladislava kalpu; turklāt mūks, kas pasaulei miris, kalpo vienīgi dievam …

— Un tēvzemei, bajār! — Avramijs viņu dedzīgi pārtrauca. — Mēs neesam rietumu baznīcas mūki un, pateicoties visaugstajam, atteikušies no pasaulīgās dzīves, tomēr esam un paliekam krievi. Atceries, Jurij Dmitrič, kur mira dievbijīgie sirmgalvji Pcresvets un Osļabja!…* Taču es dzirdu zvanu skaņas… Iesim, mans dēls, lūgsim svēto dieva vīru, lai atspīd patiesība mūsu acīm un lai dievs tev dod spēku un izturību izpildīt viņa svēto gribu!

Kad bija beigusies liturģija un locīti ceļi lūgšanās, lai dievs piešķir uzvaru pār ienaidnieku, Avramijs, pievedis Juriju pie svētā Sergija šķirsta, svinīgā balsī jautāja:

—        Bajār Jurij Dmitrič Miloslavski, vai tu vēlies atsacīties no pasaules un visiem tās jaukumiem?

—   Vēlos! — Jurijs apņēmīgā balsī sacīja.

—       Vai tu mūsu klosterī nemeklē patvērumu no rūpēm, pūliņiem un briesmām, kādas tevi sagaida pēc tava dzimuma un stāvokļa? Vai tu neizraugies sev šādu likteni, lai izvairītos no pelnīta soda vai arī aiz kāda cita tīri pasaulīga iemesla?

—   Nē.

—       Vai neesi dieva priekšā solījies būt par aizgādni šai saulē savam tēvam, mātei, sievai un bērniem?

—   Esmu bārenis,,. Un nekad neesmu bijis precējies.

—   Tad nu lai notiek, kā tu vēlies, bajār Miloslavski! Es te, pie svētā Sergija šķirsta, pieņemu tavu solījumu: visu savu mūžu veltīt grēku nožēlošanai, gavēšanai un lūgšanām. Noliec savu galvu… Dieva kalps Jurij, kopš šīs stundas tu vairs nepiederi laicīgajai pasaulei, un es, dieva vārdā, atbrīvoju tevi no visiem laicīgajiem zvērestiem un solījumiem. Piecelies, sirmgalvja Avramija novici; kopš šī brīža tev bez ierunām jāizpilda tava gana un audzinātāja griba. Dodies uz kņaza Požarska nometni, ej ar laicīgajiem ieročiem cīņā pret mūsu kopīgo ienaidnieku un, ja tam kungam nelabpatiks izrotāt tavu pieri ar mocekļa vainagu, tad pēc kara beigām atgriezies mūsu klosterī, lai uzvilktu mūka tērpu un kalpotu tam kungam nevis ar ieroci rokās, bet lēnprātībā, pazemībā un mīlestība.

—   Tatad, — Jurijs izsaucās, asarām līstot, — es atkal varu cīnīties par savu dzimteni! Ak, es jūtu — nekas vairs nenomāc manu dvēseli!… Mana sirds ir mierīgai… Avramija tēv, tu esi man atdevis dzīvību!

—   Pateiksimies par to dievam un viņa svētajiem, — vecais vīrs sacīja, locīdams ceļus kopā ar Juriju.

Pēc cītīgas un ilgstošas lūgšanas Avramijs Paļicins, atvadīdamies no Jurija, sacīja:

—    Šodien atpūties mūsu klosterī, Jurij Dmitrič, bet rīt mazā gaismiņā dodies uz Maskavu. Stāvi stingri par taisnību. Neļauj nešķīstajiem apganīt pareizticīgo dievnamu svētumu. Cīnies, kā Miloslavska dēlam klājas, bet saudzē ienaidnieku, kam nav ieroču, neizlej veltīgi cilvēku asinis. Ej, mans dēls! — Avramijs piebilda, apkampdams Juriju. — Lai tevi sarga tā kunga eņģelis un lai tevi pavada svētība, ko tev dod sirmgalvis, kurš — lai augstais dievs piedod viņam šo grēku — savu laicīgo dzimteni mīl gandrīz tāpat, kā mums visiem būtu jāmīl tikai mūsu debesu tēvija!

Nākamajā dienā, saulei lecot, Jurijs, Alekseja pavadībā, izjāja no klostera un devās prom pa ceļu, kas veda uz Maskavu.

VI

Kad mūsu ceļavīri bija tikuši garām Hotjkovas klosterim un nojājuši verstis trīsdesmit no Troicas, Jurijs ievaicājās Aleksejam, vai viņš arī nojauš, kurp viņi jāj.

1 — Vai nu nezināms! — Aleksejs ar jūtamu nepatiku atbildēja. — Uz Maskavu, pie pana Gonsevska.

—       Tu neuzminēji: mēs jājam uz kņaza Požarska nometni.

—   Aiz kam?

—   Lai cīnītos pret poļiem.

—   Pret poļiem!… Nu nekā, tu, bajār, dzen jokus!

—        Dievs mans liecinieks, tā ir nopietnība. Es vairs neesmu Vladislava kalps.

—        Lai slavēts dievs! — Aleksejs izsaucās. — Cik grūti gan tev bija nākt pie prāta, bajār! Uzreiz tika vieglāk ap sirdi! Vai zini ko, Jurij Dmitrič? Tagad es pateikšu visu patiesību: lai ar mani viņā saulē notiek kas nolikdams, es tevi nebūtu pametis arī tad, ja tu sāktu kalpot ne vien poļiem, bet pat tatāriem, tomēr tu laikam ij nenojauti, kas man bija uz sirdsapziņas? Es katru dienu divdesmit reižu klanījos līdz zemei, lai dievs piedod manus grēkus un uzved tevi uz patiesa ceļa.

—        Redzi nu, Aleksej, tavas lūgšanas nav bijušas veltas. Bet es nezin kāpēc esmu ļoti noguris. Kā tu domā, vai neapmetīsiinies šajā ciemā?

—        Ir laiks, Jurij Dmitrič, nu jau būsim nojājuši vairāk par divdesmit verstīm. Are, tur laikam arī iebraucamā vieta … Bet pēc visa ir redzams, ka te dzīrojuši nelūgti viesi. Skat, nav nevienas vecas mājas, viss tikko celts! Ak, šie nolādētie ļahi! Uz nebēdu gan viņi rīkojušies ar mūsu māmuļu, svēto Krievzemi!

Ceļavīri iegriezās iebraucamajā vietā. Jurijs nolikās atpūsties, bet Aleksejs, apkopis zirgus, piesēda līdzās saimniecei, kura vienā istabas kaktā vērpa, un apvaicājās viņai, vai nav kas dzirdams par poļiem.

—       Vai, mīļais! Mēs esam zemnieki, — saimniece atbildēja, iegrozīdama ērtāk soliņu, uz kura sēdēja, — ko mēs zinām.

—   Kā, vai tad poļi jūsu ciemā nekad nav bijuši?

—   Kā nu nav bijuši!

—        Nu, tad jau, saimniecīt, kazi, šie jums labi palikuši atmiņā?

—   Zināms, labdari.

—   Ko tur teikt, braši puiši! Vai nav tiesa?

Saimniece uzmeta Aleksejam neuzticības pilnu skatienu un neatbildēja ne vārda.

—        Kazi, ar viņiem ir varen jauka sadzīvošanai — Aleksejs turpinaja. — Vai nav tiesa?

—       Zināms, tētiņ, — saimniece pusbalsī noteica. — Lai dievs dod viņiem veselību — iabi cilvēki,

—   Vai no tiesas?

—   Ka tad! Tādi laipnīgi.

—   Ko tad tu, jokus dzen ar mani, vai?

—   Vai nu mums, mīļais, joki prātā!

—       Tad tu no tiesas?_… Kuri tad tev mīļāki: savējie vai poļi? Nu, ko tu klusē, drostaliņ? Vai mēli būsi izmežģījusi? … Nu, teic laukā — kuri?

—   Kurus pavēlēsi, tētiņ.

—       Par pavēlēšanu nav runas; es tev nopietni prasu: kuri tev mīļāki — mēs vai poļi?

—       Jūs, tētiņ, jūs! Bet kurā pusē tad jūs esat, krietnie kungi?

—       Vai nu tas vēl jāprasa — par māmuļu svēto Krievzemi.

—   Vai 110 tiesas tā, mīļais?

—       Dievs mans liecinieks, tā ir! Mēs jājam uz Piemās- kavu karot ar poļiem uz dzīvību un nāvi.

—        Patiesi? Lai dievs jums palīdz!… Sitie laupītāji!… Pagalam mūs izputināja! Viņziem tak mums vai pēdīgos kankariņus aplasīja. Lai viņi paši tukšiniekos paliktu! Kaut viņi visi apsprāgtu kā tarakāni dūmos… Ķeceri, slepkavnieki! … Antikristi nolādētie!

—       Paskat, paskat! Ko tad tu, jaunule? Kuru tad tu šitādiem vārdiem godā?

—        Kuru?… Un tu vēl prasi?,.. Vai ta nezināms, kuru!… Kuru tu, mīļais, to pašu arī es.

—        Ko tu tā svaidies no vieniem pie otriem?… No kā tu baidies? Vai tad neredzi, ka esam pareizticīgie?

—        Ak nu, mīļais! Neba nu pareizticīgie visi ar vienu mēru mērojami. Pirms kādas stundas pie mums bija iegriezušies divi bajāri un kopā ar viņiem kādi četrdesmit kalpi un pasāka mani tāpat kā tava žēlastība mulsināt, un es savā dumjā prātā izteicu visu, kas bija uz sirds; kā tik izsacīju, ka mēs augām dienām un naktīm lūdzam dievu, lai visi tie svešzemju salašņas aizvāktos prom, tā viens no bajāriem, tāds ražens tēvainis, lai dievs ar viņu, kā nu sāka bļaut negantā balsī un pats ar savu roku mani slānīt ar pletni. Tad nu mizoja, ka mizoja mani! Nebijis klāt jaunās bajāres, laikam šā meitas, īsti nezinu, būtu sasitis mani līdz nāvei. Lai dievs dod viņai labu veselību un sirdij tīkamu līgavaini! Iestājās par mani, nelaimīgo, un, kad kungi posās prom no mūsu sētas, paklusām iespieda man rokā sudraba kapeiciņu. Tad ta gan lāga dvēsele. No skata tāda ne pārlieku koša, nedz miesās kupla, nav uz ko tā īsti paskatīties… Ak, es mu|ķe! — saimniece izsaucās, steigšus pieceldamās no sola. — Aizpļāpājos ar tevi, labdari!… Kazi, maize būs pārcepusi.

Jurijs, sava likteņa piepešā pavērsiena stipri saviļņots, visu pagājušo nakti nebija aizvēris acis, kālab tagad nogulēja vairākas stundas no vietas; un, kad viņi, atkal devušies ceļā, bija nojājuši vēl kādas divdesmit piecas verstis, saule jau sāka slīgt lejup. Kādā vietā, kur ceļš, vīdamies starp sīkiem krūmiem, veda gar dziļas, ar biezu mežu pieaugušas gravas malu, viņi saklausīja attālu troksni, pēc tam atskanēja spalgs šāviens. Jurijs apturēja zirgu.

—   Kas tad tas, bajār? — Aleksejs izsaucās. — Vai dzirdi? Otrs … trešais … ceturtais … Ak tu tētīt! Nevar ne saskaitīt! … Ai, ai, ai! Cik tur iet karsti!

—   Kas gan tur varētu būt? — Jurijs teica, ieklausīdamies šaušanā, kas kļuva ik brīdi spēcīgāka. — Maskava, liekas, vēl krietnā gabalā.

—   Mana sirds nojauš, — Aleksejs viņu pārtrauca, — tur blēņojas laupītāji šiši! Vai negriezīsiinies atpakaļ, bajār?

—   Ja tie ir šiši, tad mums nav ko baidīties. Jāsim vien tuvāk, Aleksej.

Abi nepaguva nojāt ne piecdesmit soļus, kad pēkšņi aiz krūma rupja balss nobļāva:

—   Kas jāj? Stāt! … — Un kādi divdesmit dažādu kārtu vīri, apbruņojušies ar vālēm, mednieku šķēpiem un šautenēm, iznāca no gravas un aizšķērsoja mūsu jātniekiem ceļu. No pirmā acu uzmetiena visu pūli varēja noturēt par laupītāju bandu — lielākajai daļai vīru mugurā bija zemnieku kaftāni; taču šur tur pazibēja arī smailās strēļu cepures, un kādi trīs vīri izskatījās pēc kazakiem; bet tas, kurš iznāca priekšā un acīmredzot bija visa pūļa vadonis, no pārējiem atšķīrās ar greznu muižnieku kažoku, kas bija uzvilkts virs vienkāršiem zemnieku vadmalas svārkiem; viņš pienāca pie Jurija un ne visai laipni viņam noprasīja:

—   Kas jūs tādi esat?

—   Ceļavīri, — Miloslavskis atbildēja.

—   Kurp jājat?

—   Uz Piernaskavu.

—       Vai neesat kopā ar tiem tur bajāriem, kas jāja tepat pa priekšu?

—   Nē, mēs jājam vieni paši.

—   Vai tik tā ir?

—       Dievs mums liecinieks, godātie šišu kungi! — Aleksejs izsaucās.

—       Ko tu mels!… Mēs esam pareizticīgais zemstes karaspēks, nevis kaut kādi šiši. Pag, pag, brāl, mūs šitā ir iedēvējuši tie ņirgas poļi, tad jau tu, mīļais, redzams, esi sadziedājies ar šiem?

—       Jā, jā! Tie ir nodevēji! —viss bars ieaurojās. — Rau« jiet viņus nost no zirgiem!

—       Ko jūs runājat, puiši? Pārmetiet krustu! — Aleksejs izsaucās. — Mēs ar bajāru jājam no Troicas pie kņaza Požarska cīnīties ar poļiem.

—       Netici viņiem, Bičura! — kāds no strēļiem sauca. — Viņi nudien ir nodevēji.

—        Pagaidiet, puiši! — Bičura viņu pārtrauca. — Lai nenošaujam greizi!… Kā tevi sauc, jaunekli? — viņš uzrunāja Juriju.

—   Jurijs Miloslavskis.

—   Nelaiķa Ņižņijnovgorodas vojevodas dēls?

—  Jā, viņa dēls.

—       Ja tā, — Bičura sacija, godbijīgi noņemdams ccpuri, — tad lūdzam piedošanu, bajār, ka tevi apturējām; un, ja tu patiesi esi Jurijs Dmitričs Miloslavskis un jāj no Troicas, tad nebaidies nenieka.

—        Es jau arī nebaidos, labie ļaudis! Tikai neaizkavējiet mani: es steidzos uz Maskavu.

—        Nedusmojies, tu tak dzirdi, cik karsti iet uz lielā ceļa?… Ka nu zini, bet būs jānogaida.

—   Ko tad tā šaušana nozīmē?

—       Tāpat vien, bajār! Mūsu puiši tur pārmāca krievu nodevējus.

—   Kā tad jūs zināt, ka tie ir nodevēji?

—        Kā nu mēs nezināsim? Viņi bija pat ceļvedi sameklējuši, kurš apņēmās šos aizvest līdz pana Hotkēviča karaspēkam, tikai nebija pagadījies īstais — viens no mūsējiem; veda šos pa meža ceļu, vadāja, vadāja, līdz aizveda, kur pienākas. Nu vairs nekur nespruks.

—   Vai mēs nevarētu kaut vai apmest tai vietai likumu?

—   Varētu jau, — Bičura sacīja, galvu kasīdams, — tomēr nedusmo, krietnais kungs: tev vispirms jāiegriežas Kudinovas ciemā.

—   Ko tad tur?

—   Nu, redzi, mēs no sava staršinas Kudinovas ciema garīdznieka Jeremeja tēva esam daudz dzirdējuši par tavu tētiņu, tad nu viņš labāk par mums redzēs, vai tu no tiesas esi Jurijs Dmitričs Miloslavskis.

—   Kā? — Jurijs sarūgtināts izsaucās. — Jūs man neticat?…

—   Nav jau tā, ka neticam, bajār, bet tavam zirgam ir poļu iemaukti un segli.

—   Kas tad par to?

—   Tas, zināms, nekas nav, tāpat nav liela nelaime, ka arī zobens tev ir lietuviešu: var tak būt, ka esi to ieguvis kaujā; tomēr būs labāk, ja tu satiksies ar Jeremeja tēvu. Dažs tak, nokļuvis mūsu rokās, aiz šaušalām — es jau to nesaku par tevi — nogodās sevi ne vien par Miloslavski, bet, kas zina, ij par pašu kņazu Požarski.

Te kāds vīrs aizelsies piesteidzās pie pūlīša un uzsauca:

—   Ko jūs te stāvat, puiši? Nāciet palīgos!

—   Vai tad jūsu tur tik maz? — Bičura noprasīja.

—   Ir palicis krietni mazāk. Tagad iet vaļā tuvcīņa: to vienu bajāru, to mazāko, ar pirmo rāvienu nogāzām gar zemi, toties tas otrs mūsējos svaida kā spaļus! Un, kungu vērodami, arī kalpi tā ņēma mūs uz nažiem, ka mums sāk jau tumšs gar acīm mesties. Steidzieties ātrāk, puiši!

Bičura, pavēlējis četriem puišiem kāpt zirgos un pavadīt mūsu ceļavīrus uz Kudinovas ciemu, pats kopā ar pārējiem biedriem aizsteidzās uz priekšu. Jurijam un Aleksejam gribot negribot vajadzēja sekot saviem pavadoņiem un, noauļojuši verstis piecas pa meža ceļu, viņi iejāja ciemā, ko gandrīz no visām pusēm apjoza purvs un bieza bērzu audze. Ciema vidū, nelielas koka baznī- ciņas priekšā, paprāvā norā drūzmējās ļaudis. Pavadoņi nokāpa no zirgiem; Jurijs un Aleksejs darīja to pašu un viņiem nopakaļ piegāja pie divām lielām liepām, zem kurām uz sola sēdēja gadus trīsdesmit vecs vīrs ar melnu sprogainu bārdu un matiem, kas sniedzās līdz pleciem. Viņa tērps bija ciema garīdzniekam pārlieku grezns;

garais, neapjoztais vienrindas kaftāns ar cilpām atgādi- nāja bajāru ferjāzu, bet dzeltenie zābaki ar gariem, uz- liektiem purngaliem ari bija līdzīgi tā laika dižciltīgo švītīgajiem apaviem. Nejauši pametis acis uz pretējo pusi, Aleksejs ar šausmām pamanīja divus augstus stabus ar šķērskoku: tie droši vien nebija tur uzstādīti laukuma izrotāšanai un nepavisam neatgādināja šūpoles. Pievienojušies pūlim, ceļavīri un viņu pavadoņi apstājās, nogaidīdami, kad pienāks viņu kārta stāties bargā Jeremeja tēva vaiga priekšā: pie viņa cits pēc cita gāja vienību priekšnieki no visiem ceļiem, kas veda uz Maskavu.

—    Paldies, dēls! — viņš teica, noklausījies, ko paveikusi Serpuhovas ceļa vienība. — Varenil Desmit poļi un seši aizkrācieši noguldīti uz vietas, bet no mūsējiem neviens. Kas par brašuli!… Temrjuk, kaut arī esi cēlies no tatāriem, tomēr par tēvzemi tu stāvi tikpat labi kā īsts krievs. Nu, Spēkoni! Stāsti — kas notiek pie jums uz Vla- dimiras ceļa?

—    Kas nu notiek, Jeremeja tēv, var kaut nemaz nerādīties laukā uz lielceļa. Nu jau trešo dienu neesam neviena ļaha ne acīs redzējuši; arī nodevēju vairs nav, un, apturi ko apturēdams, visi kā viens tikai pareizticīgie. Būtu jel tu ļāvis drusku ciešāk nopratināt braucējus, tad, kazi, atrastos ij pa kādam nodevējam; citādi, saki, lūdzams, — kuram gan būs patikšana uzlaist sev kaklā šitādu nelaimi?

—   Jā, kā tad! Paļauj tik jums vaļu, tad jau, kazi, ari Kozma Miņičs Suhorukijs izrādīsies nodevējs. Nekā, puiši, tā ka savējos neaiztiktu! Nu, ko teiksi tu, Zverev?

—   Uz Jaroslavļas ceļa viss kārtībā, — atbildēja spēkavīrs ar rūsganiem matiem un atbaidošu seju. — Šodien, var teikt, neviena garāmbraucēja nebija.

—   Un tu neviena neapturēji?

—   Neviena.

—   Pieraugi, nesamelojies: grēksūdzē tak pateiksi visu patiesību? Vai tiešām tu neviena neapturēji?

—   Dieva vārds, neviena.

—   Ko tu saki!… Ei jūs! Panāciet šurp!

Te no pūļa iznāca divi tirgoņi un, zemu paklanījušies Jeremeja tēvam, nostājās viņa tuvumā.

—   Nu, — viņš turpināja, uzmetis bargu skatienu Zve- revam, — vai pazīsti šos ciemiņus no Ņižņijnovgorodas? .., Ko? … Nu ir mute ciet!

—» Esmu vainīgs!… Jeremeja tēv, — Zverevs iesau- cās, nokrizdams ceļos, — žēlo! Es jau viņus neaplaupīju viens patsl

—   Ko esmu iecēlis citiem par vecāko, tas viens pats ari par visiem atbild! Vai es tev esmu devis svētību lau- pīšanai?,.. Kālab tu viņus aplaupīji? Ko?… Pie karātavām!

Visā pūlī atskanēja klusa kurnēšana. Priekšā stāvošie neuzdrīkstējās bilst ne vārdiņa, taču aizmugurējie sacēia troksni, un kādās trīs vietās ieskanējās balsis:

—   Par visu tik pie karātavāml… Iznāks par daudz!… Visus jau nepakārsi! …

—   Ko, ko? … Iznāks par daudz? — Jeremeja tēvs sacīja, lēnām celdamies kājās.

—   Skaties, bajār, — Aleksejs pačukstēja Jurijam. —Ak tu manu dieniņ!… Kas tad tas? … Tavu neredzētu spēkavīru! … Tāda priekšā pat Omļašs liktos kā mazs bērns!

—  Ak jūs, dumpinieki! — Jeremeja tēvs turpināja.

—   Nolādētie haldieši!14 Vai jūs arī zināt, ka es jūs baznīcas slieksnim ne tuvumā nelaidīšu! Ka jūs visi kā nolādēti suņi nosprāgsiet bez grēksūdzes!

Kurnēšana pieklusa, tomēr neviens negāja izpildīt Jeremeja tēva rīkojumu.

—   Ko jūs gaidāt? — viņš skaļā balsī uzsauca. —Varbūt gribat, lai es viņu pakaru pats ar savām rokam? Temrjuk, Gavrilo, Spēkoni, ņemiet viņu ciet!… Nu, ko tad jūs vēl vilcināties? — viņš piebilda, panākdams vairākus soļus uz priekšu.

Vainīgo sagrāba un, kaut arī viņš izmisīgi pretojās, aizvilka pie karātavām.

—  Apžēlojies, tētiņ! — viens no tirgoņiem ierunājās.

—    Neliec viņu kārt, bet pavēli tikai, lai atdod to, ko mums atņēma.

—   Jūsu manta zudumā neies, un nemaisieties, kur jums nav daļas, — Jeremeja tēvs aukstasinīgi atbildēja.

—i Vērt savas dusmas žēlastībā, tētiņi Dievs ar viņu! Mēs neko neprasām, — kupcis teica.

—   Nē, godātie tirgoņi, kas laupītājus žēlo, to pats dievs nepažēlos; es jau sen vēroju, ka viņš palaiž nagus… Ja nu vienīgi, un tad arī tikai jūsu dēļ, varu dot viņam laiku izsūdzēt grēkus. Ei, puiši, pagaidiet, aizvediet viņu uz ļaužu istabu. Spēkoni! Pieliec viņam apsardzi un pielūko, lai viņš tiktu agri no rīta pakarts, un, ja kāds kaut iepīkstēsies, tad es rit likšu uzcelt vēl otras karātavas. Skat, skat, ko es redzu! Kondratij … kā tu te gadījies? … — viņš turpināja, ieraudzījis vienu no Jurija pavadoņiem, kurš, godbijīgi paklanīdamies, piegāja viņam klāt kopā ar saviem biedriem, lai saņemtu svētību. — Nu, bērniņi, kā tikāt galā ar šiem nodevējiem?

—   Gan jau dievs palīdzēs! — Kondratijs atbildēja.

—   Bet kaujas gan neganti, maitasgabali! Arī mūsējie dabū velnu redzēt.

—   Kā! — Jeremeja tēvs uzkliedza. — Tātad uz jūsu Troicas ceļa vēl kaujas, bet jūs esat te?…

—  Nedusmo, tētiņi Mūs Bičura sūtīja pie tevis, lūk, ar šo te ceļavīru, kurš mums likās aizdomīgs, kaut arī viņš sevi dēvē par Juriju Dmitriču Miloslavski.

—   Par Miloslavski? — garīdznieks atkārtoja, pieiedams Jurijam klāt. — Par Dmitrija Jurjeviča dēlu?… Mīļi lūdzu, bajār! Ak, tu manu gaišo vanadziņ!… — viņš piebilda, svētīdams Juriju. — Cik tu esi līdzīgs savam nelaiķa tēvam — kā divas ūdens piles viena otrai!… l.ai dievs dod viņam debesu valstību! Viņš allaž bija pret mani labs. Tavam tētiņam bieži labpatika medīt mūsu ciema apkaimē, un, kaut arī es toreiz biju tikai psalmo- tājs, viņš tomēr neapnicināja manu māju un aizvien apmetās pie manis. Pazemīgi lūdzam, Jurij Dmitrič, pie manis, manā mājelē! Pie visa, ko dievs devis!

Jurijs un Aleksejs nopakaļ garīdzniekam iegāja lielā un gaišā istabā, kas bija celta ciema baznīcas pagalmā.

—   Sieva, — Jeremeja tēvs sacīja, ieiedams istabā,

—   klāj galdu, padod ķiršu liķiera pudeli, turklāt labi veicīgi! Un liec galdā visu, kas tev krājumā!… Vai zini, kas ir mūsu viesis?

—   Nezinu, tētiņ! — zemu klanīdamās, atbildēja popiene.

—   Bajāra Miloslavska dēls.

—   Vai patiesi?… Ak, mans labdari!… Patiesi dārgs viesis!… Lūdzams, sēdies, tētiņ! Laipni lūdzam! Un es labi naski visu sarūpēšu.

—   Kurp tad tu jāj, bajār? — Jeremeja tēvs apvaicājās.

—   Uz Piemaskavu, pie kņaza Požarska.

—   Karot pret naidniekiem? Tas labi, Jurij Dmitrič! Kā gan lai tāds brašulis sēž, rokas salicis, kad visa svētā Krievzeme rautin raujas uz māmuļu Maskavu! Kā ir, bajār, tu jau laikam sen esi apsievojies? … Arī bērniņi ir?

—   Nē, dārgais, — Jurijs nopūzdamies sacīja, — precējies neesmu un visu mūžu ari palikšu neprecējies.

—  Aiz kam tad tā?

—   Tā man laikam liktenis lēmis.

—   Nesaki vis, Jurij Dmitrič! Kad pienāks dieva noliktais bridis…

—  Jā, — Miloslavskis viņu pārtrauca, — un es ceru, ka dieva noliktais brīdis pienāks drīz, tikai ne tāds, kā tu domā, Jeremeja tēv!

—   Ko tad tas nozīmē, bajār? Vai tik tu nedaudzini nāves stundu? Ir jau tiesa: mēs visi esam dieva varā, un tu jau nejāj uz kāzu dzīrēm, taču dievs ir žēlīgs! Un, ja jau domājām par priekšdienām, tad labāk domāsim, ka nevis tev lasīs dvēseles aizlūgumu, bet tu pats Marijas aizmigšanas katedrālē noturēsi pateicības dievkalpojumu; un nudien, kad, zvaniem gavilējot, visā Kremlī atskanēs: «Tevi, dievs, slavējam,» — tu raudzīsies līksmāk nekā tagad … AI… Naļivaiko! — Jeremeja tēvs izsaucās, ieraudzījis ienākam kazaku. — Tu nāc no Troicas ceļa? Nu, kā tur iet?

—   Paldies dievam, tikām galā ar ļaundariem, — kazaks atbildēja. — Es atjāju pirmais.

—   Vai daudz mūsējo krituši?

—   Pāri par divdesmit mūsējo savas galviņas nolikuši. Nodevēji kāvās uz dzīvību un nāvi: krita visi līdz pēdīgam. Tiesa, viņiem jau bija ari par ko rauties: šitās mantu lādes… Savi pieci vezumi ar sudraba traukiem un naudas lāde ar trim zirgiem vedama! Mūsu zēni vienā pajūgā atrada degvīna mučeli uri aiz priekiem tā iekampa, ka tikko turas zirgam mugura. Bičura ar kādiem piecdesmit vīriem drīz būs klāt, bet pārējie ar pajūgiem drusku aizkavējušies.

—   Un kur tad jūsu staršina?

—   Kurš? Vai Fjodors Homjaks? … Nemaz neprasi par viņu, tētiņ… Izrādījās nodevējs!

—   Ko tu saki?

—   Bičura ar savu roku nošāva to nelieti. Viss notika tā: pretinieku bija palicis vairs tikai kādi divdesmit vīri, ne vairāk, bet tai skaitā arī viņu bajārs, nav ko iebilst — varens vīrs! Sie aizstājās priekšā stigai, kas ved pa labi mežā, un, vadzi, ņemas tik mūsējos laist no kātiem. Mēs skatāmies drīz te, drīz tur — kur tad Fedjka Homjaks? Bet kas šo dos ieraudzīt! Viņš tak kā vecākais nedrīkstēja no mums atkāpties ne soli, taču bija sadomājis glābt no- devīgā bajāra meitu un jau bija to gandrīz vai izvedis no meža, bet dievs neļāva. Bičura, kurš aizmugurē stāvēja slēpnī un steidzās mums palīgā, bija saticis viņu gravā, Homjaku par nodevību nošāvis, bet bajāri kopā ar viņas istabmeitu atvedis atpakaļ.

—   Velti, būtu palaidis, lai iet, kur grib! Kam jums viņas vajadzīgas?

—   Kā tad tā, Jeremeja tēv? Tā tak nodevēja meita.

—  Vai tad mēs karojam ar meitiešiem?

•— Zināms, ar meitiešiem jau ne! Tikai mūsu puiši saka ko citu … Bet, redz, tur jau laikam viņi ari jāj.

Sai sarunā Jurijs klausījās, elpu aizturējis: viņš neuzdrīkstējās līdz galam izdomāt domu, no kuras viņa dzīslās stinga asinis; un tomēr viņa sirds neviļus sažņaudzās baismīgā priekšnojautā. Piepeši ciemielā atskanēja dobja dunoņa; visu apkārtni piepildīja zirgu pakavu klaboņa, dziesmas, mežonīgas klaigas un neganti svilpieni; piedzērušu jātnieku pūlis, visam ciemam jūsmīgi gavilējot, kā viesulis aizjoņoja pa ciemielu, baznīcas pagalmā nokāpa no zirgiem un aplenca garīdznieka māju. Pēc brīža Bičura kādu divdesmit asinīm notraipījušos un noputējušu vīru pavadībā ienāca istabā.

—   Apsveicam, tētiņ! — viņš ne pārlieku godbijīgi uzsauca. — Varens laupījums! Neko teikt, šodien esam brangi pastrādājuši māmuļas svētās Krievzemes labā!

—   Tencinu, mīļie! — Jeremeja tēvs atbildēja. — Zēl tikai, ka arī mūsējo rindas stipri paretinātas.

—   Toties mūsu sirdīm tika arī savs prieks. Un rīt varēsim uzjautrināties. Mēs notvērām viena nodevēju bajāra meitu; kā tad nu vēlēsi: vai stiepsim viņu pie karātavām šodien vai gaidīsim rītu? … Te jau viņa ir.

Divi vīri ienesa no galvas līdz kājām greznā šķidrautā ietinušos meiču; viņai nopakaļ, asaras liedama, nāca jauniņa istabmeita.

>— Nelaimīgā! Viņa aiz bailēm mirusi! — Jurijs sacīja.

—   Nē! — Bičura atbildēja. — Viņa tik kritusi nemaņā; pa ceļam viņai tā uznāca reizes piecas. Gan pāries!

—   Briesmoņi! Ļaundari! Asinssuņi! — šņukstēdama sauca istabmeita, — vai es galu galā dabūšu no jums kaut lāsi ūdens?

—   Ņem, mīļā! — popiene sacīja, pasniegdama krūzi ūdens. — Apslaki viņai seju! Nabaga bajāre! — viņa žēlā balsī piebilda. — Vai jūs no tiesas par viņu neiežēlosieties?

—       Klusē, sievl — garīdznieks pačukstēja. — Rīts gudrāks par vakaru… Labs ir, puišil Lai viņa te pārguj nakti, tad no rīta redzēsim.

Neviļus sekodams kādai nepārvaramai dziņai, Jurijs piegāja pie sola, uz kura gulēja nelaimīgā meiča; mirklī, kad istabmeita, pūlēdamās dabūt savu kundzi pie samaņas, noņēma šķidrautu, kas viņu sedza, Miloslavskis uzmeta ašu skatu nelaimīgās meitenes bālajai sejai… Viņš sastinga, sagrīļojās, gribēja kaut ko teikt — bet viņam no krūtīm izlauzās vienīgi nesaprotams, sirdi plosošs kliedziens.

Nepazīstamā meiča atvēra acis un, paraudzījusies visapkārt, pievērsa Jurijam stingu un mierīgu skatienu.

—       Nu, rel Es jau teicu, ka atjēgsiesl — Bičura vienaldzīgi noteica.

—  Anastasja!.., — Miloslavskis beidzot izsaucās.

—       Atkal viņš!… — Anastasja nočukstēja, ar roku aizsegdama acis. — Ak, es vēl arvien sapņoju!

—   Ak, ja tas būtu sapnis!… Anastasja!…

—       Mans dievs! Mans dievs!… Tad jau… Es esmu nomodā… Tas ir viņš!.,. Bet kāpēc mēs esam te… kopā ar šiem slepkavām?… Ak! Es tikko sapnī redzēju Maskavu… Tur bijām tikai mēs abi… Bet tagad…

—       Klau, klau! … Tad tu viņu pazīsti, bajār? — Bičura noprasīja.

—       Jā, labie ļaudis! — Jurijs strauji ierunājās. — Jūs maldāties, tā nav Salonska meita.

—   Kā tad tā?

—   Man arī tā liekas, puiši! — garīdznieks piebilda.

—   Es bajāru Salonski esmu redzējis: meiča nepavisam nav tam līdzīga.

—        Ko niekus! — kāds no vīriem iebilda. — Aiz kam tad viņš, kad biju viņam pārcirtis galvu, mirdams saviem kalpiem teica: «Glābiet manu meitu!»

—        Kā? — Anastasja iekliedzās. — Mirdams?… Kurš ir miris?

•— Bajārs Kručina-Salonskis.

—   Mans tēvs? …

—   Vai dzirdi, tētiņ, ko viņa saka? — Bičura noprasīja.

—  Ko tad tu, bajār, vai esi sadomājis mūs muļķot?

—   Bet vai tad Jūs neredzat? Viņa pati neapjēdz, ko runā … viņa ir nemaņā!

—   Nē, — Anastasja stingrā balsī sacīja, — es neatteikšos no sava tēva. Jā, jūs ļaundari! Es esmu bajāra Salonska meita, un, ja jums nav gana ar to, ka esat kā laupītāji iedzinuši nāvē manu tēvu, tad nogaliniet arī mani!… Kāds prieks man dzīvot, ja es sava tēva slepkavu vidū redzu … Ak! Nogaliniet mani!

—   Anastasja! — Jurijs izsaucās. — Vai tiešām tu spēj domāt? …

—   Nē, bajāre! — garīdznieks sacīja. — Kaut arī žēl, tomēr jāsaka taisnība: šis jauneklis mūsu brašuļiem nav palīdzējis. Ko nu te spriedelēt… Līdz rītam, puiši, ar dievu! Jums tak ir laiks atpūsties… Nu, ko vēl te mīņājaties? Ejiet!

—  Ta, redz, cienīgtēv, — Bičura sacīja, galvu kasīdams, — biedri teic, ka šodien pie viena vajadzētos to bajārmeitu pakārt, lai viss būtu nodarīts.

—   Ak, jūs bezdievji! — istabmeita iesaucās. — Kas jums prātā? Vai arī jūs domājat, ka nu vairs neviena nav, kas bajāri aizstāvētu? Tad nu ziniet, laupītāji, ka viņa ir hetmanim Gonsevskim saderēta līgava, un, ja viņai kaut matiņš nokritīs no galvas, viņš jūs visus dzīvus zemē ieraks.

—   Ko!… Sitā ir pana Gonsevska līgava? — Bičura izsaucās.

—   Ko jūs klausāties tajā muļķē! — garīdznieks pārtrauca.

—   Jā, jā gan, pana Gonsevska līgava! — istabmeita turpināja klaigāt. — Un lai dies jums stāv klāt…

—   Gonsevska līgava! — viss pūlis neganti norēcās. — Pie karātavām! Velciet prom, puiši! Pie karātavām!

—  Rimstieties! — Jeremeja tēvs sacīja, aizstādamies Anastasjai priekšā. — Es jums pavēlu…

Bet garīdznieka vārdus noslāpēja mežonīgi auri. Zibens ātrumā liktenīgā vēsts aplidoja visu ciemu, vienā mirklī nams bija pilns bruņotu vīru, baznīcas pagalms stāvgrūdām pieplūda ar cilvēkiem, un tūkstošiem balsu, Gonsevski lādēdamas, atkārtoja:

—   Pie karātavām ķecera līgavu!

—   Jel uzklausiet, bērni! — sauca garīdznieks, pēdīgi spējis nodibināt klusumu ap sevi. — Vai tad es viņu aizstāvu? Es tikai saku, lai jūs pagaidāt līdz ritam.

—   Ne, cienīgtēvi —> Bičura iebilda. — Izdod viņu mums tūdaļ, citādi būs par vēlu: āre, jau atkal noģībusi… Kur nu šitā izvilks līdz rītam …

—   Puiši! — Jurijs izsaucās. — Neņemiet uz savas sirdsapziņas šo grēku! Viņa nav vainīga: tēvs ar varu gribēja viņu apprecināt.

—   Vienalga! — iejaucās kāds piedzēris virs ar sapinkātu bārdu un zvērojošām acīm. — Šitas maita Gonsevskis uzsēdināja uz mieta manu brāli… Pie karātavām to bajāra meitiņu!

—   Viņš lika nocirst galvu manam tēvam! — kāds cits izsaucās.

—   Viņš lika bez tiesas nošaut piecus mūsu biedrus, — trešais piebilda.

—   Stiepiet viņu prom! — viss pūlis ierēcās.

—Draugi! — Jurijs turpināja, izmisumā lauzīdams rokas. — Dieva dēļ!… Ja jūs gribat kadu sodīt ar nāvi, tad nogaliniet mani.

—   Ko tu runā, bajār! Vai mēs kādi slepkavnieki? — Bičura atteica. — Tu esi pareizticīgais un aizstāvi mūsējos, bet viņa ir nodevēja meita, ķecere un ļaundara Gonsevska līgava.

—   Nu, tad pamēģiniet viņu aizskart! — Jurijs izsaucās, izvilkdams zobenu.

—   Neprātīgais! — garīdznieks sacīja, satverdams viņu aiz rokas — Vai tev divas galvas uz pleciem, vai?… Klau, puiši, — viņš turpināja, — es par laupīšanu liku pakārt Seņku Zverevu; jums visiem viņa žēl — lai tad notiek tā! Lieciet mieru meičai, kas jau tāpat ir tikko dzīva, un es piedošu jūsu biedram.

—   Nē, cienīgtēvi — Bičura sacīja. — Ja Zverevs ir vainīgs, tad mēs viņu neaizstāvam, dari ar viņu, ko gribi, bet pana Gonsevska līgavu atdod mums.

—   Jā, jā, — viss pūlis ieaurojās. — Mēs tavai gribai nepretojamies, Jeremej Afanasjevič; sodi ar nāvi, ko gribi, bet šo ķeceri izdod mums.

Jurijs ar šausmām ievēroja, ka garīdznieka apņēmība sāk šķobīties: viņa apmulsušajā skatienā bija skaidri nomanāms svārstīgums un bažas. Jurijs vēroja, ka dzēruma un atriebības alku iekvēlinātais mežonīgais pūlis jau sāk aizmirst jebkuru bijību, un vienīgi garīdznieka bargā seja un visiem pazīstamais milzīgais spēks mazliet iegrožoja galvenos barvežus, kuri cits citu uzkūdīja, tomēr vēl neuzdrīkstējās lietot varu; taču šī nedrošība ik bridi varēja zust. Satracināto ļaužu kliedzieni laukumā ik bridi pieņēmās spēkā, un garīdznieka vārds jau vairākkārt tika pieminēts ar lamām un draudiem. Viņa skatiens kļuva ik mirkli drūmāks; viņš ar līdzjūtību uzlūkoja te Juriju, te samaņu zaudējušo Anastasiju, bet pēkšņi viņa seja noskaidrojas, viņš satvēra Miloslavski aiz rokas un pusbalsī teica:

—   Vai tu esi ar mieru darīt itin visu, lai glābtu šo nelaimīgo?

—   Visu, Jeremeja tēv!

—   Ja tā — viņa ir glābta! Nu, bērni, — viņš turpināja, uzrunādams pūli, — jūs, redzams, neizdosies pārliecināt — lai tad notiek jūsu gribai Tikai neaizmirstiet, puiši, ka viņa tāpat ir kristīts cilvēks kā mēs, tāpēc mēs grēkosim, ja pazudināsim viņas dvēseli. Paceliet viņu saudzīgi un nesiet man pakaļ uz baznīcu, tur viņa drīzāk atgūs samaņu. Dodiet tikai man laiku pieņemt viņas grēksūdzi, sagatavot viņu nāvei, un tad dariet, ko gribat.

—   Nu, redzi, cienīgtēv, tā ir cita runa! — Bičura sacīja. — Par šito ar tevi neviens neies strīdēties. Nu, puiši, palīdziet man viņu aiznest uz baznīcu … Un ejiet tak laukā no nama!… Ir gan sadzinušies —ne cauri izlauzties!… Ej nu, Jeremeja tēv, pa priekšu: tu viņus drīzāk izkustināsi no vietas.

Pēc kādām pārim minūtēm istabā nebija vairs neviena, izņemot Juriju, Alekseju un istabmeitu, kura, rūgtas asaras liedama un visus savas bajāres tikumus uzskaitīdama, brēca skaļā balsī. Kaut gan Jeremeja tēvs bija solījis visu vērst par labu, arī Miloslavskis nespēja pār sevi valdīt; viņš staigāja pa istabu šurp un turp kā cilvēks, kas zaudējis saprātu: te viņš ķērās pie sava zobena, te, aizsedzis ar rokām acis, galīgā izmisumā atkrita uz sola un raudāja kā bērns. Aleksejs neuzdrīkstējās viņu mierināt un, izturēdamies pavisam klusu, nekustīgi stāvēja uz vietas. Nepagāja ne piecas minūtes, kad durvis pa pusei pavērās un neliela auguma večuks, kurā no gludi atpakaļ atsukā- liem matiem un garās bizes nebija grūti noģist draudzes psalmotāju, pamāja Miloslavskim ar roku, un, kad Aleksejs gribēja savam kungam sekot, pačukstēja viņam, lai paliekot vien istabā. Jurijs ar savu pavadoni iznāca baznīcas pagalmā, un, piesardzīgi gar žogu virzīdamies, piegāja pie baznīcas lievenēm. Kāpdams augšā pa kāpnēm, viņš pameta acis atpakaļ — visgarām žogam ap liesmojošiem ugunskuriem pulciņos sēdēja apbruņoti vīri; viņu negantās klaigas, mežonīgās runas, zvēriskie smiekli, kādus smiedami, viņi šad tad pamāja uz karātavām, ap kurām ari bija sakurti ugunskuri un drūzmējās ļaudis, — tas viss kopā izskatījās tik atbaidoši, ka Jurijs neviļus nodrebēja un nopakaļ psalmolājam steigšus iegāja baznīcā. Pie svētbilžu sienas spīdēja viena vienīga lampada, bet priekštelpā pie lasāmā galdiņa pilnā garīdznieka tērpā stāvēja Jeremeja tēvs un trīsošā Anastasja.

—   Ātrāk, Jurij Dmitrič, ātrāk! — garīdznieks sacīja, nākdams viņam preti. — Stājies līdzās savai līgavai!

—   Savai līgavai? — Jurijs šausmās atkārtoja.

—   Jā, tas ir vienīgais, kā varam viņu glābt! Vai dzirdi, kā plosās tie trakgalvji? Mazākā vilcināšanās viņai maksās dzīvību. Vēlreiz tev jautāju: vai gribi viņu glābt?

—   Gribu! — Jurijs apņēmīgi teica, un Jeremeja tēvs, novilcis Anastasjai no pirksta divus zelta gredzenus, sāka laulību ceremoniju. Jurijs uz garīdznieka jautājumiem atbildēja noteiktā balsī, bet viņa seja bija balta kā dvielis; caur Anastasjas nodurto acu garajām skropstām zaigoja lielas asaras; viņas balss drebēja, taču vaigos kvēloja dzīvinošs sārtums un karstā roka trīsēja Miloslavska ledus saltajā rokā, nejūtīgā kā marmors.

Tikmēr nelaimīgās Anastasjas dzīvības tīkotāju nepacietība bija sasniegusi augstāko pakāpi.

—   Kas tur īsti notiek? Vai cienīgtēvs par mums ņirgājas? — pēdīgi izsaucās Bičura. — Kur tas redzēts, ka grēksūdze ilgst divas stundas? Ja tie būtu mēs, tad viņš jau sen būtu paguvis kādus pārdesmit aizsūtīt pie tēviem. Klausieties, puiši! Ejam iekšā baznīcā: citu klātbūtnē grēksūdzi pieņemt nedrīkst, tad viņam gribot negribot vajadzēs beigt.

—   Kas gan tur liels? … No tiesas!… Sacīts, darīts!… Ejam, puiši! — sauca Bičuras biedri un viņam nopakaļ barā gāzās uz baznīcas lievenēm.

—   Se tev! — Bičura izsaucās, neziņā apstādamies. — Durvis tak aizslēgtas …

—   Un kas par to? Nu, zēni, piespiežam! — Spēkonis iesaucās. — Kazi, izgāzīsim no eņģēm!

Piepeši baznīcas durvis ar troksni atvērās, un Jeremeja tēvs pilnā garīdznieka tērpā, pievērsis satrakotajam pūlim liesmojošu skatienu, nostājās ta priekšā kā bargs dieva sūtnis.

—   Bezdievji! — viņš sauca pērkondimdošā balsī. —Kā jūs uzdrīkstējāties ar spēku lauzties tā kunga namā?… Ko jūs gribat no dieva kalpa, nešķīstie dieva zaimotāji?

—   Jeremeja tēv! — Bičura biklā balsī atbildēja, pamezdams acis uz saviem pierimušajiem biedriem. — Tu tak pats mums apsolīji izdot Gonsevska līgavu.

—   Un arī turētu savu solījumu, ja varētu jums izdot šī ļaundara līgavu.

—   Kāpēc tad tu nevari?

—  Viņas te nav!

—   Kā tad nav? … Puiši, ko tas nozīmē? …

—   Jā, te nav neviena cita kā vien Jurijs Dmitričs Miloslavskis un viņa likumīgā laulātā draudzene bajāriene Miloslavska! Lūk, te viņi ir! — garīdznieks piebilda, norādīdams uz jaunlaulātajiem, kas ar vainagiem galvā un rokās sadevušies iznāca uz lievenēm un nostājās savam aizstāvim līdzās. — Pareizticīgie! — Jeremeja tēvs turpināja, neļaudams attapties pārsteigtajam pūlim. — Jūs redzat, viņi ir salaulāti, bet, ko dievs debesīs savienojis, tos zemes virsū cilvēkiem nebūs šķirt!

—   Jā! — Jurijs izsaucās. — Neviens nešķirs mani no manas sievas, un, ja jūs alkstat pēc viņas nevainīgajām asinīm, tad nonāvējiet kopā ar viņu arī mani!

—   Vai dzirdat, pareizticīgie? Jūs nevarat aizraidīt nāvē sievu, kopā ar viņu nenogalinādami arī vīru, un es gribu redzēt, kurš no jums uzdrošināsies pacelt roku pret manu draugu, kņaza Požarska cīņu biedru un slavenā bajāra Dimitrija Jurjeviča Miloslavska dēlu!

Dziļš klusums iestājās visā pūlī, kas nemitīgi pieauga, 110 visām pusēm šurp steidzoties ļaudīm.

—   Ko jūs domājat, biedri? — Bičura pēdīgi noprasīja.

—   Nudien nezinām, un ko teiksi tu? — Naļivaiko atteica.

—   Cienīgtēvs, āre, stāv un krīt par viņiem! — Spēkonis piebilda.

Visās sejās bija lasāmas šaubas un neuzticība. Visi klusēdami vēroja cits citu, un šajā izšķirošajā brīdī viens pats veiksmīgs vārds varēja nomierināt visu prātus tieši tāpat, kā vfens neapvaldīts izsauciens atkal pārvērst ļaudis nežēlīgos bendēs. Jau vairāki piedzēruši tēvaiņi ar zvērīgiem ģīmjiem grasījās dot mājienu nogalināšanai, taču Jeremeja tēvs aizsteidzās viņu nodomam priekšā.

—   Nu, ko jūs vēl domājat, pareizticīgie! — viņš izsaucās, saņemdams no psalmotāja rokām vīna kausu. — Sekojiet manai priekšzīmei, bērni!… Lai dzīvo jaunlaulātie!

Divas trīs balsis atkārtoja apsveikumu, tomēr viss pūlis klusēja.

—   Un, lai būtu ko iedzert uz viņu veselību, — Jeremeja tēvs turpināja, — bajārs dāvina jums mucu vīna, puiši.

—   Lai dzīvo jaunlaulātie! — sāka saukt simtiem balsu.

—   Un es, — garīdznieks piebilda, — uz tiem priekiem piedodu Zverevam un pats no savas kases izsniedzu katram vīram pa pieciem altiniem.

—   Urā! — viss pūlis ieaurojās. — Ilgu mūžu bajārei Miloslavskai!… Lai dzīvo jaunais pāris!

—   Paldies, puiši! Tūliņ likšu lai jums izveļ vīna mucu, bet rīt nāciet pēc naudas. Ejam, bajār! — Jeremeja tēvs pusbalsī piebilda. — Kamēr viņi dzers un līksmosies, mēs nedrīkstam vilcināties… Es vēlēju apseglot jūsu zirgus un sagatavot zirgus arī tavai sievai un viņas istabmeitai. Jūs pavadīs Temrjuks: viņš ir krietns puisis un droši vien tagad visā ciemā vi'pns vienīgais nav piedzēries; kaut arī viņš ir kristījies mūsu ticībā, tomēr vēl aizvien turas pie sava basurmanu paraduma — sīvo nedzer.

Kad viņi iegāja namā un istabmeita uzzināja, ka viņas kundzenei vairs briesmas nedraud, viņa būtu vai bez prāta aiz prieka, ja vien viņai nebūtu pateikts, ka bajāre salaulāta ar Miloslavski. Sī vēsts tūdaļ lika viņas priekam noplakt.

—   Kā! — viņa izsaucās. — Anastasja Timofejevna ir salaulājusies?… Nu, tās tik ir jaukas kāzas!… Bez saderināšanās, bez līgavas atvadu vakara… Ak mans dievs!… Ja Vlasjevna šito zinātu!… Ak, mana dūjiņa! Mana nabaga bārenīte! Nebija neviena, kas tevi pirms kāzām pacildinātu! …

—   Nu, mīļumiņ! — garīdznieks sacīja. — Vai nu viņiem bija vaļas par cildināšanu domāt! Tak jau dzirdēji, kādas kāzu dziesmas viņai laukumā tika dziedātas? Nu, bajār! — viņš turpināja, pievērsies Jurijam. — Kurp tu tagad vedīsi savu sievu?… Kņaza Požarska nometnē tak laikam bajārienēm dzīvot neklājas?… Nebūtu slikti, ja tu savu sievu uz kādu laiku aizvestu uz Hotjkovas klosteri; tas atrodas pavisam netālu no šejienes, un klostera priekšniece droši vien neatteiksies dot pajumti bajārienei Miloslavskai.

—   Viņa ir mana īstenā krustmāte, — Anastasja sacīja.

—   Tad nemaz nav ko gudroti Lai viss labi izdodas, bajāri Man ap sirdi būs mierīgāk, kad jūs aizjāsiet… Nav jau tā, ka es baidītos… Un tomēr labāk… Sātans ir stiprs!… Jājiet ar dievpalīgu!

—   Jeremeja tēv! — sacīja Jurijs. — Kā es varētu tev pateikties?…

—   Nav jau par ko, Jurij Dmitrič! Tavs nelaiķa tēvs dāvāja man savu laipnību, un, pakalpodams viņa dēlam, es tikai nolīdzinu senu parādu. Bet nu, liekas, arī Temrjuks ir saposies. Viņš jūs aizvedīs pa apkārtceļu; kaut arī neviens neuzdrīkstēsies jūs aizturēt, tomēr gar baznīcu labāk nejāt. Lai dievs jums dod saticību un mīlestību, lai jums visur labi veicas, dzīvojiet ilgu mūžu un esiet laimīgi! Palieciet sveiki!

Jaunais pāris un viņu kalpi, izjājuši pa vārtiem, kas atradās aiz ciema, nonāca sakņu dārzos, Temrjuka vadīti, klusi izkļuva uz ceļa un devās prom no Kudinovas ciema.

Vil

Tajā pašā dienā, kad, apstākļu dīvainā sakritība lika Miloslavskim pārkāpt solījumu, ko bija devis iepriekšējā dienā, — nodzīvot atlikušo mūža daļu neprecējies, ap desmito nakts stundu kāds nabadzīgs garāmgājējs no- skrandušā pelēkā kaftānā ātriem soļiem gāja pa Maskavas lielceļu, kas šajā vietā veda pa dziļas, biezu mežu apaugušas gravas nogāzi. Pārgājis garam un šauram tiltam, kas veda pār seklu palieni, gājējs iznāca nelielā kla- jumiņā, ko šķērsoja otrs ceļš. Bija mēnesnīcas nakts, un, par spīti biezajām koku ēnām, bez pūlēm varēja atšķirt visus priekšmetus. Sasniedzis krustceles, ceļavīrs apstājās, nodrebēja un šausmās pakāpās atpakaļ: pilnmēness gaismā visa klajumiņa labā puse bija kā sētin nosēta ar līķu kaudzēm. Sīs negaidītās ainas pārsteigts, ceļavīrs jau labu brīdi nekustīgi stāvēja uz vietas, kad piepeši viņa dzirde uztvēra vāru, tikko dzirdamu vaidu, un to pašu bridi viņam likās, ka lielā ķermeņu kaudzē, tieši tajā vietā, kur šķērsceļš iznāca klajumā, kāds ar pūlēm paceltu galvu un, smagi nopūties, nolaistu to atkal uz zemes. Pienācis tuvāk, ceļavīrs ieraudzīja, ka šis nelaimīgais, dziļu brūču klāts, vienīgais no visiem vēl bija saglabājis dzīvības zīmes. Tobrīd, kad cilvēkmīlestības pārņemtais svešinieks, acīmredzot vēlēdamies ievainotajam kaut kā palīdzēt, raižu pilns noliecās pār viņu, ievainotais atkal sakustējās un pagriezās ar seju pret mēness gaismu.

—   Taisnais dievsl — ceļavīrs izsaucās, pakāpies atpakaļ un salicis rokas krusteniski pār krūtīm. — Tas ir viņš! Tas augstprātīgais un varenais bajārs!… Tad nu tavas lielās pacietības mērs ir piepildīts, ak kungs!… Bet viņš elpo… Viņš vēl ir dzīvs… Ak! Ja šis nelaimīgais pagūtu samierināties ar tevi! Bet kā lai viņu dabū pie samaņas?.., — ceļavīrs piebilda, paraudzījies apkārt. — Mežsarga māja nav tālu no šejienes .. . Pamēģināšu …

Viņš mazliet pacēla ievainoto, kurā lasītāji droši vien jau būs pazinuši bajāru Kručinu-Šalonski, uzvēla to sev plecos un, zem nastas gluži sagumis, devās prom pa šķērsceļu, kura galā cauri koku biežņai spīdēja blāva tikko samanāma uguntiņa.

Gandrīz tajā pašā laikā Miloslavskis un viņa sieva izjāja no Kudinovas ciema; pa priekšu jāja viņu pavadonis tatārs Temrjuks, bet aiz muguras Aleksejs ar istabmeitu. Visu laiku, kamēr līdz viņiem vēl atskanēja skaļie saucieni un līksmās dziesmas, Anastasja cieta pilnīgi klusu un, nodrebēdama ik reizi, kad līdz viņiem atlidoja kāds priecīgs izsauciens, trīcot piekļāvās Miloslavskim. Bet, kad ap viņiem iestājās klusums un pamazām sāka apdzist tālā liesmojošo ugunskuru atblāzma no ciema, kur dzīroja viņas dzīvības tīkotāju mežonīgais pūlis, Anastasja, šķiet, sāka elpot brīvāk un beidzot biklā, piemīlīgā balsī ierunājās:

—   Tu klusē, Jurij Dmitrič… Bilsti kaut vārdiņu… Ak! Kaut viens laipnīgs vārds no tevis, kaut viens vienīgs uzbildums spētu mazināt nelaimīgās bārenes bēdas.

—   Anastasja! — Jurijs klusā balsī atbildēja. — Es pats esmu bāra bērns, un vai gan es, bēdu vajāts un likteņa piemeklēts, spēju mierināt tevi nelaimē, ja pats šai pasaulē nekur nerodu mierinājuma?… Ak! Tev būs maz prieka no tā, ka dievs tevi savedis kopā ar mani!

—  Maz prieka! … Nē, Jurij Dmitrič, es nevēlos aizdot dievam dusmas: kopā ar tevi man arī bēdas būs prieks.

Tu nezini un nemūžam arī nebūtu uzzinājis, ja nebūtu k)uvis mans virs, ka es tevi jau sen rnilu. Ne sapņos, ne nomodā, nekad un nekur es neesmu šķīrusies no tevis… Tu vienmēr esi bijis mans izredzētais. Kad Jaunas bēdas žņaudza manu sirdi, es atcerējos tevi, un tavs tēls kā miera eņģelis sniedza līksmi manai dvēselei. Nu tu esi mans, un ja arī tu mīli mani…

—   Vai es tevi mīlu?… — Miloslavskis izsaucās. — Tevi!… Ak, Anastasja! Vai atceries Maskavu, Pestītāja baznīcu?… Es nezināju, kas tu esi, kad tevi pirmoreiz ieraudzīju, tomēr mana sirds sāka priekā sisties… Man šķita, ka esmu saticies ar tevi pēc ilgas prombūtnes, ka es jau sen tevi pazīstu… ka mēs nevaram būt sveši! Nelaimīgais! Es aizmirsu visu… Aizmirsu, ka stāvu dievnamā… Uz lupām man sastinga līdz galam nenoskaitīta lūgsna… Nē! Es apgrēkojos vēl vairāk: savā neprātā es lūdzu dievu nevis pievērsies svēto sejām… Anastasja!… Es redzēju vienīgi tevi! Tā es esmu aizdevis dievam dusmas, un nu man bez kurnēšanas jānes mans sūrais liktenis; bet tu lūdzi dievu, Anastasja! Tavās svētajām ikonām pievērstajās acīs mirdzēja svētlaime… Es skaidri redzēju: nekādas pasaulīgas domas nebija aptumšojušas tavu dvēseli… Tevi nespiež šausmīgais nopulgotā svētuma grēks… Par ko gan dievs soda mūs abus divus?

—   Negrēko, Jurij Dmitrič! Kāpēc tik neapdomīgi kurnēt? Visaugstais ir mūs piemeklējis ar bēdām, abi esam bāreņi; bet vai gan viņš mūs ir pavisam pametis? Un vai gan mums būtu jāpārbauda viņa žēlsirdība tai pašā brīdī, kad viņš, par mums iežēlodamies, ir mūs uz mūžu savienojis?

—   Uz mūžu! — Jurijs pusbalsī atkārtoja. — Ak, Anastasja! …

—   Jā, mans mīļais, mans sirdsdraugs! Vienīgi nāve var mūs šķirt… Sniedz man savu roku, tu mans acuraugs, mans sirdsmīļotais!… Vai nav tiesa — tu nekad iv. pametīsi savu Anastasiju… nemūžam… Vai tu jūti, — viņa turpināja neizsakāma maiguma pilnā balsī, spiezdama Jurija roku sev pie krūtīm, — vai jūti, kā pukst mana sirds?… Tā pukst vienīgi tev! Un ja tu kādreiz vairs mani nemīlēsi…

—   Nemūžam! Nemūžam tā nebūs! — Jurijs nočukstēja, parklādams viņas drebošo roku ar kvēliem skūpstiem.

—       Mans visdārgais!… Mans glābējs!… Ak, cik man atkal mija kļūst dzīve!… Tu man to esi dāvājis, mans mīļotais! Tā visa pieder tev!… Ak! Pasaki vēlreiz, ka tu mani mīli!

—       Vairāk par visu pasaulē! — Miloslavskis izsaucās, uz mirkli aizmirsis savu izmisīgo stāvokli.

—        Un tu vēl spēj kurnēt par dieva visaugsto gribu? … Un es uzdrīkstos saukt sevi par bāreni, ja tu esi mans vīrs? …

Jurijs nodrebinājās kā pamodies no dziļa miega.

—       Tavs vīrs!… — viņš atkārtoja, šausmās atraudams savu roku.

—       Kas tev notika, mans mīļotais? — Anastasja biklā balsī pavaicāja.

Jurijs neatbildēja ne vārda.

—       Tu klusē?… — viņa turpināja. — Ak! Runā jel, Jurij Dmitrič, saki — kā gan esmu tevi aizkaitinājusi?

—       Anastasja, — Miloslavskis beidzot atbildēja, — es nekurnu, es pakļaujos visaugstā gribai; taču mēs esam nelaimīgi, mana vienīgā, ļoti nelaimīgi!

—       Nē, kamēr tu mani sauc par savu sievu… kamēr es piederu tev …

—        Bet vai tu arī zini, nelaimīgā bārene?… Jā gan! Kam vēl atlikt… Kāpēc gan vārdzināt tevi lēnā nāvē… Anastasja!… Es neesmu tavs vīrs!

—        Tu neesi mans vīrs?… Bet vai tad tu nupat kopā ar mani neapgāji apkārt baznīcas lasāmgaldiņam? … Vai es ar tevi nepārmiju šo gredzenu? …

—       Man tas bija jādara, lai tevi glābtu, bet vīrs es nevaru būt nevienai.

—   Nevari?

—       Jā, Anastasja! Vakar es pie svētā Sergija šķirsta zvērēju atstāt laicīgo pasauli un solījos: kad poļi būs sakauti, apvilkt mūka drēbes.

—        Žēlīgais dievs!… Kāpēc tad tu, cietsirdīgais, neļāvi man mirt?

—   Uzklausi mani, Anastasja, un nenosodi mani!

Jurijs sāka stāstīt, kā viņš Anastasju mīlējis, nezinādams, kas viņa ir, kā nelaimīgs gadījums viņam atklājis, ka viņa nepazīstamā ir bajāra Kručinas meita; kā viņš, zaudējis katru cerību kļūt par viņas vīru un saistīts ar zvērestu, kas viņam nav ļāvis cīnīties pret tēvzemes ienaidniekiem, nolēmis atteikties no pasaulīgās dzīves; kā

viņš devis solījumu kļūt par mūku un, pakļaudamies sava garīga tēva Avramija Paļieina gribai, devies no Troicas klostera, lai pie Maskavas sienām cīnītos par pareizticību; kā viņš nokļuvis Kudinovas ciemā un kādēļ ļāvis Anas- tasju nosaukt par viņa sievu. Anastasja noklausījās visu viņa stāstu dīvainā mierā; bet, kad Jurijs bija beidzis, viņa aizsedza seju ar šķidrautu, iešņukstējās, un rūgtas asaras straumēm sāka plūst no viņas acīm. Jurijs klusēdams jāja tālāk viņai cieši blakus; viņš vairākkārt mēģi- naja atkal uzsākt sarunu, taču vārdi pamira viņam uz lūpām; un ko gan viņš būtu varējis teikt par mierinājumu nelaimīgajai sērdienei?

Tālumā pazibēja uguntiņa; Temrjuks apturēja zirgu un, pievērsies Jurijam, sacīja:

—   Vai redzi, bajār?… Āre, tur aiz tiem kokiem?… Tas ir Hotjkovas klosteris. Nu jau jūs aizjāsiet bez pavadoņa; ceļš ir taisns; man gribas drusku atpūsties. Būs jau otrā diena, kopš neesmu aizvēris acu.

Jurijs atlaida savu pavadoni, un pēc ceturtdaļstundas mūsu jātnieki sasniedza klostera vārtus. Vārtsargu viņi saklaudzināja tikai pēc laba laika; beidzot vārtiņi atvērās un klostera kalps, miegainās acis berzēdams, dusmīgā balsī noprasīja:

—   Kas tur ir?… Kas te blandās apkārt nakts laikā?… — taču, pazinis Anastasju, priecīgi izsaucās un aizsteidzās ziņot par viņas ierašanos klostera priekšniecei. Jātnieki nokāpa no zirgiem. Anastasja klusēja, Jurijs arī; bet, kad pēc īsa brīža atvērās vārti un vajadzēja šķirties, abu savaldība izgaisa. Anastasja, skaļi raudādama, pie- plaka pie Miloslavska krūtīm.

—  Ardievu, mans glābēj! — viņa sacīja iešņukstēdamās. — Paliec sveiks uz mūžu!

—   Uz mūžu!… Nē, Anastasja! — Jurijs izsaucās, ieslēdzis viņu savos apskāvienos. — Kad mēs abi atinodīsimies no smagā zemes miega, lai dzīvotu mūžīgi, tad mēs atkal redzēsimies!… Un tur, kur nav nedz asaru, nedz nopūtu, tur — ak, mīļais draugsl — es tevi atkal saukšu par savu sievu!

Anastasja izrāvās no viņa rokām. Smagie vārti nočīkstēja, noklaudzēja dzelzs aizšautnis, vārtsargs aizcirta mazos vārtiņus, un Jurijs, uzlēcis zirgā, kā viesulis aiz- auļoja prom no klostera sienām, kur viņš kā mēmā kapā uz mūžīgiem laikiem bija apglabājis visu savu šīszemes laimi.

Uz kādu laiku atstāsim Juriju, kurš steidzās vai nu ienaidnieku, vai paša asinīs slīcināt savas mocošās bēdas, un pārcelsimies uz būdiņu, kur, lāstiem apkrauts un apzīmogots ar kaunpilno nodevēja vārdu, kādreiz spēcīgais un slavenais bajārs, bet tagad visas pasaules pamests bez- pajumtes cietējs cīnījās ar nāvi. Pa pusei zemē ieaugusi mežsarga būdiņa, ko apgaismoja tikai viens vaska sveces gals, kas dega svētbilžu priekšā, šobrīd bija pēdējais patvērums zemes virsū bagātajam bajāram Kručinam, kurš bija pieradis dzīvot cariskā greznībā. Daži kūļi salmu, nomesti uz sola, aizstāja greznu gultu ar dūnu pēļiem, un pazemīgu vergu pūļa vietā pie viņa pagalvja sēdēja viens vienīgs nožēlojams skrandās ģērbies nabags. Smagi ievaidēdamies, mirējs atguvās no nemaņas un atvēra acis; kādu brīdi viņa blāvais, nedzīvais skatiens palika stings; beidzot viņš mazpamazām sāka atšķirt apkārtējos priekšmetus. Ar lielām pūlēm viņš pacēla roku un klusēdams pielika to pie savas asinīm apkaltušās mutes. Nabags pasniedza viņam kausu ūdens, un bajārs, slāpes remdinājis, neskaidri nomurmināja:

—   Kur es esmu?

—   Krietna cilvēka miteklī, — nabags atbildēja.

—   Kas ar mani runā?

—   Tas, Fjodorič, esmu es — Mitja.

—   Kur mani kalpi?

—  Tavi kalpi!… Nabadziņš!.., Tu viņus visus esf palaidis brīvē, Fjodoričl

—   Kur mana meita?

—   Kā?-.. Tātad arī viņa, nabadzīte, bija kopā ar tevi?… Mana dūjiņai… Nu, Fjodorič, nelaime nekad nenāk viena!

—   Ak! Es sāku atcerēties… Slepkavas!… Asinis… Tātad… tie viņu nogalinājuši!… Ļaundari! Un es vēl esmu dzīvs!… Kāpēc? … Kam tas vajadzīgs?

—   Kāpēc, Fjodorič? … Padomā vien labi. Tavu dievbijīgo meitu tak nevarēja pārsteigt nesagatavotu: viņa aizvien kā balta dūja bija gatava doties uz debesu dārziem. Bet ko tu, bēduli, iesāktu, ja dievs nebūtu apžēlojies par tevi un nebūtu tev devis laiku sapost savu dvēseli un saraut saites ar taviem draugiem? Atskaties tak, Fjodorič! Paraugies, cik daudz to stāv tev aiz muguras!

Gan lepnība, gan ļaunums, gan meli, gan slepkavošana un visādi negoda darbi… Ei, Fjodorič! Nepazudini sevi, draudziņ! Atsakies no šiem draugiem, neņem tos sev līdzi! Jo debesu durvis ir šauras — ar tādu baru tu pa tām neiesprauksies.

Salonska bālie vaigi sāka kvēlot; šķiet, visi viņa spēki bija atgriezušies: viņš pa pusei paslējās augšup un, pievērsis negantu skatienu Mitjam, stingrā balsī noprasīja:

—   Par ko tu, vientiesi, runā? Ko tu no manis gribi? … Lai nožēloju grēkus? … Nē!… Par vēlu!… Ja tas viss, kam es ticēju bērnībā, ir taisnība, tad spriedums man jau sen izlemts!

—   Vai, Fjodorič, Fjodorič! Kas tev to teica?

—  Ja es no diviem ceļiem biju izraudzījies vienu un esmu gājis pa to visu savu mūžu, vai tad es pirms nāves varu atkal atgriezties krustcelēs?

—  Vai vari? — Mitja pārtrauca, un viņa acīs iemirdzējās neparasta uguns, un sejā, kas līdz šim bija paudusi tikai labsirdību un lēnprātību, parādījās taisna cilvēka rāmais cildenums. — Vai vari? — viņš atkārtoja iedvesmas pilnā balsī. — Tu sīkais, nīcīgais radījums! Vai gan tu spēj nojaust, cik neizmērojama ir dieva žēlsirdība? Vai gan tavos spēkos izmērot radītāja neizmērojamo mīlestību pret to, kuru viņš radījis!… Jā gan! Kopš savas jaunības tu nodevies viltus darbiem un nešķīstībai, mazgājies nevainīgās asinīs, tu gāji pa nelikumības ceļu, tavi darbi brēc pret debesīm; bet vai tu esi sliktāks par laupītāju, kurš mirdams sacīja: «Atceries mani, kungs, kad nonākšu tavā valstībā!» Un, tiklīdz šie vārdi bija pasprukuši no slepkavnieka mutes, jau viņa vārds stāvēja ierakstīts debesīs! Un, kad nu, pestītāja asinīs mazgāta, viņa dvēsele lidoja uz augšienes mājokļiem, — tai jau pretī steidza glābējs! 0, bajār! Pacel sāpju pilnu skatienu uz mūsu tēvu, tikai vēlies būt kopā ar viņu, un viņš jau būs pie tevis, un viņš jau būs tavā sirdīl…

Kā noguris, slāpju izmocīts ceļavīrs tveicīgā dienā kāri kampj katru lāsi, kad pār viņa galvu nolīst veldzējošs lietus, tā mirējs klausījās sava mierinātāja kristīgās mīlestības pilnajos vārdos. Noziegumos nocietinātā bajāra Kručinas sirds sāka pukstēt nožēlā; ar katru jaunu vientieša vārdu viņa vaibsti mainījās, un beidzot bālajā, pusdzīvajā sējā atspoguļojās pēdējā drausmā cīņa starp izvir- tlbu, cietsirdību, negantajām kaislībām un pirmā debesu svētlaimēs stara apmirdzēto dvēseli.

—   Kal — viņš sacīja pēc ilga klusuma brīža. — Tu, kuru es ar kaunu padzinu no savas mājas… kuru tiku ganījis, apbēris ar lāstiem… kuram vajadzētu mani ienīst… tīkot pēc manas mūžīgās pazušanas …

—   Tavas pazušanas!… Ak! Tu nezini… Tu, bajār, vēl neesi izbaudījis visu kristīgās mīlestības saldmi… Es lai tīkotu pēc tavas pazušanas!… Lai tas kungs ņem visas manas atlikušās mūža dienas par vienu tavu īstas nožēlas acumirkli! Bet ko es runāju… nesaprātīgais! Vai gan ir vajadzīgs šis nenozīmīgais upuris, lai pamudinātu uz žēlsirdību to, kas pats ir bezgalīga mīlestība… kura jau pilda arī tavu sirdi, bajār?… Es jau redzu visaugstāka žēlastību tavā dziestošajā skatienā!… Tu raudi?… Raudi, bajār, raudi! Sīs asaras… ak! Apsveic šis debesu vestneses!…

Kurš gan spēj aprakstīt mirstoša grēcinieka izjūtas, kad dieva roka ir skārusi viņa dvēseli? Viņš ir ieraudzījis visu savu agrāko darbu nekrietnību, ir sajutis riebumu pats pret sevi, ienīdis pats sevi; tomēr viņa sirdi pilda nevis izmisums, bet cerība un mīlestība.

—   2ēlīgais dievs! — viņš izsaucās, asaru straumēm līstot. — Kāpēc es nevaru paildzināt savu kaunpilno dzīvi? … Kāpēc es slims, ciešanu pārņemts, brūcēm klāts, visu atstumts, visu nicināts, nevaru ar ilgstošu grēku nožēlošanu nolīdzināt kaut simto daļu savu smago pārkāpumu! …

—   To vairs nav, bajār! — Mitja jūsmīgi sacīja. — Tavas asaras tos ir nomazgājušas… Grēku nožēlnieka pirmās asaras… Ai! Kāda līksmība, kādas gaviles tiek gatavotas debesīs, ja jau es, atstumtais, necienīgais grēcinieks, kas pat zem šīm nabadzīgajām skrandām slēpju lepnumu un niecību, nerodu vārdus, lai paustu savu prieku!

Paguris no dziļā dvēseles saviļņojuma, bajārs Kručina atslīga savā guļvietā; drīzas nāves priekšvēstneši — drudžaini drebuļi pārskrēja visiem viņa locekļiem…

—  Mitja, Mitja! — viņš sacīja aiztrūkstošā balsī. — Mans gals ir tuvu klāt… Spēki mani atstāj!… Ja mana meita nav aizgājusi bojā, uzmeklē viņu… Aiznes viņai manu grēcīgo svētību… Jūtu, ka manas dzīvības gaismekirtis dziest… Ak, ja vien es varētu kā pareizticīgais nomirt kristieša nāvē!… Ja tas kungs ieskatītu mani par cienīgu… Nē, nē!,.. Vai gan slepkava un ļaundaris ir cienīgs ar savām nešķīstajām lūpām pieskarties … Ak, mans glābējs eņģeli! Mitja!… Lūdz dievu par grēcinieku, kas nožēlo savus grēkus!

Piepeši pie loga kāds pieklauvēja.

—   Kas tur ir? — Mitja noprasīja.

—  Nikoļskas ciema garīdznieks, — nepazīstama balss atbildēja.

—   Garīdznieks! — vientiesis izsaucās.

—  Jā, labo cilvēk! Es jāju pie mirēja izpildīt savu pienākumu, bet esmu apmaldījies; vai tu mani neizvestu uz lielceļa?

—  Vai dzirdi, Timofej Fjodorovič? Vai nu vēl jāšaubās par dieva žēlsirdību! Ienāc, cienīgtēv, arī te ir mirējs.

—   Mitja! — Kručina izsaucās. — Pacel mani augstāk! Palīdzi man piecelties… Nē!… Atstāj vien… Es jūtu sevī pietiekami spēka …

Bajārs paslējās augšup, viņa sejā iesitās dzīvīgs sārtums, viņa alkstošais skatiens, pievērsts būdiņas durvīm, dega nepacietībā … Garīdznieks ienāca, un pēc pāris mirkļiem ar debesīm samierinātā bajāra sejā, kas bija kļuvusi možāka, ielija taisnprātīga cilvēka rāmais prieks un miers: dievs ļāva viņam noskaitīt lūgšanu: «Jel uzklausi tagad, dieva dēls, manu lūgšanu!»

Tad viņš sastapās ar savu pestītāju; un, kad bajāra acis bija aizvērušās uz mūžu, Mitja, pagodinājis viņa mirstīgās atliekas ar pēdējo skūpstu, klusā balsī sacīja:

—   Ardievu, Timofej Fjodorovič! Līksmojies debesu mājokļos, tu, kas esi izraudzīts, lai slavētu dieva neizsakāmo žēlsirdību! Tu esi dzīvojis kā ļaundaris un beidzis dzīvi kā taisnprātīgais… Laimīgs tavs liktenis: pār tevi ir piepildījies lielais grēku izpirkšanas noslēpums.

VIII

Pirmajā krievu izšķirošās kaujas dienā pret hetmani Ilotkēviču, proti, 1612. gada 22. augustā, ap pusdienas laiku kādreizējā Strēļu ārpilsētā, kur tagad atrodas Zamoskvorečje, pie paša Krimas brasla, stāvēja kņaza

Trubeckoja karadraudzes, kurās galvenokārt ietilpa nevaldāmie kazaki, kas bija nākuši uz Maskavu nevis aizstāvēt dzimteni, bet laupīt un iedzīvoties15 . Vien uzmetot acis šiem Maskavas upes krastos bez kādas kārtības izkaisītajiem kājnieku un kavalēristu pū|iem, varēja noprast, ka ši nesavaldīgā un tik tikko paklausībā noturamā karaspēka rindās valdīja dumpības un patvaļas gars. Daudzās vietās skanēja dziesmas un skaļas klaigas; pat soļus divdesmit no galvenā vojevodas kņaza Trubeckoja mītnes kādi piecdesmit kazaki, mierīgi sasēduši ap kvēlojošu ugunskuru un laizdami apkārt blašķi ar sīvo, pilnā kaklā tergāja un klaigāja, apbērdami ar lamām Ņižņijnovgorodas zemessardzi, kas bija ieradusies kņaza Požarska vadībā. Parādoties simtu vecākajiem, neviens nepakustējās ne no vietas — neviens no kazakiem nenoņēma cepuri un bieži vien pat rupjas zobgalības un aizvainojošas palamas pavadīja garām aizgājušos priekšniekus, kuru vienaldzība liecināja, ka viņi jau sen apraduši ar šādām vaļībām. Zināmā atstatumā no šī karaspēka savrup bija apmetušies kādi piecsimt jātnieki, kuru vidū ari bija redzami kazaki; taču kārtība un klusums, kādu tie ievēroja, kā arī nomanāmā cieņa pret vecākajiem, kuri atradās savās vietās, būdami ik brīdi gatavi kaujai, — tas viss liecināja, ka šī nelielā vienība nepiederēja pie kņaza Trubeckoja karaspēka. Priekšā, uz sīka paugura, no kura varēja redzēt, kā Maskavas upe aizlokās ap Zvirbuļu kalniem, stāvēja šīs atsevišķās karadraudzes priekšnieks. Šķiet, visa viņa uzmanība bija pievērsta Novodevičjes klosterim, ap kuru, tāpat kā visā Lužņiku apkārtnē, bija izkaisītas milzīgā poļu karaspēka teltis. Soļus desmit viņam aiz muguras pusbalsī sarunājās mūsu senie paziņas: Ķirša un Aleksejs. Pirmais arī ļoti uzmanīgi raudzījās uz to pusi, kur bija izvietojies ienaidnieku karaspēks.

—  Nu, kā ir? — Aleksejs iejautājās. — Vai viņi nāk laukā no nometnes?

—  Liekas, nenāk, — Ķirša atbildēja. — Acīmredzot kņazs Požarskis pie Arbata vārtiem vēl nav sācis kuste- ties.

—  Bet, lūdzams, saki, mīļais, — vai tu nezini, kālab viņš jūs abus ar manu kungu atsūtīja šurp?

—  Kņazs Trubeckojs lūdza viņam palīdzību, lai varētu triekties virsū poļiem, kad sāksies kauja.

—   Vai tad viņam karaspēka par maz? Paskat, ne gala, ne malas! Kazaku vien bezmaz tikpat, cik kņazam Požar- skim mūs visu kopā, — gan kājnieku, gan jātnieku.

—   Ek, bral Aleksej! Ir jau gan daudz, bet kāds tur labums! Āre, kā izlaidušies! Mēs ik brīdi gaidām kauju, bet šie neceļ ne ausu! Bijis šitiem nešpetņiem par voje- vodu pans Lisovskis, viņš gan tos izlocītu pa savam prātam; viņam rēķins bija īss: klausi bez vārda runas, bet, ja ne, tad lode pierē!… Dzi! Klausies, kā klaigā … pie pašas kņaza telts — ne velna nebaidās! Pie Lisovska vis tā nebūtu aurojuši. Dažkārt kā savirpina ūsas un uzbrēc, tā visā nometnē var dzirdēt mušu lidojam… Pa, pa draugs… pagaidi! Nudien, poji sāk kustēties… Dzi! Lielgabala šāviens… vēl otrs!… Nu iet va|ā!

Visa apkaime nodrebēja. No Arbata vārtu puses līdzīgi attālam pērkonam gaisā noskanēja dobja dunoņa: bija sakustējusies Ņižņijnovgorodas kājnieku karadraudze, aizauļoja jātnieki, sākās kauja, un pēc īsa brīža visa Novodevičjes klostera apkārtne ietinās biezos dūmu mākoņos.

—   Ek! Būtu nu ātrāk pienākusi mūsu reize! — Ķirša izsaucās. — Rokas tā vien niez!…

—   Cik vareni blīkšķina!… — Aleksejs sacīja. — Uh, kā vantē no lielgabaliem!.,. Bet tas tak nudien ir no mūsu puses?

—   No mūsējās gan!… — Ķirša viņu pārtrauca. — Tā redz! Vareni, puiši, vareni! Sitiet tos ķecerus!

Visa vienība, ko vadīja Miloslavskis, — lasītāji jau droši vien būs nopratuši, ka atsevišķās vienības priekšgalā ir viņš, — dega nepacietībā mesties kaujā ar ienaidniekiem; taču kņaza Trubeckoja karadraudzēs nemanīja ne mazākās kustības. Viņš pats nerādījās laukā no savas mītnes; un, kaut arī kauja Devičjes klajumā jau turpinājās ilgāk nekā divas stundas un ik brīdi kļuva aizvien negantāka, tomēr visā kņaza Trubeckoja karaspēkā nemanīja nekādu gatavošanos kaujai; viss palika, kā bijis — citi atpūtās, citi līksmojās, un tikai daži simti kazaku, aiz tīras ziņkārības sakāpuši uz māju jumtiem, kā uzjautrinošu izrādi vēroja asiņaino un izmisuma pilno kauju, no kuras iznākuma bija atkarīgs ne tikai Maskavas, bet varbūt pat visas Krievijas caristes liktenis.

Tikko spēdams noslēpt savu sašutumu, Ķirša piegāja

pie kāda pūlīša, kurš stāvēja tālāk nekā citi no galvenā vojevodas telts.

—        Nu, biedri, — viņš teica, — vai arī jums nebūta laiks seglot zirgus?

—   Kāpēc? — kāds kazaks noprasīja.

—        Kāpēc? Mūsējiem tak droši vien sāk klāties grūti; viņi jau stundas tris cīnās pret poļiem.

—        Un kas par to?… Lai cīnās veseli! Lai izpriecājas vien! — kāds cits kazaks iejaucās. — Aplam lepni ieradās no Jaroslavļas, gan paši vien tiks ar hetmani galāl

—       Pārlieku iedomīgi! — kāds apakšvirsnieks piebalsoja. — Nenāca mūsu nometnē, lai tad nu tagad paši liek galā ar poļiem!*

—       Viņi negribēja ar mums biedroties, — pirmais kazaks vēl piebilda, — tad ari mēs par viņiem neko negribam zināt. Nu, Tereška, rauj vaļā dejas dziesmul

Puspiedzēris kazaks uzņēma dziesmu, un viss pūlis korī viņam auroja līdzi.

Miloslavskis piegāja pie kņaza Trubeckoja mītnes.

—       Vai mums nebūtu laiks sākt? — viņš teica kazaku simta vecākajam, kurš stāvēja pie telts durvīm.

—        Kad būs laiks, jums dos pavēli, — vecākais vienaldzīgi atbildēja.

—       Vai es nevarētu parunāt ar kņazu Dimitriju Timo- fejeviču?

—   Nē, viņš pavēlēja nevienu nelaist iekšā.

Piepeši pie telts pieauļoja noputējis jātnieks vienās asinīs; nolēcis no zirga, viņš steigšus prasīja:

—   Kur ir kņazs Dimitrijs Timofejevičs Trubeckojs?

—   Kam tev viņš vajadzīgs? — vecākais noprasīja.

—   Mani sūta kņazs Požarskis. Poļi sāk mūs pārmākt.

—        Vai no liesas? — zobgalīgi smīnēdams, viņu pārtrauca vecākais.

—        Viņiem nemitīgi nāk klāt jauns karaspēks, bet mēs visu laiku esam vieni paši; ja kņazs Dimitrijs Mihailovičs nebūtu pavēlējis visiem jātniekiem kāpt nost no zirgiem*, tad mēs jau sen no klajuma būtu patriekti. Viņš lūdz palīdzību.

—       Gan jau, brāl, vieni paši sadosiet poļiem sukas! Pagaidi, kur tad tu?

—   Pie jūsu vojevodas.

—        Nav atļauts laist. Vācies vien ar dievpalīgu, no kurienes nācis!

—   Ko tad lai es saku kņazam Dimitrijam Mihailovi- čam?

—   Ka mēs viņam novēlam tikt galā ar po|iem, bet paši kausimies tad, kad būs pienākusi mūsu reize.

—   Nē! — Miloslavskis iekliedzās. — Tas nu vairs nav ciešams! Ja jūs nebīstaties dieva un gribat savstarpēju ķildu un naida pēc dzīt postā mūsu tēvzemi, tad es ar savu karadraudzi te nepalikšu.

—   Rāmāk, brašuli, ne tik strauji! Tu te neesi vecākais vojevoda. Kā gan tu uzdrīkstēsies bez kņaza Dimitrija Timofejeviča pavēles doties kaujā?

—  Tad jau redzēsi! — Miloslavskis atbildēja, piesteigdamies pie savas vienības.

—  Zirgos, puiši!

—  Galvenā vojevodas kņaza Trubeckoja vārdā pavēlu tev nekustēt ne no vietas!… — sauca simta vecākais, pieskrējis pie Jurija, kurš jau kāpa zirgā.

—  Es nekalpoju viņam, bet tēvzemei! —- Jurijs atbildēja, izjādams priekšgalā.

—  Stāt! — vecākais iekliedzās. — Citādi likšu jūs apturēt ar varu.

—   Pamēģini, — Jurijs sacīja, nicinoši noskatīdamies uz vecāko. — Veicīgāk, puiši! — viņš turpināja. — Zobenus izvilkt! … Ar dievpalīgu! … Aiziet! …

Vienā mirklī Miloslavska vienība tika pāri Maskavas upei un, skaļi saucot: «Mirsim par pareizticību un svēto Krievzemi!» — aizauļoja uz kaujas lauku.

No visas Miloslavska karadraudzes šaipus upes palika tikai viens kazaks, un diezin vai lasītājs uzminēs, ka šis «nodevējs» bija mūsu senais paziņa Ķirša. Taču krietnais un drošsirdīgais aizkrācietis no savējiem neatpalika nodevības dēļ. Viņš bija ievērojis, ka Miloslavska noteiktā rīcība stipri ietekmēja daudzus kņaza Trubeckoja karaspēka kazakus; daži pat skaļi klaigāja, ka ir kauns cilvēku priekšā un grēks dieva priekšā nodot savus ticības brāļus. Četri kazaku atamani — Filats Mežakovs, Afana- sijs Kolomna, Družina Romanovs un Marko Kozlovs, šķiet, vairāk par visiem piktojās par savu bezdarbību, un, kad Ķirša piegāja pie viņiem, Afanasijs Kolomna viņam sašutis teica:

—   Kā tev nav kauna atpalikt no savējiem?

—  Jā, vecāko kungi… — Ķirša atbildēja, — man ir gan kauns, tikai ne par sevi, bet par jums.

—   Neba nu tev tā būtu jārunā! — Kozlovs izsaucās,

—   Bēglis!… Pameti savus biedrus!…

—    Es ari citus kazakus mēģināju pierunāt, lai paliek tepat. Kā lai rādāmies acīs kņaza Požarska karaspēkam? Mēs tak esam tādi paši kazaki kā jūs, kāds gan prieks būs klausīties, kad pareizticīgie sāks mūsu klātbūtnē visus kazakus dēvēt par nodevējiem.

—   Par nodevējiem! — Družina Romanovs izsaucās.

—    Kā gan savādāk? — Ķirša turpināja. — Vai tad mēs neesam nodevēji? Mūsu brāļi, tādi paši krievi kā mēs, lej savas asinis, bet mēs te stāvam, rokas sānos iespieduši… Man liekas, tad jau godīgāk būtu turēties kopā ar lahiem! Kas tad mēs patiesībā esam? Ne šis, ne tas — sliktāki par meitiešiem! Tās vismaz lūdz dievu par savējiem, bet ko darām mēs? Ek, biedri, dievs mūsu liecinieks, tādu kaunu mums nemūžam nenomazgāt!

—    Bet ko jūs vēl domājat? Viņam tak taisnība, puiši! — Mežakovs izsaucās. — Kur gan tas dzirdēts — nodot savējos!

—    Visa nelaime tā, ka mūsu vojevodas saplēsušies savā starpā, — Družina Romanovs piebilda.

—   Lai viņi plēšas veseli! — Marko Kozlovs izsaucās.

—   Kas mums tur daļas? Dariet katrs, kā zināt, bet es ar savu pulku eju. Hei, baturinieši, zirgos!

—    lln mēs arī ejam! — izsaucās Kolomna, Mežakovs un Romanovs.

Kazaki sapulcējās ap saviem priekšniekiem; tomēr lielākā daļa no viņiem atklāti izrādīja savu naidīgumu pret ņižņijnovgorodiešiem, un daudzi strikti paziņoja, ka pret hetmani necīnīsies. Tie atamani, kuri bija ar mieru doties palīgā kņazam Požarskim, jau sāka šaubities, kad piepeši kāds kazaks, kurš no augstas mājas jumta vēroja kauju, sāka kliegt:

—    Ak tu, ņižegorodieši!.., Dzen ļahus atpakaļ!.,. Skatieties! Poļi bēg.

1 — Bēg!… — Ķirša izsaucās. — Tad jau jums tur nav ko darīt. Palieciet sveiki, puiši! Es jāšu viens pats. Nu, ņižņijnovgorodiešiem gan būs varens laupījums! Stāsta, ka poļu nometnē zelta un sudraba esot vezumiem.

—   Ko mēs vēl gaidām, puiši? — kazaki sāka klaigāt.

—  Zirgos!…

—   Zirgos! — atkārtoja tūkstošiem balsu.

— Veicīgāk, brašuļi! Veicīgāk! Segios! — atamani sāka satikt.

No priekšnieka mītnes ar pavēlēm atsteidzās zavojevod- čiksP>; taču atamani atbildēja visi kā viens: «Neklausīsim! Ejam palīgā ņižņijnovgorodiešiem! Aiz jūsu ķildām notiek liels ļaunums Maskavas valstij un karotājiem,» — un, atsūtītā ierēdņa draudos neklausīdamies, kopā ar saviem kazakiem devās pāri Maskavas upei un Kiršas pavadība auļoja uz Devičjes lauku, kur asiņainā kauja jau labu brīdi bija kļuvusi vēl negantāka nekā iepriekš.

Tikmēr Jurija vienība, nojājusi gabalu gar Maskavas upes krastu, no sāniem triecās virsū ienaidniekam, kurš jau bija sācis ātri virzīties uz priekšu, kaut gan kņazs Požarskis izmisīgi pretojās. Jurijs Miloslavskis traucās savas vienības priekšgalā kā īsts atriebes gars; pāris mirkļos viņš satrieca, iedzina upē un galīgi iztrenkāja pirmo jātnieku pulku, kas sagaidīja viņa karadraudzi aiz Novodevičjes klostera: lidz pēdējai lāsei izliet savas asinis par tēvzemi, neizkļūt dzīvam no kaujas — tas bija vienīgais, ko nelaimīgais jauneklis vēlējās. Kā strauja vēja brāzma lauzdamies visbiežākajos poļu huzāru pūļos, viņš metās pretī viņu šķēpiem, noklāja savu ceļu ar kritušo augumiem, bet, visaugstā neredzamās rokas pasar- gats, palika neskarts. Viņa izlases karadraudze, kurā bija gandrīz tikai Maskavas strēļi vien, vīrišķībā turējās viņam līdzi. Aiztriekuši vēl vairākus kājnieku reģimentus, viņi ielauzās pašā ienaidnieka apsardzes pulka vidū. Kņaza Požarska ērgļa skatiens labi ievēroja, kādu sajukumu poļos radīja šis negaidītais uzbrukums; viņš virzīja uz priekšu visu karaspēku… Poļi nodrebēja, sāka bēgt, taču, apvienojušies ar saviem apsardzes pulkiem, atkal uzsāka kauju pašā Maskavas upes. krastā. Miloslavska vienībai, no kuras vairs nebija palikusi pāri ne trešā daļa, stāvoklis kļuva ik brīdi bīstamāks: 110 visām pusēm aplenkta, iespiesta starp neskaitāmiem ienaidnieka pulkiem, tā sīvi cīnījās tālāk; vairākas reizes tā izlauza sev ceļu uz priekšu; beidzot svaigi, vēl kaujā nebijuši ienaidnieka jātnieku spēki iedzinās šīs bezbailīgo karavīru saujiņas cieši saspiestajās rindās un sajauca tās — nu katram strēlim vajadzēja vienam pašam cīnīties ar ienaidnieku,

°> Dienesta pakāpe līdzīga tagadējam ģenerāladjutantam. (M. Zagoskina piezīme.)

kas bija desmitkārt stiprāks par viņu. Šī nevienādā cīņa nevarēj'a turpināties ilgi. To pašu bridi, kad Miloslavskis, kuram līdzās izmisīgi cīnījās Aleksejs un kādi pieci strēļi, no spēcīga zobena cirtiena bez samaņas nogāzās zemē, atskanēja mežonīgs kazaku sauciens — atamanu komandēti, tie beidzot bija atsteigusies Požarskim palīgā. Vienā mirklī iztrenkātie poļi izklīda pa lauku, un Ķirša ar simts brašiem jātniekiem, dzīdami sev pa priekšu bēgošos ienaidniekus, nonāca tur, kur, mirkdams savās asinīs starp ienaidnieku līķiem, bez samaņas gulēja Jurijs Miloslavskis. Aizkrācietis nolēca no zirga, ar Alekseja palīdzību uzcēla Juriju zirgā, izveda laukā no burzmas un, aizjājis līdz Arbata vārtiem, ienesa viņu kādā sīkpilsoņa mājā, kas viņam likās sapostīta mazāk par citām. Atstājis pie bajāra Alekseju, Ķirša atgriezās kaujas laukā, taču ienaidnieki no tā jau bija pilnīgi padzīti. Palīgā atnākušie, kņaza Trubeckoja kazaki bija izšķīruši kaujas likteni: viņu negaidītais uzbrukums bija radījis poļos sajukumu, un hetmanis Hotkēvičs, nekārtībā atkāpies viņpus Maskavas upes, apstājās pie Poklonnajas kalna.

Kaut gan ienaidnieks bija cietis sakāvi, tas paguva naktī uz divdesmit trešo augustu, nodevējam Grigorijam Orlovam palīdzot, ievest Kremlī sešsimt haiduku. Šīs vienības pastiprināts, cietokšņa garnizons mazā gaismiņā rīkoja uzbrukumu un ieņēma a\z Maskavas upes nelielu ierakumu Sv. Georgija baznīcas tuvumā. Vēlēdamies šo veiksmi izmantot, hetmanis Hotkēvičs, apmetis līkumu, no Donas klostera puses uzbruka kņaza Trubeckoja jātniekiem, kuri, neizturējuši pirmo spiedienu, deva kājām ziņu un bēgdami sajauca kņaza Požarska jātnieku pulkus. Ņižņijnovgorodiešu kājnieku karadraudzes tomēr apturēja naidnieku straujo virzīšanos; sīva cīņa turpinājās līdz sestajai pēcpusdienas stundai. Požarskis velti prasīja palīdzību kņazam Trubeckojam: tas bija atkāpies uz savām nocietinātajām nometnēm pie Krimas brasla, kaujā nepiedalījās, un Ņižņijnovgorodas zemessardzei vajadzēja vienai pašai izturēt visu ienaidnieka pārspēka spiedienu. Beidzot šo uzticamo Krievijas dēlu neuzveicamā vīrišķība guva virsroku pār ienaidnieku lielo daudzumu: hetmanim vajadzēja atkāpties. Trubeckoja kazaki, bēgošos ienaidniekus Tedzēdami, sākumā gan pievienojās kņaza Požarska zemessardzei, bet tieši tobrīd, kad galīga uzvara jau bija gandrīz vainagojusi krievu karaspēka pūliņus, kazaki

atkal atkāpās un, apbērdami ņižņijnovgorodiešus ar lamām, aizsteidzās atpakaļ uz savu nocietināto nometni. Sī nodevība pilnīgi mainīja kaujas norisi: poļus tas iedrosmināja, krieviem lika nodrebēt, un kņazs Požarskis, kurš jau vajāja ienaidniekus, ar šausmām redzēja, ka viņa karaspēks, nemitīgās cīņas nogurdināts un kazaku node« vibas sarūgtināts, tikko spēj noturēt savā varā kaujas lauku. No ienaidnieku rindām jau atskanēja uzvaras priekšvēstnesis — priecīgas klaigas; izmisums un nedrošība bija lasāmi Ņižņijnovgorodas karotāju nogurušajās sejās… Krievu karaspēka bojāeja un vienlaikus arī Krievijas krišana jau šķita neizbēgamas. Šajā izšķirošajā brīdī, debesu iedvesmots, slavenais Avramijs Paļicins atsteidzās uz kņaza Trubeckoja kazaku nometni*, ar asarām acīs lūgdams viņus palīdzēt bojā ejošiem brāļiem. Viņa kvēlie tēvzemes mīlestības pilnie vārdi galu galā aizkustināja šo rupjo karotāju trakulībās un nekrietnībās notrulušos prātus. Vieniem solīdams mūžīgu svētlaimi debesīs, citiem piedāvādams visu klostera kasi, viņš visus kopā dieva vārdā lūdza nenodot tēvzemi un steigties palīgā kņazam Požarskim. Sī nemirstīgā sirmgalvja spēcīgo jūtu un neizsakāmās daiļrunības aizrauti, visi kazaki cēlās kājās, devās uz priekšu un, daudzinādami svētā Sergija vārdu, gāzās virsū poļiem. Vienlaikus pilsonis Miņins ar trim muižnieku atlases karadraudzēm, aizgājis aizmugurē spēcīgajai ienaidnieka vienībai, kas bija izvietojusies viņpus Maskavas upes, to pilnīgi iznicināja. Ienaidnieku apjukums un beidzot ari bēgšana kļuva vispārēja. Nocietinātā nometne, artilērija un visi pajūgi nonāca uzvarētāju rokās, un hetmanis Hotkēvičs, zaudējis gandrīz pusi no sava karaspēka, nākamās dienas, tas ir, divdesmit piektā augusta rītā ar kaunu bēga prom no Maskavas.

Atlikušie poļi ieslēdzās Kremlī, un drīz vien pēc tam, kad mūsu karaspēks ieņēma Kitaigorodu, tiem, aplenktiem 110 visām pusēm, būtu vajadzējis padoties, ja vien nesaskaņas galveno priekšnieku starpā un klajš vienas karaspēka daļas naids pret otru nekavētu aplencējus darboties kopīgiem spēkiem. Nu jau gandrīz divus mēnešus turpinājās Kremļa aplenkums; beidzot poļi, bada nomocīti un, pēc hronistu vārdiem, nonākuši līdz šaušalīgai nepieciešamībai ēst pašiem savus biedrus, nolēma padoties gūstā.

Taču nu mums jau ir laiks atgriezties pie mūsu stāsta varoņa. Pēc Kitaigorodas un tās tuvumā esošo priekšpilsētu ieņemšanas ievainotais Miloslavskis pēc kņaza Požarska lūguma pārcēlās uz kņaza personisko māju Lubjankā*>. Jurijs jau sāka atveseļoties, taču jutās tik vārgs, ka vēl neuzdrošinājās iet laukā no mājas. Kaujas karstumā un vēlāk smagās slimības laikā viņš, šķiet, bija aizmirsis savu stāvokli; bet, kad viņa miesīgā kaite bija pārgājusi, tad sāpes ar jaunu spēku sāka plosīt sirdi. Viņu dažkārt apciemoja kņazs Požarskis, paretam Avramijs Pa|icins un kņazs Cerkaskis, bet visu laiku pie viņa bija krietnais kalps Aleksejs un arī uzticamais Ķirša, kuram reizēm izdevās ar saviem jautrajiem nostāstiem uz īsu bridi izkliedēt drūmās domas un dziļo grūtsirdību, kas māca nelaimīgā jaunekļa sirdi.

Kādu vakaru Ķirša, strauji ienākdams slimnieka istabā, izsaucās:

—   Labas vēstis, Jurij Dmitrič, labas vēstis!

—   Kas tās par vēstīm? — Miloslavskis atjautāja.

—   Rīt mēs Marijas aizmigšanas katedrālē noturēsim pateicības dievkalpojumu.

—   Tāpēc ka poļi padodas?

—   Acīmredzot tāpēc. Bet ari viņi jāpiemin ar godu: turējās kā vīri! Bijis šiem ko likt uz zoba, nebūtu vis lūguši žēlastības, bads mums palīdzēja tikt ar viņiem galā.

—   Un tu noteikti zini, ka rīt mēs ieejam Kremlī?

—   Tā runā. Poji, kā dzird, lūdzot tikai vienu, lai viņiem ļaujot padoties mūsu vojevodam kņazam Požarskim, nevis kādam citam. Redzams, arī viņi jau zina, kādi ir kņaza Trubeckoja kazaki. Ja tu, Jurij Dmitrič, būtu redzējis, kādu dumpi šie laupītāji sacēla, kad no Kremļa uz mūsu pusi tika izlaistas bajāru sievas, kas bija vaņģībā pie poļiem! Un par ko gan, kā tu domā? … Par to, ka viņiem neļāva aplaupīt krievu bajārienes!… Vareni tēvzemes aizstāvji! Bet, āre, tur jau laikam Avramija tēvs nāk tevi apciemot,.. Patiesi! Viņš tev zinās visu labāk izstāstīt, bajār.

Avramijs Paļicins ienāca pie Jurija un, viņu svētīdams, apvaicājās, kā slimais jūtoties.

" Kņaza Požarska māja atradās Iepretī Dievmātes ievešanas baznīcai, kur tagad atrodas 3. ģimnāzijas ēka. (M. Zagoskina piezīme.)

—   Tāpat vien pa vecam, — Miloslavskis atbildēja.

—  Pa vecam? — sirmgalvis atbildēja, neapmierināti pakratīdams galvu. — Liekas, tev jau sen laiks būt veselam. Zēl gan, Jurij Dmitrič, ja tu vēl esi tik vārgs, ka nevari nosēdēt zirgā: rīt mēs ieejam Kremli.

—  Es par to jau dzirdēju, Avramija tēv, un esmu apņēmies, lai notiek kas notikdams, ieiet Kremlī kopā ar jums.

—   Bet ja nu tavas veselības dē| …

—  Nēl Sī priecīgā vēsts mani darījusi možu, un es sāku justies pietiekami spēcīgs…

—   Nu, tad rīt, tikko atausis gaisma …

—  Tu mani ieraudzīsi zirgā manas vienības priekšā, Avramija tēv.

—  Paliec sveiks, Jurij Dmitrič! Es ienācu tikai tevi apraudzīt un nevaru ilgi pie tevis kavēties. Rīt nian vajadzētu aizbraukt ap piecdesmit verstu no šejienes, lai izpildītu kādu svētu pienākumu; bet, tā kā mēs ieejam Kremlī, tad nedrīkstu doties prom no Maskavas un es gribu tūliņ aizsūtīt ziņnesi, lai pavēstītu, ka ceremonija, kurā nepieciešama mana klātbūtne, rīt nevar nolikt. Parit es būšu brīvs un vēl pagūšu izdarīt to, ko no manis prasa, — Avramijs piebilda, dziļi jo dziļi nopūzdamies. — Paliec sveiks, mans dēls! — viņš turpināja. — Lai tas kungs stiprina tavus spēkus un viņa spirdzinošā svētība nāk pār tavu galvul

IX

Beidzot bija klāt 1612. gada divdesmit otrais oktobris, mūsu tēvzemes hronikās saglabājamā un neaizmirstamā diena. Saulei lecot, poļi divos pulkos iznāca no Kremļa. Sie nelaimīgie, bada izmocītie cilvēki vairāk atgādināja miroņus nekā dzīvus cilvēkus. Puse garnizona, ko komandēja pans Buģila, padevās kņazam Požarskirn, un to sagaidīja nevis negants ienaidnieks, bet cilvēkmīlestības pilns karaspēks, kas steidza pabarot un mierināt kā brāļus tos pašus cilvēkus, kurus vēl iepriekšējā vakarā bija saukuši par saviem ienaidniekiem. Pavisam citāds liktenis piemeklēja pārējo garnizona daļu*, kas pana Strusa vadībā padevās kņazam Trubeckojam: mežonīgie kazaki, kuriem nekas nebija svēts, apkāva lielāko daļu sagūstīto poļu un pārējos aplaupīja. Sī jebkādu tautas tiesību neie« vērošana bija, var teikt, priekšvēstnese tām laupīšanām, slepkavībām un ugunsgrēkiem, ar ko, cīņām beidzoties, savu ceļu iezīmēja mežonīgie kazaki, kā plēsīgu zvēru bars izklīzdami pa visu Krieviju.

Kad ienaidnieki bija no Kremļa iznākuši, kņaza Požar- ska karaspēks, arhimandrītam Dionīsijam, Avramijam Paļicinam un daudziem garīdzniekiem pa priekšu soļojot, pa Spasas vārtiem devās iekšā senajā pareizticīgo krievu cara mājoklī. Visa Lejteces karaspēka priekšgalā jāja augstākais vadonis kņazs Dmitrijs Mihailovičs Požarskis; šī slavenā vīra cēlajā un vienlaikus rāmajā sejā, kā ari viņa debeszilajās acīs, kas bija pievērstas svētajai katedrālei, staroja neizsakāms prieks; pa labi no viņa brašā Aizkubaņas zirgā lepojās drosmīgais kņazs Dmitrijs Mamstrjukovičs Cerkaskis; pa kreisi no viņa jāja kņazs Dmitrijs Petrovičs Požarskis-Lopata, bajārs Mansurovs, Obrazcovs, pilsonis Miņins, Miloslavskis un citi priekšnieki. Galasunas bīskaps Arsēnijs ar Vladimiras dievmātes svētbildi rokās sagaidīja uzvarētāju pie pašiem Spasas vārtiem. Karaspēkam nopakaļ Kremlī saplūda nepārskatāms ļaužu pūlis; sāka skaļi dimdēt zvani; Ņiž- ņijnovgorodas zemessardze nostājās ap cara telpām; garīdznieki, priekšnieki, ievērojamākie pilsoņi sagāja Marijas aizmigšanas katedrālē, un krieviskais: «Gods dievam augstībā!» —atbalsodamiefe baznīcas velvēs, beidzot atskanēja svētā Kremļa sienās, kur tik ilgi bija atradies svešzemju ienaidnieku un savas dzimtenes nodevēju laupītāju midzenis.

Nākdams laukā no Marijas aizmigšanas katedrāles, Miloslavskis satikās ar Miņinu.

—   Redzi nu, bajār, — sacīja slavenais Ņižņijnovgoro- das pilsonis, — neesmu gaišreģis, tomēr mans pareģojums ir piepildījies. Sirds ir labākā pareģone, Jurij Dmitrič! Atvadīdamies no tevis Ņižņijā, es biju ar mieru likt savu galvu ķīlā, ka atkal ieraudzīšu tevi kaujas laukā cīņā pret mūsu kopīgo ienaidnieku nevis mūka tērpā, bet ar zobenu rokās. Kad tu ieradies mūsu nometnē, tad es tev to atgādināju, bet tu man atbildēji kaut ko tik dīvainu, bajār, ka es vispār neko nesapratu.

—   Ko tad es tev atbildēju, Kozma Miņič?

—   Kā šobrīd atceros, tu man sacīji, ka mans pareģojums esot piepildījies tikai pa pusei.

—   Un es sacīju tīru patiesību.

—   Kā tad tā, bajār? Es kaut ko nesaprotu. Tu, šķiet, neesi ģērbies muka drēbēs, un, ka tu savu zobenu neturēji makstī, tam es pats biju liecinieks. Tiesa gan, pēc sejas tu ari tagad atgādini mūku vientuļnieku… Esi jel līksmāks, bajarl Ir tak par ko priecāties: ļaundari padzīti. Izliets daudz kristīgo asiņu, tomēr, lai paldies dievam, taisnība pēdīgi guvusi virsroku. Tikai ir skumji noskatīties, cik ļoti apgānīti un apsmieti mūsu dievnami, bet arī tas viss ir labojams; slikti ir ar ko citu, Jurij Dmitrič: ar vienu ienaidnieku esam tikuši galā, kā nu pieveiksim pārējos?

—   Pārējos? …

—   Nu jā! Paraugies, — Miņins turpināja, norādīdams uz kņaza Trubeckoja juceklīgajiem kazaku pūļiem, kas pa Troickas un Borovīckas vārtiem nevis gāja, bet lauzās iekšā Kremlī kā ienaidnieki. — Vai redzi, Jurij Dmitrič, kā plosās šie laupītāji? Vai tad šie nelieši izskatās pēc pareizticīga un kristīga karaspēka? Ja viņi nebaidītos no mums, tad jau sen būtu metušies izlaupīt caru mītni. Are, kā īsti vilki klaiņā pa Šķautņu palātu.

Patiesi, patgalvīgie kazaki bija izklīduši pa visu Kremli, bariņos lauzās iekšā bajāru mājās un, kā likās, gaidīja tikai izdevīgu brīdi, lai ielauztos caru istabās un izlaupītu poļu pamesto valsts kasi.

Tikmēr Jurijs ar pilsoni Miņinu, turpinādami sarunāties, bija nemanot nonākuši pie Svētās Pestītāja baznīcas. Kad Miloslavskis nonāca tieši iepretī baznīcas durvīm, biezi mākoņi aizsedza uzlecošo sauli, sāka mežonīgi aurot kazaki, kuri, izmantodami drūzmu un nekārtības, beidzot bija ielauzušies cara miteklī; un to pašu brīdi milzīgi skrandās ģērbušos Maskavas iedzīvotāju pūļi, šo laupītāju mežonības izbiedēti, steidza noslēpties savās mājās. Jurijs neviļus nodrebēja, — viņa acu priekšā īstenībā atkārtojās tas, ko viņš reiz, viesodamies bajāra Kručinas mājā,bija redzējis sapnī. Miņins steidzās atpakaļ uz katedrāles laukumu, aicinādams Miloslavski līdzi; taču tas viņa vārdus nedzirdēja — kāds nepārvarams spēks vilka Juriju uz Pestītāja baznīcu. Viņa izmocītajā dvēselē cita pēc citas sāka mosties tūkstošiem smeldzošu atmiņu. Kādu brīdi viņš šaubījās, bet tad ar drebošu sirdi pārkāpa baznīcas slieksni. Tur valdīja klusums; dienas gaisma, ar pūlēm lauzdamās iekšā pa šaurajiem, tikko pamanāmajiem logiem, cīnījās ar mūžīgo krēslu, kāda valdīja zem šī senā, daudzus gadsimtus pārdzīvojušā dievnama zemajām un smagajām velvēm. Pie svētbildēm nedega neviena svece, tikai kreisajā pusē aiz zemas arkas uz sienas blāvu atspīdumu meta lampada, kas dega virs svētnieka Permas Stefana šķirsta.

Kurš gan spētu aprakstīt Miloslavska sāpīgās izjūtas, kad viņš bija iegājis dievnamā, kur brīnišķīgā un šķīstā Anastasija pirmoreiz kā debesu eņģelis bija parādījusies viņa savaldzinātajam skatienam. Ak, viss pagājušais atdzīvojās viņa iztēlē: viņš redzēja Anastasiju savā priekšā, dzirdēja viņas balsi… Nelaimīgais jauneklis nespēja izturēt šo nežēlīgo pārbaudījumu: viņš aizmirsa katru padevību visaugstākā gribai, neizskaidrojamas ilgas, neprātīgs izmisums sagrāba viņa dvēseli.

—   Nelaimīgais! — viņš izsaucās. — Kam tu pasteidzies pats sevi pazudināt! Viņa ir tava dzīvesbiedre, bet tu nevari, tu nedrīksti viņu saukt par savu… Ak, Anastasja, Anastasja!…

—   Ko tad tu, Jurij Dmitrič? — Miloslavskim aiz muguras atskanēja pazīstama balss. Viņš atskatījās un ieraudzīja pienākam Avramiju.

—   Kas tev noticis? — Paļicins turpināja. — Ak, mans dēls! Sai dievnamā tu neesi ienācis nodoties lūgšanām: tavs klīstošais skatiens, izmisums tavā sāpju izķēmotaja sejā… Nē, Jurij Dmitrič, kristīgie tā lūgšanas neskaita!

—   Mans tēvs! — Jurijs izsaucās. — Mans tēvs! Glāb mani!… Manā sirdī ir īsta elle… visas postā ejoša grēcinieka mokasl

—   Ko tu runā, mans dēls? Kāds noziegums māc tavu sirdsapziņu?…

—   Kāds šausmīgs noslēpums!…

—   Noslēpums? … Kāpēc tad tu man to neuzticēji? Vai gan es neesmu tavs gans, tavs audzinātājs, tavs draugs?

—  Avramija tēv! Es… esmu precējies.

—   Precējies! — Paļicins izsaucās. Viņš klusēdams uzmeta Jurijam skatienu un sašutumā atkārtoja: — Precējies! Kāpēc tad tu mani piemānīji, nelaimīgais? Un tu uzdrīkstējies dievnamā sava kunga vaiga priekšā apgantt savu muti ar viltu un nepatiesību!… Ak, Jurij Dmitrič, ko tu esi izdarījis!

—   Nē, mans tēvs! Es tevi neesmu mānījis: es nebiju precējies tad, kad zvērēju nodzīvot savu mūžu bez laulības; es nebiju domājis pārkāpt solījumu, ko devu pie svētā dfeva vīra šķirsta, — un vai gan es varēju iedomāties, ka jau nākamajā dienā saukšu par sievu sava niknākā ienaidnieka bajāra Kručinas-Salonska meitu?

Pārsteigums padarīja mēmas Avramija Paļicina lūpas, bet pēkšņi viņa sejā pavīdēja dziļa līdzjūtība; viņš paņēma Miloslavski aiz rokas un klusi sacīja:

—   Nomierinies, Jurij Dmitrič! Es redzu, tu vēl neesi īsti vesels.

—   Ak, ja patiesi tā būtu, mans tēvs.., Ja tas viss būtu tikai murgi!… Tad nu es tev atklāšu savu sirdi, uzklausi mani!

Jurijs izstāstīja visu Avramija tēvam, un, kad viņš bija beidzis, tad tikumīgais sirmgalvis, slēgdams viņu savos apkampienos, asarām līstot, sacīja:

—   Nē, Jurij Dmitrič, tu neesi pārkāpis savu solījumu! Tu neesi zvēresta lauzējs, tāpat kā tas, kurš iet bojā, glābdams savu tuvāku, nav pašnāvnieks.

—   Bet kas tad es esmu?

—   Anastasijas laulātais draugs. Tu esi solījies kļūt par mūku, bet tava iesvētīšanas ceremonija nav notikusi, un, būdams tikai novicis, tu vari, neaizvainodams baznīcu, atkal atgriezties pasaulīgajā dzīvē. Tev vairs nepieder brīvība rīkoties pašam ar sevi, visa tava dzīve pieder Anastasijai, šai nelaimīgajai bārenei, kas saistīta' ar tevi nesaraujamām saitēm, kuras dara svētas viens no mūsu pareizticīgās baznīcas augstajiem sakramentiem.

Neuzdrīkstēdamies ļauties priekam un pats sev neticēdams, Jurijs drebošā balsī sacīja:

—   Avramija tēv, vai es vēl varu cerēt, ka pēc solījuma, ko tiku devis? …

—   Maskavas svētnieki tevi no tā atbrīvos, — Paļicins viņu pārtrauca. — Te nu, Jurij Dmitrič, es skaidri redzu dieva pirkstu, kas norāda ceļu, kas tev ejams. Vis- augstais mums ir palīdzējis atbrīvot Maskavu, taču, uzvarējuši ārējos ienaidniekus, mēs vēl neesam izglābuši mūsu tēvzemi no bojāejas. Godkārīgie bajāri, sazvērnieki, nevaldāmie kazaki — visi, līdz šim kopīgas nelaimes apvienoti, drīz vien celsies cits pret citu un kā izsalkušu suņu bars sāks plosīt paši savu dzimteni. Nekad vēl bārajai krievu zemei nav bijuši tik ļoti vajadzīgi dievbijīgi un savā tēvzemes mīlestībā nelokāmi bajāri. Tu iesi sava nelaiķa tēva pēdās, Jurij Dmitrič! Tu būsi tēvzemei stiprs balsts pret mūsu pašmāju ienaidnieku viltu un ļaunumu; bet kas gan tu būtu, devis mūka solījumu? Atsacīdamies no pasaulīgās dzīves, tu savā sirdī vēl biji ieslēdzis laicīgu mīlestību. Kas gan ar tevi notiktu, ja tu sāktu šaubīties par savu ticību? Ja tu, laicīgu domu kārdināts, ļautos izmisumam un tava noziedzīgā mēle sāktu tevi pašu paļat un lādēt?… Ak, Jurij Dmitrič! No šādas domas vien man dzīslās stingst asinis! … Pateicies tam kungam, ka vēl neesi izteicis solījumu, no kura nespēj atbrīvot nekāda cilvēciska vara!

Miloslavskis klausījās sava audzinātāja mierinošajos vārdos ar mēmu sajūsmu.

—   Es neprātīgais! — viņš pēdīgi izsaucās. — Un es uzdrīkstējos kurnēt pret dieva gribu … Es drīkstu saukt Anastasiju par savu dzīvesbiedri, drīkstu viņu spiest pie savas sirds, neuzkraudams savai sirdsapziņai noziegumu …

—   Jā, bajār! Lai tikusi sieva ir balva par taviem pūliņiem dzimtenes labā. Bet kur viņa tagad atrodas?…

—   Hotjkovas klosterī, kur par priekšnieci ir viņas īstenā krustmāte.

—   Hotjkovas klosterī? … Priekšnieces brāļameita? … Ak, Jurij Dmitrič! Nu, kam tu klusēji? Ja tu būtu zinājis!…. Bet iesim paklanīsimies ^vētā Permas Stefana šķirstam.

Jurijs iegāja ziemeļpuses sānaltārī, bet Paļicins mazliet uzkavējās, lai apskatītu, kādi labojumi izdarāmi galvenajā svētbilžu sienā, kurai bija norauti visi sudraba rotājumi. Miloslavskis piegāja pie svētnieka kapa vietas un tikai tad pamanīja, ka ari pirmīt viņš nav bijis baznīcā viens pats. Pie kapenēm stāvēja kāds nabags; garie un biezie mati, nekārtīgās šķipsnās nokarādamies no viņa lejup noliektās galvas, aizsedza novārgušo un bālo seju, kurā nepārprotami atspoguļojās izplēnošas dzīvības pazīmes. Izdzirdis tuvumā troksni, viņš pievērsa seju Milo- sļavskim, laipni pastiepa viņam pretī savu izģindušo roku un vārā balsī ierunājās:

—   Sveiks, Dmitrič! Es tevi tik ļoti gaidīju! Beidzot tu esi atnācis!

—   Tas esi tu, Mitja! — Jurijs sacīja. — Ak mans dievs! Kas ar tevi noticis? Nabadziņš! Cik ļoti tu esi novājējisl

—       Pošos uz mājām, Dmitrič… Un ir jau ari laiks, dievs mans liecinieks, mīļais, ir laiks! Gadus piecdesmit esmu mocījies, klaiņodams pa svešu pusi, gana būs!

—        Kur tad ir tava dzimtene? — Jurijs ievaicājās, nesaprazdams vientieša vārdu patieso jēgu.

—   Kur mana dzimtene? Laikam jau turpat, kur tavējā.

—   Tad jau nav tālu no šejienes?

—   Ij tuvu, ij tālu: kā nu katrs iet, mī|ais.

—       Ā, nu es saprotu, — Miloslavskis sacīja, — tu jau nerunā par savu tēviju zemes virsū un gribi teikt, ka tava nāves stunda ir tuvu. Kālab tu tā domā?

—       Ar prieku nedomātu, Dmitrič, bet domas pašas mācas virsū … Bajārs Salonskis, redz, ne sapņot nesapņoja, bet piepeši devās ceļā, un kurp gan? … Taisnā ceļā uz turieni, kur lai dievs dod nokļūt ir man, ir tev, ir katram krietnam cilvēkam.

—   Par ko tu runā, Mitja?

Vientieša sejā parādījās lēnprātiga debesu līksmība, viņa acis pildījās asarām.

—       Jā, Jurij Dmitrič! — viņš sacīja dziļa pārdzīvojuma aizžņaugtā balsī. — Tur, debesu mājokļos, vairs neskumst par pazudušo dēlu: viņš ir atgriezies savās tēva mājās.

—   Tātad viņš pirms nāves nožēloja grēkus?

—       Un tas kungs saņēma viņu atplestām rokām. Es biju šīs dieva žēlsirdības un labsirdības uzvaras liecinieks; man, nicinātam, nolādētam grēciniekam, tika piešķirts gods — aiznest meitai nevis tukšvārdīgu, bet apskaidrotu mirstošā tēva svētību.

Mitja apklusa un, salicis rokas krusteniski, pievērsa debesīm mīlestības, cerību un dziļa aizkustinājuma pilnu skatienu. Brīdi klusējis, Jurijs biklā balsī pavaicāja:

—   Vai tu viņu redzēji?

—       Jā, Dmitrič, redzēju. Pirms trim dienām biju Hotj- kovā.

—       Nu, un?… Runā, Mitja! Vai viņa ir sveika un vesela?

—        Paldies dievam! Viņa man visu izstāstīja … Nabaga grūtdiene bārenīte! Pag, pag! Viņa lika tev nodot… Se, ņem!

—   Ko es redzu! Mans laulājamais gredzens!

—        Jā, Dmitrič! Šorīt viņa tiks salaulāta ar līgavaini, kas ir augstāks par mums visiem.

—  Žēlīgais dievs!.., Tātad viņa.,.

—   Nomierinies, Jurij Dmitrič! — sacīja Paļicins, kurš, pienākdams pie Jurija, bija dzirdējis sarunas beigas. — Anastasja nedos solījumu uz mūžu šķirties no tevis. Man vajadzēja šodien viņu iesvētīt par mūķeni, un rīt es braukšu uz Hotjkovas klosteri, tomēr ne tāpēc, lai šķirtu tevi no sievas, bet gan lai atvestu viņu šurp un savienotu jūs abus uz mūžu.

Jurijs gandrīz nemaņā pieplaka pie Avramija tēva krūtīm, un Mitja, piedurknē slaucīdams no acīm plūstošās asaras, lēni saguma pār svētā dieva vīra šķirstu, un pēc nedaudz mirkļiem, kad Miloslavskis kopā ar Paļicinu, dodamies laukā no dievnama, piegāja pie Mitjas, lai atvadītos, viņa vairs nebija: viņš bija atgriezies savā dzimtenē.

Kādas trīs nedēļas pēc aprakstītā piedzīvojuma Ķirša, atvadīdamies no Alekseja, kurš viņu pavadīja līdz pilsētas vārtiem, sacīja:

—   Pasveicini, bral, vēlreiz no manis savu bajāru. Mūžam neaizmirsīšu viņa labo sirdi. Pateicoties viņam, es tagad varu iekārtot sev mājeli un dzīvot tikpat labi kā kurš katrs atarnans.

—   Kam tev vajadzīga sava māja? Jūs, aizkrācieši, tak dzīvojat visi kopā kā svēto vīru draudzē?

—   Kas tad tev teica, ka es došos uz Aizkrāces Seču? Nē, mīļais! Kad dabūju noskatīties uz tavu bajāru un viņa sievu, man pārgāja vēlēšanās uz mūžu palikt par neprecētu Aizkrāces kazaku. Jāšu uz Baturinu, arī apņemšu sievu, un lai dievs dod, ka es būtu kaut pusi tik laimīgs kā tavs bajārs! Nevar noliegt — viņš, lāga vīrs, ir dabūjis krietni pamocīties, taču dievs viņu par pacietību arī apbalvojis. Paliec sveiks, Aleksej! Varbūt dievs būs lēmis mums vēl kādreiz redzēties.

» * *

Uzskatām par pietiekamu tikai mazliet atgādināt par 1012. gada tautas kara sekām, jo esam pārliecināti, ka lielākajai mūsu lasītāju daļai visos sīkumos ir zināma visa šī saistošā Krievijas atdzimšanas laikmeta vēsture. Drīz vien pēc Kremļa jeņemšanas Polijas karalis mēģināja atkal iekarot Maskavu, taču Volokolamskas aplenkums un izmisīgā aizstāvēšana pierādīja, ka otrreiz viņam krievus samulsināt vairs neizdosies. Bez kādiem panākumiem nostāvējis pie šīs nelielās pilsētas, viņš nolēma nedoties tālāk un ar visu savu karaspēku steidzās atpakaļ uz Poliju. Pēc pilnīgas atbrīvošanās no ārējiem ienaidniekiem Krievija vēl ilgi cieta no iekšējiem dumpjiem un nemieriem; pēdīgi dievs apžēlojās par mūsu nelaimīgo tēvzemi — visas nesaskaņas izbeidzās, tautas kopīgā balss par krievu caru nosauca daudz laba darījušā Fila- reta dēlu Mihailu Fjodoroviču Romanovu, un 1613. gada vienpadsmitajā jūlijā šis jaunais cars, Pētera Lielā vectēvs, uzlika sev galvā Monomahu kroni. Apstiprinājis kņazu Požarski par domes bajāru, viņš visus, kas bija piedalījušies dižajā Krievijas atbrīvošanas cīņā, apbēra ar dāvanām un apbalvojumiem. Arī mūsu senie paziņas — Zamjatņa-Opaļevs un Ļesuta-Hrapunovs ieradās galmā; pirmais gribēja pieteikt savas tiesības uz piedalīšanos cara domē, taču, uzzinājis, ka vienkāršais miesnieks Kozma Suhorukovs saņēmis tādu pašu domes muižnieka titulu, kāds ir viņam, aizauļoja atpakaļ uz savām dzimtmuižām, cienīgi atkārtodams savu iemīļoto teicienu: «Svētīts tas vīrs, kas neiet uz negodnieku sanākšanām.» Lesuta-Hrapunovs, būdams galminieks, pacietīgi panesa šo dzimtmuižniekiem nodarīto aizvainojumu; bet, kad, par spīti visiem viņa lūgumiem, viņam, pēc amata strjap- čijam-atslēgzinim, kronēšanas ceremonijā neatļāva nest cara mutautu un cimdus, viņš, aizmirsis katru saprātību un piesardzību, ko vecam galminiekam piederas ievērot, izskrējis laukā no cara mitekļa, ieslēdzies viens pats savā istabā un, čukstus sarunājis daudz aizvainojoša par jauno valdību, nākamajā dienā aizbraucis mājās, lai kaimiņiem stāstītu par dieva mierā aizgājušo caru Fjodoru Joanno- viču un par to, kā viņam labpaticis dāvāt savu carisko laipnību savam tuvākajam strjapčijam-atslēgzinim Ļesu- tam-Hrapunovam.

# « *

Pienāca Mihaila Fjodoroviča Romanova trīsdesmitais valdīšanas gads. Viņam miermīlīgi un saprātīgi valdot, Krievija atspirga no jau pagājušajām nedienām, un Rie? tumeiropas tautas, kas lepojās ar savu augsto izglītību, sāka ar jūtamu nemieru raudzīties uz šo ziemeļu milzeni, kam vēl trūka tikai Pētera Lielā, lai pārsteigtu pasauli ar savu varenību un slavu.

Kādā pavasara rītā, dienu pirms vasarsvētkiem, pa Rostovas ceļu plūda neskaitāmi dievlūdzēju pūļi. Maskavas pilsoņi, lejteces provinču iedzīvotāji un pat svētītās Ukrainas ļaudis — visi steidzās uz slavenā Troickas klostera patrona svētkiem. Klostera pagalmā ļaužu pūlī zibēja krievu bajāru augstās cepures; Maskavas augstie viesi ar savām sievām un bērniem gāja no dievnama dievnamā, noturēja aizlūgumus, izdāvāja zeltu un ar devīgiem ziedojumiem palielināja klostera kases bagātības. Visu šo neskaitāmo, cītīgo dievlūdzēju vidū, ne tik daudz ar savu apģērbu kā ar brašo un kareivīgo stāju izcēlās Mazkrie- vijas hetmaņa ar bagātīgām dāvanām atsūtītie Ukrainas kazaki. Vispārējo uzmanību īpaši piesaistīja viņu vecākais, vēl spēka pilns vidēja auguma vīrs. Viņš ar lielu ziņkāri aplūkoja visu klostera tuvāko apkārtni un cilvēkiem, kas viņam visur sekoja pa pēdām, rādīja vietas, kur reiz bija stāvējis panu Sapegas un Lisovska karaspēks.

— Te, — viņš sacīja, — poļi raka apakšzemes eju; rau, tur, tajā gravā, Lisovskis tikko nenokļuva izmanīgo klostera kalpotāju rokās. Bet te, iepretim šim tornim, brašais Seļava, nolemdams sevi neģlābjamai nāvei*, viens pats sakapāja kādus desmit ienaidniekus un mira, ar savām asinīm izpirkdams sava miesīgā brāļa pazudušo dvēseli: tas bija pārdevies poļiem.

Starp ziņkārīgajiem, kas drūzmējās ap kazaku vecāko, visuzmanīgāk senā karotāja stāstos klausījās kāds jauns, stalts un skaists bajārs. Viņš stāstītāju apbēra ar jautājumiem, un, kad vecākais, aizrāvies ar atmiņam par saviem senajiem varoņdarbiem, pēc Troickas klostera aplenkuma apraksta sāka vēstīt par kņaza Požarska slaveno uzvaru pār hetmaņa Hotkēviča karaspēku pie Maskavas, jaunā bajāra uzmanība vēl dubultojās, viņa seja kvēloja, bet gaišzilajās, vīrišķībā mirdzošajās un dzīves alku pilnajās a.cīs vīdēja bezbailīga karotāja īgnums un nepacietība, ka viņam tikai jāklausās nostāstā par slavenu kauju, kurā pats, par nelaimi, nav varējis piedalīties.

Jaunā bajāra kalps, balts kā ābele, arī nenovērsa acu no stāstītāja, kurš, apgājis apkārt klosterim, beidzot iegāja apžoga iekšpusē un sāka aplūkot kapakmeņus.

—        Kam ir uzlikts šis apjumtais koka krusts? — viņš pavaicāja kādam sirmgalvim, kurš gāja garām.

—       Te apglabāts Boriss Godunovs, — muks vienaldzīgi atbildēja.

—       Godunovs!… — vecākais atkārtoja, galvu nogrozīdams. — Diezin vai viņš, pie Serpuhovas savu neskaitāmo karaspēku pārlūkodams, domāja, ka pie viņa kapa reiz rēgosies tik nožēlojams koka krusts!…

Ar elkoņiem atbalstījies pret kādu augstu kapakmeni, kazaku vecākais joprojām domīgi noraudzījās uz šo zīmīgo pasaulīgas varenības niecīguma apliecinājumu, nemanīdams, ka jaunā bajāra sirmais kalps vēl arvien stāv viņa tuvumā, šķiet, ar acīm viņu vai aprīdams…

—       Jāl — pēdīgi izsaucās neatlaidīgais sirmgalvis. — Tas ir viņš!… Ķirša!

Vecākais sarāvās un, uzmetis kalpam ašu skatienu, noprasīja, kā tas viņu pazīstot.

—       Neba nu pirmā reize, kad tu man? nepazīsti, — vecais atbildēja. — Ir jau tiesa: mūžu nodzīvot — nav lauku pāriet! Kad tu mani pazini, biju vēl jauns puisis, bet tagad tikai ar pūlēm velku kājas, un ne jau gadi, draugs, bet bēdas ir mani, grēcinieku, sabeigušas.

—   Kas tad tu esi?

—   Aleksejs Burnašs.

—   Kā! Bajāra Miloslavska kalps?

—   Nu, brāl, vai spēj tam ticēt?

—        Nē, nē! Hs sāku tevi pazīt. Sveiks, draugs! — Ķirša turpināja, priecīgi apskaudams Alekseju.

Tikmēr kāds pavecāks tirgonis kopā ar jaunu pulsi, acīmredzot ar savu dēlu, pienāca pie kapakmens, kam līdzās stāvēja Ķirša, un sāka burtot uzrakstu.

—        Nu, vecais biedri, — Ķirša apvaicājās, — kā tev klājas? Un saki, lūdzams, — kas ir tas jaunais bajārs, tas, ar kuru kopā tu gāji un kurš man visu tik sīki izvaicāja?

—   Vladimirs Jurjičs Miloslavskis.

—  Jurija Dmitriča dēls?

—  Jā, viņa dēls.

—       īsts brašulis! Taisni tāds jaunībā bija viņa tēvs — piens un asinis. Bet ko tad dara viņš pats? Kur viņš ir? Vai vesels? Kas zina, novecojis tāpat kā tu.

Aleksejs skumji paraudzījās Kiršā un neatbildēja ne vārda.

—       Skaties, Vaņuša, — pavecais tirgonis teica dēlam, — abi vienā dienā … redzams, mīlējuši viens otru,

—        Ko tad tu klusē? — aizkrācietis izsaucās. — Vai nesadzirdēji? Es tev vaicāju, kur tagad ir Jurijs Dmitričs.

Tieša lajā brīdī jaunais tirgonis noliecās un klusā balsī izlasīja: «7130-tā gada* oktobra desmitajā dienā tā kunga priekšā stājies dieva kalps bajārs Jurijs Miloslavskis un viņa dzivesbiedrene Anastasija…»

VĒSTURISKAS PIEZĪMES®'

PIRMĀ DAĻA

1   Lūk, ko stāsta aculiecinieks polis Maskēvičs: «Manai rotai par da]u krita divas pilsētas — Suzda|a un Kostroma — septiņdesmit jūdzes no galvaspilsētas. Mēs tuda| izsūtījām uz visām pusēm savus biedrus ar lēģera kalpiem, lai savāc mājlopus; taču mūsējie bija pārlieku negausīgi un, nesamierinādamies ar to, ka krievi izturējās labi, ņēma itin visu, kas vien iepatikās, tā ka arī visdižciltīgākajam bajāram ar varu atņēma sievu vai meitu …»

2   Tirgoņu simls sastāvēja no pašiem bagātākajiem tirgoņiem. Nov- gorodā tos dēvēja par lielajiem |audīm. Tos varētu salīdzināt ar iagadējiem pirmās ģildes tirgoņiem.

3   Maskavas iedzīvotāji zvērēja uzticību kara|a dēlam Vladislavam 1610. gadā; tātad 1611. gadā tas jau bija zināms ne tikai Ņižņijnovgorodas apkaimē,- bet arī visattālākajās Krievijas caristes provincēs. Arī Tušinas zaglis tika nogalināts 1610. gadā. Autors atvainojas par šiem anahronismiem.

4   Lielākā da|a Aizkrāces kazaku, kuru nosaukums cēlies no Dņep- ras krācēm, aiz kurām tie bija apmetušies, sastāvēja no visu kārtu neprecētiem cilvēkiem. Precētajiem kazakiem dažādās vietās un krietnā attālumā no viņu galvenās apmetnes, kas pazīstama ar nosaukumu Seča, bija īpašas mājas, ko dēvēja par ziemas mājokļiem, kur dzīvoja viņu sievas ar ģimenēm; pašā Sečā nebija atļauts dzīvot nevienai sievietei.

5   Ārzemju kaluma zelta monēta gandrīz divreiz vērtīgāka par červoncu. Seno krievu monētu pētījumu autors* uzskata, ka par korabeļņikiem sauktas Krievijā apgrozībā bijušās angļu nobelas.

8 Aizkrāces kazakiem pats lielākais noziegums bija tīša sava biedra nogalināšana. Slepkavu dzīvu apraka kopā ar nogalināto. Ļoti reti gadijās, ka šo likumu neievēroja; vienīgi izcila varonība un visu kazaku mīlestība dažkārt varēja paglābt noziedznieku no šāda soda. Arī zagļus sodīja visai stingri; par zagli, zināms, uzskatīja tikai to, kurš bija kaut ko nozadzis savam biedram, Aizkrāces kazakam. Vainīgo piesēja laukumā pie staba, un trīs dienas, bet dažreiz arī ilgāk viņam bija jāpacieš visu garāmgājēju sitieni un lamas. Ko otrreiz pieķēra šādā noziegumā, to uz kādu laiku piesēja pie staba, bet pēc tam pakāra.

7 Strjapčiji kalpoja galmā: ar vārdu «CTpmiHsi» tolaik apzīmēja atsevišķus cara apģērba piederumus: cepuri, cimdus, mutautiņu, spieķi u. c., un strjapčiji to visu pārzināja. Strjapčiji-atslēgziņl arī pildīja tos pašus pienākumus, taču kārtas ziņā bija pielīdzināti domes muižniekiem un bija augstāki par istabas galdziņiem.

So piezīmju autors ir pats M. Zagosklns.

Bajāra sikmuižnieku pakāpe, pēc Millera* domām, bija pirmā (/.emākā) amatā vēl neiecelto krievu muižnieku pakāpe. Tiem piešķīra muižas un uzlika par pienākumu kara laikā būt gataviem un kalpot caram kopā ar noteiktu skaitu viņu pašu līdzekļiem apbruņotu jātnieku. Tie bija astotā, tātad pēdējā tālaika muižnieku pakāpe.

Nomas muižnieki skaitījās septītajā seno krievu pakāpē. Viņu sākotnējais uzdevums bija veidot Maskavas apsardzes karaspēku, taču vēlāk viņus izmantoja ari tālākos karagājienos; pats galvenais viņu pienākums bija izvadāt cara vēstules. Viņiem mēdza dāvināt arī muižas, bet par izciliem nopelniem reizēm iecēla par nelielu pilsētu vojevodām.

Domes muižnieki bija cara domes locekli, tie piedalījās domes sanāksmēs kopā ar domes bajāriem un okoļņičijiem*.

OTRĀ DAĻA

8   Senos laikos bez Izņēmuma visi krievi pēc pusdienām gulēja. Maskavas iedzīvotāji, celdami neslavu Viltus Dimitrijam, starp citu, stāstīja, ka viņš, kā jau ķeceris, neejot pirti un pēc pusdienām neatpūšoties.

9    Zemkopjus un vispār cilvēkus, kas strādāja vienkāršo darbu, senatnē sauca par smirdiem. Babulnieks*>, pēc Tatiščeva* skaidrojuma, ir tatāru vārds, kas apzīmē to pašu, ko vārds — nemantīgais. Par babulniekiem sauca zemniekus, kain nebija savas aramzemes, bet daudzi no viņiem, tā dēvēti, rosīgi tirgojās. Senāk babulnieki nemaksāja nekādus nodokļus un bija viszemākā krievu tautas kārta.

10   «Dumpinieki, mordvieši, čeremisi un Viltus Dimitrija bandas, po|i un krievi ar savu vojevodu kņazu Vjazemski aplenca Ņižņij- novgorodu; uzticamie iedzīvotāji nolēma sevi nāvei, atvadījās no savām sievām un bērniem un, visi kā viens dodamies izbrukumā, galīgi sakāva aplencējus; Vjazemski sagūstīja un kā nodevēju nekavējoties pakāra.»

Karamzins, Krievijas valsis vēsture, 12. sējums.

TREŠA DAtA

" Oleārijs* savā Krievijas ce|ojuma aprakstā cara Mihaila Fjodo- roviča laikā raksta, ka krievu bajārienes vai nu jājušas, vai braukušas ar spilgti sarkanu vadmalu nosegtos pajūgos. Un, kaut ari Uspenskis savā «Mēģinājumā pastāstīt par krievu senatni>, uzskata, ka vecmodes karietes (ekipāžas, kas līdzīgas tagadējām karietēm, tikai bez atsperēm) lietotas vienīgi galmā, taču vai gan būtu ticams, ka krievu bajārienes devušās tālā ce|ā jāšus vai vaļējos ratos? Un kāpēc gan nevarētu uzskatīt, ka viņu ce[a ekipāžas bijuši slēgti rati ar aizkariņiem, kādus Oleārijs piemin kādā citā vieta, un ka tie tāpat nebūtu saukti par karietēm, no kurām tie atšķīrās tikai ar vienkāršāku apdari?

,s Kudinovas ciema garīdznieks Jeremeja tēvs nav izdomāta persona, kaut ari bezvaldnieka laika hronikās viņš nav pieminēts. Viņš

a ' No krievu Co6hinb. (Tulk. piezīme.) paiiesi Ir bijis krievu gverllju (partizānu) vaditājs un ievērojams jau tāpēc vien, ka sabijis par garīdznieku deviņdesmit septiņus gadus pēc kārtas. Ticis iesvētīts par priesteri 1600. gadā, Borisa Fjodoroviča Godunova valdīšanas laikā, nodevis savu draudzi dēlam Ņikitam Jeremejam 1697. gadā, imperatora Pētera I valdīšanas laikā.

13   Kaut Golohvastovs vēlāk tika turēts aizdomās par nodevību un par notvertā nodevēja — klostera rentmeistara Josita Devočkina domubiedru, taču no Avramija Paļicina hronikas redzams, ka viņš lidz aplenkuma beigām bijis vojevoda un, tāpat kā agrāk, dalījies ar kņazu Dolgorukiju klostera karaspēka komandēšanā; no ta var secināt, ka šīs aizdomas izrādījušās nepamatotas.

14   Pēc Oleārija vārdiem par haldiešiem saukti viszemākās kārtas cilvēki, kuri, saņēmuši no patriarha at|auju ziemsvētku laikā pārģērbties, skraidījuši pa ielām maskās un ar lāpām rokās, rīkojuši visādas trakulības un cēluši nekārtības, apturējuši garāmgājējus un svilinājuši bārdas tiem, kas negribējuši atpirkties ar naudu. Sos ermek|us visi ļoti nicinājuši, un Oleārijs apgalvo, ka viņus ik gadus, ziemsvētku laikam beidzoties, kā jaunienācējus pareizticīgo saimē, kristījuši Jordanā. Te vēl jāpiebilst, ka arī mūsu laikos zemnieki dažās provincēs uzskata par nepieciešamu izpeldināt Jordānā tos, kas ziemsvētku laikā staigājuši maskās.

16 Lūk, ko hronika stāsta par kazakiem, kas atradās kņaza Trubeckoja karaspēkā: «Tie kristiešiem daudz posta nodarīja un visās inalās laupīja un nogalināja, kurš gan varēja paglābties no šīs viņu ļaunās varmacības, un šī pēdējā nelaime bija vēl rūgtāka nekā pirmā (tas ir — poļu iebrukums), bet apvaldīt un nomierināt tos nav iespējams, jo šo kazaku ir sapulcējies liels pulks un tāda dumpošanās un varmacības noliek visa zeme.»

PIEZĪMES

5. lpp. Sejins Mihails Borisovičs (miris 1634. g.) — vojevoda, vadīja varonīgo divdesmit mēnešus ilgo Smoļenskas aizstāvēšanu (1610—1611) pret poļu interventiem. Smojenskas stāvoklis kļuva sevišķi smags pēc tam, kad poļi 1610. gada septembri ieņēma Maskavu. 1611. gada 3. jūlijā po|u artilērijai uzbrukuma laikā izdevās sagraut pilsētas sienu; ienaidnieka karaspēks ielauzās pilsētā; ievainoto Sejiņu saņēma gūsta.

5. lpp. …milzīgie taupītāju pūli. kurus dēvēja par Aizkrāces kazakiem … — Aizkrāces kazaki — lielākā da]a no tiem bija izbēguši zemnieki — radušies XVI gadsimtā Dņepras lejtecē; viņi atbalstīja Viltus Dmitriju IT (miris 1610. g.) cīnā pret tautas ienīsto bajāru caru Vasiliju Suiski (1552—1612). Taču, kad atklājās Viltus Dmit- rija atkarība no po|u interventiem, lielākā daļa kazaku pārgāja tautas zemessargu pusē.

5. lpp. de la Gardi Jakobs Pontuss (1583—1652) — komandēja zviedru palīgvienību, ko Kārlis IX (1550—1611), pamatojoties uz līgumu ar Vasiliju Suiski, atsūtīja uz Krieviju, lai kopīgi cīnītos pret Viltus Dmitriju II. 1610. gada jūlijā, nodevīgā kārtā noslēdzis pamieru ar poļiem, de la Gardi uzsāka atklātu intervenciju: sagrāba Novgorodu un virkni citu pilsētu.

5. lpp. Sapega Jans Pjotrs (1569—1611) — poju-leišu magnāts, viens no karavadoņiem Viltus Dmitrija II karaspēkā.

5.  lpp. Ltsovskis Aleksandrs Juzefs (miris 1616 g.) — aktīvs poļu intervencijas dalībnieks. Viņa vadībā Viltus Dmitrija II karapulki sagrāba Kolomnu. Kopā ar Sapegu vadīja Troickas Sergija klostera aplenkšanu (1608. g septembris — 1610 g. janvāris).

6.   lpp. Dionisijs (aprn. 1570—1633) — Troickas Sergija klostera arhimandrits kopš 1610. gada. Polu intervencijas laikā (1611—1612) klostera vārdā sūtīja uz visām malām vēstules, kurās aicināja uz cīņu pret interventiem.

6. lpp. Avramijs Paļicins (miris 1626. g.) — saimniecības pārzinis Troickas Sergija klosterī. Vērtīgā XVII gadsimta sākuma krievu literatūras pieminekļa «Avramija Paļicina hronika» autors.

6. lpp. … Poiarskis, viss vienās brūcēs, vārguļoja slimības gultā… — 1611. gada martā, kad Maskavā notika sacelšanās pret poļu iebrucējiem, D. M. Požarskis organizēja aizstāvību Lubjankas rajonā. Kaujā viņu ievainoja; vispirms viņu nogādāja uz Troickas Sergija klosteri, tad uz viņa dzimtmuižu Mugrejevu pie Ņižņijnov- gorodas.

6. lpp. Gonsevskis Aleksandrs Korvins (miris 1645. g.) — polu vojevoda. Viens no iniciatoriem Sigismunda III laupīšanas karagājienam uz Krieviju. Kad 1610. gadā polu karaspēks ieņēma Maskavu, Gonsevskis kļuva par poļu garnizona priekšnieku.

18. lpp. Galvasnauda — nodeva no katra cilvēka; muita — maksa

Ijļfc 261 par braukšanu cauri aizkārtnei, ari pai preču vešanu; tilla nauda — nodeva par tiltu un ce|u lietošanu.

25. Ipp. Hlopka — zemnieku sacelšanās vadonis (IG03). Minēdams N. F. Basmanovu par Hlopkas uzvarētāju, Zagoskins pieļauj neprecizitāti: Basmanova vadībā pret Hlopku nosūtītā vienība tika sakauta.

31. Ipp. …kas reiz rīta agrumā atgadījās klostera kāpostu dārzā… — Kauja, ko piemin autors, patiesi notika kāpostu dārzā pie klostera sienas. To piemin Avramijs Paļicins savā «Hronikā». («Avramija Paļicina hronika», PSRS ZA izdevn. M.-Ļ. 1955, 142. Ipp.).

31. Ipp. Reģiments — pulks.

42. Ipp. Bajāram no Maskavas atsūtīja kādu tur polu veiklinieku— āderu cirtēju vai… — tātad dziednieku, kurš pēc tā laika medicīnas likumiem ārstēja, nolaižot asinis.

55. Ipp. …saņēma vēstuli no… Andreja Dedešina, kurš palīdzējis karalim ieņemt pilsētu… — «Jaunajā hronistā» (XVII gs. hroniku sakopojumā) stāstīts, ka nodevējs Andrejs Dedešins iekļuvis Sigismunda III karaspēkā, kas bija aplencis Smoļensku, «un vēstīja karalim, ka no otras puses pilsētas nocietinājumi ir vāji, celti rudenī. Bet karalis tad lika sagraut šo sienu un, kad tas bija padarīts, nakti devās triecienā un ieņēma Smoļensku» (Pilnīgs krievu hroniku sakopojums, XIV sēj. SPb. 1910, 111. Ipp.).

55. Ipp. … ieslēdzās katedrālē, zem kuras atradās pulvera pagrabs, paši aizdedzināja ēku un aizgāja bojā visi lidz pēdējam. — Pnr šo Smoļenskas aizstāvju varoņdarbu stāstīts N. M. Karamzina «Krievijas valsts vēsturē», XII sēj. SPb. 1829, 302. Ipp.

71. Ipp. Ne jau viesuli, ne vēji… — pārstāstīta biļina par Dob- riņu Ņikitiču.

73. Ipp. Hermogens (apm. 1530—1612) — Maskavas un visas Krievzemes patriarhs kopš 1600. gada, bajāru kārtas ideologs, V. Suiska piekritējs. Pēc Suiska gāšanas uzstājās pret poļu-leišu interventicm, poļi viņu notvēra. Miris ieslodzījumā.

73. Ipp. …Ignatijs (miris apm. 1640. g.) — pirmais no krievu arhierejiein, kas atzina Viltus Dmitriju I (miris 1606. g.) pnr caru, tāpēc 1605. gadā tika iecelts patriarha tronī. Pēc Viltus Dmi'trija I nāves tika izsūtīts uz Cudovas klosteri. 1.611. gadā bajāri viņu atbrīvoja no ieslodzījuma klosterī un atkal atzina par patriarhu, taču, apzinādamies sava stāvokļa nedrošību, viņš aizbēga uz Poliju.

84. Ipp. … viņu nogalināja kristītais tatārs Pjotrs Urusovs. — Romāna autors acīmredzot izmantojis zinas no Karamzina «Vēstures» (XII sēj. SPb. 1829, 271. Ipp.), ka Viltus Dmitriju II nogalinājis nogāju kņazs Urusovs.

84. Ipp. … Sandomiras vojevodas mazdēlam… — Marinas dēls Joanns bija Sandomiras vojevodas Mnišeka mazdēls.

89. Ipp. Zara kanna — prāvs kauss ar atceļamu vāku.

116. Ipp. Skopins-Suiskis Mihails Vasiļjevičs (1587—1610) — kņazs, karavadonis. 1609. gadā atbrīvoja no Viltus Dmitrija II karapulku varas Jaroslavļu un citas pilsētas, 1610. gada pavasarī atbrīvoja nn tušinieša aplenkuma Maskavu. Viņa piepešo nāvi laikabiedri izskaidroja tā, ka viņu noindējuši cara Vasilija Suiska radinieki.

122. Ipp. Geriljas — spāņu partizāni, kas 1808.—1813. gadā cīnījās pret franču okupantiem.

134. Ipp. …saplēsties ar Kriviju-Saltlkovu… — Te acīmredzot domāts bajārs Saltikovs Mihails Gļe&ovičs (miris apm. 1618. g.), pazīstams Sigismunda III piekritējs, kurš pēc interventu padzīšanas aizbēga uz Poliju.

138. ipp. … kad Vasiliju Suiski iesvētīja par mūku… — Istomas- Tureņlna stāsts atbilst vēsturiskai patiesībai. «Jaunais hronists» vēstī, ka Vasilijs Suiskis izmisīgi pretojies, kad ticis ar varu iesvētīts par mūku, tādēļ mūka solījumu viņa vielā norunājis kņazs Vasilijs Tjuf- jakins. So solījumu patriarhs Hermogens neatzinis par pareizu un par mūku pasludinājis nevis Suiski, bet Tjufjakinu — solijuma noru- nātāju (skat. «Krievu hroniku pilnīgo apkopojumu», XIV sēj. SPb. 1310, 100. Ipp.). Zagoskins licis Tjufjakina vietā kņazu Vasiliju Tureņinu — bnjāra Istomas-Tureņina radinieku.

143. Ipp. Es biiu Pureckas pagastā pie kņaza… Požarska. — Hronika apliecina, ka Miņins apmeklējis Požarski (turpat, 116. Ipp.). Taču Požarskis tajā laikā neatradās vis Pureckas pagastā, bet Mug- rejevas muižā. Skat. piezīmi 261. Ipp.

162. Ipp. Zaruckis Ivans Martinovičs (miris 1614. g.) — viens no kazaku vienību vadītājiem zemnieku kara un poļu-zviedru intervencijas laikā XVII gadsimta sākumā. Vairākkārt mainījis savu politisko orientāciju: kalpojis Viltus Dmitrija II karaspēkā, pēc viņa aizbēgšanas uz Kalugu pārgājis Sigismunda III pusē; pēc tam bijis viens no pirmās pret po]u interventiem vērstās zemessardzes (1611) vadītājiem, tomēr sakarus ar pojiem nesarāvis. Viņa nodevīgā izturēšanās bija viens no pirmās zemessardzes sakaušanas iemesliem. Viņš bija naidīgi noskaņots pret otrās zemessardzes (1612) vadītājiem — Miņinu un Požarski; pēc Viltus Dmitrija II nāves atbalstīja Marinu Mnišeku un viņas dēlu Joannu — troņa pretendentus. 1614. gadā kazaki viņu notvēra, izdeva valdībai, un viņš tika sodīts ar nāvi.

162. ipp. Hotkēvičs Jans Karls (miris 1621. g.) — lietuviešu hetmanis kopš 1605. gada. Sigismunds III viņu 1611. gada septembri Sūtīja uz Maskavu palīgā ņižņijnovgorļodiešu zemessardzes aplenktajam Gonsevskim.

162.  ipp. Trubeckojs Dmitrijs Timofejevičs (miris 1625. g.) — kņazs, atradās kazaku vienību priekšgalā; atbalstīja Viltus Dmitriju II. pēc viņa nāves kopā ar P. Ljapunovu (miris 1611. g.) un I. Zarucki bija pirmās zemessardzes vadītājs. Pēc zināmas svārstišanās pievienojās otrajai zemessardzei. Piedalījās Maskavas atbrīvošanā.

163. Ipp. Ņižņijnovgorodas zemessardze ieradās pie Troickas klostera… — Hronists apgalvo, ka D. Požarska karaspēkam, ierodoties pie Troickas klostera, bija mērķis — «nostiprināt attiecības ar kazakiem, lai vieni pret otriem neko |atmu neuzsāktu» («Hronika par daudziem dumpjiem», M, M. Sčerbatova redakcijā, 2. izdev. M„ 1788, 254. Ipp.).

186. Ipp. Nekur viņš nebūtu ticis prom no Jaroslavļas… Ja tas nejēga Seņha Zdanovs nebūtu aizdūris garām! — «Jaunais hronists» vēstī, ka ZaTuckis sūtījis uz Jaroslavju divus kazakus, lai tie nogalina Požarski, «kazaks Stepaņka, no Maskavas atsūtīts, metās uz priekšu… un raudzīja ar nazi sadurt kņazu Požarski vēderā, tīkodams viņu nomaitāt», bet aizdūra garām, ievainoja kājā blakus stāvošo kazaku un tika notverts («Krievu hroniku pilnīgs apkopojums», XIV sēj. SPb. 1910, 121. Ipp.).

202. ipp. … svētā Sergija miteklis kļuva … par kapu viņu pašu karavīru stavnf. — Par klostera aizstāvju vīrišķību ir runa «Jaunajā hronistā» un «Avramija Paļicina hronikā». Tas, ka poļi beidza aplen- kurnu, izskaidroj ams ar M, V, Skopina-Sulska karaspēka tuvošanos. Zagoskins citējis no Karamzina «Krievijas valsts vēstures»; piein.: «visi karavīri un klostera [audis… gatavojās asinsdzirēs izdzert par tēvzemi nāves kausu» (XII sēj. SPb. 1829, 100. lpp.).

203.  lpp. Nerimša (kr. Cyera) — Molokovas ciema zemnieks; viens no klostera kalpiem un tā drošsirdīgiem aizstāvjiem (par viņu skat. «Avramija Paļicina hroniku» PSRS ZA izdevri. M.-Ļ., 1955, 159. lpp.)

204.   lpp. …ko tas Martjašs tik cieši raugās? — Martjašs — kurlmēms poļu karavīrs, kurš pārnāca krievu pusē. Viņu piemin Avramijs Paļicins (turpat, 173. lpp.).

207. lpp. Jo šai dienā… — Neprecīzs citāts 110 «Avramija Pāļi-' cina hronikas» (turpat, 193. lpp.).

209. lpp. Peresvets un Osļabja — Troickas Sergija klostera mūki, kuri pēc klostera dibinātāja Sergija pavēles pavadījuši Donas Dmitrija karaspēku karagājienā pret tatāriem. Abi gājuši bojā Kuļikovas kaujas laikā (1380).

239. lpp. Nenāca mūsu nometnē, lai tad nu tagad paši tiek galā ar poliem! — Hronika vēsti, ka, Požarskim ierodoties pie Maskavas, Trubeckojs aicināja viņu savā nometnē; taču Požarskis, baidīdamies sajaukt kopā savu karaspēku ar anarhistiski noskaņotajām kazaku vienībām, viņam atteica, kopš tā laika Trubeckojs un viņa karadrau- d/.e sāka ņižņijnovgorodiešus neieredzēt. («Pilnīgs krievu hroniku apkopojums», XIV sēj. SPb. 1910, 124. lpp ).

239. lpp. . ..ja kņazs Dimitrijs Miliailovifs nebūtu pavēlējis visiem jātniekiem kāpi nost no zirgiem… — Romāna autors apraksta gadījumu, kas zināms no hronikas, — ka Požarskis «vēlēja visai kara- draudzei kāpt nost no zirgiem un sākt cīnīties, kājās stāvot… jo tikko spēja pret ienaidniekiem noturēties» («Hronika par daudziem dumpjiem». M., 1788, 258. lpp.).

244. lpp. …Avramijs Paļicins atsteidzās uz… kazaku nometni.— Par to, ka tieši Avramijam Paļicinam izdevās kazakus pārliecināt «palīdzēt bojāejošiem brājiem» — Ņižņijnovgorodas zemessardzei, vēstī pats Avramijs Pajicins. Viņš apgalvo, ka pie viņa ar lūgumu palidzēt griezušies Požarskis 1111 Miņins, un tad viņš, aizmirsdams savu vecumu, steidzies pie kazakiem, paslavējis viņus par agrākajiem krietnajiem darbiem, tā ka viņi «bija gauži aizkustināti» un «traucās kaujā pret ienaidnieku» («Avramija Paļicina hronika», PSRS ZA izdevn. M.-Ļ., 1955, 224., 225. lpp.). Mūsdienu «Hronikas» pētniece O. A. Deržavina atzīmē, ka Avramijs Paļicins savā sacerējumā raksta pats sev panegiriku un norāda, ka «Pleskavas hronikā» kazakus pierunā nevis «sirmgalvis», bet Miņins (skat. viņas rakstu «Avramija Paļicina «Hronika» un tās autors» augstāk minētajā izdevumā «Hronikas»),

246. lpp. Pavisam citāds liktenis piemeklēja pārējo garnizona daju… — Gūstā kritušo poļu likteņa attēlojums pamatojas uz «Jaunā hronista» materiāliem, kas atzīmē, ka poļu pulku, kas padevās Strusa vadībā, kazaki «apkāva, tikai nedaudzi palika»; bet Požar- ska zemessargi sagūstītajā poļu «Budjilas pulkā neviena netika nokāvuši nedz arī aplaupījuši» («Krievu hroniku pilnīgs apkopojums», XIV sēj. SPb. 1910, 127. lpp.).

255. lpp. … brašais Seļava, nolemdams sevi neglābjamai nāvei… — Par to, kā mira Daņila Seļavins, kurš sava brāļa nodevības dēļ zvērēja «dzīvību pret nāvi pārmīt» un kaujas laikā viens pats uzbruka nodevēja atamana Ciku kazaku vienībai, stāsta Avramijs Pa|icins («Avramija Paļicina hronika», PSRS ZA izdevn. M.-Ļ., 1955, 153. Ipp.).

257.   Ipp. 7130-tā gada.,, — Baznīcas gadu skaitīšana («kopš pasaules radīšanas») atšķiras no laicīgās par 5508 gadiem; tātad te ir runa par 1622. gadu.

258.  Ipp. Seno krievu monētu pētījumu autors — Uspenskis Gav- rila Petrovičs (mira 1820. g.) — Harkovas universitātes profesors, pētījuma «Mēģinājums izskaidrot krievu senlietas» (1818) autors.

259.  Ipp. Millers Gerards Fridrihs (1705—1783) — vēsturnieks un arheogrāfs, Pēterburgas Zinātņu akadēmijas loceklis.

259. Ipp. Okoļņitijs — sens galma amats. Okoļņičijiem tika uzticēti tādi paši pārvaldes uzdevumi kā bajāriem; tomēr tie visur ieņēma otro vietu, aiz bajāriem.

259. Ipp. Tatišievs Vasilijs Ņikitičs (1686—1750) — vēsturnieks, apcerējuma «Krievijas vēsture kopš vissenākajiem laikiem…» autors (5 grām., izd. 1768—1848).

259. Ipp. Oleārljs Ādams (apm. 1599—1671) — vācu zinātnieks un ceļotājs, sacerējuma «Holštcirias sūtniecibas ceļojuma uz Maska- viju un Persiju sīks apraksts» (1647) autors.

PĒCVARDS

Mihails Nlkolajevičs Zagoskins (1789—1852) dzimis Penzas guberņā bagāta muižnieka ģimenē. Jau agrā bērnibā iemīlējis grāmatas, it sevišķi vēsturiskos romānus, kas viņam palīdzējuši izglītoties, jo vecāki par dēla izglītošanu nerūpējās.

Strādāt Zagoskins sācis itin agri — jau četrpadsmit gadu vecumā iesaistās darbā Pēterburgā, imperatora publiskajā bibliotēkā. 1812. gada Tēvijas kara laikā brīvprātīgi iestājas Pēterburgas zemessardzē. Kaujā pie Polockas Zagoskinu ievaino kājā; par varonību viņš apbalvots ar trešās pakāpes Annas ordeni. Pēc kara Zagoskins drīz vien atsāk darbu Pēterburgā. Kopš 1817. gada viņa darbs vienmēr bijis saistīts ar mākslu: viņš sāk strādāt teātru direkcijas repertuāra daļā. Sajā laikā rodas pirmie mēģinājumi dramaturģijā un dzejā. Kopš 1823. gada Zagoskins strādā Maskavas teātru pārvaldē, vēlāk par Alaskavas teātru direktoru, bet desmit pēdējos mūža gadus ir Ieroču palātas direktors Kremlī.

Mihaila Zagoskina dai|rade bijusi visai daudzveidīga. Viņš sarakstījis virkni lugu, kas īsu laiku bija ļoti populāras, it sevišķi komēdija «Dižciltīgais teātris» un lugas «Nebēdnieks» un «Bogatonovs jeb Provinciālis galvaspilsētā». Viņa lugās izsmieti dīkdienīgi muižnieki, kas, bezjēdzīgu Ideju pārņemti, ar muļķīgām «reformām» izputina savus zemniekus un nereti ari paši sevi. Taču Zagoskina lugas sava mazvērtīgā satura dēļ drīz vien popularitāti zaudēja.

Arī dzejā M. Zagoskins izmēģināja roku neveiksmīgi.

19. gs. sākumā Krievijā ļoti iecienīti bija Valtera Skola vēsturiskie romāni, kuru ietekme jūtama ari Zagoskina darbos. Ar 1829. gadu viņš sāka publicēt vēsturiskus stāstus un romānus. Nozīmīgākie no tiem: «Jurijs Miloslavskis jeb krievi 1612. gadā» (1829), «Roslavļevs jeb krievi 1812. gadā» (1831), «Askolda kaps» (1833), «Kuzma Petro- vlčs Miroševs, Katrīnas II laiku patiess krievu stāsts» (1842), «Brinskas mežs» (1846), «Krievi XVIII gs. sākumā» (1848). Vairums viņa vēsturisko darbu attēlo lūzuma periodus Krievijas vēsturē: juku laikus 17. gs., Napoleona iebrukumu u. c.

M. Zagoskina dzīves laikā N. Karamzins izdeva savu plašo darbu «Krievijas valsts vēsture», kurā viņš vēsturiskos notikumus vērtē no monarhijas un dzimtbūšanas aizstāvja pozīcijām. Pēc N. Karamzina domām, dažādos juku laikos krievu tautu arvien glābis dievs un tautas uzticība caram. Sājos jautājumos dzimtmuižnieks M. Zagoskins bija vienis pratis ar N. Kar-amzinu.

Kad 1829. gadā iznāk M. Zagoskina romāns «Jurijs Miloslavskis», tas gūst lielus panākumus, šo grāmatu lasa galmā, muižnieku, kā ari vienkāršo ļaužu mājās, par to atzinīgus vārdus saka Puškins, Beļinskis, Krilovs u. c. Autors tiek iedēvēts par krievu Valteru Skotu un iegūst laba krievu tautas dzīves pazinēja reputāciju.

V. Beļinskis savā recenzijā izsakās, ka šī grāmata ir pirmais mēģinājums likt krievu cilvēkiem krievu romānā runāt un rīkoties krieviski, turklāt parādot visplašākos tautas slāņus no visaugstākajiem līdz pašiem zemākajiem. Autors valdzinošā stāstījumā ar neparastu prasmi parādījis krievu dzīvi senatnē, turklāt viņš to darījis pats pirmais — šadai vielai autoram krievu literatūrā nebija kur ņemt paraugu.

Romāna lielo panākumu cēlonis, bez šaubām, bija arī krievu sabiedrības saasināta interese par savas tautas vēsturi un nacionālās pašapziņas pieaugums pēc 1812. g. Tēvijas kara.

Romānā attēloti 17. gs. notikumi Krievijā: polu un zviedru iebrukums, ta saucamais bezvaldnieka laiks, kad Krievijā nebija cara, kālab ārvalstu interventi centās sagrābt varu savās rokās, ķildas, nesaskaņas un šķelšanās krievu bajāru vidu un tautas aktivitātes pieaugums. Galvenie romāna notikumi risinās 1611.—1612. gadā. Notikumu centrā — tautas zemessardzes organizēšanās Ņižņijnovgorodā un cīņas Požarska un Miņina vadībā pie Maskavas.

M. Zagoskina prasmei attēlot laikmeta nacionalo kolorītu, parādīt spilgtus tautas pārstāvju raksturus, atspoguļot senlaiku sadzīvi un tikumus bija liela nozīme kā pirmajam solim ce|ā uz krievu vēsturiskā romāna rašanos.

Tomēr patiess vēsturiskums Zagoskinam bija tāls, it īpaši tēlojot konkrētas vēsturiskas personas un tautas attieksmi pret bajāriem. Tendence idealizēt senos laikus, dzimtbūtniecisko Krieviju, muižniecisko patriarhālismu, cildināt dieva un cara visvarenību lika romānā ie/agties antivēsturiskai didaktikai, shematismam, trafaretiem personāžiem. Spilgtuma romānā pietrūkst tieši tām vietām, kur autors sludina savas idejas vai mēģina izcelt reliģijas lomu tautas dzīve.

Iebildumus izraisa arī dažu romāna varoņu tēli. Kaut gan autors Juriju Miloslavski, romāna galveno varoni, apveltījis ar krietnu raksturu un labiem tikumiem, šis tēls tomēr ir un paliek bāls un nedzīvs, īpaši līdzās tādiem spilgtiem tēliem kā Ķirša, Aleksejs Bur- našs, Fedjka Homjaks, pans Kopičinskis |U. c. Arī Miņina tēls ir pabāls. Jau A. Puškins savā laikā atzinis, ka šis tēls, kurš sevī iemieso visu tautas patriotismu Krievijai tik grūtā laikā, nav izdevies, neizteiksmīga ir viņa runa Ņižņijnovgorodā. Samakslots liekas Anastasjas tēls.

Un tomēr romānā Zagoskina mākslinieka talants gūst virsroku pār autora subjektīvajām tieksmēm. īpaši spēcīgas izdevušās tautas dzīves ainas: sarunas iebraucamajās vietās, dzīres, kāzas, buršanās un pesteļošana utt. Tāpat ļoti spilgtas ir dabas ainas, it īpaši meža tēlojumi. Autora stāstījums ir dzīvs un interesants, vietām pat aizraujošs. Meistariski savīta arī intriga. Autors stāsta nesteigdamies, prasmīgi sagatavo lasītāju turpmākajiem notikumiem, vietām radot spraigas situācijas, kuru atrisinājums dažkārt ir gluži negaidīts. Tāpat autors savu varoņu piedzīvojumus veikli savij kopā ar patiesajiem vēsturiskajiem notikumiem. Te spilgti jūtama V. Skota ietekme. Atzīmējama arī dzīvā, sulīgā valoda, kas autora tekstā plūst brīvi, nepiespiesti, bet atsevišķiem tēliem piešķir savdabīgumu.

' Par spīti tiem trūkumiem, kādi romānam piemīt, aizraujošā fabula, spilgtie tēli, interesanti atspoguļotie vēsturiskie notikumi un lieliska valoda šim sacerējumam ierāda paliekošu vietu krievu literatūrā. Ari mūsdienu lasītājs tajā atradīs interesantu, savdabīgu lasāmvielu.

Tulkotājs

SATURS

Pirmā daļa , …………………………… 5

Otrā daļa 101

Trešā daļa…………………………………. 162

Zagoskins M. Vēsturiskās piezimes , 258

Piezimes…………………………………… 261

Rauhvargers E. Pēcvārds …. 266

wr» fft 2155

Mihails Zagoskins JURIJS MILOSLAVSKIS jel) krievi 1612. gadā

Redaktore I. Kačevska. Mākslinieciskais redaktors A. Galevluss. Tehniskais redaktors L. Rudzltls. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 22.03.79. Parakstīta Iespiešanai 31.05.79. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs A'« 2. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 14,28 uz.sk. iespiedi.: 16,16 Izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt Ns 797. Cena 1 rbl. 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ni 437/29980/D-775. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāki Iespiesti Rigas Paraug, tipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē U.

Zagoskins M.

Za 188 Jurijs Miloslavskis, jeb Krievi 1612. gadā: Vēst. romāns 3 d. /No krievu vai. tulk. un pēcv. sarakst E. Rauhvargers. — R.: Liesma, 1979. —269 lpp. — (Stāsti par vēst.)

Z 70301 437 .,.278.79.4702010100 K1

M801 (11)—79 84.3KI

a) Karsts dzēriens, punša paveids, ko gatavoja no alus, medus, viņa un garšvielām. Mazkrievijā vēl tagad lieto šo nacionālo punšu. (M. Zagoskina piezīme.)

[1] tā poļi dēvēja otro viltvārdi. (M. Zagoskina piezīme.)'

»> sena krievu deja. (Tulk. piezīme.)'

Content

Zagoskins Mihails Jurijs Miloslavskis jeb krievi 1612. gadā

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠA DAĻA

VĒSTURISKAS PIEZĪMES®'

PIEZĪMES

PĒCVARDS

SATURS