Ksenofonts

Kad uzvarētāji atkāpjas (Anabāze)

Ksenofonts

Kad uzvarētāji atkāpjas (Anabāze)

Kad uzvarētāji atkāpjas

(Anabāze)

Izlase

399.g.p.m.ē.

IEVADS

Sengrieķu vēsturnieks Ksenofonts (dzimis 430. g . pirms m. ē., miris 355. g . pirms m. ē.) bija karavīrs un rakstnieks. Ksenofonts bija viens no Sokrāta skolniekiem, piedalījās viņa diskusijās ar Atēnu jauniešiem un vēlāk sarakstīja atmiņas par Sokrātu. Tā kā Tūkidida Peloponnēsas kara vēsture autora nāves dēļ bija uzrakstīta tikai līdz 411. gadam, Ksenofonts to turpināja līdz kara beigām ( 404. g .) un tālāk, pabeigdams ar 362. g . Viņam pieder arī vairāki citi darbi. Ksenofonts nebija nekāds Atēnu demokrātijas draugs. Viņš cildināja Spartas iekārtu, to stipri idealizēdams, un savā darbā «Ķīra1 audzināšana» propagandēja monarhiju. Šis darbs ir kaut kas līdzīgs vēsturiskam romānam, kurā autors tēlo savu valdnieka ideālu.

Kad Persijas ķēniņa Artakserksa brālis Kīrs nodomāja gāzt no troņa savu brāli, lai kļūtu viņa vietā par valdnieku, un, savācis lielu karaspēku no savas satrapijas (viņa pārvaldīšanā nodotās provinces) un turklāt vēl desmittūkstoš grieķu algotņu, devās 401. gadā ar šo armiju pret Artakserksu, karagājienā piedalījās arī Ksenofonts. Viņa «Anabāze» ir atmiņas par šo karagājienu. Šai darbā laimīgi apvienojas intriģējošs sižets ar vēsturiski nozīmīgu saturu. Stāstījuma nemāksloto pievilcību vienmēr slavējuši literatūras pazinēji, un šīs pievilcības dēļ Ksenofontu senatnē dēvēja par atisko mūzu. Tie, kuri mācās grieķu valodu, parasti kā pirmo grāmatu lasa Ksenofonta «Anabāzi».

Ķīra vadītie desmittūkstoš grieķu kareivji nonāca dziļi Persijā, līdz pat Babilonai. Viņu uzvarai kaujas laukā nebija izšķirošas nozīmes, jo Persijas troņa pretendents Kīrs, kas viņus bija salīdzis karagājienam, krita. Sabiedrotie atstāja grieķus, viņu vadoņus nodevīgi nogalināja, un atkāpties pa to pašu ceļu, pa kuru nākuši, nebija iespējams. Gājienam pa tuksnešainu zemi uz Babiloniju bija sagādāta pārtika. Tā, protams, jau bija izsīkusi, apēsts arī viss, kas sadabūjams pa ceļam. Grieķiem tātad bija jāizlauž ceļš pa nepazīstamu zemi līdz jūrai. Jūru viņi sveica kā dzimteni, jo no katra augstāka Grieķijas kalna to redzēja zilgojam vienā vai otrā pusē. Bet viņu nelaimes ar to vel nebeidzās, vēl bija jāizcīna sīvas cīņas, jāpārvar lielas grūtības. Visa karagājiena laikā lielākās rūpes bija rūpes par pārtiku. Ja tikai dažas dienas tās pilnīgi pietrūktu, karaspēks izirtu, veltas būtu visas uzvaras, kareivju liktenis tad būtu verdzība vai nāve.

Gandrīz neiespējamais galu gala tika veikts, un šis karagājiens ir viena no spožākajām lappusēm grieķu vēsturē.

Rodas jautājums — kā izskaidrojami grieķu panākumi, viņu izglābšanās? Ksenofonta atbilde ir vienkārša — ar grieķu taktikas pārākumu kaujā, ar kareivju varonību. Tā tas, protams, arī bija. Bet vai tad Persijas valdnieks nevarēja noorganizēt sev labi apmācītu izlases karaspēku, vai tad persieši bija gļēvuļi? Grieķi uzvarēja tāpēc, ka viņu dzimto pilsētu sabiedriska un valsts iekārta_ bija daudz pārāka par Persijas despotiju. Grieķu saliedētajai falangai persieši nevarēja likt pretim neko līdzvērtīgu, jo viņi nebija sakļauti tādā ciešā vienībā ka grieķu valstiņu pilsoņi. Armijas iekārtu nevar improvizēt, nevar izveidot pēc abstrakti izdomātas shēmas, tā dabiski izaug no valsts un sabiedrības struktūras. Persiešiem tāpēc nevarēja būt tādas armijas kā grieķiem.

Grieķu iekārtas pārākums labi saskatāms notikumos pēc vadoņu nodevīgās nogalināšanas. Grieķi izvelē sev citus vadoņus, kuriem ir pietiekama autoritāte, kuriem kareivji paklausa. Svarīgākos jautājumus izlemj kareivju sapulce. Nav domājams, ka sapulce, kurā sanākuši tūkstošiem kareivju, varētu kaut ko apspriest un izlemt, ja šiem kareivjiem nebūtu politiskas pieredzes, ja viņi nebūtu bijuši brīvas valsts pilsoņi, kas paraduši piedalīties tautas sapulcē. Par tiešam priekšzīmīgu kārtību kareivju sapulces liecina tas, ka runātāji bieži izteica pretējas domas, bet sapulcējušies kareivji ļāva ka vieniem, tā otriem savus uzskatus pamatot.

Ja persiešu armijai tiktu nogalināti vadoņi, tā kļūtu par dezorganizētu baru, turpretim grieķi saglabāja disciplīnu un kaujas spējas. Vadoņi bija pirmie starp līdzīgiem. Fiziska ietekmēšana bija apvainojums, par kuru žēlojās kareivju kopsapulcē, un vadonis, kas to bija darījis, nokļuva ļoti nepatīkamā stāvoklī. Ksenofonts īpaši atzīmē, ka Klearhs dažkārt atļāvis nolaidīgos pat sist, bet Klearhs jau bija algotņu armijas komandieris, un viņam bija liela autoritāte. Grieķu armijā tātad nebija rungas disciplīnas, bet visumā labprātīga pakļaušanās pašu vēlētai vadībai.

No valsts tiesību viedokļa, interesants ir grieķu algotņu stāvoklis pēc Ķīra nāves. Viņi tad nebija padoti nekādai valsts varai, viņu kopība bija kļuvusi par suverēnu valsti. Tas, protams, apgrūtināja disciplīnas, kārtības un armijas vienības saglabāšanu, bet deva kareivjiem pilnīgu rīcības brīvību. Ksenofonts kā vadonis, kam armijā bija noteicoša ietekme, pat loloja plānu ieņemt kādu grieķu koloniju pie Melnās jūras un tā rast šai staigājošai valstij noteiktu teritoriju un nodrošināt saviem cīņas biedriem labas nākotnes izredzes.

Nonākusi pie jūras, algotņu armija bija spiesta rēķināties ar to politisko stāvokli, kas bija izveidojies pēc Peloponnēsas kara grieķu pasaulē.

Nokļūt dzimtenē nemaz nebija tik viegli. Visi reizē aizbraukt pa jūru nevarēja, nekādi nebija iespējams sadabūt tik daudz kuģu. Ja armija sadalītos, tā būtu vāja, kareivji zaudētu visu karagājiena laikā iegūto, viņiem draudētu pat verdzība.

401. g . pirms m. ē. Spartai Grieķijā bija noteicošā vara. Ar Spartu vajadzēja visiem rēķināties, un Spartas interesēs bija dabūt savā rīcībā bijušos Kīra algotņus, jo tā laika apstākļos tas bija ievērojams militārs spēks. Sparta un tās sabiedrotie savu varu bija ieguvuši pēc ilgā un grūtā Peloponnēsas kara pret Atēnu savienību. Atēnas kapitulēja bez noteikumiem 404. g . pirms m. ē. Kara beidzamajā posmā Spartu atbalstīja ari Persija. Tās varā atkal nāca Mazāzijas rietumu piekraste. Tā bija atlīdzībā par palīdzību. Uzvarētās Atēnas un tās sabiedrotās pilsētas saglabāja savu patstāvību, bet lielākajās pilsētās un arī atsevišķos novados Spartas harmosti raudzījās, lai nekur nenotiktu nekas tāds, kas varētu kaitēt Spartas interesēm.

Tāda bija situācija Grieķijā, kad Persijas troņa pretendentam, ķēniņa brālim Kīram izdevās savākt 10 000 algotņus. Tā laika apstākļos tas bija ievērojams militārs spēks. Nav ticams, ka Spartā to nezināja. Bez Spartas klusas piekrišanas algotņu vervēšana nekad nevarētu notikt. Ko Kīrs varēja spartiešiem par to piedāvāt? Uzvaras gadījumā viņš varēja apsolīt grieķu Mazāzijas pilsētu atbrīvošanu. Atklāti sākt karu pret savu neseno sabiedroto spartiešiem bija neērti, nebija droši arī panākumi, tāpēc viss šis pasākums tika organizēts it kā bez spartiešu ziņas, kaut gan algotņus komandēja spartietis Klearhs. Taču spartieši varēja mazgāt rokas nevainībā — Klearhs ir trimdinieks, par viņa rīcību Sparta neatbildēs. Tā tas formāli bija. Bet kā īstenībā?

Kad Ķīra pasākums neizdevās, Spartai gribot negribot vajadzēja sākt karu ar Persiju ( 399. g .), jo viņai kā Grieķijas hegemonei bija jāuzņemas grieķu pilsētu atbrīvošana no barbaru jūga. Tas bija grieķu kopējās ārpolitikas pirmais un svarīgākais uzdevums. Kīra savāktā grieķu algotņu armija bija pēc grūtām cīņām izkļuvuši no Persijas, tagad tā varēja lieti noderēt, un spartieši darīja visu, lai tā stātos viņu dienestā. To viņi arī panāca. Spartas dienestā iestājās arī atēnietis Ksenofonts, kas palika pie spartiešiem arī tad, kad Atēnas sāka pret Spartu karu. Par piedalīšanos karā pret savu dzimteni Ksenofontu tiesāja un viņam aizmuguriski piesprieda nāves sodu.

Kīra karagājienā Ksenofonts piedalījās kā stratēga Proksena draugs un pavadonis, bet nekādas varas viņam sākumā nebija. Pavisam nesen uzvarēto Atēnu pilsonis taču nevarēja komandēt peloponnēsiešus. Militārā pieredze Ksenofontam noteikti bija, citādi pēc grieķu vadoņu nogalināšanas viņu nebūtu ievēlējuši par stratēgu un uzticējuši atbildīgo uzdevumu vadīt arjergardu. Tik kritiskā stāvoklī tam faktam, ka Ksenofonts bija atēnietis, vairs nebija izšķirošas nozīmes. Savu militāro pieredzi Ksenofonts varēja iegūt, tikai cīnīdamies pret Spartu Peloponnēsas kara beidzamajos gados. Varbūt viņš bija tajā taksiarhs vai pat stratēgs. Atzīmēt šādu savas biogrāfijas faktu nebija Ksenofonta interesēs pēc tam, kad kopā ar citiem bijušajiem Kīra algotņiem viņš cīnījās spartiešu rindās.

«Anabāze» latviešu valodā iznāk pirmo reizi, tā tulkota izlases veidā un domāta pirmām kārtām jaunatnei. Atsevišķo epizodu virsraksti nav paša Ksenofonta doti, bet sniegti labākas pārskatāmības dēļ. Vajadzīgie paskaidrojumi atrodami alfabētiskā kārtībā grāmatas beigās.

G.Lukstiņš

__________________

1 Kīrs Vecākais, Persijas lielvalsts dibinātājs.

HEINRIHS HEINE

Thalatta! Thalatta!1

Esi sveikta, tu mūžīgā jūra!

Esi sveikta tūkstotskārt

No gavilējošām sirdīm,

Kā reiz tevi sveica

Desmittūkstošās grieķu sirdis,

Nelaimivairošas, dzimteniprasošas.

Pasaulslavenas grieķu sirdis.

Tulk. Rainis

PIRMĀ GRĀMATA

NAIDĪGIE BRĀĻI

PIRMĀ GRĀMATA

NAIDĪGIE BRĀĻI

Dārijam2 un Parisatidai bija divi dēli: vecākais Artakserkss, jaunākais Kīrs. Kad Dārijs saslima un juta, ka drīz jāmirst, viņš gribēja, lai abi dēli būtu pie viņa. Vecākais jau bija, un jaunāko viņš lika ataicināt no satrapijas3 , kuru pārvaldīt bija tam uzdevis. Kīrs tad devās pie ķēniņa, paņēmis līdz sev šķietami uzticamu draugu Tisafernu un trīssimt hellēņu hoplītus.

Kad Dārijs nomira un Artakserkss kļuva par ķēniņu, Tisaferns apmeloja Ķīru brālim, teikdams, ka Kīrs pats gribot kļūt par valdnieku. Artakserkss tam noticēja, apcietināja Kīru un gribēja viņu sodīt ar nāvi, bet Parisatida, ļoti lūgdama, panāca, ka Kīru atbrīvoja un nosūtīja atpakaļ uz viņa satrapiju.

No nāves briesmām izglābies un ar negodu savā satrapijā atgriezies, Kīrs sāka domāt, kā varētu panākt, lai viņš vairs nebūtu padots brālim, bet valdītu, ja vien tas iespējams, brāļa vietā. Kīru atbalstīja viņa māte Parisatida, jo mīlēja viņu vairāk nekā Artakserksu, kas tagad bija ķēniņš, un, ja kāds no ķēniņa ievērojamākiem ļaudīm ieradās pie Ķīra, tas atgriezās atpakaļ, būdams vairāk draugs Kīram nekā Artakserksam. Arī par persiešiem, kas bija pie viņa, Kīrs tā gādāja, ka tie visi bija viņam uzticami un labi kareivji. Viņš vervēja arī hellēņu algotņus, cik daudz un cik slepeni vien bija iespējams, lai viņa sacelšanās pilnīgi negaidot pārsteigtu ķēniņu.

KIRS VĀC ALGOTŅUS KARAM PRET ARTAKSERKSU

KIRS VĀC ALGOTŅUS KARAM PRET ARTAKSERKSU

Algotņu vākšana notika šādi. Visu savu pilsētu karaspēka vadoņiem Kīrs deva rīkojumu salīgt pēc iespējas vairāk pašus krietnākos peloponnēsiešus, jo Tisaferns gatavojoties uzbrukt viņa pilsētām. Jonijas pilsētas jau agrāk ķēniņš bija atdevis Tisafernam, bet tagad tās (atskaitot tikai Milētu) atkrita no Tisaferna un pakļāvās Kīram. Tisaferns, noprazdams, ka arī Milēta grib padoties Kīram, daudzus tās iedzīvotājus sodīja ar nāvi, daudzus izraidīja trimdā. Bet Kīram tas atkal bija iegansts vākt karaspēku. Sapulcinājis trimdiniekus un savācis arī citu karaspēku, viņš aplenca Milētu no sauszemes un jūras, lai panāktu padzīto milētiešu atgriešanos. Viņš sūtīja arī vēstnešus pie ķēniņa un lūdza dot viņam šīs Jonijas pilsētas, nevis Tisafernam, jo viņš taču esot valdnieka brālis, un viņa māte šo lūgumu atbalstīja. Ķēniņš nenojauta Ķīra viltību, bija pārliecināts, ka Kīrs vervē algotņus karam pret Tisafernu, un par šo karu nemaz nebija sašutis, jo Kīrs viņam sūtīja visus nodokļus — pat no tām pilsētām, kas vēl atradās Tisaferna varā.

KIRA ARMIJA CEĻĀ CAUR MAZAZIJU

KIRA ARMIJA CEĻĀ CAUR MAZAZIJU

Nolēmis, ka beidzot jāsāk karagājiens, Kīrs par ieganstu tam uzdeva pisidiešu pilnīgu padzīšanu no savas satrapijas, pret tiem viņš arī vācot persiešus un hellēņus. Bet Tisaferns, dabūjis to zināt, saprata, ka šāds karaspēks ir pārāk liels karam ar pisidiešiem, un ar kādiem pieci simti jātniekiem steidzās, cik ātri vien varēdams, pie ķēniņa, un ķēniņš, noklausījies Tisaferna ziņojumu par Ķīra karagājienu, sāka savukārt gatavoties, lai stātos tam pretī.

Bet Kīrs devās ceļā no Sardām, un pavisam viņam bija desmit tūkstoši hoplītu un kādi divi tūkstoši peltastu. Ar tiem viņš nonāca Kaistras laukā, lielā pilsētā, un palika tur piecas dienas, bet kareivjiem alga nebija maksāta jau vairāk nekā trīs mēnešus, un viņi jau dažas reizes bija nākuši pie Ķīra un to prasījuši. Kīrs centās iegūt laiku ar solījumiem, un bija redzams, cik ļoti tas viņam nepatīkami, jo viņa dabā nebija nemaksāt, ja vien tas iespējams. Tad pie Ķīra ieradusies kilikiešu ķēniņa Siennesija sieva Epiaksa un devusi, kā stāsta, tam daudz naudas, un Kīrs tad samaksājis kareivjiem par četriem mēnešiem.4 Stāsta arī, ka kilikiete lūgusi Ķīru parādīt viņai savu karaspēku. Kīrs bijis ar mieru un sarīkojis līdzenumā hellēņu un persiešu5 kareivju skati.

Hellēņiem viņš pavēlēja sakārtoties un nostāties tā, kā tas viņiem bija parasts, dodoties kaujā, un katram viņu vadonim vajadzēja nostādīt savus kareivjus. Sakārtojās četrās rindās. Labajā spārnā nostājās Menons6 ar savējiem, kreisajā Klearhs7 un viņa kareivji, vidū pārējie stratēgi. Kīrs papriekš noskatījās, kā defilēja persieši, kas gāja, sakārtojušies jātnieku un kājnieku pulkos, tad viņš brauca gar hellēņu ierindu kaujas ratos, bet kilikiete — segtos ratos. Visiem hellēņiem bija vara bruņu cepures, purpursarkani hitoni, kājbruņas un vairogi bez pārvalkiem. Kad Kīrs bija pabraucis hellēņiem garām, viņš lika saviem ratiem apstāties pretī falangai, sūtīja savu tulku Pigrētu pie hellēņu stratēģiem un pavēlēja ņemt šķēpus uz brukumam un visai falangai doties uz priekšu. Stratēģi pavēli nodeva kareivjiem, un tie, kad atskanēja kaujas signāls, nolieca šķēpus kaujai un gāja triecienā. Kad viņi kliegdami tā devās ātri uz priekšu, gājiens bez kādas pavēles izvērtās par skrējienu telšu virzienā. Persieši ļoti izbijās, kilikiete aizbēga savos ratos, un, pametuši savas preces, aizbēga arī tirgotāji, bet hellēņi smiedamies atgriezās teltīs. Kilikiete, redzēdama lielisko falangas ierindu, bija ļoti pārsteigta, bet Kīrs priecājās, ka persieši tā baidās no hellēņiem.

Tad viņi mēģināja iebrukt Kilikijā, bet kalnu pāreja, kaut gan pa to varēja braukt arī ratos, bija ļoti tāva, un karaspēks nevarētu pa to iziet, ja kāds stātos tam pretī. Runāja arī, ka Siennesijs pāreju esot ieņēmis un neļaušot iet pa to, un tāpēc viņi visu to dienu palika līdzenumā. Nākamajās dienās ieradās vēstnesis un paziņoja: Siennesijs esot atstājis augstieni, jo dabūjis zināt, ka Memnons ar saviem kareivjiem jau ticis kalniem pāri un atrodoties Kilikijā, arī Tamojs ar lakedaimoniešu un Ķīra paša triērām braucot no Jonijas uz Kilikiju. Tagad Kīrs, nesastapis nekādu pretestību, ieņēma pāreju un apskatīja arī teltis, kurās, sargādami augstieni, bija dzīvojuši kilikieši. Tad viņš nogāja lejā lielā un skaistā, labi apūdeņotā līdzenumā, kur auga vīnogulāji un daudz dažādu citu koku, bija tur arī plaši sezama, griķu, prosas, kviešu un miežu sējumi. Šo līdzenumu no jūras līdz jūrai ietver no visām pusēm augsti un grūti pārejami kalni. Nonācis šajā līdzenumā, viņš četros pārgājienos nogāja divdesmit piecus parasangus līdz Tarsai, lielai un bagātai Kilikijas pilsētai, kur bija kilikiešu ķēniņa Siennesija pils. Caur šo pilsētu tek divus pletrus platā Kidnas upe. Iedzīvotāji ar Siennesiju bija pilsētu atstājuši un patvērušies grūti pārejamos kalnos, palikuši bija tikai tirgotāji, bet Siennesija sieva Epiaksa bija ieradusies Tarsā jau piecas dienas pirms Ķīra.

Kalnu pārejā uz Kilikijas līdzenumu bija gājuši bojā divi Memnona kareivju lohi. Daži teica, ka šie kareivji laupījuši un kilikieši tāpēc tos apkāvuši, citi atkal runāja, ka viņi atpalikuši, nav varējuši nokļūt pie pārējā karaspēka, nomaldījušies no ceļa un tā kāds simts hoplītu dabūjuši galu. Kad ieradās pārējie kareivji, tie, sašutuši par savu biedru bojā eju, izlaupīja Tarsas pilsētu un ķēniņa pili, bet Kīrs, ienācis pilsētā, lika aicināt Siennesiju pie sevis. Taču tas atbildēja, ka vēl nekad neesot devies kāda stiprāka rokās un negribot iet arī pie Ķīra. Tomēr vēlāk sieva viņu pierunāja, un Kīrs ar Siennesiju solīja viens otram uzticību. Kad viņi satikās, Siennesijs deva Kīram daudz naudas kareivju algai un Kīrs Siennesijam dāvanas, kuras saņemt no ķēniņa persieši atzīst par lielu godu, proti, zirgu ar zelta iemauktiem, zelta kaklarotu un rokassprādzes, zelta zobenu un persiešu tērpu, turklāt viņš apsolījās neizlaupīt Siennesija zemi, bet atdot sagūstītos kilikiešus, ja tādus atradīs.

GRIEĶU ALGOTŅI NEGRIB IET TĀLĀK

GRIEĶU ALGOTŅI NEGRIB IET TĀLĀK

Kilikijā Kīrs un viņa karaspēks palika divdesmit dienas, jo hellēņi atteicās iet tālāk — viņiem radās aizdomas, ka būs jāiet karā pret ķēniņu, bet tā neesot bijis līgts, viņi teica. Klearhs vispirms mēģināja piespiest kareivjus ar varu, bet, kad ar saviem jūga lopiem gribēja doties ceļā, kareivji sāka viņam sviest ar akmeņiem, un daudz netrūka, viņš gandrīz būtu tā dabūjis galu. Kad Klearhs saprata, ka piespiest kareivjus nevarēs, viņš sasauca tos uz sapulci, vispirms stāvēja un raudāja, bet kareivji pārsteigti uz viņu skatījās un klusēja.

— Kareivji, — viņš beidzot teica, — nebrīnieties, ka esmu tik apbēdināts. Kīrs man deva patvērumu, kad man bija jābēg no tēvijas, viņš bija labs pret mani un iedeva man arī desmit tūkstošus dariku. Tos es neiztērēju savām vajadzībām un savām izpriecām, bet atdevu jums. Vispirms jau es karoju pret trāķiešiem un kopā ar jums palīdzēju hellēņiem padzīt no Hersonēsas trāķiešus, kad viņi gribēja atņemt zemi hellēņiem, kas tur dzīvo, un, kad Kīrs mani aicināja, es devos ar jums pie viņa, lai būtu viņam noderīgs, ja rastos vajadzība, un tā atlīdzinātu par visu, ko viņš man laba darījis, bet, ja jūs negribat iet ar mani, tad man vajag vai nu jūs atstāt, lai būtu Kīram draugs, vai arī viņu piekrāpt un palikt pie jums. Es nezinu, vai rīkošos pareizi, bet izvēlos jūs un palieku ar jums, lai notiek kas notikdams, un neviens nekad neteiks, ka es, aizvedis hellēņus barbaru zemē, viņus nodevis barbara draudzības dēļ. Ja jūs negribat man sekot, es sekošu jums un ar jums došos visās briesmās un grūtībās, jo atzīstu, ka jūs man esat tēvija, draugi un sabiedrotie un, būdams ar jums, es tikšu godāts, lai būtu kur būdams, bet bez jums nevarēšu ne draugam palīdzēt, ne ienaidnieku atvairīt. Tātad ziniet — kur jūs ejat, tur arī es eju.

Tā viņš sacīja, bet kareivji, kā viņa paša, tā arī citi, kas bija dabūjuši zināt, ka Klearhs teicies neiet pret ķēniņu, par to viņu slavēja, bet vairāk nekā divi tūkstoši Ksennija 8 un Pasiona9 kareivju, paņēmuši savus ieročus un jūga lopus, pārgāja pie Klearha. Kīrs, par to satraukts un apbēdināts, sūtīja vēstnesi pie Klearha un aicināja viņu pie sevis, bet Klearhs atteicās iet, taču, kareivjiem nezinot, sūtīja Kīram ziņu, lai tas turot drošu prātu, gan viss nokārtošoties, kā vajadzīgs. Klearhs lika arī teikt Kīram, lai tas vēlreiz aicinot viņu pie sevis, bet iet viņš negāja.

Pēc tam, sasaucis savus kareivjus un tos, kas pie viņa bija pārgājuši, kā arī kuru katru, kas gribētu nākt, tiem teica:

— Kareivji, ir skaidrs, ka Kīram pret mums vairs nav nekādu saistību, tāpat arī mums pret viņu. Mēs neesam vairs viņa kareivji, ja viņam nesekojam, un algu viņš mums vairs nemaksās. Es zinu — Kīrs ir pārliecināts, ka mēs rīkojamies netaisni, un tāpēc arī negribēju iet, kad viņš mani aicināja, jo man ir kauns, apzinoties, ka esmu viņu tik ļoti piekrāpis, turklāt arī baidos, ka viņš mani neapcietina un nesoda, jo, pēc Ķīra domām, es esmu pret viņu noziedzies. Man šķiet, ka tagad mums nav laiks gulēt, bet jārūpējas pašiem par sevi un jāapspriežas, kas pašlaik darāms. Un, kamēr mēs vēl esam šeit, jāpadomā, man liekas, par to, lai mēs būtu pilnīgā drošībā, bet, ja nolemjam aiziet, tad padomāsim, kā tas visdrošāk izdarāms; jāparūpējas arī par pārtiku, jo bez pārtikas nekam nav vērts ne stratēgs, ne ierindnieks. Kīrs turklāt ir ļoti vērtīgs draugs, ja viņš kādam tāds ir, un ļoti bīstams ienaidnieks, ja viņš kādam ir ienaidnieks, Kīram ir arī kājnieki, jātnieki un kuģi, to mēs visi redzam un zinām, jo tālu, šķiet, tas viss no mums nav. Tātad, ja kādam ir labs padoms, lai viņš arī nekavējas to pateikt.

Tā Klearhs savu runu beidza.

Tad daži pieteicās ar saviem priekšlikumiem, dažus atkal runāt bija samācījis pats Klearhs. Tie aizrādīja, ka bez Ķīra piekrišanas ir grūti kā palikt, tā aiziet, bet kāds, izlikdamies, ka grib pēc iespējas drīzāk atgriezties Helladā, teica, ka vajagot nekavējoties izvēlēt citus stratēģus, ja jau Klearhs negribot vest viņus atpakaļ, pārtiku vajagot nopirkt (bet to varēja pirkt tikai persiešu nometnē) un tūlīt gatavoties ceļam. Vajagot iet arī pie Ķīra un prasīt kuģus atpakaļceļam, bet, ja viņš kuģus nedotu, tad vismaz prasīt ceļvedi, lai nevajadzētu iet caur Ķīra zemi kā ienaidniekiem. Ja Kīrs arī pavadoni nedotu, tad tūlīt jāsakārtojas kaujas ierindā, jāsūta kareivji, kas ieņemtu kalnu pārejas, pirms Kīrs un kilikieši būs aizsteigušies priekšā, jo mēs esam sagūstījuši daudzus kilikiešus un daudz ko viņiem arī nolaupījuši. Tāds bija viņa priekšlikums. Pēc tam atkal runāja Klearhs:

— Neviens no jums neteiks, ka es esmu uzņēmies šādas atgriešanās vadību, jo saprotu, ka daudzu iemeslu dēļ es to nevaru darīt, bet tam, kuru jūs izvēlēsiet, paklausīšu, cik vien tas iespējams, lai jūs redzētu, ka protu pakļausit gluži tāpat kā kurš katrs cits.

Pēc tam runāja vēl kāds un aizrādīja, cik vientiesīgs ir padoms prasīt no Ķīra kuģus, it kā arī pats Kīrs dotos atpakaļ. Viņš teica arī, ka muļķīgi būtu prasīt ceļvedi no tā, kura pasākumu izjaukuši.

— Ja mēs uzticēsimies, — viņš teica, — Ķīra dotajam pavadonim, kas gan varētu Ķīru aizkavēt ātrāk par mums ieņemt kalnu pārejas? Es arī labi padomātu, pirms kāptu kādā no tiem kuģiem, ko viņš mums dotu, viņš taču varētu mūs nogremdēt ar visām triērām. Es baidītos arī sekot viņa dotajam ceļvedim, tas varētu aizvest mūs turp, no Atēniešu sīknauda kurienes tikt laukā vairs nav iespējams.

Ja es aizeju pret Ķīra gribu, es gribētu tā aiziet, ka viņš to nemaz nepamana, bet tas nav iespējams. Taču tās visas ir tikai tukšas runas. Mans priekšlikums ir, ka Klearham ar dažiem prātīgiem vīriem jāiet pie Ķīra un jājautā, kādam pasākumam viņš grib mūs izlietot, un, ja šis karagājiens neko daudz neatšķirsies no tiem, kuros viņš jau agrāk vedis algotņus, tad mums viņam jāseko un nav jābūt nederīgākiem par tiem hellēņiem, ar kuriem Kīrs jau agrāk gājis kara. Bet, ja šis karš šķiet nopietnāks, grūtāks un bīstamāks par agrākajiem, tad Kīrs jālūdz vai nu mūs pārliecināt, lai viņam sekojam, vai arī piekrist mums un atlaist ar labu. Tad mēs viņam labprāt sekosim kā draugi vai arī, viņu atstādami, aiziesim bez kādām briesmām. Lai tad mums paziņo, ko Kīrs par to saka, un mēs, to noklausījušies, ap-spriedīsimies.

Tā arī nolēma, un, izvēlējuši uzticības vīrus, viņi tos ar Klearhu aizsūtīja pie Ķīra jautāt, kā kareivji to bija nosprieduši.

Kīrs atbildēja, ka pēc saņemtajām ziņām viņa ienaidnieks Abrokoma atrodoties pie Eifratas divpadsmit pārgājienu attālumā, pret to viņš teicās ejam kara. Viņš gribot tam atriebties, ja tas tur vēl būtu, bet, ja būšot aizbēdzis, tad varēšot apspriesties par turpmāko.

Atbildi noklausījušies, izvelētie par to ziņoja kareivjiem. Viņiem bija aizdomas, ka viņus ved kara pret ķēniņu, bet viņi tomēr nolēma sekot, tikai prasīja pielikt pie algas. Kīrs tad arī apsolīja visiem maksāt pusotras reizes vairāk nekā agrāk — kareivim mēnesī darika vieta trīs pusdarikus. Nevienam arī tad netika teikts — vismaz atklāti ne, — ka viņus ved pret ķēniņu.

KSENNIJS UN PASIONS DEZERTĒ

KSENNIJS UN PASIONS DEZERTĒ

Miriandā10 Kīrs palika septiņas dienas. Tur arkadietis Ksennijs un megarietis Pasions iekāpa kuģī un, iekrāvuši tajā arī savas vērtīgākās mantas, aizbrauca. Lielākā daļa domāja, ka viņi jutušies aizvainoti, jo Kīrs atļāva Klearham paturēt viņu kareivjus, kad Ksennijs un Pasions gribēja atgriezties Helladā un neiet karā pret ķēniņu. Kad abi jau bija prom, izplatījās baumas, ka Kīrs licis savām triērām dzīties viņiem pakaļ, un daži vēlējās, lai viņus sagūstītu, jo viņi esot gļēvuļi, citi teica, ka būtu žēl, ja viņus notvertu. Bet Kīrs, sasaucis stratēģus, teica:

— Ksennijs un Pasions ir mūs atstājuši, bet lai viņi nedomā, ka jau izdevies aizbēgt, jo es zinu, kurp viņi dodas, un nekur abi vēl nav tikuši. Man taču ir triēras, kas varētu panākt kuģi, bet, zvēru pie visiem dieviem, es nedzīšos viņiem pakaļ, un neviens nevarēs teikt, ka izmantoju cilvēkus, kamēr tie paliek pie manis, bet, ja kāds grib aiziet, tad es lieku to apcietināt, tam klājas ļauni un es paņemu tā mantu. Bet lai viņi iet un lai zina, ka pret mums bijuši nekrietnāki nekā mēs pret viņiem. Un, kaut gan Trallās manā varā un apsardzībā ir viņu bērni un sievas, arī tie viņiem nezudīs, tos viņi atgūs savu agrāko nopelnu dēļ.

Tā Kīrs teica, bet, ja kāds no hellēņiem nelabprāt piedalījās karagājienā, tad tagad, dabūjuši zināt; par Ķīra augst-, sirdību, gāja viņam līdz jau daudz labprātāk.

UZ BABILONU

UZ BABILONU

Tad Kīrs nonāca pie četrus stadijus platās Eifratas upes tajā vietā, kur atradās lielā un bagātā Tapsakas pilsēta, un palika tur piecas dienas. Ataicinājis nelienu stratēģus, viņš tiem tagad paziņoja, ka karagājiens būs uz Babilonu pret ķēniņu. Uzaicināja to pateikt arī kareivjiem un pierunāt tos viņam sekot. Stratēģi sasauca kareivjus uz sapulci un tā arī paziņoja, bet kareivji uz viņiem sadusmojās, teica, ka stratēģi to jau sen zinājuši, un atteicas iet, ja viņiem nemaksās tikpat daudz, cik tiem, kas agrāk jau gājuši ar Kīru, kaut gan toreiz nav gājuši karā, bet tēvs Ķīru aicinājis pie sevis. To stratēģi Kīram paziņoja. Kīrs tad apsolīja dot katram, kad viņi nonāks Babilona, piecas sudraba minas un pilnu algu visu to laiku, kamēr nebūs hellēņus aizvedis atpakaļ uz Joniju. Tā viņš pierunāja hellēņu lielāko daļu.

Bet Menons, kad vēl nebija zināms, ko darīs citi kareivji, vai sekos Kīram vai ne, saaicināja savējos atsevišķi un teica:

— Kareivji, ja jūs mani paklausīsiet, Kīrs jūs godās vairāk par visiem citiem, un to jūs panāksiet bez kādām briesmām un grūtībām. Ko tad es uzaicinu jūs darīt? Kīram tagad vajag, lai hellēņi viņam sekotu kara pret ķēniņu. Es tāpēc saku, ka jums jāpāriet par Eifratu, pirms būs zināms, ko pārējie hellēņi atbildēs Kīram. Ja viņi nolems tam sekot, tad to atzīs par jusu nopelnu, jo jūs pirmie sākāt iet pāri. Kīrs būs jums pateicīgs un atlīdzinās ka pašiem centīgākajiem, un labāk par viņu neviens to neprot darīt. Ja citi turpretim atteiksies, mēs visi pārnāksim atpakaļ, un, tā kā mēs būsim bijuši vispaklausīgākie, Kīrs no mūsu vidus izvēlēsies sev frūrarhus un lohagus, un, kad mēs no viņa kaut ko lūgsim, esmu pārliecināts, viņš kā draugs mūsu lūgumu izpildīs.

Noklausījušies kareivji piekrita Menonam un pārgāja pār upi, pirms pārējie vēl nebija atbildējuši, bet Kīrs, dabūjis to zināt, priecājās, sūtīja pie viņiem Gluju un lika teikt:

— Es jums pateicos, kareivji, un parūpēšos, tik tiešām kā mani sauc par Ķīru, lai arī jūs man varētu pateikties.

Menona ļaudis tagad, lielas lietas cerēdami, vēlējās, lai Kīram viss labi veiktos, un stāsta arī, ka Kīrs Menonam aizsūtījis bagātīgas dāvanas. Kīrs pēc tam devās pāri upei, viss pārējais karaspēks viņam sekoja, un nevienam ūdens nesniedzās augstāk kā līdz krūtīm. Tapsakieši stāstīja, ka šo upi nekad vēl līdz šim nav varējuši pārbrist, bet cēlušies pāri ar laivām. Taču tās Abrokoma bija licis sadedzināt, lai Kīrs netiktu pāri. Visi domāja, ka tā tas noticis pēc dievu gribas, un upe pakļāvušies Kīram, jo viņam esot lemts kļūt par valdnieku.

Tālāk viņi gāja piecas dienas caur Arābiju pa tuksnešainu apvidu, nogāja trīsdesmit piecus parasangus, un Eifrata viņiem bija pa labi. Viss šis novads bija līdzens ka Jura, un tur auga ļoti daudz vērmeļu; ja gadījās kādi krūmi vai niedras, arī tie labi oda — kā smaržvielas. Koku tur nebija nemaz, tikai dažādi dzīvnieki — ļoti daudz savvaļas ēzeļu, daudz arī strausu, bija arī lielās sīgas un gazeles. Dažreiz jātnieki medīja šos dzīvniekus, un ēzeļi, kad tiem dzinās pakaļ, paskrējuši kādu gabalu, apstājās, jo skrēja daudz ātrāk par zirgiem, un, kad jātnieki atkal tuvojas, atkal skrēja, un panākt tos varēja tikai tad, kad jātnieki, nostājušies dažādās vietās, medīja nomainīdamies. Nomedīto ēzeļu gaļa atgādināja briežu gaļu, bija tikai mazliet mīkstāka. Strausu gan neviens nenomedīja. Jātnieki, kas sāka dzīties tiem pakaļ, drīz vien atkal apstājās, jo strausi aizbēga tālu priekšā, lietodami skrējienā ne tikai kājas, bet arī spārnus, kurus tie pacēla uz augšu ka buras. Sīgas varēja nomedīt, ja mednieks tām nepamanīts^ piekļuva tuvu klāt, jo, tāpat kā irbes, tās nelido tālu un ātri nogurst. To gaļa bija ļoti garda.

Nogājuši trīspadsmit dienās deviņdesmit parasangus, viņi nonāca Pīlās. Šai ceļa posmā daudzi jūga dzīvnieki aizgāja bojā no bada, jo tur nebija ne koku, ne zāles un zeme bija pilnīgi kaila. Vietējie iedzīvotāji pie upes izrok un apstrādā dzirnakmeņus, ved tos uz Babilonu un tur pārdod. Par dabūto naudu pērk labību un tā iztiek. Arī kareivjiem pietrūka pārtikas, un pirkt to varēja tikai Ķīra nometnē no līdiešu tirgotājiem. Šais dienās daži pārgājieni bija ļoti gari. Tas bija tad, kad Kirs gribēja nonākt līdz kādai vietai, kur bija ūdens vai zāle.

Kādu dienu, kad ceļš bija šaurs un staigns un grūti izbraucams, tur gadījās būt Kīram ar dižciltīgiem un ievērojamiem augstmaņiem, un viņš lika Glūjam pasaukt ļaudis no persiešu karaspēka un palīdzēt ratiem izbraukt. Kad Kīram likās, ka tie tūļājas, viņš skarbi pavēlēja dižciltīgajiem persiešiem no savas pavadonības ratus izvilkt. Un tagad varēja redzēt labas paklausības paraugu. Nometuši savus garos svārkus, tie, kur nu katrs bija, steidzās pie ratiem, it kā skrietu, lai gūtu uzvaru sacensība, metas pat leja no kraujas savos dārgajos hitonos un raibajās bikses. Dažiem bija pat kaklarotas un rokassprādzes. Ar visām šīm rotām viņi bez kavēšanās lēca staignājā un ātrāk, nekā to varētu domāt, izvilka ārā ratus.

Kīrs šai ceļa posmā steidzās un nekur nekavējas, ja nebija jāsagādā pārtika vai cits vajadzīgais. Viņš sprieda —-jo ātrāk ieradīsies, jo mazāk cīņai būs sagatavojies ķēniņš; jo vēlāk, jo lielāku karaspēku tas būs savācis. Un, labi padomājot, katrs varēja saprast, ka ķēniņam ir gan liela zeme un daudz ļaužu, bet, ja kāds viņam uzbruktu negaidot, viņa valsts izrādītos vāja lielo attālumu un izkliedēto spēku dēļ.

Šai gājienā pa tuksnešaino apvidu viņi nonāca pie lielas un bagātas pilsētas Harmandas, kas atradās otrā Eifratas krastā. Kareivji piebāza ar sausu sienu savu telšu ādas segas un tad tā sašuva, ka ūdens netika sienam klāt. Sasējuši tās kopā, viņi brauca pāri Eifratai pirkt pārtiku — vīnu, kas bija gatavots no datelēm, un prosas maizi. Tā visa šai novadā bija ļoti daudz.

SADURSME STARP KLEARHA UN MENONA KAREIVJIEM

SADURSME STARP KLEARHA UN MENONA KAREIVJIEM

Gadījās kāda iemesla dēļ sastrīdēties dažiem Menona un dažiem Klearha kareivjiem, un Klearhs, pārliecināts, ka vainīgs ir kāds Menona kareivis, viņam sita. Tas, nogājis pie savējiem, pastāstīja, kas noticis. To dzirdēdami, Menona kareivji bija sašutuši un ļoti dusmojās uz Klearhu. Tai pašā dienā Klearhs atjāja uz pārceltuvi un, apskatījis pārtikas pārdošanu un pirkšanu, devās ar dažiem pavadoņiem pa Menona kareivju nometni uz savu telti. Kīrs tad vēl nebija ieradies, bet atradās jau ceļā. Kāds Menona kareivis, kas pašlaik skaldīja malku, ieraudzījis Klearhu jājam, svieda viņam ar cirvi. Trāpīt netrāpīja, bet kāds cits svieda akmeni, tad vēl kāds un tad jau daudzi, un no visām pusēm skanēja nikni kliedzieni.

Klearhs aizbēga uz savu nometni un tūlīt lika celt trauksmi. Saviem hoplītiem viņš pavēlēja palikt turpat un nogaidīt ar vairogiem pie kājas. Pats, paņēmis līdz trāķiešus un jātniekus (jātnieku viņam bija pāri par četrdesmit, un arī tie pa lielākai daļai trāķieši), devās uz Menona nometni. Tur izcēlās apjukums; kareivji steigā tvēra ieročus, izbijās arī pats Menons, bet daudzi stāvēja, nezinādami, ko darīt. Šai brīdī Proksens11 kas ar saviem kareivjiem nāca pats beidzamais, tūlīt ieveda tos starp ienaidniekiem, pavēlēja saviem kareivjiem nolikt vairogus pie kājas un lūdza Klearhu nepārsteigties, bet tas, dusmodamies, ka Proksens notikušo atzīst par mazsvarīgu, kaut gan viņu, Klearhu, gandrīz būtu nomētājuši ar akmeņiem, uzaicināja Proksenu nestāties viņam ceļā. Šai brīdī ieradās Kīrs un dabūja zināt, kas noticis. Viņš tūlīt paņēma katrā rokā pa metamajam šķēpam un, ar dažiem uzticīgiem pavadoņiem nostājies starp Klearhu un Proksenu, teica:

— Klearh un Proksen, un jūs, visi citi hellēņi, vai jūs maz zināt, ko darāt? Ja uzbruksiet viens otram, tad zināt, ka tai pašā dienā nogalināsiet arī mani un pavisam drīz pēc tam arī paši dabūsiet galu. Mums tik aplam rīkojoties, visi tie persieši, kas tagad ir ar mums, būs mums bīstamāki ienaidnieki nekā tie, kas tagad ir pie ķēniņa.

To dzirdēdams, Klearhs atjēdzās, un kā viņa, tā Menona kareivji izbeidza strīdu un nolika ieročus.

ORONTA NODEVĪBA UN SODS

ORONTA NODEVĪBA UN SODS

No šejienes projām dodamies, viņi pamanīja zirgu pēdas un mēslus. Varēja spriest, ka tur bijuši kādi divi tūkstoši jātnieku. Tie, pa priekšu iedami, dedzināja zāli un visu citu, kas varētu noderēt.

Ķīra pavadonībā bija persietis Oronts, ķēniņa radinieks, par kuru teica, ka tas esot viens no krietnākajiem persiešu karavadoņiem. Šis Oronts kādreiz bija karojis ar Ķīru, tad izlīdzis, bet tagad gribēja no tā atkrist. Oronts teica Kīram — ja viņam došot tūkstoš jātnieku, viņš varētu negaidot pārsteigt zāles dedzinātājus un tos vai nu visus apkaut, vai arī daudzus sagūstīt un tā panākt, ka tie vairs nededzinātu visu pa ceļam, nedabūtu redzēt arī Ķīra karaspēku un paziņot par to ķēniņam.

Kīrs sprieda, ka ierosinājums ir labs, un atļāva Orontam izvēlēties sev jātniekus, no kuras karaspēka daļas grib, bet Oronts, būdams pārliecināts, ka tie viņam sekos, rakstīja ķēniņam vēstuli, ka ieradīšoties pie tā ar tik daudz jātniekiem, cik vien izdošoties sadabūt. Viņš lūdza arī, lai ķēniņš dotu rīkojumu saviem jātniekiem viņu draudzīgi sagaidīt. Vēstulē Oronts atgādināja arī savu agrāko draudzību un uzticību. Aizvest to viņš atdeva kādam vīram, kuru turēja par pilnīgi uzticamu, bet tas nodeva vēstuli Kīram. Vēstuli izlasījis, Kīrs lika Orontu apcietināt un ataicināja uz savu telti septiņus savus ievērojamākos padomdevējus, bet hellēņu stratēģiem pavēlēja ierasties ar saviem hoplītiem un nostādīt tos ap viņa telti. Tie tā arī darīja un atnāca ar kādiem trīs tūkstošiem hoplītu.

Klearhu viņš kā padomdevēju pat ieaicināja teltī. Visiem likās, ka no hellēņiem Klearhs tiek visvairāk godāts, un viņš pats arī tā domāja. Iznācis no telts, Klearhs saviem draugiem pastāstīja, ka tiesāts Oronts, jo nekāds noslēpums tas nebija. Kīrs runājis pirmais:

— Esmu lūdzis jūs ierasties, draugi, lai ar jums apspriestos un rīkotos ar šo Orontu tā, kā tas būtu taisnīgi pēc dievu un cilvēku likumiem. Mans tēvs viņu kādreiz atsūtīja, lai viņš man kalpotu, bet Oronts, mana brāļa (tā viņš pats atzinās) pamudināts, sāka pret mani karu un nocietinājās Sardu akropolē. Es panācu, ka viņam karš bija jāizbeidz, un mēs sniedzām viens otram roku. Bet tagad saki, Oront, — vai esmu bijis pret tevi netaisns?

Oronts to noliedza. Tad Kīrs atkal jautāja:

— Un vai pēc tam, kā pats to atzīsti, tu nepārgāji pie mīsiešiem un nepostīji manu zemi kā vien tik varēdams?

— Tā tas bija, — teica Oronts.

— Un vai vēlāk, kad saprati, cik vāji tavi spēki, tu nenāci pie Artemidas altāra un neteici, ka nožēlojot notikušo? Tu mani pārliecināji, un mēs atkal solījāmies būt viens otram uzticīgi.

Arī to Oronts atzina.

— Ko gan es tev ļauna esmu darījis, — jautāja Kīrs, — ka tu trešo reizi tagad mani nodod?

Un, kad Oronts teica, ka nekas ļauns viņam neesot darīts, Kīrs atkal jautāja:

—    Vai tu neatzīsti, ka esi bijis pret mani netaisns?

—    Tam jāpiekrīt, — atbildēja Oronts.

—    Vai tu varētu, — jautāja tad Kīrs, — kļūt par mana brāļa ienaidnieku un par manu uzticamu draugu?

—    Kīr, ja es arī tāds kļūtu, tu nekad vairs nebūsi par to pārliecināts.

Tad Kīrs teica klātesošajiem:

— Jūs dzirdējāt, ko šis vīrs darījis un ko viņš saka, bet no jums tu, Klearh, pirmais saki, kādas ir tavas domas.

—_ Es atzīstu, — Klearhs tad teica, — ka no Oronta pēc iespējas drīzāk jātiek vaļā, lai mums nebūtu vairs no viņa jābaidās un lai mēs varētu labu darīt tiem, kas mums uzticīgi.

Viņa priekšlikumam, sacīja Klearhs, piekrituši arī visi pārējie.

Pēc Ķīra pavēles visi tagad piecēlās un saņēma Orontu aiz jostas. Tas nozīmēja nāves sodu, un tie, kam bija uzlikts par pienākumu to izdarīt, izveda Orontu ārā, bet, kas agrāk godbijīgi bija viņu sveicinājuši, arī tagad darīja tāpat, kaut gan zināja, ka viņš iet nāvei pretī. Tad viņu ieveda Artapata — paša uzticamākā Ķīra kalpa teltī, un pēc tam neviens vairs nav redzējis Orontu ne dzīvu, ne mirušu, neviens arī nevar pateikt, kā viņš īsti miris, kaut gan stāstīts par to tika ļoti dažādi. Neviens arī nezina viņa kapu.

PIRMS IZŠĶIROŠAS KAUJAS

PIRMS IZŠĶIROŠAS KAUJAS

Pēc tam Kīrs nogāja pa Babiloniju trijās dienās divpadsmit parasangu. Pēc trešā pārgājiena viņš ap pusnakti sakārtoja līdzenumā hellēņus un barbarus kaujas ierindā, jo domāja, ka nākamajā dienā ķēniņš jau agri no rīta būs klāt ar visu savu karaspēku un sāks kauju. Klearham viņš' uzdeva vadīt hellēņu labo spārnu12 - Menonam — kreiso, persiešus vadīt uzņēmās pats; Pēc. sakārtošanās, gaismai austot, ieradās arī pārbēdzēji no lielā ķēniņa armijas.-

Tad Kīrs, saaicinājis hellēņu stratēģus un lohagus, apspriedās ar tiem, kā cīnīties, un, viņus mudinādams un iedrošinādams, teica:

— Hellēņi, ne jau tāpēc, ka man trūktu kareivju, esmu izraudzījis jūs par saviem sabiedrotajiem, bet gan būdams pārliecināts, ka pat cīņā ar persiešu karaspēku jūs_ būsiet pārāki par tiem ar savu drosmi un vīrišķību, un tāpēc arī jūs salīgu. Esiet tagad tās" brīvības cienīgi, ko esat ieguvuši un kas ir jūsu lielākā laime. Ziniet arī, ka brīvību es izvēlētos visa, tā vietā, kas man ir, pat ja man būtu vel daudz lielāka bagātība.

Bet, lai jums būtu skaidrs, kādā cīņā dodaties, es, to labi zinādams, pastāstīšu. Skaļi kliegdams, jums bruks virsū milzīgs bars, tomēr izturiet šo triecienu, un tad par to, kas notiks pēc tam, man laikam būs pat jākaunas — tik gļēvi jums liksies šīs valsts ļaudis. Ja jūs cīnīsieties kā vīri un mums labi veiksies, tad par katru, kas gribēs atgriezties dzimtenē, es parūpēšos, lai viņu mājās visi apskaustu, bet esmu pārliecināts, ka daudzi atradīs par labāku nevis atgriezties, bet palikt pie manis.

Tur bija arī kāds Gaulīts, samiešu trimdinieks, kas bija uzticīgs Kīram.

— Daži, Kīr, — viņš teica, — apgalvo, ka tagad tu daudz apsolot, jo tavs stāvoklis esot grūts, bet, ja viss iziešot labi, tu aizmirsīšot, viņi saka, ko solījis. Daži arī runā, ka pat tad, ja tu visu atcerētos un gribētu izpildīt, ko solījis, tu nevarētu to izdarīt.

_ — Bet, hellēņu vīri, — atbildēja Kīrs, — manu tēvu zeme taču sniedzas tik tālu uz dienvidiem, ka tur karstuma dēļ vairs nevar dzīvot cilvēki, un tik tālu uz ziemeļiem, ka, tur nav iespējams dzīvot aukstuma dēļ, un visu zemi, kas atrodas vidū, pārvalda mana brāļa draugi. Ja mēs uzvarēsim, tad mans pienākums ir nodot varu pār šiem novadiem saviem draugiem, un es nebaidos ka man nebūs ko viņiem visiem dot, bet drīzāk baidos, ka man pietrūks kam dot, un katram hellēnim es došu arī zelta vainagu.

Tie, kas Ķīru dzirdēja tā runājam, kļuva daudz paļāvīgāki un paziņoja arī pārējiem, ko viņš teicis.

Nāca pie Ķīra arī citi hellēņi un gribēja zināt, ko dabūšot, ja uzvarēšot, un Kīrs, izpildījis viņu vēlēšanos, viņus atlaida. Un visi, kas ar Ķīru runāja, viņu lūdza nedoties pašam cīņā, bet palikt aiz kaujas ierindas.

Gadījās, ka tad arī Klearhs Kīram jautāja:

—    Vai tu, Kīr, esi pārliecināts, ka tavs brālis tiešām dosies kaujā?

—    Zvēru pie Zeva,13 — teica Kīrs, — ja viņš tiešām ir Dārija un Parisatidas dēls un mans brālis, tad bez kaujas es šo valsti neiegūšu.

Pēc karaspēka nostādīšanas kaujas ierindā un saskaitīšanas izrādījās, ka hellēņu hoplītu bija desmit tūkstoši četri simti un peltastu divi tūkstoši pieci simti, bet persiešu, kas sekoja Kīram, simt tūkstošu un kādi divdesmit sirpju kaujas rati14 . Ienaidnieku, kā stāsta, bijis viens miljons divi simti tūkstošu, turklāt vēl seši tūkstoši jātnieku, kurus vadīja Artagerss un kuri bija nostādīti paša ķēniņa priekšā. Ķēniņa kājniekus vadīja Abrokoma, Tisaferns, Gobrijs un Arbaks. Katram no viņiem bija padoti trīssimt tūkstoši kareivju, bet kaujā piedalījās deviņi tūkstoši vīru un simtpiecdesmit sirpju kaujas rati, jo Abrokoma, nākdams no Feniķijas, ieradās piecas dienas pēc kaujas. To Kīram paziņoja pirms kaujas pārbēdzēji, un to pašu stāstīja arī pēc kaujas gūstekņi.15

No turienes Kīrs nogāja vienā dienā trīs parasangus, un viss viņa karaspēks — kā hellēņi, tā persieši — gāja kaujas kārtībā, jo Kīrs domāja, ka ķēniņš vēl tai pašā dienā sāks kauju, jo šai ceļa gabalā pret vidu bija izrakts liels grāvis — piecas asis16 plats un trīs asis dziļš. Šis grāvis stiepās kādus divpadsmit parasangus līdz pat mēdiešu mūrim.17 Starp grāvi un Eifratu bija šaura, tikai kādas divdesmit pēdas plata eja. Lielais ķēniņš, dabūjis zināt, ka Kīrs nāk pret viņu, bija licis rakt grāvi, lai aizšķērsotu ceļu, bet Kīrs ar savu karaspēku izgāja pa atstāto eju un nokļuva grāvja otrā pusē.

Todien ķēniņš kauju nesāka, bet pēc pēdām varēja redzēt, ka atkāpušies daudz jātnieku un kājnieku. Tad Kīrs lika pasaukt pareģi Silanu un iedeva tam trīstūkstoš dariku, jo pirms vienpadsmit dienām tas Kīram bija sacījis, ka tuvākajās desmit dienās ķēniņš kauju nesākšot, bet Kīrs tad teicis:

— Ja viņš šai laikā necīnīsies, tad vispār vairs kauju nesāks, un es tev apsolu desmit talantus, ja tu būsi runājis taisnību.

Šo naudu viņš tagad, kad desmit dienas bija pagājušas, tam arī iedeva.

Kad ķēniņš pie grāvja nestājās pretī Ķīra karaspēkam, Kīrs pats un visi citi bija pārliecināti, ka viņš no kaujas ir atteicies, un nākamajā dienā Kīrs, dodamies tālāk, nebija vairs tik piesardzīgs. Trešajā dienā viņš brauca jau ratos, un pa priekšu kaujas ierindā gāja tikai neliela nodaļa, bet viss lielais vairums sekoja diezgan nekārtīgi, un daudz ieroču kareivjiem veda vai nu ar vezumiem, vai arī tie bija uzkrauti nastu nesējiem dzīvniekiem.

KAUJA

KAUJA

Bija ap to laiku, kad agorā parasti visvairāk ļaužu18 , un nebija vairs tālu tā vieta, kur Kīrs bija domājis apmesties, kad uz putās saskrieta zirga pieauļoja Patēgijs, kāds no Ķīra krietnākajiem ļaudīm, un visiem, kas ceļā gadījās, kliedza gan persiski, gan hellēniski, ka nākot ķēniņš ar milzīgu karaspēku kaujas ierindā, un tūlīt izcēlās liels sajukums, jo kā hellēņi, tā visi citi baidījās, ka viņiem uzbruks, pirms viņi būs sakārtojušies. Kīrs izkāpa no ratiem, aplika krūšu bruņas, uzlēca zirgā un, paņēmis šķēpu, lika dot signālu visiem apbruņoties un nostāties ierindā savās vietās. Tas viss lielā steigā arī tika darīts. Klearhs ar savējiem nostājās labajā spārnā pie Eifratas, viņam blakus Proksens, citi atkal aiz viņa, bet hellēņu kreisajā spārnā Menons. No Ķīra persiešiem kāds tūkstotis pafla-goniešu jātnieku ierindojās labajā spārnā aiz Klearha, turpat arī hellēņu peltasti, bet kreisajā — Ķīra persiešu karaspēka vadonis Ariajs un viņa kareivji. Kīrs ar kādiem sešsimt jātniekiem nostājās centrā. Viņa jātniekiem bija krūšu un gurnu bruņas un bruņucepures, bet Kīrs pats devās kaujā ar kailu galvu. Zirgiem bija pieres bruņas un krūšu bruņas, jātniekiem arī hellēņu zobeni.

Jau pienāca dienas vidus, bet ienaidnieki vēl nekur nebija redzami. Tad pret vakaru parādījās balts putekļu mākonis, un labu tiesu vēlāk līdzenumā jau bija saskatāms kaut kas liels un melns. Kad tas tuvojās, šur un tur iemirdzējās vara bruņu cepures un šķēpu smailes, un tad varēja jau izšķirt atsevišķas karaspēka daļas. Kreisajā ienaidnieku spārnā bija jātnieki baltās krūšu bruņās (stāstīja, ka tos vadot Tisaferns), tiem blakus kājnieki ar ādas vairogiem, tad hoplīti ar koka vairogiem, kas sniedzās tiem līdz potītēm, tie esot ēģiptieši, tad atkal citi jātnieki, tad strēlnieki. Viss šis karaspēks gāja sadalīts pa tautībām četrstūrveida kaujas ierindā ar pilnu vidu. Pa priekšu krietnā atstatumā cits no cita brauca tā sauktie sirpju kaujas rati. Bija paredzēts, ka šie rati ietrieksies hellēņu ierindā un to sagraus. Taču Kīrs bija kļūdījies, nesen vēl cenzdamies pārliecināt saaicinātos hellēņus, ka viņiem nav ko baidīties no persiešu kliegšanas, jo tie gāja uz priekšu izlīdzinātā ierindā lēnām, klusu un mierīgi, cik nu vien tas bija iespējams.

Tad Kīrs pats ar trim vai četriem pavadoņiem un tulku Pigrētu piejāja pie Klearha un uzsauca tam vest hellēņus pret ienaidnieku centru, jo tur atrodoties ķēniņš.

— Ja mēs, — viņš teica, — uzvarēsim centrā, tad mēs visur jau būsim uzvarējuši.

Bet Klearhs, redzēdams ienaidnieka dziļo ierindu centrā, kā arī dabūjis zināt, ka ķēniņš atrodoties vēl pa kreisi no Ķīra kreisā spārna (tik liels bija ķēniņa pārspēks, ka, atrazdamies sava karaspēka centrā, viņš bija vēl aiz Ķīra kreisā spārna), negribēja atraut labo spārnu no upes, baidīdamies, ka viņu ielenks no visām pusēm un tāpēc Kīram atbildēja, ka viņš gan zināšot, kā būšot labāk.

Ķēniņa karaspēks pa to laiku devās uz priekšu sakārtotā ierindā, bet hellēņi palika uz vietas, jo tiem arvien vel pievienojās aizkavējušies. Kīrs, jādams tālāk gar sava karaspēka fronti, novēroja gan ienaidniekus, gan savējos, raudzīdamies drīz uz vienu, drīz uz otru pusi. Atēnietis Ksenofonts, atrazdamies hellēņu ierindā, viņu ieraudzīja, izgāja pretī un jautāja, vai viņam neesot kas sakāms. Kīrs, pieturējis zirgu, lika visiem teikt, ka upurēšana izdevusies un zīmes esot labas.19 Viņam vēl tā runājot, hellēņu rindās bija dzirdama murdoņa, kas nāca arvien tuvāk, un Kīrs jautāja, ko tas nozīmējot. Ksenofonts atbildēja, ka jau otro reizi tiekot paziņota parole. Kas dodot paroli un kāda tā esot, jautāja tad Kīrs. «Zevs-Glābējs un uzvara,» atteica Ksenofonts, un, to dzirdēdams, Kīrs izsaucās:

— Tā ir laba parole, lai tā arī notiek! To teicis, viņš aizjāja.

Starp abām ierindām nebija vairāk kā trīs vai četri stadiji, kad hellēņi uzsāka kaujas dziesmu un devās uzbrukumā. Kad ejot kāda ierindas daļa izvirzījās vairāk uz priekšu, atpalikušie sāka skriet, un tagad visi kliedza, piesaukdami Enialiju, un nu jau arī visi skrēja. Stāsta arī, ka daudzi, ienaidnieka zirgus baidīdami, dauzījuši ar šķēpiem vairogus.

Hellēņi vēl nebija nonākuši pie ienaidniekiem bultas šāviena attālumā, kad tie, neielaizdamies kaujā, sāka bēgt. Vajādami tos cik spēdami, hellēņi sauca cits citam neskriet un neizjaukt ierindu. Bet ķēniņa kaujas rati joņoja gan caur savējo, gan caur hellēņu rindām. Kad hellēņi redzēja tos virsū drāžamies, viņi metās sāņus pa labi un pa kreisi, un stāsta, ka neviens no viņiem neesot cietis. Vispār šajā kaujā neviens no hellēņiem nav ne kritis, ne ievainots, vienīgi kreisajā spārnā kādu, kā stāsta, esot ķērusi bulta.

Kīrs, redzēdams, ka hellēņi savus pretiniekus uzvar, priecājās, un pavadoņi jau sveica viņu kā ķēniņu, tomēr viņš nedevās vajāt bēgošos, bet, cenzdamies saturēt ierindā savus sešsimt jātniekus, vēroja, ko darīs ķēniņš, kas atradās, kā to Kīrs zināja, karaspēka centrā. Vispār persiešu karavadoņi savus pulkus vada no centra, domādami, ka tā ir pati drošākā vieta, ko viņu spēki sedz no abām pusēm, turklāt, ja vajadzīgs dot kādu rīkojumu, kareivji to dabū zināt divreiz ātrāk. Arī šoreiz ķēniņš bija sava karaspēka centrā, bet, tur atrazdamies, viņš tomēr vēl bija aiz Ķīra kreisā spārna. Tā kā neviena nebija, kas stātos pretī, viņš virzījās puslokā uz priekšu, lai ienaidnieku apietu. Tad Kīrs, baidīdamies, ka hellēņus ielenks un iznīcinās, ar saviem sešsimt jātniekiem uzbruka tiem sešiem tūkstošiem jātnieku, kas sedza ķēniņu, sakāva tos un piespieda bēgt. Stāsta, ka Kīrs pats cīnījies ar viņu vadoni Artagersu un to nogalinājis. Kad ienaidnieki sāka bēgt, tos vajādami, izklīda arī sešsimt Ķīra jātnieki. Tikai neliels pulciņš palika pie viņa, gandrīz visi bija no tiem, kas ēda ar viņu pie viena galda. Tad Kīrs un pie viņa palikušie jātnieki ieraudzīja ķēniņu tā pavadoņu vidū.

— Es viņu redzu! — Kirs izsaucās un tūlīt, pār sevi nevaldīdams, viņam uzbruka un ievainoja caur bruņukreklu krūtis (tā stāsta ķēniņa ārsts Ktēsijs, kas, saka, ievainojumu arī izārstējis). Uzbrucējam kāds svieda no visa spēka ar metamo šķēpu un trāpīja zem acs. Ktēsijs stāsta, cik daudz cīņā krituši no tiem, kas bija pie ķēniņa, jo viņš pats tur bijis klāt.

Krita arī pats Kīrs un astoņi dižciltīgākie viņa ļaudis. Stāsta, ka Artapats, pats uzticamākais no Ķīra galminiekiem, redzēdams kritušo, nolēcis no zirga un meties pār viņu. Daži saka, — ķēniņš turpat viņu arī pavēlējis nodurt, citi —ka viņš pats sevi nodūris ar savu zelta zobenu. Viņš valkāja ari kaklarotu, rokassprādzes un citas greznuma lietas, kā to mēdza darīt dižciltīgie persieši. Kīrs Artapatu labi ieredzēja viņa uzticības un pieķeršanas dēļ.

KĪRS

KĪRS

Tā krita Kīrs, un visi, kas domā viņu pazinuši, vienprātīgi atzīst, ka pēc Kīra Vecākā viņš no visiem persiešiem bijis pats krietnākais un visvairāk piemērots būt par valdnieku. Vispirms jau tad, kad viņš vēl bija zēns un auga kopā ar savu brāli un citiem zēniem, viņu vienmēr un visur atzina par pārāku. Jāsaka, visi persiešu augstmaņu zēni tiek ķēniņa galmā kopā audzināti. Tur viņi mācās būt savaldīgi un pieklājīgi, neko nekrietnu neviens tur ne dzird, ne redz. Zēni novēro, ka ķēniņš dažus uzteic, bet citus peļ, un tā jau no bērna kājām mācas pavēlēt un paklausīt. Tad Ķīru jau atzina par godbijīgāko no viņa vecuma zēniem, kas paklausīgāks vecākiem ļaudīm nekā citi, daudz neievērojamāki par viņu. Kīrs turklāt bija arī liels zirgu draugs un ļoti labi prata ar tiem apieties. Kara-lietās, šaušanā ar loku un šķēpa mešanā viņš bija pats centīgākais un uzcītīgākais. Sasniedzis jaunieša vecumu, viņš kļuva arī par kaislīgu mednieku un medībās nebaidījās ne no kādām briesmām. Kad Kīram reiz uzbruka lācis, viņš nenobijās un nebēga, bet sāka cīņu ar to. Lācis viņu nogāza no zirga, un Ķīra rētas liecināja par dabūtajiem ievainojumiem. Galu galā viņš lāci tomēr nogalināja. To, kas viņam pirmais piesteidzās palīgā, viņš, pēc visu domām, ir padarījis laimīgu.

Kad tēvs viņu nosūtīja par satrāpu uz Līdiju, Lielo Frīģiju un Kapadokiju un iecēla par virspavēlnieku visiem karapulkiem, kuru sapulcēšanās vieta bija Kastolas līdzenums, Kīrs vispirms centās visus pārliecināt, ka viņam pats svarīgākais ir nekad nepiekrāpt, ja ar kādu ir slēdzis līgumu vai kaut ko norunājis, vai apsolījis. Un viņam tad arī uzticējās padotās pilsētas, uzticējās atsevišķas personas; pat ienaidnieks, kas ar viņu izlīga, varēja paļauties, ka līgums tiks stingri ievērots. Tāpēc, kad sākās karš ar Tisafernu, visas pilsētas, izņemot Milētu, labprātīgi nostājās Ķīra pusē. Milētieši no viņa baidījās, jo viņš negribēja pamest savam liktenim bēgļus no Milētas. Ar savu rīcību Kīrs pierādīja, ka runājis patiesību, teikdams, ka, reiz kļuvis par viņu draugu, nekad viņus nepametīs, pat tad ne, ja viņu būtu vēl mazāk un viņiem klātos vēl grūtāk. Visiem bija skaidrs, ka Kīrs centīsies ar uzviju atdarīt to, ko viņam kāds būs darījis laba vai ļauna. Stāsta arī par šādu Ķīra vēlēšanos — viņš gribot dzīvot tik ilgi, kamēr būšot pārspējis, labu darīdams, tos, kas bijuši pret viņu labi, un, ļaunu darīdams, tos, kas bijuši ļauni. Tāpēc arī vienīgi viņam ļaudis labprāt uzticēja ne tikai savus īpašumus un pilsētas, bet arī savu dzīvību. Neviens arī ner teiks, ka viņš būtu atstājis nesodītus noziedzniekus un ļaundarus. Neviens tos nesodīja bargāk kā viņš, un bieži vien lielo ceļu_ malās varēja redzēt cilvēkus ar nocirstām rokam un kājām vai izdurtām acīm, bet tāpēc arī Ķīra pārvaldītajos novados kā hellēņi, tā persieši, ja nevienam nekā ļauna nedarīja, varēja ceļot bez bailēm, kurp vien velējas, ņemot līdzi visu vajadzīgo.

Visi vienprātīgi atzīst, ka viņš sevišķi cienīja krietnus kareivjus. Vispirms Kīrs karoja ar pisidiešiem un mīsiešiem, arī pats dodamies karagājienā uz viņu zemi. Ja Kīrs kādu redzēja nebaidāmies no briesmām, viņš to iecēla par pakļauta novada pārvaldnieku un pagodināja arī ar dāvanām, un tā visiem bija zināms, ka drosmīgajiem klājas labi, bet gļēvuļi ir pelnījuši būt par viņu kalpiem. Viņam tāpēc bija daudz vīru, kas labprāt devās briesmas, cerēdami, ka Kīrs to dabūs zināt, un, ja kāds centās izvirzīties kā krietns goda vīrs, Kīrs darīja visu, lai viņš kļūtu bagātāks par tiem, kas netaisni kļuvuši bagāti, un tā viņam bija daudz labu palīgu un uzticams karaspēks. Stratēģi un lohagi stājās viņa dienestā nevis naudas dēļ, bet gan atzīdami, ka Kīram labi kalpot nozīmē kaut ko vairāk nekā tikai saņemt mēneša algu, un, ja kāds bija labi izpildījis Ķīra pavēli, tad viņa centība nekad nepalika pienācīgi neatalgota. Tādēļ tiešām varēja teikt, ka Kīram vienmēr bija krietni palīgi.

Ja viņš redzēja, ka dažs ir krietns un godīgs saimnieks, kas labi pārvalda tam uzticēto novadu un gūst labus ienākumus, tad viņš tam nekad neko neatņēma, bet_ pat vairoja tā bagātību, tā ka viņa ļaudis labprāt pulējas un nebaidījās kļūt bagāti un nemaz nedomāja slēpt no Ķīra, ja bija kaut ko ieguvuši, jo zināja, ka viņš neapskauž tos, kas neslēpj, kā ieguvuši savu bagātību, bet dažkārt atņem īpašumus tiem, kas to slēpj.

Visi ir vienis pratis, ka neviens tā nerūpējās par saviem draugiem kā Kīrs, ja vien bija atzinis, ka tie viņam uzticami, un atradis tos par labiem palīgiem savu nodomāto pasākumu īstenošanā. Un, tā kā viņš domāja, ka draugi vajadzīgi, lai tie palīdzētu, tad arī pats savukārt centās būt labākais palīgs draugiem to nodomu sasniegšana. Neviens cits, domājams, dažādos gadījumos arī nesaņēma tik daudz dāvanu kā Kīrs. Tās viņš pa lielākai daļai izdalīja saviem draugiem, ievērodams katra paražas un to, kas katram, pēc viņa ieskata, visvairāk vajadzīgs. Ja kāds sūtīja rotas, ar ko greznoties karam vai mieram, tad Kīrs par tām teicis, ka viņam to esot par daudz, bet viņš domājot, ka krietna vīra lielākais krāšņums esot skaisti rotāti draugi. Nav ko brīnīties, ka Kīrs varēja daudz vairāk laba darīt un daudz vērtīgākas balvas dot nekā viņa draugi, jo viņš taču bija daudz varenāks, bet, man šķiet, daudz vairāk jābrīnās, ka viņš bija pārāks par tiem arī rūpēs par saviem draugiem un savā centībā tos iepriecināt. Ja Kīram gadījās ļoti labs vīns, viņš bieži sūtīja kādam draugam puskrūkas šā vīna un lika teikt, ka sen jau viņam neesot gadījies tik labs vīns.

— To es tev sūtu un lūdzu šodien izdzert kopa ar tiem, ko tu visvairāk mīli.

Bieži viņš arī sūtīja puszosi vai puskukuli maizes, vai kaut ko citu tamlīdzīgu un nesējam lika teikt:

— Kīram tas ļoti garšoja, viņš grib, lai arī tu nogaršotu to.

Kad bija ļoti maz siena, Kīrs pats to vienmēr varēja sagādāt, jo viņam bija daudz kalpu. Tad viņš sūtīja draugiem sienu un lika teikt, lai dodot to saviem jājamzirgiem, jo viņa draugiem neklājoties jāt uz zirgiem, kas cieš badu.

Ja Kīrs kādreiz devās ceļojumā un bija sagaidāms, ka ļoti daudzi gribēs viņu un viņa pavadoņus redzēt, viņš aicināja pie sevis draugus un sarunājās ar tiem par svarīgām lietām, lai visi redzētu, kurus viņš ciena. Un tāpēc arī, cik man ir zināms, neviens ne no hellēņiem, ne no persiešiem nav ticis tik ļoti mīlēts. To pierāda arī vēl tas, ka neviens no Ķīra nav pārgājis pie ķēniņa pat tai laikā, kad Kīrs vēl bija pakļauts ķēniņam. To mēģināja darīt tikai Oronts, bet izrādījās, ka arī viņš, kuru ķēniņš bija atzinis par sev uzticamu, ir drīzāk Ķīra nekā viņa draugs. Taču no ķēniņa daudzi pārgāja pie Ķīra, kad sākās abu karš, turklāt tie, kas gribēja izvirzīties, jo bija pārliecināti, ka, labi kalpodami Kīram, iegūs vairāk, nekā palikdami pie ķēniņa.

Ka Kīrs pats bija krietns vīrs un prata arī saskatīt, kurš viņam ir uzticams un pieķēries un uz kuru viņš var droši paļauties, to noteikti pierāda viņa nāve. Kad viņš bija kaujā kritis, visi draugi un galda biedri arī krita, par viņu cīnīdamies, izņemot tikai Ariaju, kas atradās kreisajā flangā un vadīja jātniekus. Dabūjis zināt, ka Kīrs miris, viņš bēga, bēga arī viss karaspēks, kuru viņš vadīja.

NESKAIDRA SITUĀCIJA

NESKAIDRA SITUĀCIJA

Tad Kīram nocirta galvu un labo roku, un ķēniņš, ienaidniekus vajādams, iebruka Kīra nometnē.20 Ariaja kareivji viņam nepretojās, bet bēga no savas nometnes uz iepriekšējās nometnes vietu, no kurienes viņi rītausmā bija izgājuši. Stāsta, ka līdz tai bijuši četri parasangi.

Tagad starp hellēņiem un ķēniņu bija kādi trīsdesmit stadiji, un ķēniņa kareivji laupīja nometnē, it kā būtu jau visus uzvarējuši. Kad hellēņi dabūja zināt, ka ķēniņš ar savu karaspēku esot viņu nometnē, un kad Tisaferns ķēniņam savukārt paziņoja, ka hellēņi uzvarējuši tos, kas bija stājušies viņiem pretī, un, sakautos vajādami, dodoties uz priekšu, tad ķēniņš sāka vākt kopā savus ļaudis un nostādīt kaujas kārtībā, bet Klearhs, pieaicinājis Proksenu, kas bija tam vistuvāk, sāka apspriesties, vai nesūtīt kādu daļu no karaspēka, lai tā kā nu varēdama glābtu nometni. Taču tagad pienāca ziņa, ka ķēniņš atkal dodoties uzbrukumā, atrazdamies, šķiet, viņiem aizmugurē, tāpēc hellēņi pārkārtojās, lai atvairītu ienaidniekus. Ķēniņš tomēr viņiem no šīs puses neuzbruka un griezās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija apgājis Ķīra kreiso spārnu. Atiedams viņš paņēma līdz visus tos, kas šīs kaujas laikā bija no viņa pārbēguši pie hellēņiem, tāpat arī Tisafernu ar viņa kareivjiem. Tisaferns kaujā nebija bēdzis, bet, gar upi iedams, uzbrucis hellēņu peltastiem. Neviens no tiem tomēr netika nogalināts, jo hellēņi palaida persiešus garām, tikai svieda viņiem ar šķēpiem. Vadīja peltāstus Epistens, kas esot šai gadījumā ļoti saprātīgi rīkojies.

Tisaferns nekādus panākumus neguva, bet arī viņš atpakaļ negriezās un, uz priekšu iedams, nonāca hellēņu nometnē, kur sastapa ķēniņu, un, savus pulkus apvienojuši, viņi sāka atiet. Kad viņi nonāca hellēņu kreisajā21 flangā, tie izbijās, ka persieši varētu tagad ielenkt tos no visām pusēm un iznīcināt. Tāpēc hellēņi nolēma atvilkt šo spārnu atpakaļ un nostāties ar muguru pret upi. Kamēr viņi par to apspriedās, ķēniņš ar savu karaspēku jau bija nonācis pie viņiem un izvērsa tāpat savu flangu, kā to bija darījis kaujas sākumā. Hellēņi, redzēdami, ka ienaidnieku kaujas ierinda ir tik tuvu, atkal sāka savu kaujas dziesmu un devās vēl daudz drošsirdīgāk uzbrukumā nekā agrāk. Arī šoreiz persieši nepieņēma kauju un vēl drīzāk sāka bēgt. Hellēņi tos vajāja līdz kādam ciemam un tur apstājās, jo pie šī ciema bija pakalns, uz kura novietojās ķēniņa kareivji. Kājnieku tur nebija, bet jātnieki aizņēma visu kalnu, un nevarēja zināt, kas tur īsti notiek. Daži teica, ka redzot ķēniņa nozīmi — uz koka kāta zelta ērgli ar izplestiem spārniem. Kad hellēņi devās arī turp uzbrukumā, jātnieki atstāja kalnu nevis ierindā, bet izklaidus cits pēc cita, līdz beidzot tur vairs neviena nebija.

Klearhs neveda savus kareivjus kalnā, bet atstāja tos pakājē un sūtīja sirakūzieti Likiju un vēl kādu citu augšā, un pavēlēja paziņot, kas no kalna redzams. Uzgājis augšā un apskatījies, Likijs ziņoja, ka ienaidnieki bēgot, cik ātri vien varēdami. Ap to pašu laiku nogāja arī saule. Tad hellēņi nolika ieročus un apmetās atpūsties. Viņi brīnījās, ka nekur nav redzams Kīrs un neviens arī neierodas no tā ar kādu ziņu. Ka Kīrs kritis, viņi nezināja, bet domāja, ka viņš devies tālāk uz priekšu, vai nu vajādams ienaidniekus, vai arī kāda cita iemesla dēļ. Tad viņi sāka apspriesties, vai palikt turpat un sūtīt pēc pārtikas vai pašiem iet uz nometni. Nolēma iet uz nometni, un ap vakariņu laiku viņi ieradās pie savām teltīm. Tā beidzās šī diena.

Izrādījās, ka lielākā daļa no viņu mantām bija nolaupīta, arī pārtika. Ar miltiem un vīnu piekrautos vezumus bija aizveduši ķēniņa kareivji. Stāsta, ka bijuši četri simti šādu vezumu. Kīrs tos sagādājis, lai būtu ko dot hellēņiem, ja sāktos liels pārtikas trūkums. Tā lielākā daļa hellēņu nedabūja vakariņas, daudzi nebija ēduši arī pusdienas, jo ķēniņa karaspēks parādījās, pirms hellēņi bija apstājušies pusdienot. Tāda bija šī nakts.

__________________

1 Jūra! Jūra!

2 Dārijs II — Pērsijas valdnieks (424.—404. g. pirms m. ē.).

3 Kīrs īstenībā pārvaldīja vairākas Persijas satrapijas Vidusjūras austrumos.

4 Ksenofonta atstāstījumā šī epizode ar Epiaksu nav īsti labi saprotama. Šķiet, nauda dota ar norunu, ka Ķīra armija neies caur Kili-kiju, bet tad, kā tas redzams no tālākā, Kīrs savu solījumu nav turējis.

5 Protams, Kīrs negāja pret Artakserksu tikai ar grieķu algotņiem vien, bet persiešus, stāstot par karaspēka vākšanu, Ksenofonts nemaz nepiemin. Par tiem viņš nebija arī tik labi informēts.

6 Tesālietis Menons ieradās pie Ķīra ar tūkstoš hoplītiem un pieci Simti peltastiem.

7 Spartietis Klearhs kāda mums nezināma iemesla dēļ bija spiests bēgt no Spartas. Kīrs viņam deva naudu algotņu vākšanai. Kīram viņš

8 Ksennijs ar kādiem četriem tūkstošiem hoplitu bija ieradies Sardas pie Ķīra.

9 Pasions atveda Kīram trīssimt hoplītus un trīssimt peltastus.

10 Pasions atveda Kīram trīssimt hoplītus un trīssimt peltastus.

11 Boiotietis Proksens iestājās Ķīra dienestā ar tūkstoš piecsimt hoplītiem un piecsimt peltastiem. Viņš bija Ksenofonta draugs.

12 Labais spārns kaujā bija vairāk apdraudēts nekā kreisais, jo vairogus kareivji nesa uz kreisās rokas, tātad kreisie sāni bija aizsargāti, bet labie atklāti. Vadīt labo spārnu bija godpilns un atbildīgs pienākums, ko uzticēja visvairāk pieredzējušam vadonim.

13 Kīrs, protams, zvērēja nevis pie grieķu Zeva, bet pie peršu Ahuraroazdas, visa labā dieva, bet šai laikā grieķi parasti identificēja svešus dievus ar kādu no savējiem, ar pašu līdzīgāko, protams.

14 Šiem ratiem katrā pusē pie ass bija piestiprināti divi pāri apmēram metru gari sirpji.

15 Ksenofonta minētie skaitļi ir stipri pārspīlēti. Sevišķi tas sakāms par Artakserksa armiju. Daži pieņem, ka abas armijas skaita ziņā bijušas apmēram vienādas — kādi 30 000 vīru katrā, bet Artakserksam bijis vairāk jātnieku.

16 Ass — grieķu orgviā, apmēram 1,80 m .

17 Šo kādus 30 km garo mūri šaurākajā vietā starp Tigru un Eifratu bija cēlis Jaunbabilonijas valdnieks Nebukadnecars (605. — 562. g . pirms m. ē.), lai aizsargātu savu zemi pret mēdiešu iebrukumu.

18 No pulksten 10 līdz 12.

19 Pirms grieķi kaut ko svarīgu uzsāka, viņi parasti upurēja, lai pēc upura dzivnieka iekšām (sevišķi aknām) izzinātu dievu gribu un pasākuma izdošanos vai neizdošanos.

20 Karaspēkam ap pusdienas laiku izvēršoties kaujas ierindā, aizmugure palika vezumi un jūga dzīvnieki. Šo vietu Ksenofonts šeit sauc par Kīra nometni.

21 Pēc ierindas pārkārtošanas šis flangs tagad īstenībā bijā labais.

OTRĀ GRĀMATA

OTRĀ GRĀMATA

Kā Kīrs vāca hellēņu algotņus, gatavodamies sacelties pret savu brāli Artakserksu, ka_ viņš devās pret to karā, kā notika kauja un ka Kirs krita, un kā, atgriezušies nometnē, hellēņi pavadīja nakti, domādami, ka Kīrs ir dzīvs un viņi guvuši pilnīgu uzvaru, par to stāstīts iepriekšējā grāmatā.

KO IESĀKT?

KO IESĀKT?

Gaismai austot sanākuši, stratēģi brīnījās, ka Kīrs nesūta nevienu ar ziņu, kas darāms, un nenāk ari pats. Tad viņi nolēma savākt visu, kas vēl bija palicis, apbruņoties un iet tālāk, līdz satiks Ķīru. Viņi jau posās ceļa, kad, saulei lecot, ieradās Prokls un Glujs un pastāstīja, ka Kīrs kritis un Ariajs ar pārējiem persiešiem aizbēdzis uz nometni, no kurienes viņi vakar no rīta izgājuši. Ariajs liekot teikt, ka šodien gaidīšot, vai hellēņi nākšot, bet rīt jau došoties atpakaļ uz Joniju, no kurienes nācis.

Dabūjuši to zināt, hellēņi ļoti bēdājas, bet Klearhs teica:

— Kaut Kīrs būtu dzīvs, bet, tā ka viņš ir kritis, paziņojiet Ariajam, ka mēs esam uzvarējuši un, ka jūs redzat, neviens nestājas mums pretī, un, ja jūs nebūtu atnākuši, mēs dotos tālāk pret ķēniņu. Sakiet Ariajam — ja viņš nāks pie mums, mēs viņu iecelsim par valdnieku. Kas uzvarējis kaujā, tam pienākas arī valdīt.

To teicis, viņš sūtīja vēstnešus un ar tiem arī lakonieti Heirisofu un tesālieti Menonu. Menons, būdams Ariaja draugs, pats to vēlējās.

Vēstneši aizgāja, bet Klearhs palika, un kareivji ka nu varēdami gādāja sev pārtiku. Viņi kāva jūga vēršus un ēzeļus, bet malku sameklēja, pagājuši kadu gabalu no nometnes. Tur, kur bija notikusi kauja, viņi dabūja daudz bultu. Tās hellēņi bija likuši nomest tiem, kas pārbēga pie viņiem no ķēniņa. Bija tur arī adas vairogi, ēģiptiešu vairogi no koka, šķēpi un pamesti rati. Tas viss noderēja par malku, kareivji vārīja sev gaļu un todien tā iztika.

Tuvojās jau pusdiena, kad ieradās vēstneši no ķēniņa un Tisaferna. Tie bija persieši, bet viens no viņiem, Falīns, bija hellēnis. Tas bija lielā godā pie Tisaferna, jo bija pratis viņu pārliecināt, ka esot labs lietpratējs taktikā un tuvcīņā. Ieradušies vēstneši lika ataicināt hellēņu vadoņus un teica, ka ķēniņš pavēlot hellēņiem nolikt ieročus un ierasties pie viņa telts, varbūt tad tiem izdošoties izlūgties viņa žēlastību, jo ķēniņš esot uzvarējis un Kīrs kritis. Tā teica ķēniņa vēstneši, bet hellēņi, to dzirdot, bija sašutuši, taču Klearhs savaldīgi atbildēja, ka uzvarētāji nenoliekot ieročus.

— Jūs, stratēģi, — viņš vēl piebilda, — atbildiet vēstnešiem ko jūs atrodat par labu un piemērotu, bet es drīz atkal nākšu.

Klearhs pašlaik bija upurējis, un tagad kāds no kalpiem viņu pasauca apskatīt izņemtās upura dzīvnieka iekšas.

Tad arkadietis Kleanors, kas bija pats vecākais strategs, atbildēja, ka viņi drīzāk miršot nekā nodošot ieročus, bet tēbietis Proksens jautāja Falīnam:

_— Es nesaprotu, Falīn, — vai ķēniņš pieprasa ieročus ka uzvarētājs vai kā draugu dāvanu? Ja viņš tos prasa kā uzvarētājs, tad kāpēc gan vēl prasīt, ja var nākt un paņemt. Ja viņš grib tos dabūt, mūs pārliecinājis, tad lai pasaka to, kas notiks ar mums, ja darīsim viņam pa prātam.

—    Ķēniņš, — teica tad Falīns, — ir pārliecināts, ka uzvarējis, jo Kīrs ir kritis. Kas gan tagad varētu apstrīdēt viņa varu? Ķēniņš spriež, ka arī jūs esat viņa varā, jo atrodaties-viņa valsts vidū. No dzimtenes jūs šķir nepārejamas upes, un pret jums viņš var vest tik lielus spēkus, ka jūs tos nevarētu apkaut pat tad, ja viņš to ļautu.

—    Falīn, — iebilda pret to atēnietis Teopomps, — tagad, ka tu redzi, mums cits nekas nav palicis kā ieroči un drošsirdība. Ja mums ir ieroči, tad, mēs domājam, mums noderēs arī drošsirdība, bet, ja mēs tos atdosim, tad zaudēsim arī dzīvību. Neiedomājies tāpēc, ka mēs atdosim šo savu vienīgo mantu, nē — ar ieročiem rokā mēs cīnīsimies, lai jums atņemtu jūsu bagātības.

To dzirdēdams, Falīns smējās un teica:

— Jaunekli, šķiet, tu esi gudrinieks un runāt proti gluži labi, bet zini — ir naivi iedomāties, ka jūsu drošsirdība uzveiks ķēniņa spēkus.

Citi runājuši piekāpīgāk — viņi bijuši Kīram uzticīgi un varētu būt arī ļoti noderīgi ķēniņam, ja tas gribētu būt viņiem draugs un izlietot viņus kādam pasākumam, piemēram, karagājienam pret Ēģipti.

Tad atgriezās Klearhs un jautāja, vai vēstnešiem jau esot atbildēts.

—    Viņi, — teica Falīns, — runāja gan šā, gan tā, bet saki tu, Klearh, — kādas ir tavas domas?

—    Es, — atbildēja Klearhs, —- priecājos un domāju, ka ari visi citi priecājās, tevi redzot. Tu taču esi hellēnis, un mēs visi šeit arī esam hellēņi. Būdami tik grūtā stāvoklī, mēs lūdzam padomu, ko mums atbildēt uz tavu priekšlikumu. Saki tāpēc, un lai dievi ir tev par lieciniekiem, kas, pēc tavām domām, būtu pats labākais un prātīgākais, kas darītu tev godu, ja vēlāk stāstītu, ka Falīns, kuru ķēniņš sūtījis atprasīt hellēņiem ieročus, viņiem to ieteicis, kad hellēņi tam prasījuši padomu. Tu taču zini, ka Hellada katrā ziņā stāstīs par to, ko tu mums teiksi.

Klearhs tā runāja ar gudru ziņu, gribēdams, lai pats ķēniņa sūtītais vēstnesis neieteiktu izdot ieročus un hellēņi to nekad nedarītu, bet Falīns pretēji tam, ko Klearhs no viņa gaidīja, atbildēja izvairīgi:

—    Ja no tūkstoš izredzēm izglābties jums butu tikai viena to panākt, karojot ar ķēniņu, es neieteiktu izdot ieročus, bet, tā kā nav nekādu cerību to panākt pret ķēniņa gribu, dodu jums padomu glābties, kā tas iespējams.

—    Tā tu saki, — teica Klearhs, — bet tad paziņo arī mūsu atbildi. Mēs domājam, ja mums nāktos kļūt par ķēniņa draugiem, mēs būtu daudz labāki draugi, paturēdami ieročus, nevis tos nododami kādam citam, bet, ja būtu jākaro, tad karot ir labāk, ja patur ieročus, nevis tos atdod kādam citam.

—    To mēs arī paziņosim, — atbildēja Falīns, — bet ķēniņš uzdeva jums vēl kaut ko pateikt: ir pamiers, ja jus paliekat šeit, kur esat, bet karš, — ja ejat uz priekšu vai atpakaļ. Pasakiet tāpēc — vai jūs paliekat un ir pamiers vai man jāpaziņo, ka jūs sākat karu?

—    Paziņo, — atbildēja tad Klearhs, — ka šai ziņa mēs esam vienis pratis ar ķēniņu.

— Ko tas nozīmē? — jautāja Falīns.

— Ja mēs paliekam, — pamiers, ja ejam uz priekšu vai atpakaļ, — karš.

Bet Falīns jautāja atkal;

—   Ko tad man teikt? Pamiers vai karš?

Un Klearhs atkal atbildēja to pašu:

— Ja paliekam — pamiers, ja ejam uz priekšu vai atpakaļ — karš.

Bet, ko viņš domā darīt, to viņš neteica.

Tad Falīns aizgāja un citi vēstneši kopā ar viņu. Bet no Ariaja atgriezās Prokls un Heirisofs, jo Menons bija palicis pie Ariaja. Ariajs, tie stāstīja, esot teicis, ka daudzi persieši par viņu dižciltīgāki un negribēšot viņu atzīt par ķēniņu, bet, ja hellēņi gribot ar viņu kopā doties atpakaļ, tad tiem jāierodoties vēl šo pašu nakti, ja ne, — persieši došoties ceļā jau agri no rīta.

— Lai tā arī notiek, — teica Klearhs, — ja mēs ieradīsimies, tad darīsim, kā jūs sakāt, ja ne — tad rīkojieties, kā tas jums liekas izdevīgāk.

Arī šoreiz viņš tātad neteica, ko īsti grib darīt.

SAVIENĪBA AR ARIAJU

SAVIENĪBA AR ARIAJU

Pēc tam, saulei jau rietot, Klearhs, sasaucis stratēģus un lohagus, teica:

— Biedri, kad es upurēju un dieviem jautāju, vai mums sākt karu ar ķēniņu, upuri nevēstīja neko labu. Un citādi tas nevarēja būt, jo, kā man tagad zināms, starp mums un ķēniņu atrodas Tigra, kuģojama upe. Bez laivām pāri tai tikt nevaram, bet laivu mums nav. Mēs nevaram tomēr arī palikt šeit. Kur gan mēs ņemsim pārtiku? Bet, ja ejam pie Ķīra draugiem, tad upuri paredz mums tikai labu. Tātad tā arī jādara. Ejiet tagad un paēdiet vakariņas, kas nu katram no jums ir. Kad būs taures signāls doties pie miera, sakravājiet savas mantas, kad būs otrs signāls, uzkraujiet tās nastu nesējiem dzīvniekiem, kad trešais — sekojiet priekšējiem. Jūga dzīvnieki lai iet gar upi, kareivji tiem blakus ārpusē.

Noklausījušies, ko teica Klearhs, stratēģi un lohagi aizgāja pie saviem ļaudīm un tā arī darīja, un arī turpmāk Klearhs pavēlēja un viņi paklausīja, kaut gan nebija to ievēlējuši par savu vadoni, bet viņi redzēja, ka vienīgi Klearhs zina, kas vadonim jāzina, bet citiem nebija pieredzes.

Kad satumsa, trāķietis Miltokits ar kādiem četrdesmit saviem jātniekiem un kādiem trīssimt trāķiešu kājniekiem pārbēga pie ķēniņa. Bet Klearhs veda pārējos, kā bija teicis, un viņi tam sekoja. Ap pusnakti viņi nonāca pie Ariaja un tā ļaudīm savā agrākajā nometnē.

Nolikuši ieročus, tāpat kā viņu kareivji, kas palika ierindā, stratēģi un lohagi sapulcējās pie Ariaja. Ariajs ar saviem ievērojamākiem vadoņiem un hellēņi zvērēja, ka nenodos cits citu un būs uzticami sabiedrotie, persieši turklāt vēl, ka būs godīgi ceļveži, kas nekrāpj. Tā zvērēdami, viņi nokāva uz vairoga vērsi, kuili un aunu. Hellēņi iemērca upuru asinīs zobenu, persieši — šķēpa asmeni. Pēc zvēresta došanas Klearhs Ariajam jautāja:

—   Ariaj, tā kā jums un mums tagad ir viens un tas pats ceļš, saki, — ko tu par to domā, vai iesim pa to pašu, pa kuru nācām, vai arī tu zini kādu citu — labāku?

—   Ja mēs atkāpsimies pa to pašu, pa kuru nācām, — teica Ariajs, — tad noteikti nomirsim badā. Jau tagad mums nemaz nav pārtikas. Pat šurp nākot, septiņpadsmit beidzamajos pārgājienos mēs ceļā nekā nedabūjām, un, ja tur kaut kas arī bija, tad to visu esam jau izlietojuši. Tagad mēs domājam iet pa citu ceļu, tiesa — garāku, bet pārtikas tur netrūks. Pirmajos pārgājienos mums jādodas uz priekšu pēc iespējas ātrāk, lai jo drīzāk atrautos no ķēniņa karaspēka. Ja būsim divus vai trīs dienas gājumus tam priekšā, ķēniņš mūs vairs nevarēs panākt, jo ar mazu karaspēku viņš neiedrošināsies dzīties mums pakaļ, bet ar lielu viņš nevarēs ātri iet. Var jau arī būt, ka viņam pietrūks pārtikas.

Tādas, Ariajs teica, ir manas domas.

Šādam kara plānam bija tikai viens mērķis — atrauties no ienaidnieka un aizbēgt, bet gadījums vērsa šo nodomu cildenāku. Dienai iestājoties un viņiem tālāk dodoties, saule tiem bija pa labi, un viņi bija nodomājuši līdz saules rietam sasniegt dažus Babilonijas ciemus un šai ziņā nebija kļūdījušies. Nāca jau pret vakaru, kad tiem likās, ka redz ienaidnieka jātniekus, un tie hellēņi, kas neatradās ierindā, skriešus steidzās turp, bet Ariajs (viņš bija ievainots un tāpēc brauca ratos), no ratiem izkāpis, aplika krūšu bruņas, tāpat arī viņa pavadoņi. Viņiem tā bruņojoties, atgriezās izsūtītie izlūki un ziņoja, ka nekādu jātnieku tur neesot, ganoties tikai jūga lopi. Tagad visi_ saprata, ka kaut kur tuvumā ir ķēniņa nometne, jo tuvējos ciemos pacēlās dūmu stabi.

Uzbrukumā ienaidniekiem Klearhs tomēr kareivjus neveda, jo zināja, ka tie ir noguruši un nav ēduši. Bija ari jau vēls. Taču piesardzības dēļ no ceļa nogriezties viņš negribēja, lai neviens nedomātu, ka viņš bēg, bet, dodamies tikai tālāk, saulei rietot, apmetās ar priekšējiem tuvākajos ciemos. Tur ķēniņa kareivji bija visu izlaupījuši, paņēmuši pat ēku koka daļas. Priekšējie kaut kādi novietojās šajos ciemos, bet pēdējie, kas ieradās jau tumsa, palika zem klajas debess un tik skaļi kliedza, saukdami cits citu, ka pat ienaidnieki to varēja dzirdēt, un tie, kas bija vistuvāk, pat aizbēga no savām teltīm. Tas noskaidrojās nākamajā dienā, jo nebija vairs redzami ne jūga dzīvnieki, ne nometne, ne kaut kur tuvumā dūmi. Ka redzams, arī ķēniņš baidījās, ka viņam uzbruks; to var secināt no viņa rīcības nākamajā dienā.

Bet šai nakti izbijās ari hellēņi, un kareivjos izcēlās troksnis un apjukums, kā tas panikas gadījumos mēdz būt. Tad Klearhs (viņam bija šī laika labākais saucējs ēlejietis Tolmids) pavēlēja saukt, lai visi apklustu, jo stratēģi apsolot talantu sudraba tam, kas uzrādīšot, kurš palaidis nometnē vaļā ēzeli. Kad tas bija izsaukts, kareivji saprata, ka nav ko baidīties un ka stratēģiem nekas ļauns nav noticis, bet, gaismai austot, Klearhs pavēlēja hellēņiem nostāties tādā pašā ierindā, kāda viņiem bija kaujas laikā.

SARUNAS PAR PAMIERU

SARUNAS PAR PAMIERU

Ja es teicu, ka ķēniņš baidījās no uzbrukuma, tad to apstiprina tas, ka iepriekšējā dienā viņš sūtīja vēstnešus un pieprasīja izdot ieročus, bet tagad, saulei lecot, tie ieradās vest sarunas par pamieru. Pienākuši pie sargkareivjiem, viņi gribēja runāt ar stratēģiem. Kad sargkareivji to paziņoja Klearham, kas pašlaik pārbaudīja ierindu, viņš lika vēstnešiem pagaidīt, kamēr atbrīvošoties. Kad falanga bija nostādīta cieši sakļautās rindās un ārpus ierindas neviens nebija redzams, Klearhs lika pasaukt vēstnešus, pats izgāja tiem pretī vislabāk apbruņots un visstaltāko kareivju pavadīts un tāpat lika darīt arī citiem stratēģiem. Pie vēstnešiem piegājis, viņš jautāja, ko tie vēloties. Tie atbildēja, ka ieradušies pilnvaroti paziņot ķēniņa priekšlikumus hellēņiem un nelienu priekšlikumus ķēniņam.

— Sakiet ķēniņam, — atteica viņiem Klearhs, — ka pa-priekšu jāpaēd, jo mēs neesam brokastojuši, un nav ko runāt ar hellēņiem par pamieru, ja tiem nav sagādātas brokastis.

To dzirdējuši, vēstneši devās atpakaļ, bet drīz bija atkal klāt. Varēja redzēt, ka ķēniņš vai kāds cits, kam uzdots vest sarunas, nav tālu. Vēstneši teica, ka ķēniņš atzīstot hellēņu iebildumu par dibinātu un viņi paņēmuši līdz ceļvežus, kas hellēņus, ja izdošoties noslēgt pamieru, aizvedīšot, kur tie dabūšot pārtiku.

—    Vai pamiers, — jautāja tad Klearhs, — attieksies tikai uz sarunu vedējiem vai uz visiem?

—    Uz visiem, — atbildēja vēstneši, — kamēr ķēniņam nebūs paziņoti jūsu noteikumi.

Tā viņi teica. Tad Klearhs uzaicināja viņus paiet nostāk un apspriedās ar stratēģiem. Tie domāja, ka vajadzētu tūlīt, noslēgt pamieru, lai netraucēti ietu un saņemtu pārtiku.

— Es tam piekrītu, — teica Klearhs, — taču tūlīt es to viņiem neteikšu, bet kavēšos, lai vēstneši sāktu bažīties, ka mēs negribam slēgt pamieru. Es domāju, — viņš vēl piemetināja, — ka arī mūsu kareivji būs par to nobažījušies.

Kad Klearham likās, ka pienācis vajadzīgais brīdis, viņš paziņoja, ka esot ar mieru slēgt pamieru, un lika hellēņus vest turp, kur tie dabūtu pārtiku.

Ceļveži gāja pa priekšu, un Klearhs, pamieru noslēdzis, tiem sekoja ar karaspēku kaujas kārtībā, pats viņš veda arjergardu. Ceļā bija daudz ar ūdeni pilnu grāvju un kanālu, un bez tiltiem nevarēja tiem pāri tikt. Tiltus kareivji taisīja no palmām, kuras turpat nocirta vai arī atrada jau nocirstas guļam zemē. Un tagad varēja redzēt, cik labi Klearhs prata darbus vadīt. Kreisajā rokā viņam bija šķēps, labajā spieķis. Ja viņam kāds likās darbā nolaidīgs, viņš dažkārt tādam arī sita un nekavējās arī pats kāpt ūdenī un palīdzēt, tā ka visiem bija kauns no viņa atpalikt. Šajā darbā bija norīkoti tie, kas jaunāki par trīsdesmit gadiem, bet, redzēdami tā pūlamies Klearhu, ķērās klāt arī tie, kas bija vecāki par trīsdesmit.

Klearhs ļoti steidzās, jo viņam bija aizdomas, ka ne vienmēr grāvji ir tik pilni ar ūdeni. Nebija taču gadalaiks, kad laukus apūdeņo. Viņš noprata, ka ķēniņš licis novadīt līdzenumā ūdeni, lai hellēņi redzētu, cik lielas grūtības sagaida viņus ceļā. Tā iedami, viņi nonāca tais ciemos, kur pēc ceļvežu norādījuma vajadzēja dabūt pārtiku. Tur bija daudz labības, daudz dateļu vīna un no datelēm vārīta etiķa. Palika viņi tur trīs dienas. No ķēniņa pie viņiem tur ieradās Tisaferns, ķēniņa sievas brālis un vēl trīs citi persieši; tos pavadīja daudz kalpu. Kad viņiem iznāca pretī hellēņu stratēģi, Tisaferns runāja pirmais, un viņa runu tulkoja hellēniski.

— Es, hellēņi, dzīvoju kaimiņos Helladai, un, kad redzu, kādā lielā nelaimē jūs esat krituši, es būtu laimīgs, ja man izdotos izlūgties no ķēniņa atļauju jūs sveikus un veselus aizvest uz Helladu atpakaļ. Esmu pārliecināts, ka par to ne tikai jūs paši būsiet man pateicīgi, bet arī visa Hellada. Tā domādams, es lūdzu ķēniņam šo atļauju. Es viņam teicu, ka esmu šādu labvēlību pelnījis, jo biju pirmais, kas paziņoja, ka Kīrs dodas pret viņu karā, un tūlīt arī ierados ar karaspēku palīgā, un no visiem, kas stājās hellēņiem pretī, biju vienīgais, kas nebēga, bet izlauzos tiem cauri un apvienojos ar ķēniņu jūsu nometnē, kur ķēniņš ieradās, vajādams Ķīra persiešu pulkus ar tiem saviem kareivjiem, kurus es tagad vadu un kuri ir paši uzticamākie. Ķēniņš arī apsolīja par to padomāt un uzdeva man pie jums nākt un jautāt — kāpēc esat sākuši pret viņu karu? Es ieteicu jums neatbildēt viņam augstprātīgi, lai man būtu vieglāk panākt no viņa jums kaut ko labu.

Tad hellēņi nogāja sāņus un apspriedās. Viņu vārdā atbildēja Klearhs.

— Mūs nesalīga karot ar ķēniņu, un mēs arī nedevāmies pret viņu karā, bet Kīrs, kā tu pats labi zini, izdomāja daždažādus iemeslus, lai jūs pārsteigtu nesagatavotus un mūs atvestu šurp. Bet, kad mēs redzējām viņa grūto stāvokli, mums bija kauns no dieviem un cilvēkiem viņu nodot, daudz laba viņš taču mums bija darījis. Tagad, kad Kīrs ir miris, mēs nedomājam vairs apstrīdēt ķēniņam viņa varu un nav mums nekāda iemesla postīt viņa zemi vai nogalināt viņu pašu. Mēs dosimies atpakaļ uz mājam, ja neviens mūs neaizskars, bet, ja kāds mums uzbruks, mēs pratīsim ar dievu palīgu to atvairīt un, cik vien tas būs mūsu spēkos, nepaliksim arī parādā, ja mums darīs labu.

Tā runāja Klearhs, bet Tisaferns, viņa runu noklausījies, teica:

— Es to paziņošu ķēniņam un jums atkal viņa atbildi. Pamiers paliek spēkā, kamēr es nākšu, un pārtiku mēs jums piegādāsim.

Nākamajā dienā viņš tomēr neieradās, kā hellēņi cerēja, bet atgriezās tikai trešajā un teica, ka nākot no ķēniņa un esot dabūjis piekrišanu izglābt hellēņus, kaut gan daudzi iebilduši — neklājoties ķēniņam ļaut tiem aiziet nesodītiem, kas devušies pret viņu karā.

— Tagad, — Tisaferns vēl piemetināja, — jūs varat prasīt no mums zvērestu, ka mēs tiešām ļausim jums mierīgi iziet caur savu zemi un bez viltus aizvedīsim jūs uz Helladu. Mēs gādāsim arī pārtiku un, kur jūs to nevarēsiet no mums pirkt, atļausim ņemt no vietējiem iedzīvotajiem. Jums savukārt būs jāzvēr, ka, iedami caur mūsu zemi, nelaupīsiet un nepostīsiet, bet ņemsiet tikai ēdienu un dzērienu, ja mēs jums to nevarēsim pārdot, un maksāsiet par to, ko mēs pārdosim.

Par to viņi vienojās, un Tisaferns ar ķēniņa sievas brāli zvērēja un deva roku hellēņu stratēģiem un lohagiem, kas savukārt darīja tāpat. Tad vēl Tisaferns teica:

—    Tagad es eju pie ķēniņa un, kad visu vajadzīgo nokārtošu, atkal atgriezīšos pilnīgi sagatavojies, lai jūs aizvestu uz Helladu un pats dotos uz savu satrapiju.

TISAFEKNS VED GRIEĶUS UZ DZIMTENI

TISAFEKNS VED GRIEĶUS UZ DZIMTENI

Pēc tam hellēņi un Ariajs, apmetušies katrs savā nometnē, kas atradās netālu viena no otras, gaidīja Tisafernu vairāk nekā divdesmit dienas. Šai laikā nāca pie Ariaja gan viņa brāļi, gan citi radinieki un daži persieši ari pie viņa ļaudīm. Tie viņus drošināja un dažiem pat noteikti apgalvoja, ka ķēniņš piedošot viņiem karagājienu ar Ķīru un tāpat visu citu, kas noticis, tāpēc tagad Ariaja ļaudis daudz nevērīgāk izturējās pret hellēņiem, to arī neslēpa, un lielākā daļa hellēņu neturēja uz viņiem labu prātu. Tie gāja pie Klearha un citiem stratēģiem un teica:

— Ko gan mēs gaidām? Vai tad mēs nezinām, ka par visu vairāk ķēniņš vēlētos mūs pazudināt, lai citi hellēņi neiedrošinātos doties pret viņu karā? Tagad viņš ar viltu grib panākt, lai mēs ilgāk kavētos šeit, jo viņa karaspēks ir izkaisīts. Kad tas atkal būs savākts, viņš katrā ziņa mums uzbruks. Varbūt ķēniņš kaut kur jau liek rakt grāvjus vai celt mūrus, lai aizsprostotu mums ceļu. Nekāda ziņā viņš taču negribēs, ka mēs, nonākuši Helladā, stāstītu, cik mazs mūsu pulks uzvarējis ķēniņu pie pašas Babilonas un viņam par izsmieklu atgriezies atkal mājās.

Tiem, kas tā teica, Klearhs atbildēja:

— Arī es par to visu esmu domājis, bet es arī saprotu — ja iesim tagad tālāk, visi domās, ka sākam atkal karu un laužam pamieru. Turklāt pārtiku mums neviens nepiegādās, neviens arī neteiks, kur mēs to varētu dabūt. Arī ceļveža mums vairs nebūs, un tūlīt, ja mēs tā darīsim, no mums atkritīs Ariajs un mums vairs nebūs neviena drauga, bet tie, kas bija draugi, kļūs par ienaidniekiem. Es nezinu, vai mums būs jātiek pāri vēl kādai citai upei, bet mēs visi zinām, ka pār Eifratu pāri netiksim, ja ienaidnieki neļaus. Ja būs jācīnās, mums nebūs neviena sabiedrota jātnieka, bet mūsu ienaidniekiem jātnieku būs daudz, turklāt labu jātnieku, un tāpēc, ja mēs uzvarēsim, viņi lielus zaudējumus necietīs, bet, ja zaudēsim, neviens no mums neizglābsies. Kad ķēniņam ir tik daudz iespēju mūs pazudināt, ja vien viņš to gribētu darīt, tad es nesaprotu, kāda viņam vajadzība zvērēt, svinīgi solīties, piesaukt dievus par lieciniekiem un nodevīgi lauzt hellēņiem un persiešiem doto vārdu.

Tā viņš runāja gari un plaši.

Bet tad ieradās Tisaferns un viņa karaspēks, lai dotos atpakaļ (tā viņš vismaz teica) uz savu satrāpiju, ieradās ar saviem kareivjiem arī kāds Oronts, kas bija apprecējis ķēniņa meitu. Tagad vadību uzņēmās Tisaferns, kas gādāja ari par pārtiku, un tā viņi devās uz priekšu. Ar Tisafernu un Orontu gāja kopā un apmetās vienā nometnē arī Ariajs ar Ķīra persiešu karaspēku. Hellēņi viņiem neuzticējās un gāja atsevišķi. Viņiem bija arī pašiem savi ceļveži, un savu nometni viņi katru reizi iekārtoja kādu parasangu vai vēl vairāk atstatu. Kā vieni, tā otri bija ļoti piesardzīgi, it kā pret ienaidniekiem, un tas tikai vairoja aizdomas. Dažreiz, kad viņi sastapās malkas, lopbarības vai cita kā sagādē, sākās kautiņi un naids tā kļuva vēl lielāks.

Trīs dienas gājuši, viņi nonāca pie tā saucamā Mēdiešu mūra. No tā viņi divās dienās nogāja astoņus parasangus un pārgāja pāri diviem kanāliem. Pār vienu bija tilts, pār otru viņi to uztaisīja no septiņām kopā sasietām laivām. Tad viņi nonāca pie Tigras upes. Tur bija liela pilsēta, ko sauca par Sitaku. Līdz upei no tās bija piecpadsmit stadiju. Hellēņi apmetās pie tās nometnē netālu no liela un skaista medību parka, kur auga daždažādi koki, bet persieši pārgāja pār Tigru un nebija vairs redzami.

Pēc pusdienām, kad nometnes priekšā pastaigājās Proksens un Ksenofonts, pie sargkareivjiem pienāca kāds vīrs un jautāja, kur viņš varētu satikt Proksenu vai Klearhu. Pēc Menona viņš nejautāja, kaut gan bija ieradies no Menona drauga Ariaja. Kad Proksens pateica, kas viņš esot, atnācējs pastāstīja:

— Mani sūtīja Ariajs un Artaozs, tie bija Ķīra draugi un grib jums visu labu. Viņi dod jums padomu būt piesardzīgiem, jo šonakt jums var uzbrukt persieši, un liels karaspēks ir tepat medību parkā. Viņi ieteic jums sūtīt uz Tigras tiltu sargnodaļu, jo Tisaferns gribot šonakt to nopostīt, lai jūs, ja viņam tas izdotos, netiktu pāri un būtu ieslēgti starp upi un kanālu.

Noklausījušies, ko atnācējs teica, Proksens un Ksenofonts to aizveda pie Klearha un pastāstīja, ko bija dzirdējuši, bet Klearhs, dabūjis to zināt, bija ļoti satraukts un nobažījies. Tad kāds jauns cilvēks no klātesošajiem padomājis iebilda, ka uzbrukums un tilta nopostīšana nekādi neesot savienojami, jo uzbrucēji vai nu uzvarēšot, vai cietīšot neveiksmi. Ja viņi uzvarēšot, kādēļ tad jānoposta tilts?

— Bet, ja mums būtu pat daudz tiltu, — viņš turpināja, — arī tad mums nebūtu kur bēgt un kur glābties, turpretim, ja mēs uzvarētu un tilts būtu nopostīts, — kur gan tad viņi varētu bēgt? Un, kaut arī otrā krastā būtu lieli spēki, palīgā nākt neviens viņiem nevarētu, ja nebūs tilta.

Tad Klearhs vēstnesim vēl jautāja, kāds esot šis novads starp Tigru un kanālu. Tas atbildēja, ka novads esot liels, ar daudziem ciemiem un daudzām lielām pilsētām. Tagad visi saprata — persieši sūtījuši šo vīru, baidīdamies, ka hellēņi, nopostījuši tiltu, nepaliek šeit kā salā, kur no vienas puses to aizsargātu Tigras upe, no otras kanāls, bet pārtiku viņi varētu dabūt no visa šī lielā un bagātā novada, kur arī daudz ļaužu, kas var strādāt. Šeit varētu atrast patvērumu arī visi ķēniņa ienaidnieki.

Tagad visi devās pie miera, bet uz tiltu sargnodaļu tomēr aizsūtīja. Sargi pēc tam ziņoja, ka neviens viņiem neesot uzbrucis, neviens ienaidnieks pie tilta neesot redzēts. Kad pienāca rīts, hellēņi pārgāja pār tiltu, kas bija taisīts no trīsdesmit septiņām kopā sasietām laivām. Gāja viņi ļoti piesardzīgi, jo daži hellēņi, kas atradās pie Tisaferna, ziņoja, ka viņš gatavojoties hellēņiem uzbrukt, kad viņi iešot pāri tiltam. Bet tas neapstiprinājās, tikai, viņiem pa tiltu ejot, parādījās Glūjs ar dažiem citiem izlūkiem, lai novērotu, vai hellēņi ies pāri upei. Par to pārliecinājies, viņš steidzīgi devās atpakaļ.

No Tigras viņi četrās dienās nogāja divdesmit parasangus līdz Fiskas upei. Tā bija pletru plata, un pār to arī bija tilts. Pie Fiskas atradās liela pilsēta Opida, un hellēņi šeit sastapa Ķīra un Artakserksa brāli no kādas blakus sievas. Tas nāca ar lielu karaspēku no Sūzām un Ek-batanām ķēniņam palīgā. Viņš lika savam karaspēkam apstāties un noskatījās, kā hellēņi paiet garām. Klearhs veda tos kolonnā pa divi, laiku pa laikam gājienu apturēdams, un, kad apstājās pirmie, vajadzēja apstāties arī visai kolonnai, tā ka arī pašiem hellēņiem karaspēks likās milzīgi liels un persietis bija pārsteigts, to redzēdams.

No šejienes viņi pa tuksnešainu Mēdijas apvidu sešās dienās nogāja trīsdesmit parasangus līdz Ķīra un ķēniņa mātes Parisatidas ciemiem. Tos Tisaferns, par Ķīru ņirgādamies, atļāva hellēņiem izlaupīt, tikai iedzīvotājus nebija ļauts aizvest verdzībā. Bija tur daudz labības, lopu un citu mantu. Tad viņi atkal nogāja četras dienās pa tuksnešainu apvidu divdesmit parasangus, un Tigra viņiem bija pa kreisi. Pirmajā pārgājienā upes otrā krastā bija liela un bagāta pilsēta, vārdā Kainas. No tās persieši veda ar ādas plostiem un pārdeva maizi, sieru un vīnu.

NODEVĪBA

NODEVĪBA

Tad viņi nonāca pie četrus pletrus platās Zapatas upes un palika tur trīs dienas. Aizdomas šai laikā bija kā hellēņiem, tā persiešiem, bet naids vēl neizpaudās atklāti. Tad Klearhs nolēma aprunāties ar Tisafernu, vai nebūtu iespējams darīt galu savstarpējai neuzticībai, pirms no tās izceltos karš. Viņš sūtīja tāpēc vēstnesi pie Tisaferna un lika sacīt, ka vēloties ar to satikties, un Tisaferns labprāt aicināja viņu pie sevis. Nogājis pie viņa, Klearhs teica:

— Es, Tisafern, zinu, ka mēs esam zvērējuši un svinīgi solījušies nedarīt viens otram nekā ļauna, tomēr redzu, ka tu sargājies no mums kā no ienaidniekiem, un mēs, to zinādami, esam tikpat piesardzīgi. Taču, pat rūpīgi novērodams, es neesmu manījis, ka tev pret mums būtu kādi nodevīgi nodomi, bet par mums es noteikti zinu, ka mums pat prātā nekas tamlīdzīgs nav nācis, tāpēc nolēmu ar tevi izrunāties, vai nebūtu iespējams izbeigt šo savstarpējo neuzticēšanos. Es zinu, ka ļaudis dažkārt tic apmelojumiem, dažkārt tur citus aizdomās un no tiem baidās un tāpēc grib tiem aizsteigties priekšā, pirms pašiem nav noticis nekas ļauns, bet tā viņi nodara nelabojamu ļaunumu tiem, kas neko tādu nav ne gribējuši, ne domājuši. Esmu pārliecināts, ka tādus pārpratumus vislabāk var novērst satiekoties un izrunājoties, tāpēc esmu ieradies, gribēdams tevi pārliecināt, ka tu nepamatoti mums neuzticies.

Vispirms jau, un tas ir pats svarīgākais, dievu priekšā dotais zvērests mums liedz kļūt par ienaidniekiem. Kas apzināti lauzis zvērestu, to es nekad neatzīšu par laimīgu. Es nezinu, kurp gan, lai bēgtu kā bēgdams, viņš aizbēgs no dievu soda, kādā gan tumsā paslēpsies, kādā gan cietoksnī patversies, ja viss ir dieviem padots un par visu viņi valda. Tāds ir mans atzinums par dievu priekšā dotajiem zvērestiem, tie nodibināja mūsu starpā draudzību, un to mēs nodevām dievu aizsardzībai. Bet, ja runājam par cilvēkiem, tad tu pašlaik esi mūsu vienīgā cerība — kopā ar tevi mēs varam iet pa kuru katru ceļu, tikt pāri kurai katrai upei un netrūks mums arī pārtikas, bez tevis mēs, ceļu nezinādami, esam pilnīgā tumsā un nevaram tikt pāri nevienai upei, bez tevis katrs ienaidnieks mums bīstams, bet visvairāk mums jābaidās no tuksneša, kur mūs gaida tik daudz nelaimju. Ja mēs, prātu zaudējuši, tevi nogalinātu, mēs būtu nogalinājuši savu labdari un mums būtu jāuzņemas cīņa ar ķēniņu, ar daudz bīstamāku pretinieku. Gribu tev teikt, cik daudz jauku cerību es zaudētu, ja uzsāktu kaut ko pret tevi.

Es gribēju kļūt par Ķīra draugu, jo domāju, ka no sava laika ļaudīm viņš visvairāk spēj labu darīt katram, kam grib, bet tagad redzu, ka tev ir Ķīra vara un viņa zeme, un tu esi ieguvis par sabiedroto ķēniņu, kas Kīram bija ienaidnieks. Ja tas tā, tad cik gan neprātīgam vajag būt tam, kas iegribētu kļūt par tavu draugu? Bet teikšu arī, kāpēc es ceru, ka ari tu gribēsi kļūt par mūsu draugu. Es zinu, ka mīsieši sagādā jums nopietnas grūtības, un esmu pārliecināts, ka ar šiem saviem spēkiem es varētu viņus padarīt jums padevīgus. To pašu var teikt arī par pisīdiešiem. Esmu dzirdējis, ka esot vēl citas tādas pašas tautas, un domāju panākt, ka tās vairs netraucēs jūsu labklājību. Visvairāk jūs esat sašutuši par ēģiptiešiem, un es nezinu citu sabiedroto karaspēku, kas būtu noderīgāks viņu pārmācīšanai nekā tas, kas tagad ir ar mani. Ar mums tu būsi, ja vien gribēsi, varens draugs visiem kaimiņiem, bet, ja kāds tevi aizskars, tu varēsi sodīt viņu kā kungs un pavēlnieks, ja mēs būsim tavi ļaudis, jo mēs kalposim tev ne tikai algas, bet arī pateicības dēļ. Tu mūs izglābi, mums pienākas būt tev pateicīgiem.

Man, to visu pārdomājot, tā jābrīnās par tavu neuzticēšanos mums, ka es labprāt vēlētos zināt, kas gan prata tik labi runāt un varēja tevi pārliecināt, ka mums pret tevi esot ļauni nodomi.

Tā teica Klearhs.

— Es priecājos, Klearh, — atbildēja viņam Tisaferns, — dzirdēdams tavus prātīgos vārdus, jo arī es atzīstu, ka, gribēdams ļaunu man, tu gribi ļaunu pats sev, bet, lai tu zinātu, ka jūs nepamatoti neuzticaties ne ķēniņam, ne man, uzklausi, ko tev teikšu.

Kā tu domā? Ja mēs gribētu jūs pazudināt, vai tad mums nepietiktu jātnieku vai bruņojuma? Vai mēs nevarētu jums daudz kaitēt bez kādām briesmām mums pašiem? Vai tu domā, ka mums negadītos uzbrukumam izdevīga vieta? Daudz mums līdzenumu, kurus jūs ar lielām pūlēm šķērsotu pat tad, kad neviens jūs nekavētu, daudz kalnu, pāri tiem jums jāiet, un jūs pāri netiktu, ja mēs stātos ceļā, daudz upju, pie kurām mēs varētu cīnīties ar tādu daļu no jums, ar kādu gribētu; 1 pār dažām no tām jūs bez mūsu palīdzības vispār netiktu pāri. Ja mēs arī visur ciestu neveiksmi, tad uguns tomēr ir stiprāka par sējumiem, tos mēs varam nodedzināt, un jums būs jācīnās ar badu, bet to uzveikt jūs nevarēsiet, lai jūs būtu cik drošsirdīgi būdami. Kāpēc gan mēs, ja mums ir tik daudz labu iespēju tad cīnīties ar jums, kad nekādas briesmas mums nedraud, izvēlētos tieši to, kas dieviem ir nekrietnība, cilvēkiem kauns? Tā rīkojas tikai ļaudis, kas ir pilnīgas bezizejas stāvoklī, kuriem nav nekādas citas iespējas, turklāt tikai nelieši grib kaut ko panākt, lauzdami dieva priekšā dotos zvērestus un cilvēkiem dotos solījumus. Mēs, Klearh, neesam ne tādi muļķi, ne nejēgas. Bet, ja varam jūs iznīcināt, kāpēc to vēl neesam darījuši? Tad zini jel, tur vainīga mana vēlēšanās iegūt hellēņu uzticību, un, ja Kīrs devās šurp, paļaudamies uz salīgto algotņu uzticību, tad es gribu atgriezties stiprā paļāvībā uz viņu pateicību par to, ko esmu viņiem labu darījis. Tu jau teici, ka jūs varat būt man noderīgi, bet pašu svarīgāko zinu tikai es — stāvu tiāru2 uz savas galvas drīkst nest vienīgi ķēniņš, bet ar jūsu palīdzību varbūt ari kāds cits to viegli var nest savā sirdī.3

Klearham likās, ka Tisaferns runā patiesību.

— Vai tad, — viņš jautāja, — nav bargāko sodu pelnījuši apmelotāji, kas mēģina mūs sanaidot, kaut gan mums ir tik daudz iemeslu būt labiem draugiem?

—    Ja jūsu stratēģi un lohagi atnāks pie manis, — atbildēja Tisaferns, — es atklāti pateikšu, kas man sacīja, ka tev esot nodevīgs nodoms pret mani un manu karaspēku.

—    Es atvedīšu viņus visus, — teica Klearhs, — un arī pateikšu, kas man to pašu stāsta par tevi.

Pēc šīs sarunas Tisaferns laipni lūdza Klearhu kopā ar viņu pusdienot.

Nākamajā dienā Klearhs ieradās nometnē, un varēja redzēt, ka viņš ir draudzīgi noskaņots pret Tisafernu, viņš pastāstīja arī, ko Tisaferns teicis. Vajagot iet, Klearhs teica, pie Tisaferna tiem, kurus viņš aicinājis, un, ja par dažiem tiktu pierādīts, ka tie ir apmelotāji, tie jāsoda kā ļaunprātīgi hellēņu nodevēji. Klearham bija aizdomas, ka viņu apmelojis Menons, jo viņš zināja, ka Menons ar Ariaju bijuši pie Tisaferna un Menons, pret viņu kūdīdams, grib panākt, lai viss karaspēks būtu tam pakļauts un Menons pats kļūtu par Tisaferna uzticības personu, bet arī Klearhs bija nodomājis iegūt kareivju labvēlību un dabūt prom visus savus sāncenšus.

Daži kareivji viņam nepiekrita — nevajagot iet visiem lohagiem un stratēģiem, nevajagot uzticēties Tisafernam. Taču Klearhs neatlaidīgi aizstāvēja savu viedokli, līdz beidzot panāca, ka jāiet pieciem stratēģiem un divdesmit lohagiem. Viņus pavadīja, it kā iedami iepirkties, kādi divsimt kareivji. Kad viņi nonāca pie Tisaferna telts, boiotieti Proksenu, tesālieti Menonu, spartieti Klearhu un ahajieti Sokrātu aicināja iet iekšā, lohagi palika ārā. Mazliet vēlāk pēc vienas un tās pašas zīmes persieši sagrāba teltī iegājušos un apkāva ārā palikušos. Tad daži persiešu jātnieki, auļodami pa līdzenumu, nogalināja visus hellēņus, kas tiem gadījās ceļā, vienalga vai tie bija brīvie vai vergi. Hellēņi, redzēdami auļojošos jātniekus, nesaprata, kas notiek, līdz uz nometni atbēga arkadietis Nīkarhs, kurš bija ievainots vēderā un, turēdams iekšas rokās, izstāstīja visu, kas noticis. Tad hellēņi steidzās pie ieročiem un izbijušies gaidīja kuru katru brīdi persiešu uzbrukumu nometnei. Bet persieši neuzbruka. Ieradās tikai Ariajs, Artaozs un Mitradats, kas bija kādreiz Ķīra uzticamākie draugi. Hellēņu tulks teica, ka kopā ar viņiem redzējis arī Tisaferna brāli, kuru tas pazīstot. Pavadīja viņus kādi trīs simti persieši krūšu bruņās. Pienākuši klāt, viņi uzaicināja iznākt hellēņu stratēģus un lo-hagus, ja tādi nometnē būtu, lai tiem paziņotu ķēniņa pavēli. Tad pie viņiem piesardzīgi izgāja hellēņu stratēģi Kleanors un Sofainets un kopā ar tiem atēnietis Ksenofonts, kas gribēja kaut ko izzināt par Proksenu, bet Hei-risofs pašlaik ar pārtikas sagādātājiem bija devies uz kādu ciemu.

Kad hellēņi bija pienākuši tik tuvu, ka varēja sarunāties, Ariajs teica:

— Hellēņi, Klearhs saņēmis pelnīto nāves sodu, jo pārkāpis zvērestu un lauzis līgumu. Proksens un Menons, kas atklājuši viņa ļaunprātīgos nodomus, ir pie mums lielā godā, bet jums ķēniņš pieprasa izdot ieročus, tie esot viņa, ķēniņš saka, jo piederējuši viņa vergam Kīram.

Hellēņu vārdā atbildēja Kleanors:

—    Tu esi lielākais nelietis, Ariaj, un tāpat arī jūs citi. Jūs bijāt Kīra draugi, bet nekaunaties ne no dieviem, ne no cilvēkiem, jūs zvērējāt, ka jūsu draugi būs mūsu draugi un mūsu ienaidnieki jūsu ienaidnieki, bet, sabiedrojušies ar Tisafernu, šo bezdievīgo un nekrietno cilvēku, mūs nodevāt un nogalinājāt tos, kuriem zvērējāt uzticību, un tagad, mūs nodevuši, vēl ierodaties pie mums kopā ar ienaidniekiem.

—    Ir pierādīts, — atbildēja Ariajs, — ka Klearhs jau labu laiku nodevīgi rīkojies pret Tisafernu, Orontu un mums visiem, kas esam ar viņiem.

—    Klearhs, — iebilda pret to Ksenofonts, — ir saņēmis pelnīto sodu, ja lauzis līgumu un pārkāpis zvērestu, jo zvēresta pārkāpējiem nāve ir taisnīga atmaksa. Bet, ja Proksens un Menons, mūsu stratēģi, ir jums labu darījuši, tad sūtiet viņus šurp. Būdami mūsu un jūsu draugi, viņi pacentīsies dot kā jums, tā mums labāko padomu.

Persieši tagad ilgāku laiku sarunājās savā starpā un tad aizgāja, neko neatbildējuši.

NOBENDĒTIE VADOŅI

NOBENDĒTIE VADOŅI

Tā sagūstītos stratēģus aizveda pie ķēniņa, un tur viņiem nocirta galvas. No viņiem Klearhs (tā vienprātīgi apgalvo visi, kas viņu pazina) bijis izcils lietpratējs kara lietās un sevišķi kareivīgs. Kamēr lakedaimonieši karoja ar atēniešiem4 , viņš palika pie tiem, bet, kad noslēdza mieru, pārliecināja lakedaimoniešus, ka trāķieši uzbrūkot hellēņiem, un, panācis kā nu varēdams eforu piekrišanu, izbrauca karot ar trāķiešiem, kas dzīvo kaimiņos Hersonēsai un Perintai. Taču efori drīz atsauca savu lēmumu un, tā kā Klearhs jau bija izbraucis, nosūtīja tam pavēli griezties no Istma atpakaļ, bet tas nepaklausīja un brauca tālāk uz Hellēspontu. Par šādu nepaklausību Spartā viņam piesprieda nāves sodu. Būdams jau trimdinieks, viņš devās tad pie Kīra, un Kīrs viņam iedeva miriādi dariku. Klearhs saņemtos darikus neiztērēja izpriecām, bet, savervējis par šo naudu karaspēku, karoja ar trāķiešiem, uzvarēja viņus kaujā, laupīja un postīja viņu zemi un tā pārtika no kara, līdz Kīram kļuva vajadzīgs viņa karaspēks.

Tad Klearhs devās pie Ķīra, lai kopā ar to atkal karotu. Tas, manuprāt, pierāda, cik ļoti viņam patika karot — viņš izvēlējās karu, kaut gan varēja dzīvot mierā, nekrītot tādēļ negodā un neciešot arī zaudējumus, viņš gribēja karu, kaut gan varēja bezrūpīgi baudīt dzīvi, gribēja uzņemties grūtības, varēdams bez bažām saglabāt savu bagātību, kas pastāvīgi dila, viņam karojot. Ja citi tērēja naudu savām izpriecām un iekārēm, Klearhs to labprāt izdeva karam, jo par visu vairāk tas viņam patika. Par krietnu kareivi viņu atzina tāpēc, ka viņš nevairījās no briesmām, uzbrukdams ienaidniekam vai diena, vai nakts, un bīstamos brīžos vienmēr bija mierīgs un noteikts, kā to vienprātīgi apstiprina visi, kas viņu pazina. Bija labs saviem kareivjiem, cik tas savienojams ar viņa raksturu. Tikpat labi kā kurš katrs cits, ja ne vēl labāk, viņš rūpējās, lai karaspēkam netrūktu pārtikas, un prata to arī sagādāt. Prata arī panākt pārliecību, ka viņam jāpaklausa, un panāca to ar savu bardzību. Viņam bija drūms izskats un skarba balss, un sodīt viņš sodīja bargi, dažreiz arī dusmās, tā ka vēlāk pats to kādreiz nožēloja. Pārliecināts par stingru sodu nepieciešamību, viņš atzina, ka nedisciplinēts karaspēks nekam nav derīgs. Viņš arī teicis: kareivim, lai viņš kārtīgi stāvētu sardzē, nedarītu pāri mierīgiem iedzīvotājiem un bez pretrunas dotos cīņā, vairāk jābaidoties no sava priekšnieka nekā no ienaidnieka. Lielās briesmās kareivji gribēja zināt tikai viņa domas un negriezās ne pie viena cita. Kareivji teica, ka Klearha drūmums tad viņiem liekoties gaišs, bardzība bīstama tikai ienaidniekiem, viņiem pašiem tā iedvešot cerību uz glābšanos.

Bet, kad briesmas bija garām un kareivji varēja pāriet pie cita vadoņa, daudzi atstāja Klearhu, jo viņā nebija nekā patīkama. Vienmēr viņš bija bargs un skarbs, un kareivjiem bija tāda sajūta, it kā Klearhs būtu skolotājs un viņi skolnieki. Neviens arī viņam nekad nepievienojās draudzības vai pieķeršanās dēļ, bet tie, kas bija viņa dienestā — vai nu tāpēc, ka tas bija viņu pilsoņu pienākums, vai arī tāpēc, ka tā darīt viņus spieda nabadzība vai cita kāda nepieciešamība, — bija viņam padevīgi un paklausīgi.

Un, kad viņi bija guvuši panākumus ciņa ar ienaidniekiem, tad varēja redzēt, ka Klearha ļaudis tiešām kļuvuši par krietniem kareivjiem — cīņā ar ienaidniekiem viņi bija drosmīgi un, baidīdamies no soda, disciplinēti. Tāds vadonis bija Klearhs, bet stāsta, ka pakļauties cita vadībai tam ne sevišķi paticis. Viņam bija gadi piecdesmit, kad viņu nogalināja.

Boiotietis Proksens, vēl būdams gluži jauns, nodomāja veikt lielus darbus un tāpēc gāja mācīties pie leontīnieša Gorgija un maksāja viņam par mācību. Mācību beidzis un atzinis, ka tagad spēj vadīt citus un, būdams ievērojamu vīru draugs, tiem līdzināties prasmē būt laipnam un izpalīdzīgam, viņš piebiedrojās Kīram tajā pārliecībā, ka, piedalīdamies tā pasākumā, kļūs ievērojams, varens un bagāts vīrs. To dedzīgi vēlēdamies, viņš tomēr neko negribēja sasniegt netaisniem līdzekļiem, bet vēlējās visu iegūt, rīkodamies godīgi un taisnīgi, citādi ne. Krietnus un labus ļaudis viņš spēja vadīt, bet nevarēja panākt, lai viņu cienītu un no viņa baidītos kareivji. Drīzāk jau pats kautrējās no kareivjiem nekā kareivji no viņa, un bija redzams, ka viņš vairāk bažījas, vai kareivji viņu ieredzēs, nekā kareivji baidījās viņam nepaklausīt. Viņš bija pārliecināts, ka pietiek cildināt to, kas rīkojas pareizi, un neslavēt to, kas tā nedara, lai vadītu ļaudis un iegūtu autoritāti, tāpēc arī krietni un labi kareivji viņu ieredzēja, bet ļaunprātīgie viņu krāpa, turēdami par vientiesi. Kad viņš nomira, viņam bija gadu trīsdesmit.

Tesālietis Menons noteikti gribēja kļūt ļoti bagāts. Gribēja būt varens, lai vairāk iegūtu, gribēja būt cienījams, lai vieglāk tiktu pie naudas, gribēja būt draugs pašiem ievērojamākiem vīriem, lai izvairītos no soda par saviem noziegumiem. Viņš domāja, ka īsākais ceļš, lai sasniegtu, ko vēlas, ir lauzt zvērestu, melot un krāpt, bet vaļsirdība un atklātība esot tas pats, kas vientiesība. Mīlēt viņš nevienu nemīlēja, par to nav ko šaubīties, bet, ja kādam teica, ka esot tā draugs, tad bija nodomājis to piekrāpt. Par ienaidnieku nekad nesmējās, bet par tiem, kas ar viņu sagājās, vienmēr izteicās it kā zobodamies. Piekrāpt ienaidnieku viņš pat nemēģināja, jo saprata, ka grūti kaut ko novilt piesardzīgam, bet, ka draugu mantu vieglāk piesavināties, to viņš vienīgais domājās zinām. Kā no labi bruņotiem viņš baidījās no tiem, par kuriem zināja, ka tie spēj nepatiesi zvērēt5 un nekrietni rīkoties, bet mēģināja izmantot kā gļēvuļus savā labā godprātīgos un taisnīgos. Kā dažs lepojas ar savu patiesīgumu un taisnīgumu, tā Menons priecājās, ka prot krāpt, melot un izsmiet savus draugus. Par neizglītotu viņš turēja katru, kas neprata vilt un blēdīties. Viņš bija pārliecināts, ka var katram kļūt par labāko draugu, apmelojot tā līdzšinējos draugus. Panākt kareivju paklausību viņš centās ar piedalīšanos to noziegumos. Prasīja, lai viņu godātu un viņam izdabātu, likdams noprast, ka varētu darīt ļoti daudz ļauna, ja vien gribētu. Ja kāds no viņa aizgāja, piedēvēja sev par labu darbu, ka tas nebija dabūjis galu, vēl viņam kalpodams.

Kad citus stratēģus, viņa biedrus, nobendēja par to, ka tie bija gājuši ar Kīru karā pret ķēniņu, Menons, kas bija darījis to pašu, vēl palika dzīvs, un tikai pēc pārējo stratēģu bojā ejas ķēniņš viņu sodīja ar nāvi, bet nevis tā kā Klearhu un citus, kuriem nocirta galvas, ko atzīst par ātrāko nāves veidu, — Menons sakropļots nodzīvojis vēl veselu gadu un miris kā ļaundaris.

Galu dabūja arī arkadietis Agijs un ahajietis Sokrāts. Neviens viņus neizsmēja kā gļēvuļus karā, neviens viņiem nepārmeta, ka nav bijuši krietni biedri. Viņiem abiem bija aptuveni trīsdesmit pieci gadi.

__________________

1 Karaspēkam dodoties pāri upei, ienaidnieki var pārlaist tādu dalu no tā, kādu grib, un tad tai uzbrukt. Pārējie upes otrā krastā tai palīdzēt nevar.

2 Bašlika veida persiešu galvassega. Tās galu stāvu uz augšu drīkstēja nest tikai valdnieks.

3 Apzināti neskaidrs izteiciens, ko var saprast kā Tisaferna nodomu kādreiz kļūt par valdnieku, bet var ari izskaidrot kā viņa vēlēšanos kļūt par varenu vīru, kas nevienam neizdabā, neviena priekšā nezemojas, ir it. kā valdnieks savā sirdī (garā).

4 Peloponnēsas karā (431. — 404. g . pirms m. ē.).

5 Parādnieka zvērestu, ka parāds atdots, grieķu tiesa atzina par pietiekamu pierādījumu.

TREŠA GRĀMATA

TREŠA GRĀMATA

Ko hellēņi pirms kaujas veikuši Ķīra karagājiena laikā un kas noticis pēc Ķīra nāves, kad viņi atkāpušies kopā ar Tisafernu, par to stāstīts iepriekšējās grāmatās.

BĒDU NAKTS

BĒDU NAKTS

Kad stratēģus sagūstīja un nobendēja tos lohagus un kareivjus, kas viņiem sekoja, hellēņi bija pilnīgā izmisumā. Viņi saprata, ka atrodas tālu ķēniņa zemē, ka visapkārt daudz naidīgu tautu un pilsētu, ka pārtiku vairs neviens negādās un līdz Helladai ir ne mazāk kā desmit tūkstoši stadiju. Nebija neviena ceļveža, un nepārejamas upes šķērsoja ceļu uz mājām. Hellēņus bija nodevuši persieši, kas gāja karā kopā ar Ķīru, un tagad viņi bija palikuši vieni paši bez viena sabiedrotā jātnieka, un bija pilnīgi skaidrs, ka pat tad, kad viņi uzvarētu, viņi nenogalinātu nevienu ienaidnieku, bet neviens no viņiem nepaliktu dzīvs, ja viņi kauju zaudētu.1

To visu pārdomādami, hellēņi bija ļoti nomākti, un tovakar rets kāds kaut ko ēda, rets kāds iekūra ugunī, daudzi tonakt negulēja savās vietās, bet pārlaida nakti, kur gadījās. Aizmigt viņi nevarēja, ilgodamies pēc savām dzimtajām pilsētām, vecākiem, sievām un bērniem un bēdādamies par tiem. Redzēt tos viņi vairs necerēja.

ATĒNIETIS KSENOFONTS

ATĒNIETIS KSENOFONTS

Hellēņu karaspēkā bija arī kāds atēnietis Ksenofonts. Viņš piedalījās karagājienā, nebūdams ne stratēgs, ne lohags, ne kareivis. No Atēnām viņu bija ataicinājis Proksens, vecs draugs, kas solīja viņam Kīra draudzību. Proksens teica, ka Kīrs viņam nozīmējot vairāk par tēviju.

Izlasījis Proksena vēstuli, Ksenofonts par paredzamo ceļu pastāstīja atēnietim Sokrātam, kas viņam ieteica aizbraukt uz Delfiem un prasīt par šo ceļojumu padomu Apollonam, jo Sokrāts bažījās, ka, kļūdams par Ķīra draugu, Ksenofonts varētu noziegties pret savu tēviju, Kīrs taču bija daudz palīdzējis lakedaimoniešiem viņu karā pret Atēnām. Ieradies Delfos, Ksenofonts jautāja Apollonam, kuram dievam upurēt un no kura dieva izlūgties, lai ceļojums, kurā tas domāja doties, labi un laimīgi veiktos un varētu sveiks un vesels atgriezties mājās, panācis, ko vēlējies. Apollons atbildēja, ka jāupurejot tiem dieviem, kam tas pienākas, un Ksenofonts, atgriezies mājās, pastāstīja par šo atbildi Sokrātam. Sokrāts viņu pēla, ka nav vispirms jautājis, vai vispār labāk ir doties ceļojumā vai palikt mājās, bet pats izlēmis par ceļojumu, jautājis tikai, kā vislabāk to veikt. Bet, ja nu viņš tā jautājis, tad arī jādarot, kā dievs licis.

Ksenofonts tagad upurēja dieviem, kuriem upurēt Apollons bija norādījis, un devās ar kuģi ceļā. Proksenu un Ķīru viņš sastapa Sardās, kad tie pašlaik jau gatavojās sākt karagājienu. Tur Proksens stādīja viņu priekšā Kīram un neatlaidīgi lūdza palikt, un Kīrs, Proksena lūgumu atbalstīdams, apsolīja, ka atlaidīšot tūlīt mājās, līdzko karš būšot beidzies. Viņš vēl paskaidroja, ka karagājiens būšot pret pisidiešiem.

Tā maldināts, Ksenofonts devās karā, taču viņu nebija maldinājis Proksens, jo ne Proksens pats, ne arī cits kāds no hellēņiem, izņemot Klearhu, nezināja, ka viņi iet pret ķēniņu, bet, kad viņi nonāca Kilikijā, tad gan visiem jau bija skaidrs, ar ko būs karš. Kaut gan hellēņi no šāda pasākuma baidījās un nelabprāt tajā piedalījās, tomēr sekoja Kīram, jo viņiem bija kauns atteikties kā Ķīra, tā citu biedru dēļ. Viens no tādiem bija Ksenofonts.

ARMIJAS DEMOKRĀTISKA IEKĀRTA

ARMIJAS DEMOKRĀTISKA IEKĀRTA

Šajā briesmu pilnajā brīdī arī Ksenofonts bija tāpat nomākts kā visi pārējie un nevarēja aizmigt. Mazliet aizsnaudies, viņš redzēja sapni. Viņš sapņoja, ka pērkona negaisa laikā zibens iespēris viņa tēva namā un tas tūlīt bija viss vienās liesmās. Izbailēs pamodies, Ksenofonts sprieda, ka sapnis, vienuprāt, bija labs, jo nelaimē un briesmās viņš redzējis spožu Zeva sūtītu gaismu, bet arī bija izbijies, jo šķita, ka sapni sūtījis Zevs-Ķēniņš2 un namu visapkārt apņēmušas liesmas. Vai tas nenozīmētu, ka viņš nevarēs izkļūt no ķēniņa zemes, jo dažādi šķēršļi to ietver no visām pusēm? Bet, ko nozīmēja tāds sapnis, par to var spriest no turpmākā, bet turpmākā notikumu gaita bija šāda.

Kad Ksenofonts pamodās, viņam tūlīt ienāca prātā: ko gan es guļu, nakts paies, un, jādomā, līdz ar

gaismu atnāks arī ienaidnieki, bet, ja būsim ķēniņa varā, kas gan mūs glābs, lai mēs nepiedzīvotu vis-

lielāko nelaimi, lai mums nebūtu jācieš visbriesmīgākās mokas un jāmirst visšausmīgākajā nāvē. Taču neviens neko nedara, neviens nedomā, kā šo nelaimi atvairīt, visi guļam, it kā tagad būtu īstais laiks atpūtai. No kādas pilsētas es gaidu vadoni, kas kaut ko uzsāktu? Vai gribu sagaidīt, kamēr kļūšu vecāks? Vecāks es taču vispār vairs nekļūšu, ja tagad nodošu sevi ienaidniekiem.

Tad viņš pietrūkās kājās, saaicināja vispirms Proksena lohagus un, kad tie bija sanākuši, sacīja:

— Lohagi, es nevarēju aizmigt — domāju, ka arī jūs tāpat, — nevarēju arī mierīgi gulēt, apzinādamies, kas mūs sagaida. Ir taču skaidrs, ka ienaidnieki nesāka karu ar mums, pirms nebija pārliecinājušies, ka ir labi sagatavojušies, bet no mums neviens neko nedara, lai tiem pienācīgi stātos pretī, taču, ja nepretosimies un nāksim ķēniņa varā, kas gan tad (kā jūs domājat) ar mums notiks? Šis ķēniņš tak lika vēl pēc nāves savam miesīgajam brālim nocirst galvu un labo roku un tad sist to krustā. Kas gan nebūs, pēc jūsu domām, jācieš mums, kuriem nav neviena aizstāvja, kurt gājām pret viņu karā, lai viņu padarītu par vergu vai nogalinātu, ja tas būs mūsu spēkos? Vai viņš tāpēc nedarīs visu, lai, mūs briesmīgi mocīdams, kuram katram iedvestu bailes vēl kādreiz sākt pret viņu karu? Bet mums jādara, kas vien iespējams, lai nekristu viņa rokās.

Par sevi teikšu, ka vienmēr, kamēr vēl bija pamiers, nožēloju mūs un apskaudu ķēniņu un viņa ļaudis, vērodams, cik liela un bagāta ir viņu zeme, cik daudz viņiem pārtikas, cik daudz kalpu un ganāmpulku, cik daudz zelta un drānu. Bet, kad es domāju, ka mūsu kareivjiem nav nekā no visiem šiem labumiem, ka mums viss jāpērk, ka maz ir to, kuriem ir ar ko pirkt, un ka citādi mēs pie pārtikas netiekam, jo mūs saista ar zvērestu apstiprināts līgums , tad, to visu pārdomādams, dažreiz baidījos vairāk no miera nekā no kara. Bet tagad, kad viņi lauzuši miera līgumu, man šķiet, ir arī beigas viņu augstprātībai un mūsu šaubām — visas šīs bagātības ir uzvaras balvas tiem, kas būs krietnāki vīri. Piespriedīs tās dievi, un viņi, protams, būs mums labvēlīgi, jo persieši lauza zvērestu, mēs turpretim, kaut gan redzējām tik lielas bagātības, tām pat nepieskārāmies, jo dievu priekšā bijām to zvērējuši. Tāpēc, man šķiet, mēs varam iet cīņā ar daudz lielāku paļāvību nekā viņi un labāk nekā viņi varam arī panest aukstumu un karstumu. Esam vispār, lai dieviem gods, drošsirdīgāki un krietnāki vīri. Viņus turklāt var vieglāk ievainot un nogalināt, ja dievi, tāpat kā agrāk, dos mums uzvaru.3 Bet varbūt arī pārējie domā tāpat, tāpēc negaidīsim, dievu dēļ, lai citi nāktu pie mums un aicinātu uz varonīgu cīņu, sāksim paši tos mudināt būt vīrišķīgiem. Esiet krietnākie no lohagiem, esiet stratēģi, kas visvairāk pelnījuši par tādiem būt. Arī es gribu jums pakļauties, ja jūs tā darīsiet, bet, ja jūs liksiet man vadīt, neaizbildināšos, ka esmu par jaunu, bet teikšu, ka esmu pietiekami vecs, lai atvairītu man draudošo nelaimi.

Tā runāja Ksenofonts, bet vadoņi, to dzirdēdami, visi sauca, ka viņam jāuzņemoties vadība. Nepiekrita tikai kāds Apollonids, kas savā boiotiešu izloksnē teica — melšot niekus, kas apgalvojot, ka izlūgties ķēniņa žēlastību, ja vien tas iespējams, esot vienīgā iespēja izglābties, — un viņš sāka uzskaitīt grūtības un šķēršļus.

— Tu, dīvainais cilvēks, — viņu pārtrauca Ksenofonts, — acis tev ir, bet tu neredzi, ausis tev ir, bet tu nedzirdi. Tu biji kopā ar mums, kad pēc Kīra nāves ķēniņš savā iedomībā sūtīja pie mums vēstnešus un pavēlēja nodot ieročus, bet, kad mēs tos nenodevām un atnācām apbruņojušies un apmetāmies nometnē viņam blakus, ko gan viņš tad darīja — sūtīja vēstnešus, piedāvāja pamieru, gādāja pārtiku, līdz beidzot pamieru arī panāca. Turpretim tagad, kad stratēģi un lohagi, kā tu ieteic, paļaudamies uz pamieru, aizgāja bez ieročiem vest sarunas, vai viņus tagad nesit un nemoca, vai par viņiem neņirgājas? Pat nomirt šie nelaimīgie nevar, kaut arī ļoti to vēlētos. Bet tu, — kā tu vari teikt, visu to zinādams, ka niekus melš tie, kas mudina pretoties, kā tu vari ieteikt iet pie viņiem un atkal pakļauties! Es, hellēņu vīri, domāju, ka ar šo cilvēku mums nevar būt nekā kopēja, ka par lohagu viņš nav atstājams, viņam jāliek nastas nest kā vergam, jo viņš apkauno savu dzimto pilsētu un visu Helladu. Tas nav hellēnis, kas tā kaut ko var teikt…

Šeit viņu pārtrauca stimfalietis Agasijs:

— Bet šim cilvēkam taču nav nekā kopēja ne ar Boiotiju, ne vispār ar Helladu, jo es redzu, ka viņam pēc līdiešu paraduma izdurtas abām ausīm ļipiņas.4

Un tā tas arī bija. Apollonidu, protams, padzina.

Pārējie, apstaigādami vienības, aicināja uz apspriedi stratēgus, ja stratēgs bija dzīvs, stratēga palīgu, ja stratēga nebija. Kur bija lohags, aicināja lohagu. Kad visi bija sanākuši, viņi apsēdās, bet sanācis bija kāds simts stratēģu un lohagu, un bija gandrīz jau pusnakts. Pirmais runāja ēlidietis Hieronims, vecākais no Proksena lohagiem:

—    Mēs, Proksena lohagi, redzēdami, kāds tagad stāvoklis, atzinām par vajadzīgu pašiem sanākt un arī jūs pieaicināt, lai apspriestos un kaut ko derīgu un labu nolemtu. Tu, Ksenofont, pastāsti arī šeit to pašu, ko teici mums.

—    Mēs visi zinām, — sāka tad Ksenofonts, — ka ķēniņš un Tisaferns tos no mums, kurus varēja, ir saņēmuši ciet un gribētu nobendēt arī visus pārējos, ja vien varētu, bet mums, es domāju, jādara viss, lai mēs nekad nenonāktu barbaru varā, labāk lai barbari pakļaujas mums. Tad ziniet arī, ka viss atkarīgs no jums, kas šeit sanākuši. Uz jums raugās kareivji, un, ja viņi redzēs, ka jums nav drosmes, drosmes nebūs arī viņiem, bet, ja jūs paļāvīgi dosieties cīņā pret ienaidniekiem un mudināsiet arī kareivjus, tad varat būt pārliecināti, ka viņi jums sekos un centīsies neatpalikt. Tā tam arī noteikti jābūt, jums jārāda laba priekšzīme, jūs taču esat stratēģi, jūs — lohagi, un, kad bija miers, jums vairāk maksāja, jūs vairāk godāja, bet tagad, kad ir karš, jums jābūt pašiem krietnākajiem un, ja vajadzīgs, pirmajiem jāuzņemas grūtības, pirmajiem jādod labs padoms.

Vispirms jau, es domāju, jūs daudz līdzētu hellēņiem, ja parūpētos, ka bojā gājušo stratēģu un lohagu vietā pēc iespējas ātrāk tiktu ievēlēti citi. Bez vadības taču neko labu un krietnu nekur vispār nevar panākt, bet karā jau nu vismazāk. Laba kārtība, cik zināms, daudzus glābusi, nekārtības dēļ daudzi gājuši bojā. Kad būsiet ievēlējuši vajadzīgos stratēģus un lohagus, tad, es domāju, jums būtu īstais laiks sasaukt un uzmundrināt visus kareivjus. Jūs droši vien arī paši redzējāt, cik nomākti viņi bija, iedami savās vietās, cik nomākti, stādamies sardzē. Bet, ja tas tā, tad nezinu, kādam gan pasākumam viņi varētu noderēt, vienalga, vai tas būtu dienā, vai naktī. Tomēr, ja kāds no jums viņiem iedvestu citu pārliecību un viņi nedomātu tikai par to, kas ar viņiem notiks, bet vairāk par to, ko viņi veiks, tad viņi būs daudz drosmīgāki. Jūs taču zināt, ka karā uzvaru nedod ļaužu daudzums un lielais skaits, uzvaru panāk tie, kuri, paļaudamies uz dieviem, drosmīgi un vīrišķīgi dodas virsū ienaidniekiem, kas tad parasti triecienu arī neiztur. Nāk man arī prātā, kareivji, ka tie, kas karā katrā ziņā grib palikt dzīvi, pa lielākai daļai mirst negoda un kauna nāvē, bet tie, kas atzinuši, ka nāve ir neizbēgama un jāmirst visiem, tie cīnās, lai mirtu varoņa nāvē, un, cik esmu novērojis, sasniedz lielāku vecumu, un viņiem labāk klājas visā dzīves laikā. Arī jums vajag to atcerēties, it sevišķi pašreizējā brīdī, jums jābūt krietniem vīriem un jācenšas panākt, lai arī pārējie tādi būtu.

Ar to viņš savu runu beidza. Pēc viņa runāja Heirisofs.

— Agrāk, Ksenofont, es par tevi zināju tikai to, ka tu esot atēnietis, bet tagad man tevi jāslavē par taviem vārdiem un par tavu rīcību, un es vēlētos, kaut mums būtu daudz tādu vīru kā tu, tas būtu labi mums visiem. Bet tagad, mani draugi, vairs nekavēsimies. Ejiet un ievēlējiet sev vadoņus, kur tādu nav, un ievēlējuši nāciet atkal šurp un vediet viņus sev līdz. Tad mēs aicināsim šurp uz sapulci arī pārējos kareivjus. Lai nāk līdz arī saucējs Tolmids.

To teicis, viņš piecēlās, lai nekavētos un nokārtotu visu vajadzīgo.

Tad par vadoņiem ievēlēja Klearha vietā dardanieti Timasionu, Sokrāta vietā ahajieti Ksantiklu, Agija vietā arkadieti Kleanoru, Menona vietā ahajieti Filēsiju un Proksena vietā atēnieti Ksenofontu.

Sāka jau aust gaisma, kad vēlēšanas bija pabeigtas un vadoņi, sanākuši nometnes brīvajā laukumā, nolēma nostādīt sargnodaļas un sasaukt kareivjus uz sapulci. Kad kareivji sanāca, pirmais runāja lakedaimonietis Heirisofs.

— Kareivji, — viņš teica, — grūti mums klājas: mēs esam zaudējuši krietnus stratēģus, lohagus un kareivjus, turklāt vēl mūs nodevuši Ariajs un viņa ļaudis, kas līdz šim bija mūsu sabiedrotie. Šai grūtajā brīdī mums tomēr jābūt krietniem vīriem un nav jāzaudē drosme. Mēģināsim, vai nav iespējams gūt spožu uzvaru un izglābties. Ja tas neizdosies, tad mirsim varoņu nāvē, bet nekad nepadosimies ienaidniekiem. Es domāju, ka tad mums nebūs jācieš tas, ko dievi lai dod ciest viņiem.

Pēc tam runāja Kleanors:

— Kareivji, redzat, kāds zvēresta lauzējs un bezdievis ir ķēniņš, redzat, kāds nodevējs ir Tisaferns, kas teica, ka esot Helladas kaimiņš un neko tā nevēloties ka mūs izglābt. To svinīgi solījies, viņš mūs piekrāpa, saņēma ciet mūsu stratēģus, nebaidījās pat no Zeva, viesmīlības likuma sargātāja, ēda pie viena galda ar Klearhu un, ar savu izturēšanos to pievīlis, nobendēja. Un Ariajs, kuru gribējām iecelt par ķēniņu, kuru zvērējām nenodot, kurš mums zvērēja to pašu, šis Ariajs nebaidījās no dieviem, aizmirsa, kādu pateicību viņš Kīram parādā, aizmirsa, ka, dzīvs būdams, Kīrs viņam tik daudz laba bija darījis, un, pārgājis pie Ķīra niknākajiem ienaidniekiem, grib tagad mūs, Ķīra draugus, pazudināt. Bet lai viņus par to soda dievi. Mēs, visu to redzēdami, nekad vairs nepieļausim, ka viņi mūs piekrāpj, bet cīnīsimies, cik vien tas musu spēkos, un lai notiek ar mums tā, kā dievi būs_ lēmuši.

Tad priekšā iznāca Ksenofonts, ģērbies krāšņi izrotāta kareivja tērpā. Viņš sprieda, ja dievi dod uzvaru, tad uzvarētājam pienākas pats krāšņākais tērps, bet tam, kam jāmirst, jāiet nāvē skaisti rotātam, ja viņš atzīst sevi šada tērpa cienīgu. Savu runu viņš sāka šādi:

—    Kleanors jau runāja par barbaru nodevību un zvēresta laušanu, es domāju, ka arī jūs paši to zināt. Ja mēs gribētu atkal ar viņiem kļūt draugi, tad mūsu izredzes butu ļoti drūmas. Mēs taču zinām, kas notika ar stratēģiem, kas, viņiem uzticēdamies, nodeva sevi viņu rokās, bet, ja mes nolemtu ar ieročiem rokās viņus sodīt par padarītajiem noziegumiem un turpmāk starp mums un viņiem tikai karš būtu iespējams, tad mums ir daudz labu izredžu ar dievu palīdzību izglābties. — Tā viņam runājot, kāds nošķaudījās5 un visi kareivji kā viens vīrs slavēja dievu, bet Ksenofonts turpināja:

—    Kareivji, ja, mums par glābšanos runājot, Zevs-Glābējs ir darījis labu zīmi, tad mums, man šķiet, pienākas apsolīt šim dievam pateicības upuri par izglābšanos, kad būsim nonākuši draugu zemē, solīsimies upurēt pēc iespējas arī citiem dieviem. Lai paceļ roku, kas tam piekrīt!

Visi pacēla rokas.

Tad visi solījās un nodziedāja slavas dziesmu. Kad dieviem bija dots gods, Ksenofonts atkal turpināja:

— Es jau teicu, ka mums ir daudz labu izredžu izglābties. Pirmkārt, esam turējuši dievu priekšā dotos zvērestus, bet mūsu ienaidnieki tos pārkāpuši un lauzuši apzvērēto līgumu. Ja tas tā, tad dievi, protams, būs mūsu sabiedrotie un ienaidnieki mūsu ienaidniekiem, bet viņi var viegli, ja vien grib, varenos pazemot, un nav viņiem grūti vājos glābt pat no lielām briesmām. Tad vēl es gribu atgādināt jūsu senču grūtās cīņas, lai jūs zinātu, ka jābūt krietniem vīriem, jo krietni vīri ar dieva palīgu izglābjas pat no vislielākajām briesmām.

Kad persieši un tiem pakļautās tautas nāca ar milzīgu karaspēku iznīcināt Atēnas, atēnieši drosmīgi stājās tiem pretī un uzvarēja un, tā kā viņi bija solījušies Artemidai upurēt tik daudz kazu, cik būs nogalinājuši ienaidnieku, un nevarēja tik daudz sadabūt, tad nolēma katru gadu upurēt piecsimt kazas un dara tā vēl arvien.6 Kad vēlāk Kserkss, savācis neskaitāmus pulkus, devās pret Helladu, ari tad mūsu senči uzvarēja persiešu senčus uz sauszemes un uz jūras.7 Šīs uzvaras trofejas varat vēl tagad redzēt, bet labākais pierādījums tam ir jūsu brīvās pilsētas, kur esat dzimuši un auguši, neviena cilvēka un barga kunga priekšā jūs nekrītat ceļos, šādu godu dodat tikai dieviem. Tadi ir bijuši jūsu senči. Es neteikšu, ka jūs viņus apkaunojat, jo ar dievu palīgu pirms nedaudz dienām stājāties pretī šo Helladas ienaidnieku pēcnācējiem un uzveicāt daudzkārtēju pārspēku. Tad jūs kā krietni vīri cīnījāties par Ķīra ķēniņa varu, bet vai tagad, kad jācīnās pašiem par savu glābšanos, ļums nevajadzētu būt vēl daudz krietnākiem un drosmīgākiem? Turklāt daudz paļāvīgāk varat tagad doties pret šiem ienaidniekiem. Tad jūs viņus vēl nepazināt, tomēr cīnījāties ar viņiem tāpat kā jūsu senči, kaut gan redzējāt viņu milzīgo pārspēku, tagad turpretim par viņiem jau labi zināt, ka viņi, pat būdami daudzkārtēja pārspēkā, nemaz negrib ar jums ielaisties cīņā — tātad no kā gan jums tagad vēl jābaidās? Nedomājiet arī, ka tāpēc jums klājas ļaunāk, ka no jums atkritis Ariajs ar saviem ļaudīm, kas agrāk bija ar jums, jo viņa ļaudis ir vēl nederīgāki kā tie, kurus mēs uzvarējām, viņi taču, mūs atstājuši, pārbēga pie mūsu ienaidniekiem. Ir daudz labāk, ja tos, kas pirmie sāk bēgt, mēs redzam ienaidnieku rindās, nevis pie mums.

Ja kāds ļoti nobažījies, ka mums nav jātnieku, bet ienaidniekiem viņu ir daudz, tad padomājiet, ka desmit-tūkstoš jātnieku ir tikai desmittūkstoš vīru, jo kauja vel nevienu zirgs nav nokodis vai nospēris — viss, kas kaula ir veikts, ir no vīriem veikts. Tie, kas sēž zirgos, baidās ne tikai no mums, viņi baidās arī krist no zirga, bet mēs jūtam daudz drošāku pamatu zem kājām un daudz spēcīgāk cirtīsim, ja kāds mums uzbruks, daudz labāk trāpīsim tam, uz ko mērķēsim.8 Jātnieki ir paraki par mums tikai ar to, ka bēgšana viņiem ir drošāka nekā mums.

Varbūt jūs nebaidāties no kaujām, taču jūs satrauc, ka Tisaferns jūs vairs nevedīs un ķēniņš negadās pārtiku, bet tad padomājiet, vai ir labāk, ja jūs ved Tisaferns, kas, izrādījās, bija nodevējs, vai arī ceļveži, kurus paši esat sadabūjuši un likuši jūs vest un kuri zina, ka viņi atbildes ar miesu un dvēseli par katru savu kļūdu. Un vai tad labāk ir pirkt pārtiku, ko jums piegādā, un maksāt lielu naudu gluži par nieku un dažreiz nedabūt neko vai arī ņemt pašiem kā uzvarētājiem tik daudz, cik mums tīk?

Bet visas labas lietas, protams, dabūs tikai uzvarētāji, un tāpēc mums jāpārrunā, kā visdrošāk nokļūt dzimtene un, ja nāktos cīnīties, kā mums jācīnās, lai gūtu vislabākos panākumus.

Vispirms jau, man šķiet, jāsadedzina visi mūsu rati, lai nevis vezumu rinda noteiktu, kurp mums jāiet, bet mēs ietu turp, kur tas izdevīgi karaspēkam. Pēc tam jāsadedzina arī teltis, jo vest tās līdzi ir liels apgrūtinājums, bet tās neder ne kaujā, ne pārtikas sagāde. Arī no pārejam mantām mēs visu lieko sadedzināsim, paturēsim tikai pārtiku un to, kas noder karam, lai pēc iespējas vairāk no mums būtu vienmēr apbruņoti un pēc iespējas mazāk mums būtu nastu, ko nest, jo tiem, kas cīņu zaudējuši, nekas vairs nepieder, bet, ja mēs uzvarēsim, tad varam arī ienaidniekus padarīt par mūsu nastu nesējiem.

Tagad man vēl jāsaka tas, ko atzīstu par pašu svarīgāko. Jūs redzat, ka ienaidnieki neuzdrošinājās agrāk sākt pret mums karu, pirms nebija saņēmuši ciet mūsu stratēģus, jo atzina, ka mēs karā varam gūt virsroku, ja mums ir vadoņi, kuriem paklausām, bet, kad viņi bija saņēmuši tos ciet, viņi domāja, ka mēs bez vadības iesim bojā vispārējā juceklī, tāpēc tagadējiem vadītājiem jābūt daudz apzinīgākiem nekā agrākajiem, un padotajiem jābūt daudz kārtīgākiem un daudz paklausīgākiem saviem priekšniekiem nekā agrāk. Ja turklāt nolemsiet, ka ikvienam no jums jāatbalsta vadītājs, kuram nākas sodīt par nepaklausību, tad ienaidnieki būs visvairāk vīlušies. Tad viena Klearha vietā viņi redzēs desmittūkstoš Klearhus, kas visus piespiedīs pildīt savu pienākumu.

Bet tagad laiks jau beigt, jo varbūt tūlīt būs klāt ienaidnieki. Ja jūs manam priekšlikumam piekrītat, tad pieņemiet to nekavējoties, lai mēs tūliņ varam rīkoties, bet, ja kādam šķiet, ka viņš var ierosināt kaut ko labāku, lai izsakās, kaut arī būtu tikai vienkāršs kareivis, — mums visiem taču ir viens un tas pats liktenis.

Pēc tam runāja Heirisofs.

— Ja vēl būs vajadzība kaut ko apspriest, ko Ksenofonts nav teicis, tad to varēs darīt vēlāk, bet mums šķiet, ka pašreiz vislabākais būtu tūlīt pieņemt viņa priekšlikumus, un, kas tam piekrīt, lai paceļ roku.

Roku pacēla visi. Tad Ksenofonts vēl teica:

— Kareivji, man vēl kaut kas sakāms. Mums, protams, jādodas turp, kur mēs varam iegūt pārtiku. Stāsta, ka nepilnus divdesmit stadijus no šejienes esot bagāti ciemi. Es nebrīnītos, ja ienaidnieki mums sekotu, kad dosimies tālāk, kā to dara bailīgi suņi, kas uzbrūk, ja vien var, un kož garāmgājējiem, bet bēg no tiem, kas iet viņiem virsū, tāpēc vai nebūtu labāk, ja mēs ietu, izveidojuši kareivju četrstūri, kur vidū nastu nesēji dzīvnieki un visi, kas nav kareivji, būtu lielākā drošībā.9 Ja mēs jau tagad noteiktu, kas šādā ierindā vadīs avangardu, kas labo vai kreiso flangu un kas arjergardu, tad mums, kad uzbruks ienaidnieki, nebūs vairs jāapspriežas, bet nozīmētie vadoņi tūlīt rīkosies. Manuprāt, ja nebūs kāds cits labāks priekšlikums, avangardu lai vada Heirisofs, viņš taču ir lakedaimonietis, un flangus — divi vecākie stratēģi, bet arjergardu šimbrīžam divi jaunākie: es un Timasions. Vēlāk, kad šī gājiena kārtība būs izmēģināta, apspriedīsimies, kā būtu jārīkojas katrā atsevišķā gadījumā. Ja kādam ir cits labāks priekšlikums, lai viņš mums to pasaka.

Kad neviens neko neiebilda, Ksenofonts uzaicināja:

— Kas tam piekrīt, lai paceļ roku. Priekšlikumu pieņēma, un Ksenofonts turpināja:

— Tagad jāiet un jādara, kā nolemts. Ja kāds no jums grib vēl redzēt savus tuviniekus, tad lai iegaumē, ka viņam jābūt krietnam kareivim, citādi tas nav panākams. Ja kāds grib palikt dzīvs, tad viņam jāuzvar. Uzvarētāji nogalina citus, uzvarētiem jāmirst. Tam, kas grib kļūt bagāts, jāuzveic ienaidnieki, tad viņš paturēs to, kas viņam ir, un paņems to, kas viņa pretiniekiem.

Kad tas bija nolemts, kareivji devās pie savām teltīm un ratiem un sāka tos dedzināt. Ugunī meta arī visu, bez kā varēja iztikt, vai arī atdeva tiem, kuriem kaut kas no šīm mantām bija vajadzīgs. Sadedzinājuši, kas bija dedzināms, viņi sāka brokastot.

NODEVĪGS UZBRUKUMS

NODEVĪGS UZBRUKUMS

Hellēņiem tā brokastojot, ar kādiem trīsdesmit jātniekiem pie viņiem piejāja Mitradats un uzaicināja uz sarunu stratēģus. Kad tie bija pienākuši tik tuvu, ka saruna varēja sākties, Mitradats teica:

— Es, hellēņu vīri, kā jūs zināt, biju uzticams Kīram un, būdams jums vēl tagad draugs, ierados, kaut gan tas man ir ļoti bīstams pasākums. Ja redzēšu, ka jūsu nodomi var izdoties, nākšu pie jums ar visiem saviem ļaudīm. Sakiet tāpēc tagad man kā savam draugam, kas vēl jums visu labu un grib iet kopā ar jums, ko esat nodomājuši darīt.

Stratēģi apspriedušies vienojās par atbildi, un viņu visu vārdā runāja Heirisofs:

— Mēs esam nolēmuši, ja neviens mūs nekavēs atgriezties mājās, cik vien iespējams, saudzēt šo zemi, bet, ja kāds mums stāsies ceļā, cīnīties ar viņu, cik vien tas mūsu spēkos.

Tad Mitradats mēģināja hellēņus pārliecināt, ka viņiem nav iespējams izglābties, ja ķēniņš to negribēs, un stratēģi saprata, ka Mitradats ir Tisaferna sūtīts, jo kopā ar viņu, lai visu novērotu, bija arī kāds no Tisaferna uzticības vīriem. Viņi tāpēc nolēma, ka būtu labāk, ja turpmāk, kamēr būs ienaidnieku zemē, nekādas sarunas ar ienaidnieku nenotiktu, jo persieši, sākdami sarunāties ar kareivjiem, centās tos pierunāt, lai pārietu viņu pusē, un arkadieti Nīkarhu, kādu no lohagiem, viņi tiešām arī pierunāja, un tas naktī ar kādiem divdesmit saviem kareivjiem pārbēga pie persiešiem.

Pabrokastojuši hellēņi pārgāja pār Zapatas upi un devās uz priekšu četrstūra ierindā, kuras vidū bija nastu nesēji dzīvnieki un ārrindnieki. Nebija viņi vēl necik tālu nogājuši, kad atkal parādījās Mitradats ar kādiem divsimt jātniekiem un kādiem četrsimt viegli bruņotiem un ļoti ātriem strēlniekiem un lingotājiem. Viņi nāca pie hellēņiem, it kā viņiem nebūtu nekādu ļaunu nolūku, bet, pienākuši tuvāk, kā jātnieki, tā kājnieki sāka šaut ar lokiem un lingotāji lingot, un ievainoja vairākus hellēņus. Ļauni klājās arjergardam, kas nekādi nevarēja tos atvairīt, jo persieši šāva tālāk nekā Krētas strēlnieki, kuriem turklāt nebija bruņu un tāpēc vajadzēja nostāties aiz hoplītiem, arī hellēņu šķēpmeši nesvieda šķēpus tik tālu, lai ar tiem varētu trāpīt lingotājiem. Ksenofonts tāpēc nolēma ienaidniekus padzīt ar tiem hoplītiem un peltastiem, kas bija viņam arjergardā, bet uzbrūkot nevienu pašu ienaidnieku hellēņi nepanāca, jo viņiem nebija jātnieku un viņu kājnieki bēgošos persiešus nevarēja panākt, neattālinoties par daudz no pārējā karaspēka, bet tas bija bīstami. Persiešu jātnieki pat bēgot daudzus hellēņus ievainoja, jo, zirgos sēdēdami, viņi šāva, atpakaļ pagriezušies, un, cik tālu hellēņi persiešus panāca, tik pat tālu viņiem pašiem nācās ar kauju atkāpties, tā ka todien viņi nogāja ne vairāk kā divdesmit piecus stadijus, bet vakarā tomēr nonāca paredzētajos ciemos.

KSENOFONTS FORMĒ JĀTNIEKU UN LINGOTAJU VIENĪBU

KSENOFONTS FORMĒ JĀTNIEKU UN LINGOTAJU VIENĪBU

Tagad atkal neviens nezināja, ko iesākt. Heirisofs un vecākie stratēģi pārmeta Ksenofontam, ka viņš, dzīdamies ienaidniekiem pakaļ, par tālu gājis prom no ierindas, tomēr nevarējis tiem nekādi kaitēt, tikai velti devies briesmās. Noklausījies pārmetumus, Ksenofonts teica, ka tie esot dibināti, par to liecinot rezultāti.

— Tomēr, — viņš piebilda, — es biju spiests uzbrukt, jo, paliekot uz vietas, mēs cietām zaudējumus un neko tur nevarējām līdzēt. Kad devāmies uzbrukumā, tāpat neko nevarējām padarīt ienaidniekiem, bet atkāpjoties mums gāja ļoti grūti, tur jums pilnīgi taisnība. Jāpateicas tomēr dieviem, ka ienaidnieki mums neuzbruka ar ievērojamiem spēkiem, bet ar nelielu nodaļu un tā lielu ļaunumu nenodarīja, taču parādīja, kā mums trūkst. Tagad persieši šauj ar lokiem un met ar lingām no tāda attāluma, ka ne krētiešu bultas, ne mūsu šķēpi tos nevar aizsniegt. Kad mēs viņiem dzenamies pakaļ, mēs nedrīkstam tālu aiziet no ierindas, bet tad pat ātrs mūsu kājnieks nepanāks persieti, kas atrodas no viņa bultas šāviena attālumā. Ja gribam viņus atvairīt un panākt, lai viņi nevarētu mums ceļā nodarīt lielus zaudējumus, tad mums nekavējoties un tūlīt vajadzīgi lingotāji un jātnieki. Esmu dzirdējis, ka mūsu karaspēkā esot rodieši un lielākā daļa no viņiem protot mest ar lingu, un viņi metot pat divreiz tālāk nekā persiešu lingotāji, jo tie, mezdami akmeņus dūres lielumā, tālu nevar aizmest, bet rodieši protot mest arī svina lodes. Ja nu mēs noskaidrosim, kas no viņiem grib pārdot lingu, un par to samaksāsim, un tāpat ari samaksāsim tam, kas apņemsies pagatavot jaunu lingu, bet tos, kas būtu ar mieru iestāties lingotāju vienībā, atbrīvosim no dažiem citiem pienākumiem, tad varbūt atradīsies diezgan daudzi, kas būs mums noderīgi.

Es zinu arī, ka mums ir zirgi. Daži ir man, citi kādreiz piederēja Klearham, daudzi ari kā kara laupījums nes tagad nastas. Ja mēs no visiem tiem atlasīsim jātniekiem derīgos, to vietā dosim citus nastu nesējus un šiem jājamzirgiem sameklēsim visu vajadzīgo, varbūt tad arī tie bēgošajiem persiešiem sagādās lielas nepatikšanas.

Arī šo priekšlikumu pieņēma.

Vēl tai pašā naktī pieteicās kādi divsimt lingotāji, bet nākamajā dienā kādus piecdesmit zirgus un vīrus atzina par derīgiem jātnieku dienestam. Zirgiem un jātniekiem sagādāja arī ādas vai metāla krūšu bruņas, bet par hiparhu (jātnieku priekšnieku) iecēla atēnieti Likiju.

MITRADATS UZBRŪK

MITRADATS UZBRŪK

Hellēņi, todien atpūtušies un nākamajā dienā agrāk piecēlušies, devās tālāk, jo viņiem vajadzēja iziet pa kādu aizu un viņi baidījās, ka tur var uzbrukt ienaidnieki. Kad viņi bija pa to izgājuši, atkal parādījās Mitradats ar kādiem tūkstoš jātniekiem un četrtūkstoš strēlniekiem un lingotājiem. Tos viņš bija lūdzis un dabūjis no Tisaferna, solīdamies, ka tad uzveikšot hellēņus. Augstu viņš hellēņus nevērtēja, jo iepriekšējā uzbrukumā, cīnīdamies ar mazākiem spēkiem, nebija cietis nekādus zaudējumus un bija pārliecināts, ka ienaidniekiem tie bijuši lieli.

Kad hellēņi jau bija no aizas kādus astoņus stadijus, tiem ar saviem ļaudīm sekoja arī Mitradats. Hellēņu peltastiem un hoplītiem, kuriem vajadzēja doties uzbrukumā, tas jau bija paziņots, un jātniekiem bija aizrādīts drosmīgi vajāt ienaidniekus, jo viņiem sekošot pietiekami speķi. Kad Mitradats jau bija hellēņus panācis un uz viņiem jau lidoja akmeņi un bultas, hellēņiem deva ar tauri signālu, un tūlīt devās triecienā, kam tas bija teikts, un viņiem sekoja arī jātnieki. Persieši, triecienu nenogaidījuši, bēga atpakaļ uz aizu. Viņus vajājot, hellēņi nogalināja daudz kājnieku un aizā sagūstīja kādus astoņpadsmit jātniekus.

TISAFERNS SEKO GRIEĶIEM UZ PĒDĀM

TISAFERNS SEKO GRIEĶIEM UZ PĒDĀM

Cietuši šādu neveiksmi, ienaidnieki vairs neparādījās, un hellēņi, mierīgi iedami visu pārējo dienas daļu, nonāca pie Tigras upes, kur bija kāda liela drupās sagrauta pilsēta, ko sauca par Larisu.10 No Larisas nogājuši viena pārgājienā sešus parasangus, viņi atkal nonāca pie kādas_ lielas pilsētas drupām, kuru sauca par Mespilu, un, tālāk dodamies, vienā dienā nogāja četrus parasangus. Šai pārgājienā parādījās Tisaferns ar lielu karaspēku — ar saviem jātniekiem un ar Oronta pulkiem, kurš bija apprecējis ķēniņa meitu, un ar tiem barbaru kareivjiem, ar kuriem Kīrs bija sācis savu karagājienu, viņam bija vēl arī kareivji, ar kuriem ķēniņa brālis bija nācis ķēniņam palīgā, un tie, kurus viņam bija devis ķēniņš. Pienācis klāt, Tisaferns daļu no saviem ļaudīm paturēja hellēņu aizmugurē, citiem pavēlēja izvirzīties viņu flangos, bet uzbrukt tomēr neiedrošinājās, negribēdams riskēt, taču pavēlēja šaut ar lokiem un sviest ar lingām akmeņus. Tad rodieši, izgājuši uz priekšu, sāka lingot un strēlnieki šaut, un neviens neaizšāva un neaizsvieda garām — pat ar nodomu tas nebūtu viegli, tik daudz bija persiešu. Tisaferns tagad ātri atkāpās, kur viņu vairs nesniedza bultas un lingu lodes, un viņa karaspēks tāpat.

Visu to dienu hellēņi turpināja iet uz priekšu, un persieši viņiem sekoja. Šaudami un lingodami barbari neko nevarēja kaitēt, jo rodieši svieda tālāk par persiešu lingotājiem un strēlniekiem.

Persiešu bultas ir lielas, un krētieši tās, kuras dabūja rokā, varēja labi lietot, un tā viņi iztika ar ienaidnieku bultām. Hellēņi atrada ciemos arī daudz stiegru lokiem un svina lingām. Un, kad šai dienā viņi apmetās dažos ciemos, kas viņiem gadījās pa ceļam, barbari, kas tālcīņā izrādījās daudz vājāki, atkāpās. Nākamajā dienā hellēņi palika turpat un gādāja sev pārtiku, kuras šais ciemos bija daudz. Tad viņi devās pa līdzenumu tālāk, un Tisaferns, viņus nemitīgi apšaudīdams, sekoja. Piektajā gājiena dienā hellēņi ieraudzīja kādu no ķēniņa pilīm un tās apkaimē daudzus ciemus. Ceļš turp gāja pa augstu pakalnu grēdu, kas atzarojās no kalna, uz kura atradās ciemi.

Ieraudzījuši kalnus, hellēņi priecājās, viņu ienaidnieki taču bija jātnieki, bet, kad, tālāk dodamies, viņi uzgāja pirmajā pakalnā un devās no tā lejā, lai ietu augšā nākamajā, barbari, savukārt tikuši augšā, sāka, pātagu cirtienu mudināti, mest lejup šķēpus, lingot un šaut ar lokiem. Daudzus viņi ievainoja un piespieda viegli bruņotos hellēņus meklēt patvērumu aiz hoplltu ierindas, tā ka visu to dienu lingotāji un strēlnieki, atspiesti ārrindnieku barā, bija pilnīgi bez kādas nozīmesl1. Šādā nelaimē hellēņi mēģināja uzbrukt, bet smagajā bruņojumā viņi tikai lēni varēja tikt kalnā augšā, ienaidnieki turpretim ātri vien bija prom, un, kad uzbrucēji nāca atpakaļ pie pārējā karaspēka, atkārtojās tas pats. Tas pats notika arī pie otra pakalna, tāpēc pie trešā viņi nolēma neiet ātrāk lejā, pirms kalnu, kas atradās no viņiem pa labi, nebūs ieņēmuši peltasti. Tagad, kad peltasti atradās augstāk nekā persieši, tie vairs neuzdrošinājās uzbrukt, kad hellēņi devās lejā, jo baidījās, ka peltasti tos varētu nogriezt un ienaidnieki tad būtu tiem abās pusēs. Tā viņi gāja visu dienas atlikušo daļu: galvenie spēki pa pakalniem un pa ceļu, peltasti līdztekus tiem augstāk pa kalnu, līdz nonāca ciemos. Tur viņiem bija vajadzīgi astoņi ārsti, jo daudzi bija ievainoti.

Viņi palika tur trīs dienas — pa daļai ievainoto dēļ, pa daļai tāpēc, ka netrūka pārtikas: miltu, vīna un daudz miežu zirgiem. To visu bija licis sagādāt šī novada satraps. Ceturtajā dienā viņi devās lejup līdzenumā. Kad viņiem tagad atkal sāka sekot Tisaferns ar savu karaspēku, nepieciešamība viņus spieda apmesties nometnē pirmajā ciemā, kas gadījās ceļā, un neiet tālāk, pastāvīgi atvairot uzbrukumus, jo daudzi no viņiem tagad vairs nebija kaujas spējīgi — ievainotie, viņu nesēji un tie, kuriem bija jānes ievainoto un viņu nesēju ieroči.

Kad hellēņi bija apmetušies ciemā, persieši, pie tā pienākuši, sāka tālcīņu, kurā hellēņi bija ievērojamā pārsvarā, jo atvairīt uzbrukumu ciemam ir pavisam kas cits nekā gājiena laikā cīnīties ar pretinieku uzmākšanos. Tad pienāca vakars, un ienaidniekiem bija laiks atiet, jo viņi nekad neapmetās nometnē tuvāk par sešdesmit stadijiem no hellēņiem, baidīdamies, ka tie naktī varētu viņiem uzbrukt, jo naktī persiešu karaspēks neder nekam. Viņu zirgi tad ir piesieti un pa lielākai daļai arī sapīti, lai, kaut kā atraisījušies, neaizklīstu. Kad saceļ trauksmi, persiešu kareivim ir jāuzliek zirgam sega un iemaukti, pašam jāapliek krūšu bruņas un jāuzkāpj zirgā. Nakts trauksmes laikā tas viss nemaz nav tik viegli izdarāms, tāpēc arī viņi apmetās nometnē tālāk no hellēņiem.

Hellēņi, redzēdami, ka persieši gatavojas atkāpties un nodod cits citam šādu pavēli, tā deva savukārt signālu sakravāties, ka arī ienaidnieki to varēja dzirdēt. Tad persieši kādu laiku kavējās ar atkāpšanos, bet, kad kļuva jau diezgan vēls, devās prom, jo tiem likās, ka nebūtu prātīgi naktī doties ceļā un apmesties nometne. Hellēņi, redzēdami, ka persieši tiešām iet prom, arī paši sakravājušies izgāja no nometnes un nogāja kādus sešdesmit stādi jūs, un tā starp abiem karaspēkiem radās tāda atstarpe, ka ne nākamajā, ne arī trešajā dienā ienaidnieki nebija redzami, bet ceturtajā viņi, aizgājuši pa nakti priekšā, ieņēma kāda kalna nogāzi pie paša ceļa, pa kuru hellēņiem bija jāiet un kurš veda lejā uz līdzenumu.

Kad Heirisofs redzēja, ka kalna nogāze ieņemta, viņš lika paziņot Ksenofontam, ka tam ar peltastiem no arjergarda jāiznāk uz priekšu. Ksenofonts tomēr peltastus neatveda, jo ieraudzīja nākam Tisafernu ar visu viņa karaspēku, bet pats, piejājis pie Heirisofa, jautāja:

— Kāpēc tu liki mani saukt?

— Vai tad tu neredzi, — atteica Heirisofs, — kalna nogāze pie ceļa, kas iet lejā, ieņemta, mēs netiekam garām, ja viņus no tās nepadzenam. Bet kāpēc tu neņēmi līdz peltastus?

Ksenofonts atbildēja, ka nav atradis par iespējamu, ienaidniekiem tuvojoties, tā vājināt arjergardu, bet tagad vajagot padomāt, viņš piebilda, kā persiešus dabūt prom. Tad viņš pamanīja, ka kalna galotne stāvi paceļas tieši blakus hellēņu karaspēkam, bet no tās iet taka uz nogāzi, kur atradās ienaidnieki.

—   Heirisof, — viņš teica, — labākais būtu doties pēc iespējas ātrāk uz kalna galotni, ja mēs to ieņemtu, viņi nevarētu vairs mums aizsprostot ceļu. Paliec, ja gribi, pie karaspēka, un es iešu ieņemt virsotni, bet, ja tu gribi iet, tad es palieku šeit.

—   Es tev dodu iespēju izvēlēties, — teica Heirisofs, — dari, kā gribi.

Tad Ksenofonts teica, ka, būdams jaunāks, viņš izvēloties iet, un lūdza dot kareivjus no avangarda, jo līdz arjergardam esot tālu, un Heirisofs deva viņam avangarda peltastus un tiem vēl pievienoja peltastus no ierindas vidus. Doties līdzi Ksenofontam viņš pavēlēja arī trīssimt izlases vīriem, kas viņam avangardā bija paredzēti sevišķiem uzdevumiem.

Tad viņi devās kalnā, cik ātri vien varēdami, bet persieši kalna nogāzē, pamanījuši, ka hellēņi iet uz kalna virsotni, lūkoja aizsteigties priekšā. Skaļi kliedza hellēņi, mudinādami savējos, skaļi savējos mudināja arī Tisaferna karaspēks, bet Ksenofonts, jādams gar hellēņiem, tiem uzsauca:

— Kareivji, zināt, ka tagad jūs cīnāties, lai redzētu atkal Helladu, lai redzētu savus bērnus un sievas, vēl tikai īsu brīdi sasprindziniet spēkus, lai pārējo ceļu veiktu bez kādām cīņām!

Tad sikionietis Soterids, viņam atbildēdams, izsaucās:

— Mēs neesam vienādā stāvoklī, Ksenofont! Tu sēdi zirgā, bet man ar beidzamajiem spēkiem jāstiepj šis smagais vairogs.

To dzirdēdams, Ksenofonts nolēca no zirga, izgrūda Soteridu no ierindas un, paņēmis viņa vairogu, devās kalnā augšā, cik ātri vien varēdams. Tā kā viņam bija jātnieka krūšu bruņas12 , tad viegli tas nebija. Priekšējos viņš mudināja pasteigties, beidzamos neatpalikt, kaut gan pašam bija ļoti grūti tikt citiem līdz. Bet kareivji svieda Soteridam ar akmeņiem, sita un lamāja to, līdz beidzot piespieda ņemt atkal savu vairogu un iet kopā ar viņiem. Ksenofonts tad kāpa zirgā un jāja, kamēr jāt vēl bija iespējams. Kad jāšus tikt uz priekšu vairs nevarēja, viņš atstāja zirgu un devās kalnā kājām. Un hellēņi nonāca kalna virsotnē ātrāk nekā persieši.

Tad barbari bēga, kā nu katrs varēja, un hellēņi ieņēma kalna virsotni. Tisaferns un Ariajs ar visu savu karaspēku aizgāja pa eitu ceļu, bet Heirisofs ar savējiem nogāja lejā līdzenumā un apmetās kādā ciemā, kur bija visa laba pārpilnība: šajā līdzenumā pie Tigras upes ari citos ciemos visa kā bija diezgan.

Jau pret vakaru līdzenumā piepeši parādījās ienaidnieki un nogalināja vairākus no tiem hellēņiem, kas bija izklīduši pa apkārtni laupīt. Šeit hellēņi ieguva daudz ganāmpulku, kurus iezemieši steigā cēla pāri upei. Tisaferns ar saviem ļaudīm tagad sāka dedzināt ciemus, un daudzi hellēņi bija ļoti nobažījušies, ka nu viņiem nebūs kur ņemt pārtiku, ja persieši tā dedzinās.

Kad Heirisofs ar nolaupītajiem ganāmpulkiem nāca atpakaļ, arī Ksenofonts jau bija no kalniem lejā. Jādams pa nometni, viņš sastapa tos, kas atgriezās ar lopiem, un tiem uzsauca:

—    Hellēņi, vai jūs redzat, persieši jau atzīst, ka šī zeme ir mūsu. Viņi, kas, pamieru slēdzot, centās panākt, lai mēs nededzinātu ķēniņa ciemus, tagad paši to dara, it kā tie jau piederētu citiem. Bet, ja viņi paši sev kaut kur atstāj pārtiku, tad viņiem būs jāredz, ka ari mēs turp ejam. Tāpēc, Heirisof, man šķiet, mums būtu jāsargā šie ciemi kā mūsu pašu īpašums no dedzinātājiem.

—    Es gan tā nedomāju, — teica Heirisofs, — bet dedzināsim arī mēs, tā viņi drīzāk metīs mieru.

Iekārtojušies savās teltīs, kareivji sāka gatavot vakariņas, bet stratēģi un lohagi sanāca uz apspriedi.

Nebija vairs uz ko cerēt. Vienā pusē augsti kalni, otrā tik dziļa upe, ka ar šķēpu nevarēja aizsniegt dibenu. Neviens nezināja, ko iesākt. Tad pie hellēņu vadoņiem pienāca kāds rodietis un teica:

— Es apņemos, hellēņi, jūs pārvest, ja sagādāsiet visu, kas man vajadzīgs, un dosiet talantu atalgojuma.

Kad viņam jautāja, kas tad vajadzīgs, rodietis atbildēja:

— Divtūkstoš ādas maisu. Es redzu, ka jums ir daudz lopu: aitas, kazas, govis un ēzeļi. Ja jūs tiem nodīrāsiet ādu un to piepūtīsiet, tad nebūs grūti iekārtot pāreju. Vajadzīgas arī nastu nesēju dzīvnieku siksnas, ar ko sasiet kopā ādas maisus. Piesējis katram maisam akmeņus un iegremdējis tos kā enkurus ūdenī, es šāda tilta vienu galu piesiešu šajā krastā, otru pārvilkšu pāri upei un piesiešu tur, tad maisus noklāšu ar zariem un uzbēršu virsū zemes. Es jums noteikti varu apgalvot, ka tāds tilts nenogrims, jo katrs maiss var nest divus vīrus. Arī kājas kareivjiem neslīdēs, uz maisiem taču būs zari un zeme.

Stratēģi šādu izdomu atzina par ļoti asprātīgu, bet neizpildāmu, jo upes otrā krastā bija daudz jātnieku, kas jau tūlīt pašā sākumā neko tamlīdzīgu nepieļautu.

Nākamajā dienā hellēņi gāja atpakaļ uz nenodedzinātiem ciemiem, nodedzinājuši tos, kurus viņi atstāja. Ienaidnieki nesekoja, tikai novēroja un, kā likās, bija nesaprašanā, kurp viņi ies un ko nodomājuši darīt. Tad kareivji devās sagādāt pārtiku, bet stratēģi atkal sanāca kopā un sāka izjautāt atvestos gūstekņus par visiem apkārtējiem novadiem — kāds katrs no tiem esot. Gūstekņi stāstīja, ka ceļš uz dienvidiem ejot uz Babilonu un Mēdiju, pa to hellēņi esot atnākuši. Ceļš uz austrumiem vedot uz Sūzām un Ekbatānām, kur ķēniņš uzturoties vasarā. Ja viņi pāriešot pār upi un iešot uz rietumiem, tad nonākšot Līdijā un Jonijā, bet uz ziemeļiem ceļš ejot pa kalniem un kardūhu zemi. Kardūhi dzīvojot kalnos, esot kareivīgi ļaudis un neatzīstot ķēniņa varu. Kādreiz viņu zemē iebrukušas divpadsmit miriādes ķēniņa karaspēka un neviens neesot atgriezies, tik mežonīgi esot viņu kalni. Dažreiz tomēr kardūhi slēdzot līgumu ar persiešu satrāpu līdzenumā un tad persieši ejot uz viņu zemi un viņi nākot pie persiešiem.

Dabūjuši to zināt, stratēģi sadalīja atsevišķās grupās tos, kas teicās zinām ceļu vienā no šiem virzieniem, bet neko neteica, kurp viņi nodomājuši iet. Viņiem likās, ka vajadzēšot iet pa kalniem uz kardūhu zemi, jo gūstekņi teica, ka, izgājuši tai cauri, nonākšot Armēnijā, lielā un bagātā novadā, kuru pārvaldot Oronts, bet no turienes, apgalvoja gūstekņi, nebūšot vairs grūti doties, kurp vien viņi gribēšot.

Tad viņi upurēja, lai varētu nekavējoties iet tālāk, ja tas būtu vajadzīgs. Viņi bažījās par kalnu pāreju, baidījās, ka ienaidnieki varētu aizsteigties priekšā un to ieņemt, tāpēc deva pavēli paēst, tad sagatavoties ceļam un atpūsties, lai varētu tūlīt, kad dos signālu, atkal iet.

__________________

1 Tas ir pārspīlējums, taisnība tomēr, ka uzvaras gadījumā visvairāk ienaidnieku nogalināja jātnieki, vajādami bēgošos.

2 Zevs-Ķēniņš nav gluži tas pats, kas ķēniņš Zevs. Zevs-Ķēniņš (tāpat kā, piemēram, Zevs-Glābējs) uzsver vienu no dievības daudzajiem aspektiem, šai gadījumā valdonību.

3 Persiešiem nav metāla bruņu.

4 Protams, lai valkātu auskarus, ko grieķi nekad nedarīja. Izlikdamies par grieķi, Apollonids auskarus vairs nevalkāja.

5 Šķavas svarīga brīdī tika atzītas par labu zīmi.

6 Ksenofonts šeit atgādina atēniešu uzvaru pār persiešiem Maratonas kauja 490. g . pirms m. ē.

7 Kserksa floti grieķi sakāva pie Salaminas 480. g . pirms m. ē. un sauszemes pulkus pie Platajām 479. g . pirms m. ē.

8 Senajām tautām nebija seglu, tie radās tikai viduslaikos, tāpēc zirga mugurā grieķu jātnieki jutās daudz nedrošāk nekā, piemēram, viduslaiku bruņinieki, kas varēja pretiniekam dot spēcīgu triecienu ar pīķi un nenovelties no zirga.

9 Gandrīz katram grieķu smagi bruņotajam kājniekam (hoplītam) bija savs kalps, kas nesa viņa bruņojumu un viņu apkalpoja. Karaspēkam sekoja arī zināms skaits amatnieku un citu ārrindnieku.

10 Larisa un Mespila ir kādreiz tik varenās Asīrijas lielvalsts galvaspilsētas Ninīves drupas. Ninīvi 612. gadā pirms mūsu ēras sagrāva mēdieši un babilonieši.

11 Ienaidnieki svieda un šāva no augšas uz leju, tātad šoreiz tālāk nekā hellēņi.

12 Jātniekiem bija smagākas bruņas nekā kājniekiem.

CETURTĀ GRĀMATA

CETURTĀ GRĀMATA

Kas notika karagājiena laikā līdz kaujai un kas pēc kaujas pamiera laikā, kuru noslēdza ķēniņš un ar Ķīru atnākušie hellēņi, un kas pēc tam, kad ķēniņš un Tisaferns lauza pamieru un persiešu karaspēks sāka ar hellēņiem cīņu, tiem pastāvīgi sekodams, par to stāstīts iepriekšējās grāmatās.

KARDŪHI NESAŅEM VIESMĪLĪGI NELOGTOS CIEMIŅUS

KARDŪHI NESAŅEM VIESMĪLĪGI NELOGTOS CIEMIŅUS

Bija laikam jau beidzamā naktssardze1 un līdz gaismai palicis tikai tik daudz laika, ka hellēņi tumsā vēl varēja pāriet pāri līdzenumam, kad tika dots signāls un viņi piecēlušies devās ceļā un, dienai austot, nonāca līdz kalnājam. Pa priekšu gāja Heirisofs ar savu izlases nodaļu un visiem viegli bruņotajiem. Ksenofonts veda arjergardu, kurā bija tikai hoplīti, bet neviena viegli bruņotā, jo nebija, šķiet, ko baidīties, ka karaspēkam, kas dodas augšā kalnā, kāds varētu uzbrukt no muguras, un, pirms kardūhi kaut ko pamanīja, Heirisofs jau bija augšā. Tad viņš devās tālāk uz ciemiem kalnu ielejās un nogāzēs, un viņam sekoja tie hellēņi, kas bija jau tikuši augšā, bet kardūhi, atstājuši savas mājas, ar sievām un bērniem bēga uz kalniem. Pārtikas šeit varēja atrast daudz, un daudz bija arī namos vara trauku un citu priekšmetu. Hellēņi neko neaiztika, saudzēja un nevajāja arī iedzīvotājus, cerēdami, ka kardūhi, būdami ķēniņa ienaidnieki, ļaus tiem kā draugiem iziet caur savu zemi. Pārtiku viņi tomēr ņēma, kur vien tik varēja dabūt, bez tās viņi taču nevarēja iztikt. Kardūhi nemaz neklausījās, ja kāds kaut ko sauca, un neizrādīja ne mazāko labvēlību.

Kad beidzamie hellēņi jau tumsā nāca lejā uz ciemiem (ceļš bija tik šaurs, ka uziešana kalnājā un nonākšana lejā aizņēma vienu dienu), kardūhi uzbruka pašiem pēdējiem hellēņiem, dažus nogalināja, dažus ievainoja ar bultām un akmeņiem; daudz viņu nebija, jo hellēņi viņus bija pārsteiguši pilnīgi negaidot. Ja kardūhu būtu bijis vairāk, tad varēja iet bojā liela karaspēka daļa. Šo nakti viņi pavadīja ciemos, bet kardūhi aizdedza visapkārt kalnos daudz sārtu. Tas nozīmēja, ka iebrukuši ienaidnieki.

Gaismai austot, hellēņu stratēģi un lohagi, kopā sanākuši, nolēma iet tālāk tikai ar pašiem vajadzīgākajiem un labākajiem nastu nesējiem dzīvniekiem, bet pārējos atstāt. Atstāt nolēma arī visus pēdējā laikā sagūstītos, jo nastu nesēji dzīvnieki un gūstekņi viņus stipri kavēja. To uzraudzībai vajadzēja daudz ļaužu, kas bija jāņem no ierindas, divreiz vairāk bija jāsagādā arī pārtika, kuras nešanai atkal vajadzēja daudz cilvēku. Šo lēmumu viņi lika saucējiem izziņot izpildīšanai.

Kad hellēņi pabrokastojuši devās tālāk, stratēģi nostājās kādā šaurā vietā un, ja atrada kaut ko, kas nebija atstāts pēc pavēles, ņēma to nost, un tā viņi gāja to dienu, dažreiz cīnīdamies, dažreiz nesastapdami nekādu pretestību. Nākamajā dienā bija stiprs vējš ar lietu, vajadzēja tomēr iet tālāk, jo pārtikas bija palicis maz. Avangardu veda Heirisofs, arjergardu — Ksenofonts. Ienaidnieki todien neatlaidīgi uzbruka un, tā kā ceļš gāja pa šaurām vietām, tuvu pienākuši, šāva ar lokiem un meta ar lingām akmeņus. Hellēņi bija spiesti doties pret viņiem uzbrukumā un tad atkal atiet atpakaļ un tā tikai lēnām varēja tikt uz priekšu. Kad ienaidnieki stipri uzbruka, Ksenofonts bieži sūtīja ziņu avangardam apstāties, un Heirisofs, šādu ziņu saņēmis, parasti viņu uzgaidīja, bet tad reiz neapstājās, steidzās ātri uz priekšu un deva rīkojumu sekot. Bija skaidrs, ka kaut kas noticis. Iet un izzināt šādas steigas iemeslus nebija laika, un tā arjergardam bija tik ātri jāseko pārējiem, ka tas jau sāka atgādināt bēgšanu. Tur krita krietns vīrs lakonietis Dionims. Bulta, iz-urbusies cauri viņa vairogam un ādas vamzim, bija iestrēguši plaušās; kādam arkadietim bulta izgāja cauri galvai.

CIŅA PAR GRŪTU KALNU PĀREJU

CIŅA PAR GRŪTU KALNU PĀREJU

Kad hellēņi nonāca apmetnē, Ksenofonts tūlīt nekavēdamies devās pie Heirisofa un pārmeta, ka tas neesot apstājies un tā arjergardam nācies, gandrīz vai bēgot, cīnīties. Krituši divi krietni vīri, un viņi nevarējuši tos ne paņemt līdz, ne apglabāt.

—    Paskaties uz kalniem, — viņam atteica Heirisofs. — Redz, cik tie nepārejami. Šis stāvais ceļš, ko tu tur redzi, ir vienīgais, un uz tā liels bars ļaužu, kas, to ieņēmuši, neļaus mums tikt pāri. Tāpēc es ari steidzos un tevi negaidīju, cerēdams aizsteigties ienaidniekiem priekšā un ieņemt pāreju. Ceļveži, kas mums ir, saka, te cita ceļa neesot.

—    Bet man, — teica Ksenofonts, — ir divi vīri. Kad ienaidnieki mums mācās virsū, mēs ierīkojām slēpni, kur paši varējām mazliet atvilkt elpu. No tā uzbrukuši, dažus no viņiem nogalinājām, dažus pacentāmies tieši tāpēc saņemt dzīvus, lai mums būtu ceļveži, kas pazīst šo apgabalu.

Gūstekņus tūlīt atveda un katru atsevišķi nopratināja, vai viņi nezinot bez tā ceļa, kuru no šejienes varot redzēt, vēl kādu citu. Viens no gūstekņiem sacīja, ka nezinot, kaut gan viņam draudēja ar briesmīgu nāvi, un, tā kā viņš neko derīgu nepateica, viņu nogalināja otra acu priekšā. Dzīvs palikušais teica, ka pirmais neko negribējis pastāstīt, jo viņam pārejas otrā pusē dzīvojot izprecēta meita. Pats viņš apsolījās vest hellēņus pa tādu ceļu, pa kuru varēšot iet arī nastu nesēji dzīvnieki. Kad viņam jautāja, vai šajā ceļā neesot kāda grūti pārejama vieta, viņš teica, ka esot kāds kalns; ja to iepriekš neieņemšot, tad garām tam netikšot.

Tad nolēma sasaukt peltastu un hoplltu lohagus, pastāstīt, kāds pašlaik stāvoklis, un jautāt, kurš no viņiem gribētu pierādīt, ka tiešām ir krietns vīrs, un labprātīgi pieteikties bīstamam gājienam. No hoplitiem tad pieteicās divi arkadieši — Aristonims un Agasijs2 , sacenšoties ar viņiem, Kallimahs (arī arkadietis) teica, ka gribot iet ar brīvprātīgajiem no visa karaspēka.

— Es, — viņš teica, — esmu pārliecināts, ka manā vadībā labprāt nāks līdz daudzi no jaunākajiem ļaudīm.

Tagad jautāja, vai negribētu piedalīties arī kāds no viegli bruņoto taksiarhiem. Pieteicās hijietis Aristejs, kas jau daudzas reizes tādos pasākumos bija izrādījies hellēņiem īsti noderīgs.

Bija jau vakars, un stratēģi viņiem lika paēst un tad iet. Sasējuši ceļvedi, deva to līdz un norunāja, ka viņi, ja izdosies nokļūt kalnā, visu nakti tur paliks, bet, gaismai austot, dos signālu ar tauri un uzbruks no augšas tiem, kas ieņēmuši visiem redzamo ceļu. Pārējie hellēņi steigsies tad palīgā, cik ātri vien varēdami. Kad tas bija norunāts, kādi divtūkstoš vīri, stipram lietum līstot, devās ceļā, bet Ksenofonts ar arjergarda kareivjiem gāja uzbrukumā pa parasto ceļu, lai ienaidnieki tiem piegrieztu visu vērību un nemaz nepamanītu tos, kas bija izgājuši, lai nokļūtu viņiem aizmugurē. Kad Ksenofonts ar saviem kareivjiem bija nonācis pie aizas, pa kuru gāja ceļš, barbari sāka laist no augšas akmeņus, tik lielus kā vezums un pat lielākus, kas, triekdamies pret klintīm, sašķīda gabalos, tā ka tālāk tikt nekādi nebija iespējams. Daži lohagi, nevarēdami tikt uz priekšu pa šo ceļu, mēģināja rast kādu citu iespēju, un tā tas turpinājās līdz tumsai. Tad, būdami pārliecināti, ka ienaidnieki nepamanīs nelienu atkāpšanos, viņi gāja paēst vakariņas, bet daži pat nebija vēl brokastojuši. Visu to nakti ienaidnieki bez apstājas laida lejā akmeņus, par ko liecināja nemitīgā dārdoņa.

Bet tie hellēņi, kas, ceļveža vesti, bija apgājuši ienaidniekus, pārsteidza kādu sargposteni sēžam pie ugunskura. Dažus viņi nogalināja, citi aizbēga. Viņi paši tur palika, it kā būtu jau nokļuvuši kalnā, bet tā tas nebija, kalns bija vēl augstāk, turp veda tā taka, pie kuras bija sēdējuši sargkareivji. Tomēr arī no šejienes varēja uzbrukt ienaidniekiem, kas bija ieņēmuši ceļu lejā, un viņi palika tur visu nakti. Kad sāka aust gaisma, hellēņi, klusām sakārtojušies, devās pret ienaidniekiem, un, tā kā bija migla, tie viņus pamanīja tikai tuvu pienākušus. Tagad, kad viņi cits citu jau redzēja, atskanēja taures signāls un hellēņi ar kaujas saucienu metās triecienā. Barbari cīņā nemaz neielaidās, bet bēga un atstāja pāreju. No viņiem krita tikai daži, jo viņi bija viegli bruņoti. Arī Heirisofa kareivji, dzirdēdami taures signālu, tūlīt devās uz pāreju. Citi stratēģi ar saviem ļaudīm gāja bez ceļa, kur nu katram gadījās būt, un, rāpdamies augšā kā varēdami, vilka cits citu aiz šķēpiem. Viņi arī pirmie nonāca pie tiem, kas bija ieņēmuši kalnu.

NEMITĪGAS CĪŅAS TĀLĀK PA KARDŪHU KALNIEM

NEMITĪGAS CĪŅAS TĀLĀK PA KARDŪHU KALNIEM

Ksenofonts ar pusi no arjergarda gāja pa to pašu ceļu, pa kuru hellēņus bija vedis ceļvedis, jo jūga dzīvniekiem tas bija vienīgais ceļš. Otra arjergarda puse bija novietota galvenās kolonnas beigās. Tā ejot, viņi nonāca pie kāda pakalna, ko bija ieņēmuši ienaidnieki un kas pacēlās pāri ceļam. Ienaidniekus vajadzēja no pakalna padzīt, citādi Ksenofonta kolonna būtu nogriezta no pārējiem hellēņiem. Tāpēc, uzmudinājuši cits citu, kareivji devās uzbrukumā trieciena lohos.3 Pakalnam viņi tomēr neuzbruka no visām pusēm, bet atstāja kardūhiem izeju tam gadījumam, ja tiem rastos patika bēgt. Kamēr hellēņi, kā nu katrs varēdams, devās augšā pakalnā, barbari šāva uz tiem ar lokiem un meta ar lingām akmeņus, tuvcīņā tomēr neielaidās, bet, atstājuši šo uzkalnu, bēga. Pagājuši gabalu tālāk un ieraudzījuši sev priekšā kādu citu ienaidnieku ieņemtu pauguru, hellēņi taisījās tam atkal uzbrukt, bet Ksenofontam ienāca prātā, ka nevar atstāt bez aizsardzības nupat atkaroto pakalnu. Ienaidnieki taču varētu to atkal ieņemt un tad sagrābt garām ejošos jūga dzīvniekus, jo ceļš bija šaurs un kolonna izstiepusies ļoti gara. Tāpēc viņš atstāja uz šī pakalna dažus lohus, bet ar pārējiem kareivjiem devās pret nākamo, kuru ieņēma gluži tāpat.

Aiz šiem diviem bija vēl trešais — daudz stāvāks pakalns. Tā pakājē naktī hellēņu brīvprātīgie bija uzbrukuši kardūhu sargpostenim. Kad hellēņi bija pienākuši pie šī uzkalna, barbari to bez cīņas atstāja. Visi par to brīnījās un sprieda, ka barbari tā darījuši, baidīdamies no ielenkuma, bet viņi no kalna redzēja, kas notiek hellēņu aizmugurē, un steidzās turp. Ksenofonts ar jaunākajiem kareivjiem uzkāpa tagad pakalnā, pavēlējis pārējiem lēnām iet uz priekšu, lai viņiem varētu pievienoties pēdējie lohi un tad visi, nogājuši lejā līdzenumā, tur apmestos. Šai brīdī piesteidzās pirmā pakalna aizsardzībai atstātais lohags Arhagors un teica, ka viņi padzīti no pakalna, ka krituši lohagi Kēfisodors un Amfikrats un visi citi, kas nav varējuši nolēkt no klints un atbēgt pie arjergarda.

To panākuši, barbari apmetās uz pretējā pakalna, un Ksenofonts sāka sarunas ar tulka palīdzību par kritušo izdošanu. Kardūhi apsolīja tos izdot, ja hellēņi nededzināšot viņu mājas, un Ksenofonts tam piekrita. Kamēr notika šīs sarunas un hellēņi turpināja iet uz priekšu, sanāca visa šī apvidus kardūhi, un, kad Ksenofonts ar saviem ļaudīm nāca no pakalna lejā, lai pievienotos pārējiem, kas jau bija apmetušies līdzenumā, liels bars barbaru, skaļi kliegdami, steidzās šai pakalnā augšā un, sasnieguši tā virsotni, laida hellēņiem virsū lielus akmeņus un kādam kareivim sadragāja kāju. Ksenofontu tur tad atstāja viņa vairognesējs, bet tad piesteidzās kāds hoplīts Eurilohs un, segdams kā sevi, tā Ksenofontu ar savu vairogu, palīdzēja nokļūt drošībā. Arī pārējie nokļuva pie savējo kaujas ierindas.

Tagad visi hellēņi bija atkal apvienojušies un iekārtojās lielos un skaistos namos, kur pārtikas bija papilnam. Vīna bija tik daudz, ka to glabāja zemē izraktās izbalsinātās tvertnēs. Ksenofonts un Heirisofs panāca, ka, atlaizdami ceļvedi, viņi dabūja savu kritušo līķus. Lohagi bija miruši kā krietni vīri, un viņiem, cik vien tas bija iespējams, tika parādīts viss pienācīgais gods.

Nākamajā dienā hellēņi devās bez ceļveža tālāk. Kardūhi turpināja viņiem uzbrukt un, kur vien bija kāda šaurāka vieta, to ieņēma un nelaida hellēņus tālāk. Kad kardūhi tā stājās pretī avangardam, Ksenofonts ar arjergardu devās uz priekšu un centās nokļūt augstāk kalnos nekā tie, kas bija ieņēmuši šaurumu, un tā atbrīvot ceļu. Kad ienaidnieki turpretim uzbruka arjergardam, Heirisofs nāca palīgā, savukārt centās tikt augstāk par kardūhiem un padzīt tos no šaurās vietas. Tā viņi viens otram palīdzēja un ļoti viens par otru rūpējās. Gadījās arī, ka barbari, būdami ļoti veikli un kustīgi, sagādājuši lielas nepatikšanas hellēņiem, kad viņi devās kalnā augšā, tāpat mācās viņiem virsū, kad viņi gāja no kalna lejā, un bēgt tie sāka tikai tad, kad hellēņi bija jau pavisam tuvu. Tas barbariem nenācās grūti, jo viņu vienīgie ieroči bija loki un lingas. Strēlnieki viņi bija lieliski, un viņu loki bija gandrīz trīs pēdas gari, bet bultas vairāk nekā divas, un tās sita cauri kā vairogus, tā krūšu bruņas. Šais cīņās sevišķi noderīgi bija krētieši. Vadīja viņus Stratokls.

LAIMĪGA PĀREJA PAR KENTRITU

LAIMĪGA PĀREJA PAR KENTRITU

Todien hellēņi atkal apmetās ciemos. Tie atradās pie divus pletrus platās Kentrītas upes, kas atdala Armēniju no kardūhu novada, un šeit hellēņi varēja atvilkt elpu un priecāties, ka sasnieguši līdzenumu, jo no kardūhu kalniem upe bija kādus sešus vai septiņus stadijus. Pārtikas viņiem netrūka, un diena pagāja ļoti jauki, atceroties pārciestās grūtības. Septiņas dienas viņi bija gājuši pa kardūhu novadu, septiņas dienas nepārtraukti cīnījušies, un viņu zaudējumi pārsniedza visus tos, ko bija cietuši cīņās ar ķēniņu un Tisafernu. Visu to pārcietuši, viņi tagad ļāvās mierīgam miegam.

Bet, gaismai austot, hellēņi upes otrā krastā ieraudzīja bruņotus jātniekus, kuru uzdevums, kā redzams, bija nelaist viņus pāri. Aiz jātniekiem augstāk uz pakalna kaujas kārtībā stāvēja kājnieki, lai neļautu viņiem iebrukt Armēnijā. Tie bija Oronta un Artūha pulki, mardu un haldu algotņi.4 Par haldiem stāstīja, ka tie esot brīvi un kareivīgi ļaudis. Viņu ieroči bija gari ādas vairogi un šķēpi. Pakalns, uz kura viņi stāvēja, bija kādus trīs vai četrus pletrus no upes. Varēja redzēt, ka turp iet tikai viens, šķiet, īpaši ierīkots ceļš.

Hellēņi gribēja šeit tikt pāri, bet viņiem nācās no šī mēģinājuma atteikties, jo ūdens sniedzās pāri krūtīm un upē bija daudz lielu un gludu akmeņu. Turklāt stiprās straumes dēļ nebija arī iespējams, brienot pāri, aizsegties ar vairogu, bet, ja kāds to gribēja nest uz galvas, tad bija neaizsargāts no ienaidnieku bultām un citiem metamiem, tāpēc hellēņi atgāja atpakaļ un apmetās nometnē turpat pie upes, bet tur, kur viņi bija pavadījuši pagājušo nakti, viņi redzēja lielus apbruņotu kardūhu pulkus. Tagad hellēņus pārņēma izmisums: sev priekšā viņi redzēja grūti pārejamu upi, aiz tās karaspēku, kas pāri iet neļaus, bet aizmugurē kardūhus, kas uzbruks, ja viņi mēģinās to darīt.

Visu dienu un nakti hellēņi tur palika, nezinādami, ko iesākt. Un naktī Ksenofonts redzēja sapni. Ksenofonts sapņoja, ka viņa kājas ir važās, bet tās nokrita pašas no sevis, un viņš bija brīvs un varēja iet, kur gribēja. Kad pienāca rīts, viņš aizgāja pie Heirisofa un teica, ka esot labas cerības uz glābšanos, un izstāstīja savu sapni. Heirisofs par to priecājās, un, dienai iestājoties, visi klātesošie stratēģi upurēja, un upuri jau no paša sākuma vēstīja visu labu. Pēc upurēšanas stratēģi deva kareivjiem pavēli paēst brokastis.

Ksenofontam vēl brokastojot; pie viņa piesteidzās divi jaunieši. Visi taču zināja, ka pie viņa vienmēr var nākt, vienalga, vai Ksenofonts brokasto vai ēd pusdienas, varēja pat nākt un modināt, kad viņš gulēja, ja bija kas ziņojams par kara lietām. Jaunieši teica, ka, meklējot žagarus ugunskuram, nejauši ieraudzījuši pie pašas upes klintīs kādu vecu vīru ar sievu un dažas kalpones, kas, kā liekas, gribējuši klinšu alā noglabāt vairākus saiņus ar drēbēm. Tos redzot, viņiem ienācis prātā, ka šai vietā var droši tikt pāri, jo ienaidnieku jātnieki šeit pie upes nevar piekļūt. Viņi arī teica, ka esot izģērbusies, ja nāktos peldēt, paturējuši tikai dunčus un bridusi pāri, ūdens nesniedzies pat pāri gurniem. Atbriduši atkal atpakaļ, tie apģērbušies un nākuši šurp.

Ksenofonts tūlīt lēja lejamo upuri, lika jauniešiem darīt to pašu un lūgt arī dievus, kas bija sūtījuši viņam sapni un parādījuši jauniešiem pāreju, lai dievi arī visu citu palīdzētu labi veikt. Pēc lejamā upura viņš tūlīt jauniešus aizveda pie Heirisofa, un viņi tam pastāstīja to pašu. To dzirdējis, lēja upuri arī Heirisofs. Pēc upuriem kareivjiem deva pavēli sagatavoties gājienam, bet Ksenofonts ar Heirisofu, sasaukuši stratēģus, apspriedās, kā vislabāk tikt pāri upei, visvieglāk uzvarēt tos, kas stāv viņiem pretī, un visdrošāk atvairīt tos, kas stāv aiz viņiem. Viņi nolēma, ka Heirisofs vedīs pusi no karaspēka un pāries pār upi, bet otra puse ar Ksenofontu kādu laiku pagaidīs, nastu nesēju dzīvnieki un ārrindnieki ies pāri starp viņiem abiem.

Kad tas bija nokārtots, karaspēks devās ceļā ar abiem jauniešiem kā ceļvežiem, un upe tiem bija pa kreisi. Līdz pārejai bija kādi četri stadiji, un, viņiem tā ejot, līdztekus pa otru krastu jāja ienaidnieku jātnieki. Nonākuši pie pārejas, hellēņi pārkārtojās kaujas ierindā, un Heirisofs pirmais uzlika vainagu galvā, lika visiem darīt tāpat un pavēlēja lohagiem vest lohus trieciena formācijā pa labi un pa kreisi no viņa. Pareģi upurēja upei, bet ienaidnieki šāva ar lokiem un meta ar lingām, taču nevienam netrāpīja. Kad upuri bija labi izdevušies, hellēņi uzsāka kaujas dziesmu, un tad Heirisofs un viņa kareivji ar kaujas saucieniem devās upē, bet Ksenofonts ar ātrākajiem arjergarda ļaudīm steidzās atkal atpakaļ pie pārejas un ceļa uz Armēnijas kalniem, it kā viņš gribētu tur iet pāri un ielenkt jātniekus pie upes.

Ienaidnieki redzēja, ka Heirisofa avangards viegli tiek upei pāri, redzēja arī, ka Ksenofonta kareivji steidzas atpakaļ, tāpēc baidījās, ka viņiem nogriezīs atkāpšanos, un bēga, cik ātri vien varēdami, uz ceļu, kas veda augšā prom no upes. Uz tā nokļuvuši, viņi devās tālāk kalnā. Likijs ar savu jātnieku nodaļu un Aishins ar Heirisofa peltastiem, redzēdami, ka ienaidnieki bēg, cik vien spēj, dzinās viņiem pakaļ. Heirisofs pats turpretim, pāri ticis, nesāka vajāt jātniekus, bet, iedams pa nogāzi augšā, vērsās pret ienaidnieka kājniekiem, kas bija novietojušies uz pakalna pie pārejas. Pamanījuši, ka jātnieki bēg un ka viņiem pašiem uzbrūk hoplīti, ienaidnieki atkāpās.

Ksenofonts, redzēdams, ka upes otrā krastā viss tik labi sekmējas, griezās atpakaļ, cik ātri vien varēdams, pie tās karaspēka daļas, kas pašlaik gāja upei pāri, jo varēja jau redzēt, ka kardūhi dodas lejā līdzenumā, lai uzbruktu tiem, kas vēl nebūs paspējuši tikt pāri.5 Heirisofs bija tagad jau ieņēmis pakalnu pie pārejas, bet Likijs, ar savu nelielo jātnieku nodaļu vajādams ienaidniekus, sagūstījis atpalikušos nastu nesējus dzīvniekus un ieguvis daudz skaistu drānu un dārgu dzeramtrauku.

Hellēņu nastu nesēji dzīvnieki un ārrindnieki vēl gāja pāri upei, kad Ksenofonts izvērsa savējos pret kardūhiem kaujas ierindā, bet kardūhi, redzēdami, ka pāri upei ejošos sedz, kā viņiem šķita, tikai vājas arjergarda daļas, sāka dziedāt kaut ko līdzīgu kaujas dziesmai un strauji devās uzbrukumā. Heirisofam pašlaik nekādas briesmas vairs nedraudēja, un viņš tāpēc sūtīja Ksenofontam palīgā savus peltastus, lingotājus un strēlniekus un pavēlēja izpildīt visu, ko viņiem liks. Redzēdams, ka viņi jau nāk pāri upei, Ksenofonts sūtīja pie viņiem vēstnesi ar pavēli palikt krastā, bet, kad viņš pats ar saviem arjergarda kareivjiem bridīs upē, tad šiem palīgiem pa labi un pa kreisi no viņiem jādodas upē, it kā taisītos brist tai pāri. Šķēpnešiem vajadzēja turēt šķēpus metiena gatavībā, bet strēlniekiem uzlikt bultas uz loka stiegrām. Tālu upē brist viņiem tomēr nevajadzēja.

Saviem kareivjiem Ksenofonts pavēlēja ar kaujas dziesmu doties triecienā, kad hellēņu vairogi sāks šķindēt no lingotāju mestajiem akmeņiem. Pie upes taurētājs dos kaujas signālu,6 kad ienaidnieki bēgs, visiem jāgriežas apkārt, un beidzamie kļūs pirmie. Visi skries uz upi un dosies cik vien iespējams ātri tai pāri, kur nu katram gadīsies būt, lai cits citu nekavētu, un, kas pirmais tiks otrā krastā, tas būs pārāks par visiem.

Kardūhi redzēja, ka šai krastā jau palicis maz hellēņu, jo daudzi no tiem, kuriem pavēlēja palikt, bija aizgājuši, bažīdamies par nastu nesējiem dzīvniekiem un mantām, tāpēc viņi sāka droši uzbrukt, lingot un šaut ar lokiem. Tad hellēņi skriešus devās pret viņiem triecienā, bet kardūhi tuvcīņu nepieņēma, jo, būdami kalnu ļaudis, bija pietiekami labi apbruņoti, lai pēkšņi uzbruktu un tūlīt atkal bēgtu, bet tuvcīņai ierindā viņu bruņojums nebija pietiekami labs. Šai brīdī taurētājs deva uzbrukuma signālu un ienaidnieki sāka bēgt vēl ātrāk, bet hellēņi griezās apkārt un steidzās tikt jo ātrāk pāri upei. Daļa kardūhu, to redzēdami, skrēja uz upi, šāva ar lokiem un dažus ievainoja, bet lielāko daļu no viņiem varēja redzēt bēgam vēl tad, kad hellēņi jau bija otrā krastā. Viņiem palīgā sūtītie, gribēdami būt sevišķi drošsirdīgi, izgāja tālāk uz priekšu, nekā tas bija vēlams, un iznāca krastā vēlāk par Ksenofonta kareivjiem. Arī no viņiem dažus ievainoja.

MIERĪGS GĀJIENS PA ARMĒNIJU

MIERĪGS GĀJIENS PA ARMĒNIJU

Kad visi bija pārgājuši un sakārtojušies, viņi ap pusdienu devās atkal ceļā un nogāja ne mazāk kā piecus parasangus pa Armēnijas līdzenumu vai lēzeniem pakalniem, jo pastāvīgo karu dēļ ar kardūhiem upes tuvumā nebija ciemu. Ciems, kurā viņi vēlāk nonāca, bija liels. Tur bija pils satrāpām, un lielākā daļa namu bija ar torņiem. Pārtikas bija papilnam. No turienes viņi divos pārgājienos nogāja desmit parasangus un nonāca līdz Tigras iztekai. Tad, trijos pārgājienos nogājuši piecpadsmit parasangus, sasniedza Tēlebojas upi. Šī upe ir skaista, bet liela tā nav. Tās krastos ir daudz ciemu, un visu šo apvidu sauc par Rietumarmēniju. Pārvaldīja to ķēniņa draugs Tiribazs, un neviens cits nepalīdzēja ķēniņam kāpt zirgā, ja viņš bija tur klāt.

Jātnieku pavadīts, šis Tiribazs piejāja pie hellēņiem un, izsūtījis pa priekšu tulku, lika teikt, ka vēloties sarunāties ar stratēģiem. Stratēģi nolēma viņu uzklausīt un, piegājuši tik tuvu, ka saruna varēja sākties, jautāja, ko viņš gribot. Tiribazs teica, ka gribot ar hellēņiem noslēgt līgumu ar tādiem noteikumiem, ka viņš neko ļaunu hellēņiem nedarīšot, bet hellēņi savukārt nededzināšot ēkas. Pārtikas viņi varēšot ņemt, cik vajadzīgs. Stratēģi tam piekrita, un ar šādiem noteikumiem līgumu arī noslēdza.

No turienes, iedami trīs dienas pa līdzenumu, viņi nogāja trīspadsmit parasangus, un Tiribazs ar savu karaspēku viņiem sekoja desmit stadiju atstatumā. Tad viņi nonāca pie kādas ķēniņa pils, kuras apkaimē bija daudz ar daždažādu pārtiku bagāti ciemi.

PIRMAIS SNIEGS

PIRMAIS SNIEGS

Kad hellēņi bija apmetušies šajos ciemos, naktī sasniga dziļš sniegs, un no rīta viņi tāpēc nolēma atsevišķas nodaļas ar to stratēģiem sadalīt pa dažādiem ciemiem, jo nekur nebija redzams neviens ienaidnieks un viņiem likās, ka dziļā sniega dēļ nedraud nekādas briesmas. Ciemos bija daudz visa kā laba: kaujami lopi, labība, vecs, smaržīgs vīns, rozīnes, zirņi un pupas, bet daži kareivji, kas bija aizmaldījusies tālāk no nometnes, ziņoja, ka naktī redzējuši tālumā daudzu sardzes ugunskuru atblāzmu. Stratēģi tāpēc nolēma, ka izvietoties pa ciemiem ir bīstami un karaspēks atkal jāsavāc vienkopus. Tas tika izdarīts, un arī laiks šķita skaidrojamies.

Viņiem tur pārnakšņojot, sasniga atkal bezgala daudz sniega un apklāja kā ieročus, tā guļošos ļaudis, un nastu nesēji dzīvnieki nevarēja gandrīz nemaz pakustēties. Augšā celties negribēja neviens, jo zem sniega bija siltāk. Bet, kad Ksenofonts drosmīgi uzcēlās un neapģērbies sāka skaldīt malku, uzcēlās vēl dažs labs un neļāva viņam to darīt. Tad cēlās augšā arī citi, kūra uguni un ieziedās, jo šeit bija daudz ziedes, kuru vietējie lietoja tāpat kā hellēņi olīveļļu.7

UZBRUKUMS TIRIBAZA NOMETNEI

UZBRUKUMS TIRIBAZA NOMETNEI

Tad viņi nolēma atkal sadalīties pa atsevišķiem ciemiem, un kareivji ar prieka saucieniem steidzās uz savām agrākajām mītnēm pēc pārtikas, bet tie, kas aiziedami ciemus bija neprātīgi nodedzinājuši, tagad, palikuši zem klajas debess, to rūgti nožēloja. Naktī viņi sūtīja tēmnieti Demokrātu ar dažiem kareivjiem uz kalniem, kur no nometnes nomaldījušies teicās redzējuši sardzes ugunskurus. Demokrāts jau agrāk bieži bija pierādījis, ka tādos gadījumos viņš neko nesagroza: ja teica, ka ir kaut ko redzējis, tad tiešām bija to redzējis, ja teica, ka nav neko redzējis, tad arī nebija neko redzējis. No izlūkošanas atgriezies, viņš ziņoja, ka sardzes ugunskurus nav redzējis, bet atvedis gūstekni, kuram bija persiešu loks, bultu maks un divasmeņu kaujas cirvis, tāds pats kā amazonēm.

Kad gūsteknim jautāja, kas viņš tāds esot, tas atbildēja, ka esot persietis un gājis no Tiribaza karaspēka pēc pārtikas. Tad viņam jautāja par Tiribaza karaspēku — cik liels tas esot, un kādai vajadzībai savākts? Gūsteknis atbildēja, ka tur esot paša Tiribaza kareivji un halibu un taohu algotņi. Karaspēks savākts, apgalvoja gūsteknis, lai uzbruktu heilēņiem kalnos, pār kuriem esot tikai viena pāreja.

Dabūjuši to zināt, stratēģi nolēma atkal sasaukt karaspēku vienkopus un nometnes aizsardzībai atstāt kareivjus stimfalieša Sofaineta vadībā. Pārējie devās ceļā, paņēmuši par ceļvedi līdz sagūstīto persieti. Kad viņi pārgāja pāri kalniem, avangardā ejošie peltasti ieraudzīja persiešu nometni un, nenogaidījuši hoplītus, skaļi kliegdami, tai uzbruka. Barbari, tādu troksni dzirdēdami, nepretojās un bēga, tomēr daži no viņiem krita. Tur hellēņi ieguva kādus divdesmit zirgus un Tiribaza telti, bet telti gultas ar sudraba kājām un dzeramos traukus. Bija tur arī daži persieši, kas teicās esam maizes cepēji un dzērienu devēji. Kad hoplītu stratēģi dabūja to zināt, viņi, baidīdamies, ka nometnē atstātajiem varētu uzbrukt persieši, nolēma, cik ātri vien iespējams, griezties atpakaļ un tāpēc deva ar tauri signālu tūlīt visiem sapulcēties. Viņi devās ceļā un vēl tai pašā dienā nonāca nometnē.

UZ PRIEKŠU SNIEGĀ UN SALĀ

UZ PRIEKŠU SNIEGĀ UN SALĀ

Nākamajā dienā hellēņi nolēma iet, cik ātri vien iespējams, lai ienaidnieki nepaspētu atkal apvienoties un ieņemt pāreju. Sakravājušies viņi tūlīt sāka iet pa dziļo sniegu, un ceļvežu viņiem bija tagad daudz. Pārgājuši tai pašā dienā pār kalniem, kur Tiribazs bija domājis viņiem uzbrukt, viņi apmetās nometnē. No turienes trijās dienās pa tuksnešainu apvidu iedami, nogāja piecpadsmit parasangus un nonāca pie Eifratas. Kad gāja tai pāri, ūdens viņiem sniedzās līdz jostas vietai. Stāstīja, ka līdz Eifratas iztekai vairs neesot tālu.

No šejienes hellēņi atkal nogāja trijās dienas pa dziļu sniegu un pilnīgi līdzenu apvidu trīspadsmit parasangus. Trešais pārgājiens bija grūts. Bija jāiet pret svilinoši aukstu ziemeļu vēju, un ļaudis bija gluži sastinguši. Tad kāds no pareģiem ieteica upurēt vējam. Tas tika darīts, un tūlīt visi noteikti atzina, ka vējš kļuvis Ienāks. Sniegs bija veselu asi dziļš, tā ka gāja bojā daudzi nastu nesēji dzīvnieki un vergi un arī kādi trīsdesmit kareivji. Nakti viņi pārlaida pie ugunskuriem, jo nometnes apkārtne bija daudz kurināmā, taču tiem, kas vēlu ieradās, tā vairs nebija, bet agrāk atnākušie novēlojušos nelaida pie saviem ugunskuriem, ja tie nedeva kviešus vai citu ko no sava ēdamā. Tā viņi mainījās ar to, kas nu katram bija. Ugunskuru vietās sniegs izkusa līdz pat zemei, radās dziļas bedres, un varēja izmērīt, cik dziļš bija sniegs.

No šejienes viņi gāja pa sniegu visu nākamo dienu, un daudzi kareivji, kas nekā nebija ēduši, zaudēja speķus. Ksenofonts, vadīdams arjergardu un uzlasīdams pakritušos, nezināja, kāda nelaime tos piemeklējusi. Tad kāds, kam šai ziņā bija lielāka pieredze, teica — viņi pakritusi tāpēc, ka nekā nav ēduši; ja dabūšot ēst, atkal varēšot iet. Ksenofonts tad nogāja pie nastu nesēju dzīvnieku rindas un, ja atrada kaut ko ēdamu, tūlīt izdalīja. Viņš sūtīja arī spēcīgākos kareivjus ar ēdienu pie spēkus zaudējušiem, un tie, kaut ko iekoduši, cēlās augšā un gāja tālāk.

Heirisofs, iedams avangardā, nonāca, tumsai iestājoties, pie kāda ciema un netālu no tā sētas sastapa vecākas sievietes un jaunietes, kas bija atnākušas uz avotu pēc ūdens. Tās hellēņiem jautāja, kas viņi esot par ļaudīm, un tulks sievietēm persiski atbildēja, ka viņi nākot no ķēniņa un ejot pie satrāpa. Sievietes atteica, ka šeit satrāpa neesot, līdz viņam esot vēl kāds parasangs. Tad Heirisofs un tie kareivji, kas vēl spēja noiet līdz ciemam, apmetās tur nometnē. Pārējie, kas vairs nevarēja turp aizkļūt, palika pa nakti uz ceļa bez ēdiena un bez uguns, un dažs labs tur gāja bojā.

Kāda daļa no ienaidniekiem bija paguvusi atkal salasīties un tagad sekoja hellēņiem. Par viņu laupījumu kļuva nastu nesēji dzīvnieki, kas vairs nevarēja paiet, un šā laupījuma dēļ viņi sāka savā starpā pat kauties. Sāka atpalikt arī daudzi kareivji. Daži, spilgtā sniega apžilbināti, vairs nemaz nevarēja redzēt, citiem bija nosaluši kāju pirksti. Acis varēja glābt, aizsargājot tās gājiena laikā no sniega spilgtuma ar kādu tumšu apsēju, kājas — pastāvīgi kustoties un pa nakti izaujoties. Ja kāds gulēja ar apaviem, tad apavu siksnas iegriezās viņam miesā un apavi piesala pie kājām, jo, kad agrākie apavi bija novalkāti, jaunus taisīja no svaigi nodīrātām vēršādām.

Šo nelaimju dēļ daudzi kareivji nevarēja tikt līdz. Tad viņi ieraudzīja kādu ar sniegu neapklātu melnas zemes laukumu un sprieda, ka sniegs tur nokusis, un nokusis tas tiešām bija, jo turpat ielejā kūpēja kāds silts avots. Nogriezušies no ceļa, viņi steidzās turp, apsēdās un atteicās iet tālāk. Nākdams ar arjergarda kareivjiem, Ksenofonts to redzēja un kā vien varēdams centās viņus pierunāt un pārliecināt, lai neatpaliek, jo esot atkal salasījušies daudz ienaidnieku, kas tagad viņiem sekojot. Beigu beigās viņš ļoti sadusmojās, bet kareivji teica, ka tālāk iet vairs nevarot, lai nogalinot viņus turpat. Ksenofonts tad atzina, ka labāk, ja vien iespējams, sabaidīt ienaidniekus, kas sekoja, lai tie neuzdrošinātos uzbrukt spēkus zaudējušiem kareivjiem. Bija jau tumšs, un persieši nāca, skaļi strīdēdamies savu guvumu dēļ; tad arjergarda kareivji, kas vēl nebija galīgi paguruši, sakārtojās un metās tiem pretī, bet spēkus zaudējušie kliedza, cik skaļi vien varēdami, un dauzīja ar šķēpiem vairogus. Ienaidnieki izbijās, skriešus devas pa dziļo sniegu lejā uz tuvāko gravu, un neviena skaņa pie viņiem vairs nebija dzirdama.

Ksenofonts ar saviem ļaudīm tad drošināja spēkus zaudējušos, ka rīt viņiem ieradīšoties palīgi, un devās tālāk. Nenogājuši vēl ne četrus stadijus, viņi nonāca pie kareivjiem, kas satuntuļojušies gulēja sniegā un nebija pat izlikuši sargposteņus. Ksenofonts lika tiem celties augša, bet tie aizbildinājās, ka ari priekšējie tālāk neejot. Ksenofonts, celdams augšā guļošos, aizsūtīja tad pie priekšējiem dažus mazāk nogurušus peltastus noskaidrot, kāpēc viņi apstājušies. Tie atgriezušies ziņoja, ka viss karaspēks tā guļot uz ceļa. Tagad arī Ksenofonta ļaudis apmetās turpat neēduši un bez uguns, izlikuši kā nu varēdami sargposteņus. Kad tuvojās jau rīts, Ksenofonts aizsūtīja pie spēkus zaudējušiem savus jaunākos kareivjus un pavēlēja piespiest viņus celties augšā un iet tālāk.

Šai pašā laikā Heirisofs sūtīja no sava ciema kareivjus apskatīties, kā klājas citiem. Ksenofonta ļaudis priecājās par viņu ierašanos un nodeva aizvest uz nometni pārgurušos un spēkus zaudējušos. Tad devās ceļā arī paši un, nogājuši nepilnus divdesmit stadijus, nonāca ciemā, kur bija apmeties Heirisofs.

ATPŪTA PEC PĀRCIESTAM GRŪTĪBĀM

ATPŪTA PEC PĀRCIESTAM GRŪTĪBĀM

Kad viss karaspēks atkal bija kopā, stratēģi nolēma, ka pašlaik nedraudēs nekādas briesmas, ja kareivjus sadalīs pa vairākiem ciemiem. Heirisofs palika turpat, bet pārējie stratēģi izlozēja savā starpā ciemus, kurus tie varēja redzēt, un devās turp ar saviem ļaudīm. Tad lohags Polikrats no Atēnām lūdza atļauju iet ātrāk citiem pa priekšu, un, dabūjis viegli bruņotus kareivjus, steidzās uz ciemu, kas_ lozējot bija piešķirts Ksenofontam. Ciemā viņš notvēra vel visus iedzīvotājus ar ciema vecāko, septiņpadsmit jaunus zirgus: kurus tur audzēja kā meslus ķēniņam, un ciema vecākā meitu, kas pirms deviņām dienām bija apprecējusies. Viņas vīrs bija aizgājis medīt zaķus, un ciema viņu neatrada.

Mājas šeit bija izraktas zemē. Ieejas tajās bija ierīkotas no augšas kā akas, kuras uz apakšu platākas. Iemītnieki lejā nokļuva pa kāpnēm. Mājas dzīvniekiem bija izraktas īpašas ejas. Šais mājās bija kazas, aitas, govis, visu šo dzīvnieku mazuļi un mājas putni, un mājlopus tur baroja ar sienu. Bija tur arī kvieši, mieži, pupas, zirņi un alus lielos podos. Pa virsu alum peldēja miežu graudi, un podos bija ieliktas gan resnākas, gan tievākas niedres. Kas gribēja dzert, tam vajadzēja ņemt niedri mutē un sūkt. Ja nepielēja klāt ūdeni, tad šis dzēriens bija ļoti stiprs, bet pieradušiem tas labi garšoja.

Ksenofonts šī ciema vecāko aicināja pie sava galda un teica, lai nebaidoties, — bērni viņam netikšot atņemti un, ja izrādīšoties, ka viņš noderīgs karaspēkam līdz tam laikam, kamēr tas nebūšot nonācis citas tautas novadā, viņi aiziedami atlīdzināšot un piekraušot visu viņa namu ar pārtiku. Vecākais apsolījās un, gribēdams būt viesmīlīgs, parādīja, kur aprakts alus.

To nakti visi kareivji, sadalījušies pa ciemiem, bija bagātīgi apgādāti. Ciema vecāko Ksenofonta kareivji paturēja apsardzībā, uzmanīgi novērodami ari viņa bērnus.

Nākošajā dienā Ksenofonts, paņēmis līdz vecāko, devās pie Heirisofa. Ja gadījās iet gar kādu ciemu, tie iegriezās tajā — un visur sastapa jautrus dzīrojošus kareivjus. Nekur tos nelaida tālāk, nepacienājuši ar brokastīm. Uz galda vienmēr bija jēri un kazlēni, cūkgaļa un teļa gaļa, un putni; bija arī dažādas maizes — gan kviešu, gan miežu. Ja kāds gribēja būt sevišķi laipns un dzert uz citu veselību, viņš vilka to pie alus poda, un tam vajadzēja saliekties un dzert kā vērsim. Viņi aicināja arī ciema vecāko ņemt, ko vien viņš gribot. No ēdieniem vecākais nekā neņēma, bet, ieraudzījis kādu no saviem radiniekiem, ņēma to sev līdz.8

Nonākuši pie Heirisofa, viņi atrada arī tur apmetušos kareivjus dzīrojam. Vainagus viņi bija sapinuši no sausa siena9 , un apkalpoja viņus armēņu zēni barbaru tērpos. Tiem viņi kā kurlmēmiem ar zīmēm radīja, kas darāms. Kad Ksenofonts ar Heirisofu bija apsveicinājušies, viņi kopīgi iztaujāja ciema vecāko ar tulka palīdzību, kurš prata persiski. Viņi jautāja, kas par zemi šī esot. Vecākais atbildēja, ka Armēnija. Tad atkal jautāja, kas tie par zirgiem, ko viņi audzējot. Vecākais atbildēja, ka tie būšot mesli ķēniņam. Tas arī teica, ka tuvākie kaimiņi esot halibi, un pastāstīja, kā turp nokļūt. Tad Ksenofonts aizveda ciema vecāko atpakaļ pie viņa majniekiem un uzdāvināja viņam arī zirgu. Šo zirgu, jau diezgan vecu, Ksenofonts bija ieguvis kā kara laupījumu un, baidīdamies, ka tas varētu nobeigties, jo bija ļoti novārdzis no grūtā gājiena, deva to ciema vecākajam, lai viņš to uzbarotu un upurētu. Zirgi šeit, kā viņš bija dzirdējis, tiekot ziedoti Hēlijam. Sev Ksenofonts paņēma vienu no septiņpadsmit zirgiem, un ari katram lohagam iedeva pa zirgam. Šie zirgi bija mazāki par persiešu zirgiem, bet daudz straujāki. Ciema vecākais tad viņu pamācīja aptīt ar maisiem zirgu un nastu nesēju dzīvnieku kājas, kad tiem būs jāiet pa dziļu sniegu, citādi tie iestigšot sniegā līdz vēderam.

ATKAL TALĀK AR LABU UN AR ĻAUNU

ATKAL TALĀK AR LABU UN AR ĻAUNU

Pienāca astotā diena šai ciemā. Tad Ksenofonts ciema vecāko kā ceļvedi nodeva Heirisofam. Citus viņa mājniekus atstāja turpat, tikai dēlu, kas nupat bija sasniedzis jaunieša vecumu, nodeva amfipolieša Pleistena apsardzībā, lai tēvs atgrieztos mājās kopā ar dēlu, ja izrādītos, ka viņš bijis labs ceļvedis. Vecākā mājās viņi sanesa pēc iespējas vairāk pārtikas un tad sakravājušies devās ceļā. Veda viņus pa sniegu ciema vecākais, kas bija atbrīvots no važām. Tā viņi gāja trīs dienas. Tad Heirisofs sadusmojās uz ceļvedi, ka tos nav aizvedis uz kādu ciemu. Ceļvedis teica, ka šajā apvidū tādu neesot, un Heirisofs viņu sita, bet nelika sasaistīt, un nākamajā naktī ceļvedis aizbēga, pametis savu dēlu. Šis ceļveža aizvainojums un nepietiekamā piesardzība10 izraisīja visa karagājiena laikā vienīgo sadursmi starp Heirisofu un Ksenofontu. Bet Pleistens iemīļoja viņa apsardzībā nodoto zēnu, aizveda uz savu dzimteni, un tas viņam vienmēr bija ļoti uzticams.

Pēc tam viņi gāja septiņas dienas pa pieciem parasangiem dienā gar kādu pletru plato Fasas upi. Tad divos pārgājienos nogāja desmit parasangus, un kalnu pārejā, no kuras ceļš gāja lejup uz līdzenumu, tiem stājās pretī halibi, taohi un fasiani. Heirisofs, ieraudzījis pārejā ienaidniekus, apstājās kādu trīsdesmit stadiju attālumā, lai pie tiem nepieietu gājiena kolonnā. Lohagiem viņš pavēlēja nostāties ar savām vienībām tā, lai izveidotos kaujas ierinda. Kad pienāca arī arjergards, viņš, sasaucis stratēģus un lohagus, tiem teica:

— Jūs redzat — ienaidnieki ieņēmuši kalnu pāreju. Tagad jāapspriežas, kā mums vislabāk cīnīties. Manas domas ir, ka vispirms vajadzētu dot pavēli kareivjiem paēst brokastis, bet mums izlemt, vai mēģināsim iet pāri kalniem šodien vai rīt.

— Bet man liekas, — teica Kleanors, — ka vajadzētu labi ātri pabrokastot, sagatavoties kaujai un doties pret ienaidniekiem straujā triecienā. Ja mēs šodien vilcināsimies, viņi, to redzēdami, kļūs drošāki, un ir iespējams, ka tad viņiem piebiedrosies vēl citi.

Pēc Kleanora runāja Ksenofonts:

— Es spriežu tā. Ja mums jācīnās, tad ari jāsagatavojas, lai mēs varētu īsti labi cīnīties. Ja gribam pēc iespējas vieglāk tikt pāri kalniem, tad jāpadomā, kā to panākt, lai būtu mazāk ievainoto un mazāk kritušo. Kalna mugura, ko mēs redzam, ir vairāk nekā sešdesmit stadiju gara, bet nekur nav redzami ienaidnieki, kas gatavotos mūs atvairīt, — vienīgi tikai pie paša ceļa. Daudz ieteicamāk tātad būtu pamēģināt, vai mēs nevarētu nepamanīti, varbūt aizsteidzoties ienaidniekam priekšā, nokļūt uz neaizsargāta kalna, nevis uzbrukt grūti pieejamā vietā ļaudīm, kas sagatavojušies cīņai. Daudz vieglāk taču ir doties stāvā kalnā, kuru neviens neaizsargā, nekā līdzenā vietā karot ar ienaidniekiem, kas uzbrūk no visām pusēm. Ja nav jācīnās, tad pat naktī labāk var saskatīt, kas zem kājām, nekā dienā, cīnoties ar ienaidnieku. Un, ja mēs ejam uz priekšu bez kaujas, tad akmeņains ceļš ir labāks nekā līdzens, kad galva jāsarga no bultām.

Man šķiet, ka ir iespējams nepamanītiem nokļūt kalnā, mēs taču varam iet naktī, lai mūs neredzētu, varam aiziet tik tālu sāņus no ceļa, ka mūs nemaz nevarēs pamanīt. Man šķiet arī, ka citur kalns būs mazāk aizsargāts, ja iz-liksimies, ka gribam tikt pāri šeit, jo šeit tad paliks lielum lielā ienaidnieka daļa. Bet ko gan es tik daudz runāju par nokļūšanu nepamanītiem? Es taču, Heirisof, esmu dzirdējis, ka jūs, lakedaimonieši, kas esat pilntiesīgi pilsoņi, jau no bērna kājas vingrinoties zagšanā, un zagt to, ko likums neaizliedz, nav negods, bet veiklība. Lai jūs jo drīzāk iemācītos zagt un palikt nenotverti, jums ir likums, ka pērienu dabūs tas, kas pieķerts zagšanā. Tagad tev ir lieliska izdevība parādīt, ko esi iemācījies, un parūpēties, lai mēs, mēģinādami nokļūt kalnā, netiktu pamanīti un nedabūtu pērienu.

— Bet arī es, — atteica Heirisofs, — esmu dzirdējis, ka jūs, atēnieši, lieliski protot apzagt savu valsti, kaut gan zaglim par to draud bargs sods. Sevišķi labi to mākot ievērojamākie pilsoņi, tā ka arī tev ir izdevība parādīt, ko esi mācījies.

— Es tāpēc, — teica Ksenofonts, — esmu ar mieru pēc vakariņām ar saviem arjergarda kareivjiem iet un tikt augšā kalnā. Man ir arī ceļveži, jo, uzbrukdami no slēpņa, mani viegli bruņotie kareivji ir sagūstījuši dažus laupītājus, kas mums sekoja. No viņiem uzzināju, ka var uziet kalna, jo tur gana kazas un govis. Es ceru, ka arī ienaidnieki vairs šeit nepaliks, kad redzēs, ka mēs esam tikpat augstu kalnā kā viņi. Viņi taču negrib nākt lejā un cīnīties ar mums ka droši vīri.

Bet Heirisofs teica:

— Kāpēc gan tev jāiet pašam un jāatstāj arjergards? Suti citus, ja neatradīsies brīvprātīgie.

Tad pieteicās metidrietis Aristonims ar hoplītiem, hijietis Aristejs un oitietis Nikomans ar peltastiem. Norunāja arī, ka viņi, kalna tikuši, sakurs daudz ugunskuru. Par to vienojušies, viņi paēda brokastis. Pēc brokastīm Heirisofs ar visu karaspēku piegāja desmit stadijus tuvāk ienaidniekiem, lai tie būtu pilnīgi pārliecināti, ka hellēņi šeit uzbruks.

Kad bija paēstas vakariņas un pienāca nakts, tie, kam bija tas uzdots, devās ceļā un uzkāpa kalnā. Citi palika mierīgi turpat, bet ienaidnieki, pamanījuši, ka hellēņi jau kalna, negāja gulēt, un visu nakti viņiem dega ugunskuri. Kad pienāca diena, Heirisofs upurēja un veda karaspēku pa ceļu, bet tie, kas bija uzkāpuši kalnā, gāja pa tā muguru. Vairums ienaidnieku palika uz ceļa, bet kāda daļa devas pretī tiem, kas jau bija tikuši augšā. Galvenie spēki vēl nebija sākuši kauju, kad tā jau bija pašā spēkā kalna virsotne. Hellēņi tur uzvarēja un vajāja savus pretiniekus. Bet tad cīņā devās arī tie, kas nāca pa ceļu no līdzenuma. Peltasti uzbruka skriešus, Heirisofs ar hoplītiem tiem sekoja ātriem soļiem, bet ienaidnieki, kas atradās pie ceļa, bēga, redzēdami, ka augšā uz kalna viņi sakauti. Kritušo viņiem nebija daudz, taču hellēņi ieguva daudz ādas vairogu. Tos viņi sacirta ar zobeniem un tā padarīja nelietojamus. Kad kalnā uznāca viss karaspēks, hellēņi upurēja, uzstādīja uzvaras zīmi un tad nogāja lejā līdzenumā, kur ciemos viss bija pārpilnībā.

Pēc tam viņi, piecās dienās nogājuši trīsdesmit parasangus, nonāca taohu zemē, kur karaspēkam pietrūka pārtikas, jo taohi bija patvērušies nocietinājumos un arī visu pārtiku turp saveduši. Kad hellēņi bija pienākuši pie viena šāda nocietinājuma (tas nebija ne ciems, ne pilsēta, un tajā nebija arī ēku, bet tur bija sadzīts daudz lopu un sabēguši daudzi vīrieši un sievietes), Heirisofs, tūlīt ka nācis, sāka tam uzbrukt, un, kad pirmie bija noguruši, viņu vietā stājās citi un tad atkal citi. Uzbrukt ar lieliem spēkiem no visām pusēm nebija iespējams, jo vieta bija ļoti krauja.

Kad ieradās Ksenofonts ar arjergarda peltastiem un hoplītiem, Heirisofs izsaucās:

— Jūs esat ieradušies īstā laikā, šis nocietinājums katra ziņā jāieņem. Ja mēs to neieņemsim, kareivjiem nebūs pārtikas.

Tad viņi abi sāka apspriesties, un Ksenofonts jautajā:

— Un kāpēc tad to nevar ieņemt?

— Ir tikai, — teica Heirisofs, — šī viena pieeja, kuru tu redzi, un, ja kāds mēģina pa to iet, viņi laiž no šīs kraujās klints lejā akmeņus, un, ja akmens kādu ķer, tad redz, kā tam klājas.

Un viņš Ksenofontam parādīja kareivjus, kuriem bija sadragātas kājas un krūtis.

—    Bet, ja viņi izlietos visus akmeņus, — jautajā Ksenofonts, — kā tad viņi varēs mūs atvairīt? Mēs taču redzam tur tikai dažus vīrus, un no tiem tikai divi vai trīs ir apbruņoti. Līdz nocietinājumam, kā tu pats redzi, ir apmēram pusotra pletra. Šo gabalu apdraud no augšas laistie akmeņi, bet tur diezgan patālu cita no citas aug lielas priedes, kas aizņem kādas divas trešdaļas no šīs bīstamas vietas. Ja kareivji nostāsies aiz priedēm, kā gan viņiem tad varēs kaitēt sviestie vai ripojošie akmeņi? Paliek tātad apmēram puspletra. Kad viņi pārstās laist akmeņus, šis attālums jānoskrien.

—    Bet, — iebilda Heirisofs, — līdzko mēs gribam nostāties aiz priedēm, tūlīt nāk no augšas akmeņi.

—    Tieši tas, — teica Ksenofonts, — mums vajadzīgs. Tā viņi drīzāk savus akmeņus iztērēs. Bet ejam tuvāk, lai mums būtu tikai mazs gabals, ko skriet, ja tas būs iespējams, vai arī vieglāk atkāpties, ja mēs gribēsim.

Tad Heirisofs, Ksenofonts un Kallimahs, viens no arjergarda lohagiem, devās uz priekšu. Pārējie lohagi palika neapdraudētā vietā. Pēc tam kādi septiņdesmit kareivji, cik piesardzīgi vien varēdami, nostājās aiz kokiem, aiz katra pa vienam. Stimfalietis Agasijs un metidrietis Aristonims, abi arjergarda lohagi un vēl daži citi palika klajā vietā, jo aiz kokiem droši patverties varēja tikai Kallimaha lohs. Tad Kallimahs izdomāja šādu viltību: no koka, aiz kura tas stāvēja, viņš paskrēja uz priekšu divus vai trīs soļus un ātri atkal atkāpās, kad sāka nākt akmeņi. Katru reizi, viņam tā izskrienot, ienaidniekam izgāja vairāk nekā desmit vezumu akmeņu. Agasijs, redzēdams, ka visi hellēņi skatās, ko dara Kallimahs, sāka baidīties, ka tas varētu pirmais ielauzties nocietinājumā. Viņš neteica tāpēc nekā Aristonimam, kas turpat stāvēja, neteica nekā arī lūsietim Euriloham (abi tie bija viņa draugi), ne arī kādam citam, devās uz priekšu un aizsteidzās visiem garām. Kallimahs, redzēdams Agasiju tā skrienam, satvēra viņu aiz vairoga. Šai brīdī abiem garām paskrēja metidrietis Aristonims un aiz viņa lūsietis Eurilohs. Viņi visur gribēja būt paši krietnākie un sacentās viens ar otru un, tā sacenzdamies, ieņēma nocietinājumu. Tikko viņi tur bija iebrukuši, no augšas nenāca vairs neviens akmens.

Tad notika kaut kas šausmīgs. Sievietes svieda no kraujas zemē savus bērnus, tad metās lejā arī pašas. Vīrieši darīja tāpat. Lohags Ainejs tur ieraudzīja kādu skrienam uz krauju, lai mestos no tās lejā. Tā kā tam bija skaists apmetnis, Ainejs gribēja to apturēt, bet tas aizrāva Aineju sev līdz, un viņi abi nogāzās no klints un dabūja galu.

Cilvēku tur sagūstīja ļoti maz, bet ieguva daudz govju, ēzeļu, kazu un aitu.

No turienes viņi pa halibu zemi septiņās dienas nogāja piecdesmit parasangus. Halibi bija paši kareivīgākie no visām tām tautām, pa kuru novadiem hellēņi bija gājuši. Viņi devās pat tuvcīņā. Krūšu bruņu vietā halibiem bija linu krekls, kas sniedzās līdz pavēderei. Tālāk uz leju kreklu pagarināja stingri novītas un cieši sasaistītas auklas. Bija viņiem arī kājsargi un bruņu cepures un pie jostas apmēram tāds pats īss un līks zobens kā spartiešiem. Ar to nogalinājuši savus pretiniekus, halibi cirta nost tiem galvas un ņēma tās līdz dziedādami un dejodami, kad ienaidnieki viņus redzēja. Bija viņiem arī kādas piecas pēdas gari šķēpi. Viņi patvērās savos nocietinājumos un, kad hellēņi pagāja tiem garam, nāca laukā un, neatlaidīgi uzbrukdami, sekoja. Nocietinājumos halibi saveda arī visu pārtiku, un viņu zeme hellēņi neko nevarēja dabūt, bet pārtika no lopiem, ko bija atņēmuši taohiem.

Izgājuši cauri halibu zemei, hellēņi nonāca pie četrus pletrus platās Harpasas upes un tad, tālāk iedami, četrās dienās nogāja divdesmit parasangus pa skitinu zemes līdzenumu līdz ciemiem, kur viņi palika trīs dienas, gādādami sev pārtiku.

JŪRA, JŪRA

JŪRA, JŪRA

No turienes viņi četrās dienās nogāja divdesmit parasangus līdz lielai un bagātai pilsētai, kuru sauca par Gimniadu. Šī novada valdnieks sūtīja no Gimniadas helleņiem ceļvedi, kuram vajadzēja tos vest caur viņa ienaidnieku zemi. Ieradies pie hellēņiem, ceļvedis teica, ka piecas dienās tos aizvedīšot uz tādu vietu, no kurienes tie redzēšot jūru. Lai viņu nogalinot, ja tas tā nebūšot. Kad viņa vestie hellēņi iebruka ienaidnieku zemē, viņš mudināja to postīt ar uguni un zobenu, un tad visi saprata, ka viņš tieši šīs postīšanas dēļ, nevis aiz labvēlības pret helleņiem vedis viņus šurp. Piektajā dienā hellēņi nonāca pie kāda kalna, kuru sauca par Tēhi, un, kad avangards tajā uzgāja, sākās liela kliegšana. Ksenofonts un arjergarda kareivji, to dzirdēdami, nodomāja, ka avangardam uzbrukuši ienaidnieki, jo nopostītā apvidus iedzīvotāji hellēņiem sekoja un arjergarda kareivji, uzbrukuši tiem no slēpņa, dažus nogalināja, dažus sagūstīja. Viņi ieguva arī kādus divdesmit pītus un ar nemiecētām, pinkainām vēršādām apvilktus vairogus.

Kad kliegšana kļuva arvien stiprāka un tuvāka un jaunpienākušie skrēja pie kliedzējiem, un, jo vairāk bija kliedzēju, jo skaļāka kliegšana, Ksenofonts nodomāja, ka notikusi kāda nelaime, uzkāpa zirgā, paņēma līdzi Likiju ar jātniekiem un steidzās palīgā. Drīz vien viņi dzirdēja, ka hellēņi kliedza «jūra, jūra», un tas gāja arvien tālāk no mutes mutē, un visi sāka skriet (pat arjergards) un triekt zirgus un nastu nesējus dzīvniekus. Kad visi nonāca kalna virsotnē, kareivji raudādami apkampa cits citu, apkampa stratēģus un lohagus. Un tad pēkšņi (nav zināms, kas pirmais teica to darīt) kareivji sāka nest akmeņus un kraut lielā kaudzē. Uz tās vēl sakrāva nemiecētas vēršādas, nūjas un ienaidniekiem atņemtos vairogus. Ceļvedis pirmais sāka cirst vairogus un mudināja arī citus. Ceļvedi tagad atlaida. Viņam no kara laupījuma iedeva zirgu, sudraba šķīvi, persiešu tērpu un desmit darikus, bet ceļvedis ļoti lūdza hellēņu gredzenus, un daudzi kareivji viņam tos arī deva. Viņš vēl parādīja hellēņiem ciemu, kur apmesties, izstāstīja ceļu uz makronu zemi un aizgāja, kad pienāca vakars.

UZ TRAPEZONTU

UZ TRAPEZONTU

No šejienes hellēņi trijās dienās nogāja pa makronu zemi desmit parasangus. Pirmajā pārgājienā viņi nonāca pie upes, kas bija makronu un skitinu zemes robeža. Pa labi viņiem bija sevišķi stāvi kalni, pa kreisi — upe; tajā ieplūda nupat minētā robežupe, kurai vajadzēja tikt pāri. Tās krasti bija biezi apauguši ne visai lieliem kokiem. Nonākuši pie šīs upes, hellēņi sāka cirst kokus, gribēdami pēc iespējas ātrāk tikt laukā no makronu zemes. Bet makroni, bruņojušies ar vairogiem un šķēpiem, bija nostājušies upes otrā krastā tieši pretī pārejai. Viņi uzmudināja cits citu ar saucieniem un svieda ar lingām akmeņus, kas visi krita upē un nevienam nekā ļauna nenodarīja.

Tad pie Ksenofonta pienāca kāds peltasts, kas teica, ka bijis Atēnās vergs un saprotot šo ļaužu valodu.

—    Es domāju, — viņš teica, — ka šeit ir mana dzimtene, un, ja tev nav nekas pretī, es ar viņiem labprāt parunātu.

—    Man nekas nav pretī, — atbildēja Ksenofonts, — ej un parunājies, bet vispirms pajautā, kas viņi par ļaudīm.

Tie atbildēja, ka esot makroni.

—    Jautā vēl, — teica tad Ksenofonts, — kāpēc viņi nostājušies mums pretī un grib būt mūsu ienaidnieki.

—    Tāpēc, ka jūs iebrukāt mūsu zemē, — atbildēja makroni.

Tad stratēģi lika viņiem teikt, ka hellēņi nav nākuši, lai darītu ļaunu, bet pēc kara ar ķēniņu atgriežoties uz Hel-ladu un gribot nokļūt līdz jūrai. Makroni nu jautāja —vai viņi varot to apzvērēt? Jā, teica hellēņi, viņi gribot zvērēt un gribot, lai zvērētu arī makroni. Tad makroni iedeva savu šķēpu hellēņiem un hellēņi savējo makroniem. Tāds esot viņu zvērests, teica makroni. Abas puses turklāt piesauca dievus par lieciniekiem.

Pēc zvēresta makroni tūlīt kopā ar hellēņiem sāka cirst kokus un taisīt ceļu, it kā paši gribētu hellēņus pārvest pār upi. Viņi arī pārdeva hellēņiem pārtiku, kāda nu pašiem tā bija, un pavadīja tos trīs dienas, kamēr nonāca līdz kolhu robežai. Tur bija liels kalns, un uz tā kolhi kaujas kārtībā. Hellēņi sākumā izvērsās pret tiem falangā, lai tā dotos kalnā, bet tad stratēģi nolēma sanākt kopā un apspriesties, kā visvieglāk varētu uzvarēt.

— Man šķiet, — izteicās apspriedē Ksenofonts, — ka falangas vietā vajag izveidot trieciena lohus, jo falangā drīz vien radīsies pārrāvumi11 : ceļš kalnā augšā taču dažās vietās būs grūts, dažās viegls, un kareivji zaudēs paļāvību un drosmi, ja redzēs, ka kaujas ierindā nav vairs kārtības. Ja mēs turklāt uzbruksim dziļā12 falangā, tad ienaidnieku kaujas ierinda abos spārnos būs garāka par mūsējo un ar saviem kareivjiem spārnos viņi varēs rīkoties pēc patikas. Ja uzbruksim seklā falangā, tad nebūtu nekāds brīnums, ja ienaidnieki, uzbrukdami lingotāju un strēlnieku atbalstā, kādā vietā ar lieliem spēkiem mūsu falangu pārrautu, bet, ja tas kaut kur notiktu, tad ļauni klātos visai falangai. Nostājušies trieciena lohos un atstājuši starp lohiem atstarpes, mēs izveidotu kaujas ierindu, kur abos spārnos malējie lohi sniegtos tālāk par ienaidnieku flangiem, jo mūsu ierinda būs garāka. Turklāt, ja mēs uzbruksim ar trieciena lohiem, tad mūsu drošsirdīgākie kareivji pirmie sāks kauju un katru lohu tā lohags vedīs tur, kur vieglāk būs tikt augšā. Iebrukt atstarpēs starp lohiem ienaidniekiem nebūs viegli, jo viņi būs apdraudēti no abām pusēm, tāpat nebūs viegli frontāli pārraut uzbrūkošo trieciena lohu. Ja kādam loham klāsies grūti, palīgā steigsies tā kaimiņš, ja kāds tiks augšā, tad noteikti tur neviens ienaidnieks vairs nepaliks.

Tā arī nolēma, un viņi sakārtojās trieciena lohos. Tad Ksenofonts no kreisā spārna aizgāja uz labo un teica:

— Kareivji, ienaidnieki, kurus jūs pašlaik redzat sev priekša, ir beidzamie, kas vēl kavē mūs nokļūt tur, kur mēs sen jau cenšamies tikt. Pat bez sāls tie mums būtu jāapēd, ja tas būtu vajadzīgs.

Kad visi nostājās savās vietās un izveidoja trieciena lohus, izrādījās, ka hoplītu lohu bija apmēram astoņdesmit un katra loha gandrīz simts vīru. Peltastus un strēlniekus sadalīja trīs vienībās. Vienu vienību nostādīja galējā kreisā, otru — galējā labā spārnā, trešo — centrā. Katrā vienībā bija aptuveni sešsimt vīri. Tagad stratēģi pavēlēja no mutes mute nodot tālāk pavēli pielūgt dievus, un kareivji, tos pielūguši un nodziedājuši kaujas dziesmu, devās uzbrukuma. Heirisofs un Ksenofonts13 ar peltastiem uzbruka, atrazdamies pa labi un pa kreisi no ienaidnieku kaujas ierindas 14 , un kolhi, viņus ieraudzījuši, steidzās pretī citi pa labi, citi pa kreisi, un tā kolhu ierindas centrā radās liels tukšums. Arkadiešu peltasti, kurus vadīja akarnānietis Aishins, nodomājuši, ka tie bēg, ar kaujas saucienu skriešus devas uz priekšu, un viņi tad arī bija pirmie, kas tika kalna augša. Arkadiešu hoplīti erhomenieša Kleonora vadība viņiem sekoja, un ienaidnieki, reiz sākuši bēgt, nekur vairs neapstājās, bet bēga katrs uz savu pusi.

Tikuši kalnam pāri, hellēņi apmetās ciemos, kuros pārtikas netrūka. Nekā sevišķa tur nebija, ja par kaut ko sevišķu neatzīst bišu stropus. To bija daudz, un kareivji, kas ēda no tiem medu, pilnīgi zaudēja sajēgu, saka vemt un dabūja caureju, un neviens no viņiem nevarēja lāga noturēties kājās. Mazliet iebaudījušie izskatījās kā stipri piedzērušies, vairāk ēdušie kā ārprātīgi. It ka pēc lielas sakāves daudzi tur gulēja ka līķi, un visus pārņēma mazdūšība. Neviens tomēr nenomira ne tajā pašā, ne nākamajā dienā, kad viņi atkal atguva sajēgu aptuveni tai pašā laikā, kad bija ēduši. Trešajā vai ceturtajā diena visi cēlās augšā kā pēc saindēšanas.

No turienes viņi divos pārgājienos nogāja septiņus parasangus un nonāca pie jūras hellēņu pilsēta Trapezunta, Sinopes kolonijā, kas atrodas pie Euksinas Ponta kolhu zemē. Kolhu ciemos viņi palika kādas trīsdesmit dienas, dodamies sirojumos pa Kolhidu. Trapezūntieši pārdeva kareivjiem pārtiku, uzņēma kā viesus savos namos un dāvināja tiem govis, miltus un vīnu. Trapezūntieši palīdzēja panākt vienošanos ar tuvākajiem kolhiem, pa lielākai daļai ar tiem, kas dzīvoja līdzenumā pie jūras, un tad arī šie kolhi sūtīja kā viesmīlības dāvanas15 govis un vēršus.

PATEICĪBAS UPURI DIEVIEM UN SACENSĪBAS

PATEICĪBAS UPURI DIEVIEM UN SACENSĪBAS

Tad kareivji sāka gatavoties upurēšanai, kā bija solījušies dieviem. Viņi bija dabūjuši pietiekami daudz govju un vēršu, lai upurētu Zevam-Glābējam, Heraklam-Ceļvedim un visiem citiem dieviem to, ko solījušies. Uz kalna, kur bija apmetušies, viņi sarīkoja arī sacensības atlētika. Spartieti Drakontiju izvēlēja par rīkotāju un vadītāju sacensībām skriešanā un citos atlētikas veidos. Drakontijs, vēl zēns būdams, bija bēdzis no Spartas, jo bija neviļus ar zobena cirtienu nogalinājis kādu citu zēnu.

Kad bija nesti upuri, upurlopu ādas nodeva Drakontijam un aicināja viņu parādīt, kur jānotiek sacensībām skriešanā. Drakontijs tad, parādījis to pašu pakalnu, kur viņi pašlaik stāvēja, teica:

— Šis pakalns ir pati labākā vieta skriešanai.

—    Bet kā tad, — viņam iebilda, — varēs sacensties tik nelīdzenā, akmeņainā un krūmiem apaugušā vietā?

—    Ļaunāk jau tam būs, kas kritīs, — atteica Drakontijs.

Zēni (lielākā daļa no viņiem bija gūstekņu dēli) skrēja stadiju garu distanci, bet vairāk nekā sešdesmit krētiešu — vēl garāku distanci. Arkadieši cīkstējās, sacentās dūru cīņā un pankratijā. Tas bija lielisks skats. Dalībnieku bija daudz, un katrs darīja, ko spēja, jo sacensībās noskatījās viss karaspēks.

Notika arī zirgu skriešanās. Jātniekiem vajadzēja jāt no kalna lejā līdz jūrai, tur apgriezties un tad atkal doties augšā uz altāri. Lejup jājot, daudzi apmeta kūleni, bet, jājot atpakaļ, zirgi pat soļos tikai ar pūlēm varēja tikt stāvajā kalnā. Kliegšana tad bija liela un smieklu daudz, daudz arī uzmudinājuma saucienu.

__________________

1 Grieķiem naktī bija trīs sardzes. Beidzama sardze tātad no pīkst. 2 līdz 6.

2 Ne jau vieni paši, protams, bet ar savu lohu kareivjiem.

3 Trieciena loham ir lielāks dziļums nekā platums frontē, un starp lohiem ir diezgan lielas atstarpes.

4 Kardūhi persiešu ķēniņa varu neatzina, bet tagad grieķi atkal nonāk persiešu satrapijā, kur tiem pretī stājas satraps ar savu armiju. Ksenofonta stāsts par grieķu algotņu iziešanu caur Armēniju ir svarīgs Armēnijas vēstures avots.

5 Armijai atkāpjoties un ejot pāri upei, sevišķi bīstamā stāvoklī ir marša kolonnas beidzamās daļas. Jo vairāk kareivju ir jau tikuši pāri, jo mazāk paliek to, kas vēl gaida savu kārtu, lai liktu uz tilta (ja tāds ir) vai sāktu iet pāri pa braslu. Ienaidnieks tātad var viņiem uzbrukt ar lielu pārspēku. Jaunākos laikos šos beidzamos var segt ar artilērijas uguni, senatnes karos tādas aizsardzības, protams, nebija. Tas pats sakāms par armiju, kas atkāpjas ienaidnieka priekšā pa kalnu pāreju garā marša kolonnā. Analogs stāvoklis ir uzbrūkošās armijas avangardam.

6 Lai kardūhus maldinātu, jo tagad tas būs atkāpšanās signāls.

7 Olīveļļas ziede grieķiem bija pirmās nepieciešamības produkts. Tā aizvietoja ziepes, kuras senatnē nepazina. Pirms sacensībām ar to ieziedās atlēti. Labākās olīveļļas šķirnes lietoja pārtikai gandrīz vai katrā ēdienreizē, arī sviesta vietā, kuru grieķi un romieši nepazina. Pati sliktākā eļļa vēl noderēja apgaismošanai.

8 Lai grieķi to neaizvestu verdzībā.

9 Dzīrēs grieķi vienmēr lika sev galvā vainagu — ne no siena, protams.

10 Ceļveža aizbēgšanai varēja būt gluži katastrofiskas sekas.

11 Kareivji neieturēs līdzināšanos, un falangā radīsies atstarpes.

12 Par dziļu parasti sauca tādu falangu, kurā ir vairāk nekā desmit rindas cita aiz citas.

13 Heirisofs kā vecākais strategs vairāk apdraudētajā labajā, Ksenofonts — kreisajā spārnā.

14 Peltastiem tātad neviens nestāvēja pretī, un viņi viegli varēja nokļūt ienaidniekiem aizmugurē.

15 Viesmīlības dāvanas šeit, protams, ir tikai saudzīgāks izteiciens meslu vietā.

PIEKTĀ GRĀMATA

PIEKTĀ GRĀMATA

Ko veikuši hellēņi, ar Kīru dziļi ieiedami Persijā un tad atkal atkāpdamies līdz Euksina Pontam, kā viņi nonāca hellēņu pilsētā Trapezūntā, kā upurēja, ko bija solījušies darīt, pateikdamies par izglābšanos, kad būs nonākuši draudzīgā zemē, par to ir stāstīts iepriekšējās grāmatās.

KĀ NOKĻŪT MĀJĀS?

KĀ NOKĻŪT MĀJĀS?

Tad viss karaspēks sanāca uz sapulci, lai apspriestos, kā tikt tālāk. Pirmais runāja tūrijietis Leonts:

— Man tiešām, draugi, ir galīgi apnicis sakravāties, iet, skriet, nest ieročus, stāties ierindā, stāvēt sardzē un cīnīties. Reiz mēs esam nonākuši pie jūras, es gribētu tikt vaļā no visām šīm grūtībām, braukt tālāk ar kuģi un nonākt Helladā gulēdams.

To dzirdot, kareivji skaļi sauca, ka viņš pareizi runājot. Arī nākamais runātājs teica to pašu un visi citi tāpat. Tad vārdu ņēma Heirisofs.

— Kareivji, — viņš teica, — Anaksibijs, kas pašlaik ir nauarhs, ir mans draugs. Ja jūs mani pie viņa sūtītu, tad es esmu pārliecināts, ka atgriezīšos ar triērām un preču kuģiem, lai jūs aizvestu, tātad, ja gribat braukt, tad gaidiet, kamēr atgriezīšos, un tas būs drīz.

Visi priecājās par Heirisofa priekšlikumu un nolēma, ka viņam jābrauc pēc iespējas ātrāk. Pēc viņa runāja Ksenofonts:

— Heirisofs brauks sagādāt kuģus, bet mēs paliksim. Es tagad teikšu, kas mums, šeit paliekot, būtu jādara. Vispirms jau jāgādā pārtika no ienaidnieku zemes, jo nebūs šeit daudz, ko pirkt, turklāt tikai dažiem būs ar ko pirkt, un šī novada ļaudis mums ir naidīgi. Baidos, ka daudzi ies bojā, ja mēs bezrūpīgi un bez vajadzīgās piesardzības dosimies gādāt pārtiku. Pēc pārtikas, es domāju, jāiet stiprām sirotāju nodaļām, bet citādi pa apkārtni lai neviens neklejo, jo stratēģiem jārūpējas, lai ar jums nekas ļauns nenotiktu.

Tā arī nolēma.

— Man jums tomēr vēl kaut kas sakāms. Daži tātad dosies pēc laupījuma. Es domāju, ka būtu ļoti labi, ja katrs, kas ies sirot, par to paziņotu un norādītu arī, kurp viņš ies, lai mēs zinātu, cik aiziet un cik paliek, un varētu palīdzēt sagādāt to, kā trūktu, un, ja vajadzētu iet palīgā, zinātu arī, kurp jāiet. Tad mēs pacenstos arī izzināt, cik stipri ir ienaidnieki, kuru novadā kāds būtu nodomājis sirot, un varētu dot labu padomu tiem, kas dotos šādā pasākumā, pietiekami nenoskaidrojuši ienaidnieku spēkus. Arī tam visi piekrita.

— Padomājiet, — viņš turpināja, — vēl arī par sekojošo. Lai mums uzbruktu, ienaidniekiem ir laika diezgan, un taisnība ir viņu pusē: mēs taču esam atņēmuši viņu mantu. Viņi mums uzglūn, un man šķiet, ka tāpēc ap nometni jābūt sargnodaļām. Ja nomainīdamies stāvēsim sardzē un uzmanīsimies, viņi mūs nevarēs negaidīti pārsteigt.

Jāievēro vēl arī šāda lieta. Ja mēs noteikti zinātu, ka atgriezīsies Heirisofs ar pietiekami daudz kuģiem, tas, par ko es pašlaik gribu runāt, nemaz nebūtu vajadzīgs, bet, tā kā nevaram par to būt pilnīgi pārliecināti, mums, liekas, jāmēģina pašiem šeit sagādāt kuģus. Ja Heirisofs ieradīsies ar kuģiem un arī mums tie šeit būs, tad brauciens būs ērtāks, bet, ja viņam to nebūs, tad mēs brauksim ar pašu sagādātajiem. Es redzu, ka šeit tie bieži brauc garām. Ja mēs, dabūjuši no trapezūntiešiem ātrus kuģus, tos sagūstīsim, noņemsim stūri un liksim apsargāt, kamēr būsim sadabūjuši mūsu pārvešanai nepieciešamo kuģu skaitu, tad varbūt vajadzīgā transporta mums arī nepietrūks.

Tā arī nolēma.

— Padomāsim vēl, — viņš teica, — vai nebūtu taisnīgi sagūstītos jūrniekus uzturēt ar kopējiem līdzekļiem visu laiku, kamēr viņi mūsu dēļ šeit paliks, un vienoties arī par veduma maksu, lai viņi, strādādami mūsu labā, ari no mums gūtu kādu labumu.

Tā arī nolēma.

— Man šķiet, — viņš vēl piebilda, — ja mums tas neizdotos un mēs nesadabūtu tik daudz kuģu, mēs varētu uzdot piekrastes pilsētām izlabot ceļus (stāsta taču, ka tie esot nelietojami), un tās to arī darīs, gan baidīdamās, gan gribēdamas tikt no mums vaļā.

Tad visi sāka kliegt, ka neiešot jau pa sauszemi, un Ksenofonts, redzēdams viņu neprātu, nelika par šo priekšlikumu balsot, bet viegli pārliecināja pilsētās izlabot ceļus, teikdams:

— Jo labāki būs ceļi, jo drīzāk aizies šis karaspēks.

GĀJIENS PEC PĀRTIKAS

GĀJIENS PEC PĀRTIKAS

Pārtikas tuvākajā Trapezūntas apkārtnē vairs nebija, un sirotāji, kas pēc tās izgāja, nevarēja tai pašā dienā atgriezties nometnē, tāpēc Ksenofonts, paņēmis dažus trapezūntiešus par ceļvežiem, pusi no kareivjiem veda uz drilu novadu, pusi atstāja apsargāt nometni, jo no saviem ciemiem padzītie kolhi bija sapulcējušies un apmetušies apkārtējās augstienēs. Taču trapezūntieši neveda vis kareivjus turp, kur vieglāk būtu dabūt pārtiku, jo tur bija viņu draugi, bet ļoti labprāt veda tos uz drilu zemi, kalnainu un grūti pieejamu novadu, kur dzīvoja paši kareivīgākie no Ponta zemju ļaudīm, kas viņiem bija nodarījuši daudz ļauna.

Kad hellēņi nonāca kalnos, drili bija nodedzinājuši visus ciemus, kurus, pēc viņu domām, hellēņi varētu ieņemt, un aizgājuši. Neko šeit nevarēja dabūt, varbūt tikai kādu no uguns izbēgušu cūku, govi vai aitu. Bija viņu zemē viens galvenais nocietinājums, it kā galvaspilsēta, turp viņi visi bija sabēguši. Piekļūt tam nācās grūti, jo apkārt bija ļoti dziļa grava. Peltasti, aizsteigušies piecus vai sešus stadijus priekšā hoplītiem, pārgāja pāri gravai un, ieraudzījuši pilsētā daudz aitu un daudz mantu, tūlīt devās uzbrukumā. Viņiem sekoja daudzi ārrindnieki, kas bija sūtīti pēc pārtikas, un tā jau vairāk nekā tūkstoš vīru pārgāja pāri gravai. Ieņemt pilsētu uzbrucēji nevarēja, jo to ietvēra dziļš grāvis ar valni un pāļu sētu uz tā. Uz vaļņa bija uzcelti netālu cits no cita arī koka torņi. Nevarēdami pilsētu ieņemt, hellēņi sāka atkāpties, bet tagad uzbrukumā pārgāja drili, un tikt atpakaļ nebija iespējams, jo gravā kareivji varēja nokāpt tikai pa vienam, tāpēc viņi sūtīja vēstnesi pie Ksenofonta, kas vadīja hoplītus. Vēstnesis ieradies teica:

— Pilsētā ir daudz daždažādu mantu, bet mēs nevaram to ieņemt, tik labi tā aizsargāta, nav viegli mums arī atkāpties, jo ienaidnieki uzbrūk un atpakaļceļš ir grūts.

Saņēmis šādu ziņu, Ksenofonts pienāca ar hoplītiem pie gravas un pavēlēja tur apstāties, bet pats ar lohagiem, ticis tai pāri, apsvēra, kas būtu labāk, — atvest atpakaļ pārgājušos vai pārvest pāri arī hoplītus un pamēģināt pilsētu ieņemt. Viņš redzēja, ka atkāpties varētu tikai ar lieliem zaudējumiem, bet ieņemt pilsētu lohagi atzina par iespējamu, un Ksenofonts, samierinādamies, ka būs upuri, piekrita lohagiem, jo pareģi bija pavēstījuši — kauja beigšoties labi. Ksenofonts tāpēc uzdeva lohagiem vest pāri hoplītus, bet pats lika peltastiem pavirzīties atpakaļ un neielaisties tuvcīņā.

Kad ieradās hoplīti, Ksenofonts pavēlēja, lai katrs lohags tā nostādot savu lohu, kā, pēc viņa domām, tam būtu visizdevīgāk cīnīties, jo tagad stāvēja viens otram blakus lohagi, kas visu laiku bija sacentušies, lai būtu pirmie drošsirdībā un vīrišķībā. Lohagi tā arī darīja, bet Ksenofonts deva peltastiem pavēli sagatavoties uzbrukumam un iet uz priekšu, — šķēpnešiem vajadzēja turēt savus šķēpus metiena gatavībā un pēc dotā signāla tos sviest, strēlniekiem uzlikt bultas uz stiegras un šaut, kad atskanēs signāls, un viegli bruņotajiem pielikt savas somas pilnas ar akmeņiem. Par visu to gādāt tika sūtīti piemēroti ļaudis.

Kad viss bija sagatavots un lohagi un viņu palīgi, un tie, kas bija pārliecināti, ka ir tikpat krietni vīri, nostājas savās vietās, viņi, pusmēness veida ierindā stāvēdami (citādi ierinda šeit nebija izvēršama), varēja novērot cits citu. Tad visi nodziedāja kaujas dziesmu, atskanēja taure, un hoplīti, kliegdami alalā par godu Enialijam, skriešus devās uz priekšu. Uz ienaidniekiem lidoja šķēpi, bultas, akmeņi (gan ar lingu, bet vairāk ar roku sviesti), daži meta arī uguni. Heliēņi uzbruka tik sparīgi, ka ienaidnieki atkāpās no vaļņa un torņiem un stimfalietis Agasijs, nolicis bruņas un palicis tikai hitonā, uzrāpās uz sētas un uzvilka sev kādu līdz. Tad tika augšā arī daži citi, un varēja domāt, ka pilsēta jau ieņemta.

Pilsētā iebruka arī viegli bruņotie un laupīja, ko katrs varēja, bet Ksenofonts, nostājies vārtos, centās hoplītus nelaist iekšā, jo uz dažām nocietinātajām virsotnēm bija parādījušies citi ienaidnieki. Nepagāja arī ilgs laiks, kad iekšā sākās kliegšana un daži jau bēga ar savu laupījumu, drīz parādījās arī ievainotie un vārtos sākās liela drūzmēšanās. Kad bēgošajiem jautāja, kas tur notiek, viņi atbildēja, ka tālāk esot pils un tajā daudz ienaidnieku, kas devušies uzbrukumā, un daudzi no hellēņiem tur jau krituši. Ksenofonts tad pavēlēja saucējam Tolmidam izsaukt, lai katrs, kas grib gūt laupījumu, iet iekšā. Nu daudzi traucās iekšā, uzvarēja ienaidniekus, kas bija devušies uzbrukumā, un atspieda viņus atpakaļ pilī. Heliēņi tagad izlaupīja un aizvilka prom visu, kas atradās ārpus pils. Daļa no hoplītiem nostājās pie pāļu sētas, daļa pie ceļa, kas gāja uz pili, bet Ksenofonts un lohagi apspriedās, vai nebūtu iespējams pili ieņemt, jo tikai tad hellēņi noteikti būtu glābti, citādi atkāpšanās šķita ļoti bīstama. Visu apdomājuši, tomēr nosprieda, ka pili ieņemt nekādi nevar.

Tagad viņi sāka gatavoties atiešanai: aizsūtīja prom cīņai nederīgos, tos, kuriem bija jānes nastas, un lielāko daļu no hoplītiem. Katrs lohags atstāja pie sevis tikai hoplītus, kuriem viņš pilnīgi uzticējās.

Kad hellēņi sāka atkāpties, no pils viņiem uzbruka liels bars drilu. Tiem bija ādas vairogi un šķēpi, kājbruņas un paflagoniešu bruņu cepures. Viņi ieņēma namus, kas atradās abās pusēs ceļam uz pili. Bija bīstami mēģināt viņus atdzīt atpakaļ līdz pils vārtiem, jo, sakāpuši uz namu jumtiem, viņi meta uz hellēņiem smagus baļķus, bīstami bija palikt, bīstami atkāpties. Tuvojās briesmu pilna nakts.

Hellēņiem tur grūti cīnoties, kāds dievs viņiem parādīja, kā izglābties. Viens nams pa labi no ceļa viss dega gaišās liesmās, kāds to bija aizdedzinājis. Kad tas sabruka, ienaidnieki bēga laukā no namiem pa labi. Ksenofonts, sapratis šo likteņa mājienu, pavēlēja aizdedzināt arī namus pa kreisi. Tie bija no koka, drīz vien tos pārņēma liesmas, un drili bēga ārā arī no tiem. Tagad bīstami bija tikai ienaidnieki, kas atradās tieši pretī. Bija sagaidāms, ka viņi uzbruks, hellēņiem atkāpjoties un ejot lejā gravā. Tāpēc Ksenofonts lika tiem, līdz kuriem neatlidoja ienaidnieku bultas, vākt kopā visu, kas no koka, un sakraut starp hellēņiem un driliem. Kad bija sanests pietiekami daudz, visu to aizdedzināja. Aizdedzināja arī namus pie pašas pāļu sētas, lai arī tā aizkavētu ienaidniekus. Tā viņi, sakūruši lielu sārtu starp sevi un ienaidniekiem, ar lielām grūtībām atkāpās no drilu pilsētas, bet pilsēta nodega līdz pamatiem, nodega nami un torņi, un pāļu sēta, un viss cits, nenodega tikai pils.

Ieguvuši pārtiku, hellēņi nākamajā dienā devās atpakaļ.

ARMIJAS SASTĀVS UN LAUPĪJUMA SADALĪŠANA

ARMIJAS SASTĀVS UN LAUPĪJUMA SADALĪŠANA

Tā kā Heirisofs neatgriezās, nebija pietiekami daudz kuģu un pārtiku vairs nekur nevarēja dabūt, hellēņi nolēma iet tālāk. Slimos, kā arī tos, kas bija vecāki par četrdesmit gadiem, sagūstītos bērnus un sievietes sasēdināja kuģos, kuģos sakrāva arī visu, kas nebija tieši nepieciešams. Pārējie gāja pa sauszemi. Ceļš bija labots, un trešajā dienā viņi nonāca Kerasūntā, hellēņu pilsētā pie jūras, sinopiešu kolonijā kolhu zemē. Tur viņi palika desmit dienas un pārbaudīja karaspēka sastāvu. Izrādījās, ka bija astoņi tūkstoši seši simti kareivju. Tik daudz bija atlicis. Pārējie bija gājuši bojā: daudzi cīņās ar ienaidniekiem, citi sniegā un salā, citi no slimībām.

Tur viņi arī sadalīja par pārdotajiem gūstekņiem dabūto naudu. Desmito daļu veltīja Apollonam un Efesas Artemidai, un katrs stratēgs apņēmās kādu daļu no šīs naudas saglabāt dieviem. Ksenofonts lika pagatavot velti Apollonam, novietoja to atēniešu mantnīcā1 Delfos. Un uz tās uzrakstīja savu un Proksena vārdu. Par Artemidai veltīto naudu viņš nopirka zemes gabalu, kur dievs to viņam bija norādījis2 . Un bija tā sagadījies, ka pa šo zemes gabalu tecēja Solimīntas upe, un arī Efesā gar Artemidas templi tek Solimīntas upe. Un abās šais upēs ir zivis un gliemeži3 , bet zemes īpašumā pie Skillūntas ir arī daždažādi medījumi. Par veltīto naudu Ksenofonts uzcēla arī altāri un templi un noteica, ka turpmāk desmitā daļa no šī īpašuma ražas izlietojama upuriem dievei, un visi Skillūntas pilsoņi un visi kaimiņi — vīrieši un sievietes piedalījās šajos svētkos. Dieve dāvāja svētku dalībniekiem miežu miltus, kviešu maizi, vīnu, augļus, cepumus un gaļu kā no dievei svētajiem ganāmpulkiem, tā no medījumiem, jo Ksenofonta un citu pilsoņu zēni rīkoja medības svētkiem, kurās varēja piedalīties arī pieauguši vīri. Viņi medīja meža cūkas, stirnas un briežus gan pašas dieves svētajā īpašumā, gan Folejā.

Šis zemes gabals atrodas pie ceļa, kas iet no Lakedaimonas uz Olimpiju, kādus divdesmit stādijus no Zeva tempļa Olimpi jā, un šajā dievei svētajā vietā ir pļavas un ar mežu apauguši kalni, tā ka tur var turēt cūkas, kazas, govis un zirgus un tie, kas ierodas uz svētkiem, var dabūt barību saviem zirgiem un mūļiem. Ap pašu templi ir augļu koku svētbirze. Tās augļi, kad nogatavojušies, ir laba uzkoda. Pats templis ir ļoti līdzīgs Artemidas templim Efesā, bet, protams, ir daudz mazāks. Arī cipreses koka dieves tēls ir līdzīgs dieves zelta tēlam Efesā. Pie tempļa atrodas sfēla ar uzrakstu:

«Artemidas svētvieta. Valdītājam, kas to izmanto, ir katru gadu jāupurē dievei desmitā tiesa. No pārējā ienākuma viņam jāuztur kārtībā templis. Kas to nedarīs, atbildēs par to dievei.4 »

CĪŅAS AR MOSINOIKIEM

CĪŅAS AR MOSINOIKIEM

No Kerasūntas pa jūru brauca tie paši, kas agrāk, bet pārējie gāja pa sauszemi. Pienākuši pie mosinoiku robežas, hellēņi sūtīja pie viņiem trapezūntieti Timēsiteju un lika jautāt, vai hellēņiem caur mosinoiku zemi būšot jāiet kā draugiem vai kā ienaidniekiem. Mosinoiki, paļaudamies uz saviem nocietinājumiem, atbildēja, ka hellēņus caur savu zemi nelaidīšot. Tad Timēsitejs pastāstīja, ka šiem mosinoikiem esot ienaidnieki, citi mosinoiki, kas dzīvojot kalnu apkārtnē. Hellēņi tad nolēma griezties pie viņiem un uzaicināt, vai viņi negribētu noslēgt ar hellēņiem savienību. Timēsitejs devās turp un atgriezās kopā ar valdniekiem. Kad tie ieradās, sanāca arī hellēņu stratēģi, un Ksenofonts teica, bet Timēsitejs tulkoja:

— Mosinoiku valdnieki, mēs gribam bez liekam grūtībām nokļūt Helladā pa sauszemi, jo kuģu mums nav, bet jūsu kaimiņi, par kuriem stāsta, ka tie esot jūsu ienaidnieki, neļauj mums iet caur savu zemi. Jums tātad ir izdevība iegūt mūs par sabiedrotajiem un atriebties, ja viņi jums kaut ko ļaunu darījuši, un pat pakļaut viņus uz visiem laikiem. Ja atteiksieties, tad padomājiet, kad gan vel kādreiz varēsiet iegūt tik varenus sabiedrotos.

Tad ievērojamākais no mosinoiku valdniekiem atbildēja, ka arī viņi gribot to pašu un piekrītot savienībai.

—    Sakiet tad, — jautāja viņiem Ksenofonts, — ka mēs varēsim būt jums noderīgi, ja kļūsim par jūsu sabiedrotajiem, un ko jūs varēsiet darīt, lai palīdzētu mums iziet caur šo zemi?

—    Mēs varam, — tie atbildēja, — no otras puses iebrukt jūsu un mūsu ienaidnieku zemē un arī šurp sūtīt jums palīgā kuģus un vīrus, kas cīnīsies kopā ar jums un būs jūsu ceļveži.

Abas puses apzvērēja šos noteikumus, un mosinoiki devās atpakaļ. Nākamajā dienā mosinoiki ieradās ar trīssimt vienkočiem un trim vīriem katrā. Divi no tiem izkapā mala un sakārtojās ierindā, trešais palika laivā. Tad laivas aizbrauca atpakaļ, bet malā izkāpušie sastājās vienībās, aptuveni pa simt vīru katrā. Viens no viņiem uzsāka dziesmu, un visi pārējie, soļodami šis dziesmas taktī, devas uz priekšu caur hellēņu ierindu tieši uz to ienaidnieku nocietinājumu, kas viņiem likās visvieglāk ieņemams.

Šis nocietinājums atradās pie viņu tā sauktās galvaspilsētas, kurā bija mosinoiku stiprākā pils, un šīs pils dēļ viņi arī karoja. Tie, kuru rokās pils atradās, bija pārliecināti, ka tāpēc jāvaldot pār citiem mosinoikiem, kas savukārt apgalvoja, ka tie netaisni sagrābuši kopējo mosinoiku īpašumu un nelikumīgi gribot uzkundzēties.

Mosinoikiem sekoja, lai laupītu, arī daži hellēņi, kuriem stratēģi to nemaz nebija atļāvuši. Ienaidnieki kādu laiku izturējās mierīgi, bet, kad mosinoiki bija pienākuši pie nocietinājuma, devās uzbrukumā, piespieda viņus bēgt un nogalināja daudzus barbarus un arī dažus no tiem hellēņiem, kas bija viņiem piebiedrojušies. Bēgošos ienaidnieki pārstāja vajāt tikai tad, kad ieraudzīja hellēņus nākam tiem palīgā. Tad viņi griezās atpakaļ un, nocirtuši kritušajiem galvas, radīja tās hellēņiem un saviem ienaidniekiem mosinoikiem, dziedādami un dejodami savu dziesmu taktī. Hellēņi bija ļoti sašutuši, jo neveiksmīgais uzbrukums bija padarījis ienaidniekus drosmīgākus, un bēguši bija arī hellēņi, kas gāja kopā ar mosinoikiem, turklāt viņu bija diezgan daudz. Līdz šim visā karagājiena laikā tas vēl nekad nebija gadījies.

Ksenofonts tāpēc, saaicinājis kareivjus, teica:

— Kareivji, nezaudējiet drosmi šīs neveiksmes dēļ. Cik tur bija nelaimes, tikpat daudz tur ir laba. Vispirms jau dabūjāt zināt, ka mosinoiki, kas apņēmās jūs vest, tiešām ir ienaidnieki tiem mosinoikiem, pret kuriem esam spiesti karot, otrkārt, pelnītu sodu ir saņēmuši hellēņi, kas atstāja mūsu kaujas ierindu, domādami, ka, ejot kopā ar barbariem, gūs tādus pašus panākumus, kā cīnoties mūsu rindās. Otrreiz viņi mūs tik neapdomīgi nepametīs. Bet tagad mums jāsagatavojas parādīt mūsu barbaru draugiem, ka esam krietnāki kareivji par viņiem, jāpierāda arī ienaidniekiem, ka tagad tiem nāksies mēroties spēkiem ar pavisam citiem vīriem nekā tad, kad tie cīnījās ar nekārtīgu baru.

To dienu viņi palika turpat. Nākamajā, kad upuri bija labi izdevušies, viņi pēc brokastīm sakārtojās trieciena lohos, barbarus tādā pašā ierindā novietoja kreisajā spārnā un starp lohiem tā nostādīja strēlniekus, ka viņi mazliet izvirzījās priekšā hoplītiem, jo veiklākie ienaidnieki, pieskrējuši pie hellēņiem, svieda akmeņus. Strēlniekiem un peltastiem bija tie jādzen atpakaļ. Ierinda devās lēnos soļos uz priekšu, vispirms pret nocietinājumu, no kura iepriekšējā dienā atvairīja barbarus un tos, kuri bija kopā ar viņiem. Tagad tur ienaidnieki kaujas kārtībā bija nostājušies pret hellēņiem. Peltastu triecienu viņi pieņēma5 , bet metās bēgt, kad pienāca klāt hoplīti. Bēgošos peltasti vajāja kalnā augšā līdz pašai pilsētai, kaujas ierindā viņiem sekoja hoplīti. Kad viņi nonāca pie pilsētas namiem, ienaidnieki cīnījās, gan sviezdami metamos šķēpus, gan cenzdamies tuvcīņā atvairīt hellēņus ar gariem un tik smagiem šķēpiem, ka viens vīrs tādu ieroci tikko varēja pacelt. Kad hellēņi neatkāpās, bet turpināja uzbrukumu, barbari bēga un, aizdedzinājuši pilsētu, to atstāja. Tikai viņu ķēniņš, kas dzīvoja koka tornī pašā augstākajā pilsētas vietā, negribēja bēgt un turpat arī sadega, bet ķēniņu viņa tornī mosinoiki uztur un apsargā kopīgi.

Hellēņi, izlaupīdami pilsētu, atrada namos pagājušā gada (tā vismaz teica mosinoiki) maizes krājumus6 , jaunā raža, pa lielākajai daļai plēkšņu kvieši, bija savesta, bet nebija vēl izkulta. Viņi atrada arī podos sālītu delfīnu gaļu un krūkās delfīnu taukus. Tos mosinoiki lieto tāpat kā hellēņi olīveļļu. Bija arī vīns, neatšķaidīts tas likās skābs un rūgts, atšķaidīts — salds un smaržīgs.

Paēduši brokastis, hellēņi devās tālāk. Ieņemto pilsētu viņi nodeva saviem sabiedrotajiem mosinoikiem. Visas citas nocietinātās vietas, kas hellēņiem gadījās ceļā un bija viegli ieņemamas, to iedzīvotāji, hellēņu sabiedrotajiem naidīgie mosinoiki, vai nu atstāja, vai labprātīgi atdeva, un tādu bija lielākā daļa. Mosinoiku pilsētas bija kādus astoņdesmit stādijus cita no citas, dažas mazliet tālāk, dažas tuvāk. Kad vienā pilsētā kliedza, otrā varēja dzirdēt, tik kalnaina un gravaina bija šī zeme. Kad hellēņi gāja pa savu draugu zemi, viņiem rādīja bagātu ļaužu nobarotos bērnus, kas bija ēdināti ar vārītiem riekstiem, ļoti brangus un baltus, gandrīz tikpat resnus, cik garus, izrotātus ar košiem ziedveida tetovējumiem. Visas sievietes un vīrieši tur bija balti. Kareivji teica, ka šie ļaudis esot visbarbariskākie no visiem, kas tiem gadījušies ceļā, un viņu paražas visvairāk atšķiroties no hellēņu paražām. Būdami kopā ar citiem, viņi dara to, ko citi dara tikai vienatnē, un, būdami vieni paši, viņi atkal izturas tā, it kā būtu kopā ar citiem: runā paši ar sevi, smejas vieni paši un dejo, kad un kur pagadās, it kā tos kāds redzētu.

SARUNAS AR SINOPI

SARUNAS AR SINOPI

Tad hellēņi nonāca Sinopes kolonijā Kotiorā un palika tur četrdesmit piecas dienas. Vispirms viņi upurēja dieviem, un tad katra hellēņu tautība rīkoja atsevišķi svinīgu gājienu un atlētiskas sacensības. Pārtiku viņi ieguva Paflagonijā un salaupīja Kotioras novadā, jo kotiorieši viņiem neko nepārdeva un pilsētā neuzņēma pat saslimušos kareivjus.

Šais dienās ieradās sūtņi no Sinopes. Sinopieši bija norūpējušies par Kotioras pilsētu un tās novadu, jo pilsēta bija viņu kolonija un deva viņiem meslus, bet par Kotioras novadu viņi bija dabūjuši zināt, ka to izlaupot kareivji. Kad sūtņi ieradās nometnē, viņu visu vārdā runāja Hekatonims, kas Sinopē bija atzīts par lielisku runātāju.

—    Kareivji, — viņš teica, — mani sūta Sinopes pilsēta jūs apsveikt, jo jūs, hellēņi, uzvarējāt barbarus, un mēs priecājamies kopā ar jums, dabūjuši zināt, ka tagad esat šeit, izglābušies no tik daudzām un tik lielām briesmām. Mēs ceram, ka, būdami hellēņi, no jums, kas arī esat hellēņi, varam gaidīt tikai labu, nekādā ziņā kaut ko ļaunu, vēl jo vairāk tāpēc, ka neko ļaunu jums neesam darījuši. Bet šie kotiorieši ir mūsu kolonisti, šo zemi mēs esam atņēmuši barbariem un nodevuši viņiem, un viņi tāpēc dod mums noteiktus meslus tāpat kā kerasūntieši un trapezūntieši. Tātad, ja jūs viņiem darāt kaut ko ļaunu, tad mēs atzīstam, ka arī mums tiek nodarīts ļaunums. Bet tagad mums ziņo, ka jūs ar varu iebrukuši pilsētā, ka daži no jums apmetušies kotioriešu namos un viņu novadā jūs ņemot visu, kas vajadzīgs, viņu piekrišanas nemaz neprasot. To atzīt mēs nevaram. Ja jūs tā rīkosieties, būsim spiesti slēgt savienību ar Korilu un paflagoniešiem un ar kuru katru citu, ar ko tas mums būs iespējams.

Visu kareivju vārdā viņam atbildēja Ksenofonts:

— Sinopes sūtņi, mēs esam laimīgi, ka nokļuvām šeit, izglābušies paši un izglābuši tikai savus ieročus. Nebija taču iespējams vest un nest mantas un cīnīties arī ar ienaidniekiem. Tagad esam nonākuši hellēņu pilsētās. Trapezūntieši mums pārdeva pārtiku, mēs varējām to pirkt, un mums tās pietika, un, ja viņi, mūs godinādami, deva dāvanas, mēs viņus tāpat pagodinājām, un, ja daži barbari bija viņu draugi, mēs tos neaiztikām, bet viņu ienaidniekiem, pret kuriem trapezūntieši mūs veda, kaitējām kā vien varēdami. Jautājiet viņiem pašiem, kā mēs rīkojāmies, jo daži no viņiem ir šeit. Tos viņu pilsēta ir devusi mums par ceļvežiem. Ja mēs kaut kur atnākam — vai nu barbaru, vai hellēņu zemē, un pārtiku mums nepārdod, tad mēs to ņemam nevis tāpēc, ka esam varmācīgi, bet tāpēc, ka bez pārtikas iztikt nevaram. Kardūhi, taohi un naidi, ļoti stipras tautas, kas nebija pakļāvušās ķēniņam, tomēr kļuva par mūsu ienaidniekiem, jo pārtiku viņi nepārdeva un mēs bijām spiesti to ņemt, bet makronus, kaut gan tie ir barbari, atzinām par saviem draugiem un ar varu neko neņēmām, jo tie pārdeva cik nu varēdami mums pārtiku.

Ja kaut ko esam paņēmuši no kotioriešiem, kurus jūs uzskatāt par saviem ļaudīm, tad vainīgi ir viņi paši, jo neizturējās pret mums kā draugi, bet aizslēdza vārtus, nelaida mūs iekšā un nesūtīja no pilsētas pārtiku. Viņi teica, ka tur vainojams jūsu harmosts. Tu saki, ka mēs ar varu iebrukuši pilsētā un apmetušies tās namos, bet mēs taču lūdzām dot pajumti slimajiem un, kad vārtus neatvēra, iegājām pilsētā tur, kur tas bija visvieglāk. Nekādu citu varmācību neesam izdarījuši, un mūsu slimie tagad ir zem jumta, bet ēd paši savu. Vārtus apsargājam, lai slimie nebūtu jūsu harmosta varā un mēs viņus varētu, ja mums tas ienāktu prātā, atkal aizvest. Visi pārējie esam apmetušies, kā jūs redzat, zem klajas debess kā karagājienā un apņēmušies atmaksāt labu ar labu un atvairīties, ja kāds mēģinās mūs aizskart.

Tu mums draudi, ka jūs varētu, ja atrastu par vajadzīgu, noslēgt pret mums savienību ar Korilu un paflagoniešiem — nu tad, ja tas būs nepieciešams, mēs karosim kā ar viņiem, tā ar jums. Esam jau karojuši ar citiem — daudz stiprākiem nekā jūs. Bet, ja mēs nolemtu iegūt paflagonieti par draugu — mums taču stāsta, ka viņi gribot dabūt jūsu pilsētu un jūsu zemes pie jūras, — tad pacentīsimies viņu atbalstīt un kļūt par viņa draugiem, lai viņš panāktu to, ko vēlas.

Tagad bija labi redzams, ka citi sūtņi dusmojas par Hekatonimu un viņa runu. Kāds no tiem iznāca priekšā un teica:

— Mēs neesam nākuši, lai izraisītu karu, bet lai pateiktu, ka esam jūsu draugi. Ja jūs atnāktu uz Sinopi, mēs jūs uzņemtu ar dāvanām kā viesus, bet pašlaik pavēlēsim šejieniešiem dot jums, ko vien var. Mēs taču redzam, ka viss, ko jūs sakāt, ir patiesība.

Kotiorieši tagad sūtīja dāvanas, un hellēņu stratēģi uzņēma Sinopes sūtņus kā viesus, un daudz laipnu vārdu teica kā vieni, tā otri. Daudz tika arī jautāts, it sevišķi par tālāko ceļu, kas bija svarīgi kā vieniem, tā otriem.

Tā pagāja šī diena. Nākamajā stratēģi sasauca kareivjus uz sapulci, un sapulce nolēma ataicināt Sinopes sūtņus un ar viņiem apspriesties. Ja vajadzētu iet tālāk pa sauszemi, sinopieši, kas pazina Paflagoniju, varētu dot derīgu padomu, ja vajadzētu braukt pa jūru, bez sinopiešiem iztikt nevarētu, jo tie vienīgie, cik zināms, karaspēka pārvešanai varēja dot pietiekami daudz kuģu. Ataicinājuši tātad sūtņus uz apspriedi, viņi lūdza tos dot prātīgu un labu padomu, lai, paši būdami hellēņi, tie citiem hellēņiem tā sniegtu pirmo viesmīlības pierādījumu.

Tad runāja Hekalonims un vispirms sāka taisnoties — ja viņš teicis, ka sinopieši varot iegūt paflagoniešu ķēniņu par draugu, tad tas nenozīmējot, ka viņi gribot_ ar hellēņiem karot, viņi par saviem sabiedrotajiem izvēlēšoties hellēņus, kaut gan varot kļūt par draugiem arī barbariem. Kad Hekatonimu uzaicināja dot padomu, tas, piesaucis dievus par lieciniekiem, teica:

— Ja es jums došu padomu, kas man šķiet pats labākais, tad lai arī man pašam tas nāk visādā ziņā par labu, ja ne — tad par ļaunu. Šeit, es domāju, pašlaik notiek tāda apspriede, kuru mēdz dēvēt par cildenu. Tātad, ja manu padomu atzīs par labu, daudzi mani slavēs, bet, ja tas nederēs, daudzi no jums mani nolādēs. Es zinu, ka mums būs daudz vairāk grūtību, ja jūs gribētu braukt pa jūru, jo mums nāksies dot kuģus. Ja iesiet pa sauszemi, tad jācīnās būs jums. Man tomēr jāsaka, ko atzīstu par labu, jo pazīstu paflagoniešu zemi un tās dabu — tur ir viss, gan ļoti skaisti līdzenumi, gan ļoti augsti kalni.

Vispirms jau teikšu ceļu, pa kuru jums būs jāiebrūk viņu zemē, jo cita tur nav. Abās pusēs tam ir augsti kalni. Ja kāds tos ieņems, tad nekāds karaspēks, lai būtu cik liels būdams, tur cauri tikt nevarēs. Es jums to varētu parādīt, ja jūs sūtītu man kādu līdz.

Tad es vēl teikšu, ka tur ir līdzenumi un daudz jātnieku, un barbari paši ir pārliecināti, ka tie ir labāki par visiem ķēniņa jātniekiem. Arī nesen viņi neieradās uz ķēniņa pavēli, jo viņu valdnieks ir pārāk augstprātīgs, lai paklausītu.

Ja jūs aizsteigtos ienaidniekiem priekšā, negaidot ieņemtu kalnus un līdzenumā sakautu viņu jātniekus un vairāk nekā divpadsmit kājnieku miriādes, jūs nonāktu pie upēm — vispirms jau pie trīs pletrus platās Termodontas, un, man šķiet, pāri tai tikt būs grūti, sevišķi, ja daudz ienaidnieku ir otrā krastā, daudz arī seko. Tālāk nāk vismaz divus stadijus platā Halija. Bez kuģiem jūs tai pāri netiksiet, — bet kas jums dos kuģus?

Tātad, manuprāt, jūsu gājiens būs ne tikai grūts, bet pat pilnīgi neiespējams. Bet, ja brauksiet ar kuģiem, jūs no šejienes nonāksiet Sinopē, no Sinopes Hēraklejā, un no Hēraklejas tālāk jau būs viegli tikt kā pa sauszemi, tā pa jūru.

Kad Hekatonims bija beidzis, dažiem radās aizdomas, ka viņš, būdams Korilas draugs, tā teicis Korilam par labu, daži sprieda, ka par šādu padomu viņš cerot dabūt dāvanas, citi domāja, ka tas teikts, lai, pa sinopiešu novadu iedami, viņi to neizlaupītu. Hellēņi tomēr nolēma braukt pa jūru. Pēc tam runāja Ksenofonts.

— Sinopes sūtņi, kareivji piekrita jūsu ieteikumam par tālāko ceļu, bet tagad stāvoklis ir šāds — ja būs pietiekami daudz kuģu un nevienam pašam nebūs šeit jāpaliek, tad mēs braucam, bet, ja dažiem būs jāpaliek un daži varēs braukt, tad mēs kuģos nekāpsim. Mēs taču zinām: ja būsim stipri, būs mums pārtika un būsim glābti, bet, ja būsim vājāki par ienaidniekiem, tad mūs sagaida tikai verdzība, par to nav jāšaubās.

Sinopieši tad uzaicināja viņus sūtīt uz Sinopi vēstnešus, un kareivji aizsūtīja arkadieti Kallimahu, atēnieti Aristenu un ahajieti Samolu, kas tūlīt devās ceļā.

VAI NEPALIKT PONTA ZEMĒS?

VAI NEPALIKT PONTA ZEMĒS?

Kad Ksenofonts šajās dienās redzēja tik daudz hellēņu hoplītu un peltastu, tik daudz arī strēlnieku, lingotāju un jātnieku, kas visi, guvuši lielu kara pieredzi, tagad bija Ponta krastā, kur nepavisam nebija viegli ar maz līdzekļiem savākt tik lielu karaspēku, tad viņam likās, ka būtu labi nodibināt šeit pilsētu, tā iegūt Helladai zemi un vairot tās varu. Aplēsdams viņu pašu un apkārtējo Ponta iedzīvotāju skaitu, viņš sprieda, ka pilsēta nebūs no mazajām. Nevienam no kareivjiem neteicis ne vārda, Ksenofonts pieaicināja Ķīra pareģi Silanu un upurēja, lai izzinātu dievu gribu. Bet Silans, baidīdamies, lai karaspēks kaut kur šeit nepaliktu, izplatīja baumas, ka Ksenofonts gribot atstāt šeit kareivjus, dibināt pilsētu un tā kļūt slavens un iegūt lielu varu. Silans pats turpretim gribēja pēc iespējas ātrāk atgriezties Helladā, jo viņš bija saglabājis Ķīra dotos darikus, kurus Kīrs viņam bija devis par upurēšanu un pareizi paredzētajām desmit dienām.

Kad kareivji šo nodomu dabūja zināt, daži domāja, ka prātīgākais tiešām būtu palikt, bet lielākā daļa tam nepiekrita. Tad dardanietis Timasions un boiotietis Toraks teica dažiem Hēraklejas un Sinopes tirgotājiem, kas pašlaik gadījās Kotiorā, ka šis lielais karaspēks varot palikt Ponta apgabalā, ja viņi nesagādāšot kareivjiem algu, lai izbraucot tiem būtu ar ko nopirkt pārtiku.

— Ksenofonts ir nodomājis, — viņi teica, — un cenšas arī mūs pierunāt, kad ieradīsies kuģi, pēkšņi paziņot: «Kareivji, mēs tagad redzam, ka jums aizbraukšanai nav iespējams iegādāties pārtiku un, mājās atgriezušies, jūs nevarēsiet neko dot saviem tuviniekiem. Bet, ja gribat, jūs varat no visām apkārtējām Ponta zemēm izvēlēties tādu, kurp jums patiktu doties, un tie, kas gribētu, varētu tur palikt. Kas ne — varētu braukt mājās. Kuģi jums ir un tātad arī iespēja pēkšņi uzbrukt kuram katram novadam.»

Tirgotāji par dzirdēto pastāstīja savās pilsētās. Timasions bija aizsūtījis tiem līdz dardanieti Eurimahu un To-raku, kuriem vajadzēja teikt to pašu, bet sinopieši un hēraklejieši, šādas ziņas saņēmuši, sūtīja vēstnešus pie Timasiona un uzaicināja saņemt no viņiem naudu un gādāt, lai karaspēks aizbrauktu. Timasions labprāt piekrita un sapulcē sanākušajiem kareivjiem teica:

— Kareivji, neviens no jums lai nedomā par palikšanu šeit, par visu augstāk vienmēr lai mums ir Hellada. Tomēr es dzirdu, ka daži upurēdami grib par palikšanu izzināt dievu gribu, bet jums viņi nesaka ne vārda, taču, ja jūs aizbrauksiet, es jums apsolu, sākot ar nākamo mēnesi, kizikēnu mēnešalgas. Es jūs aizvedīšu uz Troādu, kuru atstāju kā trimdinieks. Mani pilsoņi labprāt uzņems mani atpakaļ un jums palīdzēs. Es jūs vedīšu turp, kur jūs varēsiet kļūt bagāti. Es taču pazīstu Aiolidu, Frīģiju, Troādu un visas Farnabaza zemes, jo pats esmu no šī apgabala un karoju tur kopā ar Klearhu.

Pēc viņa runāja boiotietis Toraks. Ja viņi aizbraukšot no Ponta, tas teica, viņi nonākšot Hersonēsā, skaistā un bagātā novadā. Kas gribēšot, varēšot palikt tur uz dzīvi, kas ne, — varēšot braukt mājās. Esot taču smieklīgi domāt par apmešanos barbaru zemē, ja Helladā daudz labu zemju.

— Ja jūs, — viņš vēl piebilda, — tur nonāksiet, es, tāpat kā Timasions, apsolu jums algu.

Tā viņš runāja, zinādams, ko Timasionam sola hēraklieši un sinopieši, ja karaspēks brauktu prom. Bet Ksenofonts arvien vēl klusēja.

Tad runāja ahajieši Filēsijs un Likons. Ksenofonts rīkojoties nekrietni, pierunādams atsevišķus kareivjus palikt un upurēdams par palikšanu, bet tagad sapulcē ne vārda par to neteikdams.

Nu Ksenofonts bija spiests runāt:

— Es, kareivji, kā jūs zināt, mēdzu upurēt samērā ar saviem līdzekļiem par jums un par sevi, lai panāktu ar saviem vārdiem, domām un darbiem, kas jums un man būtu pats labākais un derīgākais, un arī šodien upurēju, lai izzinātu, vai man sākt runāt šeit sapulcē un aizstāvēt savu viedokli vai pilnīgi no šī pasākuma atteikties. Pareģis Silans man teica, ka upuris vēlot labu, un tas taču ir pats svarīgākais, jo viņš zināja, ka arī es neesmu bez pieredzes, vienmēr būdams klāt pie upurēšanas, Silans ari teica, ka upuri norādot uz kādu ļaunprātīgu viltību pret mani. To viņam, protams, vajadzēja redzēt, jo pats gatavojās mani pie jums apmelot, izplatīdams baumas, ka es esot nodomājis bez jūsu piekrišanas dibināt pilsētu. Un tiešām, ja es redzētu jūs bezizejas stāvoklī, es sāktu domāt, kā gan būtu iespējams panākt, lai pēc kādas pilsētas ieņemšanas katrs, kas to gribētu, varētu tūliņ braukt mājās, bet, ja kāds tūliņ to negribētu, tas varētu palikt un iegūt pietiekami daudz līdzekļu, lai palīdzētu saviem tuviniekiem. Bet, kad tagad redzu, ka hēraklejieši un sinopieši jums sūta kuģus, lai jūs varētu doties ceļā, un ir ļaudis, kas, sākot ar nākošo mēnesi, jums sola vēl algu, tad es domāju, ka laimīgi nonākt turp, kurp mēs gribam, un saņemt par to algu, ir lieliska izdevība, un no iepriekšējā nodoma atteicos, un, kad daži pie manis nāca un teica, ka vajagot palikt šeit, es viņiem atbildēju, ka tādas domas jāmet pie malas.

Es spriežu tā. Kad jūs esat tik daudzi kopā kā tagad, tad, man šķiet, ar jums rēķināsies un pārtikas jums netrūks, jo stiprais var ņemt un vājajam ir jādod, bet, ja mūsu karaspēks sadalīsies daudzās mazās daļās, tad arvien iegūt pārtiku jūs nevarēsiet, jo ļauni tad jums klātos. Es tagad, tāpat kā jūs, esmu pārliecināts, ka mums jādodas uz Hellādu, un, ja notversim kādu, kas mēģinās mūs atstāt, pirms viss karaspēks vēl nebūs drošībā, sodīsim to kā noziedznieku. Lai paceļ roku, kas priekšlikumam piekrīt.

Roku pacēla visi.

Bet Silans sāka kliegt un centās pieradīt, ka ikvienam, kas gribot, esot tiesības aiziet, taču kareivji neļāva viņam daudz runāt un piedraudēja sodīt, ja viņu notveršot bēgam.

Kad hēraklejieši dabūja zināt, ka nolemts aizbraukt un Ksenofonts pats licis balsot par šo priekšlikumu, viņi kuģus gan sūtīja, bet naudu, ko bija solījuša Timasionam un Torakam, nedeva, un tie, kas bija apsolījuši algu, tagad ļoti izbijās no kareivju dusmām.

KSENOFONTA TIESAS DIENA

KSENOFONTA TIESAS DIENA

Sapulce nolēma, ka stratēģiem jādod norēķini par savu agrāko darbību, un, kad viņi to bija darījuši, Filēsijam un Ksantiklam vajadzēja samaksāt divdesmit minas soda naudas par kuģu kravas nolaidīgu apsardzību, jo bija konstatēts preču iztrūkums. Sofainetu, kas bija izvelēts par viņu priekšnieku un nebija viņus pietiekami uzraudzījis, sodīja ar desmit minām.

Daži apsūdzēja Ksenofontu, ka esot tos sitis un vispār bijis varmācīgs. Tad Ksenofonts uzaicināja pirmos sūdzētājus pateikt, kad tad kurš sists.

—    Toreiz, kad mēs vai boja gājām no aukstuma un bija dziļš sniegs.

—    Bet, ja bija tāds aukstums, kā tu saki, ja nebija maizes, ja vīna nebija pat ko paost, ja aiz noguruma bijām pilnīgi spēkus zaudējuši, ja ienaidnieki mums uz pēdām sekoja, — ja es tādā brīdī tevi situ, tad, man jāatzīst, esmu bijis kā ēzelis, par kuru mēdz teikt, ka tas savā ietiepībā un stūrgalvībā nejūtot nogurumu. Bet saki tomēr — kāpēc es tev situ? Varbūt tevi situ tāpēc, ka tu man kaut ko nedevi, ko prasīju? Varbūt es to darīju dzēruma?

Kad kareivis visu to noliedza, Ksenofonts atkal jautajā, vai viņš neesot hoplīts.

—    Nē, — tas atbildēja.

—    Varbūt peltasts?

— Arī ne, bet mani telts biedri man uzdeva rūpēties par mūli, kaut gan esmu brīvs cilvēks.

Tagad Ksenofonts viņu pazina un jautāja:

— Vai tu neesi tas, kas aizveda saslimušo?

—    Tik tiešam, zvēru pie Zeva, tu taču mani piespiedi un aizsviedi vel prom manu teltsbiedru mantas.

—    Bet tā mantu aizsviešana, — teica Ksenofonts, — notika šādi. Es tās uzdevu vest citiem un man nogādāt un, saņēmis visu sveiku un veselu, tev atkal atdevu, kad man atvedi slimo kareivi. Klausieties, kā īsti tas viss notika, par to ir vērts pastāstīt.

Kāds vīrs, nevarēdams vairs paiet, bija atpalicis. Es zināju, ka viņš ir viens no mūsējiem, un piespiedu tevi viņu aizvest, lai viņš neietu bojā, jo, cik man bija zināms, ienaidnieki sekoja mums uz pēdām.

Kareivis to apstiprināja.

—    Pēc tam, kad biju tevi aizsūtījis uz priekšu, es, sekodams ar arjergarda kareivjiem, tevi atkal sastapu rokam kapu, kur šo cilvēku apbedīt, un apstājies uzslavēju. Kad, mums tā stāvot, šis cilvēks pakustināja kāju, visi klātesošie izsaucas, ka viņš taču esot vēl dzīvs, bet tu teici: «Man ir vienalga, dzīvs vai miris, tālāk es viņu vairs nevedīšu.» tad es tev iesitu, tas tiesa, es biju pārliecināts — tu zināji, ka viņš vēl dzīvs.

—    Nu kas tad, — atbildēja kareivis, — viņš taču nomira pēc tam kad es viņu aizgādāju pie tevis.

—    Mēs visi reiz nomirsim, — teica Ksenofonts, — bet vai tāpēc mūs jāaprok dzīvus?

Tagad visi sauca, ka šis vīrs par maz dabūjis, bet Ksenofonts uzaicināja pārējos pateikt, kāpēc katrs no viņiem sists. Kad neviens vairs neko neteica, runāja viņš pats:

—    Es, kareivji, atzīstu, ka esmu dažkārt sitis nedisciplinētos. Tos, kuriem patīk, ka jūs par viņiem cīnāties ierindā, kad tas vajadzīgs, bet viņi paši, atstājuši savas vienības, steidzas jums pa priekšu, lai laupītu un iegūtu vairāk nekā jūs. Ja mēs visi tā darītu, mēs visi ietu bojā. Situ dažreiz un piespiedu atkal iet dažu labu mīkstčaulīgo, kas gribēja drīzāk krist ienaidnieku rokās nekā celties augšā. Arī es pats lielajā aukstumā kādreiz nosēdēju ilgāku laiku, gaidīdams, kamēr daži kareivji sakravāsies, un pēc tam, ar lielām pūlēm piecēlies, tikko varēju paiet. No paša pieredzes to zinādams, mudināju iet uz priekšu tos, kurus redzēju sēžam un padodamies nogurumam, jo kustības un rosīgums rada siltumu un padara locekļus lokanākus, bet no mierīgas sēdēšanas asinis kļūst biezas un kājām nosalst pirksti, kā tas daudziem no jums jau noticis. Esmu varbūt triecis ar dūri kādam, kurš atpalika aiz nolaidības un kavēja tikt uz priekšu gan jūs, kas gājāt avangardā, gan mūs, kas sekojām arjergardā, bet citādi ienaidnieks viņam triektu ar šķēpu. Tagad izglābušies viņi var dabūt no manis gandarījumu par nodarīto pārestību, bet, ja būtu krituši ienaidnieku rokās, no kā gan varētu prasīt gandarījumu, kaut arī viņiem būtu nodarīta vislielākā netaisnība?

Te viss ir pilnīgi skaidrs. Ja esmu kādu sodījis, lai viņam ar to darītu labu, tad man nākas dot tādu pašu gandarījumu, kādu dēli var prasīt no vecākiem vai skolnieki no skolotājiem. Arī ārsti, lai dziedinātu, dedzina un griež. Ja jūs domājat, ka esmu sitis varmācības dēļ, tad ievērojiet, ka tagad es ar dievu palīgu jūtos drošāks un esmu paļāvīgāks nekā toreiz, arī vīna dzeru vairāk un tomēr nevienu nesitu, jo redzu, ka jūs esat drošībā. Vai nezināt, ka, vētrai trakojot un viļņiem uz kuģi gāžoties, stūrmaņa palīgs kuģa priekšgalā un stūrmanis kuģa pakaļgalā dusmojas par katru nepareizu kustību, jo tādā brīdī pati niecīgākā kļūda var visus pazudināt? Ka viņi ir sitienus pelnījuši, to jūs paši toreiz atzināt. Jūs bijāt tur klāt, un jums bija zobeni, nevis akmentiņi balsošanai, jūs varējāt viņiem palīdzēt, ja būtu gribējuši, bet, zvēru pie Zeva, ne viņiem palīdzējāt, ne arī man, kad situ nedisciplinētos. Tātad atbalstījāt nederīgos kareivjus viņu patvaļībā.

Ja labi paskatīsieties, tad, es domāju, pārliecināsieties, ka tie, kas toreiz bija paši lielākie gļēvuļi, tagad ir paši nekaunīgākie. Tā, piemēram, tesālietis Boisks, dūru cīkstonis, toreiz panāca, ka viņam nebija jānes vairogs, jo viņš esot slims, bet tagad, kā dzirdu, viņš jau līdz ādai aplaupījis daudzus kotioriešus. Jūs darītu gudri, ja ar viņu rīkotos pilnīgi pretēji tam, kā to dara ar niknu suni. Niknu suni pa dienu piesien, pa nakti palaiž vaļā. Bet šo vīru, ja jūs būtu prātīgi, jūs pa nakti piesietu, pa dienu palaistu vaļā.

— Turklāt, — viņš turpināja, — esmu pārsteigts, ka tas, kas kāda iemesla dēļ tur uz mani ļaunu prātu, to atceras un klusu necieš, bet tie, kuriem es palīdzēju lielajā salā, kurus izrāvu no ienaidnieku rokām, kuriem sagādāju nepieciešamo slimībā un trūkumā, tie neviens to neatceras, neatceras arī tie, kurus es uzteicu par drošsirdību un, cik vien tas bija manos spēkos, pagodināju kā krietnus kareivjus ar balvu. Bet atcerēties vairāk labo nekā ļauno ir taču jaukāk, taisnīgāk, godīgāk un patīkamāk.

Tad daudzi pieteicās runāt un atgādināja Ksenofonta nopelnus, un viss beidzās labi.

__________________

1 Lielākajām grieķu valstīm ievērojamās svētvietās (Delfos, Olim-pijā) bija mantnīcas, nelielas svētnīcas, kur glabāja valsts vai tās atsevišķu pilsoņu veltes dievam (Apollonam, Zevam).

2 Tas nozīmē: kur Apollona orākuls Delfos viņam bija norādījis.

3 Tikai trīs no Grieķijas upēm vasarā neizžūst. Viena no tām ir Al-feja pie Olimpijas. Solimīnta ir tās pieteka, un, kad Solimīntā ir ūdens, zivis tajā ienāk no Alf ejas.

4 Pēc Ksenofonta tēlojuma Artemidas svētvieta ir tiešām idillisks stūrītis. Bet neaizmirsīsim, ka nauda tās ierīkošanai iegūta, pārdodot verdzībā gūstekņus. Tikai par kādu daļu no visas šīs naudas nopirkta zeme un ierīkota svētnīca. Kā redzams, gūstekņu bija daudz. Sie nelaimīgie un nelaimīgās (arī pusaudži) aizvesti no savas dzimtenes, šķirti no tuviniekiem, padarīti par darba lopiem. Kā dievei varēja patikt svētvieta, kuras ierīkošana saistīta ar tik daudz ciešanām? Tāds jautājums Ksenofontam, protams, ne prātā nenāk.

5 Tas ir, nesaka bēgt, nemaz nemēģinājuši cīnīties.

6 Jādomā, sausiņus.

SESTĀ GRĀMATA

SESTĀ GRĀMATA

Kā hellēņi meklēja pārtiku un iebruka drilu pilsētā, bet bija spiesti atkāpties, kā viņi noslēdza savienību ar mosinoikiem un apspriedās ar Sinopes sūtņiem, kā sapulce tiesāja Ksenofontu, par to stāstīts iepriekšējās grāmatās.

HEIRISOFS VIRSPAVĒLNIEKS

HEIRISOFS VIRSPAVĒLNIEKS

Kad hellēņiem likās, ka kuģu jau pietiekami daudz, viņi tajos sakāpa un brauca ar labu ceļa vēju vienu dienu un vienu nakti, un visu laiku Paflagonija viņiem bija pa kreisi. Nākamajā dienā viņi sasniedza Sinopi un iebrauca Sinopes ostā Harmēnē. Sinope atrodas Paflagonija, tā ir Milētas kolonija, un sinopieši nosūtīja hellēņiem kā dāvanu trīstūkstoš medimus miežu miltu un tūkstoš piecsimt krūkas vīna.

Tad atbrauca ar triēru Heirisofs. Kareivji bija gaidījuši, ka viņš tiem kaut ko atvedīs, bet Heirisofs nekā ne-atveda, tikai paziņoja, ka nauarhs Anaksibijs un visi citi viņus slavējuši un ka Anaksibijs solījis viņiem maksāt algu, kad būs izbraukuši laukā no Ponta. Harmēnē viņi palika piecas dienas.

Tagad kareivjiem likās, ka Hellāda vairs nav tālu, un vēl vairāk nekā agrāk viņi sāka spriest, ka nevajadzētu atgriezties mājās tukšām rokām. Kareivji bija pārliecināti, ka viens virspavēlnieks, ja viņi tādu ievēlētu, labāk nekā daudzi stratēģi varētu izlietot karaspēku gan dienā, gan naktī un, ja kaut ko nedrīkstētu izpaust, tas drīzāk paliktu noslēpums, un, ja kādu vajadzētu negaidīti pārsteigt, tas daudz vieglāk būtu izdarāms, jo nevajadzētu apspriesties vairākiem stratēģiem, bet tiktu izpildīts tas, ko nolemtu virspavēlnieks. Līdz šim stratēģi bija rīkojušies tā, kā ar balsu vairākumu bija izlemts.

Tā viņi sprieda un griezās pie Ksenofonta. Pie viņa ieradās lohagi un pastāstīja, ko domā karaspēks, teicās atbalstīt un centās viņu pierunāt, lai viņš uzņemtos virspavēlniecību. Ksenofonts dažu iemeslu dēļ arī pats to vēlējās. Ksenofonts domāja, ka tad draugi viņu vairāk godās un viņš kļūs slavens savā dzimtajā pilsētā. Arī karaspēka labā viņam varbūt izdotos kaut ko veikt. Tādi apsvērumi mudināja Ksenofontu kļūt par virspavēlnieku ar neierobežotu varu. Bet tad viņš atkal sprieda, ka neviens nezina, kas viss var notikt, un tāpēc viņš var zaudēt arī jau iegūto slavu un godu. Tā viņš svārstījās un nevarēja izšķirties.

Nezinādams, ko darīt, Ksenofonts nolēma, ka prātīgākais būtu prasīt dieviem padomu, un, atvedis divus upura lopus, viņš tos veltīja Zevam-Ķēniņam, kā tas viņiem bija teikts Delfos. Viņš bija arī pārliecināts, ka šis dievs sūtījis sapni, ko viņš redzējis, kad sāka iesaistīties karaspēka vadībā. Ksenofonts atcerējās, ka arī tad, kad no Efesas devās pie Ķīra, lai tiktu ar to iepazīstināts, pa labi atskanēja sēdoša ērgļa kliedziens, un pareģis, kas viņu pavadīja, paskaidroja, ka tā esot ievērojama zīme, tā norādot uz izcilu slavu un godu, bet arī uz lielām grūtībām, jo sēdošam ērglim visniknāk uzbrūk citi putni. Bagātību šis putns nesolot, jo lidojošs ērglis vieglāk iegūstot pārtiku. Ksenofontam tā upurējot, dievs noteikti norādīja, ka viņam nevajag censties pēc virspavēlnieka varas un nevajag pieņemt to, ja viņu ievēlētu, kas tiešām arī notika.

Kareivji tad sanāca uz sapulci, un visi teica, ka vajagot izvēlēt vienu virspavēlnieku. Kad tas bija nolemts, ierosināja ievēlēt Ksenofontu, un, kad vairs nebija šaubu, ka viņu tiešām ievēlēs, ja notiks balsošana, Ksenofonts lūdza atļauju runāt.

— Es, kareivji, — viņš teica, — priecājos par man parādīto godu un pateicos par to, kā to manā vietā darītu kurš katrs, un lūdzu, lai dievi man dotu iespēju kaut ko veikt jūsu labā. Bet, ja jūs gribat mani ievēlēt par virspavēlnieku, kaut gan viens no stratēģiem ir lakedaimonietis, tad, man šķiet, tas nebūtu ieteicams, jo grūtāk tad jums būs kaut ko dabūt no lakedaimoniešiem, ja rastos kādreiz vajadzība. Man pašam šāda ievēlēšana būtu diezgan bīstama. Es taču zinu, ka viņi agrāk nerima karot ar manu tēviju, pirms nebija to piespieduši pakļauties un atzīt viņu hegemoniju. To panākuši, viņi tūlīt beidza karot un vairs neaplenca manu pilsētu. Ja es, to zinādams, nedomātu kaitēt viņu autoritātei kur vien varēdams, tad, baidos, pārāk ātri man nāktos atzīt savu kļūdu. Jūs esat pārliecināti, ka mazāk būs nesaskaņu, ja mums būs viens virspavēlnieks, nevis vairāki vadoņi, tad zināt ari, ka es nebūšu nemiera cēlājs, ja jūs ievēlēsiet kādu citu. Es taču saprotu, ka tas, kas karā saceļas pret vadoni, sekmē pats savu bojā eju, ja jūs izvēlēsiet mani, tad es nebrīnītos, ja kāds atrastos, kas dusmotos kā uz mani, tā uz jums.

Kad viņš bija beidzis, vēl daudzi runātāji izteicās, ka Ksenofonts jāizvēlot par virspavēlnieku, bet stimfalietis Agasijs piebilda, ka tiešām būtu smieklīgi, ja lakedaimonieši par Ksenofonta ievēlēšanu justos aizvainoti. Vai viņi arī tad dusmotos, ja mēs, uz dzīrēm sanākuši, neizvelētu par dzīru vadītāju kādu lakedaimonieti?

— Ja tas tā, — viņš teica, — mēs, kā liekas, nevarētu būt arī par lohagiem, jo esam arkadieši.

Tad kareivji Agasijam skaļi izteica savu piekrišanu, bet Ksenofonts, redzēdams, ka nepietiek ar to, ko viņš jau teicis, vēlreiz lūdza vārdu:

— Kareivji, zvēru pie visiem dieviem un dievietēm, ka, nojauzdams jūsu domas, es upurēju, lai izzinātu, vai jums būtu labi mani izvēlēt par virspavēlnieku un man šo pienākumu uzņemties, un dievi man ar upuri darīja noteikti zināmu (pat nelietpratējam upurēšanā tas būtu pilnīgi skaidrs), ka no virspavēlniecības man jāatsakās.

Tad ievēlēja Heirisofu, un viņš pēc ievēlēšanas uzrunāja kareivjus:

— Kareivji, esiet pārliecināti, ka es nekad neceltu naidu, ja jūs ievēlētu kādu citu, bet, neievēlēdami Ksenofontu, jūs viņam esat darījuši tikai labu, jo Deksips kā vien varēdams viņu apmeloja Anaksibijam, kaut gan es ļoti pūlējos tā melus atspēkot, bet, tā kā jūs esat izvēlējuši mani, tad centīšos, cik vien manos spēkos, būt jums noderīgs. Un tagad gatavojieties, ja būs labs ceļa vējš, rīt doties ceļā. Mēs brauksim uz Hērakleju, un visiem jācenšas turp nokļūt. Par pārējo apspriedīsimies, kad būsim tur nonākuši.

KARASPĒKS SADALĀS

KARASPĒKS SADALĀS

Nākamajā dienā viņi devās ceļā un ar labu vēju brauca gar krastu divas dienas, līdz nonāca hellēņu pilsētā Hēraklejā, Megaru kolonijā. Hēraklejieši atsūtīja atbraukušajiem hellēņiem dāvanas: trīsstūkstoš medimnu miežu miltu, divtūkstoš krūku vīna, divdesmit vēršus un simt aitas.

Sapulcējušies kareivji tagad sāka apspriesties par tālāko ceļu: vai braukt pa jūru, vai iet pa sauszemi. Vārdu lūdza ahajietis Likons:

— Es esmu pārsteigts, kareivji, par mūsu stratēģiem, kas nemaz necenšas sagādāt pārtiku. Ar hēraklejiešu dāvanām varēsim iztikt labi ja divas vai trīs dienas, un nekur šeit apkārtnē mēs nevaram dabūt pārtiku, lai dotos tālāk. Es ierosinu pieprasīt no hēraklejiešiem ne mazāk par trīstūkstoš kizikēniem.

Kāds cits runātājs teica, ka ne mazāk par desmit tūkstošiem; tūlīt vajagot izvēlēt vēstniekus un, kamēr vēl kareivji sapulcējušies, sūtīt uz pilsētu, lai zinātu, ko hēraklejieši atbild, un tad par viņu atbildi apspriesties.

Tagad sāka saukt vēstnešu vārdus, vispirms jau Heirisofu, jo viņš bija ievēlēts par virspavēlnieku, bet daži arī Ksenofontu, taču tie abi noteikti atsacījās. Viņi abi bija vienās domās — nespiest ar varu draudzīgu hellēņu pilsētu dot to, ko tā labprātīgi negrib. Kad viņi atteicās, pie hēraklejiešiem aizsūtīja ahajieti Likonu, parnasieti Kallimahu un stimfalieti Agasiju, kas ieradušies paziņoja karaspēka lēmumu. Stāsta, ka Likons pat draudējis. Hēraklejieši tūlīt visu vērtīgāko no laukiem aizveda uz pilsētu un aizslēdza vārtus. Uz mūriem parādījās apbruņota sardze.

Tagad šajos notikumos vainīgie apvainoja stratēģus, ka tie visu samaitājuši. Arkadieši un ahajieši, Kallimaha un Likona sakūdīti, sapulcējās atsevišķi no citiem. Šajā sapulcē tika daudz runāts, ka peloponnēsiešiem jākaunoties atzīt par savu vadoni lakedaimonieti un atēnieti, kas nevienu kareivi neesot atvedis karaspēkam; visas grūtības esot jācieš viņiem, visu labumu gūstot citi, kaut gan viņi esot tie, kas visu karaspēku izglābuši. Ja kaut kas esot veikts, tad to veikuši arkadieši un ahajieši, pārējiem nekādas nozīmes neesot — un tiešām jāatzīst, ka vairāk nekā puse no visa karaspēka bija arkadieši un ahajieši —, tātad, ja viņi reiz nāktu pie prāta, apvienotos atsevišķi no citiem, izvēlētu paši savus stratēģus, tad viņi varētu iet paši savu ceļu un mēģināt arī sev gūt kādu labumu. Tā ari nolēma. Tie arkadieši un ahajieši, kas bija pie Heirisofa un Ksenofonta, viņus tagad atstāja un izvēlēja no savējiem desmit stratēģus. Tika nolemts, ka šiem stratēģiem jāizpilda, ko pieņems ar balsu vairākumu.

Tāds bija Heirisofa virspavēlnieka varas gals septītajā vai astotajā dienā pēc viņa ievēlēšanas.

Ksenofonts gribēja doties ceļā kopā ar visiem citiem palikušajiem, jo domāja, ka tā būs drošāk nekā atsevišķi, bet Neons viņu pierunāja to nedarīt, jo bija no Heirisofa dabūjis zināt, ka Kleandrs, spartiešu harmosts, Bizante esot teicies braukt ar savām triērām uz Kalpes ostu. Šo padomu Neons tātad deva tāpēc, lai tikai viņš pats un Heirisofs, un viņa kareivji, bet neviens cits nevarētu aizbraukt ar triērām. Heirisofs, par notikušo sašutis un uz kareivjiem dusmodamies, atļāva Ksenofonta m rīkoties pēc saviem ieskatiem, un Ksenofonts domāja atstāt karaspēku un braukt viens pats. Bet, kad viņš upurēja Hēraklam Ceļvedim, lai izzinātu, vai labāk un izdevīgāk braukt kopa ar atlikušajiem kareivjiem vai tos atstāt, dievs viņam norādīja kareivjus neatstāt.

Tā karaspēks tagad bija sadalījies trijās_ daļas: arka-diešu un ahajiešu bija vairāk par četriem tūkstošiem, tie visi bija hoplīti, Heirisofam bija tūkstoš četrsimt hoplītu un kādi septiņsimt peltasti, Klearha trāķieši, Ksenofontam kādi tūkstoš septiņsimt hoplīti un kādi trīssimt peltasti, viņam vienīgajam bija arī kādi četrdesmit jātnieki.

KSENOFONTS IZGLĀBJ ARKADIESUS UN AHAJIEŠUS

KSENOFONTS IZGLĀBJ ARKADIESUS UN AHAJIEŠUS

Arkadieši1 , sadabūjuši no hēraklejiešiem kuģus, izbrauca pirmie, lai ar pēkšņu uzbrukumu bītīniešiem iegūtu pēc iespējas vairāk laupījuma, un izkāpa malā Kalpes ostā. Bet Heirisofs no Hēraklejas tūlīt devās tālāk pa sauszemi un, nonācis Trāķijā2 , gāja pa jūras krastu, jo bija slims. Ksenofonts arī dabūja kuģus un aizbrauca ar tiem līdz Trāķijas un Hēraklejas novadu robežai, kur izkāpa malā un devās tālāk uz zemes vidieni.

Arkadieši, nakti izkāpuši malā Kalpes ostā, devās tūlīt uz tuvējiem ciemiem, kas atradās kādus trīsdesmit stadijus no jūras. Kad kļuva gaišs, katrs stratēgs veda savu lohu uz kādu no ciemiem. Ja ciems šķita lielāks, stratēģi devās turp ar diviem lohiem. Viņi bija vienojušies arī par kādu pakalnu, kur vēlāk visiem vajadzēja sapulcēties, un, tā kā uzbrukums bija negaidīts, viņi sagrāba daudz vergu un ieguva lielus aitu barus.

Trāķieši, kas bija bēguši kur kurais, tagad sāka pulcēties kopā. Tā kā viņi bija viegli bruņoti, tad daudziem izdevās izbēgt turpat vai no hoplītu rokām. Salasījušies viņi vispirms uzbruka kāda arkadiešu stratēga Mikrēta loham, kas jau bija ieguvis lielu laupījumu un devās ar to uz norunāto pakalnu. Kādu laiku hellēņi cīnījās, dodamies arvien vēl uz priekšu, bet, kad viņi gāja pāri kādai gravai, ierinda izjuka un trāķieši nogalināja kā pašu Mik-rētu, tā visus citus. No kāda cita loha dzīvi palika tikai astoņi vīri. Tas bija Hēgēsandra lohs. Hēgēsandrs pats, viens no viņu desmit stratēģiem, izglābās.

Pārējie lohi tomēr sasniedza pakalnu, daži cīnīdamies, citi bez kādām grūtībām. Trāķieši, kam bija tik labi veicies, sazinājās, skaļi kliegdami, un pa nakti viņu sanāca ļoti daudz. Dienai iestājoties, viņi ielenca no visām pusēm pakalnu, uz kura bija apmetušies hellēņi. Viņiem bija daudz jātnieku un peltastu un nāca arvien jauni vēl klāt. Hoplītiem viņi uzbruka, neciezdami nekādus zaudējumus, hellēņiem nebija ne strēlnieku, ne šķēpmešu, ne jātnieku. Trāķieši, pieskrējuši vai piejājuši klāt, izmeta šķēpus un, kad hellēņi devās pret viņiem uzbrukumā, ātri aizbēga. Tā viņi uzbruka drīz šeit, drīz tur un ievainoja daudzus hellēņus, bet no viņiem neievainoja nevienu. Pakalnu atstāt hellēņi nevarēja, un trāķieši turklāt vēl nogrieza viņus no ūdens. Šādā bezizejas stāvoklī hellēņi sāka sarunas par pamieru. Trāķieši citiem viņu priekšlikumiem piekrita, tikai atteicās dot hellēņu prasītos ķīlniekus, un vienošanos neizdevās panākt. Tāds bija arkadiešu stāvoklis.

Bet Heirisofs, neviena nekavēts, gāja pa jūras krastu un nonāca Kalpes ostā.

Ksenofonts gāja tālāk no jūras, un jātnieki, ko viņš bija izsūtījis pa priekšu, satika dažus ceļiniekus — vecus vīrus. Tos aizveda pie Ksenofonta, un viņš tiem jautāja, vai nezinot kaut ko par kādu citu hellēņu karaspēku. Ceļinieki izstāstīja visu, kas noticis, arī to, ka pašlaik hellēņi atrodoties uz kāda pakalna un visi trāķieši tos ielencot. Šos vīrus tagad rūpīgi apsargāja, lai vajadzības gadījumā viņi būtu par ceļvežiem. Izsūtījis sargnodaļas, Ksenofonts sasauca kareivjus uz sapulci un teica:

— Kareivji, daudzi arkadieši ir krituši, pārējie ielenkti uz kāda pakalna. Ja viņi ies bojā, tad, man šķiet, arī mēs neizglābsimies, jo ienaidnieku ir daudz un tie kļuvuši pārdroši. Tas labākais ir steigties cik ātri vien iespējams arkadiešiem palīgā. Ja viņi vēl dzīvi, tad cīnīsimies kopā un nebūsim palikuši vieni briesmu bridi. Bez cīņas tikt projām no šejienes nav nekādas iespējas, jo ceļš atpakaļ uz Hērakleju ir garš, līdz Hrīsopolei arī nav tuvu, bet tuvu ir ienaidnieki. Vistuvāk ir līdz Kalpes ostai, kur vajadzētu būt, kā mēs spriežam, Heirisofam, ja viņš izglābies, bet tur nav kuģu, ar kuriem mēs varētu aizbraukt. Ja mēs tur paliekam, pat vienai dienai mums nepietiks pārtikas. Daudz grūtāk būs izkļūt no briesmām, ja tikai Heirisofa ļaudis būs kopā ar mums, daudz vieglāk, ja izglābsies ielenktie un mēs visi apvienojušies cīnīsimies par mūsu glābšanos. Dosimies uz priekšu ar noteiktu pārliecību, ka pašlaik varam vai nu mirt slavas pilnā nāvē, vai arī, izglābjot tik daudzus hellēņus, veikt cildenāko varoņdarbu. Varbūt tas ir dievu lēmums un viņi grib pazemot lielībniekus, kas iedomājas, ka ir gudrāki par citiem, bet paaugstināt mūs, kas visu darām pēc dievu prāta. Tagad esiet uzmanīgi un labi visu ievērojiet, lai nekļūdīgi izpildītu pavēles. Iesim kādu laiku uz priekšu un, kad nolemsim, ka pienācis laiks vakariņot, apmetīsimies nometnē, un, kamēr mēs ejam, lai Timasions ar jātniekiem dodas uz priekšu un izlūko, tālu no mums neatraudamies, tā ka mēs par visu būtu skaidrībā.

To teicis, Ksenofonts pavēlēja doties ceļā. Uz augstienēm abās ceļa pusēs viņš izsūtīja veiklus viegli apbruņotus vīrus un uzdeva ziņot, ja tie kaut ko ieraudzītu; viņš lika arī dedzināt visu, kas degošs gadītos pa ceļam. Jātnieki tad izklīda, cik plaši vien tas bija pieļaujams, un sāka dedzināt, arī peltasti, kas gāja pa augstienēm blakus ceļam, dedzināja, kur vien ko redzēja, tā ka likās, ka deg viss apvidus un nāk liels karaspēks. Kad pienāca vakars, viņi uzgāja kādā pakalnā un apmetās tur nometnē. No turienes redzēja ienaidnieku ugunskurus kādu četrdesmit stadiju attālumā. Arī paši viņi dedzināja pēc iespējas vairāk ugunskuru. Tad labi ātri paēda vakariņas, tika dota pavēle izdzēst visas ugunis, un, nostādījuši visapkārt sargnodaļas, viņi likās gulēt. Kad pienāca rīts, viņi pielūdza dievus, nostājās kaujas kārtībā un, cik ātri vien varēdami, devās uz priekšu.

Timasions ar jātniekiem un ceļvežiem, jādams pa priekšu, pašam to nezinot, nonāca pie pakalna, kur trāķieši bija aplenkuši hellēņus. Šeit viņi neredzēja ne draugu, ne ienaidnieku karaspēku, tikai dažus vecus vīrus un sievas, dažas pamestas aitas un govis. Sākumā viņi bija pilnīgā neziņā, kas šeit noticis, tad atstātie pastāstīja, ka vakar vakarā aizgājuši trāķieši, aizgājuši, tie teica, arī hellēņi. Kurp — to viņi nezinot.

Dabūjuši to zināt, Ksenofonta kareivji paēda pusdienas, sakravājās un devās tālāk, gribēdami cik vien iespējams ātrāk nonākt pie citiem Kalpes ostā. Ejot pa Kalpes ceļu, viņi redzēja, ka pa to nupat kā gājuši arkadieši un ahajieši, un, kad visi Kalpē satikās, tie priecīgi apkampās kā brāļi. Arkadieši tad jautāja Ksenofonta ļaudīm, kāpēc izdzēsuši ugunis. — Mēs, —- viņi teica, — neredzēdami ugunis, sākumā domājām, ka jūs naktī uzbruksiet ienaidniekiem, un, mums šķiet, arī ienaidnieki atkāpās, baidīdamies no uzbrukuma, jo ap to pašu laiku viņi aizgāja, bet, kad jūs nenācāt un laiks gāja, tad mēs spriedām, ka jūs, dabūjuši zināt, kā mums klājies, esat izbijušies un steidzīgi atkāpušies uz jūru, un nolēmām no jums neatpalikt. Tā arī mēs nācām šurp.

Šo dienu viņi pavadīja jūras krastā pie ostas zem klajas debess.

IERODAS SPARTAS HARMOSTS

IERODAS SPARTAS HARMOSTS

Dažas dienas vēlāk visi kareivji sanāca uz sapulci. Viņi nolēma sodīt ar nāvi to, kas turpmāk liktu priekšā karaspēku atkal sadalīt, nolēma atjaunot, agrāko kārtību un uzdeva karaspēku vadīt tiem pašiem agrākajiem stratēģiem, tikai Heirisofs jau bija miris. Viņa vietā stājās asinietis Neons.

Pēc tam3 ienaidnieki, glābdami savus mājiniekus un mantu, veda visu cik iespējams tālāk prom, bet hellēņi gaidīja, kad ieradīsies Kleandrs ar triērām un citiem kuģiem. Katru dienu viņi izgāja no nometnes ar nastu nesējiem lopiem un vergiem, lai bez kādām cīņām iegūtu kviešus, miežus, vīnu, pupas, zirņus, prosu un vīģes, jo šai novadā, izņemot olīvas, bija visdažādākā pārtika. Kad karaspēks palika nometnē atpūsties, sirojumā iet bija atļauts tiem, kas to vēlējās, un, ko tie ieguva, tas tiem ari palika, bet, kad izgāja viss karaspēks un atsevišķi kareivji, atgājusi no pārējiem tālāk nost, kaut ko sadabūja, šis ieguvums bija kopīpašums. Tā bija nolemts. Tagad vairs nekā netrūka, jo no visām hellēņu pilsētām veda pārtiku un labprāt iegriezās arī garāmbraucoši kuģi. Arī ienaidnieki, kas dzīvoja tuvākajā apkārtnē, sūtīja pie Ksenofonta vēstnešus un jautāja, kas būtu darāms, lai kļūtu par hellēņu draugiem, un Ksenofonts aizveda viņus pie kareivjiem.

Šai pašā laikā ieradās arī Kleandrs ar divām triērām, bet neviena cita kuģa viņam nebija. Gadījās, ka tad, kad viņš atbrauca, karaspēks bija izgājis sirot. Daži kareivji bija atsevišķi sirojuši kalnos un ieguvuši daudz aitu. Baidīdamies, ka viņiem tās varētu atņemt, viņi par savu ieguvumu pastāstīja Deksipam, tam pašam, kas ar piecdesmit airu laivu bija aizbēdzis no Trapezūntas, un lūdza to kādu daļu no aitām paņemt sev, bet citas saglabāt viņiem. Deksips tūlīt aizdzina prom apkārt stāvošos kareivjus, kas apgalvoja, ka aitas piederot visam karaspēkam, aizgāja pie Kleandra un teica, ka viņu gribot aplaupīt. Kleandrs tad lika laupītāju atvest, un Deksips, kādu kareivi sagrābis, to jau veda, kad ceļā gadījās lohass Agasijs un šo kareivi atbrīvoja, jo tas bija no viņa loha. Citi kareivji, kas tur gadījās klāt, sāka sviest Deksipam ar akmeņiem, saukdami viņu par nodevēju. No Kleandra ļaudīm tad daudzi izbijās un bēga uz jūru, bēga arī Kleandrs pats.

Ksenofonts un citi stratēģi pūlējās savus kareivjus atturēt un teica Kleandram, ka nekas sevišķs neesot noticis. Viss šis troksnis esot izcēlies tikai karaspēka lēmuma dēļ par laupījumu, bet Deksipa sakūdītais Kleandrs arī pats dusmojās, ka bija tā izbijies, un teica, ka braukšot prom un došot rīkojumu nevienai pilsētai viņus neuzņemt, bet atzīt par ienaidniekiem. Tā kā lakedaimonieši tad valdīja pār visiem hellēņiem, karaspēka stāvoklis būtu ļoti grūts, un stratēģi lūdza Kleandru tā nedarīt. Viņš to nedarīšot, teica Kleandrs, ja viņam izdošot to, kas pirmais sācis sviest akmeņus, un to, kas atbrīvojis laupītāju, bet tas, kura izdošanu viņš prasīja, bija Agasijs, uzticams Ksenofonta draugs.

Stāvoklis bija ļoti sarežģīts, un vadoņi sasauca karaspēku uz sapulci. Daži runātāji izteicās, ka Kleandru neesot daudz ko ievērot, bet Ksenofonts bija pārliecināts, ka tas nebūtu pareizi darīts.

— Kareivji, — viņš teica, — man šķiet, ka būs ļoti ļauni, ja Kleandrs aizbrauktu un rīkotos pret mums, kā viņš to nodomājis un saka, jo hellēņu pilsētas nav tālu un Helladā noteikšana ir lakedaimoniešiem. Lakedaimonieši, pat kurš katrs no viņiem, var tajās panākt, ko vien grib. Vispirms jau Kleandrs neļaus mums iebraukt Bizantē un uzaicinās arī pārējos harmostus dot pilsētām rīkojumu mūs neuzņemt, jo mēs nepaklausot lakedaimoniešiem un esot varmācīgi, otrkārt, tas viss par mums nāks zināms arī nauarham Anaksibijam, un grūti mums būs kā palikt, tā aizbraukt, jo tagad lakedaimonieši valda kā pār sauszemi, tā pār jūru. Tātad mēs nevaram pieļaut, ka viena vai divu vīru dēļ mums visiem pārējiem neļauj atgriezties Helladā. Mums jāpaklausa, lai viņi pavēl ko pavēlēdami, jo arī mūsu dzimtās pilsētas viņiem padotas.

Bet tagad par mani pašu, jo dzirdēju, ka Deksips esot teicis Kleandram — Agasijs to nebūtu darījis, ja Ksenofonts nebūtu viņam pavēlējis, — es tātad varu kā jūs, tā Agasiju atbrīvot no katras vainas, ja Agasijs pats teiks, ka vainīgs esmu es, es atzīšu, ka esmu pelnījis pašu bargāko sodu, un to arī labprātīgi cietīšu, ja esmu sviedis ar akmeņiem vai kaut kā citādi bijis varmācīgs. Tāpat atzīstu, ka ikvienam citam, kuru Kleandrs sauks pie tiesas, jāpakļaujas viņa tiesneša varai, jo tikai tā jūs atbrīvosieties no atbildības. Taču tagad mums neklājas labi, jo domājām Helladā gūt atzinību un godu, bet mūs pat neuzņems hellēņu pilsētās un mums nebūs tādas tiesības kā citiem.

Pēc Ksenofonta runāja Agasijs:

— Es, kareivji, zvēru pie visiem dieviem un dievietēm, ka ne Ksenofonts, ne kāds cits no jums nav man pavēlējis atbrīvot šo vīru, bet, kad redzēju, ka Deksips, kuru jūs labi pazīstat kā nodevēju, sagrābis un ved projām krietnu mana loha kareivi, man tas šķita neciešami, un, atzīstos, viņam kareivi atņēmu. Jūs mani neizdosiet, jo es pats, kā to ieteic Ksenofonts, nodošu sevi Kleandram, lai viņš mani tiesātu un darītu ar mani, ko grib. Nesāciet manis dēļ strīdu ar lakedaimoniešiem, bet lai katrs pilnīgā drošībā dodas turp, kurp viņš grib. Izvēliet no sava vidus dažus vīrus un sūtiet tos man līdz pie Kleandra, lai tie rīkojas un runā manā vietā, ja es kaut ko piemirstu.

Tad karaspēks atļāva viņam pašam izvēlēties sev pavadoņus, un viņš izvēlējās stratēģus. Pie Kleandra tagad devās Agasijs, stratēģi un kareivis, kuru Agasijs bija atbrīvojis. Runāja vispirms stratēģi:

— Mūs, Kleandr, pie tevis sūta kareivji un liek tev teikt: ja tu apsūdzi mūs visus, tad tiesā mūs un dari ar mums, ko gribi, bet, ja tu apsūdzi vienu vai divus, vai vairākus, tad kareivji ir pārliecināti, ka apsūdzētie stāsies tavas tiesas priekšā; ja tu apsūdzi kādu no stratēģiem, tad mēs esam šeit; ja kādu no tiem, kura šeit nav, tad saki, ieradīsies visi, kas gribēs mums paklausīt.

Tad priekšā iznāca Agasijs.

— Es, Kleandr, — viņš teica, — esmu tas, kas atņēma Deksipam apcietināto kareivi un pavēlēja Deksipu sist, jo es zināju, ka šis kareivis ir krietns vīrs, bet par Deksipu zinu, ka viņam karaspēks uzdeva vadīt piecdesmit airu laivu, kuru bijām izlūgušies no trapezūntiešiem, lai sadabūtu kuģus un laimīgi nokļūtu mājās. Es zinu, ka viņš aizbēga un nodeva biedrus, ar kuriem kopā bija izglābies no briesmām. Tā mūsu dēļ trapezūntieši zaudēja piecdesmit airu laivu, bet mēs viņa dēļ kļuvām par krāpniekiem un gandrīz vai aizgājām bojā, jo viņš, tāpat kā mēs, zināja, ka, ejot pa sauszemi, nav iespējams tikt pāri upēm un laimīgi nokļūt Helladā. Tādam vīram es atņēmu kareivi. Ja tu būtu viņu vedis vai kāds no taviem ļaudīm, nevis kāds no tiem, kas no mums aizbēdzis, tad vari būt pārliecināts, ka neviens tā nebūtu darījis. Ņem tātad vērā, ja tu mani sodīsi ar nāvi, tad tu gļēvuļa un nekrietna cilvēka dēļ ar nāvi sodīsi krietnu vīru.

Noklausījies Agasiju, Kleandrs atbildēja, ka viņš Deksipu, protams, neslavējot, ja tas tā kaut ko izdarījis. Viņš tomēr nedomājot, ka Deksipu, pat ja tas būtu vislielākais ļaundaris, vajadzētu nogalināt bez tiesas sprieduma, jo arī jūs tagad vēlaties taisnīgu tiesu. Tagad ejiet un atstājiet aizturēto šeit, bet, kad es pieprasīšu, ierodieties uz tiesu. Es vairs neapsūdzu ne karaspēku, ne kādu citu, ja Agasijs pats atzīst, ka viņš atbrīvojis šo vīru.

Tad atbrīvotais teica:

—    Varbūt tu, Kleandr, domā, ka mani apcietināja kāda nozieguma dēļ, bet es nevienu neesmu sitis un nevienam neesmu sviedis ar akmeņiem, es tikai teicu, ka aitas pieder visam karaspēkam. Ir taču kareivju lēmums , ka tad, kad sirot iziet viss karaspēks, visu kopējais ieguvums ir tas, ko kāds ieguvis, sirojot atsevišķi. Tā es teicu, bet tad Deksips mani sagrāba, lai neviens neko neuzdrošinātos pat iebilst un viņš pats, saņēmis kādu daļu no laupījuma, saglabātu pretēji noteikumam pārējās aitas sirotājiem.

—    Tā kā arī tu, — teica Kleandrs, — esi šai lietā iejaukts, tad paliec, lai mēs lemtu arī par tevi.

Pēc tam Kleandrs ar saviem ļaudīm sāka brokastot, bet Ksenofonts sasauca kareivjus un ierosināja sūtīt pie Kleandra dažus pārstāvjus, lai tie aizlūgtu par apsūdzētajiem. Kareivji nolēma sūtīt stratēģus un lohagus, kādu spartieti Drakontiju un vēl dažus citus, kas šķita piemēroti, lūgt Kleandru, lai tas katrā ziņā atlaistu brīvībā abus apcietinātos. Aizgājis pie Kleandra, Ksenofonts teica:

— Tavā varā, Kleandr, ir divi mūsu vīri, un kareivji atstāj tavā noteikšanā darīt ar tiem un tāpat arī ar mums visiem, kas tev tīk, bet viņi tomēr tevi ļoti lūdz izdot mums šos vīrus un nesodīt tos ar nāvi, jo tie ir daudz darījuši karaspēka labā. Ja kareivju lūgums tiks izpildīts, viņi savukārt uzaicina tevi uzņemties, ja tu vēlētos, viņu vadību un solās, ja dievi būs labvēlīgi, tev pierādīt, ka ir disciplinēti un paklausīgi savam vadonim un var ar dievu palīgu drosmīgi stāties pretī ienaidniekam. Kareivji vēl lūdz, lai tu, pie viņiem ieradies, viņus vadīdams, iepazītos ar Deksipu un viņiem pašiem un noskaidrotu, ko katrs no viņiem ir vērts, lai katru atalgotu pēc nopelniem.

— Es zvēru pie Dioskūriem, — teica Kleandrs, — ka drīz jums atbildēšu. Es atdošu jums jūsu vīrus, ieradīšos arī pats un, ja dievi dos, aizvedīšu jūs uz Helladu. Tas, ko man sakāt, ir pilnīgs pretstats apgalvojumiem, ka daži no jums kūdot karaspēku pret lakedaimoniešiem.

Tad stratēģi, paņēmuši līdz abus aizturētos, aizgāja, viņu cildinādami, bet Kleandrs jautāja ar upuri dieviem par kareivju tālāko ceļu, laipni izturējās pret Ksenofontu, un viņi noslēdza draudzību, un, kad viņš turklāt redzēja, cik disciplinēti kareivji izpilda pavēles, viņš vēl vairāk vēlējās kļūt par to vadoni. Kleandrs upurēja trīs dienas no vietas, bet, kad upuri nevēstīja labu, sasaucis stratēģus, tiem teica:

— Upuri neļauj man jūs vadīt, bet nezaudējiet jau tāpēc drosmi. Jums, kā šķiet, ir lemts vest kareivjus, un tāpēc dodieties ceļā, bet, kad nonāksiet Bizantē, mēs uzņemsim jūs, cik labi vien varēdami.

Kareivji tagad nolēma dāvināt viņam karaspēka aitas. Viņš dāvanu pieņēma, bet tad atdeva aitas tiem atpakaļ un aizbrauca, bet kareivji, sadalījuši iegūto labību un visu pārējo, ko bija sadabūjuši, devās tālāk pa Bītīniju. Iedami pa taisnāko ceļu, viņi nekādu laupījumu neguva, un draudzīgā zemē viņiem būtu jāierodas ar tukšām rokām, tāpēc nolēma griezties atpakaļ un iet bez pārtraukuma visu dienu un visu nakti. Tā viņi arī darīja un ieguva daudz vergu un aitu. Sestajā dienā viņi nonāca Kalhedonijas Hrīsopolē un, izpārdodami laupījumu, palika tur septiņas dienas.

__________________

1 Ksenofonts turpmāk īsākas izteiksmes labad saka tikai arkadieši, kaut gan precīzāk būtu teikt arkadieši un ahajieši.

2 Mazāzijas novadā Bītīnijā dzīvoja Eiropas trāķiešiem radniecīga tauta, tāpēc Ksenofonts Bītīniju un bītīniešus sauc arī par Trāķiju un trāķiešiem.

3 Pec vairākiem sirojumiem pārtikas sagādāšanai.

SEPTĪTĀ GRĀMATA

SEPTĪTĀ GRĀMATA

Ko hellēņi veikuši līdz kaujai, dodamies karagājienā kopā ar Kīru, un ko — pēc Kīra nāves, kamēr nonāca līdz Pontam, un kā viņi devas tālāk pa sauszemi un ar kuģiem, līdz sasniedza Hrīsopoli, par to stāstīts iepriekšējās grāmatās.

KRITISKA SITUĀCIJA BIZANTĒ

KRITISKA SITUĀCIJA BIZANTĒ

Tagad Farnabazs baidījās, vai karaspēks neiebruks viņam padotajās zemēs, un sūtīja vēstnešus pie nauarba Anaksibija, kas šai laikā bija Bizantē. Viņš tam lūdza aizvest kareivjus no Āzijas un solījās izpildīt visu, ko vien tas gribētu. Anaksibijs tad ataicināja stratēģus un lobagus uz Bizanti un apņēmās maksāt kareivjiem algu, ja viņi atstāšot Āziju. Visi citi sacīja, ka apspriedīšoties un tad atbildēšot, bet Ksenofonts teica, ka viņš jau esot aizgājis no karaspēka un gribot braukt projām. Anaksibijs tad viņu lūdza pārcelties uz Bizanti kopā ar karaspēku un tad aizbraukt. Viņš tā darīšot, atbildēja Ksenofonts.

Trāķietis Seuts šai pašā laikā sūtīja pie viņa Medosadu un lūdza Ksenofontu arī no savas puses gādāt, lai karaspēks, aizietu no Āzijas. Savas pūles viņam nebūšot jānožēlo, lika vēl teikt Seuts.

— Karaspēks taču pats aizies, — viņam atbildēja Ksenofonts, — un tāpēc ne man, ne kādam citam nav vajadzīgs neko dot. Kad tas nonāks Bizantē, es aizbraukšu un tu varēsi, kā tas tev liksies izdevīgāk, sākt sarunas ar ietekmīgiem vadoņiem, kas būs palikuši.

Pēc tam visi kareivji pārcēlās uz Bizanti, bet Anaksibijs algu viņiem nemaksāja. Viņš deva gan kareivjiem pavēli apbruņoties un ar visām mantām iziet no pilsētas, lai varētu tos saskaitīt un sūtīt tālāk. Kareivji bija sašutuši un vilcinādamies posās ceļā, jo viņiem nebija naudas, ko iegādāties pārtiku. Ksenofonts, kas bija kļuvis par harmosta Kleandra draugu, viņu apmeklēja, lai pirms aizbraukšanas no viņa atvadītos.

— Tā nedari, — viņam teica Kleandrs, — ja negribi izpelnīties pārmetumus, jau tagad daži uz tevi dusmojas, jo kareivji pārāk lēni taisās ceļā.

— Bet es taču par to neesmu atbildīgs, — sacīja viņam Ksenofonts, — kareivjiem nav pārtikas, un tāpēc viņi tik nelabprāt grib iet laukā no pilsētas.

Tad Kleandrs atbildēja:

— Tomēr es tev ieteicu iziet ar citiem, it kā tu arī tālāk dotos ar viņiem kopā. Kad karaspēks būs laukā no pilsētas, tu varēsi braukt projām.

— Tad aiziesim pie Anaksibija un to nokārtosim. Aizgājuši viņi par visu tam pastāstīja, un Anaksibijs lika viņiem tā arī darīt, sakravāties pēc iespējas ātrāk un iziet no pilsētas. Viņš vēl piebilda, ka tas, kas neieradī-šoties uz apskati un saskaitīšanu, pats to nožēlošot. Tad stratēģi izgāja pirmie, pēc tam arī pārējie. Un gandrīz visi jau bija laukā, un pie vārtiem jau stāvēja Eteonīks, lai, tikko visi būs izgājuši, vārtus aizslēgtu un aizgrūstu aiz-štiujamos, kad Anaksibijs, sasaucis stratēģus un lohagus, tiem teica:

— Pārtiku ņemiet no trāķiešu ciemiem, tur ir daudz miežu, kviešu un visa kā cita. To dabūjuši, ejiet uz Hersonēsu, kur Kinisks jums izmaksās algu.

Daži kareivji to bija noklausījušies, varbūt arī kāds no lohagiem to bija pastāstījis karaspēkam. Tad stratēģi sāka jautāt par Seutu, vai viņš esot ienaidnieks vai draugs un vai vajadzēšot iet pāri Svētajam kalnam vai tam apkārt pa Trāķijas vidieni. Kamēr viņi tā sprieda, kareivji, ātri paķēruši ieročus, skriešus devās uz vārtiem, lai atkal iekļūtu pilsētā, bet Eteonīks un viņa ļaudis, redzēdami hoplītus skrējām uz vārtiem, aizslēdza tos un aizgrūda aizšaujamos. Kareivji tad sāka dauzīt vārtus un kliegt, ka viņiem tiekot nodarīta vislielākā netaisnība, viņus izdzenot laukā pie ienaidniekiem. Viņi sadauzīšot vārtus, ja ar labu neatslēgšot. Daži kareivji aizskrēja uz ostu, no mola uzrāpās uz mūra un iekļuva pilsētā, daži, kas vēl bija palikuši pilsētā, redzēdami, kas notiek pie vārtiem, ar cirvjiem sacirta aizšaujamos, un armija pa atvērtajiem vārtiem iebruka Bizantē.

Ksenofonts, to redzēdams, izbijās, ka armija sāks laupīt un notiks nelabojama nelaime pilsētai, viņam pašam un kareivjiem. Viņš skrēja uz vārtiem un ar visu drūzmu iekļuva pilsētā. Kad bizantieši redzēja kareivjus iebrūkam ar varu, viņi bēga no agoras, daži uz kuģiem, daži uz savām mājām, bet, kas jau bija mājās, tie bēga no tam laukā. Daži vilka triēras jūrā, lai uz tām glābtos, un visi bija pārliecināti, ka gals viņiem jau klāt, it ka pilsētu būtu ieņēmis ienaidnieks. Eteonīks aizbēga uz akropoli, Anaksibijs aizskrēja uz ostu un zvejnieka laivā, apkārt braukdams, nonāca turpat un tūlīt sūtīja uz Kalhedonu pēc kareivjiem, jo tie, kas bija akropolē, nelikās pietiekams spēks, lai uzbrucējus atvairītu.

Kareivji, ieraudzījuši Ksenofontu, viņu apstāja lielā barā.

— Tagad, Ksenofont, — viņi tam teica, — tu vari kļūt par ievērojamu vīru. Tev ir pilsēta, tev ir triēras, tev it nauda, tev ir tik daudz kareivju. Tagad, ja vien gribi, tu vari mums daudz laba darīt, bet arī mēs tevi varam padarīt par slavenu vīru.

Bet Ksenofonts, gribēdams viņus nomierināt, atbildēja:

— Tas labi teikts, un es tā darīšu. Ja jūs to gribat, tad sastājieties labi ātri ar ieročiem ierindā.

Tādu pavēli deva viņš pats un lika to nodot ari tālāk.

Un kareivji sāka ātri kārtoties, hoplīti sastājās astoņās rindās, peltasti aizsteidzās uz labo un kreiso flangu. Visi nostājās laukumā, ko sauca par trāķiešu laukumu, tur bija līdzens, ēku uz tā nebija, un tur varēja ļoti labi sakārtoties. Kad viņi bija nomierinājušies, Ksenofonts lika tiem sanākt sev apkārt un teica:

— Es nebrīnos, kareivji, ka esat sašutuši, būdami pārliecināti, ka jūs krāpj un nekrietni pret jums izturas, bet padomājiet, kas notiks, ja ļausim vaļu sašutumam, atriebsimies par krāpšanu tiem lakedaimoniešiem, kas pašlaik šeit atrodas, un izlaupīsim pilnīgi nevainīgu pilsētu. Mēs tad noteikti būsim lakedaimoniešu un viņu sabiedroto ienaidnieki. Jūs varat iedomāties, kāds karš tad izceltos, jo esat redzējuši un atceraties neseno pagātni. Kad mēs, atēnieši, sākām karu ar lakedaimoniešiem un viņu sabiedrotajiem, mums bija ne mazāk kā trīssimt triēras gan jūrā, gan kuģu būvētavās, mums bija daudz naudas valsts kasē, un gada ienākumi no mūsu pašu zemes un no sabiedrotajiem ne mazāk par tūkstoš talantiem. Mēs bijām kungi par visām salām1 mums bija pakļautas daudzas pilsētas Āzija, daudzas Eiropa un ari šī pati Bizante, kur tagad esam, un tomēr, kā jūs paši to labi zināt, mēs cietām pilnīgu sakāvi.

Kas gan ar mums notiktu tagad, kad lakedaimoniešiem ir visi viņu agrākie sabiedrotie, turklāt vēl atēnieši un atēniešu bijušie sabiedrotie, kad Tisaferns un visi persieši piejūras novados ir mūsu ienaidnieki, bet pats bīstamākais mūsu ienaidnieks ir persiešu ķēniņš, pret kuru mēs devāmies karā, lai atņemtu viņam valsti un nogalinātu viņu pašu, ja vien tas būtu mūsu spēkos? Ja visi viņi ir pret mums, vai tad atradīsies kāds tik neprātīgs, kas domātu, ka mēs varam uzvarēt? Nebūsim taču dievu dēļ tadi neprāši, kas, kļuvuši par ienaidnieku savai dzimtenei, saviem draugiem un saviem tuviniekiem, gājuši bojā kaunpilnā nāvē, jo visi, kas mums tuvi, dzīvo pilsētas, kuras sāks pret mums karu, un sāks to taisnīgi, jo mēs negribējām ieņemt, kaut gan to varējām, nevienu barbaru pilsētu, bet pirmo hellēņu pilsētu, kurā nonācām, izlaupīsim.

Es vēlētos būt drīzāk desmittūkstoš asis dziļi zem zemes nekā redzēt to notiekam. Jūs esat hellēņi, un mans padoms jums ir paklausīt tiem, kas vada Hellādu, un mēģināt, vai no viņiem nevarat panākt savu taisnību. Ja tas nebūs iespējams, tad mēs, kaut arī netaisnību cietuši, tomēr atgriezīsimies Hellādā. Es tāpēc ierosinu tūlīt sūtīt vēstnešus pie Anaksibija un viņam paziņot, ka neesam ienākuši pilsētā laupīt, bet gribam tikai panākt savu taisnīgo prasību izpildīšanu, ja mums tas neizdosies, mēs iziesim, pierādījuši, ka paklausām, kaut gan piekrāpti neesam.

Tā arī nolēma.2

KSENOFONTA SARUNAS AR SEUTU

KSENOFONTA SARUNAS AR SEUTU

Upuri, sprieda Ksenofonts, norādot, ka var droši iet pie Seuta, un tāpēc, paņēmis sev līdzi kādu lohagu, atēnieti Polikratu, un no katra stratēga, Neonu izņemot, vienu uzticības personu, Ksenofonts naktī nogāja kādus sešdesmit stadijus līdz Seuta karaspēkam. Viņi no tā vairs nebija tālu, kad ieraudzīja ugunskurus, bet neviena cilvēka pie tiem nebija. Sākumā viņi domāja, ka Seuts jau aizgājis, bet, dzirdēdami troksni un Seuta ļaužu sasaukšanos, saprata, ka Seuts licis sakurt ugunskurus naktssardzes priekšā, lai to tumsā nevarētu ieraudzīt un noteikt, kur tā atrodas un cik tā liela, bet nācēji turpretim ugunskuru gaismā būtu labi redzami.

Ksenofonts, to atskārtis, aizsūtīja uz priekšu līdzpaņemto tulku un lika teikt Seutam, ka ieradies Ksenofonts un grib viņu satikt. Sardze jautāja, vai tas esot atēnietis Ksenofonts no hellēņu karaspēka, un, saņēmusi apstiprinošu atbildi, uzlēca zirgos un aizauļoja. Drīz pēc tam atnāca kādi divsimt peltasti, paņēma Ksenofontu un viņa pavadoņus sev vidū un aizveda pie Seuta, kas uzturējās stipri apsargātā tornī, kuram apkārt stāvēja jāšanai gatavi zirgi. Būdams ļoti piesardzīgs, Seuts pa dienu ļāva zirgiem ganīties, bet visu nakti tie bija jāšanai gatavi. Stāsta, ka senos laikos Seuta sencim Tērējam šai paša apvidu uzbrukuši vietējie iedzīvotāji, daudzus no viņa lielā karaspēka nogalinājuši un nolaupījuši nastu nesējus dzīvniekus. Tie bijuši tīni, paši kareivīgākie no visiem traķiešiem un sevišķi bīstami naktī.

Kad Ksenofonts ieradās, Seuts uzaicināja viņu nākt iekšā un ņemt līdz pēc paša izvelēs divus no saviem pavadoņiem. Iegājuši hellēņi vispirms apsveicinājās ar Seutu un pēc trāķiešu paraduma no dzeramajiem ragiem dzēra uz viesu un saimnieka labklājību. Pie Seuta bija arī Me-dosads, ko tas vienmēr mēdza sūtīt kā vēstnesi. Tad Ksenofonts sāka savu runu.

— Tu, Seut, sūtīji pie manis uz Kalhēdonu vispirms savu vēstnesi Mēdosadu un lūdzi, lai arī es no savas puses gādātu, ka hellēņu karaspēks aizietu no Āzijas. Ja es to panāktu, tu solīji būt man pateicīgs. Ta teica tavs vēstnesis Mēdosads.

To teicis, Ksenofonts jautāja Mēdosadam, vai tas esot tiesa, un Mēdosads to apstiprināja.

— Otrreiz ieradās pie manis Mēdosads, kad es no Parijas biju atkal atgriezies pie karaspēka3 un solīja, ka tu būšot man draugs un brālis un došot man savus īpašumus pie jūras, ja es atvedīšot tev karaspēku.

Tad viņš atkal jautāja Mēdosadam, vai tas esot tā teicis, un Mēdosads atbildēja atkal apstiprinoši.

— Bet tagad vispirms pastāsti, ko es tev atbildēju Kalhedonā.

— Tu teici, karaspēks pats pārcelšoties uz Bizanti un tāpēc par to nekā nevajagot maksāt ne tev, ne kādam citam. Tu teici arī, ka, turp pārcēlies, no karaspēka aiziešot, un, kā tu teici, tā arī notika.

— Bet ko es tad teicu, kad tu atnāci uz Sēlimbriju?

—    Tu teici, ka tas neesot iespējams, bet kareivji iešot uz Perintu un no turienes pārcelšoties uz Āziju.

—    Bet tagad, — sacīja Ksenofonts, — es esmu šeit un šeit ir arī Frinisks, kāds no stratēģiem, un Polikrāts no lohagiem, un ārā ir katra stratēga (izņēmums ir tikai lakedaimonietis Neons) uzticības vīrs. Ja tu gribētu, lai mūsu noruna būtu visdrošākā, tad liec aicināt arī viņus, un tu, Polikrāt, ej un pasaki, lai ieročus viņi atstāj ārā, un arī pats atstāj ārā zobenu un tad nāc atpakaļ.

To dzirdēdams, Seuts teica, ka neesot tāda atēnieša, kuram viņš neuzticētos, jo atēnieši esot viņam rada4 un viņš tos atzīstot par labiem draugiem. Kad aicinātie bija ienākuši, Ksenofonts vispirms jautāja Seutam, kādam pasākumam viņam vajadzīgs karaspēks.

— Maisads bija mans tēvs, — atbildēja Seuts, — un viņa valstī dzīvoja melandi, tīni un tranipsi. Kad Odrisu vara sabruka, mans tēvs, kļuvis par trimdinieku, saslima un nomira, un es kā bārenis izaugu pie tagadējā valdnieka Mēdoka. Nācis jaunieša gados, es vairs nevarēju paciest, ka man jādzīvo no cita žēlastības un, sēdēdams pie viņa galda, katru dienu lūdzu Mēdokam dot man tik daudz vīru, cik viņš to atrastu par iespējamu, lai es varētu atriebties tiem, kas mūs padzina, un man nebūtu jādzīvo no viņa dāvanām. Tad Mēdoks man iedeva vīrus un zirgus, kurus jūs redzēsiet, kad iestāsies diena. Un tagad es ar viņiem iegūstu iztiku, izlaupīdams sava tēva zemi, bet, ja nāksiet man palīgā, tad es esmu pārliecināts, ka ar dievu palīgu viegli atgūšu savu valsti. Šādu palīdzību es no jums lūdzu.

—- Bet ko tu varētu, — jautāja Ksenofonts, — dot karaspēkam, lohagiem un stratēģiem, ja mēs ierastos? Saki, lai mēs varētu to visiem paziņot.

Tad Seuts apsolīja kareivjiem kizikēnu, lohagiem divreiz vairāk un stratēģiem četrreiz vairāk, turklāt vēl zemi, cik vien viņi gribēšot, jūga lopus un nocietinājumu jūras krastā.

—    Bet ja mums, — iebilda Ksenofonts, — būs jābaidās no lakedaimoniešiem, vai tad tu uzņemsi savā zeme tos, kas gribētu pie tevis apmesties?

—    Es viņus atzīšu par saviem brāļiem un galda biedriem un dalīšos ar viņiem visā, ko mēs varēsim iegūt, bet tev, Ksenofont, došu savu meitu, un, ja tev ir meita, pēc: traķiešu paraduma došu par viņu izpirkuma naudu un par dzīves vietu ierādīšu Bizanti, pašu skaistāko no manām pilsētām pie jūras.

Noklausījušies šos priekšlikumus, hellēņi spieda Seutam un Seuts hellēņiem roku, un tad Ksenofonts ar pavadoņiem devās atpakaļ un, vēl pirms gaismas nonākuši nometnē, pastāstīja visu tiem, kas viņus bija sūtījuši.

KAREIVJI SEUTA DIENESTA

KAREIVJI SEUTA DIENESTA

Kad atnāca diena, Aristarhs5 atkal aicināja pie sevis stratēģus, tomēr tie nolēma pie Aristarha neiet, bet sasaukt kareivjus uz sapulci. Sanāca visi, neieradās tikai Neona kareivji, kas atradās no pārējiem kādus desmit stadijus. Pirmais runāja Ksenofonts.

— Mēs, kareivji, nevaram braukt turp, kur gribētu, jo Aristarham ir triēras, un viņš mums neļauj, tāpēc būtu bīstami kāpt kuģos. Viņš pavēl mums ar ieročiem atbrīvot ceļu pāri Svētajam kalnam un iet uz Hersonēsu. Ja mēs tur nokļūsim, viņš solās jūs vairs nokrāpt, sola maksāt arī algu un gādāt, lai netrūktu pārtikas kā tagad. To viņš apgalvo. Seuts, ja mēs pie viņa aiziesim, savukārt sola mums visu labu. Tagad padomājiet, vai izlemsim tūlīt uz vietas vai tad, kad nonāksim tādā novadā, kur netrūks pārtikas. Tā kā mums nav naudas, ar ko pārtiku pirkt, un bez naudas mums šeit neļauj to ņemt, tad, man šķiet jāiet uz ciemiem, un, kad mums tur pārtikas netrūks, apsvērsim, ko Aristarhs un Seuts no mums grib, un izvēlēsimies, kas mums liksies izdevīgāk. Kas tam piekrīt, Šai paceļ roku. Rokas pacēla visi.

— Tagad ejiet un sakravājieties, un, kad dos pavēli, sekojiet man.

Tad Ksenofonts veda un kareivji viņam sekoja. Neons un daži no Aristarha ļaudīm centās viņus atrunāt, bet kareivji viņos neklausījās. Nogājuši kādus trīsdesmit stadijus, viņi sastapa Seutu, un Ksenofonts, to ieraudzījis, aicināja piejāt tuvāk, lai, pēc iespējas vairākiem kareivjiem dzirdot, pasacītu Seutam, ko bija atzinis par vajadzīgu. Kad Seuts piejāja pie kareivjiem, Ksenofonts viņam teica:

—    Mēs ejam turp, kur karaspēkam ir izredzes dabūt pārtiku. Tur, noklausījušies Aristarha vēstnešu un tavu priekšlikumu, izvēlēsimies to, kuru atzīsim par labāku. Ja tu mūs aizvedīsi turp, kur ir visvairāk pārtikas, pieņemsim, ka tu esi pacienājis mūs kā savus viesus.

—    Es zinu, — atbildēja viņam Seuts, — vairākus ciemus, kas nav tālu cits no cita un kur ir visdažādākā pārtika, vel šodien jūs tur varat nokļūt un paēst lieliskas pusdienas.

—    Nu tad ved mūs, — teica Ksenofonts.

Kad hellēņi pievakarē sasniedza norādītos ciemus, viņi sanāca uz sapulci un Seuts viņiem teica:

—    Es, mani draugi, aicinu jūs doties kopā ar mani karā un solu kareivjiem dot kizikēnu, lohagiem divus un stratēģiem četrus, turklāt vēl balvas par sevišķiem nopelniem. Ēdienu un dzērienu jūs, tāpat kā līdz šim, ņemsiet, no iedzīvotajiem, bet visu, ko iegūsiet kā laupījumu, es uzskatīšu par savu, lai, to pārdodams, varētu jums sagādāt algu. Ienaidniekus, kas bēgs un slēpsies, jūs paši spēsiet vajāt un atrast, bet tos, kas stāsies pretī, es ceru ar jūsu palīdzību uzvarēt.

—    Cik tālu no jūras, — jautāja tad Ksenofonts, — karaspēkam pēc taviem ieskatiem vajadzēs tev sekot?

—    Nekur vairāk kā septiņas dienas, — pa lielākai daļai mazāk.

Pēc tam deva vārdu katram, kas vēlējas runāt, un daudzi izteica gandrīz vienādas domas. Seuta priekšlikums pelnot pilnīgu atzinību, esot taču ziema un aizbraukt mājās nevienam neesot iespējams, turklāt, ja pārtika jāpērk, nevarot saglabāt draudzīgas attiecības ar vietējiem iedzīvotājiem, bet palikt ienaidnieku zemē un pārtikt no tās esot drošāk sabiedrībā ar Seutu nekā vieniem pašiem; labumu tātad daudz, un, ja viņi turklāt saņemšot arī algu, tad tā jau būšot īsta laime.

Tad Ksenofonts teica:

— Ja kāds tam nepiekrīt, lai izsakās, ja tādu nav, balsosim.

Kad neviens neizteicās pret, Ksenofonts lika nobalsot un priekšlikumu apstiprināja, tūlīt arī pateica Seutam, ka hellēņi iešot ar viņu kopā karā.

PUSDIENAS PIE SEUTA

PUSDIENAS PIE SEUTA

Pēc tam kareivji apmetās teltīs pēc vienībām, bet stratēģus un lohagus Seuts ielūdza uz tuvējo ciemu pie sevis pusdienās. Kad pusdienās ielūgtie bija pienākuši pie Seuta nama, kāds maronietis Hērakleids gāja pie katra, par kuru domāja, ka tas varētu Seutam kaut ko dāvināt, vispirms pie dažiem parijiešiem, kas bija nākuši noslēgt draudzības līgumu ar odrisu ķēniņu Medoku un veda dāvanas ķēniņam pašam un viņa sievai. Hērakleids viņiem teica, ka līdz Mēdokam no jūras esot divpadsmit dienas gājiena, bet Seuts, kad iegūs par sabiedrotajiem šos hellēņu kareivjus, valdīs piejūras novados.

— Seuts, — viņš teica, — būs tāds kaimiņš, kas varēs jums darīt daudz laba, bet daudz arī ļauna. Ja jūs būtu prātīgi, jūs dotu viņam tās dāvanas, ko vedat. Tas būs izdevīgāk nekā dot Mēdokam, kurš dzīvo tik tālu.

Tā runādams, viņš parijiesus pārliecināja.

Pēc tam viņš piegāja pie dardanieša Timasiona, jo bija dzirdējis, ka tam esot daudz dzeramtrauku un persiešu paklāju. Seuts, viņš tam teica, gaidot, ka pusdienas ielūgtie viņam kaut ko dāvāšot. Seuts, kļuvis šeit varens valdnieks, varēšot palīdzēt Timasionam, bagātīgi apdāvinātam, atgriezties mājās, varēšot arī šeit viņu padarīt par bagātu vīru. Tā Hērakleids, pie visiem iedams, centās tos pierunāt. Viņš piegāja arī pie Ksenofonta.

— Tu, — viņš teica, — esi no ļoti lielas pilsētas, un Seuts par tevi ir ļoti labās domās. Varbūt arī tu gribēsi šeit pie mums iegūt zemi un nocietinātas pilsētas, kā tās jau ieguvuši daudzi hellēņi, bet tad arī tev pienākas Seutu pagodināt ar krāšņām un bagātām dāvanām. Es tev to ieteicu kā draugs. Es taču zinu: jo lielāka būs tava dāvana, jo vairāk laba tu no Seuta vari cerēt.

To dzirdēdams, Ksenofonts nezināja, ko darīt, jo bija atbraucis no Parijas tikai ar vienu kalpu un tik daudz naudas, cik nepieciešams ceļam.

Tad dzīru telpā iegāja ievērojamākie no klātesošajiem trāķiešiem, hellēņu stratēģi un vēstneši no pilsētām. Viesi sasēdās riņķī, un visiem ienesa galdiņus ar trim kājām, to bija kādi divdesmit, uz tiem bija gaļas gabali ar maizi. Seuts ņēma no sava galdiņa maizi, salauza to mazos gabalos un lika pasniegt viesiem, tāpat viņš darīja ar gaļu, atstādams sev tikai ko nogaršot. Kāds arkadietis Arists bija liels negausis, paņēmis pamatīgu maizes un gaļas gabalu, viņš tos nolika uz ceļiem un sāka ieturēties. Apkārt nesa arī dzeramos ragus ar vīnu, un visi no tiem dzēra. Kad dzērienu devēji pienāca pie Arista, tas, redzēdams, ka Ksenofonts ir jau paēdis, dzērienu devējam teica:

— Dod viņam, viņam nav ko darīt, es esmu aizņemts.

Seuts, dzirdēdams Aristu kaut ko sakām, jautāja dzērienu devējam, ko viņš teicis. Tas prata hellēniski un Seutam pārtulkoja, un tad visi sāka smieties. Dzīrēm turpinoties, kāds trāķietis ieveda baltu zirgu un, paņēmis dzeramo ragu ar vīnu, teica:

— Es dzeru uz labu izdošanos, Seut, un dāvinu tev šo zirgu. Ar viņu jādams, tu panāksi, kuru vien gribēsi, un atkāpjoties tev ne no viena nebūs jābaidās.

Kāds cits ieveda vergu un, dzerdams no raga, tāpat to uzdāvināja Seutam. Vēl kāds cits uzdāvināja tērpu Seuta sievai, un Timasions, dzerdams uz labu izdošanos, pasniedza sudraba kausu un paklāju, kas bija desmit minas vērts. Tad piecēlās atēnietis Gnēsips un teica, ka esot sens un ļoti jauks paradums — bagāti ļaudis, godinādami ķēniņu, viņam sniedzot dāvanu, bet ķēniņš apdāvinot tos, kuriem neesot ko dāvināt. Ksenofonts tagad nezināja, kā rīkoties, sevišķi tāpēc, ka sēdēja goda vietā tieši blakus Seutam, un Hērakleids jau lika dzērienu devējam sniegt viņam ragu. Būdams jau drusku iereibis, viņš piecēlās, droši satvēra ragu un teica:

— Es, Seut, dāvinu tev sevi pašu un šos savus biedrus, lai mēs būtu tev uzticami draugi, turklāt nevienu pašu pret viņa gribu, jo viņi visi vēl vairāk nekā es vēlas but tavi draugi. Neko viņi no tevis tagad neprasa, bet grib uzņemties tevis dēļ pūles un briesmas. Ja dievi gribēs, tu ar viņu palīdzību atgūsi sava tēva valsti un iekarosi arī citas zemes, iegūsi daudz zirgu, daudz vīru un sievu, un nevajadzēs tev tos ņemt ar varu — kā dāvanas tos tev atvedīs un dos.

Tad Seuts piecēlās, un viņi abi ar Ksenofontu dzēra no viena raga. Pēc tam ienāca taurētāji, kas pūta tādas pašas taures kā tās, ar kurām dod signālus, un Seuts, ar kaujas saucienu pietrūcies kājās, lēca zibensātrumā, it kā izvairīdamies no mesta šķēpa. Netrūka arī jokdaru.

Kad saule jau taisījās rietēt, hellēņi piecēlās un teica, ka esot jau laiks izlikt naktssardzi un paziņot paroli. Viņi lūdza Seutu dot rīkojumu, ka nevienam trāķietiem nav atļauts naktī ieiet hellēņu nometnē, jo daži trāķieši esot ienaidnieki, bet viņu draugi arī esot trāķieši. Kad viņi gāja ārā, no galda piecēlās arī Seuts, un nemaz nevarēja manīt, ka viņš būtu dzēris. Izgājis ārā, Seuts pasauca sāņus hellēņu stratēģus un teica:

— Mani draugi, mūsu ienaidnieki vēl nezina, ka mēs esam sabiedrotie. Ja mēs tagad viņus pārsteigsim, kad viņi nemaz negaida uzbrukumu un nemaz negatavojas to atvairīt, tad mums ir izredzes iegūt visvairāk gūstekņu un laupījuma.

Stratēģi tam piekrita un lūdza Seutu hellēņus vest.

—    Esiet gatavi un gaidiet, — viņš tiem teica, — kad būs īstais brīdis, es nākšu pie jums ar saviem peltastiem, paņemšu jūs līdz un ar jātniekiem iešu pa priekšu.

— Padomā tomēr, — Ksenofonts iebilda, — vai nakts gājienā hellēņu kārtība nav labāka. Dienā avangardā iet apvidus apstākļiem vairāk piemērotie — dažreiz hoplīti, dažreiz peltasti, dažreiz jātnieki, bet naktī pēc mūsu paraduma pa priekšu iet pati lēnākā karaspēka daļa, jo tā gājienā vislabāk saglabājas ierindas vienība un tie, kas novirzās sāņus, nezaudē sakaru ar pārējiem, citādi, sastapušies ar tādu pašu sakarus zaudējušu nodaļu, to nepazīst un abas puses cieš zaudējumus.

— Tas ir pareizi, — teica Seuts, — un es darīšu pēc jūsu paraduma. Došu jums arī pašus vecākos ceļvežus, kas vislabāk pazīst šo apvidu, bet pats ar jātniekiem sekošu arjergardā. Ja kur radīsies vajadzība, es pirmais būšu ātri klāt.

Radniecības dēļ6 viņi izvēlējās paroli «Atēna». Tā norunājuši, viņi devās pie miera.

SEKMĪGS SIROJUMS

Ap pusnakti ieradās Seuts ar saviem jātniekiem krūšu bruņās un peltastiem. Viņš nodeva hellēņiem ceļvežus, un tad hoplīti devās uz priekšu avangardā, peltasti viņiem sekoja un jātnieki bija pēdējie. Dienai iestājoties, Seuts piejāja pie priekšējiem un slavēja hellēņu paradumu.

— Bieži vien, — viņš teica, — mani jātnieki nakts pārgājienos zaudēja sakarus ar kājniekiem, kaut gan man bija tikai neliels karaspēks, bet tagad, gaismai austot, mēs visi esam kopā, un tā tam arī vajag būt. Bet jūs palieciet šeit atpūsties. Es kaut ko noskaidrošu un drīz būšu atkal atpakaļ.

To teicis, viņš aizjāja pa kādu taku kalnos. Nonācis pie dziļā sniega, viņš vēroja, vai šeit nav pēdas, kas vestu uz priekšu vai atpakaļ, un, redzēdams, ka pa šo taku neviens nav gājis, ātri atgriezās un teica:

— Draugi, būs labi, ja dievi to gribēs. Šos ļaudis mūsu uzbrukums pilnīgi pārsteigs. Es došos uz priekšu ar jātniekiem, lai neviens, kas gadītos ceļā, nevarētu aizbēgt un paziņot par mums ienaidniekiem. Sekojiet man, un, ja atpaliksiet, ejiet pa jātnieku pēdām. Pārgājuši pāri kalniem, mēs nonāksim daudzos bagātos ciemos.

Ap dienas vidu Seuts jau bija augšā kalnu pārejā un, redzēdams lejā ciemus, pieauļojis pie hoplītiem, teica:

— Es tūlīt došu pavēli jātniekiem izvērsties lejā pa līdzenumu, bet peltastiem doties uz ciemiem. Sekojiet viņiem, cik ātri vien varat, lai palīdzētu, ja ienaidnieki sāktu pretoties.

To dzirdēdams, Ksenofonts nokāpa no zirga.

—    Ko tu kāp nost no zirga, ir taču jāsteidzas? — jautāja Seuts.

—    Ne jau es viens pats esmu vajadzīgs, — atbildēja Ksenofonts, — bet hoplīti dosies uz priekšu ātrāk un labprātāk, ja es viņus vedīšu, arī pats iedams kājām.

Tad Seuts aizjāja un kopā ar viņu arī Timasions ar kādiem četrdesmit hellēņu jātniekiem, bet Ksenofonts lika no mutes mutē nodot pavēli, ka visiem kareivjiem, kas jaunāki par trīsdesmit gadiem, jāpatur tikai ieroči un jāiznāk uz priekšu no saviem lohiem. Ar tiem Ksenofonts pats steidzīgi devās tālāk, pārējos veda Kleanoss. Kad viņi bija nonākuši ciemos, ar kādiem trīsdesmit jātniekiem piejāja Seuts.

—    Ir tieši tā, kā tu teici. Tie ļaudis ir mums rokā, bet mani jātnieki ir izklīduši, vajādami bēgošos, un viņiem nav kājnieku atbalsta. Es baidos, ka ienaidnieki varētu salasīties un viņiem uzbrukt. Dažiem no mums jāpaliek arī ciemos, jo tur ir daudz cilvēku.

—    Es varētu, — teica Ksenofonts, — ar saviem kareivjiem ieņemt augstienes, bet tu dod Kleanosam pavēli izvērst līdzenumā falangu.

Kad tas bija izpildīts, visu laupījumu savāca vienkopus. Tur bija kāds tūkstotis gūstekņu, divi tūkstoši govju un vēršu, desmit tūkstoši sīklopu. Turpat viņi arī palika pa nakti.

Nākamajā dienā Seuts līdz pamatiem nodedzināja šos ciemus, nevienu pašu ēku neatstādams, lai visi redzētu, kas viņus sagaida, un neiedrošinātos pretoties. Tad viņi devās tālāk. Laupījumu Seuts aizsūtīja uz Perintu, lai Hērakleids to pārdotu un būtu nauda, ar ko samaksāt hellēņiem algu.

TĪNI PAKĻAUJAS SEUTAM

TĪNI PAKĻAUJAS SEUTAM

Seuts un hellēņi apmetās nometnē tīnu novada līdzenumā, bet tīni, atstājuši savus ciemus, aizbēga kalnos. Bija dziļš sniegs un tik auksts, ka traukos sasala vīns un ūdens, ko viņi nesa, lai vārītu pusdienas, un daudzi hellēņi nosaldēja degunu un ausis. Tagad bija saprotams, kāpēc trāķieši valkā lapsādas cepures, kas sedz arī ausis, un kāpēc hitoni viņiem ne tikai ap krūtīm, bet arī ap gurniem. Jājot viņiem ir gari mēteļi līdz potītēm.

Atlaidis dažus gūstekņus uz kalniem, Seuts lika tīņiem paziņot, ka nodedzināšot arī viņu ciemus un sadedzināšot visu pārtiku un viņiem būšot jānomirst badā, ja nenākšot lejā no kalniem uz savām mājām un nepadošoties. Tad nonāca lejā sievietes, bērni un vecāki ļaudis, bet jaunieši palika ciemos kalnu pakājē. Seuts, dabūjis to zināt, pavēlēja Ksenofontam ar jaunākajiem hoplītiem viņam sekot, un, naktī piecēlušies, viņi, gaismai austot, nonāca kalnu pakājes ciemos. Lielākā daļa no tīniešiem aizbēga, jo kalni nebija tālu, bet tos, kurus sagūstīja, Seuts pavēlēja bez žēlastības nogalināt.

Turpat nolēma arī palikt pa nakti, lai no šiem ciemiem nedabūtu pārtiku kalnos aizbēgušie. Seuts pats devās atkal lejā līdzenumā, bet Ksenofonts ar saviem izlases kareivjiem apmetās ciemā, kas atradās visaugstāk kalnu pakājē, un pārējie hellēņi turpat tuvumā pie tā sauktajiem kalnu Irākiešiem.

Tā pagāja dažas dienas, un Irākieši nāca no kalniem lejā pie Seuta un veda sarunas par izlīgumu un ķīlniekiem. Arī Ksenofonts nogāja pie Seuta un teica, ka hellēņi atrodoties bīstamā stāvoklī, jo ienaidnieki esot tuvu. Drošāk būtu palikt zem klajas debess nocietinātās vietās, nevis ēkās, kur viņi kā slazdā varot dabūt galu. Seuts, viņu drošinādams, tad norādīja uz tinu ķīlniekiem. Daži no tiem, kas nāca lejā no kalniem, lūdza arī Ksenofonta palīdzību izlīguma noslēgšanā. Ksenofonts bija ar mieru, mudināja nezaudēt cerību un apgalvoja, ka viņiem nenotikšot nekas ļauns, ja viņi padošoties Seutam, bet tīni tā runāja, tikai gribēdami visu izlūkot.

Tā tas bija dienā, bet nākamajā naktī tīni, nonākuši lejā no kalniem, uzbruka hellēņiem. Katrs saimnieks veda tīņus uz savu māju. Citādi pa tumsu būtu grūti ciemā tās atrast, jo aitu un kazu dēļ mājām apkārt bija augsta stabu sēta. Kad tīni bija nonākuši pie kādas mājas, daži no viņiem svieda tajā iekšā metamos šķēpus, citi smagas koka vāles, citi laida jau mājai uguni klāt. Viņi skaļi sauca, lai Ksenofonts nākot laukā, tad viņu nositīšot, citādi viņi dzīvi sadegšot, un mājas jumtā jau parādījās uguns, bet Ksenofonts un viņa kareivji krūšu bruņās un bruņu cepurēs ar vairogiem un zobeniem vēl bija degošajā namā. Tad Silans no Makistas, gadus astoņpadsmit vecs jaunietis, deva zīmi ar tauri, un tūlīt ar kailiem zobeniem rokā metās laukā kā Ksenofonts ar saviem ļaudīm, tā hellēņi no citām ēkām, bet trāķieši bēga, uzmetuši savus vieglos vairogus uz muguras7 , kā tas viņiem bija parasts. Daži krita gūstā, jo, lēkdami pāri sētai, palika karājamies vairogos, kas bija aizķērušies sētas stabos, daži atkal gāja boja, nevarēdami atrast izeju. Bēgošos hellēņi vajāja vel tālu laukā no ciema. Daži tīni, atgriezušies atpakaļ, paši atrazdamies tumsā, svieda ar metamajiem šķēpiem uz hellēņiem, kas, skriedami gar degošajām ēkām, bija labi redzami. Viņi ievainoja kādu no lohagiem, eubojieti Hieronimu un lokru Teogenu, arī lohagu. Nogalināt nenogalināja nevienu, bet dažiem sadega drebēs un cita manta.

Hellēņiem palīgā piesteidzās Seuts ar septiņiem saviem labākajiem jātniekiem un trāķiešu taurētāju, un visu laiku, kamēr viņš jāja palīgā, taurētājs puta tauri. Šī taure stipri vairoja ienaidnieka izbailes. Ieradies Seuts apsveicinājās ar hellēņiem un teica, ka domājis šeit atrast daudz kritušo.

Ksenofonts tagad lūdza, lai Seuts viņam nododot ķīlniekus. Ja Seuts gribot, viņš varot piedalīties karagājienā kalnos, ja negribot, lai ļaujot iet Ksenofontam vienam pašam. Nākamajā dienā Seuts nodeva Ksenofontam ķīlniekus, jau pavecus vīrus, kā bija teikts, pašus ievērojamākos kalniešus. Ieradās ari pats ar karaspēku. Tagad Seutam jau bija trīsreiz lielāks karaspēks, jo daudzi odrisi, dabūjuši zināt, cik viņam labi veicies, bija nākuši lejā, lai piedalītos karagājienā, bet tīni, redzēdami no kalniem tik daudz hoplītu, tik daudz peltastu un jātnieku, nāca leja, lūdza pazemīgi mieru, solījās izpildīt visu, ko no viņiem prasītu, un apņēmās dot drošības ķīlas. Seuts tad ataicināja Ksenofontu, pastāstīja, ko tīni gribot, un teica, ka neslēgšot ar viņiem mieru, ja Ksenofonts gribētu tos sodīt par nakts uzbrukumu.

— Es atrodu, — atbildēja Ksenofonts, — ka viņi būs pietiekami sodīti, jo zaudēs brīvību un kļūs par kalpiem. Es vēl ieteicu tev par ķīlniekiem turpmāk ņemt tos, kas visvairāk varētu kaitēt, bet vecie lai paliek mājas.

Tā šai novadā visi pakļāvās Seutam.

LAKEDAIMONIEŠI OGST ALGOTŅUS KARAM PRET PERSIJU

LAKEDAIMONIEŠI OGST ALGOTŅUS KARAM PRET PERSIJU

Šai laikā8 ieradās no Tibrona lakedaimonieši Harmēns un Polinīks. Viņi teica, ka lakedaimonieši nolēmuši doties karā pret Tisafernu. Tibrons jau izbraucis uz karalauku, un viņam esot vajadzīgs šis karaspēks. Viņš solot kareivim vienu dariku mēnesī, lohagiem divreiz vairāk un stratēģiem četrreiz vairāk.

Kad lakedaimonieši ieradās, Hērakleids, dabūjis zināt, ka viņi nākot pie karaspēka, tūlīt teica Seutam, ka tas tiešām esot lieliski.

— Lakedaimoniešiem vajadzīgs karaspēks, tev tas vairs nav vajadzīgs. Tu izpelnīsies viņu pateicību, ja dosi viņiem karaspēku, un kareivji tev vairs neuzmāksies, prasīdami algu9 , bet aizies no šejienes.

Dabūjis to zināt, Seuts lika aicināt vēstnešus un, kad viņi teica, ka nākuši pēc karaspēka, atbildēja, ka, gribēdams būt lakedaimoniešiem draugs un sabiedrotais, karaspēku labprāt došot, lūdza tos pie sevis viesos un lieliski pacienāja. Ne Ksenofontu, ne kādu citu no stratēģiem viņš aicināt nelika. Kad lakedaimonieši jautāja, kas īsti par vīru esot Ksenofonts, Seuts atteica, ka viņš pārāk izdabājot kareivjiem un tas kaitējot viņam pašam, bet citādi par viņu neko ļaunu nevarot teikt.

—    Varbūt viņš prot labi tiem pieglaimoties? — jautāja lakedaimonieši.

—    Un kā vēl, — piebilda Hērakleids.

—    Bet vai viņš nepretosies mūsu nodomam salīgt karaspēku?

—    Ja jūs, — pamācīja viņus Hērakleids, — sasauksiet kopā kareivjus un apsolīsiet viņiem algu, viņi Ksenofontu nemaz neievēros un ies ar jums, kurp vien gribēsiet.

—    Bet kā mēs viņus sasauksim?

—    Rīt agri no rīta, — teica Hērakleids, — mēs aizvedīsim jus pie viņiem, un es esmu pārliecināts, ka, jūs ieraudzījuši, viņi priecīgi steigsies pie jums.

Tā beidzās šī diena.

SUVERENA ALGOTŅU ARMIJA

SUVERENA ALGOTŅU ARMIJA

Nākamajā dienā Seuts un Hērakleids aizveda lakedaimoniešus pie karaspēka. Kad kareivji sanāca uz sapulci, vēstneši viņiem teica:

— Lakedaimonieši ir nolēmuši sākt karu ar Tisafernu, kas jums tik daudz pāri darījis. Ja jūs iesiet kopā ar mums, jus ne tikai atriebsieties savam ienaidniekam, bet katrs_ dabūs dariku mēnesī, lohagi divreiz tik daudz un stratēģi četrreiz.

Kareivji priecājās, to dzirdēdami, un tūlīt, lai apsūdzētu Ksenofontu, pie vārda pieteicās kāds arkadietis. Gribēdams redzēt, kas notiks, bija ieradies ar tulku Seuts, kaut gan viņš pa lielākai daļai pats saprata, ko runāja hellēņi. Stāvēja viņš mazliet atstatu, tomēr tā, ka visu varēja dzirdēt. Tad arkadietis teica:

—    Lakedaimonieši, mēs jau sen būtu pie jums, ja Ksenofonts nebūtu mūs pierunājis un atvedis šeit, kur mums, visu šo briesmīgo ziemu karojot, nebija miera ne dienu, ne nakti, bet visus mūsu pūliņu augļus viņš paņēmis sev. Viņu vienu pašu Seuts ir padarījis bagātu, bet mums netiek izmaksāta alga. Un tāpēc, ja es redzētu, ka Ksenofonts ar akmeņiem nomētāts un saņēmis pelnīto sodu par to, ka mūs šeit vazājis apkārt, es samierinātos ar algas neizmaksāšanu un nedusmotos par mūsu veltajām pūlēm.

Pēc viņa runāja vēl kāds cits apmēram tāpat un tad vēl viens otrs, un tad arī Ksenofonts.

— Cilvēkam viņa dzīvē tiešām jābūt gatavam uz katru pārsteigumu, ja jau jūs mani apvainojat dažādos pārkāpumos, kaut gan es pēc savas labākās apziņas esmu visu darījis jūsu labā. Būdams jau ceļā uz mājām, es atkal atgriezos pie jums, ne jau, zvēru pie Zeva, saņēmis ziņas, ka jums klājas labi, — nē, es dzirdēju, cik grūti jums iet, un nācu, lai palīdzētu, ja tas būtu manos spēkos. Kad ierados, šis pats Seuts sūtīja pie manis daudzus vēstnešus un solīja daudzus labumus, ja jūs pierunāšu iet pie viņa. Paši zināt, ka es pat nemēģināju to darīt, bet aizvedu jūs turp, no kurienes, pēc manām domām, jūs visātrāk varētu pāriet uz Āziju, jo biju pārliecināts, ka nekas jums nav labāks un ka paši arī to gribat.

Bet, kad ieradās Aristarhs ar triērām un neļāva mums celties pāri, tad es, kā tas parasts, sasaucu jūs uz sapulci, lai apspriestos, kas tagad darāms. Tur jūs dzirdējāt, ka Aristarhs jums pavēl doties uz Hersonēsu, bet Seuts jūs pierunā doties ar viņu kopā karā. Vai tad visi neteicāt iet pie Seuta un vienbalsīgi to nepieņēmāt? Ko tad es esmu noziedzies, aizvezdams jūs turp, kur visi gribējāt iet? Ja es būtu Seutam piekritis, kad viņš sāka jūs krāpt un nemaksāt algu, tad jūs dibināti mani apsūdzētu un ienīstu. Ja es agrāk no mums visiem biju viņa labākais draugs, bet tagad no visiem lielākais ienaidnieks, vai tad ir taisnīgi, ka jūs mani apsūdzat tieši par to, par ko Seuts uz mani tur ļaunu pratu, un jūsu dēļ taču es ar viņu sanaidojos?

Bet varbūt jūs teiksiet, ka es tikai izliekos, bet īstenībā esmu saņēmis jūsu algu no Seuta. Ir tomēr skaidrs, ka Seuts, ja viņš man kaut ko devis, nav jau tāpēc devis, lai šī nauda viņam ietu zudumā un lai viņam tikpat daudz būtu jāmaksā arī jums, bet, man šķiet, ja Seuts man kaut ko dotu, tad tikai tāpēc, lai dotu man maz, bet jums nesamaksātu daudz. Ja domājat, ka tas tiešām tā ir, tad jums ir iespējams tūlīt šo mūsu abpusējo darījumu padarīt par spēku zaudējušu. Prasiet tikai no viņa naudu. Ir taču skaidrs, ka Seuts, ja pie manis ir viņa nauda, prasīs to no manis atpakaļ, un viņam būs tiesība tā darīt, jo es nebūšu izpildījis uzdevumu, par kuru saņēmu kukuli. Bet nav pat ko runāt, man šķiet, ka esmu piesavinājies jūsu naudu.

Zvēru pie visiem dieviem un dievietēm, neesmu saņēmis pat to, ko Seuts man personīgi apsolīja. Te jau arī viņš pats ir un var pateikt, vai es patiesi vai nepatiesi zvēru. Jūs brīnīsieties, ja es vēl zvērēšu, ka neesmu pat dabūjis, ko citi stratēģi, pat ne tik daudz kā daži lohagi. Bet kāpēc tas tā? Es domāju, kareivji, ka vairāk palīdzēdams Seutam tad, kad viņam klājās grūti, es bušu viņam labāks draugs tad, kad viņš kļūs varens. Tagad redzu, ka viņam iet labi, bet tagad arī pazīstu viņu labāk. Varbūt kāds teiks, vai tu nekaunies, ka esi tik muļķīgi piekrāpts? Zvēru pie Zeva, es tiešām kaunētos, ja mani būtu piekrāpis ienaidnieks, bet labāk, ja draugs mani krāpj, nevis es krāpju draugu. Bet, kad jāsargājas arī no draugiem, tad varu apgalvot, ka esam visu darījuši, lai Seutam nebūtu dibināta iemesla nedot mums to, ko bija solījies: nekādu pārestību viņam neesam nodarījuši, esam izpildījuši visu, kas mums bija jāizpilda, neesam bijuši gļēvi to uzdevumu veikšanā, ko viņš mums deva.

Bet varbūt jūs teiksiet, ka no viņa vajadzēja prasīt ķīlu? Lai viņš nevarētu mūs krāpt, ja arī gribētu. Nu tad man jāsaka tas, ko Seuta klātbūtnē es nekad nebūtu teicis, ja man neliktos, ka jūs vai nu nekā par to nezināt, vai arī esat man ārkārtīgi nepateicīgi. Atcerieties, kā jums klājās, kad aizvedu jūs pie Seuta. Vai neaizgājāt uz Perintu, vai lakedaimonietis Aristarhs jums neaizslēdza vārtus un neļāva ieiet pilsētā? Ziemas_ vidū jūs apmētāties uz klaja lauka. Maz bija ko pirkt, vēl mazāk, ar ko pirkt, jums bija jāpaliek Trāķijā, jo triēras sargāja jūras ceļu, lai jūs nevarētu aizbraukt, bet, ja jūs paliktu, jūs paliktu zemē, kur daudz ienaidnieku jātnieku, daudz peltastu. Jūs bijāt hoplīti un, ierindā ejot uz ciemiem, varbūt varētu dabūt pietiekami labības, bet jums nebija ne jātnieku, ne peltastu (kad atgriezos, es tos pie jums vairs neredzēju), jūs tātad nevarējāt ienaidniekus vajāt, nevarējāt iegūt ne vergus, ne lopus.

Ja es šai grūtajā laikā, pat nekādu algu no Seuta neprasīdams, būtu viņu ar viņa jātniekiem un peltastiem, kuru jums tā trūka, ieguvis par sabiedrotu, vai tad tas nebūtu liels panākums? Dodamies sirojumos kopā ar jātniekiem un peltastiem, jūs atradāt ciemos vairāk labības, jo trāķiešiem vajadzēja bēgt lielākā steigā, jūs ieguvāt arī vairāk lopu un vergu. Tagad, kad mums bija jātnieki, mēs ienaidniekus pat redzēt nedabūjām, bet līdz tam mums uz pedam sekoja viņu jātnieki un peltasti un mums nebija iespējams sadalīties mazākās vienībās, lai sagādātu vairāk pārtikas. Un, ja tas, kas jums visus šos labumus sagādājis, nevarēja par visu to arī vēl labi samaksāt10 , vai tad jūs to uzskatāt par tik briesmīgu nelaimi, ka es pat dzīvs, man šķiet, no šejienes vairs projām netikšu?

Bet tagad kāds ir stāvoklis, kad jūs dodaties ceļā? Vai jūs neesat pārziemojuši, bagātīgi ar visu apgādāti? Vai jums nav pat ietaupīts tas, ko saņēmāt no Seuta? Jūs taču pārtikāt no tā, ko ieguvāt no ienaidniekiem, nezaudējuši turklāt nevienu — ne kritušu, ne sagūstītu? Ja esat slavu guvuši, cīnīdamies pret barbariem Āzijā, vai tad tā nav jums palikusi, vai jūs neesat to vēl vairojuši, karodami pret trāķiešiem Eiropā un uzvarēdami tos? Es pat teiktu, ka būtu tikai taisnīgi, ja jūs par visu šo labu pateiktos dieviem, nevis dusmotos uz mani.

Tā tas ir ar jums. Bet paskatieties tagad, dievu dēļ, kāds ir mans stāvoklis. Kad es pirms kāda laika gatavojos braukt mājās, jūs visi mani cildinājāt, un godu un slavu es biju guvis kā nojums, tā no citiem hellēņiem. Lakedaimonieši man uzticējās, jo citādi nebūtu mani atkal sūtījuši pie jums. Tagad, kad es atkal dodos prom, jūs mani esat lakedaimoniešiem apmelojuši un jūsu dēļ Seuts mani ienīst, bet, Seutam kopā ar jums palīdzēdams, es cerēju gūt drošu patvērumu kā sev pašam, tā saviem dēliem, ja tādi man būs. Kaut gan jūsu dēļ mani neieredz, turklāt ļaudis, kuri ir varenāki par mani, es tomēr arvien vēl turpinu kā vien varēdams jums darīt labu, bet jums par mani ir tik ļaunas domas.

Šeit es esmu, es neesmu bēdzis, jums mani nevajadzēja gūstīt, bet, ja izpildīsiet savus draudus, jūs sodīsiet ar nāvi vīru, kas jūsu dēļ tik daudzas naktis nav gulējis, jūsu dēļ tik daudz pūlējies, tik lielas briesmas pārcietis gan pienākuma dēļ, gan labprātīgi, kas ar dievu žēlastību un palīdzību kopā ar jums, atzīmēdams uzvaras pār barbariem, ir uzcēlis tik daudz tropaju11 , kas centies panākt, cik vien bijis viņa spēkos, lai neviena hellēņu valsts nekļūtu par jūsu ienaidnieku.

Jūs tāpēc tagad varat droši doties, kurp vien vēlaties, vai nu pa sauszemi, vai pa jūru, tagad, kad, man šķiet, jums nekā vairs netrūks un jūs braucat turp, kur sen jau gribējāt aizbraukt, kad pati varenākā Hellādas valsts grib jūs ņemt savā dienestā un piedāvā algu, kad pie jums ierodas lakedaimoniešu karavadoņi, kas tiek atzīti par pašiem krietnākajiem, vai tieši tagad, jūs domājat, pienācis pats izdevīgākais brīdis pēc iespējas ātrāk mani sodīt ar nāvi? Bet, kad mums gāja grūti (jūs taču to atceraties, jo atmiņa jums ir lieliska), jūs saucāt mani par tēvu un solījāties nekad neaizmirst, ko es laba darījis. Nav nejēgas arī lakedaimonieši, kas tagad šeit ieradušies, un labu par jums, man šķiet, viņi nedomās, redzēdami, ka izturaties pret mani.

Tā viņš savu runu beidza.

Tad runāja lakedaimonietis Harmins:

— Zvēru pie Dioskūriem, jūs, man šķiet, netaisni dusmojaties uz Ksenofontu. Arī es pats varu liecināt viņam par labu. Kad es un Polinīks jautājām Seutam, kas īsti par vīru ir Ksenofonts, Seutam nekā slikta par viņu nebija ko teikt, viņš tikai sacīja, ka Ksenofonts pārāk izdabājot kareivjiem un tas nepatīkot ne Seutam pašam, ne lakedaimoniešiem.

- Bet man šķiet, — teica tad Eurilohs no Lusiem, — ka jums, lakedaimoniešiem, pirms uzņematies mūsu vadību, vajadzētu ar labu vai ļaunu panākt no Seuta musu algas izmaksu un tikai tad vest mūs no šejienes projām.

Pēc tam, Ksenofonta pamudināts, runāja atēnietis Polikrats.

— Es, kareivji, redzu, ka šeit klāt ir arī Herakleids, kas, saņēmis mūsu iegūto laupījumu, to pārdeva, bet nekā no ieņemtās naudas nav devis ne Seutam, ne mums. Viņš mūs ir piekrāpis un šo naudu nozadzis. Nebūsim taču nekādi vientieši, prasīsim to no viņa. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš nav trāķietis, bet, pats būdams hellēnis, hellēņus krāpj.

To dzirdējis, Herakleids ļoti izbijās, piegāja pie Seuta un teica:

— Būsim prātīgi un dosimies prom no šejienes, kur mēs esam šo hellēņu varā.

Un, uzkāpuši zirgos, viņi aizjāja uz savu nometni.

Tad Seuts sūtīja savu tulku Abrozelmu pie Ksenofonta un lūdza viņu palikt ar tūkstoš hoplītiem Trāķijā, solīdams dot viņam novadus pie jūras un visu citu, ko bija solījis. Kā noslēpumu viņš tam vēl lika teikt, ko dzirdējis no Po-linīka. Ja Ksenofonts nākšot lakedaimoniešu rokās, Tib-rons viņu noteikti likšot nogalināt. Arī daudzi citi brīdināja Ksenofontu, ka viņš esot apmelots un viņam vajagot būt piesardzīgam.

Dabūjis to zināt, Ksenofonts ņēma divus upura lopus un upurēja Zevam-Ķēniņam, lai izzinātu, vai labāk palikt pie Seuta un pieņemt Seuta noteikumus, vai arī aiziet kopā ar karaspēku. Viņam jāejot, bija atbilde.12

__________________

1 Par visām Egejas jūras salam.

2 Saprasties ar lakedaimoniešiem tomēr ir grūti, un Kīra bijušie algotņi apsver iespēju stāties padzīta trāķiešu valdnieka Seuta dienestā.

3 Pēc notikumiem Bizantē Ksenofonts bija atstājis karaspēku un nodomājis doties mājās viens pats, bet Anaksibijs izsauca viņu pie sevis uz Pāriju un pierunāja atgriezties pie karaspēka.

4 Pēc kādas grieķu teikas Seuta sencis Terejs esot cēlies no mītiska irākiešu valdnieka Tērēja, kas apprecējis Atēnu valdnieka Pandiona meitu Prokni.

5 Kleandra vietā tagad Spartas harmosts Bizantē,

6 Seuta sencis Tērejs taču apprecējis atēnieti Prokni

7 No tā izriet, ka traķiešiem vairogs bija pakārts ar siksnu kaktā.

8 Divus mēnešus pēc grieķu iestāšanas Seuta dienestā.

9 Seuts bija palicis kareivjiem parādā algu par diviem mēnešiem

10 Ksenofonts nevarēja panākt no Seuta kareivju algas izmaksu.

11 Pēc uzvaras grieķi kaujas laukā tūlīt uzcēla stabu (pa lielākai daļai koka), pie kura piekāra ienaidniekiem atņemtos ieročus. Šādu uzvaras stabu sauca par tropaju, un no šī vārda cēlies tagadējais termins «trofeja».

12 Ksenofonts ar karaspēku pārceļas uz Āziju, kur komandu pārņem spartiešu karavadonis Tibrons, bet vēl pirms tam Ksenofonts panāk no Seuta algas parāda izmaksu kareivjiem.

SKAIDROJUMI

Abrokoma — Feniķijas satraps, viens no četriem persiešu armijas virspavēlniekiem

agora — galvenais laukums grieķu pilsētās, sabiedriskas un saimnieciskās dzīves centrs

Ahaja — novads Peloponnēsas ziemeļu piekrastē

Aio1ida — grieķu apdzīvotā Mazāzijas rietumu piekrastes ziemeļu josla

Akarnānija — novads pašos tālākajos Vidusgrieķijas rietumos akropole — sevišķi stipri nocietināta grieķu pilsētas daļa, parasti uz pakalna

Amfipo1e — pilsētā Maķedonijā, uz ziemeļiem no Strumas iztekas Egejas jūrā

Anaksibijs — Spartas nauarhs Bizantē

Apo1lons — grieķu saules un dzejas dievs, mūzu vadonis; ievērojamākais Apollona templis ar visā Grieķijā pazīstamu orākulu bija Delfos

Arkādija — kalnu novads Peloponnēsas vidienē

Artakserkss — Artakserkss II Mnēmons /404.—358. g. pirms m. ē./, Persijas valdnieks

Artemida — grieķu medību dieve, Apollona māsa, romiešu Diāna

Asine — pilsēta Lakedaimonas dienvidu piekrastē

Babilona — pilsēta pie Eifratas, dienvidaustrumos no Bagdādes; apmēram no 2000. g . pirms. m. ē. pati ievērojamākā Divupes pilsēta

Babilonija — Eifratas un Tigras lejasteces apgabals; vārda plašākā nozīmē ietver ari Asīriju

Bizante — ievērojama grieķu pilsēta pie Bosfora, pēc m. ē. 330. g . Konstantinopole, tagad Stambula

Boiotija — novads Vidusgrieķijā uz austrumiem no Atikas, ievērojamākā pilsēta Tēbas

Dardana — Mazāzijas pilsēta netālu no Hellēsponta /tag. Dardaneļiem/

dariks — persiešu zelta monēta

De1fi — pilsēta Vidusgrieķijā pie Korintas līča ar ievērojamo Apollona templi un orākulu

Dioskūri — Dieva /Zeva/ dēli Kastors un Polideuks

drahma — sudraba monēta, talanta simtā daļa; apmēram 4,5 g

dri1i — kāda tautiņa dienvidos no Trapezūntas

Efesa — Jonijas pilsēta ziemeļos no Maiandras upes

efori — pieci augsti Spartas amatvīri, kuru rokās atradās gandrīz visa izpildvara

Ekbatanas — ievērojamākā Mēdījās pilsēta, kādreiz Mīdijas valsts galvaspilsēta _

Eleja — arī Elida, novads un pilsēta Peloponnēsas rietumos ar Olimpijas svētvietu

Elida — sk. Eleja

Enialijs — cits karadieva Arēja vārds Erhomena — pilsēta Arkādijā

Euboja — Vidusgrieķijas sala pretī Boiotijas un Atikas austrumu piekrastei

Euksina Ponts — /burt. viesmīlīgā jūra/ Melnā jūra

falanga — smagi bruņotu kājnieku kaujas kārtība vairākās rindās /parasti 6—8/, kareivju skaits katrā rindā nosaka falangas garumu, rindu skaits — tās dziļumu

Farnabazs — Bītīnijas /pie Marmora jūras/ un Frīģijas satraps

Fasa — tagadējā Araksa

fasiani — tauta Fasas /Araksas/ augštecē

Feniķija — Vidusjūras austrumu piekraste

Fiska — Tigras pieteka no kreisās puses tās lejastecē

Foloja — kalns pie Ēlidas un Arkadijas robežas

Frīģija — novads Mazāzijas rietumos

frūrarhs — nocietinājuma komandieris

Gimniada — kāda skitinu pilsēta

Gorgijs — daiļrunas skolotājs, mākslinieciskās daiļrunas nodibinātājs Grieķijā

haldi — kareivīga cilts armēņu un kardūhu kalnos

halibi — tauta Melnās jūras dienvidaustrumu piekrastē

Halija — lielāka Mazāzijas upe, ietek Melnajā jūrā uz austrumiem no Sinopes; tagadējā Kizilirmaka harmosts — vietvaklis

Harpasa — upe Mazāzijas ziemeļaustrumos; ietek Melnajā jūrā

Hēlijs — grieķu saules dievs

Hellada — tā savu zemi sauca grieķi paši

hellēņi — grieķi, par hellēņiem tauta sauca sevi pati, par grieķiem /Graeci/ viņus sāka saukt romieši, un no latīņu valodas šis vārds pārgāja tagadējās Eiropas valodās

Hellēsponts — tagadējie Dardaneļi

Hērakleja — grieķu pilsēta Mazāzijas ziemeļrietumos

Hersonēsa /Trāķijā/ — Gallipoli pussala pie Dardaneļiem, ekonomiski un militāri svarīgs novads pie ieejas Melnajā jūrā

Hija — sala Jonijas piekrastē

hitons — īsāks vai garāks tieši uz miesas valkājams un virs gurniem apjožams apģērba gabals bez piedurknēm, romiešu tunika

hoplīti — smagi bruņoti grieķu kājnieki

Hrīsopole — grieķu pilsēta pie Bospora

Istms — Korintas zemes šaurums

Jonija — Mazāzijas rietumu piekrastes vidusdaļa, dažreiz tā sauc visu Mazāzijas rietumu piekrasti

Kainas — Divupes pilsēta pie Tigras

Kaistras lauks — pilsēta Mazāzijas vidienē /Frīģijas dienvidos/

Kalhēdona — Bītīnijas pilsēta pie Bospora, pretī Bizantei

Kalhēdonija — Kalhēdonas apgabals

Kalpe — osta starp Hērakleju un Bizanti

Kapodokija — apgabals Mazāzijas austrumos, dienvidos no Melnās jūras

kardūhi — kareivīga kalnu tauta Tigras augšteces kreisajā krastā; viņu pēcnācēji ir tagadējie kurdi

Kerasūnta — grieķu pilsēta Melnās jūras krastā rietumos no Trapezūntas

Kastola — kāda vieta Lidijā netālu no Sardām

Kilikija — novads Mazāzijas dienvidaustrumos

Kīrs — /Vecākais/ Persijas lielvalsts nodibinātājs /558.- 529. g . pirms m. ē./

kizikēns — Kizikēnas pilsētas /Marmora jūras dienvidu krastā/ zelta monēta; 28 drahmas

kolhi — tauta Trapezūntas apkārtnē

Kolhida — 1/ apgabals dienvidrietumos no Kaukāza kalniem; 2/ Trapezūntas apgabals

Korila — Paflagonijas satraps

Kotiora — pilsēta rietumos no Kerasūntas

Lakedaimona — grieķu valsts Peloponnēsas dienvidaustrumos, tas pats, kas Sparta Lakonietis — tas pats, kas lakedaimonietis vai spartietis

Leontīni — pilsēta Sicīlijas austrumos

Lidija — novads Mazāzijas rietumos; ievērojamākā Lidijas pilsēta ir Sardas

Lielā Frīģija — novads Rietummazāzijas vidienē; dažkārt šo novadu sauc vienkārši par Friģiju

lohags — loha komandieris

lohs — grieķu karaspēka taktiska vienība, apmēram 150 viri, aptuveni atbilst mūsdienu rotai

Lokrida — Vidusgrieķijā ar šādu vārdu ir trīs novadi: opuntiešu, epiknēmidiešu un ozoliešu Lokrida Lūsi — pilsēta Arkadijas ziemeļos

Makista — pilsēta Ēlidā

makroni — kāda tauta dienvidos no Trapezūntas

mardi — kāda cilts Irānas dienvidrietumos

Maroneja — grieķu pilsēta Trāķijā Egejas jūras ziemeļu krastā

Mēdija — Irānas ziemeļrietumi; šeit 8. gs. beigās pirms m. ē. radās pirmā irāniešu valsts; t. s. Mēdiešu mūri uzcēla 6. gs. pirms m. ē. jaunbabilonieši savu ziemeļu kaimiņu uzbrukuma atvairīšanai

Megaras — pilsēta ziemeļos no Istma

melandi — kāda trāķiešu cilts

Metidra — pilsēta Arkādijā

Milēta — ievērojamākā Jonijas pilsēta netālu no Maiandras /tagadējās Menderesas/ grīvas

mina — svara un naudas vienība, talanta sešdesmitā daļa, apmēram 440 g

miriāde — 10 000

Misija — novads Mazāzijas ziemeļrietumos

mosinoiki — kāda tauta uz rietumiem no Trapezūntas

nauarhs — eskadras vai flotes komandieris, admirālis

obols — vara monēta, sestā drahmas daļa

odrisi — kāda trāķiešu cilts

Oita — kalns Tesālijas dienvidos

Opida — liela Babilonijas pilsēta pie Fiskas ietekas Tigrā

Paflagonija — novads Mazāzijas ziemeļu piekrastē starp Pontu un Bītīniju

pankratijs — cīkstēšanās un dūru cīņas apvienojums

parasangs — persiešu garuma mērs, apmēram 5,5 km

Pārija — pilsēta Marmora jūras dienvidu krastā

Parnasija — apvidus Arkādijā

Peloponnēsa — pussala Grieķijas dienvidos, tagadējā Moreja

peltasti — viegli bruņoti grieķu kājnieki, smagā hoplītu vairoga vietā viņiem bija pelta, daudz vieglāks vairogs

Perinta — pilsēta Marmora jūras ziemeļu krastā

Pīlas — nocietinājums Eifratas kreisajā krastā pie Babilonijas sa-trapijas robežas

pisidieši — tauta Mazāzijas dienvidrietumos, Tauru kalnu apgabalā

pletrs — grieķu garuma mērs, apmēram 30 m

Ponts — 1/ Melnā jūra; 2/ Melnās jūras zemes

Roda — sala pie Mazāzijas dienvidrietumu smailes

Sama — sala Mazāzijas rietumu piekrastē

Sardas — ievērojama pilsēta Mazāzijas rietumos /Lidijā/, Ķīra rezidence, Mazāzijas administratīvais centrs

satrapija — pārvaldes apgabals Persijā

satraps — ķēniņa vietvaldis kādā satrapijā

sekele — persiešu sudraba monēta

Sēlimbrija — Trāķijas pilsēta Marmora jūras Āzijas krastā

Selinunta — upe Ēlidā

Sikiona — Peloponnēsas pilsēta uz ziemeļrietumiem no Korintas

Sinope — grieķu pilsēta Melnās jūras dienvidu krastā uz rietumiem no Kizilirmakas /Halijas/ ietekas

Sirakūzas — pilsēta Sicīlijas austrumu krastā

Sitaka — Babilonijas pilsēta Tigras labajā krastā

Skillūnta — pilsēta Elidā, netālu no Olimpijas, pie Selinuntas upes

skitini — kāda cilts ziemeļrietumos no Armēnijas

stadijs — grieķu garummērs, apmēram 180 m

Stimfa1a — pilsēta Arkadijas ziemeļaustrumos

stratēgs — amatpersona grieķu valstīs; stratēga uzdevums bija vadīt valsts bruņotos spēkus

Sūzas — Persijas galvaspilsēta Irānas dienvidrietumos

Svētaiskalns — kalns Trāķijā starp Perintu un Hersonēsu

taksiarhs — vada komandieris

talants — grieķu svara un naudas vienība, apmēram 26 kg ; talantā ir 60 minas, 6000 drahmas un 36 000 obolu

taohi — kalniešu cilts ziemeļos no Armēnijas

Tapsaka — pilsēta Sīrijā, Eifratas vidustecē

Tēbas — ievērojamākā pilsēta Vidusgrieķijas novadā Boiotijā

T ē h e — kāds kalns dienvidos no Trapezūntas

Tēleboja — Eifratas dienvidu nozarojums Armēnijā, tagadējā Mu-rad-Su

Tēmna — pilsēta Mazāzijā, netālu no Smirnas

Termodonta — Mazāzijas upe starp Trapezūntu un Sinopi

Tesālija — Ziemeļgrieķijas novads starp Pinda kalniem un Egejas jūru

Tibrons — spartiešu karavadonis karā pret Persiju

tīni — kāda trāķiešu cilts

Tisaferns — Kārijas /novads Mazāzijas dienvidrietumos/ satraps

Trāķija — Balkānu pussalas austrumu daļa no Marmora jūras līdz Donavai

Trallas — pilsēta dienvidos no Sardām

tranipsi — kāda trāķiešu cilts

Trapezūnta — grieķu pilsēta Melnās juras dienvidaustrumu piekrastē

triēra — grieķu karakuģis ar trijām airu rindām katrā malā; triēras

komandā bija apmēram 200 vīru, airētāju un matrožu

Troada — novads Mazāzijas ziemeļrietumos

Tūriji — grieķu pilsēta Dienviditālijā /Brutijā/

Zapata — Tigras pieteka no kreisās puses

Zevs — augstākais grieķu dievs, dievu un cilvēku valdnieks

ATTĒLI

Kīra grieķu algotņu karagājiena maršruts 401.-400.g.p.m.ē.

Grieķu kareivis Atēniešu sīknauda

Triēras vajā tirdzniecības kuģi. Vāzes zīmējums.

Persiešu kareivis. Cilnis

Sirpju kaujas rati Bruņu cepure

Apaļš vairogs Loks

Lingotājs Viegli bruņots kājnieks peltasts

Zevs Sokrāts

Zobeni Kājbruņas Bultnesis

Šķēpmetis Garens vairogs

Zeva templis Olimpijā Rekonstrukcija

Babiloniešu sienas gleznojums

Hēras tempļa drupas Olimpijā

Content

Ksenofonts Kad uzvarētāji atkāpjas (Anabāze)

Kad uzvarētāji atkāpjas (Anabāze)

IEVADS

PIRMĀ GRĀMATA NAIDĪGIE BRĀĻI

KIRS VĀC ALGOTŅUS KARAM PRET ARTAKSERKSU

KIRA ARMIJA CEĻĀ CAUR MAZAZIJU

GRIEĶU ALGOTŅI NEGRIB IET TĀLĀK

KSENNIJS UN PASIONS DEZERTĒ

UZ BABILONU

SADURSME STARP KLEARHA UN MENONA KAREIVJIEM

ORONTA NODEVĪBA UN SODS

PIRMS IZŠĶIROŠAS KAUJAS

KAUJA

KĪRS

NESKAIDRA SITUĀCIJA

OTRĀ GRĀMATA

KO IESĀKT?

SAVIENĪBA AR ARIAJU

SARUNAS PAR PAMIERU

TISAFEKNS VED GRIEĶUS UZ DZIMTENI

NODEVĪBA

NOBENDĒTIE VADOŅI

TREŠA GRĀMATA

BĒDU NAKTS

ATĒNIETIS KSENOFONTS

ARMIJAS DEMOKRĀTISKA IEKĀRTA

NODEVĪGS UZBRUKUMS

KSENOFONTS FORMĒ JĀTNIEKU UN LINGOTAJU VIENĪBU

MITRADATS UZBRŪK

TISAFERNS SEKO GRIEĶIEM UZ PĒDĀM

CETURTĀ GRĀMATA

KARDŪHI NESAŅEM VIESMĪLĪGI NELOGTOS CIEMIŅUS

CIŅA PAR GRŪTU KALNU PĀREJU

NEMITĪGAS CĪŅAS TĀLĀK PA KARDŪHU KALNIEM

LAIMĪGA PĀREJA PAR KENTRITU

MIERĪGS GĀJIENS PA ARMĒNIJU

PIRMAIS SNIEGS

UZBRUKUMS TIRIBAZA NOMETNEI

UZ PRIEKŠU SNIEGĀ UN SALĀ

ATPŪTA PEC PĀRCIESTAM GRŪTĪBĀM

ATKAL TALĀK AR LABU UN AR ĻAUNU

JŪRA, JŪRA

UZ TRAPEZONTU

PATEICĪBAS UPURI DIEVIEM UN SACENSĪBAS

PIEKTĀ GRĀMATA

KĀ NOKĻŪT MĀJĀS?

GĀJIENS PEC PĀRTIKAS

ARMIJAS SASTĀVS UN LAUPĪJUMA SADALĪŠANA

CĪŅAS AR MOSINOIKIEM

SARUNAS AR SINOPI

VAI NEPALIKT PONTA ZEMĒS?

KSENOFONTA TIESAS DIENA

SESTĀ GRĀMATA

HEIRISOFS VIRSPAVĒLNIEKS

KARASPĒKS SADALĀS

KSENOFONTS IZGLĀBJ ARKADIESUS UN AHAJIEŠUS

IERODAS SPARTAS HARMOSTS

SEPTĪTĀ GRĀMATA

KRITISKA SITUĀCIJA BIZANTĒ

KSENOFONTA SARUNAS AR SEUTU

KAREIVJI SEUTA DIENESTA

PUSDIENAS PIE SEUTA

TĪNI PAKĻAUJAS SEUTAM

LAKEDAIMONIEŠI OGST ALGOTŅUS KARAM PRET PERSIJU

SUVERENA ALGOTŅU ARMIJA